MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN - Första lägesrapporten om den ekonomiska och sociala sammanhållningen

Slutsatseroch kommande steg

Vid Europeiska rådets möte den 11 juni 2001 noterade kommissionen den oro som medlemsstaterna och kandidatländerna uttryckte. Exempelvis lade den spanska delegationen fram ett memorandum om utvidgningens konsekvenser för den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Kommissionen förklarade att den "kommer att fortsätta sitt arbete och regelbundet rapportera till rådet. Den kommer att utarbeta den tredje sammanhållningsrapporten som underlag för de förslag som krävs för att fortsätta sammanhållningspolitiken efter 2006". Denna lägesrapport har följande två huvudsyften:

- Att uppdatera analysen av den ekonomiska och sociala sammanhållningen i den andra sammanhållningsrapporten från januari 2001. För första gången görs en analys av klyftorna i Europeiska unionen med 25 medlemsstater, det vill säga med de tio nya medlemsstater som enligt slutsatserna från Europeiska rådets möte i Laeken är redo att anslutas till EU under 2004 om den aktuella förhandlingstakten upprätthålls.

- Att beskriva läget i den debatt om framtidasammanhållningspolitik efter 2006 som inleddes genom offentliggörandet av den andra rapporten, och att förbereda nästa steg.

De huvudresultat som uppnåtts på dessa båda punkter beskrivs nedan.

I. Rådande situation och tendenser

När det gäller regionala inkomster (BNP) bekräftar analysen att unionens utvidgning till 25 eller 27 medlemsstater kommer att medföra att den genomsnittliga BNP per capita minskar kraftigt och att de regionala klyftorna ökar i en omfattning som inte skådats vid tidigare utvidgningar. I en union med 25 medlemsstater (exklusive Rumänien och Bulgarien, vars förhandlingsläge tyder på en senare anslutning) skulle dessa skillnader bli klart mindre uttalade och ökningen av det relativa välståndet i de 15 nuvarande medlemsstaternas regioner mindre jämfört med läget i en union med 27 medlemsstater, som analyserades i den andra rapporten. Enligt 1999 års uppgifter minskar BNP per capita med 18 procent vid en utvidgning från 15 till 27 medlemsstater, och endast med 13 procent vid en utvidgning till 25 medlemsstater.

När det gäller sysselsättningsnivå och arbetslöshet bekräftar rapporten att det skett en allmän förbättring i samtliga 15 nuvarande medlemsstater. Situationen är dock mindre gynnsam i kandidatländerna då deras arbetsmarknader håller på att omstruktureras. Exempelvis skapades inom EU under år 2000 tre miljoner nya arbetstillfällen netto, samtidigt som kandidatländerna förlorade 600 000 arbetstillfällen.

Även om det är uppmuntrande att konstatera att den långsiktiga, genomsnittliga årliga tillväxttakten i kandidatländerna överstiger den i de nuvarande medlemsstaterna med nästan en procentenhet, är det föga troligt att de kraftiga skillnader i inkomst- och sysselsättningsnivå som beskrivs i den andra rapporten kommer att minska nämnvärt på kortare sikt. Man måste också beakta en eventuell ekonomisk avmattning i Europa inom den närmaste framtiden. Avmattningens omfattning och varaktighet kommer att bero på flera faktorer, till exempel den internationella ekonomiska utvecklingen. Det är fortfarande för tidigt att försöka dra några långsiktiga slutsatser om de möjliga effekterna på utvecklingen av de regionala inkomstskillnaderna och sysselsättningsnivån inom EU.

När det gäller mänskliga resurser har ett antal utmaningar för den framtida sammanhållningspolitiken identifierats: den verkliga omfattningen av de regionala klyftorna i fråga om arbetsmarknaden och den ekonomiska utvecklingen efter utvidgningen, polariseringen av arbetsmarknaden och samhällsekonomin i stort, det ökande behovet av kompetens, fortsatt ojämlikhet mellan kvinnor och män, behovet av modernisering av de ekonomiska och sociala strukturerna till följd av den demografiska utvecklingen samt det ökade trycket till följd av migration och rörlighet.

II. Sammanhållningspolitiken efter perioden 2000-2006 - diskussionsläge

De senaste tolv månadernas erfarenheter bekräftar att den andra sammanhållningsrapporten uppnådde ett av sina huvudsyften genom att under 2001 leda till intensiva diskussioner om den framtida gemenskapspolitiken på detta område, det vill säga den politik som kommer att följas under nästa programperiod (från 2007). Detta reflekteras i den stora framgången för det europeiska forumet om sammanhållningen som samlade 1 800 deltagare i Bryssel i maj 2001 samt de många skriftliga bidrag som inkom från nationella och regionala myndigheter såväl som från andra intressegrupper. Utöver detta forum organiserades också många seminarier och konferenser. Regionkommitténs och Ekonomiska och sociala kommitténs yttranden om den andra rapporten och de många diskussionerna inom Europaparlamentet då det utarbetade sitt betänkande bekräftar sammanhållningens centrala roll i gemenskapens politik. Det står klart att EU:s sammanhållningspolitik utgör en katalysator för diskussion och tankeutbyte på praktiskt taget alla nivåer i både medlemsstaterna och kandidatländerna om Europas ekonomiska och sociala problem och fördelar.

