Direktivets syfte är inte att få konsumenterna att låna mer, utan snarare att ge dem all den information som krävs för att de ska kunna ta ställning till och jämföra erbjudanden innan de tar ett lån, och tillerkänna dem rättigheter om de skulle ändra sig. Det omfattar konsumentkrediter mellan 200 euro och 75 000 euro, såsom lån för personlig konsumtion, kontokredit och kreditkort, samt blankolån över 75 000 euro för renovering av bostadsfastighet. Direktivet gäller inte vissa särskilda konsumentkredittyper (t.ex. vissa räntefria krediter eller vissa leasingavtal).

Under de senaste tio åren har konsumenternas sätt att fatta lånebeslut inte bara förändrats till följd av digitaliseringen, utan även på grund av att de har nya konsumtionsvanor. Det offentliga samrådet 2019 visade att konsumenterna lägger större tonvikt på att de ska gå smidigt och snabbt att få kredit, snarare än på var eller vem kreditgivaren är.

Digitaliseringen har också lett till att nya marknadsaktörer erbjuder kreditavtal i olika former, såsom krediter via plattformar eller person-till-person-lån. Detta har gett upphov till en debatt om huruvida nya marknadsaktörer omfattas och bör omfattas av direktivets tillämpningsområde och huruvida direktivets nuvarande definition av ”kreditgivare” är tillräcklig. Digitaliseringen har också väckt tvivel om huruvida de nuvarande artiklarna om förhandsinformation är lämpliga för en papperslös miljö som man rör sig i med digitala hjälpmedel som mobiltelefoner och datorplattor.

Direktivets ändamålsenlighet, effektivitet, samstämmighet, relevans och europeiska mervärde har påverkats av flera trender på kreditmarknaden under de senaste tio åren:

Ett annat insynsrelaterat problem som har visat sig under det senaste årtiondet rör reklam för konsumentkrediter i tv och radio. Bestämmelserna i artikel 4 i direktivet medför att viktig information antingen visas under en mycket begränsad tid eller meddelas mycket snabbt, vilket gör att konsumenterna inte hinner bearbeta och komma ihåg den. Detta pekar på den praktiska svårigheten med att göra den nuvarande artikel 4 i direktivet konsekvent ändamålsenlig för alla medietyper.

De flesta av direktivets definitioner är fortfarande relevanta för den nuvarande marknadssituationen. Det finns dock en ökande osäkerhet kring de nya former av utlåning som har dykt upp online. I artikel 2.2 i direktivet nämns inte uttryckligen sådana nya former av utlåning – det saknas exempelvis en hänvisning till person-till-person-lån bland undantagen från tillämpningsområdet (artikel 2.2), vilket innebär att direktivet i princip bör omfatta person-till-person-lån. I definitionen av ”kreditgivare” används dock formuleringen ”inom ramen för sin närings- eller yrkesverksamhet”, vilket kanske inte överensstämmer med begreppet person-till-person-lån.

Undantagen från direktivets tillämpningsområde, som avgränsas i artikel 2, är betydande och omfattar vissa allmänt använda lån samt lån som dokumenterats att lättare leda till förluster för konsumenterna under vissa omständigheter, såsom räntefria lån, lån som förskott på lönen, leasingavtal utan köpskyldighet eller avtal med pantlånekontor.

Utvärderingen pekade på en rad utmaningar som har dykt upp under tillämpningen av direktivet. De är en följd både av bristerna i direktivet och av trenderna i kreditmiljön, och har delvis hämmat arbetet med att uppnå dess mål:

Den effektiva räntan är konsumentens sammanlagda kreditkostnad, uttryckt i procent per år av den sammanlagda krediten. En bestämmelse om effektiv ränta fanns visserligen redan i den tidigare konsumentkreditlagstiftningen, men direktivet harmoniserade helt beräkningen av den effektiva räntan genom en enhetlig beräkningsformel för alla medlemsstater. Genom direktivet tillhandahålls därmed ett allmänt och jämförbart verktyg som är mycket ändamålsenligt och har stort mervärde för konsumenterna .

