När det gäller den andra frågan, dvs. meddelande av det alternativ som valts för beräkning av flygplansoperatörernas kompensationskrav under perioden 2021–2023, föreslås att man väljer alternativet med utsläpp för åren 2021, 2022 respektive 2023 för varje år av pilotfasen, i stället för 2020 års utsläpp för varje år. Genom detta tillvägagångssätt beaktas de förväntade fördelarna för miljön och internationella transporter, behovet av att ge aktörerna incitament att minska sin miljöpåverkan och vikten av tidiga åtgärder, samtidigt som hänsyn tas till storleken på de potentiella kompensationskostnaderna för de europeiska aktörerna och eventuella konsekvenser för deras internationella konkurrenskraft. I själva verket bör referens till åren 2021, 2022 respektive 2023 leda till ökad miljöeffektivitet jämfört med om år 2020 väljs som referensår. Detta beror på att utsläppen från internationell luftfart förväntas vara högre under 2021, 2022 och 2023 än under 2020, inte minst som en följd av den betydande påverkan från covid-19-pandemin på luftfarten och utsläppen.

med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 192.1, jämförd med artikel 218.9,

med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, och

av följande skäl:

(1)Chicagokonventionen om internationell lufttransport (nedan kallad konventionen) som har till syfte att reglera internationell luftfart, trädde i kraft den 4 april 1947. Genom den inrättades Internationella civila luftfartsorganisationen (Icao).

(2)Unionens medlemsstater är avtalsslutande parter i konventionen och medlemmar av Icao, medan unionen har observatörsstatus i vissa Icao-organ.

(3)Parisavtalet antogs av den 21:a partskonferensen för FN:s ramkonvention om klimatförändringar i december 2015 och har som mål att begränsa den globala temperaturökningen till klart under 2 °C jämfört med förindustriella nivåer, och att fortsätta ansträngningarna för att begränsa temperaturökningen till 1,5 °C. Alla ekonomiska sektorer bör bidra till att uppnå dessa utsläppsminskningar, även internationell luftfart.

(4)Icaos 39:e församling beslutade 2016, genom resolution A39-3, att utarbeta en global marknadsbaserad mekanism för att begränsa utsläpp av växthusgaser från internationell luftfart till 2020 års nivåer. Unionens ståndpunkt när det gäller utarbetandet och antagandet av denna mekanism och dess olika detaljer har fastställts genom rådets beslut (EU) 2016/915.

(5)Den 27 juni 2018, vid det tionde sammanträdet inom ramen för Icao-rådets 214:e möte, antog Icao-rådet den första utgåvan av volym IV i bilaga 16 till konventionen: Internationella standarder och rekommenderad praxis på miljöskyddsområdet – Systemet för kompensation för och minskning av koldioxidutsläpp från internationell luftfart (Corsia).

(6)Direktiv 2003/87/EG reviderades 2017 av Europaparlamentet och rådet genom förordning (EU) nr 2017/2392, särskilt för att förbereda genomförandet av en global marknadsbaserad åtgärd från och med 2021, för att fastställa unionsrättens krav för övervakning, rapportering och verifiering av utsläpp inom ramen för Corsia, och för att specificera rapporterings- och översynsbestämmelser för Corsia.

(7)De regler som ingår i Corsia kan komma att bli bindande i enlighet med, och inom de tidsfrister som anges i, konventionen. De kan också komma att bli bindande för unionen och dess medlemsstater inom ramen för befintliga internationella luftfartsavtal.

(8)För att Icao ska kunna ta full hänsyn till den rådande rättsliga situationen på unionsnivå har medlemsstater meddelat avvikelser i enlighet med rådets beslut (EU) 2018/2027. Enligt dessa meddelanden är direktiv 2003/87/EG i sin nuvarande version tillämpligt oavsett flygplansoperatörens nationalitet och omfattar i princip flygningar som avgår från eller ankommer till en flygplats belägen på en medlemsstats territorium där fördraget är tillämpligt. Direktiv 2003/87/EG är tillämpligt utan åtskillnad på flygningar inom och mellan medlemsstater och/eller EES-länder, Dessa principer gäller både kraven på övervakning, rapportering och verifiering och kompensationskraven.

(9)Med beaktande av dessa avvikelser har de krav på övervakning, rapportering och verifiering som fastställs i Corsia, tillämpliga från och med den 1 januari 2019, införlivats i unionslagstiftningen. Enligt denna lagstiftning kommer uppgifter om utsläpp att samlas in och översändas till Icaos sekretariat när det gäller utsläpp under pilotfasen.

