Meddelande till tredje part att lämna synpunkter på utkast till kommissionsmeddelanden

(2003/C 243/04)

(Text av betydelse för EES)

Kommissionen uppmanar alla berörda parter att lämna synpunkter på följande utkast:

1. Kommissionens tillkännagivande om samarbete inom nätverket av konkurrensmyndigheter.

2. Tillkännagivande om samarbete mellan kommissionen och EU-medlemsstaternas domstolar vid tillämpning av artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget (utkast).

3. Utkast till tillkännagivande från kommissionen om kommissionens handläggning av klagomål rörande artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget.

4. Tillkännagivande om informell vägledning vid nya frågor rörande artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget som uppstår i enskilda fall (vägledande skrivelser).

5. Utkast till tillkännagivande från kommissionen - Riktlinjer om begreppet påverkan på handeln i artiklarna 81 och 82 i fördraget.

6. Utkast till tillkännagivande från kommissionen - Riktlinjer för tillämpningen av artikel 81.3 i fördraget.

Synpunkterna skall skickas till kommissionen inom åtta veckor efter offentliggörandet i Europeiska unionens officiella tidning. Det är normal praxis för kommissionen att offentliggöra de synpunkter som inkommer i samband med ett offentligt samråd. Det är dock möjligt att begära att synpunkterna eller delar av dessa förblir konfidentiella. Ange i så fall tydligt på första sidan av synpunkterna att ni begär att de inte skall offentliggöras. I det fallet bör också en icke-konfidentiell version av synpunkterna översändas till kommissionen för offentliggörande. Synpunkterna skall antingen skickas per e-post till

COMP-MODERNISATION-PACKAGE@cec.eu.int

eller skriftligen till Europeiska kommissionen Generaldirektoratet för konkurrens

Enhet A3 - Europeiska konkurrensnätverket

Modernisation package

B - 1049 Bryssel

Kommissionens tillkännagivande om samarbete inom nätverket av konkurrensmyndigheter

I INLEDNING

1. Genom rådets förordning (EG) nr 1/2003 (nedan kallad "förordningen") införs ett system där kommissionen och medlemsstaternas konkurrensmyndigheter (nedan kallade "nationella konkurrensmyndigheter")(1) har parallell behörighet att tillämpa artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget. De nationella konkurrensmyndigheterna och kommissionen bildar tillsammans ett nätverk av myndigheter, som skall agera för allmänintresset och bedriva ett nära samarbete i syfte att skydda konkurrensen. Nätverket skall fungera som ett diskussions- och samarbetsforum vid genomförandet av EG:s konkurrenspolitik. Det är inom denna ram som samarbetet mellan europeiska konkurrensmyndigheter kommer att äga rum i ärenden där artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget tillämpas. Nätverket är grunden för att även i framtiden bedriva en gemensam konkurrenspolitik i Europa. Nätverket kallas Europeiska konkurrensnätverket.

2. De nationella konkurrensmyndigheternas uppbyggnad varierar från medlemsstat till medlemsstat. I somliga medlemsstater är det ett enda organ som utreder ärenden och fattar alla slags beslut. I andra medlemsstater är dessa uppgifter uppdelade mellan två organ, ett som har hand om utredningen och ett (ofta en nämnd eller liknande) som fattar beslut i ärendet. I vissa medlemsstater, slutligen, får beslut om förbud eller om åläggande att betala böter bara fattas av domstol, och konkurrensmyndigheten för det allmännas talan vid domstolen. Med förbehåll för den generellt giltiga effektivitetsprincipen får medlemsstaterna enligt artikel 35 i förordningen utse ett eller flera organ till nationella konkurrensmyndigheter och fördela uppgifter mellan dem. Enligt allmänna gemenskapsrättsliga principer är medlemsstaterna skyldiga att införa ett system med effektiva, proportionella och avskräckande påföljder för överträdelser av EG-rätten. Medlemsstaternas system för tillämpningen skiljer sig åt, men de har erkänt normerna i varandras system som grundval för samarbete(2).

3. Nätverket av konkurrensmyndigheter skall säkerställa både en effektiv arbetsfördelning och en effektiv och konsekvent tillämpning av EG:s konkurrensregler. I förordningen och i rådets och kommissionens gemensamma uttalande om Europeiska konkurrensnätverkets verksamhet anges de allmänna principerna för nätverkets verksamhet. I det här tillkännagivandet ges närmare föreskrifter om nätverket.

4. Förfrågningar och diskussioner inom nätverket sker myndigheter emellan och påverkar inte företags rättigheter och skyldigheter enligt EG-rätten eller nationell rätt. Varje konkurrensmyndighet förblir fullt ansvarig för handläggningen av sina respektive ärenden.

II ÄRENDEFÖRDELNING

A. Fördelningsprinciper

5. Förordningen bygger på ett system med parallella befogenheter, där alla konkurrensmyndigheter är behöriga att tillämpa artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget och är ansvariga för en effektiv arbetsfördelning i de ärenden där en utredning anses nödvändig. Samtidigt behåller varje medlem i nätverket sin fulla beslutanderätt med avseende på om en utredning behövs eller ej. I detta system med parallell behörighet kommer ärenden att handläggas av

- en enda nationell konkurrensmyndighet, eventuellt med bistånd från nationella konkurrensmyndigheter i andra medlemsstater, eller

- flera nationella konkurrensmyndigheter som handlägger ett ärende parallellt eller

- kommissionen.

6. I de flesta fall kommer den myndighet som mottar ett klagomål eller inleder en utredning på eget initiativ att förbli ansvarig för ärendet. Det kommer endast att bli aktuellt att flytta över ett ärende i början av förfarandet (se punkt 18) och om den myndigheten anser att den inte är väl lämpad att handlägga det eller om andra myndigheter anser att de också är väl lämpade (se punkterna 8 och 15 nedan).

7. Om en överflyttning anses nödvändig för ett effektivt skydd av konkurrensen och gemenskapsintresset kommer medlemmarna i nätverket att sträva efter att så ofta som möjligt flytta över ärenden till en enda väl lämpad konkurrensmyndighet(3). Under alla omständigheter bör överflyttning gå snabbt och effektivt och det kommer inte att fördröja handläggningen av pågående ärenden.

8. En myndighet kan anses vara väl lämpad att handlägga ett ärende när alla tre nedanstående villkor är uppfyllda:

1. Avtalet eller det samordnade förfarandet har en väsentlig direkt faktisk eller förväntad inverkan på konkurrensen inom myndighetens behörighetsområde eller genomförs eller har sitt ursprung inom myndighetens behörighetsområde.

2. Myndigheten effektivt kan bringa överträdelsen att upphöra fullständigt. Detta innebär konkret dels att myndigheten kan ålägga företag att upphöra med överträdelsen och att avstå från framtida överträdelser och att detta åläggande är tillräckligt för att bringa överträdelsen att upphöra, dels att myndigheten vid behov kan utdöma en adekvat påföljd för överträdelsen.

3. Myndigheten kan, eventuellt med bistånd från andra myndigheter, inhämta den bevisning som behövs för att styrka att en överträdelse föreligger.

9. Ovanstående kriterier visar att det måste finnas en relevant anknytning mellan överträdelsen och en medlemsstats territorium för att den medlemsstatens konkurrensmyndighet skall anses väl lämpad att handlägga ärendet. Det kan antas att myndigheterna i de medlemsstater där konkurrensen påverkas väsentligt av en överträdelse i de flesta fall kommer att anses vara väl lämpade, under förutsättning att de kan bringa överträdelsen att upphöra antingen genom agerande på egen hand eller parallellt, såvida inte kommissionen är bättre lämpad att handlägga ärendet (se punkterna 14 och 15 nedan).

10. Av detta följer att en enda nationell konkurrensmyndighet som regel är bäst lämpad att ingripa mot avtal eller samordnade förfaranden som väsentligt påverkar konkurrensen huvudsakligen inom den myndighetens behörighetsområde.

Exempel 1: Företag i medlemsstat A deltar i en priskartell för produkter som huvudsakligen säljs i medlemsstat A.

Den nationella konkurrensmyndigheten i medlemsstat A anses bäst lämpad att handlägga ärendet.

11. Att en nationell konkurrensmyndighet handlar på egen hand kan också vara lämpligt i de fall där mer än en nationell konkurrensmyndighet kan anses vara väl lämpad, men det räcker att en nationell konkurrensmyndighet ingriper för att överträdelsen skall bringas att upphöra.

Exempel 2: Två företag har bildat ett gemensamt företag i medlemsstat A. Det gemensamma företaget tillhandahåller tjänster i medlemsstaterna A och B och skapar konkurrensproblem. Ett föreläggande om att upphöra med överträdelsen och att avhålla sig från framtida överträdelser anses tillräckligt för en effektiv hantering av ärendet, eftersom överträdelsen därmed bringas att upphöra helt. Bevisning finns huvudsakligen i det gemensamma företagets lokaler i medlemsstat A.

De nationella konkurrensmyndigheterna i medlemsstaterna A och B är båda väl lämpade att handlägga ärendet, men det räcker om den nationella konkurrensmyndigheten i medlemsstat A ingriper och det är effektivare än om den nationella konkurrensmyndigheten i medlemsstat B agerar på egen hand eller om de nationella konkurrensmyndigheterna agerar parallellt.

12. Parallellt agerande av två eller tre nationella konkurrensmyndigheter kan vara lämpligt om ett avtal eller ett samordnat förfarande väsentligt påverkar konkurrensen huvudsakligen inom dessa myndigheters respektive behörighetsområden och ingripande från en enda nationell konkurrensmyndighet inte är tillräckligt för att bringa hela överträdelsen att upphöra och/eller för att utdöma adekvat påföljd.

Exempel 3: Två företag har ingått ett marknadsdelningsavtal som innebär att företaget i medlemsstat A begränsar sin verksamhet till medlemsstat A och att företaget i medlemsstat B begränsar sin till medlemsstat B.

De nationella konkurrensmyndigheterna i medlemsstaterna A och B är bäst lämpade att handlägga ärendet parallellt, var och en inom sitt behörighetsområde.

13. Myndigheter som handlägger ett ärende parallellt kan finna det lämpligt att utse en myndighet till huvudansvarig myndighet. De kan då komma överens om att delegera vissa uppgifter till den huvudansvariga myndigheten, till exempel samordning av utredningsåtgärder eller information till de berörda parterna.

14. Kommissionen är bäst lämpad att handlägga ett ärende om en eller flera avtal eller samordnade förfaranden, däribland nät av liknande avtal eller samordnade förfaranden, påverkar konkurrensen i mer än tre medlemsstater (gränsöverskridande marknader som omfattar mer än tre medlemsstater eller flera nationella marknader).

Exempel 4: Två företag har kommit överens om att dela upp marknader eller fastställa priser inom hela gemenskapen. Kommissionen är bäst lämpad att handlägga ärendet.

Exempel 5: Ett företag som har en dominerande ställning på fyra skilda nationella marknader, missbrukar sin ställning genom att införa lojalitetsrabatter för återförsäljarna på alla dessa marknader. Kommissionen är bäst lämpad att handlägga ärendet. Kommissionen kan också ingripa med avseende på en nationell marknad och driva ett "pilotfall", medan de övriga nationella marknaderna kan hanteras av nationella konkurrensmyndigheter, i synnerhet om varje nationell marknad kräver en separat bedömning.

15. Vidare skall kommissionen anses som bäst lämpad att handlägga ett ärende om gemenskapsintresset kräver att ett gemenskapsbeslut fattas i syfte att utveckla gemenskapens konkurrenspolitik eller se till att beslutet genomförs, eller om ett ärende har nära anknytning till andra EG-bestämmelser som kan tillämpas effektivare av kommissionen eller som kommissionen är exklusivt behörig att tillämpa.

B. Samarbetsmekanismer för att fördela ärenden och lämna bistånd

1. Information i början av förfarandet (artikel 11.3)

16. I syfte att upptäcka om flera förfaranden pågår och att se till att ärenden handläggs av den konkurrensmyndighet som är bäst lämpad måste medlemmarna i nätverket på ett tidigt stadium informeras om de olika konkurrensmyndigheternas pågående ärenden. Om ett ärende skall överföras, ligger det både i nätverkets och de berörda företagens intresse att ärendet överförs snabbt.

17. Genom förordningen införs ett system så att konkurrensmyndigheterna kan hålla varandra informerade om ärenden och snabbt och effektivt omfördela ärenden sinsemellan. Enligt artikel 11.3 i förordningen skall de nationella konkurrensmyndigheterna skriftligen meddela kommissionen före eller utan dröjsmål efter påbörjandet av den första formella utredningsåtgärden. I artikeln anges också att denna information får göras tillgänglig för konkurrensmyndigheterna i de andra medlemsstaterna(4). Skälet bakom artikel 11.3 är att nätverket skall ha möjlighet att upptäcka om flera förfaranden pågår om samma sak och kunna ta ställning till en eventuell överföring av ett ärende så fort en myndighet påbörjar utredningen. Information bör därför lämnas innan eller strax efter man vidtar utredningsåtgärder som liknar de som kommissionen kan vidta enligt artiklarna 18-21 i förordningen. Skyldigheten att informera kommissionen gäller i alla ärenden där artikel 81 eller artikel 82 i EG-fördraget tillämpas. Kommissionen har en motsvarande skyldighet enligt artikel 11.2 i förordningen.