Artikel 16 i direktivet rör förtidsåterbetalning av konsumentens skyldigheter enligt ett kreditavtal och kreditgivarens möjlighet att få kompensation. Enligt artikel 16.4 i direktivet får medlemsstaterna föreskriva att kreditgivarna har rätt till kompensation för förtidsåterbetalning endast under förutsättning att beloppet av förtidsåterbetalningen överskrider det tröskelvärde som fastställs i nationell lag (som inte får överstiga 10 000 euro under en period om tolv månader, enligt artikel 16.4 a) och att de undantagsvis får kräva högre kompensation, om de kan bevisa att förlusten överstiger det normala kompensationsbeloppet (artikel 16.4 b). Många medlemsstater har faktiskt fastställt ett tröskelvärde över vilket kreditgivaren kan kräva kompensation (artikel 16.4 a). När det gäller artikel 16.4 b i direktivet har en rad medlemsstater valt att även lagstifta om den situation då kreditgivaren kan bevisa att han har lidit en förlust till följd av förtidsåterbetalningen som överstiger tröskelvärdena enligt artikel 16.2 i direktivet .

Enligt artikel 4.2 c respektive artikel 10.5 f i direktivet får medlemsstaterna besluta att effektiv ränta inte behöver anges i den information som lämnas till konsumenterna vid annonsering och i samband med avtalet för kreditavtal i form av kontokredit enligt vilka krediten ska betalas tillbaka på uppmaning eller inom tre månader. Rätt många medlemsstater har utnyttjat den möjlighet som ges i artikel 10.5 f , medan något färre medlemsstater har utnyttjat valmöjligheten i artikel 4.2 c .

Vissa medlemsstater har gått längre än direktivet på områden som inte omfattas av direktivet, och där direktivets bestämmelse om full harmonisering inte gäller. Direktivets begränsade tillämpningsområde har fått medlemsstaterna att utvidga tillämpningsområdet i sin respektive lagstiftning för att täcka fler olika typer av kreditavtal. Med undantag av två medlemsstater har samtliga medlemsstater antagit åtgärder som är mer långtgående än direktivets krav. Vissa utvidgar direktivets (eller vissa av dess bestämmelsers) tillämpningsområde till konsumentkrediter som inte eller bara delvis omfattas av direktivet, antingen under 200 euro, över 75 000 euro eller till leasingavtal, kontokredit, revolverande krediter, hypotekslån, räntefria krediter och avtal med pantlånekontor.

I vissa av direktivets bestämmelser fastställs dessutom tydliga mål utan att de eftersträvade resultaten beskrivs närmare, vilket gör att de är något luddiga (t.ex. artikeln om kreditbedömningar som nämndes tidigare).

Lagstiftningsvalens effekter

Den kombinerade effekten av lagstiftningsvalen på de områden som anges i direktivet eller på grund av bristen på närmare beskrivning i direktivet har lett till att regelverk fragmenterats vad gäller flera konsumentkreditaspekter. Detta medför varierande konsumentskydd och påverkar också den inre konsumentkreditmarknadens integritet, i den mån de skapar hinder för kreditgivarnas gränsöverskridande verksamhet.

4.Tröskelvärden och procentsatser

Enligt artikel 27.2 i direktivet ska kommissionen vart femte år se över tröskelvärdena i lagstiftningen och procentsatserna för beräkning av kompensationen vid förtidsåterbetalning.

Tröskelvärden i direktivet och dess bilagor

I artikel 2.2 c i direktivet föreskrivs som sagt att kreditavtal på under 200 euro eller över 75 000 euro inte ska omfattas av direktivet. Det tycks råda allmän enighet om att dessa tröskelvärden påverkar direktivets ändamålsenlighet och relevans. Kreditavtal med hög risk, som ofta orsakar förluster för konsumenterna, är ofta lägre än 200 euro och omfattas därmed inte av direktivet. För att åtgärda detta beslutade många medlemsstater att utvidga tillämpningsområdet till kreditavtal på under 200 euro när de införlivade direktivet.

