Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Bedömning av hur väl förberedda vi är på eurons införande med fokus på de största bristerna och vad som behöver göras för att åtgärda dem"

(2001/C 311/11)

Den 31 maj 2001 beslutade Ekonomiska och sociala kommittén i enlighet med artikel 23.2 i arbetsordningen att utarbeta ett yttrande om "Bedömning av hur väl förberedda vi är på eurons införande med fokus på de största bristerna och vad som behöver göras för att åtgärda dem".

Sektionen för Ekonomiska och monetära unionen, ekonomisk och social sammanhållning som ansvarat för det förberedande arbetet, antog sitt yttrande den 24 juli 2001. Föredragande var Umberto Burani.

Vid sin 384:e plenarsession den 12-13 september 2001 (sammanträdet den 12 september) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 74 röster för, inga emot och 2 nedlagda röster.

1. Inledning

1.1. Ekonomiska och sociala kommittén framförde i sitt yttrande av den 29 mars 2001(1) kommentarer och förslag rörande kommissionens meddelande till rådet, Ekonomiska och sociala kommittén, Regionkommittén och Europeiska centralbanken med titeln "Praktiska aspekter på euron: aktuell situation och kommande uppgifter"(2). Införandet av euron är nu nära förestående, men trots att många åtgärder är under genomförande eller planeras att genomföras av en rad offentliga och privata institutioner förefaller inte alla problem ha beaktats fullt ut. Under alla omständigheter verkar det krävas en perfekt samordning av initiativen, något som är långtifrån självklart trots de goda avsikterna hos alla inblandade.

1.2. Mot bakgrund av detta anordnade ESK den 14 maj 2001 en hearing med arbetsmarknadens parter, i vilken företrädare för kommissionen och Europeiska centralbanken bidrog med värdefull information och kommentarer. De åsikter som framkom gjorde det möjligt att få en helhetsbild av situationen. De korta kommentarer som här följer utgör ännu ett bidrag till diskussionen inför de ytterligare åtgärder som skall vidtas. Kommittén vill erinra om att dess kommentarer och förslag i det tidigare yttrande som omnämns i punkt 1.1 fortfarande är aktuella och äger giltighet.

1.3. Kommittén har inte för avsikt att ta ordet ur munnen på de myndigheter som är ansvariga för initiativen, utan bara att belysa vissa faktorer som - även om de är av mindre betydelse - kan leda till praktiska eller psykologiska problem som försvårar övergången från elva olika valutor till en enda. Denna manöver saknar motstycke i historien, och även om man kan dra viss lärdom av tidigare erfarenheter måste man till största delen utgå från dagsaktuella fakta och en god portion fantasi och sunt förnuft.

2. Meddelandet

2.1. Företrädare för medborgarna (konsumenter, familjer, "svaga" grupper, befolkning på landsbygden och i bergsområden) har bekräftat det som ESK konstaterade i sitt tidigare yttrande(3), nämligen att endast en liten del av befolkningen i euroländerna var fullt medveten om villkoren för övergången så sent som hösten 2000. Situationen hade förbättrats i januari 2001 - enligt Eurobarometerns undersökning som omnämns i kommissionens meddelande(4) - men enligt ESK är den långtifrån tillfredsställande. Om man ser till de personalresurser och ekonomiska resurser som används av gemenskapens och medlemsstaternas myndigheter, branschorganisationerna och de privata företagen, måste man erkänna att den informationskampanj som inleddes 1996 och fortsatte till slutet av 2000 inte har nått ett önskvärt resultat. "Kostnaderna per kontakt" (om man med detta avser de personer som verkligen kommer ihåg budskapen, och inte alla som budskapen riktats till) har varit ytterst höga för samhället och de privata organisationerna, långt över de 2 euro per medborgare som kommissionen uppgett i sina beräkningar.

2.2. Allteftersom datumet för eurons införande närmar sig håller situationen på att utvecklas i positiv riktning. Orsakerna är nu tydliga, men "neutrala" experter på masspsykologi skulle ha kunnat förutsäga dem från första början: ett budskap som förmedlas alltför långt i förväg, rör en "icke-akut" händelse och saknar praktisk tillämpning anses aldrig ha konkret betydelse. Mottagarna har en tendens att bara ägna det förströdd uppmärksamhet och att slutligen glömma bort det. Vi måste erkänna att så har skett. Man har till och med glömt bort att skriftlig information bara läses i liten utsträckning, särskilt om den är gratis, och att endast de som anser den vara "nyttig" och "brådskande" tar den till sig.