Den debatt som fördes under förra året rörde i allmänhet de huvudfrågor som kommissionen identifierat i den andra rapporten. Dessa frågor hade valts ut för att debatten skulle fokuseras på den framtida politikens innehåll i huvudsak eller rent av uteslutande på ekonomiska aspekter. Detta ligger i linje med den mer omfattande debatt om institutionella reformer i unionen som kommer igång 2002. Denna debatt syftar till att utröna vad medlemsstaterna tillsammans vill åstadkomma när det gäller sammanhållningen.

Debatten är långt ifrån avslutad. Exempelvis är det få nationella regeringar som har antagit en slutgiltig ståndpunkt, även om man vid det informella ministermötet om regionalpolitiken som hölls i Namur i juli 2001 kunde identifiera vissa större opinionsströmningar. I denna rapport undviker vi därför att antyda att man redan skulle ha fattat beslut i någon av de stora frågorna. Tvärtom bekräftar kommissionen att dess konkreta förslag till Europaparlamentet och rådet kommer att formuleras i samband med den tredje sammanhållningsrapporten (för vilken tidsplanen beskrivs längre fram).

Den debatt som fördes under 2001 tycks på samma sätt redan ha understrukit vissa aspekter som kommissionen i allra högsta grad kommer att beakta i den tredje rapporten. Dessa aspekter sammanfattas nedan under tre rubriker enligt samma struktur som använts för slutsatserna i den andra rapporten. Följande rubrik innefattar begreppen förvaltning och effektivitet som viktiga inslag i en fungerande och trovärdig gemensam sammanhållningspolitik.

Prioriteringar

Sammanhållningspolitiken bör även fortsättningsvis koncentreras på de minst utvecklade regionerna. Även om andra metoder föreslagits för att identifiera dessa regioner har ingen tillförlitlig och övergripande indikator föreslagits som kan ersätta BNP per capita, som för närvarande används för att avgöra rätten till stöd enligt mål 1.

Det råder en bred enighet om nödvändigheten att koncentrera stödet till regionerna i kandidatländerna, men man bör inte bara från en dag till en annan avskaffa stödet till mål 1-regioner i de nuvarande medlemsstaterna, särskilt inte regioner som förlorar rätten till stöd bara för att deras relativa välstånd ökar i en utvidgad union (dvs. som en statistisk effekt av utvidgningen). Det råder dock inget samförstånd kring det bästa sättet att säkra en rättvis behandling av regioner som inte fullbordat den ekonomiska konvergensprocessen. I detta sammanhang måste man beakta de särskilda behoven hos de regioner i Europeiska unionens yttersta randområden som identifieras i artikel 299 i fördraget.

Inte minst från regionalt håll har man uttryckt en tydlig begäran om att den framtida sammanhållningspolitiken av både politiska och ekonomiska skäl inte får begränsas till regioner som släpar efter i utveckling, utan att man också måste ta hänsyn till svårigheter och fördelar i vissa stadsområden, områden som genomgår en ekonomisk omställning, regioner med permanenta naturliga handikapp och gränsregioner. Dessa åtgärder bördock i högre grad inriktas på gemensamma prioriteringar och genomföras på ett mer decentraliserat sätt enligt principerna om en sund förvaltning.

Sammanhållningspolitiken bör sålunda stärka kopplingen mellan de övergripande strategiska mål för EU som Europeiska rådet antog i Lissabon, och stöd ur strukturfonderna. Bland dessa mål utgör följande nyckelpunkter: fler och bättre arbetstillfällen, främjande av social integration, jämställdhet och stöd till kunskapssamhället.

De program som EU stöder bör ge ett tydligt mervärde jämfört med det som kan åstadkommas på nationell nivå. Ett antal bidrag handlade om en fråga som kommissionen tog upp i den andra sammanhållningsrapporten, nämligen hur man skall greppa sammanhållningens regionala dimension på gemenskapsnivå. I dessa bidrag nämns exempelvis en utökad roll för kommissionen i stödjandet av nätverk mellan regioner och främjandet av en hållbar utveckling och i skapandet av en samstämmig referensram för sammanhållningspolitiken och beaktandet av dess regionala dimension. Ett antal bidrag har också understrukit sammanhållningspolitikens betydelse för EU:s ekonomiska och finansiella stabilitet.

Genomförandesystem

I många förslag ansåg man att de olika ändringar av genomförandesystemet som gjordes inom ramen för Agenda 2000 endast har haft begränsade effekter när det gäller att förenkla förvaltningen av gemenskapens insatser.

I debatten framträdde en motsättning mellan å ena sidan förvaltningsmyndigheterna på nationell och regional nivå, vilka i allmänhet vill minska de allmänna kostnaderna för att förvalta gemenskapsåtgärder, och å den andra EU-institutioner som rådet, Europaparlamentet och revisionsrätten, som vill stärka kontrollerna av hur skattebetalarnas pengar används.

III. Kommande steg och andra frågor att överväga

Tidsplan

Såsom anges ovan kommer kommissionen i den tredje rapporten om sammanhållningen att presentera konkreta förslag för denna politiks framtid. Denna rapport bör i sin tur utgöra ett bidrag till kommissionens förslag om gemenskaps politikens framtid med nya finansiella ramar för perioden efter 2006.