(10)Enligt kapitel 3 punkterna 3.1.3 och 3.2.1 samt tillägg 1 (administrativa förfaranden) i volym IV i bilaga 16 till konventionen ska stater senast den 30 juni 2020 meddela Icao om sitt beslut a t frivilligt delta eller avbryta frivilligt deltagande från och med den 1 januari 2021, och om vilket alternativ de har valt, i enlighet med punkt 3.2.1 i volym IV i bilaga 16, för att beräkna flygplansoperatörernas kompensationskrav under perioden 2021–2023.

(11)Det följer av dessa bestämmelser att vissa rättsliga effekter av Corsia, som antagits genom ett beslut av Icao-rådet, som är ett organ inrättat genom ett avtal, är beroende av att relevanta meddelanden sänds till Icao och av villkoren i dessa meddelanden. Antagandet av unionens ståndpunkt i fråga om sådana meddelanden omfattas därför av tillämpningsområdet för artikel 218.9 i EUF-fördraget.

(12)I detta avseende är det lämpligt att, med beaktande av ovannämnda krav på meddelande, fastställa den ståndpunkt som ska intas på unionens vägnar, i synnerhet eftersom det frivilliga deltagandet i Corsia och valet av alternativ enligt punkt 3.2.1 i volym IV i bilaga 16 till konventionen, på ett avgörande sätt kan påverka rättigheter och skyldigheter på ett område som omfattas av unionsrätten, särskilt Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/87/EG och Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2018/2001 om främjande av användningen av energi från förnybara energikällor.

(13)Unionen och dess medlemsstater har upprepade gånger förklarat att de är villiga att delta i Corsia från och med den 1 januari 2021.

(14)Frivilligt deltagande i Corsia innebär också att ett alternativ, i enlighet med punkt 3.2.1 i volym IV i bilaga 16 till konventionen, måste väljas för beräkning av flygplansoperatörernas kompensationskrav under perioden 2021–2023. I detta avseende är det lämpligt att basera beräkningarna på utsläppen under 2021, 2022 respektive 2023. Detta alternativ kommer sannolikt att innebära en större fördel för miljön och internationella transporter än det andra tillgängliga alternativet, dvs. att beräkningarna baseras på utsläppen under 2020, eftersom utsläppen från internationell luftfart förväntas vara högre under 2021, 2022 och 2023 än under 2020, vilket leder till högre kompensationskrav. Det skulle också säkerställa större kontinuitet, med tanke på att det för åren från och med 2024 i punkt 3.2.2 i volym IV i bilaga 16, också föreskrivs en beräkning som grundar sig på respektive år.

(15)Valet av utsläppen under 2021, 2022 respektive 2023 för beräkning av kompensationskrav skulle gälla under perioden 2021–2023 för alla flygplansoperatörer som den berörda medlemsstaten tilldelats.

(16)Såsom nämnts ovan skiljer sig systemet i direktiv 2003/87/EG för närvarande på vissa sätt från Corsia. Enligt artikel 28b i direktiv 2003/87/EG ska kommissionen lägga fram en rapport för Europaparlamentet och rådet med beaktande av hur Corsia kan genomföras i unionen genom en översyn av direktivet, i överensstämmelse med unionens åtagande om minskade växthusgasutsläpp från hela ekonomin till 2030, i syfte att upprätthålla miljönyttan och effektiviteten hos unionens klimatåtgärder. I detta syfte ska kommissionen, inom ett år efter det att Icao har antagit de relevanta rättsliga instrumenten och innan dessa börjar tillämpas, lägga fram en rapport för Europaparlamentet och rådet, där den bland annat bedömer nyttan och ambitionen med Icao-instrumentet. Vid behov ska rapporten åtföljas av ett lagstiftningsförslag. Kommissionen har ännu inte lagt fram rapporten.

(17)I detta sammanhang är det nödvändigt att säkerställa att vederbörlig hänsyn tas till nuvarande och möjliga framtida avvikelser mellan unionsrätten och Corsia, i syfte att i nödvändig utsträckning bevara unionens system, till exempel lagstiftarens möjlighet att besluta om det framtida unionssystem som ska vara tillämpligt på det berörda området. Europaparlamentet har i detta syfte uppmanat kommissionen och medlemsstaterna att garantera EU:s lagstiftningsmässiga självständighet vid genomförandet av direktiv 2003/87/EG.