2.3. Utan att komma med beskyllningar i efterhand bör man nu dra lärdom av tidigare erfarenheter och misstag. Kampanjerna bör genomföras först alldeles innan själva händelsen (och intensifieras under årets sista kvartal), och man bör använda sig av det medium som har störst spridning och - när allt kommer omkring - är billigast: TV. Budskapen måste vara enkla, behandla alla tänkbara praktiska situationer och innehålla lösningar och förslag som alla kan förstå. Bara om allmänheten utan möda kan tillägna sig gedigen kunskap, kan de sedan förmås att läsa den skriftliga informationen (foldrar och broschyrer), vilken bör betraktas som ett stöd för minnet, inte för inlärning.

2.4. Problemet med de svagaste grupperna (fattiga, synskadade, analfabeter etc.) kvarstår. I detta fall måste man göra stora ansträngningar utan att ha alltför stora illusioner om resultatet. De konkreta svårigheter som präglar situationen för missgynnade samhällsgrupper och vissa grupper av funktionshindrade kan inte - utom i mycket liten grad - motverkas av information, som i bästa fall kan få dem att känna sig mindre "ensamma". Det krävs helt andra åtgärder som inte har något att göra med informationskampanjen om euron.

3. Tillgången till sedlar och mynt

3.1. Det problem som först och främst verkar oroa handelssektorn är huruvida man från första dagen kommer att ha tillgång till tillräckligt mycket kontanter i euro för att kunna ge växel tillbaka till kunderna, oavsett om de betalar i nationell valuta eller euro. Om mynt sprids i förväg skulle detta behov kunna tillgodoses, men det kommer säkert att uppstå brister och problem när det gäller att beräkna beloppen, något som bara delvis kan lösas med miniräknare och kassaapparater. De största problemen kommer att drabba de små och medelstora butikerna, som av naturliga skäl har mindre kapacitet att hantera problemen. För större butiker och varuhus är situationen annorlunda och farhågorna mindre, särskilt i de länder där konto-, kredit- och kontantkort redan står för en stor del av omsättningen.

3.2. Europeiska centralbanken (ECB) har förklarat att den motsätter sig att sedlar sprids i förväg, av rättsliga skäl och säkerhetsskäl. Handelssektorn har reagerat negativt på denna ståndpunkt. ESK anser att denna fråga bör lösas på nationell nivå, där varje centralbank - efter att ha hört handelssektorn och bankerna - är bättre rustad att bedöma situationerna och konsumenternas betalningsvanor. Det bör vara möjligt att hitta en jämvikt mellan de olika behoven, ECB:s behov av att undvika att falska sedlar cirkulerar från första början, och handelns behov av att vänja personalen vid att hantera och känna igen sedlarna innan de har kommit i omlopp.

3.3. Frågan om växel till kunderna bör för övrigt behandlas på ett flexibelt sätt, med tanke på att den nationella valutan förblir laglig under övergångsfasen. I de fall (som dock måste vara ett undantag från regeln) då euro inte finns tillgänglig skall man kunna ge tillbaka växel i den nationella valutan, och det skall - normalt sett - vara kundens skyldighet att acceptera detta. Denna möjlighet ses varken med blida ögon av handeln (eftersom detta självklart medför svårigheter i bokföringen) eller av kommissionen (som ser det som en försening i den fullständiga övergången till euron), men det går inte att se hur problemet med brist på euro att ge tillbaka i växel - något som naturligtvis endast bör förekomma i enstaka fall - annars skulle kunna lösas. ESK vill än en gång erinra om att betalkort bör vara den bästa lösningen i de flesta fallen.

3.4. En annan aspekt är allmänhetens tillgång på euro. Man måste undvika att alla medborgare skyndar sig till banken för att växla in den nationella valutan eller till bankomaten för att få ut nya sedlar. En känsla av ängslan och brådska skapar köer och nervositet. Det finns ingen anledning till detta eftersom den nationella valutan fortfarande kan användas under en relativt lång period (45-60 dagar). En omställning à la "big bang" må vara önskvärd, men man bör inse att detta inte är realistiskt och att det skulle skapa fler problem än det skulle lösas. Även i detta fall måste informationen till allmänheten lyfta fram att växlingen inte är akut. Det finns med andra ord ingen anledning till panik om man inte har euro i handen några dagar efter den första dagen år 2002.

4. Avrundning av priser

4.1. Redan i sitt yttrande om "Grönbok om villkoren för övergång till en gemensam valuta"(5) varnade kommittén för faran med avrundning av priser. Vid konvertering från en nationella valuta som ofta inte är uppdelad i hundradelar till en annan med ett högre enhetsvärde och därför med nödvändighet uppdelad i hundradelar, kan frestelsen att runda av till 5 eller noll (exempelvis från 32 till 35 eller från 77 till 80) vara stor. Detta gäller företrädesvis varor med ett relativt lågt pris. Konsumentorganisationerna bör vara mycket vaksamma för att göra den stora allmänheten uppmärksam på problemet och verka för en sund konkurrens mellan de kommersiella aktörerna. Detsamma gäller för nationella och lokala myndigheter, men man bör beakta att alla tvångsåtgärder bör uteslutas i en situation där det råder fri prissättning.