Kommissionen tänker lägga fram sina förslag för Europaparlamentet och rådet i god tid, så att antagandet av förordningar om strukturfonderna gör det möjligt att verkligen genomföra den nya generationens program från början av nästa programperiod. Detta kommer att beaktas i tidsplanen för att offentliggöra den tredje rapporten om sammanhållningen.

Aspekter avseende finansiering och förvaltning

Kommissionen är övertygad om att frågan om att förenkla gemenskapens program bör granskas ytterligare för att försöka identifiera mekanismer som kan förmodas förena en ytterligaredecentralisering av ansvarsområden med en större motivation att effektivisera och förbättra förvaltningen.

Denna övertygelse grundar sig inte bara på den debatt som fördes förra året, utan också på de direkta erfarenheterna av att förvalta programmen. I detta avseende utgjorde 2001 ett år som var rikt på information. 2001 var det sista året som stöd utbetalades till föregående generations program, samtidigt som flertalet nya program för perioden 2000-2006 kom igång, inbegripet föranslutningsåtgärder i kandidat länderna.

Kommissionens mål måste vara att bibehålla och, om så krävs, förstärka insatserna för att säkerställa en effektiv användning av de ekonomiska medel som finns tillgängliga för sammanhållnings politiken. Det bör påpekas att kommissionen i den andra sammanhållningsrapporten uppgav att det fortfarande var för tidigt att börja diskutera nivån på dessa medel för perioden efter 2006. Ett betydande antal bidrag under det gångna året bekräftar dock att debatten i denna fråga redan har börjat. Detta har lett till simuleringar som gett en rad olika siffror beträffande de medel som bör avsättas till den framtida sammanhållningspolitiken. Dessa medel bedöms både överstiga (främst i regionernas bidrag) och understiga motsvarande 0,45 procent av gemenskapens totala BNP. Detta är den siffra som uppges av kommissionen i den andra rapporten, motsvarande de belopp som uppnåddes 1999, och förutsåg för 2006 enligt vad Europeiska rådet enades om vid sitt möte i Berlin 1999 avseende sammanhållningspolitiken i de 15 medlemsstaterna, i kandidatländerna före anslutningen och i sex nya medlemsstater efter anslutningen.

På dess aktuella nivå innebär sammanhållningspolitiken en betydande resursöverföring, särskilt, men inte uteslutande, till de medlemsstater som har många regioner som omfattas av strukturfondernas mål 1. Debatten under 2001 och de lärdomar som dragits av programförvaltningen, inbegripet under föregående år, visar att en effektiv resursanvändning utgör en viktig utmaning för de nationella och regionala myndigheterna, bland annat i följande huvudavseenden:

- På administrativ nivå eftersom en sund förvaltning av åtgärder och en konsistent strävan att uppnå målen för dessa förutsätter att man har den kompetens som krävs för att följa en ekonomisk utvecklingsstrategi vad gäller planering, genomförande, uppföljning, utvärdering och kontroll.

- På finansiell nivå eftersom alla gemenskapsåtgärder måste medfinansieras med nationella medel. Detta är en orubblig princip för strukturfonderna och syftar till att se till att lokala eller regionala myndigheter övertar ansvaret för programmen för att på så sätt säkra effektivitet och en sund finansiell förvaltning. Kravet på medfinansiering kräver en viss politisk beslutsamhet med avseende på den nationella budgeten, som redan grundar sig på en känslig jämvikt mellan intäkter och utgifter.

- På ekonomisk nivå på grund av de stora investeringar som finansieras av EU som inte får ersätta nationella - både offentliga och privata - investeringar som ändå skulle ha genomförts.

Utmaningen är särskilt stor för de länder och regioner som för första gången får rätt till stöd enligt mål 1 (och på nationell nivå till stöd från sammanhållningsfonden). I dagens EU har effekterna dämpats genom gradvis ökning av transfereringarna. Under de tre programperioderna (1989-1993, 1994-1999, 2000-2006) har transfereringarna per år och invånare i mål 1-regioner sålunda ökat från 143 till 187, och sedan till 217 euro.

Mot bakgrund av sina erfarenheter håller kommissionen fast vid följande tre principer:

- En sund och effektiv förvaltning. Även om det i första hand är medlemsstaterna som ansvarar för finansiell förvaltning och kontroll bör kommissionen även fortsättningsvis att kontrollera att de förstnämnda har erforderlig kapacitet för att göra detta. I detta syfte bör kommissionen eftersträva en roll som katalysator för att främja utbyte av erfarenheter och bra metoder för att förvalta åtgärderna.

- Överföringar förutsätter resultat. Ett stort steg i denna riktning togs genom införandet av en resultatreserv för perioden 2000-2006. Man skulle dock i högre grad kunna knyta de betalningar som EU gör till regionerna till att kvantifierade mål uppnås.

- Ett adekvat beaktande av regionernas förmåga att utnyttja transfereringarna. Alla försök som syftar till att införa ett enklare och effektivare genomförandesystem blir fruktlösa om de överförda resurserna överstiger mottagarens administrativa, finansiella och ekonomiska förmåga att utnyttja medlen. Enligt det tak som för närvarande anges i gemenskapens regelverk får de totala transfereringarna till en medlemsstat inte överstiga 4 procent av dess BNP. I den debatt som följde av offentliggörandet av den andra sammanhållningsrapporten har man inte på allvar ifrågasatt detta tak. I den andra rapporten menade kommissionen att taket i vissa fall skulle kunna få överskridas efter 2006, till exempel för att göra det möjligt att genomföra stora projekt av särskilt intresse för hela unionen som finansieras genom sammanhållningsfonden.

