Yttrande om "Rapport från kommissionen till Europaparlamentet och rådet - den inre marknaden 1994"

(96/C 39/13)

Kommissionen beslutade den 21 april 1995 att i enlighet med artikel 198 i fördraget om upprättande av Europeiska gemenskapen rådfråga Ekonomiska och sociala kommittén om ovan nämnda rapport.

Sektionen för industri, handel, hantverk och tjänster som fått i uppgift att förbereda arbetet i frågan utarbetade sitt yttrande den 18 oktober 1995 (föredragande Bruno Vever).

Ekonomiska och sociala kommittén antog under sin 330:e plenarsession den 22-23 november 1995 (sammanträdet den 22 november 1995) följande yttrande med majoritetsbeslut, med en röst emot och tre nedlagda röster.

1. Inledning

1.1. Den inre marknadens utveckling analyseras i kommissionens årsrapport i juni 1995. Detta är något som intresserar alla europeiska socio-ekonomiska parter eftersom de dagligen agerar inom denna marknad och sålunda fyller den med verkligt innehåll. Enandet har kommit långt men är ännu inte fullbordat och vad aktörerna på marknaden tycker är viktigare än någonsin för att ge arbetet en bra inriktning. Det är dessa aktörer som framför allt kan bedöma hur de nya reglerna fungerar, som kan vittna om effekterna och tolkningarna av dem, peka på bristerna och ange vad som bör prioriteras.

1.2. Ekonomiska och sociala kommittén gläds alltså åt :

- att kommissionen i sin rapport har understrukit hur viktigt man tycker att det är att representanter för arbetsmarknadens parter och andra intressegrupper deltar i arbetet och därmed bidrar till eftertanke och förslag som rör den inre marknaden;

- att rådet vid sitt sammanträde om den inre marknaden den 6 juni välkomnade tanken att Ekonomiska och sociala kommittén spelar en roll som ständigt observatorium i uppföljningen av lagstiftningen om den inre marknaden och på så sätt stärka de synpunkter som tidigare framförts av Europaparlamentet och kommissionen.

1.3. Kommittén genomförde redan förra året enkäter och utfrågningar och kunde därför i sitt yttrande i september 1994 om den tidigare årsrapporten från kommissionen upprätta en lista på talrika kvarstående hinder. Sedan dess har kommittén inom sin organisation bildat en ständig observationsgrupp (ett "observatorium") för den inre marknaden, med stöd av alla sina arbetssektioner. Kommittén har alltså organiserat ett kontaktnät av representanter för socio-ekonomiska grupper och gemenskapens institutioner för att bidra till att utvärdera och aktivera ett effektivt förverkligande av den inre marknaden.

1.4. Kommitténs yttrande om kommissionens årsrapport 1994 tar i sin helhetsbedömning av den nuvarande situationen på den inre marknaden hänsyn till de svar som redan givits i de enkäter som gjorts av arbetsmarknadsorganisationerna. Denna analys skall fortsätta att fördjupas inom ramen för de ständiga kontroll- och uppföljningsåtgärder som observationsgruppen för den inre marknaden skall fortsätta att utveckla under kommande månader och år tillsammans med alla aktörer på den inre marknaden. Andra yttranden från kommittén är under utarbetande och berör olika områden som är särskilt intressanta för den inre marknaden.

1.5. Ekonomiska och sociala kommittén uppmanar således alla socio-ekonomiska aktörer att utarbeta sitt bidrag till utvärderingen av den inre marknaden och förse kommittén med all information som kan förbättra den inre marknadens funktion.

2. Allmänna observationer

2.1. Målsättningen att ha tillgång till en verklig inre marknad är fortfarande aktuell 1995, trots att många framsteg har gjorts under de senaste åren, i synnerhet efter den impuls som enhetsakten gav 1986 med sin tidsfrist 1992. För kommittén är ett förverkligande av den inre marknaden, liksom upprättandet av en ekonomisk och monetär union, som är en naturlig följd av den, ett grundvillkor för:

- att stärka den europeiska konkurrenskraften, konsolidera tillväxten och förbättra situationen vad gäller sysselsättning. Detta har också den rådgivande gruppen om konkurrenskraft understrukit i sin rapport som presenterades vid Europeiska rådets möte i Cannes;

- att fullborda och cementera Europeiska unionens sammanhållning, innan unionen engagerar sig i nya utvidgningar;

- att främja de gemensamma ekonomiska intressen som företagen, löntagarna, konsumenterna och européerna i allmänhet har;

- att garantera trovärdighet och klarhet i det europeiska bygget, inför unionens medborgare;

- att med större säkerhet skymta förverkligandet av den ekonomiska och monetära unionen, i enlighet med Europeiska rådets slutrapport från mötet i Cannes, allt medan man underlättar och följer den planerade övergången till en gemensam valuta.

2.2. Att förverkliga alla intentioner från vitboken om den inre marknaden från 1985 har stött på ett visst antal svårigheter av olika slag:

- ständiga problem med att på relativt kort tid anpassa väl förankrad nationell lagstiftning till EU:s lagstiftning;

- omvälvningar på kontinenten från år 1989 med östblockets sönderfall, Tysklands återförening och utsikterna för nya utvidgningar i Central- och Östeuropa, som har medfört nya prioriteringar för gemenskapen;

- konjunkturomsvängningen 1992 med den största ekonomiska nedgången under efterkrigstiden som återigen har försämrat sysselsättningssituationen och motverkat vinsterna med upprättandet av den inre marknaden;

- åter ett euro-pessimistiskt klimat som förvärrats av incidenterna och polemiken kring antagandet av Maastrichtfördraget och som är så mycket svårare att övervinna, eftersom den återhämtning som nyligen skett visat sig vara tvekande och osäker när det gäller dess varaktighet och dess effekt på sysselsättningen.