18. Om frågor om överföring av ärenden uppkommer, bör de lösas snabbt, normalt inom två månader från och med den dag som den första informationen skickades till nätverket i enlighet med artikel 11.2 eller 11.3. Under denna tid kommer konkurrensmyndigheterna att försöka komma överens om en eventuell överföring och, vid behov, om förutsättningarna för parallell handläggning.

19. Som regel bör den eller de konkurrensmyndigheter som handlägger ett ärende vid överföringsfristens utgång fortsätta att handlägga ärendet till dess att förfarandet har avslutats. Överföring av ett ärende efter överföringsfristens två månader bör endast ske om sakförhållandena i ärendet ändras väsentligt under förfarandets gång.

2. Vilandeförklaring eller avslutande av förfaranden (artikel 13)

20. Om samma avtal eller samordnade förfarande tas upp av flera konkurrensmyndigheter, antingen därför att de har mottagit klagomål eller tagit upp ett ärende på eget initiativ, ger artikel 13 i förordningen stöd för att avbryta ett förfarande eller avvisa ett klagomål med hänvisning till att en annan myndighet handlägger eller har handlagt saken. Uttrycket "handlägger ärendet" i artikel 13 omfattar inte bara det fallet att ett klagomål har lämnats in till en annan myndighet. Det omfattar fall där den andra myndigheten utreder eller har utrett ett ärende på eget initiativ.

21. Artikel 13 gäller när en annan myndighet har handlagt eller avser att handlägga en konkurrensfråga som har väckts av den klagande, även om myndigheten i fråga har ingripit eller ingriper på grundval av ett klagomål från en annan klagande eller på eget initiativ. Detta innebär att artikel 13 kan åberopas om avtalet eller det samordnade förfarande gäller samma överträdelser på samma relevanta geografiska marknad och produktmarknad.

22. En nationell konkurrensmyndighet får avbryta eller avsluta förfarandet, men är inte tvungen att göra det. Artikel 13 lämnar ett spelrum åt myndigheten att anpassa sitt beslut till omständigheterna i det enskilda fallet. En sådan flexibilitet är viktig: om en myndighet avslår ett klagomål efter att ha utrett ärendet i sak, ser en annan myndighet kanske ingen anledning att ompröva saken. Om ett klagomål däremot har avslagits av andra skäl (till exempel därför att myndigheten inte har kunnat samla in den bevisning som krävs för att styrka överträdelsen) kan en annan myndighet vilja göra en egen utredning av saken. Flexibiliteten gäller också i fråga om pågående ärenden i det att varje nationell konkurrensmyndighet får välja huruvida den vill avsluta eller avbryta förfaranden. En myndighet kanske är ovillig att avsluta ett ärende innan handläggningen hos en annan myndighet är avslutad. Möjligheten att avbryta handläggningen gör det möjligt för myndigheten att i ett senare skede besluta om den vill avsluta förfarandet eller inte. Denna flexibilitet gör det också lättare att tillämpa reglerna enhetligt.

23. Om en myndighet avslutar eller avbryter förfarandet därför att en annan myndighet handlägger ärendet, får den förstnämnda myndigheten överlämna den klagandes uppgifter till den myndighet som skall handlägga ärendet med stöd av artikel 12 i förordningen.

24. Artikel 13 kan också tillämpas på delar av ett klagomål eller av ett förfarande. Det kan tänkas att endast vissa delar av ett klagomål eller ett ärende som tagits upp på eget initiativ "överlappar" ett ärende som har handlagts eller handläggs av en annan konkurrensmyndighet. I så fall får den konkurrensmyndighet till vilken klagomålet lämnats in avvisa klagomålet i vissa delar med stöd av artikel 13 och handlägga resten av klagomålet på lämpligt sätt. Detsamma gäller för avslutande av förfaranden.

25. Artikel 13 är inte den enda rättsliga grunden för att avbryta eller avsluta förfaranden som har inletts på eget initiativ eller för att avvisa klagomål. De nationella konkurrensmyndigheterna kan också ha möjlighet att göra detta enligt inhemska procedurregler. Kommissionen får också avvisa klagomål med hänvisning till att de saknar gemenskapsintresse eller av andra skäl som har att göra med klagomålets art(5).

3. Informationsutbyte och användning av konfidentiella uppgifter (artikel 12)

26. Ett centralt inslag i nätverkets verksamhet är rätten för alla konkurrensmyndigheter att utbyta och använda information (inklusive handlingar, redogörelser och uppgifter i elektronisk form) som de har samlat in för tillämpningen av artiklarna 81 eller 82 i EG-fördraget. Denna rätt är en förutsättning för en effektiv handläggning av ärenden.

27. I artikel 12 i förordningen anges att kommissionen och medlemsstaternas konkurrensmyndigheter skall, vid tillämpningen av artiklarna 81 och 82 i fördraget, vara behöriga att till varandra översända all information om faktiska eller rättsliga omständigheter, även konfidentiella uppgifter, och att använda dem som bevisning. Detta innebär att informationsutbyte får ske inte bara mellan en nationell konkurrensmyndighet och kommissionen, utan också mellan de nationella konkurrensmyndigheterna. Artikel 12 har företräde framför eventuella bestämmelser med motsatt verkan i en medlemsstats lagstiftning.

28. Informationsutbytet är emellertid omgärdat av restriktioner till skydd för företag och enskilda.

a) För det första anges det i artikel 28 att "kommissionen och medlemsstaternas konkurrensmyndigheter, deras tjänstemän, anställda (...) [får] inte röja upplysningar som de har inhämtat eller utbytt med stöd av denna förordning och som är av sådant slag att de omfattas av sekretess". Ett företags berättigade intresse av att skydda sina affärshemligheter får dock inte hindra att medlemmarna i nätverket röjer uppgifter som är nödvändiga för att styrka en överträdelse av artiklarna 81 eller 82 i EG-fördraget (se artikel 27.2 i förordningen). Uttrycket "sekretess" i artikel 28 i förordningen är ett EG-rättsligt begrepp och omfattar i synnerhet affärshemligheter och andra konfidentiella uppgifter. Detta kommer att skapa ett gemensamt minimiskydd i hela gemenskapen.

b) Den andra skyddsmekanismen för företag gäller användningen av information som har utbytts inom nätverket. Enligt artikel 12.2 får sådan information endast användas som bevisning vid tillämpningen av artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget och beträffande den sakfråga för vilken den inhämtades(6). Enligt artikel 12.2 får informationen också användas vid tillämpningen av nationell konkurrensrätt parallellt med EG:s konkurrensrätt i samma ärende. Detta är dock endast möjligt om tillämpningen av nationell rätt inte leder till ett annat resultat i fråga om förekomsten av en överträdelse än det som följer av artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget.

c) Den tredje skyddsmekanismen i förordningen gäller påföljder för fysiska personer på grundval av information som har utbytts enligt artikel 12.1. Förordningen föreskriver bara påföljder för företag vid överträdelser av artiklarna 81 eller 82, men i vissa länder föreskriver lagstiftningen även påföljder för enskilda i samband med överträdelser av dessa artiklar. Enskilda åtnjuter som regel en mer omfattande rätt till försvar (till exempel en absolut rätt att vägra svara på frågor, medan företag bara kan vägra svara på frågor som innebär att de erkänner att de har begått överträdelser(7)). Artikel 12.3 är en garanti för att uppgifter som samlas in från företag inte kan användas på ett sådant sätt att den högre skyddsnivån för enskilda urholkas. Bestämmelsen innebär att information som utbytts endast får användas som bevismedel för att ålägga fysiska personer påföljder om det i den översändande myndighetens lagstiftning föreskrivs påföljder av liknande slag i samband med överträdelser av artikel 81 eller artikel 82 i fördraget eller, om så inte är fallet, informationen har inhämtats på ett sätt som respekterar samma nivå av skydd av fysiska personers rätt till försvar som föreskrivs i de nationella bestämmelser som gäller för den mottagande myndigheten. Påföljdernas kvalificering enligt nationella rättsregler (administrativa respektive straffrättsliga påföljder) är inte relevant vid tillämpningen av artikel 12.3. Förordningen gör skillnad mellan frihetsstraff och andra typer av påföljder, till exempel böter och andra påföljder för enskilda. Om lagstiftningen i både den översändande och den mottagande myndighetens land föreskriver påföljder av samma slag (till exempel att böter kan ådömas en anställd vid ett företag som har varit inblandat i en överträdelse av artikel 81 eller 82), får information som översänts enligt artikel 12 användas av den mottagande myndigheten. I sådana fall anses rättssäkerhetsgarantierna vara likvärdiga i båda länderna. Om de båda länderna däremot inte har påföljder av liknande slag får uppgifterna bara användas om inhämtningen av dem "respekterar samma nivå av skydd av fysiska personers rätt till försvar" i det aktuella ärendet (artikel 12.3 i förordningen). Frihetsstraff får endast utdömas om både den översändande och den mottagande myndigheten kan utdöma en sådan påföljd.

4. Utredningar (artikel 22)

29. Förordningen ger möjlighet för en nationell konkurrensmyndighet att begära bistånd från en annan nationell konkurrensmyndighet, som kan samla in uppgifter på den förstnämndas vägnar. En nationell konkurrensmyndighet kan också be en annan nationell konkurrensmyndighet att utföra utredningsåtgärder på dess vägnar. Artikel 12 i förordningen ger den tillfrågade nationella konkurrensmyndigheten rätt att översända uppgifter som den har samlat in till den begärande nationella konkurrensmyndigheten. Allt utbyte mellan de nationella konkurrensmyndigheterna och den begärande nationella konkurrensmyndighetens användning av uppgifterna för bevisändamål skall ske i enlighet med artikel 12 i förordningen. När en nationell konkurrensmyndighet handlar på en annan nationell konkurrensmyndighets vägnar, sker detta enligt de förfaranden och med de utredningsbefogenheter som gäller i det landet.

30. Enligt artikel 22.2 får kommissionen begära att en nationell konkurrensmyndighet genomför en inspektion på kommissionens vägnar. Kommissionen kan antingen fatta ett beslut enligt artikel 20.4 eller helt enkelt rikta en begäran till den nationella konkurrensmyndigheten. Företrädare för kommissionen får bistå den nationella konkurrensmyndigheten under inspektionen.

C. Företags ställning

1. Allmänt

31. Alla medlemmar i nätverket kommer att sträva efter att göra en snabb och effektiv ärendefördelning. Eftersom förordningen skapar ett system med parallell behörighet, är ärendefördelningen mellan nätverkets medlemmar helt enkelt en fråga om arbetsfördelning, där några myndigheter avstår från att handlägga ett ärende. Ärendefördelningen skapar alltså inte någon individuell rätt för företag som har begått eller som berörs av en överträdelse att få ärendet handlagt av en viss myndighet.

32. Om ett ärende överförs till en konkurrensmyndighet, beror det på att denna enligt de ovanstående fördelningskriterierna anses vara bäst lämpad att handlägga ärendet ensam eller tillsammans med en annan myndighet. Den konkurrensmyndighet som tilldelas ärendet skulle under alla omständigheter ha kunnat inleda ett förfarande på eget initiativ angående överträdelsen.

33. Vidare tillämpar alla konkurrensmyndigheter EG:s konkurrensrätt, och förordningen innehåller bestämmelser för att se till att dessa regler tillämpas enhetligt.

34. Om ett ärende överförs inom nätverket, underrättas det berörda företaget och klaganden om detta så snabbt som möjligt.

2. Klagandens ställning

35. Om ett klagomål lämnas in till kommissionen i enlighet med artikel 7 i förordningen och kommissionen inte utreder klagomålet eller inte förbjuder det avtal eller samordnade förfarande som klagomålet gäller, har klaganden rätt att få ett beslut om att klagomålet avvisas eller avslås utan att det påverkar tillämpningen av artikel 7.3 i kommissionens tillämpningsförordning(8). Rättigheter för klagande som lämnar in klagomål till en nationell konkurrensmyndighet regleras av tillämpliga nationella rättsregler.

36. Enligt artikel 13 i förordningen får varje nationell konkurrensmyndighet avbryta handläggningen av eller avvisa ett klagomål med hänvisning till att en annan konkurrensmyndighet handlägger eller har handlagt samma ärende. Den bestämmelsen ger också kommissionen möjlighet att avvisa ett klagomål på den grunden att det handläggs eller har handlagts av en konkurrensmyndighet i en medlemsstat. Enligt artikel 12 får information utbytas mellan konkurrensmyndigheterna inom nätverket, under förutsättning att skyddsreglerna i den artikeln iakttas (se punkt 28 ovan).

3. Ställningen för sökande som anser sig ha rätt till befrielse från eller nedsättning av böter (regler om förmånlig behandling)

37. Kommissionen anser(9) att det ligger i gemenskapens intresse att bevilja förmånlig behandling av företag som samarbetar med kommissionen vid utredning av kartellärenden. Ett antal medlemsstater har också infört sådana regler(10). Syftet med reglerna om förmånlig behandling är att göra det lättare för konkurrensmyndigheterna att upptäcka karteller. Reglerna bidrar därmed också till att avskräcka företag från att delta i olagliga kartellbildningar.