Inledning

Den första lägesrapporten om den ekonomiska och sociala sammanhållningen läggs fram inom ramen för de diskussioner som grundar sig på analyserna och förslagen i Andra rapporten om den ekonomiska och sociala sammanhållningen (KOM(2000) 0024 slutlig), som kommissionen antog den 31 januari 2001.

Vid Europeiska rådets (allmänna frågor) möte den 11 juni 2001 noterade kommissionen den oro som de nuvarande och framtida medlemsstaterna uttryckte. Exempelvis lade Spaniens delegation fram ett memorandum om utvidgningens konsekvenser för den ekonomiska och sociala sammanhållningen. Kommissionen förklarade också att "den kommer att fortsätta sitt arbete och regelbundet rapportera till rådet. Den kommer att utarbeta den tredje sammanhållningsrapporten som underlag för de förslag som krävs för att fortsätta sammanhållningspolitiken efter 2006".

I denna lägesrapport gör kommissionen först en uppdatering av uppgifterna i den andra sammanhållningsrapporten, särskilt de som rör regionala ekonomiska och sociala klyftor. Denna uppdatering grundar sig på uppgifter om regional BNP för 1999 och sysselsättnings- och arbetslöshetsuppgifter för 2000.

Med tanke på att sammanhållningens utveckling är av strukturell art kan en uppdatering av dessa siffror för ett enda år inte leda till någon nämnvärd ändring av den situation och de tendenser som noterades i den andra sammanhållningsrapporten. I denna lägesrapport påvisas dock nya aspekter på arbetssmarknaden och dess utveckling samt vissa konkurrensfaktorer i regionerna.

Dessutom gjorde Europeiska rådet vid sitt möte i Laeken (december 2001) ett klargörande av tidsplanen för anslutningen. Rådet ansåg att om den nuvarande förhandlingstakten hålls så skulle Cypern, Estland, Ungern, Lettland, Litauen, Malta, Polen, Slovakien, Tjeckien och Slovenien kunna vara redo 2004. Detta innebär att kommissionen också i denna första lägesrapport kan presentera genomsnittliga BNP-siffror per capita som beräknats på grundval av en union med 25 medlemsstater. Det tycks i själva verket vara föga troligt att Rumänien och Bulgarien skulle kunna ansluta sig till EU före slutet av den nuvarande programperioden, särskilt som man i förhandlingarna med dessa länder talar om en anslutning den 1 januari 2007.

I lägesrapportens andra del presenteras en första sammanfattning av de diskussioner om den framtida sammanhållningspolitiken som kommissionen önskade då den antog den andra sammanhållningsrapporten och som varit intensiva. Kommissionen pekar på vissa riktningar i dessa diskussioner, dock utan att föregripa de förslag som den i god tid skall lägga fram om den framtida sammanhållningspolitiken.

Slutligen presenterar kommissionen i en bilaga principerna och metoderna för de administrativa förberedelser som kandidatländerna måste göra för att de i framtiden skall kunna använda sig av strukturpolitikens instrument. Som komplement till denna första lägesrapport är det också viktigt att ge kandidatländerna de upplysningar de behöver för att förbereda sina programdokument enligt strukturfondernas regler.

1. Del I: Situation och tendenser i regionerna

Uppdateringen av de statistiska uppgifterna från Andra rapporten om den ekonomiska och sociala sammanhållningen, som offentliggjordes i januari 2001, innebär uppenbarligen ingen nämnvärd förändring av den situation och de tendenser som noterades i fråga om den ekonomiska, sociala och regionala sammanhållningen. Såsom kommissionen redan understrukit flera gånger sker utvecklingen på detta område alltid på lång sikt.

Dessutom medger de senaste tillgängliga uppgifterna om BNP-nivå, som på regional nivå avser år 1999 och på nationell nivå år 2000, inte att man beaktar de regionala konsekvenserna av den betydande konjunkturförsämring som skett i Europeiska unionens ekonomi under 2001. Enligt kommissionens senaste prognoser kommer den ekonomiska tillväxten att begränsa sig till 1,7 procent under 2001, vilket innebär en kraftig minskning jämfört med de 3,3 procent som uppnåddes under 2000 [1].

[1] Europas ekonomi, hösten 2001 - prognoser för 2001-2003, november 2001, finns på: http://europa.eu.int/comm/economy_finance.

I detta sammanhang kan man dock uppdatera de viktigaste slutsatserna i den andra sammanhållningsrapporten, som avser de 15 nuvarande medlemsstaterna och antagandet om en utvidgad union med 27 medlemmar [2]. Eftersom det börjar stå klart att åtminstone två av de tolv kandidatländerna inte kommer att bli EU-medlemmar före nästa programplaneringsperiod kan man också göra en första bedömning av den ekonomiska sammanhållningen i en Europeisk union med 25 medlemsstater (se avsnitt 1.5). Den analys som följer utgör en uppdatering inom de områden där det finns aktuell ekonomisk och social statistik.