Även om det övre tröskelvärdet på 75 000 euro tycks utgöra en mindre risk ur konsumentskydds- eller inremarknadsperspektiv, har en rad medlemsstater utvidgat direktivets (eller vissa av dess bestämmelsers) tillämpningsområde till kreditavtal över 75 000 euro.

Tröskelvärdena fastställdes när direktivet antogs, dvs. 2008. De återspeglar därför de dåvarande ekonomiska förhållandena. Med nuvarande prisnivåer och normal BNP-deflator skulle motsvarande värden för den nedre och den övre gränsen vara ungefär 235 euro respektive 87 380 euro .

Mot bakgrund av detta skulle man vid den planerade översynen av direktivet kunna överväga om det skulle vara motiverat att justera eller slopa tröskelvärdena.

Direktivet innehåller ytterligare ett tröskelvärde, som anges i del II (Ytterligare antaganden vid beräkningen av den effektiva räntan) i bilaga I. Genom punkt h, del II i bilaga I föreskrivs att taket för beräkningen av den effektiva räntan ska antas vara 1 500 euro om parterna i kreditavtalet inte har enats om något tak för kreditavtalet. Lagbestämmelserna i bilaga I har ändrats för att modernisera antagandena vid beräkningen av den effektiva räntan. Taket har dock inte ändrats, och de analyser som genomfördes i samband med utvärderingen av direktivet 2019 har inte identifierat några relevanta uppgifter som skulle ge anledning till en ändring.

Procentsatser som används för att beräkna kompensationen vid förtidsåterbetalning

I direktivet fastställs det även tröskelvärden i artikel 16: de rör den kompensation som kreditgivarna har rätt till vid förtidsåterbetalning. Det föreskrivna tröskelvärdet är 1 % av det kreditbelopp som förtidsåterbetalats, vilket minskas till 0,5 % om tidsperioden mellan förtidsåterbetalningen och det överenskomna hävandet av kreditavtalet inte överstiger ett år. Några problem med tröskelvärdet har varken fastställts i rapporten om direktivet från 2014 eller i den nyligen utarbetade studien, och det betraktas därför fortfarande som relevant för konsumentkreditmarknadens behov.

5.Sammanfattning och fortsatt arbete

Den viktigaste slutsatsen från utvärderingen av direktivet är att dess två mål, nämligen att stärka konsumentskyddet och främja upprättandet av en inre kreditmarknad, delvis har uppnåtts och fortsatt är relevanta. Ångerrätten och rätten till förtidsåterbetalning samt införandet av standardiserade informationsformat har bidragit till samma konsumentskyddsnivå i hela EU, vilket har minskat konsumenternas förluster, stärkt konsumentskyddet och tillförsäkrat kreditgivare i hela EU lika villkor.

Å andra sidan utgör den snabba digitaliseringen och produktinnovationen samt förändringar i konsumenternas preferenser under det senaste årtiondet utmaningar för direktivets rättsliga konsumentkreditram. För tio år sedan säkerställdes förbättrad insyn genom strikta föreskrifter om förhandsinformationens format, som då var i pappersform, men i dagens alltmer digitala miljö och i situationer då konsumenterna föredrar en snabb och smidig kreditgivningsprocess maximerar de inte nödvändigtvis fördelarna för konsumenterna. Den alltmer digitala miljön har i sin tur gett upphov till nya produkter, som i vissa fall kan utgöra nya risker som direktivet inte ger något verkligt skydd mot.

Dessa fakta pekar på det möjliga behovet av att vissa bestämmelser i direktivet ses över, särskilt om tillämpningsområdet och kreditgivningsprocessen (däribland förhandsinformation och kreditbedömningar). En sådan översyn skulle också kunna vara ett lämpligt tillfälle att avhjälpa andra brister, som att förbättra definitionerna.

Och även om de flesta tröskelvärden och procentsatser i direktivet inte tycks kräva ändringar verkar det råda en allmän enighet bland berörda aktörer om att tröskelvärdet 200–75 000 euro för direktivets tillämpningsområde skulle kunna omprövas.

Kommissionen ska ta upp dessa frågor i översynen av direktivet, som enligt kommissionens justerade arbetsprogram för 2020 av den 28 maj 2020 ska genomföras under andra kvartalet 2021.