38. En ansökan om förmånlig behandling till en viss myndighet skall inte anses som en ansökan till någon annan myndighet. Det ligger därför i sökandens intresse att ansöka om förmånlig behandling hos alla konkurrensmyndigheter vilka är behöriga att tillämpa artikel 81 i EG-fördraget inom det område som påverkas av överträdelsen och vilka kan anses vara väl lämpade att ingripa mot överträdelsen i fråga(11). Med tanke på tidsaspektens betydelse i de flesta regler för förmånlig behandling måste de sökande också överväga huruvida det är lämpligt att lämna in ansökningar om förmånlig behandling till alla berörda myndigheter samtidigt. Det är sökandens sak att vidta de åtgärder som denne anser nödvändiga för att skydda sig mot eventuella ingripanden från dessa myndigheters sida.

39. Precis som i alla andra ärenden där artiklarna 81 och 82 tillämpas, skall en nationell konkurrensmyndighet som handlägger ett ärende som har väckts genom en ansökan om förmånlig behandling informera kommissionen och den får göra informationen tillgänglig för övriga medlemmar i nätverket i enlighet med artikel 11.3. Kommissionen har en motsvarande skyldighet enligt artikel 11.2 i förordningen. I sådana fall kommer uppgifter som lämnas till nätverket i enlighet med artikel 11 emellertid inte att användas av andra medlemmar i nätverket som grund för att inleda en egen utredning, varken enligt fördragets konkurrensregler eller, i fråga om nationella konkurrensmyndigheter, enligt nationell konkurrensrätt eller annan nationell lagstiftning. Detta påverkar inte myndighetens rätt att inleda en utredning på grundval av information som har mottagits från andra källor(12).

40. Om inte annat anges nedan(13) kommer bevisning som frivilligt har lämnats av en sökande endast att överlämnas till en annan myndighet i enlighet med artikel 12 med sökandens samtycke. Annan information, som myndigheten har inhämtat genom en inspektion eller annan undersökningsåtgärd som inte skulle ha kunnat genomföras utan ansökan om förmånlig behandling, kommer inte heller att skickas över till en annan myndighet i enlighet med artikel 12, såvida inte sökanden har samtyckt till att bevisning som denne frivilligt har lämnat i sin ansökan om förmånlig behandling förs vidare till den myndigheten. Medlemmarna i nätverket kommer att uppmana sökande att samtycka till att information överlämnas, i synnerhet till myndigheter där sökanden har goda utsikter att få förmånlig behandling. När sökanden väl har samtyckt till att bevisning överlämnas till en annan myndighet, kan samtycket inte återkallas. Denna punkt påverkar emellertid inte sökandens eget ansvar att ansöka om förmånlig behandling hos de myndigheter vederbörande anser lämpligt.

41. Utan hinder av ovanstående krävs inte samtycke från sökanden för överlämnande av information till en annan myndighet i enlighet med artikel 12 i följande fall:

1. Samtycke behövs inte om den mottagande myndigheten också har mottagit en ansökan om förmånlig behandling angående samma överträdelse och från samma sökande som den översändande myndigheten, under förutsättning att sökanden när informationen översänds inte kan ta tillbaka information som den har lämnat till den mottagande myndigheten.

2. Samtycke behövs inte heller om den mottagande myndigheten skriftligen har åtagit sig att inte använda den information som har översänts till den, eller några andra upplysningar som den kan komma att få tillgång till efter den dag och tidpunkt då informationen enligt den översändande myndighetens noteringar översändes, för att ålägga påföljder för

a) sökanden,

b) någon annan fysisk eller juridisk person som åtnjuter förmånlig behandling från den översändande myndighetens sida på grund av en ansökan som sökanden har gjort till den myndigheten,

c) någon anställd eller tidigare anställd hos någon av de fysiska eller juridiska personer som omfattas av punkterna a och b.

Sökanden kommer att få ett exemplar av den mottagande myndighetens skriftliga åtagande.

3. Om information har inhämtats av en nätverksmedlem enligt artikel 22.1 på vägnar av den nätverksmedlem som mottog ansökan, krävs det inte samtycke för överlämnande och användning av denna information av den nätverksmedlem som mottog ansökan.

42. Ovanstående principer kommer att följas av kommissionen och av medlemmar i nätverket som har åtagit sig att iaktta dem.

III ENHETLIG TILLÄMPNING AV EG:S KONKURRENSREGLER(14)

A. Samarbetsmekanism (artikel 11.4 och 11.5)

43. Inom nätverket av konkurrensmyndigheter är det kommissionen som i sista hand är ansvarig för att säkerställa en enhetlig tillämpning av EG:s konkurrensrätt. Kommissionen är dock inte ensam ansvarig för detta.

44. Enligt artikel 11.4 skall medlemsstaternas konkurrensmyndigheter underrätta kommissionen senast trettio dagar innan ett beslut med tillämpning av artiklarna 81 eller 82 fattas med åläggande om att upphöra med en överträdelse, om godtagande av åtaganden eller om återkallelse av ett undantag enligt en förordning om gruppundantag. De skall till kommissionen översända en sammanfattning av ärendet, det planerade beslutet, eller, i avsaknad av sådant, andra dokument av vilka den planerade åtgärden framgår senast trettio dagar innan ett beslut fattas.

45. Här gäller samma bestämmelse som enligt artikel 11.3, nämligen att de nationella konkurrensmyndigheterna är skyldiga att informera endast kommissionen, men den nationella konkurrensmyndighet som informerar kommissionen kan delge den med de andra medlemmarna i nätverket.

46. Om en nationell konkurrensmyndighet har informerat kommissionen och tidsfristen på trettio dagar har löpt ut, får myndigheten fatta beslut om inte kommissionen har inlett ett förfarande. Kommissionen får inkomma med skriftliga synpunkter på ärendet innan den nationella konkurrensmyndigheten fattar beslut.

47. Om det finns särskilda omständigheter som gör att den nationella konkurrensmyndighetens beslut måste fattas inom mindre än trettio dagar efter det att informationen har överlämnats i enlighet med artikel 11.4, kan den berörda nationella konkurrensmyndigheten be kommissionen att vidta åtgärder snabbare. Kommissionen kommer att sträva efter att svara så fort som möjligt.

48. Andra typer av beslut, till exempel beslut om att avvisa ett klagomål, om att avsluta ett förfarande som har inletts på eget initiativ eller om att förordna om interimistiska åtgärder kan också vara betydelsefulla ur konkurrenspolitisk synvinkel och nätverket kan ha ett intresse av att diskutera dem. De nationella konkurrensmyndigheterna kan därför, med stöd av artikel 11.5, underrätta kommissionen och därmed resten av nätverket om varje annat ärende där EG:s konkurrensrätt tillämpas.

49. Alla medlemmar i nätverket bör informera varandra om avslutande av förfaranden som har anmälts till nätverket enligt artikel 11.3(15).

B. Kommissionens inledande av förfaranden (artikel 11.6)

50. Enligt EG-domstolens fasta praxis har kommissionen, som enligt artikel 85.1 i EG-fördraget skall säkerställa tillämpningen av de principer som anges i artiklarna 81 och 82 i fördraget, att ange och genomföra inriktningen på gemenskapens konkurrenspolitik(16). Kommissionen har således rätt att när som helst fatta individuella beslut med tillämpning av artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget.

51. I artikel 11.6 i förordningen anges att om kommissionen inleder ett förfarande i syfte att fatta ett beslut enligt kapitel III i förordningen, fråntas medlemsstaternas konkurrensmyndigheter sin behörighet att tillämpa artiklarna 81 och 82 i fördraget. Detta innebär att så snart kommissionen har inlett ett förfarande får de nationella konkurrensmyndigheterna inte ingripa på samma rättsliga grund mot samma företags avtal eller samordnade förfaranden på samma relevanta geografiska marknad och produktmarknad.

52. Kommissionens inledande av ett förfarande är en officiell åtgärd(17) genom vilken kommissionen ger till känna sin avsikt att fatta beslut enligt kapitel III i förordningen. Åtgärden kan vidtas när som helst under kommissionens utredning av ärendet. Enbart det faktum att kommissionen har mottagit ett klagomål är i sig inte tillräckligt för att frånta de nationella konkurrensmyndigheterna behörigheten.

53. Två situationer är tänkbara. För det första, om kommissionen är den första konkurrensmyndigheten som inleder ett förfarande i ett ärende i syfte att fatta beslut enligt förordningen, får nationella konkurrensmyndigheter inte längre handlägga ärendet. I artikel 11.6 i förordningen föreskrivs, som sagt, att när kommissionen har inlett ett förfarande, så får de nationella konkurrensmyndigheterna inte längre inleda ett eget förfarande i syfte att tillämpa artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget på samma företags avtal eller samordnade förfaranden på samma relevanta geografiska marknad och produktmarknad.

54. För det andra, om en eller flera nationella konkurrensmyndigheter har informerat nätverket enligt artikel 11.3 om att den eller de handlägger ett visst ärende, får kommissionen inom den inledande fördelningsfristen (vanligtvis två månader, se punkt 18 ovan) inleda ett förfarande efter att ha rådgjort med den eller de berörda myndigheterna. Denna åtgärd får då de rättsverkningar som anges i artikel 11.6. Efter fördelningsfristens utgång kommer kommissionen i princip bara att tillämpa artikel 11.6 i följande fall:

a) Medlemmar i nätverket avser att fatta motstridiga beslut i samma ärende.

b) Medlemmar i nätverket avser att fatta ett beslut som uppenbart strider mot fast rättspraxis. De normer som anges i gemenskapsdomstolarnas avgöranden och i tidigare kommissionsbeslut och -förordningar bör tjäna som vägledning. Beträffande bedömningen av sakförhållanden (till exempel marknadsdefinitionen) kommer kommissionen bara att ingripa om en väsentlig avvikelse föreligger.

c) Medlemmar i nätverket drar ut på förfarandet alltför länge.

d) Det finns behov av ett kommissionsbeslut för att utveckla gemenskapens konkurrenspolitik, i synnerhet när en liknande konkurrensfråga uppkommer i flera medlemsstater, eller för att säkra en effektiv tillämpning.

e) Den eller de berörda nationella konkurrensmyndigheterna invänder inte.

55. Om en nationell konkurrensmyndighet redan handlägger ett ärende, kommer kommissionen att skriftligen ange skälen för att artikel 11.6 i förordningen skall tillämpas i ett meddelande till den berörda nationella konkurrensmyndigheten och till övriga medlemmar i nätverket(18).

56. Kommissionen kommer att meddela nätverket sin avsikt att tillämpa artikel 11.6 i god tid, så att medlemmarna i nätverket ges möjlighet att begära ett möte i rådgivande kommittén innan kommissionen inleder förfarandet.

57. Kommissionen kommer som regel inte - om inte gemenskapsintresset står på spel - att fatta beslut som står i strid med en nationell konkurrensmyndighets beslut innan information har lämnats på ett riktigt sätt enligt både artikel 11.3 och 11.4 och innan kommissionen har beslutat att inte tillämpa artikel 11.6.

IV DEN RÅDGIVANDE KOMMITTÉNS UPPGIFT OCH FUNKTION I DET NYA SYSTEMET

58. I den rådgivande kommittén kan sakkunniga från de olika konkurrensmyndigheterna diskutera såväl enskilda ärenden som allmänna konkurrensrättsliga frågor(19).

A. Samrådets räckvidd

1. Kommissionsbeslut

59. Den rådgivande kommittén kommer alltid att rådfrågas innan kommissionen fattar beslut enligt artiklarna 7, 8, 10 och 23 samt artiklarna 24.2 och 29.1. Kommissionen skall ta den största hänsyn till den rådgivande kommitténs yttrande och informera kommittén om på vilket sätt så har skett.

60. Vid beslut om interimistiska åtgärder tillfrågas den rådgivande kommittén enligt ett snabbare och smidigare förfarande på grundval av en kort motivering och beslutets normativa del.

2. Nationella konkurrensmyndigheters beslut

61. Det ligger i nätverkets intresse att viktiga ärenden som handläggs av nationella konkurrensmyndigheter enligt artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget diskuteras i den rådgivande kommittén. Enligt förordningen får kommissionen låta sätta upp ett ärende som handläggs av en nationell konkurrensmyndighet på den rådgivande kommitténs dagordning. Både kommissionen och medlemsstaterna får begära att en fråga skall diskuteras i kommittén. I bägge fallen kommer kommissionen att låta sätta upp ärendet på dagordningen efter att ha informerat den eller de berörda nationella konkurrensmyndigheterna. En sådan diskussion i den rådgivande kommittén kommer inte att leda till ett formellt yttrande.

62. I viktigare ärenden kan ärendefördelningen eventuellt diskuteras i den rådgivande kommittén. I synnerhet gäller detta om kommissionen avser att tillämpa artikel 11.6 efter den inledande fördelningsfristen. Frågan kan då diskuteras i den rådgivande kommittén innan kommissionen inleder ett förfarande. Den rådgivande kommittén får uttala sig inofficiellt i frågan.