4.2. Avrundning av priser inom handeln är en eventualitet som måste undvikas. Men den är för ögonblicket rent hypotetisk, bland annat till följd av de avtal som ingåtts inom olika branscher eller på nationell nivå. Det finns dock tecken på en sådan utveckling inom de allmänna transporterna i vissa länder, där några operatörer åberopar svårigheter med kassahållningen för att försvara en avrundning (uppåt) av priserna i euro. Detsamma gäller telekommunikationer och - i vissa fall - gas, el och vatten. Med tanke på att priserna för en biljett med stadstransporter och priserna för gas-, vatten- och el ingår i "korgen" för beräkning av inflationen, är följderna av en avrundning inom dessa områden oförutsägbara.

4.3. Annat är det när det gäller konverteringsberäkningen. Man kan överse med enstaka misstag, men man kan absolut inte acceptera fall av bedrägeri som drabbar konsumenterna, särskilt om dessa tillhör de svagaste och minst informerade sociala skikten. Dit räknas också utländska turister. I det ovannämnda yttrandet om grönboken gjorde kommittén medlemsstaterna uppmärksamma på möjligheten att införa straff (bedrägeri) för avsiktliga och systematiska felaktigheter vid konverteringen. Kommittén vill upprepa detta förslag.

4.4. Vad gäller konverteringen vore det också önskvärt om alla medborgare förfogade över en enkel elektronisk fickräknare, både för att kunna kontrollera konverteringen och för att känna sig lugna. Flera företag delar redan ut sådana apparater gratis. De är billiga och lätta att använda, och alla borde använda sig av en sådan. Dessutom måste man främja huvudräkning, som ger en ungefärlig uppfattning om hur mycket ett visst belopp i den nationella valutan är värd i euro, men som inte ger det exakta värdet av konverteringen. En sådan metod är i första hand användbar för att i förväg beräkna det ungefärliga värdet på större inköp (t.ex. ett klädesplagg). När inköpet verkligen sker är det rimligt att kontrollera priset med räknemaskin.

5. Det finansiella systemet

5.1. Finanssektorn, och särskilt bankerna, tycks inte ha några allvarligare problem med konverteringen till euro vad gäller konton, bankinsättningar och övrig rapportering i nationell valuta. I vissa länder kommer konverteringen automatiskt att tidigareläggas under sommarmånaderna och hösten 2001, om inte de berörda uttryckligen motsätter sig detta. Inte heller verkar det förekomma tekniska problem när det gäller konverteringen av de nationella eller internationella betalningssystemen i detaljledet, men kostnaden utgör ett hinder. ESK håller på att utarbeta ett särskilt yttrande om detta ämne.

5.2. Mer omfattande och kostsamma är de problem som rör distributionen av den nya valutan och insamlingen av den nationella. Detta gäller också konverteringen och påfyllningen av bankomater, konverteringen av kortterminaler för att dessa skall kunna fungera med dubbla valutor samt transporter respektive lagring av penningsummor. Även om förberedelserna tycks ha varit grundliga och ambitiösa, kan man inte utesluta att det uppstår olägenheter eller förseningar, som skulle skada inte bara konsumenterna utan också banksystemet. Ytterligare ett skäl att förvänta sig att bankerna snarast löser dessa problem.

5.3. Vad beträffar kort - vilket kommittén vid ett flertal tillfällen påpekat är det enda system som garanterar en problemfri konvertering till euro och därför borde uppmuntras i största möjliga utsträckning - har det uppstått meningsskiljaktigheter mellan utfärdarna och handeln, som kan få återverkningar på konsumenterna. Utan att gå närmare in på frågan, som för närvarande behandlas av konkurrensmyndigheterna, noterar kommittén att problemet, av ren slump, uppstår vid en mycket olämplig tidpunkt. Det skapar osäkerhet kring ett system som i stället behöver stöttas och föras fram som den bästa lösningen.