2.3. Under dessa förhållanden är det knappast förvånande att en motsägande bild framkommer i analysen av situationen på den inre marknaden i den allmänna översikt som inleder kommissions rapport och som sedan fortsätter med en detaljerad analys som preciserar situationen på olika områden:

- Rent allmänt har 271 juridiska åtgärder genomförts för att tillämpa det program som fastställdes 1985 genom vitboken och dessa är för närvarande gällande, 11 återstår att antas. Med tanke på de svårigheter som dykt upp under särskilt de senaste åren gläder sig kommittén åt det arbete som institutionerna gjort under kommissionens inflytande sedan enhetsakten. Medlemsstaterna har gjort liknande ansträngningar i den mån att 1994 hade nästan 90 % av de nationella åtgärder som krävdes för att införliva bestämmelserna med den nationella lagstiftningen genomförts, med en spridning på 80 till 96 % mellan länderna.

- Betydande framsteg har gjorts inom de mest skilda områden. Kommissionens rapport nämner särskilt borttagandet av gränskontroll för varor, öppnandet av marknaden för offentlig upphandling, mervärdesskatten, ömsesidigt erkännande av yrkeskvalifikationer.

- Hinder och belastningar finns icke desto mindre kvar inom flera av dessa och andra områden. Kommissionens rapport nämner i synnerhet förseningar i införlivandet i nationell lagstiftning vad gäller öppnandet av marknaden för offentlig upphandling, svårigheterna i reglerna för mervärdesskatt inom gemenskapen, i synnerhet för de små och medelstora företagen, de tekniska barriärerna som finns kvar för handelsutbytet, svårigheterna att utnyttja besvärsrätten, den kvarvarande kontrollen av personer vid gränserna, övertaxeringen av företagens gränsöverskridande transfereringar, förseningar i harmonisering av bolagsrätten, det otillräckliga öppnandet av sektorer inom energin, telekommunikationer och transporter, de praktiska svårigheterna vad gäller att få tillgång till marknaden, i synnerhet för de små och medelstora företagen, där kompletteringar bör ske i konsumenternas intresse.

2.4. På det kvantitativa planet understryker kommittén att de åtgärder som saknas för att man skall kunna fullborda den inre marknaden i själva verket är många fler än det tiotal som finns kvar av vitbokens föreslagna åtgärder. I synnerhet som efter vitbokens publicering:

- vissa direktiv om avreglering eller harmonisering vid tillämpningen för med sig ett behov av kompletterande åtgärder, till exempel på området för mervärdesskatt;

- nya trängande behov av harmonisering dessutom har uppstått genom utvecklingen i samhället och genom den teknologiska utvecklingen, t ex inom informationssamhället;

- den europeiska sociala stadgan om arbetstagarnas grundläggande sociala rättigheter framhåller olika behov som följer den inre marknaden på det sociala planet;

2.5. På det kvalitativa planet anser kommittén, att kommissionens analys av framstegen och hindren för den inre marknaden skulle vinna på att kompletteras i dubbel bemärkelse:

2.5.1. Å ena sidan ger den kvantitativa attityd som kommissionen alltför ofta intagit och som består i att man lägger ihop framsteg och hinder utan att i tillräcklig grad rangordna dem efter vikt, (utan tvekan i brist på tillräckligt med tid för att låta experter utvärdera det totala värdet) fortfarande inte en tillräckligt exakt bild av den verkliga situationen. Det vore alltså bättre att man rangordnade värdet av de framsteg man faktiskt har konstaterat och vikten av de hinder som återstår. Kommittén som är särskilt mån om hur den inre marknaden verkligen kommer att uppfattas av unionens alla medborgare, kommer också att bidra till att precisera denna rangordning av hindren genom enkäter och utfrågningar av berörda grupper, i synnerhet i samband med det allmänna studium av den inre marknaden som kommissionen skall genomföra fram till 1996.

2.5.2. Å andra sidan måste de sätt man ingriper på för att genomföra den inre marknaden ta hänsyn till den utveckling som skett och som för närvarande sker och som kan bidra till jämvikten mellan harmoniserng och mångfald. Man nämner Maastrichtfördragets bekräftelse av subsidiaritetsbegreppet vid gemenskapens ingripanden, behovet av lättnader och förenkling av det europeiska regelverket som nyligen påpekats och de nya framtidsutsikterna om storskaliga utvidgningar till länder som är extremt olika. Det skulle vara lämpligt om kommissionen preciserar de justeringar som verkar vara nödvändiga för att förena den inre marknadens målsättning med den nationella mångfalden som kvarstår och till och med ökar. Detta klarläggande skulle kunna göra det möjligt att bättre urskilja vad som kvarstår att harmonisera, något som borde vara föremål för ömsesidigt erkännande. Den fortsatta harmoniseringen kommer att underställas villkor om nationell eller regional mångfald, som aktörerna på den inre marknaden själva bör anpassa sig efter. Det bör göras tillsammans med de berörda grupperna, och kommittén för sin del är klar att bidra till detta.

2.6. Flera rapporter antyder slutligen ganska tydligt att gemenskapen stöter på nya problem och tycks göra på stället marsch när det gäller fullborda den inre marknaden:

2.6.1. Kommissionen beklagar att rådet fattat så få nya beslut under 1994 och understryker dessutom att den effektiva tillämpningen av de många beslut som redan fattats och kontrollen av dessa försvåras av den växande massan av alla slags fakta som skall bekräftas.