3. Tillämpningsföreskrifter, gruppundantagsförordningar, riktlinjer och tillkännagivanden (artikel 33 i förordningen)

63. Den rådgivande kommittén kommer att höras om utkast till kommissionsförordningar i enlighet med föreskrifterna i relevanta rådsförordningar.

64. Kommissionen antar inte bara förordningar, utan också tillkännagivanden och riktlinjer. Dessa mer flexibla redskap är mycket värdefulla för att fastställa inriktningen på konkurrenspolitiken och för att förklara hur bestämmelser skall tillämpas i enskilda fall. Den rådgivande kommittén kommer även att höras om sådana tillkännagivanden och riktlinjer.

B. Förfarande

1. Vanligt förfarande

65. När den rådgivande kommittén tillfrågas om utkast till kommissionsbeslut, äger mötet rum tidigast fjorton dagar efter det att kommissionen har skickat ut kallelsen. Till kallelsen bifogar kommissionen en sammanfattning av ärendet, en förteckning över de viktigaste dokumenten, det vill säga de dokument som behövs för att bedöma ärendet, och ett utkast till beslut. Den rådgivande kommittén yttrar sig över kommissionens utkast till beslut. På begäran av en eller flera ledamöter skall yttrandet förses med motivering.

66. Enligt förordningen kan medlemsstaterna komma överens om att förkorta tiden mellan kallelse och möte.

2. Skriftligt förfarande

67. Genom förordningen införs en möjlighet till skriftligt samråd. Om ingen medlemsstat motsätter sig det, kan kommissionen rådfråga medlemsstaterna genom att sända handlingar till dem och sätta en frist för att inkomma med synpunkter på utkastet. Denna tidsfrist torde vanligtvis inte vara kortare än 14 dagar, utom vid beslut om interimistiska åtgärder i enlighet med artikel 8 i förordningen. Om en medlemsstat begär att ett möte skall äga rum, kommer kommissionen att anordna ett sådant.

C. Offentliggörande av den rådgivande kommitténs yttrande

68. Den rådgivande kommittén kan rekommendera att dess yttrande skall offentliggöras. I så fall kommer kommissionen att offentliggöra yttrandet samtidigt med beslutet, med beaktande av företagens berättigade intresse av att deras affärshemligheter skyddas.

V AVSLUTANDE ANMÄRKNINGAR

69. Detta tillkännagivande påverkar inte förstainstansrättens eller EG-domstolens tolkning av fördraget och andra bestämmelser.

70. Detta tillkännagivande kommer regelbundet att ses över av de nationella konkurrensmyndigheterna och kommissionen gemensamt. Det kommer att ses över senast vid utgången av det tredje året efter antagandet, med beaktande av erfarenheterna av dess tillämpning.

71. Detta tillkännagivande ersätter kommissionens meddelande från 1997 om samarbete mellan kommissionen och medlemsstaternas konkurrensmyndigheter för handläggning av ärenden som omfattas av artiklarna 85 och 86 i EG-fördraget(20).

(1) I detta tillkännagivande kallas Europeiska kommissionen och de nationella konkurrensmyndigheterna tillsammans för "konkurrensmyndigheter".

(2) Se punkt 8 i rådets och kommissionens gemensamma uttalande om hur konkurrensmyndigheternas samarbetsnätverk skall arbeta. Uttalandet finns tillgängligt i rådets dokumentregister: http://register.consilium.eu.int (dokument nr 15435/02 ADD 1).

(3) Se skäl nr 18 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 och 82 i fördraget (EGT L 1, 4.1.2003, s. 1).

(4) Avsikten att hålla all information som utbyts enligt artikel 11 i förordningen tillgänglig och lätt åtkomlig för alla nätverksmedlemmar anges dock i det gemensamma uttalande om hur nätverket skall fungera som det hänvisas till i fotnot 2.

(5) Se kommissionens tillkännagivande om klagomål.

(6) EG-domstolens dom av den 17 oktober 1989 i mål 85/87, Dow Benelux NV mot kommissionen, Rec. 1989, s. 3137, punkterna 17-20 (ej översatt till svenska).

(7) EG-domstolens dom av den 18 oktober 1989 i mål 374/87, Orkem mot kommissionen, Rec. 1989, s. 3283 (svensk specialutgåva, volym X, s. 217) och förstainstansrättens beslut av den 20 februari 2001 i mål T-112/98, Mannesmannröhren-Werke AG mot kommissionen, REG 2000, s. II-729.

(8) Kommissionens förordning (EG) nr .../2004 av den ... (EUT L ..., ... 2004, s. ...).

(9) EGT C 45, 19.2.2002, s. 3, punkt 4.

(10) I detta tillkännagivande används uttrycket "regler om förmånlig behandling" för att beskriva alla regler (inklusive kommissionens regler) som antingen ger fullständig befrielse från eller en väsentlig nedsättning av påföljder som annars skulle kunna åläggas en deltagare i en kartell, i utbyte mot frivilligt avslöjande av information om kartellen, vilket uppfyller vissa särskilda villkor, före eller under utredningen av ärendet. Uttrycket täcker inte nedsättning av påföljder av andra skäl.

(11) Se punkterna 8-15 ovan.

(12) På samma sätt kommer uppgifter som har översänts i syfte att få bistånd från den mottagande myndigheten enligt artiklarna 20 eller 21 i förordningen eller för att genomföra en utredning eller annan undersökningsåtgärd enligt artikel 22 i förordningen endast användas i syfte att tillämpa de nämnda artiklarna.

(13) Se punkt 41.

(14) Enligt artikel 15 i förordningen får nationella konkurrensmyndigheter och kommissionen avge skriftliga eller, med domstolens tillstånd, muntliga utlåtanden [yttranden enligt förordningen] i samband med tillämpning av artiklarna 81 och 82. Detta är mycket viktigt för att garantera en enhetlig tillämpning av EG:s konkurrensregler. De nationella konkurrensmyndigheterna kommer att samarbeta nära i sådana sammanhang.

(15) Se punkt 24 i det gemensamma uttalande om hur nätverket skall fungera som det hänvisas till i fotnot 2.

(16) Se EG-domstolens dom av den 14 december 2000 i mål C-344/98, Masterfoods Ltd mot HB Ice Cream Ltd, REG 2000, s. I-11369.

(17) EG-domstolen har definierat detta begrepp i sin dom av den 6 februari 1973 i mål 48/72, SA Brasserie de Haecht mot Wilkin-Janssen, Rec. 1973, s. 77 (svensk specialutgåva, volym II, s. 67): "Då ett förfarande inleds enligt artikel 9 i förordning nr 17 förutsätts att kommissionen genom en officiell åtgärd ger till känna sin avsikt att fatta beslut".

(18) Se punkt 22 i det ovannämnda gemensamma uttalandet.

(19) Enligt artikel 14.2 får en medlemsstat vid möten där till exempel gruppundantagsförordningar och riktlinjer diskuteras, utse en extra företrädare vilken är sakkunnig i konkurrensfrågor och som inte nödvändigtvis arbetar vid en konkurrensmyndighet.

(20) EGT C 313, 15.10.1997, s. 3.

Tillkännagivande om samarbete mellan kommissionen och EU-medlemsstaternas domstolar vid tillämpning av artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget (utkast)

I TILLKÄNNAGIVANDETS TILLÄMPNINGSOMRÅDE

1. Detta tillkännagivande gäller samarbetet mellan kommissionen och EU-medlemsstaternas domstolar när de sistnämnda tillämpar artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget. I detta tillkännagivande avses med "EU-medlemsstaternas domstolar" de domstolar i en EU-medlemsstat som får tillämpa artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget och begära förhandsavgörande från EG-domstolen i enlighet med artikel 234 i EG-fördraget (nedan kallade "nationella domstolar")(1).

2. Nationella domstolar kan ha att tillämpa artiklarna 81 eller 82 i EG-fördraget i mål mellan enskilda, till exempel i avtalsrättsliga mål eller skadeståndsmål. De kan också komma att ansvara för verkställighet eller fungera som överprövningsinstans. En nationell domstol kan också utses till konkurrensmyndighet av en medlemsstat (nedan kallad "nationell konkurrensmyndighet") enligt artikel 35.1 i förordning nr 1/2003 (nedan kallad "förordningen")(2). I sådana fall omfattas samarbetet mellan nationella domstolar och kommissionen inte bara av det här tillkännagivandet, utan också av tillkännagivandet om samarbete inom nätverket av konkurrensmyndigheter(3).

II NATIONELLA DOMSTOLARS TILLÄMPNING AV EG:S KONKURRENSREGLER

A. Nationella domstolars behörighet att tillämpa EG:s konkurrensregler

3. I den utsträckning som nationella domstolar är behöriga att handlägga ett mål(4), får de också tillämpa artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget(5). Eftersom artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget är tvingande bestämmelser som är av väsentlig betydelse för fullgörandet av gemenskapens uppgifter och i synnerhet för den inre marknadens goda funktion(6), bör nationella domstolar, som enligt nationell rätt skall tillämpa nationella tvingande bestämmelser på eget initiativ, också tillämpa artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget(7). I fall där nationella domstolar inte måste men får tillämpa inhemska tvingande rättsregler på eget initiativ på de villkor som anges i deras nationella lagstiftning för sådan tillämpning, måste de också tillämpa tvingande EG-bestämmelser, till exempel artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget, och samtidigt följa kraven i nationell rätt(8).

4. Nationella domstolar kan komma att tillämpa artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget i förvaltnings-, tviste- eller brottmål, beroende på vilka uppgifter domstolarna har enligt nationella rättsregler(9). Särskilt i sådana fall som gäller skyddet av privata rättssubjekts rättigheter har de nationella domstolarna en viktig roll för efterlevnaden av artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget. Denna roll skiljer sig från kommissionens och de nationella konkurrensmyndigheternas uppgift att tillvarata allmänintresset(10). Nationella domstolar kan avgöra vilka konsekvenser en överträdelse av artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget får för fullgörandet av ett avtal eller ett yrkande om skadestånd.

5. Nationella domstolar får tillämpa artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget direkt, utan att de samtidigt behöver tillämpa nationell konkurrenslagstiftning. Men om nationella domstolar tillämpar den nationella konkurrensrätten på sådana avtal, beslut av företagssammanslutningar eller samordnade förfaranden som kan påverka handeln mellan medlemsstater på det sätt som avses i artikel 81.1 i EG-fördraget(11), eller på missbruk som är förbjudet enligt artikel 82 i EG-fördraget, skall de även tillämpa EG:s konkurrensregler på sådana avtal, beslut eller förfaranden(12).

6. Förordningen ger inte bara nationella domstolar rätt att tillämpa EG:s konkurrensrätt. Tillämpningen av nationell konkurrensrätt på avtal, beslut av företagssammanslutningar och samordnade förfaranden som påverkar handeln mellan medlemsstater får inte leda till en annan utgång än vad som skulle ha blivit fallet vid en tillämpning av EG:s konkurrensrätt. Enligt artikel 3.2 i förordningen kan avtal, beslut och samordnade förfaranden som inte innebär överträdelse av 81.1 i EG-fördraget eller som uppfyller villkoren för undantag i artikel 81.3 i EG-fördraget inte heller vara förbjudna enligt nationell konkurrensrätt(13). EG-domstolen har också funnit att det motsatta gäller: avtal, beslut av företagssammanslutningar och samordnade förfaranden som strider mot artikel 81.1 och inte uppfyller villkoren i artikel 81.3 i EG-fördraget kan inte vara tillåtna enligt nationell rätt(14). Vad beträffar parallell tillämpning av nationell konkurrensrätt och artikel 82 i EG-fördraget vid ensidigt agerande innehåller artikel 3 i förordningen inte något liknande krav på likformig tillämpning. Vid motstridiga avgöranden griper dock den allmänna regeln om EG-rättens företräde in, vilket innebär att nationella domstolar inte skall tillämpa några nationella bestämmelser som strider mot en EG-regel, oavsett om den nationella bestämmelsen antogs före eller efter EG-regeln(15).

7. Utöver artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget får nationella domstolar också tillämpa rättsakter som antagits av EU-institutionerna enligt EG-fördraget eller bestämmelser om tillämpning av fördraget, i den utsträckning sådana rättsakter har direkt effekt. Nationella domstolar kan således ha att verkställa kommissionsbeslut(16) eller kommissionens förordningar om tillämpning av artikel 81.3 i EG-fördraget på vissa grupper av avtal, beslut eller samordnade förfaranden (s.k. gruppundantagsförordningar). När nationella domstolar tillämpar EG:s konkurrensregler handlar de inom ramen för EG-rätten och de är alltså tvungna att iaktta allmänna gemenskapsrättsliga principer(17).