[2] Den andra sammanhållningsrapporten innehåller en separat del om de regionala förhållandena i Turkiet, ett kandidatland med vilket anslutningsförhandlingar ännu inte inletts. "Efter det att förhandlingar har inletts kommer dessa regioner i framtida rapporter att bli föremål för en mer systematisk analys".

1.1. Den ekonomiska sammanhållningen ett år efter den andra sammanhållningsrapporten

1.1.1. Den faktiska konvergensen i den nuvarande unionen bekräftas

Även om de ekonomiska skillnaderna mellan de nuvarande medlemsstaterna kvarstår har de minskat tydligt sedan 1988. Irland är här det mest uppenbara exemplet eftersom landets BNP per capita steg från 64 till 119 procent av genomsnittet i EU mellan 1988 och 2000. De tre övriga sammanhållnings ländernas ursprungliga eftersläpning har minskat med nästan en tredjedel, från 68 till 79 procent. (Tabell 1 - BNP-ökning och befolkningstillväxt i sammanhållningsländerna, 1988-2002 - och tabell 2 - BNP per capita (i köpkraftsstandarder) i mål 1 -områdena 1995-1999).

Dessutom bekräftas att även de regionala skillnaderna krymper, om än i lägre grad än på nationell nivå (tabell 3 - Regionala skillnader i medlemsstaterna i fråga om BNP per capita (i köpkraftsstandarder)). Inom medlemsstaterna har dessa skillnader i vissa fall emellertid förvärrats. Även om flera av de svagaste EU-regionernas socioekonomiska situation utvecklas positivt utgör inhämtningsprocessen för de flesta av dem fortfarande ett långsiktigt mål.

1.1.2. Tre grupper av länder i en union med 27 medlemsstater

På nationell nivå kan man skilja mellan tre grupper av länder i en union med 27 medlemmar (figur 1 - BNP per capita (köpkraftsstandarder), 2000).

- Den första gruppen, som består av nio av kandidatländerna (inbegripet Malta, för vilket uppgifter om köpkraftsstandarder numera finns tillgängliga), omfattar 16 procent av unionens totala befolkning. Genomsnittlig BNP per capita i dessa länder uppgår till 41 procent av genomsnittet i EU-27.

- I den andra gruppen, som består av tre av de nuvarande medlemsstaterna (Grekland, Spanien och Portugal) samt tre kandidatländer (Cypern, Slovenien och Tjeckien) uppgår BNP till 87 procent av det framtida genomsnittet i unionen.

- Den tredje gruppen omfattar samtliga övriga nuvarande medlemsstater med en genomsnittlig BNP per capita som kraftigt överstiger hela unionens.

Slutligen kommer förhållandet mellan de 10 procent rikaste regionerna och de 10 procent minst utvecklade regionerna i denna utvidgade union med 27 medlemsstater att stiga till en faktor på 5,8 från 2,6 i dagens EU (karta 1 - BNP per capita (i köpkraftsstandarder), 1999).

På regional nivå kan man numera redovisa hur BNP per capita utvecklats under perioden 1995-1999 i medlemsstaterna och kandidatländerna (karta 2 - Förändring av BNP per capita (köpkraftsstandard), 1995-1999). Rent allmänt har tillväxttakten i de tolv kandidatländerna (3,2 procent per år) överstigit den i Europeiska unionen (2,4 procent) under denna period. De regioner som haft den största tillväxten återfinns framför allt i kandidatländerna, särskilt i Polen, Tjeckien och Slovenien. Det finns dock flera områden med en hög tillväxt i de nuvarande medlemsstaterna. Det handlar dels om några huvudstadsregioner såsom Stockholm, Helsingfors, Lissabon och Madrid, dels om vissa större områden såsom Irland, en stor del av England och Nederländerna.

1.2. Sysselsättning och social sammanhållning i den nuvarande unionen och i de tolv kandidatländerna

1.2.1. Skillnader i den nuvarande unionen

Sysselsättningen ökade under 2000 med 1,8 procent, vilket innebar att tre miljoner fler personer hade arbete under detta år än under 1999. Sysselsättningsgraden uppnådde 63,8 procent, vilket var en procentenhet mer än under 1999. Under 2000 var det totala antalet sysselsatta nästan 10 miljoner fler än fem år tidigare. 60 procent av alla arbetstillfällen som skapades under denna period utgörs av högkvalificerade arbetstillfällen inom tjänstesektorn. På nationell nivå är sysselsättningsgraden högre än i början av 1990-talet i alla länder utom Tyskland, Sverige och Finland.

Skillnaderna i sysselsättningsgrad har fortsatt att minska i unionen (om än i en mycket måttlig takt). Denna utveckling beror i hög grad på den relativt kraftiga sysselsättningsökningen i Spanien, ett land där andelen sysselsatta personer i arbetsför ålder understiger genomsnittet. Under 2000 understeg sysselsättningsgraden 60 procent i Grekland, Spanien och Italien, medan den i Danmark, Nederländerna, Sverige och Förenade kungariket översteg 70 procent, vilket är det mål som Europeiska rådet ställde upp för EU år 2010 vid sitt möte i Lissabon.