2.6.2. Kommittén konstaterar att:

- de gemenskapsbeslut som återstår att fatta dröjer eller visar sig ligga utom räckhåll, i synnerhet därför att de berör den "sista rutan" i de problem som återstår att lösa, och som är den känsligaste för medlemsstaterna, och som i enlighet med fördragets nuvarande bestämmelser ofta kräver enhällighet i rådet, vilket blir allt mer hypotetiskt ju mer EU utvidgas;

- den påtagliga euroskepticismen som återuppstått i medlemsländerna och upprätthålls av de ekonomiska och sociala svårigheterna och av de politiska frågetecknen om unionens framtid är av det slag att den främjar en latent protektionism som inte gynnar nya avgörande framsteg;

- de alltför motsägelsefulla debatterna om subsidiaritetsbegreppet och om lättnader i gemenskapslagstiftningen leder till att institutionerna frågar sig om själva innehållet i deras ingripanden;

- själva obalansen i den inre marknadens framsteg, där eftersläpningen i de ekonomiska och sociala konvergenskraven kontrasterar mot en allt större avreglering av handelsutbytet, skapar själv en ny obalans. Det vittnar de monetära störningarna från 1992 och framåt om och det ställer till allvarliga problem för företagen, samtidigt som de riskerar att kullkasta fullbordandet av den inre marknaden, även om kommissionen bara i förbigående nämner dem i sin rapport.

2.7. Inför de nya problem som fullbordandet av den inre markanden skapar, preciserar kommissionen inte klart i sin rapport sin inställning och den strategi som skall följas:

- Vissa delar av rapporten kan få en att tro att de nuvarande problemen, i synnerhet när det gäller att anta de sista åtgärderna, bör ses i relation till andra åtgärder. Man antyder att denna långsamhet följer på en lång och rik period av europeiska beslut och nationellt införlivande och att det bara gäller en tillfällig paus som kan fyllas upp genom kompletteringar, förbättringar efter hand och tillfälliga jämkningar.

- Andra delar i rapporten kan tvärtom få en att frukta att upprättandet av den inre marknaden i själva verket har förlorat en stor del av sin dynamik kommer att bli svår att väcka liv i utan att starta program med nya målsättningar med en ny tidsplan och nya medel vilket uppenbarligen förutsätter att medlemsstaterna visar prov på ett ryck av politisk beslutsamhet.

Kommissionen som pendlar mellan dessa två analyser nämner bara som en möjlighet att man före årets slut skulle kunna presentera ett nytt program.

2.8. Tredje delen av rapporten ägnas en uppräkning av kommande prioriteringar och är följaktligen mycket kortfattad och begränsas till några åtgärder som presenteras på ett ganska osorterat sätt, medan denna viktiga fråga som rör själva kärnpunkten i debatten förtjänar speciell uppmärksamhet.

2.9. För sin del konstaterar Ekonomiska och sociala kommittén att de allt större utmaningarna och den mer ansträngda tidsplanen för Europeiska unionen klart talar för en politisk impuls så att den inre marknaden verkligen kommer till stånd fortast möjligt. Utmaningarna kan vara trycket från internationell konkurrens, införandet av en gemensam valuta eller nya utvidgningar av EU.

2.10. Kommittén vill alltså ha en nysatsning inom ramen för ett slutgiltigt program för att fullborda den inre marknaden. Man bör därvidlag ta hänsyn till de aktuella problemen och precisera målen och se till att man får medel att nå dem. Ett sådant program bör snabbt komplettera de viktiga regler som saknas. Påtryckningarna bör samtidigt ökas för att se till att man omvandlar bestämmelserna till nationella bestämmelser eller att man tolkar dem på samma sätt i olika medlemsstater. Slutligen bör man ta kompletterande initiativ för att parera obalansen och utveckla en påtaglig dynamisk konvergensprocess som garanterar programmets framgång.

3. Att komplettera de regler som saknas

3.1. Medan fullbordandet av den juridiska ramen som fastställer de europeiska reglerna för organiserandet av den inre marknaden inte på långa vägar är uppnådd, konstaterar kommissionens rapport att bara två av de återstående besluten i vitboken från 1985 har tagits 1994. Det handlar om det sjunde direktivet om mervärdesskatt på andrahandsvaror, konst, antikviteter och om förordningen om växtsortskydd. Elva andra förslag har blockerats i rådet, bl a därför att medlemsländers kortsiktiga intressen alltför mycket verkar ha fått dominera över gemenskapens intresse i sin helhet. Ett projekt som skulle avskaffa dubbelbetalning av räntor och avgifter mellan moderföretag och filialer drogs t o m tillbaka av kommissionen eftersom det inte fanns någon utsikt att uppnå enighet om detta. Men de flesta av de beslut som fattas är oumbärliga för att en "riktig" inre marknad skall kunna fungera.

3.2. Vad gäller de fysiska hindren innebär fullbordandet av fri rörlighet att man:

- å ena sidan skall kunna avskaffa kontrollen av personer vid gemenskapens inre gränser;

- å andra sidan att uppnå vissa åtföljande åtgärder, i synnerhet harmonisering av kontrollen av personer vid gränserna till tredje land.

Vissa av de nödvändiga bestämmelserna visar sig för närvarande bara i den tredje pelaren i Maastrichtfördraget eller i Schengenavtalet som slutits mellan flera medlemsstater.

Det skulle därför vara lämpligt att inom ramen för regeringskonferensen 1996 återigen granska varför bestämmelserna tagits bort från gemenskapens kompetensområde.