8. Nationella domstolars tillämpning av artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget bygger ofta på komplicerade ekonomiska och juridiska bedömningar(18). Vid tillämpningen av EG:s konkurrensregler är nationella domstolar bundna av gemenskapsdomstolarnas praxis och av kommissionens förordningar om tillämpningen av artikel 81.3 i EG-fördraget på vissa grupper av avtal, beslut av företagssammanslutningar eller samordnade förfaranden(19). Dessutom är kommissionens tillämpning av artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget i ett enskilt ärende bindande för en nationell domstol som har att tillämpa EG:s konkurrensregler i samma ärende samtidigt som eller efter kommissionen(20). Slutligen kan nationella domstolar söka ledning i kommissionens förordningar och beslut i de fall då det finns likheter mellan dessa och mål som de handlägger, liksom i kommissionens tillkännagivanden och riktlinjer för tillämpningen av artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget(21) och i den årliga rapporten om konkurrenspolitiken(22), naturligtvis med förbehåll för EG-domstolens auktoritativa tolkning av EG-fördraget.

B. Processuella frågor i samband med nationella domstolars tillämpning av EG:s konkurrensregler

9. De processuella frågorna i samband med nationella domstolars tillämpning av EG:s konkurrensregler och de påföljder de kan utdöma vid överträdelse är i stor utsträckning reglerade i nationell rätt. I viss mån styr emellertid EG-rätten de villkor under vilka EG:s konkurrensregler verkställs. Dessa EG-bestämmelser erbjuder vissa möjligheter för nationella domstolar, till exempel att begära att kommissionen skall yttra sig om frågor rörande tillämpningen av EG:s konkurrensregler(23). Men bestämmelserna innebär också skyldigheter. Nationella domstolar måste till exempel tillåta kommissionen och nationella konkurrensmyndigheter att inkomma med skriftliga utlåtanden i pågående mål(24). Dessa EG-bestämmelser har företräde framför nationella bestämmelser. Följaktligen måste nationella domstolar sätta åt sidan sådana nationella bestämmelser som hindrar dem från att iaktta förpliktelser som följer av EG-rätten eller att utnyttja rättigheter som EG-rätten erbjuder.

10. I avsaknad av EG-bestämmelser om processuella frågor och påföljder kopplade till tillämpningen av EG:s konkurrensregler skall nationella domstolar tillämpa inhemsk processrätt och - i den mån de är behöriga - utdöma påföljder enligt nationell rätt. Tillämpningen av dessa nationella bestämmelser måste emellertid vara förenlig med allmänna gemenskapsrättsliga principer. I detta sammanhang kan det vara lämpligt att erinra om EG-domstolens praxis:

a) Nationell rätt måste föreskriva påföljder för överträdelse av EG-rätten som är effektiva, proportionella och avskräckande(25).

b) Om en överträdelse av EG-rätten skadar ett privat rättssubjekt, måste detta kunna begära skadestånd vid nationell domstol(26).

c) De förfarande- och påföljdsregler som nationella domstolar använder sig av vid tillämpningen av EG-rätten

- får inte göra tillämpningen orimligt svår eller i praktiken omöjlig (effektivitetsprincipen)(27) och

- får inte vara mindre förmånliga än vad som gäller för tillämpning av motsvarande nationella regler (likvärdighetsprincipen)(28).

Eftersom EG-rätten har företräde, får en nationell domstol inte tillämpa nationella bestämmelser som är oförenliga med dessa principer.

C. Kommissionens och nationella domstolars samtidiga eller efterföljande tillämpning av EG:s konkurrensregler

11. En nationell domstol kan komma att tillämpa EG:s konkurrensrätt på ett avtal, beslut, samordnat förfarande eller ensidigt agerande som påverkar handeln mellan medlemsstater samtidigt som eller efter kommissionen(29). I följande punkter beskrivs vissa av de förpliktelser som nationella domstolar skall iaktta i sådana fall.

12. Om den nationella domstolen avgör saken före kommissionen, måste den undvika att meddela ett avgörande som skulle kunna komma i konflikt med kommissionens beslut(30). Därför finns det en möjlighet för den nationella domstolen att fråga kommissionen om den har inlett ett förfarande om samma avtal, beslut eller samordnade förfarande(31) och i så fall hur förfarandet framskrider och sannolikheten för ett beslut i ärendet(32). Den nationella domstolen kan också, av rättssäkerhetsskäl, välja att vilandeförklara målet till dess att kommissionen har fattat ett beslut(33). Kommissionen kommer å sin sida att försöka prioritera ärenden i vilka den har beslutat att inleda ett sådant förfarande som avses i artikel 2.1 i kommissionens förordning (EG) nr .../04 och som har vilandeförklarats i nationell domstol, i synnerhet när de är avgörande för utgången i ett tvistemål. Om den nationella domstolen saknar skälig anledning att tveka om kommissionens beslut eller om kommissionen redan har avgjort ett liknande fall får den nationella domstolen avgöra målet i överensstämmelse med det planerade eller tidigare beslutet utan att behöva begära ovannämnda upplysningar från kommissionen eller avvakta kommissionens beslut.

13. Om kommissionen däremot fattar ett beslut före den nationella domstolen, får den senare inte fatta ett beslut som strider mot kommissionens. Den bindande karaktären hos kommissionens beslut gäller naturligtvis med förbehåll för EG-domstolens tolkning av EG-rätten. Om den nationella domstolen tvivlar på att kommissionens beslut är lagenligt, är den ändå bunden av beslutet såvida inte EG-domstolen beslutar annat(34). Om en nationell domstol alltså vill meddela ett avgörande som strider mot kommissionens beslut måste den föra frågan vidare till EG-domstolen för förhandsavgörande (artikel 234 i EG-fördraget). EG-domstolen avgör därefter om kommissionens beslut är förenligt med EG-rätten. Men om kommissionens beslut överklagas till gemenskapsdomstolarna i enlighet med artikel 230 i EG-fördraget och utgången i målet vid den nationella domstolen är beroende av att kommissionens beslut är giltigt, bör den nationella domstolen vilandeförklara målet till dess att gemenskapsdomstolarna har avgjort ogiltighetstalan mot kommissionens beslut och därigenom undvika att meddela ett avgörande som strider mot kommissionens beslut(35).

14. När en nationell domstol vilandeförklarar ett mål, till exempel i avvaktan på kommissionens beslut (se ovan punkt 12), en slutlig dom från gemenskapsdomstolarna i ett mål om ogiltighet eller ett förhandsavgörande (se ovan punkt 13), skall den avgöra huruvida det krävs interimistiska åtgärder för att skydda parternas intressen(36).

III SAMARBETET MELLAN KOMMISSIONEN OCH NATIONELLA DOMSTOLAR

15. EG-fördraget innehåller inga uttryckliga bestämmelser om samarbete mellan nationella domstolar och kommissionen; detta till skillnad från vad som gäller för samarbetet mellan nationella domstolar och gemenskapsdomstolarna enligt artikel 234 i EG-fördraget. Gemenskapsdomstolarna har emellertid funnit att artikel 10 i EG-fördraget (enligt vilken medlemsstaterna skall underlätta att gemenskapens uppgifter fullgörs) innebär att EU-institutionerna och medlemsstaterna har en ömsesidig förpliktelse att samarbeta lojalt för att uppnå EG-fördragets mål. Artikel 10 i EG-fördraget innebär således att kommissionen måste bistå nationella domstolar i deras tillämpning av EG-rätten(37). På motsvarande sätt kan nationella domstolar vara skyldiga att bistå kommissionen när denna fullgör sina uppgifter.

16. Det är också lämpligt att erinra om samarbetet mellan nationella domstolar och andra nationella myndigheter, i synnerhet konkurrensmyndigheter, vid tillämpningen av artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget. Samarbetet mellan nationella myndigheter regleras i första hand av nationella rättsregler, men enligt artikel 15.3 i förordningen får nationella konkurrensmyndigheter inkomma med skriftliga utlåtanden till nationella domstolar i sin medlemsstat. Punkterna 31 och 33-35 i det här tillkännagivandet gäller i tillämpliga delar sådana utlåtanden.

A. Kommissionen som sakkunnig

17. Kommissionen är beredd att bistå nationella domstolar i tillämpningen av EG:s konkurrensregler när helst det är nödvändigt för att avgöra ett mål, med andra ord att fungera som sakkunnig åt domstolen (amicus curiae). I artikel 15 i förordningen anges de vanligast förekommande formerna av bistånd: överlämnande av upplysningar (punkterna 21-25) och kommissionens yttranden (punkterna 27-30), i båda fallen på begäran av nationell domstol, och möjligheten för kommissionen att på eget initiativ inkomma med utlåtanden [i förordningen "yttranden"] (punkterna 31-35). Eftersom dessa former av bistånd finns angivna i förordningen kan de inte begränsas genom nationella rättsregler. I brist på gemenskapsrättsliga procedurregler i detta hänseende måste medlemsstaterna anta rättegångsregler som tillåter både nationella domstolar och kommissionen att använda alla möjligheter som förordningen erbjuder, i den mån sådana regler behövs för att underlätta bistånd(38).

18. Den nationella domstolen kan sända begäran om bistånd skriftligt till:

Europeiska kommissionen Generaldirektoratet för konkurrens B - 1049 Bryssel

eller sända den med e-post till: amicus@cec.eu.int

19. Oavsett vilken form samarbetet tar sig kommer kommissionen att respektera de nationella domstolarnas oberoende ställning. Följaktligen är kommissionens synpunkter i samband med denna typ av bistånd inte bindande för den nationella domstolen. Kommissionen kommer också att iaktta gällande sekretessbestämmelser och värna om sin egen verksamhet och oavhängighet(39). Eftersom artikel 10 i EG-fördraget bland annat innebär en skyldighet att bistå nationella domstolar vid tillämpningen av EG:s konkurrensregler, är kommissionen angelägen om att biståndet lämnas på ett sakligt och opartiskt sätt. Kommissionens bistånd till nationella domstolar ingår i dess plikt att tillvarata allmänintresset. Kommissionen har ingen som helst avsikt att tjäna de privata intressena hos parterna i målet vid den nationella domstolen. Kommissionen kommer därför inte att höra någon av parterna om biståndet till den nationella domstolen. Om kommissionen har kontaktats av någon av parterna i målet angående frågor som har tagits upp vid den nationella domstolen, kommer den att underrätta den nationella domstolen om detta, oavsett om dessa kontakter ägde rum före eller efter den nationella domstolens förfrågan.

20. Kommissionen kommer att lämna en redogörelse för samarbetet med nationella domstolar enligt detta tillkännagivande i den årliga konkurrensrapporten.

1. Kommissionens skyldighet att överlämna upplysningar till nationella domstolar

21. Kommissionens förpliktelse att bistå nationella domstolar vid tillämpningen av EG:s konkurrensrätt består främst i en skyldighet för kommissionen att överlämna upplysningar som den förfogar över till nationella domstolar. En nationell domstol kan till exempel begära handlingar eller upplysningar av rent förfarandemässig natur från kommissionen, för att ta reda på om kommissionen handlägger ett visst ärende, om kommissionen har inlett ett formellt granskningsförfarande eller om kommissionen redan har sin uppfattning om ärendet klar. En nationell domstol kan också fråga kommissionen om när ett beslut sannolikt kommer att fattas, så att domstolen kan bedöma förutsättningarna för att vilandeförklara målet eller huruvida interimistiska åtgärder måste vidtas(40).

22. För att samarbetet med nationella domstolar skall fungera effektivt, kommer kommissionen att försöka överlämna de begärda upplysningarna inom en månad från den dag som begäran inkommer. Om kommissionen måste be den nationella domstolen att förtydliga begäran eller om kommissionen måste rådfråga dem som är direkt berörda av att upplysningarna överlämnas, börjar fristen att löpa när kommissionen mottar dessa ytterligare uppgifter.

23. Vid överlämnande av upplysningar till nationella domstolar måste kommissionen vidare respektera fysiska och juridiska personers rättigheter enligt artikel 287 i EG-fördraget(41). Enligt artikel 287 i EG-fördraget är ledamöter av kommissionen och kommissionens tjänstemän och övriga anställda förpliktade att inte lämna ut upplysningar som omfattas av tystnadsplikt. Hit hör konfidentiella uppgifter och affärshemligheter. Affärshemligheter är en form av upplysningar för vilka gäller att inte endast det förhållandet att de sprids till allmänheten utan även det förhållandet att de överlämnas till en annan person än den som har lämnat upplysningarna, på ett allvarligt sätt kan skada denna persons intressen(42).

24. Artikel 10 jämförd med artikel 287 i EG-fördraget innebär inget undantagslöst förbud för kommissionen att överlämna upplysningar som omfattas av tystnadsplikt till nationella domstolar. Gemenskapsdomstolarnas praxis bekräftar att skyldigheten till lojalt samarbete innebär att kommissionen skall förse den nationella domstolen med alla upplysningar den frågar efter, även upplysningar som omfattas av tystnadsplikt. Kommissionen får dock aldrig, i sitt samarbete med nationella domstolar, inkräkta på bestämmelserna i artikel 287 i EG-fördraget.

25. Alltså kommer kommissionen, innan den överlämnar upplysningar som omfattas av tystnadsplikt till en nationell domstol, att påminna domstolen om dess skyldighet enligt EG-rätten att tillvarata fysiska och juridiska personers rättigheter enligt artikel 287 i EG-fördraget. Kommissionen kommer att fråga domstolen om denna kan och kommer att skydda konfidentiella uppgifter och affärshemligheter. Om den nationella domstolen inte kan garantera detta, överlämnar inte kommissionen upplysningar som omfattas av tystnadsplikt till den nationella domstolen(43). Endast om den nationella domstolen kan garantera att den kommer att skydda konfidentiella uppgifter och affärshemligheter kommer kommissionen att överlämna de begärda upplysningarna, med angivande av vilka delar som omfattas av tystnadsplikt och vilka delar som inte gör det och som därmed får röjas.