På regional nivå förblir skillnaderna i sysselsättning mer uttalade mellan regionerna än mellan medlemsstaterna i Europeiska unionen. Under 2000 uppgick den genomsnittliga sysselsättningsgraden i de "bästa" regionerna (dvs. de regioner motsvarande 10 procent av EU-15:s befolkning som har den högsta sysselsättningsgraden) till 77,2 procent, medan sysselsättningsgraden i de "sämsta" regionerna (dvs. de regioner motsvarande 10 procent av EU-15:s befolkning som har den lägsta sysselsättningsgraden) var mindre än 46 procent (karta 3 - Sysselsättning, 2000 - och tabell 4 - Regioner som uppvisar den högsta respektive den lägsta sysselsättningsgraden, 1999-2000). De omfattande klyftorna i fråga om sysselsättning inom unionen fortsätter att dra ner dess ekonomiska potential. Detta fenomen förvärras av de orättvisor som hindrar vissa befolkningsgrupper att helt utnyttja de fördelar som är förknippade med den ekonomiska tillväxten.

Mellan 1999 och 2000 sjönk arbetslösheten från 9,1 till 8,4 procent (7,6 procent i augusti 2001). Totalt var cirka 14,5 miljoner personer arbetslösa under 2000. Detta är 1,5 miljoner färre än ett år tidigare, vilket är den kraftigaste minskningen av antalet arbetslösa på tio år.

På nationell nivå minskade arbetslösheten i samtliga medlemsstater under 2000. I relativa tal registrerades de kraftigaste minskningarna i Belgien, Spanien och Frankrike, där den minskade med cirka 1,7 procentenheter. Arbetsmarknaden utvecklas inte längre lika gynnsamt, vilket hänger samman med den ekonomiska avmattningen under 2001. I Österrike, Portugal och Tyskland ökade arbetslösheten något under 2001. Under 2000 var arbetslösheten bara 2,4 procent i Luxemburg, medan den uppgick till 14,4 procent i Spanien, vilket är högst i Europeiska unionen trots den imponerande minskningen av antalet arbetslösa under senare år.

De regionala skillnaderna i arbetslöshet förblir stora (karta 4 - Arbetslöshet per region, 2000). Den registrerade genomsnittliga arbetslösheten uppgick under 2000 i de "bästa" regionerna (regioner motsvarande 10 procent av EU-15:s befolkning) till 2,7 procent, samtidigt som den uppgick till 21,9 procent i de "sämsta" regionerna (inbegripet franska utomeuropeiska departement). Jämfört med 1999 uppvisar båda dessa grupper av regioner en betydande sysselsättningsökning. Faktum är att arbetslösheten minskat mer i de "sämsta" regionerna än i de "bästa" (figur 2 - Arbetslöshet per land och regionala högsta/lägsta värde, 2000).

I vissa medlemsstater är de regionala skillnaderna fortfarande stora. De största skillnaderna finns i Italien, där arbetslösheten i den värst drabbade regionen - Kalabrien - är nästan 25 procentenheter högre än i den region som har den lägsta arbetslösheten, nämligen Trentino-Alto Adige.

Den minskade arbetslösheten har inneburit en förbättrad situation när det gäller antalet långtidsarbetslösa i nästan samtliga medlemsstater. Jämfört med 1999 minskade antalet personer som varit arbetslösa i minst ett år från 46 till 44,8 procent av det totala antalet arbetslösa under 2000 (Irland ej medräknat). Skillnaderna i långtidsarbetslöshet förblir dock stora mellan medlemsstaterna, och varierar från 19 procent i Danmark till 60 procent i Italien (i kartorna 5 a, b och c redovisas långtidsarbetslöshet, ungdomsarbetslöshet och arbetslöshet bland kvinnor).

Långtidsarbetslösheten är väsentligt högre i de regioner som uppvisar en hög total arbetslöshet, Jämfört med 1999 har den knappt minskat alls i de regioner som släpar efter i utveckling, trots att den totala arbetslösheten minskade. Detta fenomen hänger i de aktuella regionerna samman med bestående strukturella problem, såsom obalans mellan lediga arbetstillfällen och den kompetens som finns tillgänglig på arbetsmarknaden.

Ungdomsarbetslösheten (ungdomar under 25 år) fortsatte också att minska. Under 2000 uppgick den i unionen till 16,1 procent jämfört med 17,9 procent 1999. Inom den aktiva befolkningen är dock sannolikheten att en person under 25 är arbetslös dubbelt så hög som bland övriga åldersgrupper. I likhet med långtidsarbetslösheten är ungdomsarbetslösheten också klart högre i de regioner som uppvisar en hög total arbetslöshet. I de regioner som har den lägsta arbetslösheten överstiger ungdomsarbetslösheten inte 5,5 procent, medan den uppgår till 41,8 procent i de som är värst drabbade av arbetslöshet.

Under 2000 föll arbetslösheten bland kvinnor till under 10 procent för första gången sedan början av 1990-talet, en siffra som för övrigt ligger klart under den som registrerades i mitten av 1990-talet (12,6 procent under 1994). I åtskilliga medlemsstater och regioner kvarstår dock stora skillnader i arbetslöshet mellan kvinnor och män.

Den sociala sammanhållningen är en fråga som Europeiska rådet tagit upp vid flera möten sedan det i Lissabon i mars 2000. Medlemsstaterna har gjort ett antal åtaganden att intensifiera sina gemensamma insatser för att genomföra den europeiska sysselsättnings strategin genom att ställa upp mål som skall uppnås inom detta område och för att bekämpa utslagning genom att främja en varaktig ekonomisk tillväxt, förbättra arbetsmarknadsläget och minska risken att fattigdom och utslagning förvärras.