3.3. Vad beträffar de juridiska hindren av teknisk karaktär är den serie åtgärder som nämns i rapporten nödvändiga för att fullborda den inre marknaden. De flesta av dem finns kvar sedan vitboken från 1985 och har ännu inte antagits eller är ofullständiga:

3.3.1. Ännu återstår att organisera öppnandet av skyddade områden eller monopolområden: principöverenskommelsen om avreglering av telekommunikationernas infrastrukturer och telekommunikationstjänster från den 1 januari 1998 bör preciseras genom en serie åtgärder som tar bort hindren i form av regleringar. Dessa hindrar de privata investerarna att i större utsträckning medverka i finansieringen av informationsnätverken. Detta skulle också göra det möjligt för dem att hitta en plats på marknaden. Inom energiområdet återstår att definiera tidsplaner och medel för att bättre kunna öppna sektorn för konkurrens. Man måste också vidta olika tekniska och sociala åtgärder samt åtgärder för miljön för att på ett tillfredsställande sätt fullborda öppnandet av transporterna, framför allt vägtransporter, sjötransporter, flodtransporter och lufttransporter.

3.3.2. På bolagsrättens område återstår att förenkla reglerna för företagsfusioner. Det är nödvändigt att anta stadgar för Europaföretag, vilket sedan länge blockerats, liksom att anta det tionde direktivet om gränsöverskridande fusioner för aktiebolag om man vill underlätta en restrukturering av företagen på den inre marknaden.

3.3.3. Inom området industriell egendom och immaterialrätt har upprättandet av kontoret för harmonisering på den inre marknaden och ikraftträdandet av förordningen om EG-varumärket varit uppmuntrande framsteg, men flera viktiga brister återstår. Överenskommelsen om Europa-patent har ännu inte ratificerats av medlemsländerna. Flera förslag från kommissionen finns kvar att antas, bl a vad beträffar förordningen om EU-mönster och modeller, och direktivet om rättsskydd av biotekniska uppfinningar förkastades av parlamentet.

3.3.4. Inom området för konsumenträtt bör man framför allt koncentrera sig på de skadliga fallen av brister i enskilda stater eller hos de ekonomiska aktörerna, i synnerhet vad gäller frågor som har en verkligt gränsöverskridande dimension, samtidigt som man gynnar frivilliga insatser och avtalsmässiga överenskommelser när detta är möjligt och tillräckligt effektivt.

3.3.5. Inom miljöområdet återstår att garantera en kontroll som både är effektiv och som går ihop med företagens konkurrenskraft, i synnerhet vad gäller avfallshantering och ett bättre utnyttjande och en återanvändning av råvaror.

3.3.6. Inom tjänstesektorn återstår att anta det förslag till direktiv som rör tillfällig anställning i andra medlemsländer och som skall ge en inramning till och underlätta de europeiska löntagarnas rörlighet på den inre marknaden.

3.3.7. Systemet för exportstatistik inom ramen för den inre marknaden måste preciseras och bättre anpassas till den fria rörligheten, under förhållanden som garanterar en snabb insamling av pålitliga uppgifter från handeln med tredje land, vilket ju påverkar de handelspolitiska instrumentens effektivitet.

3.3.8. Inom området för informationssamhället och för frågor som uppstått i och med multimedias intåg på marknaden är det viktigt att snabbt definiera gemensamma regler, om den inre marknaden skall kunna fungera effektivt.

3.3.9. Gemenskapens tullharmonisering med tredje land är inte fullständig. Tullagstiftningen borde kompletteras och preciseras på många områden, i synnerhet vad gäller sanktioner mot överträdelser, kontroll av produkter som används både för militära och civila ändamål, immateriella rättigheter, definiering av produkternas ursprungsland och underlaget för tullvärdet.

3.3.10. Antagandet av europeiska normer fortskrider, men kommissionen noterar att det fortfarande går för sakta och alltså fortfarande släpar efter behoven. Man måste skynda på utarbetandet av normerna genom att ge de europeiska standardiseringskommittérna större möjligheter att påskynda sitt arbete, i samarbete med samtliga aktörer från berörda industrisektorer och med god samordning av de olika kommittéerna.

3.3.11. Det är nödvändigt att harmonisera utvärderingen av likformigheten för att minska kostnaderna för tillgången till de olika nationella marknaderna, men också för att se till att villkoren blir likvärdiga. Men när det finns nationella system för frivillig märkning kommer man nog bäst fram till denna harmonisering genom att använda sig av exakta överenskommelser om ömsesidigt erkännande mellan de certifierande organen. Det innebär också att man eliminerar den förvrängning som uppstått genom nationella regler som ofta går stick i stäv mot gemenskapens åtgärder och att man, om så är nödvändigt, inte tvekar att ta till sanktioner.

3.3.12. Slutligen kommer den inre marknaden hela tiden att ifrågasättas om man inte effektiviserar åtgärderna som redan från början skall kontrollera de nationella initiativ som kan påverka sammanhållningen. Detta har kommissionen förstått och man måste stödja dess planer genom en ömsesidig information om de nationella åtgärder som strider mot principen om fri rörlighet för varor inom gemenskapen. Alla fall där man vägrar att släppa ut en produkt på marknaden som lagligt har tillverkats och saluförts i en annan medlemsstat bör planmässigt anmälas.

3.4. På området som rör skattehinder innebär fullbordandet av den inre marknaden också en serie viktiga åtgärder:

3.4.1. Övertaxeringen av finansflödet inom gemenskapen bör korrigeras. Rådet har fortfarande inte behandlat förslagen att utöka moder-dotterbolagsdirektivets räckvidd och inte heller förslaget till direktiv om de fall då förlusterna från dotterbolagen i annat medlemsland inlemmas i moderbolagens redovisning. De kvarvarande svårigheterna att anta direktivet om betalning av räntor och avgifter mellan moderbolag och dotterbolag gjort att kommissionen drog tillbaka sitt förslag vid slutet av 1994. Generellt sett fortsätter verksamheterna inom gemenskapen för både företag, i synnerhet små och medelstora företag, och personer att stöta på svårigheter och skattemässig diskriminering.