26. Det finns även andra uppgifter som kommissionen inte behöver röja för nationella domstolar. Framför allt kan kommissionen vägra att överlämna upplysningar till nationella domstolar för att skydda gemenskapens intressen eller för att inte störa dess funktion och oberoende, särskilt genom att riskera fullgörandet av de uppgifter som anförtrotts gemenskapen(44).

2. Begäran om yttrande rörande tillämpningen av EG:s konkurrensregler

27. När en nationell domstol tillämpar EG:s konkurrensregler i ett mål, kan den i första hand söka vägledning i gemenskapsdomstolarnas praxis och i kommissionens förordningar, beslut, tillkännagivanden och riktlinjer om tillämpningen av artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget(45). Om detta inte är tillräckligt, kan den nationella domstolen begära ett yttrande från kommissionen om frågor rörande tillämpningen av EG:s konkurrensregler. För att samarbetet med nationella domstolar skall fungera effektivt kommer kommissionen att försöka yttra sig inom fyra månader från den dag som begäran inkommer. Om kommissionen måste be den nationella domstolen om ytterligare uppgifter för att kunna yttra sig, börjar denna frist att löpa när kommissionen mottar sådana ytterligare uppgifter.

28. Den nationella domstolen får fråga kommissionen om ekonomiska, faktiska och juridiska spörsmål(46). Yttrandet påverkar naturligtvis inte möjligheten eller skyldigheten för den nationella domstolen att begära ett förhandsavgörande från EG-domstolen i en fråga om tolkningen eller giltigheten av EG-rätten enligt artikel 234 i EG-fördraget.

29. När kommissionen yttrar sig kommer den att begränsa sig till att lämna de faktauppgifter eller de uppgifter av ekonomisk eller juridisk natur som den nationella domstolen har begärt, utan att göra någon bedömning i sak av det mål som den nationella domstolen handlägger. Kommissionens yttranden skiljer sig från gemenskapsdomstolarnas auktoritativa tolkning av EG-rätten i det att de inte är juridiskt bindande för den nationella domstolen.

30. Precis som har angivits ovan (punkt 19) kommer kommissionen inte att höra parterna förrän den avger sitt yttrande till den nationella domstolen. Den nationella domstolen skall behandla kommissionens yttrande i enlighet med tillämpliga nationella rättegångsregler, vilka i sin tur måste överensstämma med allmänna gemenskapsrättsliga principer.

3. Kommissionens utlåtanden till nationella domstolar

31. Enligt artikel 15.3 i förordningen får nationella konkurrensmyndigheter och kommissionen avge utlåtanden ["yttranden" i förordningen] om frågor rörande tillämpningen av artiklarna 81 eller 82 i EG-fördraget till en nationell domstol som har att tillämpa dessa bestämmelser. I förordningen skiljer man mellan skriftliga utlåtanden, som nationella konkurrensmyndigheter och kommissionen får avge på eget initiativ, och muntliga utlåtanden, som kräver tillstånd från den nationella domstolen(47).

32. I förordningen anges vidare att kommissionen endast kommer att avge utlåtanden när den enhetliga tillämpningen av artiklarna 81 eller 82 i EG-fördraget så kräver. Eftersom detta är syftet med utlåtandena kommer kommissionen att begränsa sig till en ekonomisk och juridisk analys av omständigheterna i målet.

33. För att kommissionen skall kunna avge utlåtanden kan nationella domstolar komma att bli ombedda att till kommissionen överlämna kopior av alla handlingar som är nödvändiga för att bedöma ärendet eller se till att dessa handlingar överlämnas(48). I enlighet med artikel 15.3 andra stycket kommer kommissionen att använda handlingarna endast i syfte att utarbeta utlåtandet(49).

34. Eftersom förordningen inte innehåller några procedurregler om hur utlåtandet skall avges, får detta avgöras enligt medlemsstatens egna rättegångsregler och praxis. Om en medlemsstat ännu inte har infört lämpliga regler, måste den nationella domstolen avgöra vilka rättegångsregler som kan tillämpas på sådana utlåtanden.

35. Rättegångsreglerna bör iaktta de principer som anges i punkt 10 ovan. Detta innebär bland annat att reglerna om utlåtanden i frågor rörande tillämpningen av artiklarna 81 eller 82 i EG-fördraget

a) skall vara förenliga med allmänna gemenskapsrättsliga principer, i synnerhet med avseende på parternas grundläggande rättigheter,

b) inte får göra det orimligt svårt eller i praktiken omöjligt att avge ett utlåtande (effektivitetsprincipen)(50), och

c) inte får vara mindre förmånliga än vad som gäller enligt motsvarande nationella regler (likvärdighetsprincipen).

B. Nationella domstolars uppgift att underlätta kommissionens tillämpning av EG:s konkurrensregler

36. Skyldigheten till lojalt samarbete innebär också att medlemsstaternas myndigheter skall bistå EU-institutionerna i syfte att uppnå EG-fördragets mål(51). I förordningen finns tre exempel på sådant bistånd: 1) överlämnande av de handlingar som behövs för att kommissionen skall kunna bedöma ett ärende och avge utlåtande (ovan punkt 33), 2) överlämnande av kopior av alla avgöranden från nationella domstolar som gäller tillämpningen av artiklarna 81 eller 82 i EG-fördraget och 3) de nationella domstolarnas uppgifter i samband med kommissionens inspektioner.

1. Överlämnande av avgöranden från nationella domstolar som gäller tillämpningen av artiklarna 81 eller 82 i EG-fördraget

37. Enligt artikel 15.2 i förordningen skall medlemsstaterna till kommissionen överlämna kopior av alla skriftliga avgöranden från nationella domstolar som gäller tillämpningen av artikel 81 eller artikel 82 i EG-fördraget. En sådan kopia skall överlämnas utan dröjsmål efter det att det fullständiga skriftliga avgörandet har tillställts parterna. Därigenom kan kommissionen hållas vederbörligen underrättad om mål vid nationella domstolar, där artiklarna 81 eller 82 i EG-fördraget tillämpas och där det kan vara lämpligt att kommissionen avger ett utlåtande, om en av parterna skulle överklaga avgörandet.

2. De nationella domstolarnas uppgifter i samband med kommissionens inspektioner

38. Slutligen kan nationella domstolar ha en roll att spela vid kommissionens inspektioner av företag och företagssammanslutningar. De nationella domstolars uppgifter i sådana sammanhang beror på om inspektionerna företas i företags lokaler eller ej.

39. Vad inspektioner i företags lokaler beträffar kan det enligt nationell lagstiftning krävas tillstånd från nationell domstol för att en nationell verkställande myndighet skall kunna ge handräckning åt kommissionen vid eventuellt motstånd från ett företag. Ansökan om sådant tillstånd kan också göras i förebyggande syfte. Vid handläggningen av ansökan får den nationella domstolen kontrollera att kommissionens inspektionsbeslut är fattat i vederbörlig ordning och att de planerade tvångsåtgärderna varken är godtyckliga eller alltför långtgående i förhållande till föremålet för inspektionen. Vid prövningen om av tvångsmedlen är proportionella får den nationella domstolen be kommissionen, direkt eller via den nationella konkurrensmyndigheten, att noggrant ange framförallt de grunder på vilka kommissionen misstänker överträdelse av artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget, samt hur allvarlig den misstänkta överträdelsen är och på vilket sätt det berörda företaget är inblandat(52).

40. Vad beträffar inspektion av annat än företagslokaler krävs det enligt förordningen tillstånd från en nationell domstol innan kommissionens beslut om att göra en sådan inspektion kan verkställas. I sådana fall får den nationella domstolen kontrollera att kommissionens beslut är fattat i vederbörlig ordning och att de planerade tvångsåtgärderna varken är godtyckliga eller alltför långtgående i förhållande till framförallt hur allvarlig den misstänkta överträdelsen är, betydelsen av den bevisning som avses, det berörda företagets medverkan och den rimliga sannolikheten för att de räkenskaper och affärshandlingar som inspektionen avser förvaras i de lokaler för vilka inspektionstillstånd begärs. Den nationella domstolen får, direkt eller via den nationella konkurrensmyndigheten, be kommissionen om närmare förklaringar i de avseenden som krävs för att domstolen skall kunna kontrollera att de planerade tvångsåtgärderna är proportionella(53).

41. I båda de fall som avses i punkterna 39 och 40 får den nationella domstolen inte ifrågasätta att kommissionens beslut är lagenligt eller att inspektionen behövs och inte heller begära att få tillgång till uppgifter i kommissionens handlingar i ärendet(54). Skyldigheten att lojalt samarbeta innebär också att den nationella domstolen skall fatta beslut inom en skälig tidsfrist som gör det möjligt för kommissionen att effektivt genomföra inspektionen(55).

IV SLUTBESTÄMMELSER

42. Detta tillkännagivande utfärdas i syfte att vara till hjälp för nationella domstolar vid tillämpningen av artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget. Det är inte bindande för nationella domstolar och det påverkar inte EU-medlemsstaternas eller fysiska och juridiska personers rättigheter och skyldigheter enligt EG-rätten.

43. Detta tillkännagivande ersätter tillkännagivandet från 1993 om samarbete mellan kommissionen och EU-medlemsstaternas domstolar vid tillämpning av artiklarna 85 och 86 i EEG-fördraget(56).

(1) Angående kriterierna för att avgöra vilka organ som kan anses som sådana domstolar som avses i artikel 234 i EG-fördraget, se t.ex. EG-domstolens dom av den 30 maj 2002 i mål C-516/99, Walter Schmid, REG 2002, s. I-4573, punkt 34: "För att bedöma om det hänskjutande organet är en domstol (...) skall EG-domstolen, enligt fast rättspraxis, beakta ett antal omständigheter, nämligen om organet är upprättat enligt lag, om det är av stadigvarande karaktär, om dess jurisdiktion är av tvingande art, om förfarandet är kontradiktoriskt, om organet tillämpar rättsregler samt om det har en oberoende ställning".

(2) Rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 och 82 i fördraget (EGT L 1, 4.1.2003, s. 1).

(3) Tillkännagivande om samarbete inom nätverket av konkurrensmyndigheter (EUT C ...). I det här tillkännagivandet avses med "nationell konkurrensmyndighet" den myndighet som har utsetts av en medlemsstat i enlighet med artikel 35.1 i förordningen.

(4) En nationell domstols behörighet avgörs enligt nationella, europeiska och internationella behörighetsregler. Det bör erinras om att rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 12, 16.1.2001, s. 1) är tillämplig på alla konkurrensmål av privaträttslig natur.

(5) Artikel 6 i förordningen.

(6) Se artiklarna 2 och 3 i EG-fördraget.

(7) EG-domstolens dom av den 1 juni 1999 i mål C-126/97, Eco Swiss China Time Ltd mot Benetton International NV, REG 1999, s. I-3055, punkterna 35-39.

(8) EG-domstolens dom av den 14 december 1995 i förenade målen C-430/93 och C-431/93, Jeroen van Schijndel och Johannes Nicolaas Cornelis van Veen mot Stichting Pensioenfonds voor Fysiotherapeuten, REG 1995, s. I-4705, punkterna 13-22.

(9) Enligt den sista meningen i skäl nr 8 i förordning nr 1/2003 tillämpas förordningen inte på nationella lagar genom vilka fysiska personer åläggs brottspåföljder, utom i den mån som sådana påföljder utgör det medel varmed konkurrensregler tillämpliga på företag verkställs.

(10) Förstainstansrättens dom av den 18 september 1992 i mål T-24/90, Automec Srl mot kommissionen, Rec. 1992, s. II-2223, punkt 85 (svensk specialutgåva, volym XIII, s. II-61).

(11) För en närmare redogörelse för begreppet påverkan på handeln, se tillkännagivandet i detta ämne (EUT C ...).

(12) Artikel 3.1 i förordningen.

(13) Se tillkännagivandet om tillämpningen av artikel 81.3 i EG-fördraget (EUT C ...).

(14) EG-domstolens dom av den 13 februari 1969 i mål 14/68, Walt Wilhelm m.fl. mot Bundeskartellamt, Rec. 1969, s. 1 (svensk specialutgåva, volym I, s. 379) och EG-domstolens dom av den 10 juli 1980 i förenade målen 253/78 och 1-3/79, Procureur de la République m.fl. mot Bruno Giry och Guerlain SA m.fl., Rec. 1980, s. 2327, punkterna 15-17 (ej översatt till svenska).

(15) EG-domstolens dom av den 9 mars 1978 i mål 106/77, Amministrazione delle Finanze dello Stato mot Simmenthal SpA, Rec. 1978, s. 629, (svensk specialutgåva, volym IV, s. 75), och EG-domstolens dom av den 9 september 2003 i mål C-198/01, Consorzio Industrie Fiammiferi (CIF) mot Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato, REG 2003, punkt 49.