Trots arbetslöshetens relativa minskning bekräftar de senaste uppgifterna att fenomenen fattigdom och social utslagning fortfarande är utbredda i medlemsstaterna [3]. Ungefär 18 procent av befolkningen, det vill säga mer än 60 miljoner personer, lever i hushåll som har en inkomst under 60 procent av genomsnittet (fattigdomsgränsen). Hälften av dessa har befunnit sig i denna situation i minst tre år (figur 3 - Befolkning med en inkomst under fattigdomsstrecket). När det gäller inkomstspridning framgår det att de 20 procent av befolkningen som har den högsta inkomsten i EU tjänar cirka 5,7 gånger mer än de 20 procent som har den lägsta. Det förekommer naturligtvis stora skillnader mellan medlemsstaterna, men dessa siffror påvisar ändå hur omfattande de sociala klyftorna är och att den sociala sammanhållningen är otillräcklig.

[3] Se även den gemensamma rapporten om social integration.

1.2.2. Arbetslöshet i en union med 27 medlemmar

I en union med 27 medlemsstater skulle arbetslösheten under 2000 i genomsnitt ha uppgått till cirka 9,3 procent, det vill säga en något bättre siffra än under 1999 (9,6 procent). Denna siffra är dock något sämre än den som noterats för dagens 15 EU-länder (8,4 procent under 2000).

Trots den ökade ekonomiska tillväxten minskade sysselsättningen i kandidatländerna med ytterligare 1,4 procent under 2000, vilket motsvarar en nettoförlust av cirka 600 000 arbets tillfällen. Ungern och Slovenien är de enda av dessa länder som under 2000 uppvisade en högre sysselsättningsgrad än under 1999. På det hela taget förvärrades skillnaden i sysselsättnings grad mellan EU och kandidatländerna ytterligare under 2000, även om detta tycks ha skett i en långsammare takt under andra halvåret. Det skulle behöva skapas cirka 3 miljoner nya arbetstillfällen för att få upp den genom snittliga sysselsättningsgraden i kandidatländerna till samma nivå som Europeiska unionens. Man bör dock förvänta sig en minskad sysselsättning inom jordbruket och tillverkningsindustrin. Inom tjänstesektorn har sysselsättningen förvisso ökat betydligt i alla kandidat länder, men skillnaden gentemot EU är ännu stor då andelen sysselsatta inom denna sektor bara är tre fjärdedelar av genomsnittet i EU. Tjänstesektorn - bank och finans, handel, tjänster m.m. - utgör säkerligen en sysselsättnings potential som kandidatländerna bör utnyttja.

Arbetslösheten fortsatte att öka i flertalet medlemsstater och översteg i genomsnitt 12 procent för samtliga dessa länder. Skillnaderna mellan länderna är dock stora med 6,9 procent i Slovenien och mer än 19 procent i Slovakien. Under 2000 ökade arbetslösheten mest i Polen, Slovakien och Bulgarien. I Ungern och Slovenien minskade arbetslösheten under året. De regionala skillnaderna i arbetslöshet fortsätter också att förvärras i kandidat länderna. I de 10 procent av regionerna som låg bäst till uppgick den genomsnittliga arbetslösheten till 4,9 procent, medan den nådde 23,4 procent i de regioner som låg sämst till.

En liknande tendens kan noteras för långtids- och ungdomsarbetslöshet. Jämfört med 1999 ökade andelen arbetslösa som varit arbetslösa i minst ett år från 44,3 till 48,2 procent. Ungdomsarbetslösheten i kandidat länderna ökade med tre procentenheter till 26 procent under 2000 (jämfört med 16 procent i EU), och den översteg 35 procent i Bulgarien, Polen och Slovakien. I motsats till Europeiska unionen, där arbetslösheten i allmänhet är högre bland kvinnor än bland män, var arbetslösheten under 2000 högre bland män än bland kvinnor i flertalet kandidat länder.

Kvinnors deltagande på arbetsmarknaden är i nuläget högre än i de nuvarande medlemsstaterna. Denna situation kan dock komma att ändras med tanke på den omfattande omstruktureringen. Till skillnad från 1999 minskade sysselsättningen under året i själva verket lika mycket bland kvinnor som bland män.

1.3. Nya uppgifter om de faktorer som avgör den faktiska konvergensen

När det gäller de faktorer som avgör regionernas konkurrenskraft bekräftas uppgifterna om produktivitet och sysselsättning per sektor i den andra sammanhållningsrapporten. Man kan bland annat notera att skillnaderna i sysselsättningsfördelning mellan de tre ekonomiska sektorerna kvarstår. I ett antal regioner framför allt i kandidat länderna innebär det kraftiga beroendet av jordbruket och traditionell industri (kartorna 6 a, b och c - Sysselsättning per sektor, 2000 - och karta 7 - BNP per sysselsatt person, 1999) att man med tanke på de omställningar och omstruktureringar som väntas inom dessa båda sektorer kan räkna med nya ekonomiska förändringar även efter utvidgningen.