6. Företagen

6.1. Som redan framförts i det tidigare yttrandet(6) verkar några av de små och medelstora företagen - särskilt mikroföretagen och enmansföretagen - inte klara av omställningen av sin egen administration och redovisning i euro före tidsfristen den 31 december 2001. Problemet är inte huruvida dessa företag kommer att vara "lagbrytare" eller ej - den som inte anpassar sig blir naturligtvis det. Frågan är snarare vad de nationella myndigheterna - och särskilt skattemyndigheterna - tänker göra i en situation där en ansenlig del av operatörerna inte kommer att ha inrättat sig i ledet. Frestelsen att tillgripa bestraffningar kan vara stark, men förhoppningsvis har varje regering fastställt hjälp- och stödplaner för dem som har svårt att uppfylla målen, vare sig det beror på otillräckliga resurser eller operationell kapacitet.

6.2. Även regeringarna borde visa god vilja och se till att lagstiftning och regler underlättar övergången till euron. I Italien till exempel kräver konverteringen av redovisningen till en annan valuta (euro) beslut vid en särskild bolagsstämma. Eftersom det rör sig om att tillämpa lagen, förefaller ett sådant beslut onödigt.

7. Logistiska problem och bedrägerier

7.1. Vid den hearing som organiserades av kommittén saknades företrädare för värdetransportföretag trots att de var inbjudna. Dessa är mycket viktiga för förståelsen av de komplicerade logistiska problemen i samband med flöden av banktillgodohavanden från centralbankerna till affärsbankerna, och därifrån till de olika bankkontoren, och därifrån till den egna kundkretsen - och vice versa. De berörda parterna är medvetna om omfånget på dessa flöden, och detta gäller säkert också den organiserade eller oorganiserade brottsligheten.

7.2. Kommittén är inte kompetent att bedöma logistiken, men ser på säkerhetsproblemen med en viss oro, både vad gäller den sociala och materiella faran med rån och säkerheten för dem som skall vaka över penningbeloppen och transporten av dem.

7.3. I dagens "normala" situation inträffar väpnade rån med svåra skador som följd. Man kan anta att en exceptionell händelse av så stor betydelse både vad gäller antalet transporter och de belopp som transporteras kommer att leda till att fenomenet ökar och förvärras. Polis och väktare inom de privata transportfirmorna kommer knappast ensamma att kunna klara av alla eventualiteter. Ett ingripande av väpnade styrkor förefaller tillrådligt och kanske rent av nödvändigt, men detta tycks inte vara fallet i alla medlemsstater. Kommittén är djupt oroad över detta och hoppas att denna oro delas av nationella myndigheter, vilka under alla omständigheter får ta ansvaret för händelser som beror på att man underskattat faran.

7.4. En annan aspekt som inte får underskattas är eventuella bedrägerier och förfalskningar. Tilltron till en valuta är själva grunden för dess existens. Förhoppningsvis får man av de upprepade försäkringarna från ECB och de nationella bankerna anta att euron är mycket svår att förfalska. ESK är övertygad om att alla åtgärder redan har vidtagits för att förhindra att det cirkulerar förfalskningar både i och utanför unionen.

7.5. Utöver de påpekanden som gjorts i det föregående yttrandet(7), som alltjämt äger sin giltighet, vill kommittén fästa uppmärksamheten på det faktum att euromynten rent fysiskt inte är en "gemensam valuta". Förekomsten av elva olika nationella versioner på myntens baksida gagnar inte deras igenkännande i de olika länderna. Dessutom kan denna egenhet underlätta cirkulationen av förfalskade mynt, inte i det land vars valuta har förfalskats, utan i de övriga länderna, där dessa mynt är mindre kända eller okända.

7.6. Med tanke på att euron i varje land via turisterna omedelbart kommer att cirkulera i de övriga länderna, kan man befara att nyheten om förfalskningar i stor skala av en viss nationell valuta kan väcka en allmän misstro mot denna valuta, i likhet med den som möter den luxemburgska francen i Belgien och det skotska pundet i det övriga Storbritannien (även om dessa problem inte har något med förfalskningar att göra).

7.7. Kommittén hänskjuter dessa överväganden till behöriga myndigheter - kommissionen, Europeiska centralbanken, regeringarna i euroländerna - inte för att den väntar sig några katastrofer, utan för att varje strategisk plan värd namnet bör innehålla "ett katastrofscenario" med lämpliga åtgärder för att avvärja dem. Pessimism kan hejda och kväva alla initiativ, men en realistisk syn och en förnuftig bedömning av alla eventualiteter måste krävas av alla som ansvarar för offentliga angelägenheter.

Bryssel den 12 september 2001.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Göke Frerichs

(1) EGT C 155, 29.5.2001, s. 57.

(2) KOM(2000) 443 slutlig.

(3) EGT C 155, 29.5.2001, s. 57.

(4) KOM(2001) 190 slutlig, 3.4.2001.

(5) EGT C 18, 22.1.1996, s. 112.

(6) EGT C 155, 29.5.2001, s. 57.

(7) EGT C 155, 29.5.2001, s. 57.