(16) En nationell domstol kan t.ex. få i uppdrag att verkställa ett kommissionsbeslut enligt artiklarna 7-10, 23 och 24 i förordningen.

(17) Se t.ex. EG-domstolens dom av den 13 juli 1989 i mål 5/88, Hubert Wachauf mot Bundesamt für Ernährung und Forstwirtschaft, Rec. 1989, s. 2609, punkt 19 (ej översatt till svenska).

(18) EG-domstolens dom av den 21 januari 1999 i förenade målen C-215/96 och C-216/96, Carlo Bagnasco m.fl. mot Banca Popolare di Novara soc. coop. arl. (BNP) och Cassa di Risparmio di Genova e Imperia SpA (Carige), REG 1999, s. I-135, punkt 50.

(19) EG-domstolens dom av den 3 februari 1976 i mål 63/75, SA Fonderies Roubaix Wattrelos mot Société nouvelle des Fonderies A. Roux och Société des Fonderies JOT, Rec. 1976, s. 111, punkterna 9-11 (ej översatt till svenska) och EG-domstolens dom av den 28 februari 1991 i mål C-234/89, Stergios Delimitis mot Henninger Bräu AG, Rec. 1991, s. I-935, punkt 46 (svensk specialutgåva, volym XI, s. I-65).

(20) Se punkterna 10-14 nedan om nationella domstolars och kommissionens samtidiga eller efterföljande tillämpning av EG:s konkurrensregler.

(21) EG-domstolens dom av den 11 april 1989 i mål 66/86, Ahmed Saeed Flugreisen och Silver Line Reisebüro GmbH mot Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs e.V., Rec. 1989, s. 803 (svensk specialutgåva, volym X, s. 9); EG-domstolens dom av den 28 februari 1991 i mål C-234/89, Delimitis, Rec. 1991, s. I-935, punkt 50 (svensk specialutgåva, volym XI, s. I-65). En förteckning över kommissionens riktlinjer, tillkännagivanden och förordningar på konkurrensområdet, i synnerhet förordningar om tillämpning av artikel 81.3 i EG-fördraget på vissa grupper av avtal, beslut av företagssammanslutningar eller samordnade förfaranden bifogas det här tillkännagivandet. För kommissionens beslut med tillämpning av artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget (sedan 1964), se http://www.europa.eu.int/comm/ competition/antitrust/cases/.

(22) EG-domstolens dom av den 12 december 1995 i förenade målen C-319/93, C-40/94 och C-224/94, Hendrik Evert Dijkstra mot Friesland (Frico Domo) Coöperatie BA och Cornelis van Roessel m. fl. mot De coöperatieve vereniging Zuivelcoöperatie Campina Melkunie VA och Willem de Bie m. fl. mot De Coöperatieve Zuivelcoöperatie Campina Melkunie BA, REG 1995, s. I-4471, punkt 32.

(23) Om möjligheten för nationella domstolar att begära yttrande från kommissionen, se vidare punkterna 27-29.

(24) Om skriftliga utlåtanden, se vidare punkterna 31-35.

(25) EG-domstolens dom av den 21 september 1989 i mål 68/88, kommissionen mot Grekland, Rec. 1989, s. 2965, punkterna 23-25 (svensk specialutgåva, volym X, s. 153).

(26) Om företags skadeståndsansvar vid överträdelse av EG-rätten, se EG-domstolens dom av den 20 september 2001, i mål C-453/99, Courage Ltd mot Bernard Crehan och Bernard Crehan mot Courage Ltd m.fl., REG 2001, s. I-6297, punkterna 26 och 27. Om skadeståndsansvar för en medlemsstat eller för en myndighet som härleder sina befogenheter från staten och om villkoren för statligt skadeståndsansvar, se t.ex. EG-domstolens dom av den 19 november 1991 i förenade målen C-6/90 och C-9/90, Andrea Francovich och Danila Bonifaci m.fl. mot Italien, Rec. 1991, s. I-5357, punkterna 33-36 (svensk specialutgåva, volym XI, s. 435); EG-domstolens dom av den 2 augusti 1993 i mål C-271/91, M. Helen Marshall mot Southampton och South-West Hampshire Area Health Authority, Rec. 1993, s. I-4367, punkterna 30, 34 och 35 (svensk specialutgåva, volym XIV, s. I-315); EG-domstolens dom av den 5 mars 1996 i förenade målen C-46/93 och C-48/93, Brasserie du Pêcheur SA mot Tyskland och The Queen mot Secretary of State for Transport, ex parte Factortame Ltd m.fl., REG 1996, s. I-1029; EG-domstolens dom av den 26 mars 1996 i mål C-392/93, The Queen mot H. M. Treasury, ex parte British Telecommunications plc., REG 1996, s. I-1631, punkterna 39-46; EG-domstolens dom av den 8 oktober 1996 i förenade målen C-178/94, C-179/94, C-188/94, C-189/94 och C-190/94, Erich Dillenkofer, Christian Erdmann, Hans-Jürgen Schulte, Anke Heuer, Werner, Ursula och Trosten Knor mot Tyskland, REG 1996, s. I-4845, punkterna 22-26 och 72.

(27) Se t.ex. EG-domstolens dom av den 16 december 1976 i mål 33/76, Rewe-Zentralfinanz eG och Rewe-Zentral AG mot Landwirtschaftskammer für das Saarland, Rec. 1976, s. 1989, punkt 5 (svensk specialutgåva, volym III, s. 261); EG-domstolens dom av den 16 december i mål 45/76, Comet BV mot Produktschap voor Siergewassen, Rec. 1976, s. 2043, punkt 12 (ej översatt till svenska); EG-domstolens dom av den 10 april 1984 i mål 79/83, Dorit Harz mot Deutsche Tradax GmbH, Rec. 1984, s. 1921, punkterna 18 och 23 (ej översatt till svenska).

(28) Se t.ex. EG-domstolens dom av den 16 december 1976 i mål 33/76, Rewe, Rec. 1976, s. 1989, punkt 5 (svensk specialutgåva, volym III, s. 261); EG-domstolens dom av den 7 juli 1981 i mål 158/80, Rewe-Handelsgesellschaft Nord mbH och Rewe-Markt Steffen mot Hauptzollamt Kiel, Rec. 1981, s. 1805, punkt 44 (svensk specialutgåva, volym VI, s. 153); EG-domstolens dom av den 9 november 1983 i mål 199/82, Amministrazione delle finanze dello Stato mot SpA San Giorgio, Rec. 1983, s. 3595, punkt 12 (svensk specialutgåva, volym VII, s. 389); EG-domstolens dom av den 15 september 1998 i mål C-231/96, Edilizia Industriale Siderurgica Srl (Edis) mot Ministero delle Finanze, REG 1998, s. I-4951, punkterna 36 och 37.

(29) Artikel 11.6 jämförd med artikel 35.3 och 35.4 i förordningen är till hinder för att artiklarna 81 eller 82 i EG-fördraget tillämpas samtidigt av kommissionen och en nationell domstol som har utsetts till nationell konkurrensmyndighet.

(30) Artikel 16.1 i förordningen.

(31) Kommissionen får i EUT offentliggöra beslutet om att inleda ett förfarande i syfte att fatta ett beslut i enlighet med artikel 7-10 i förordningen; se artikel 2.2 i kommissionens förordning (EG) nr .../04 om kommissionens förfaranden enligt artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget (EUT L ...). Enligt EG-domstolen är inledande av förfarandet en officiell åtgärd från kommissionen, som därigenom ger tillkänna sin avsikt att fatta beslut (EG-domstolens dom av den 6 februari 1973 i mål 48/72, SA Brasserie de Haecht mot Wilkin-Janssen, Rec. 1973, s. 77, punkt 16; svensk specialutgåva, volym II, s. 67).

(32) EG-domstolens dom av den 28 februari 1991 i mål C-234/89, Delimitis, Rec. 1991, s. I-935, punkt 53 (svensk specialutgåva, volym XI, s. I-65); EG-domstolens dom av den 12 december 1995 i förenade målen C-319/93, C-40/94 och C-224/94, Dijkstra, REG 1995, s. I-4471, punkt 34. Se vidare om denna fråga punkt 21 i det här tillkännagivandet.

(33) Se artikel 16.1 i förordningen samt EG-domstolens dom av den 28 februari 1991 i mål C-234/89, Delimitis, Rec. 1991, s. I-935, punkt 47 (svensk specialutgåva, volym XI, s. I-65) och EG-domstolens dom av den 14 december 2000 i mål C-344/98, Masterfoods Ltd mot HB Ice Cream Ltd, REG 2000, s. I-11369, punkt 51.

(34) EG-domstolens dom av den 22 oktober 1987 i mål 314/85, Foto-Frost mot Hauptzollamt Lübeck-Ost, Rec. 1987, s. 4199, punkterna 12-20 (svensk specialutgåva, volym IX, s. 233).

(35) Se artikel 16.1 i förordningen och EG-domstolens dom av den 14 december 2000 i mål C-344/98, Masterfoods, REG 2000, s. I-11369, punkterna 52 och 57.

(36) EG-domstolens dom av den 14 december 2000 i mål C-344/98, Masterfoods, REG 2000, s. I-11369, punkt 58.

(37) EG-domstolens beslut av den 13 juli 1990 i mål C-2/88 Imm, J. J. Zwartveld m.fl., Rec. 1990, s. I-3365, punkterna 16-22 (svensk specialutgåva, volym X, s. 489) och EG-domstolens dom av den 28 februari 1991 i mål C-234/89, Delimitis, Rec. 1991, I-935, punkt 53 (svensk specialutgåva, volym XI, s. I-65).

(38) Angående sådana nationella rättegångsreglers förenlighet med allmänna gemenskapsrättsliga principer, se punkterna 9 och 10 i det här tillkännagivandet.

(39) Angående dessa förpliktelser, se t.ex. punkterna 22-25 i det här tillkännagivandet.

(40) EG-domstolens dom av den 28 februari 1991 i mål C-234/89, Delimitis, Rec. 1991, s. I-935, punkt 53 (svensk specialutgåva, volym XI, s. I-65) och EG-domstolens dom av den 12 december 1995 i förenade målen C-319/93, C-40/94 och C-224/94, Dijkstra, REG 1995, s. I-4471, punkt 34.

(41) EG-domstolens dom av den 28 februari 1991 i mål C-234/89, Delimitis, Rec. 1991, s. I-935, punkt 53 (svensk specialutgåva, volym XI, s. I-65).

(42) Förstainstansrättens beslut av den 18 september 1996 i mål T-353/94, Postbank, REG 1996, s. II-921, punkterna 86 och 87, och EG-domstolens dom av den 7 november 1985 i mål 145/83, Stanley George Adams mot kommissionen, Rec. 1985, s. 3539, punkt 34 (svensk specialutgåva, volym VIII, s. 327).

(43) EG-domstolens beslut av den 6 december 1990 i mål C-2/88 Imm, Zwartveld, Rec. 1990, s. I-4405, punkterna 10 och 11 (ej översatt till svenska); förstainstansrättens beslut av den 18 september 1996 i mål T-353/94, Postbank, REG 1996, s. II-921, punkt 93.

(44) EG-domstolens beslut av den 6 december 1990 i mål C-2/88 Imm, Zwartveld, Rec. 1990, s. I-4405, punkterna 10 och 11 (ej översatt till svenska); EG-domstolens dom av den 26 november 2002 i mål 275/00, Europeiska gemenskapen, företrädd av Europeiska gemenskapernas kommission mot First NV och Franex NV, REG 2002, s. I-10943, punkt 49, och förstainstansrättens beslut av den 18 september 1996 i mål T-353/94, Postbank, REG 1996, s. II-921, punkt 93.

(45) Se punkt 8 i det här tillkännagivandet.

(46) EG-domstolens dom av den 28 februari 1991 i mål C-234/89, Delimitis, Rec. 1991, s. I-935, punkt 53 (svensk specialutgåva, volym XI, s. I-65) och EG-domstolens dom av den 12 december 1995 i förenade målen C-319/93, C-40/94 och C-224/94, Dijkstra, REG 1995, s. I-4471, punkt 34.

(47) Enligt artikel 15.4 i förordningen påverkar detta inte mer vittgående befogenheter att lämna yttranden inför domstol som medlemsstaternas konkurrensmyndigheter kan ha tilldelats enligt lagstiftningen i respektive medlemsstat.

(48) Jämför EG-domstolens dom av den 25 maj 1982 i mål 96/81, kommissionen mot Nederländerna, Rec. 1982, s. 1791, punkt 7 (ej översatt till svenska) och EG-domstolens dom av den 22 september 1988 i mål 272/86, kommissionen mot Grekland, Rec. 1988, s. 4875, punkt 30 (ej översatt till svenska).

(49) Se också artikel 28.2 i förordningen, som är till hinder för att kommissionen röjer uppgifter som den har mottagit och som omfattas av tystnadsplikt.

(50) EG-domstolens dom av den 21 september 1989 i förenade målen 46/87 och 227/88, Hoechst AG mot kommissionen, Rec. 1989, s. 2859, punkt 33 (svensk specialutgåva, volym X, s. 133). Se även artikel 15.3 i förordningen.