3.4.2. Systemet för mervärdesskatt inom gemenskapen bör förenklas ännu mer genom ett slutgiltigt system som ställer upp hårda villkor för räntesatser och avdragsrätt utan att därför bortse från de olika medlemsländernas budgetkrav. En sådan regel innebär att man fullständigt harmoniserar avdragsrätten, närmar skattesatserna och att man utarbetar ett pålitligt kompensationssystem mellan netto-köparländer och nettosäljarländer som garanterar det slutliga konsumtionslandets intäkter. Det bör för övrigt vara kompatibelt med behoven av en lindring i företagens utgifter och en förstärkt bekämpning av fusk. I avvaktan på ett slutgiltigt system måste man fortsätta att anpassa övergångssystemet genom att tolka detta på samma sätt (tre parter, skatterepresentation) och genom att utvidga fältet för tillämpning från förslaget till direktiv om förenkling.

3.4.3. Slutligen måste man sträva efter att göra accisavgifterna inom gemenskapen mer enhetliga.

3.5. För att på ovannämnda tre områden nå fram till viktiga beslut som är nödvändiga för att fullborda den inre marknaden föreslår kommittén ett slutgiltigt program som tolkar medlemsstaternas och EU-institutionernas vilja att göra allt för att den inre marknaden snart skall kunna fullbordas och detta vid en fastslagen tidpunkt. Denna inställning tycks vara att föredra framför "de små stegens politik" efter 1992, som nu bara innebär att man lägger till några små, men begränsade, tekniska saker här och där samtidigt som man lämnar stora områden olösta. Denna situation hindrar alla starka impulser från årets ordförandeskap liksom från kommissionen och får till effekt en påtaglig och oroande försämring av resultaten, vilket kommissionens rapport visar.

3.6. Den hårda kärnan i ett sådant program skulle kunna begränsas till ett 30-tal nyckelåtgärder som framgår av tidigare analyserade behov i den mån som de representerar avgörande åtgärder. Detta program bör ha en målinriktad tidsplan och omfatta adekvata metoder, i synnerhet vad gäller en ökning av beslutsfattande med kvalificerad majoritet för att möjliggöra antagandet av alla dessa åtgärder.

3.7. För att uppnå detta skulle två stora europeiska tidsgränser kunna utnyttjas:

- Tidsgränsen för att 1999 övergå till den slutliga fasen av den ekonomiska och monetära unionen, vilket i sig utgör en viktig och avgörande etapp i upprättandet av den inre marknaden, skulle kunna bli tidsgränsen för att anta de sista åtgärderna för upprättandet av den inre marknaden inom ramen för en logisk samordning i tiden. Detta datum sammanfaller för övrigt med den sista etappen i förberedelsen av nya anslutningar. Man har gjort erfarenheten med programmet "1992", som förstås kom i ett tidigare och gynnsammare klimat, att om man har ett datum som lyser som en ledstjärna så fungerar metoden. Ett liknande försök med "1999" som tidsgräns skulle kunna bli lika positivt.

- Tidsgränsen för regeringskonferensen 1996 borde kunna användas för att ta upp detta program där och för att få nödvändiga medel för att inom en fastställd tidsram förverkliga det, genom att i synnerhet undersöka möjligheten av att utsträcka beslutsfattande med kvalificerad majoritet till viktiga frågor som i synnerhet rör den fria rörligheten för personer, tullsamarbete och miljöskydd samt beskattningsrätten inom gemenskapen.

3.8. Kommittén anser att ett sådant program skulle uppvisa talrika fördelar jämfört med nuvarande politik:

- den skulle flytta fram tidsramarna för upprättandet av unionen, i synnerhet vad gäller övergången till en gemensam valuta;

- den skulle göra det möjligt att göra en sista kraftansträngning för att stärka den inre marknaden före de nya utvidgningarna, vilka skapar ett stort tryck;

- den skulle bättre utnyttja det unika tillfället vid regeringskonferensen för att se till att det blev en nysatsning på den inre marknaden (personer, varor, tjänster, kapital).

3.9. Detta program för den inre marknadens slutliga organisation skulle också ta hänsyn till den dubbla oro som nyligen getts uttryck för:

- lindringen och förenklingen av bestämmelserna: programmet har en inre kärna på ett trettiotal nyckelåtgärder, dvs en tiondel av det program som fastställdes 1985 av vitboken, och skulle därför inte överbelasta institutionerna kvantitativt, och det gäller både parlamenten och förvaltningarna, även om det skulle kräva ofta mycket viktiga politiska beslut. Rådfrågningen av de ekonomiska och sociala parterna skulle kunna ske under bättre förhållanden än under genomförandet av vitbokens 300 åtgärder och skulle tillåta ett noggrant utarbetande av konsekvensbeskrivningar med mindre risk för överlappning mellan direktiven. Programmets inriktning på nyckelåtgärderna skulle slutligen garantera att institutionerna, vad gäller den inre marknaden, inte splittras på ärenden som kommer i andra hand till förfång för det som är viktigt.