(51) EG-domstolens dom av den 13 december 1991 i mål C-69/90, kommissionen mot Italien, Rec. 1991, s. 6011, punkt 15 (ej översatt till svenska).

(52) Artikel 20.6-20.8 i förordningen; EG-domstolens dom av den 22 oktober 2002 i mål C-94/00, Roquette Frères SA mot Directeur général de la concurrence, de la consommation et de la répression des fraudes, i närvaro av kommissionen, REG 2002, s. I-9011.

(53) Artikel 21.3 i förordningen.

(54) EG-domstolens dom av den 22 oktober 2002 i mål C-94/00, Roquette Frères, REG 2002, s. I-9011, punkterna 39 och 62-66.

(55) EG-domstolens dom av den 22 oktober 2002 i mål C-94/00, Roquette Frères, REG 2002, s. I-9011, punkterna 91 och 92.

(56) EGT C 39, 13.2.1993, s. 6 (ej översatt till svenska).

BILAGA

KOMMISSIONENS GRUPPUNDANTAGSFÖRORDNINGAR, TILLKÄNNAGIVANDEN OCH RIKTLINJER

Denna förteckning finns också i ständigt uppdaterad version på Generaldirektoratets för konkurrens webbplats:

http://europa.eu.int/comm/ competition/antitrust/legislation/

A. Övergripande regler

1. Tillkännagivanden av allmän natur

- Kommissionens tillkännagivande om definitionen av relevant marknad i gemenskapens konkurrenslagstiftning (EGT C 372, 9.12.1997, s. 5)

- Tillkännagivande från kommissionen om avtal av mindre betydelse som inte märkbart begränsar konkurrensen enligt artikel 81.1 i fördraget (de minimis) (EGT C 368, 22.12.2001, s. 13)

- Tillkännagivande med riktlinjer om begreppet påverkan på handeln i artiklarna 81 och 82 i fördraget (EUT C ...)

- Tillkännagivande med riktlinjer för tillämpningen av artikel 81.3 i fördraget (EUT C ...)

2. Vertikala avtal

- Kommissionens förordning (EG) nr 2790/1999 av den 22 december 1999 om tillämpningen av artikel 81.3 i fördraget på grupper av vertikala avtal och samordnade förfaranden (EGT L 336, 29.12.1999, s. 21)

- Riktlinjer om vertikala begränsningar (EGT C 291, 13.10.2000, s. 1)

3. Horisontella samarbetsavtal

- Kommissionens förordning (EG) nr 2658/2000 av den 29 november 2000 om tillämpning av artikel 81.3 i fördraget på grupper av specialiseringsavtal (EGT L 304, 5.12.2000, s. 3)

- Kommissionens förordning (EG) nr 2659/2000 av den 29 november 2000 om tillämpning av artikel 81.3 i fördraget på grupper av avtal om forskning och utveckling (EGT L 304, 5.12.2000, s. 7)

- Riktlinjer för tillämpningen av artikel 81 i EG-fördraget på horisontella samarbetsavtal (EGT C 3, 6.1.2001, s. 2)

4. Licensavtal om tekniköverföring

- Förordning (EG) nr ... om tillämpningen av artikel 81.3 i fördraget på grupper av avtal om tekniköverföring (EUT L ...)

- Riktlinjer för tillämpningen av artikel 81 i EG-fördraget på avtal om tekniköverföring (EUT L ...)

B. Branschspecifika regler

1. Försäkringar

- Kommissionens förordning (EG) nr 358/2003 av den 27 februari 2003 om tillämpningen av artikel 81.3 i fördraget på vissa grupper av avtal, beslut och samordnade förfaranden inom försäkringssektorn (EUT L 53, 28.2.2003, s. 8)

2. Bilar

- Kommissionens förordning (EG) nr 1400/2002 av den 31 juli 2002 om tillämpningen av artikel 81.3 i fördraget på grupper av vertikala avtal och samordnade förfaranden inom motorfordonssektorn (EGT L 203, 1.8.2002, s. 30)

3. Tele- och posttjänster

- Riktlinjer om tillämpningen av EEG:s konkurrensregler inom telekommunikationssektorn (EGT C 233, 6.9.1991, s. 2; ej översatta till svenska)

- Meddelande från kommissionen om tillämpningen av konkurrensreglerna inom postsektorn och om utvärderingen av vissa statliga åtgärder i samband med posttjänster (EGT C 39, 6.2.1998, s. 2)

- Tillkännagivande om tillämpning av konkurrensreglerna på tillträdesavtal inom telesektorn: Ramen, relevanta marknader och principer (EGT C 265, 22.8.1998, s. 2)

- Kommissionens riktlinjer för marknadsanalyser och bedömning av betydande marknadsinflytande i enlighet med gemenskapens regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (EGT C 165, 11.7.2002, s. 6)

4. Transporter

- Kommissionens förordning (EEG) nr 1617/93 av den 25 juni 1993 om tillämpningen av artikel 85.3 i fördraget på vissa kategorier av avtal och samordnade förfaranden med avseende på gemensam planering och samordning av tidtabeller, gemensam drift, samråd om passagerar- och frakttaxor i regelbunden luftfart samt fördelning av avgångs- och ankomsttider på flygplatser (EGT L 155, 26.6.1993, s. 18; svensk specialutgåva, område 7, volym 4, s. 197)

- Förtydligande av kommissionens rekommendationer avseende tillämpningen av konkurrensreglerna på projekt för ny transportinfrastruktur (EGT C 298, 30.9.1997, s. 5)

- Kommissionens förordning (EG) nr 823/2000 av den 19 april 2000 om tillämpning av artikel 81.3 i fördraget på vissa grupper av avtal, beslut och samordnade förfaranden mellan linjerederier (konsortier) (EGT L 100, 20.4.2000, s. 24)

Utkast till tillkännagivande från kommissionen om kommissionens handläggning av klagomål rörande artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget

I INLEDNING OCH ÄMNE

1. Genom förordning (EG) nr 1/2003(1) införs ett system med parallell behörighet för kommissionen och medlemsstaternas konkurrensmyndigheter och domstolar att tillämpa artiklarna 81 och 82 i fördraget. Förordningen erkänner särskilt att kommissionen och medlemsstaternas konkurrensmyndigheter, som är offentliga myndigheter som genomdriver konkurrensreglerna, och medlemsstaternas domstolar, som avgör rättstvister mellan enskilda, kompletterar varandra när det gäller att säkerställa de rättigheter för enskilda som följer av artiklarna 81 och 82(2).

2. Enligt förordning (EG) nr 1/2003 kan dessa offentliga myndigheter som gör gällande konkurrensreglerna koncentrera sin verksamhet till att utreda allvarliga överträdelser av artiklarna 81 och 82, som ofta är svåra att upptäcka. De är i sin verksamhet beroende av information från aktörer och konsumenter på marknaden.

3. Kommissionen vill därför uppmuntra medborgare och företag att vända sig till dessa offentliga myndigheter för att ge dem upplysningar om misstänkta överträdelser av konkurrensreglerna. Om de vänder sig till kommissionen kan de göra detta på två olika sätt. Det ena är att ge in ett klagomål enligt artikel 7.2 i förordning (EG) nr 1/2003. Enligt artiklarna 5-9 i förordning nr [...](3) måste sådana klagomål uppfylla vissa krav.

4. Det andra sättet är att lämna marknadsinformation som inte behöver uppfylla kraven på ett klagomål enligt artikel 7.2 i förordning (EG) nr 1/2003. Kommissionen har för detta syfte skapat en särskild webbplats för att samla in information från medborgare och företag och sammanslutningar av medborgare och företag som vill underrätta kommissionen om misstänkta överträdelser av artiklarna 81 och 82. Sådan information kan vara utgångspunkten för en utredning vid kommissionen(4). Information om misstänkta överträdelser kan skickas till följande adresser:

http://europa.eu.int/dgcomp/ info-on-anti-competitive-practices

eller Europeiska kommissionen GD Konkurrens B - 1049 Bryssel

5. Utan att påverka gemenskapsdomstolarnas tolkning av förordning (EG) nr 1/2003 och kommissionens förordning nr [...], är avsikten med detta tillkännagivande att ge vägledning till medborgare och företag som påtalar misstänkta överträdelser av konkurrensreglerna. Tillkännagivandet innehåller följande två avsnitt:

- I avsnitt II ges vägledning om valet mellan att klaga till kommissionen och att väcka talan vid en nationell domstol. Vidare framhålls de principer som gäller arbetsfördelningen mellan kommissionen och de nationella konkurrensmyndigheterna i det system för tillämpning av konkurrensreglerna som inrättats genom förordning (EG) nr 1/2003. Dessa principer förklaras i tillkännagivandet om samarbete inom nätverket av konkurrensmyndigheter(5).

- I avsnitt III förklaras förfarandet för kommissionens handläggning av klagomål enligt artikel 7.2 i förordning (EG) nr 1/2003.

6. Tillkännagivandet tar inte upp följande situationer:

- Klagomål som ges in av medlemsstater med stöd av artikel 7.2 i förordning (EG) nr 1/2003.

- Klagomål med en begäran att kommissionen skall vidta åtgärder mot en medlemsstat enligt artikel 86.3 jämförd med artiklarna 81 och 82 i fördraget.

- Klagomål avseende statligt stöd enligt artikel 87 i fördraget.

- Klagomål som rör fördragsbrott från en medlemsstats sida som kommissionen kan vidta åtgärder mot enligt artikel 226 i fördraget(6).

II OLIKA MÖJLIGHETER ATT GE IN KLAGOMÅL OM MISSTÄNKTA ÖVERTRÄDELSER AV ARTIKLARNA 81 ELLER 82

A. Klagomål i det nya system som införs genom förordning (EG) nr 1/2003

7. Beroende på vilken typ av klagomål det är fråga om, kan en klagande vända sig till antingen en nationell domstol eller en konkurrensmyndighet som säkerställer tillämpningen av konkurrensreglerna för det allmännas räkning. Syftet med detta avsnitt av tillkännagivandet är att hjälpa potentiella klagande att fatta ett välgrundat beslut om huruvida de skall vända sig till kommissionen, till en konkurrensmyndighet i en medlemsstat eller till en nationell domstol.

8. Nationella domstolar har till uppgift att skydda enskildas rättigheter och måste således avgöra ärenden som anhängiggörs inför dem. Offentliga myndigheter som genomdriver konkurrensreglerna kan däremot inte utreda alla klagomål, utan måste sätta prioriteringar för handläggningen av ärenden. EG-domstolen har anfört att kommissionen, som skall säkerställa tillämpningen av de principer som anges i artiklarna 81 och 82 i fördraget, har att ange och genomföra inriktningen på gemenskapens konkurrenspolitik och att den för att effektivt sköta denna uppgift har rätt att ge olika prioritet åt klagomål som inkommit till den(7).

9. Genom förordning (EG) nr 1/2003 ges medlemsstaternas domstolar och konkurrensmyndigheter befogenhet att jämsides med kommissionen tillämpa artiklarna 81 och 82 i deras helhet. En av de huvudsakliga målsättningarna med förordning (EG) nr 1/2003 är att medlemsstaternas domstolar och konkurrensmyndigheter bör delta effektivt i tillämpningen av artiklarna 81 och 82(8).

10. Vidare föreskrivs i artikel 3 i förordning (EG) nr 1/2003 att medlemsstaternas domstolar och konkurrensmyndigheter skall tillämpa artiklarna 81 och 82 på alla avtal eller förfaranden som kan påverka handeln mellan medlemsstater och på vilka de tillämpar sin nationella konkurrenslagstiftning. Genom artiklarna 11 och 15 i förordningen inrättas dessutom en rad mekanismer för samarbete mellan medlemsstaternas domstolar och konkurrensmyndigheter och kommissionen vid tillämpningen av artiklarna 81 och 82.

11. Inom denna nya lagstiftningsram avser kommissionen att åter koncentrera sina resurser enligt följande:

- Den kommer att tillämpa gemenskapens konkurrensregler i ärenden som den är bäst lämpad att utreda(9) och därvid koncentrera sina resurser till de allvarligaste överträdelserna(10).

- Den kommer att handlägga ärenden avseende vilka kommissionen bör ingripa för att definiera gemenskapens konkurrenspolitik och/eller säkerställa en enhetlig tillämpning av artiklarna 81 och 82.

B. De offentliga myndigheterna och enskilda har en kompletterande roll när det gäller att göra gällande konkurrensreglerna

12. Gemenskapsdomstolarna har konsekvent hävdat att nationella domstolar är skyldiga att skydda de rättigheter för enskilda som skapas genom den direkta effekten av artiklarna 81.1 och 82(11).

13. Det är endast nationella domstolar som kan besluta om ett avtals giltighet eller ogiltighet och utdöma skadestånd till enskilda personer vid en överträdelse av artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget. Enligt EG-domstolens rättspraxis kan varje enskild person begära ersättning för en skada som åsamkats honom genom ett avtal eller ett förfarande som begränsar eller snedvrider konkurrensen, för att säkerställa den fulla verkan av gemenskapens konkurrensregler. En sådan rätt att föra talan om skadestånd inför en nationell domstol kan på ett väse