- förstärkningen av vår konkurrenskraft för sysselsättningen: programmet skulle göra det möjligt att slutföra organisationen av den inre marknaden och ge den ett sammanhang, och det skulle bidra till att förbättra den europeiska konkurrenskraften. Som Ciampi-rapporten underströk är konkurrenskraften, utan att vara ett mål i sig, ett oundgängligt villkor för den ekonomiska utvecklingen, det sociala välmåendet och livskvaliteten. Bland de brådskande åtgärder som skall vidtas för att främja unionens konkurrenskraft prioriterar denna rapport det fullständiga fullbordandet av den inre marknaden, med ett snabbare införlivande av gemenskapens lagstiftning, en tillämpning av den på samma sätt i medlemsländerna och en harmonisering av tolkningen av den. Rapporten understryker också den mycket viktiga utmaningen att stärka yrkesutbildningen och förbättra mäns och kvinnors kvalifikationer. Kommittén tar också fasta på att unionens konkurrenskraft innebär att man skall vaka över principen om jämvikt mellan den inre marknaden och den nationella marknaden. Detta innebär å ena sidan att konkurrensvillkoren och gemenskapsbestämmelserna inte bör missgynna de europeiska industrierna, och å andra sidan att vi bör få en bättre ömsesidig behandling vid tillträdet till marknaden från våra huvudpartners.

4. Förstärka tillämpningen av åtgärderna

4.1. Det är nödvändigt för den inre marknadens funktion och trovärdighet att de europeiska besluten effektivt tillämpas av alla medlemsstater. Kommissionens rapport understryker dock att alltför många av de regler som man beslutat om inte ännu tillämpas på ett tillfredsställande sätt, särskilt vad gäller offentlig upphandling, försäkringar och immateriella tillgångar. Beträffande den offentliga upphandlingen är situationen för övrigt särskilt oklar, och kommissionen noterar att statistiken knappast är tillfredsställande. Även om kommissionen knappt nämner det kan rent allmänt nationella eller regionala förvaltningar ibland vara frestade att i praktiken gynna landets egna medborgare, även om det i allmänhet är svårt att objektivt bevisa att det sker brott mot principen om ickediskriminering. Slutligen kan man tvivla på att ekonomiska aktörer eller konsumenter verkligen känner till de speciella telefonnummer som kommissionen nämner som finns för att rapportera om problem och överträdelser mot lagen.

4.2. I sin rapport tar kommissionen bara helt kort upp den centrala frågan om kontroller och påföljder men har senare haft tillfälle att utveckla denna centrala punkt i ett meddelande till rådet, medan andra dokument, och då särskilt kommissionens egna årsrapporter om tillämpningen av gemenskapsrätten, medger en bättre överblick av överträdelserna. Kommittén understryker att påföljderna för att medlemsstater brustit i tillämpningen bör förstärkas kraftigt av gemensamma regler, inklusive ekonomiska påföljder, enligt artikel 171 i fördraget, mot stater som döms av domstolen då de har tillämpat bestämmelserna för sent. Vad beträffar påföljderna när man inte har respekterat bestämmelserna och där staterna inte själva har något ansvar (organisationer, företag, etc) bör medlemsländerna ha en viss grad av frihet att bestämma dem. Utöver deras administrativa och/eller straffmässiga harmonisering bör man se till att de alla är klara, effektiva, avskräckande samt står i proportion till brottet, dvs får rimligt likvärdiga effekter. Påföljderna för brott mot gemenskapsrätten i varje medlemsstat bör åtminstone vara likadana som påföljderna för brott mot de nationella lagarna.

4.3. Sedan flera år tillbaka har en växande tendens i den europeiska lagstiftningen varit att ge unionens medlemsstater en möjlighet att anta nationella bestämmelser som är strängare än harmoniseringsnivåerna. Detta försvårar en enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten. I vissa fall kan strängare nationella regler motverka ömsesidigt erkännande och skada det fria handelsutbytet med förbehåll för bestämmelserna i artiklarna 30 till 36 i fördraget. I andra fall kan strängare nationell lagstiftning införa en "omvänd diskriminering" riktad mot landets egna medborgare som riskerar att upprätthålla en dålig bild av det europeiska bygget på gräsrotsnivå, och det gäller särskilt de medborgare och de små företag som är offer för det. Själva fördraget kan vara skälet till att man antar strängare nationella normer genom att tillämpa artikel 100a.4, som ger en medlemsstat rätt att i vissa fall bryta mot reglerna om fri rörlighet för varor, även sedan rådet antagit en harmoniseringsåtgärd. Det är absolut nödvändigt att se till att när en medlemsstat åberopar denna bestämmelse så skall detta innebära att det regelmässigt föregåtts av systematiska överläggningar, så att denna bestämmelse i framtiden bara används i verkligt exceptionella fall, vilket varit fallet fram till idag.

4.4. Det finns en princip om ömsesidigt erkännande av kontroller av att varorna tekniskt stämmer överens med de huvudkrav som fastställs av direktiven, och tillämpningen av denna princip fortsätter att drabbas av vissa praktiska problem:

- inom den sektor som omfattas av bestämmelserna, dvs den sektor som berörs av direktiven om teknisk harmonisering, beror dessa problem till största delen på att det inte finns några specialiserade organ som kan utföra kontroller av detta slag inom medlemsstaterna. Denna situation medför dels extra kostnader för de ekonomiska aktörer som ibland tvingas skicka sina produkter mycket långt för att få ett godkännande, och dels en vägran från myndigheterna i en annan medlemsstat att acceptera att produkterna importeras eftersom kontrollen gjorts lokalt i ursprungsstaten av en icke auktoriserad organisation. Kommittén anser att det är nödvändigt att utöka antalet auktoriserade centra i medlemsstaterna, exempelvis genom att introducera de organisationer som finns på lokal nivå i nätverket, i enlighet med föreskrifterna i normen EN-45000 eller annan motsvarande garanti.

- på det område som inte omfattas av bestämmelserna, dvs det område som rör eventuella handelshinder som inte hör till de prioriterade, har principen om ömsesidigt erkännande, som ändå är en nyckelprincip i vitboken från 1985, kulturellt sett inte trängt in i medvetandet hos folk. Utöver det ömsesidiga erkännandet genom EOTC () är det dock nödvändigt att en produkt som inte är farlig, och som lagligen tillverkats och saluförts i ursprungslandet verkligen kan cirkulera fritt om den på ett bra och tillfredsställande sätt uppfyller kraven i mottagarlandet. Denna princip, som nu har accepterats av alla nationella förvaltningar, orsakar tillämpningsproblem i praktiken huvudsakligen på grund av att de lokala myndigheter som till vardags är ansvariga för kontrollerna inte känner till den. Man måste alltså tänka sig omfattande medvetandegörande insatser, ja till och med en utbildning av lokala förvaltningstjänstemän för att denna princip skall omsättas i praktik. Det ömsesidiga erkännandet beror mer på ett pragmatiskt sätt att se på likvärdiga tekniska karakteristika hos en produkt än på en allmänt hållen och betydelselös bekräftelse på att produkten överensstämmer med de nationella bestämmelserna. Med hänsyn till detta vill kommittén uppmuntra alla initiativ från kommissionens sida för att främja detta pragmatiska sätt att se på begreppet "ömsesidigt erkännande", vilket hittills varit alltför allmänt hållet och alltså dåligt definierat och utan effekt.

4.5. På det yttre planet har slutligen tullmyndigheterna, som förblivit under nationell kontroll, bara delvis harmoniserat sina förfaranden som rör import/export till tredje land, vilket skadar den inre marknadens sammanhållning. Med nya utvidgningar, särskilt österut, kommer problemet att växa kraftigt och kan i princip bli omöjligt att hantera på ett tillfredsställande sätt utan en förstärkt samordning. Utöver programmet "Tull 2000" som kommissionen nämner skulle det därför i nuläget passa att direkt ställa frågan om en europeisk kontroll av de nationella tullmyndigheterna, som skulle kunna innebära att man skapar ett generaldirektorat för europeiska tullärenden. Därför krävs det att tullsamarbetet, som omfattas av den tredje pelaren, inkluderas i gemenskapens ansvarsområde.

5. Skapa dynamik genom samverkan

5.1. Att medlemsländerna antar de återstående viktiga åtgärderna och noggrant införlivar bestämmelserna i sin egen lagstiftning är en viktig förutsättning för att den inre marknaden skall kunna fullbordas. Det räcker dock inte för att lyckas, särskilt på grund av de obalanser som riskerar att förvärras när avregleringen av handeln nått ett avancerat stadium utan att det skett en motsvarande ekonomisk och social konvergens.

5.2. Den första frågan gäller risken för monetära sprickor. Under den senaste tiden har allvarliga monetära störningar påverkat handelsvillkoren inom den inre marknaden. De europeiska företagen som utsatts för växelkursvariationer på 20 till 30 % på den inre marknaden under några månader kan med rätta ifrågasätta enandet, och den europeiska marknadens förutsägbarhet och stabilitet. Denna nyckelfråga har blivit alltför försummad i kommissionens rapport. Det är risk för en splittring som är farlig för den inre marknaden mellan de länder som är klara för fas III och som ålägger sig stora inskränkningar och andra som frestas devalvera sin valuta, vilket allvarligt skulle störa de europeiska handelsvillkoren.

5.3. Det förefaller alltså nödvändigt att förhindra att konkurrensen snedvrids än mer av monetära skäl, och att hindra risken för införande av åtgärder som reser murar mellan ekonomierna vid sådana snedvridningar, som skulle ge den inre marknaden obotliga skador. Man måste därför göra allt för att få med största möjliga antal deltagare vid övergången till den gemensamma valutan år 1999. Detta innebär:

- att man förstärker övervakningen av den europeiska ekonomin och möjligheterna till påverkan av den genom att lägga tonvikten på de länder som avviker,

- att man ser till att bidrag från gemenskapen blir mer villkorliga, med utgångspunkt från målsättningar och gemensamma bestämmelser.

5.4. Strukturfonderna, som spelar en viktig roll för förverkligandet av den inre marknaden och för den ekonomiska och sociala sammanhållningen, bör få en sådan position att de mer effektivt kan stödja denna konvergensdynamik. Å ena sidan måste de bättre svara mot den lokala utvecklingens behov. Å andra sidan bör de i större utsträckning stödja gränsöverskridande program och framför allt finansiera transeuropeiska nätverk på området för transport-, telekommunikationer och energi. Detta skulle förstärka strukturfondernas uppgift att stimulera investeringar av gemensamt intresse medan det ger ett avgörande stöd till införandet av nya infrastrukturer på den inre marknaden och kompletterar annan finansiering, i synnerhet lån på kapitalmarknaderna.

5.5. Konkurrenspolitiken måste i full utsträckning ta hänsyn till öppnandet av den europeiska marknaden mot omvärlden och nödvändigheten av en europeisk politik för industriell konkurrenskraft. Medan referensmarknaden mer och mer blir en världsmarknad bör de europeiska företagen uppmuntras till att växa med uppgiften att framgångsrikt möta den internationella konkurrensen på den inre europeiska marknaden och på marknaderna i tredje land. Kommissionen måste också uppmärksamt vaka över att konkurrensvillkoren på den inre marknaden är rätttvisa både mellan de europeiska företagen och för företag i tredje land och över lika villkor för tillgången till marknader utanför Europeiska unionen.

5.6. Kommittén understryker för övrigt behovet av att intensifiera hjälpen till länderna i Central- och Östeuropa, för att redan nu förbereda deras förvaltningar och företag inför den enorma ansträngning som en anpassning till den gemensamma marknaden utgör för dem under de utvidgningar som kommer. Utöver de olika program för teknisk hjälp och yrkesutbildning som finns rör det sig i synnerhet om att försöka främja en bättre ekonomisk och social samstämmighet till förmån för samtliga socio-ekonomiska aktörer i dessa länder (företag, löntagare, konsumenter).

5.7. Kommittén understryker slutligen att det skulle vara lämpligt att utveckla mötespunkter på alla nivåer för den inre marknadens funktion. De studieveckor för den inre marknaden som kommissionen organiserat har redan gjort det möjligt att påbörjat ett rikt utbyte mellan de olika aktörerna på den inre marknaden (ansvariga politiker, tjänstemän, företag, fackföreningar, konsumenter) och detta utbyte förtjänar att fördjupas.

5.7.1. Kommittén stöder alla nationella, regionala och lokala initiativ som gör det möjligt att göra mötespunkterna och observatorierna för den inre marknaden kända och som sammanför de intresserade huvudaktörerna. Sådana initiativ garanterar en bättre spridning av informationen om praxisen och den verkliga uppfattningen om hur den inre marknaden fungerar och som ger marknadens olika aktörer medel att direkt verka för dess förbättring.

5.7.2. Kommittén understryker särskilt sådana observatoriers användbarhet på ett gränsöverskridande plan med tjänstemän, ekonomiska aktörer och arbetsmarknadens parter på båda sidor om gränsen för att beröra de lokala problemen, utveckla utbytesprogram och införa en försöksverksamhet som underlättar samarbetet över gränserna.

5.7.3. Ekonomiska och sociala kommittén skall å sin sida se till att utveckla kontakterna mellan sitt observatorium över den inre marknaden och alla nationella, regionala och lokala parter som kan bidra till att komplettera informationen om den inre marknaden som inkommit från dess samtliga aktörer.

6. Slutsatser

6.1. Kommittén välkomnar att gemenskapens institutioner erkänner den roll de ekonomiska och sociala intressegrupperna spelat, och särskilt det observatorium för den inre marknaden som kommittén inrättat, för att bidra till att analysera och ge riktlinjer för arbetet med att fullständiga den inre marknaden. Kommittén uppmanar de europeiska socio-ekonomiska aktörerna att medverka i utvärderingen av den europeiska inre marknaden, och delge kommittén all information som gör det möjligt att förbättra den.

6.2. Trots de många framsteg som gjorts sedan vitboken lades fram 1985 konstaterar kommittén att kommissionens rapport också vittnar om att den inre marknaden förblir ofullbordad. Kommittén är medveten om de olika skälen till förseningarna, men påpekar att fullständigandet av den inre marknaden förblir ett oundgängligt villkor för att förstärka de europeiska företagens konkurrenskraft, garantera unionens politiska, ekonomiska och sociala sammanhållning och främja genomförandet av den ekonomiska och monetära unionen.

6.3. Kommittén anser att det är nödvändigt att fördjupa analysen av den aktuella situationen genom att bättre rangordna framstegen och hindren, och närmare bestämt genom att påminna om vad européerna har rätt att vänta sig av en verklig gemensam marknad där olikheterna finns kvar. I denna anda stöder kommittén det projekt som kommissionen aviserat för 1996 om en fördjupad konsekvensstudie om den inre marknadens verksamhet. Kommitténs observatorium för den inre marknaden har för avsikt att helt och fullt bidra till detta arbete genom att genomföra enkäter och utfrågningar.

6.4. Kommittén oroar sig för de växande svårigheterna med att anta de sista åtgärderna för den inre marknaden samtidigt med den allmänna ökningen av unionens insatser och de mer pressade tidsgränserna. Kommittén anmodar därför medlemsstaterna och gemenskapens institutioner att komma överens om att göra allt för att komplettera de sista nödvändiga bestämmelserna, som enligt kommittén utgör ett trettiotal åtgärder, fram till år 1999, den tidsgräns som fastställts för den ekonomiska och monetära unionen. För att göra detta bör regeringskonferensen 1996 om en revidering av fördraget undersöka vilka möjligheter det finns att utöka den kvalificerade majoriteten i frågor som är viktiga för den inre marknaden, särskilt när det gäller fri rörlighet för personer, tullsamarbete, miljöskydd och gemenskapens skattesystem.

6.5. Kommittén understryker också nödvändigheten av att förstärka tillämpningen av åtgärderna genom att utöva en bättre kontroll som på alla nivåer stöds av effektiva sanktioner. En god tillämpning av den inre marknadens regler förutsätter att man bättre kan begränsa de nationella undantagen från den fria rörligheten, att man utvidgar de ömsesidiga erkännandena och att man säkerställer harmoniseringen av tullförvaltningarna.

6.6. Kommittén insisterar slutligen på behovet av att, utöver bestämmelser för avreglering av handelsutbytet och deras tillämpning, skapa en verklig konvergensdynamik för att råda bot på de spänningar och den obalans som uppstår genom att den inre marknaden och den ekonomiska och monetära unionen inte är genomförd. Detta innebär särskilt en förstärkning av den ekonomiska och sociala konvergensen, ett bättre utnyttjande av strukturfonderna och en anpassning av konkurrenspolitiken till internationaliseringens villkor medan man aktivt förbereder länderna i Central- och Östeuropa på deras framtida deltagande i den inre marknaden. Kommittén önskar särskilt att man på olika nivåer kan utveckla mötespunkter och observatorier som förenar den inre marknadens olika aktörer, särskilt på regional och gränsöverskridande nivå, och kommittén kommer att se till att utveckla sina kontakter med dessa.

Bryssel den 22 november 1995.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Carlos FERRER

() EOTC = European Organization for Testing and Certification.