På området transportinfrastrukturer varierar utvecklingen. De stora anslagen till motorvägar innebär att mål 1-regionerna (särskilt i Spanien) har gjort en kraftig inhämtning, samtidigt som situationen är långt ifrån tillfredsställande för vanliga vägar (figur 4 - Index över anslag till motorvägar - och figur 5 - Index över anslag till vanliga vägar). Uppgifterna om järnvägar och intermodala transporter har inte ändrats nämnvärt sedan den andra sammanhållningsrapporten, men kommer att tas upp på nytt i analyserna i den tredje rapporten.

Den demografiska utvecklingen i den nuvarande unionen, utbildningsnivå och inträdet i kunskapssamhället förtjänar särskild uppmärksamhet.

1.3.1. De demografiska tendenserna varierar kraftigt

Även om befolkningstillväxten avtar och befolkningen åldras i Europeiska unionen i dess helhet varierar tendenserna desto mer på regional nivå (karta 8 - Befolkningstillväxt per NUTS 2 region, 1995-1999).

Under perioden 1995-1999 [4] var den årliga befolkningsökningen störst i de engelska, irländska, belgiska, nederländska och grekiska regionerna samt i södra Frankrike och norra Tyskland. Däremot minskar befolkningen framför allt i norra Finland, i Nord- och Mellansverige och rent allmänt i kandidat länderna med undantag för vissa polska regioner. Befolkningen minskar också påtagligt i södra Italien, i regionerna i centrala Frankrike, Skottland, norra Spanien och i den portugisiska regionen Alentejo.

[4] Endast dessa år beaktas eftersom den markanta befolkningsökningen i de tyska regionerna efter återföreningen och de politiska förändringarna i kandidat länderna i princip upphörde från 1995.

Slutligen återfinns den kraftigaste årliga befolkningsökningen ofta i de regioner som redan är mer tätbefolkade än genomsnittet. På samma sätt minskar befolkningen framför allt i de regioner som redan är glesbefolkade (karta 9 - Befolkningstäthet per NUTS 3 region, 1999). På gemenskapsnivå tycks den regionala befolkningskoncentrationen sålunda fortsätta att förvärras, vilket späder på bilden i den andra sammanhållningsrapporten av den obalanserade regionala utvecklingen.

1.3.2. En allmänt ökad utbildningsnivå

Uppgifterna för 2000 tyder på en allmänt ökad utbildningsnivå i åldersgruppen 25-29 år. Jämfört med 1999 har andelen lågutbildade minskat från 33 till 31,5 procent, medan andelen medel- och högutbildade ökat från 47,6 till 48,3 procent respektive från 19,4 till 20,2 procent (kartorna 10 a, b och c - Utbildningsnivå, 2000).

Den lågutbildade befolkningen är fortfarande koncentrerad till södra EU (Portugal, Spanien, Italien och Grekland), Irland, ett område mellan regionerna Nord-Pas-de-Calais och Picardie i Frankrike samt regionerna Hainaut och Liège i Belgien [5].

[5] Dessa regioner ingår inte bland dem som uppgavs ha en låg utbildningsnivå i den andra sammanhållningsrapporten. Den ökade genomsnittliga utbildningsnivån mellan 1999 och 2000 samt den sänkta tröskeln för den sista kategorin i kartorna (från 46 till 44 procent) innebär att de hamnar i denna kategori. Se tabellen över de viktigaste regionala indikatorerna.

Störst befolkningsandel med medelgod utbildning återfinns i unionens centrala delar, medan andelen med en hög utbildningsnivå är störst i de nordiska länderna, Förenade kungariket, Tyskland och Beneluxländerna samt i Paris, Madrid och Baskien.

1.3.3. Kunskapssamhället - de stora skillnaderna kvarstår

De mänskliga resurserna är utan tvekan avgörande om unionens minst utvecklade regioner skall kunna hämta in sin eftersläpning. Allmän och yrkesinriktad utbildning utgör därför två viktiga utmaningar. Det handlar framför allt om att se till att alla européer kan förvärva den kunskap och kompetens som behövs för att leva och arbeta i kunskapssamhället och att de kan uppdatera dessa under hela sitt liv. Kunskapssamhällets utveckling bör också främjas genom åtgärder som hjälper regionerna att förstärka sina tekniska infrastrukturer och deras innovations- och forskningskapacitet [6].

[6] Den 3 oktober 2001 antog kommissionen ett strategiskt dokument om det europeiska området för forskningsverksamhet och den regionala dimensionen, KOM(2001) 549 slutlig. Detta dokument syftar till att ge lokala och regionala myndigheter, framför allt i de minst utvecklade regionerna, incitament att utnyttja de nya möjligheter som det europeiska forskningsområdet erbjuder och att skapa nya perspektiv för Europeiska unionens forsknings- och regionalpolitik.

Andelen hushåll som har Internetanslutning understiger fortfarande 30 procent i sammanhållningsländerna, medan denna andel ligger runt 60 procent i de nordiska länderna och Nederländerna (uppgifter i Eurobarometer nr 12, november 2001). Inhämtningen kan dock komma att gå fortare inom området informations- och kommunikationsteknik än när det gäller traditionella infrastrukturer för transport och energi. Det krävs emellertid en äkta politisk vilja som omsätts i en konsekvent strategi och konkreta och ambitiösa åtgärder enligt målen i handlingsplanen eEuropa 2002 [7].

[7] Kommissionens meddelande inför Europeiska rådets extramöte i Lissabon den 23-24 mars 2000 om initiativet "eEuropa - Ett kunskapssamhälle för alla", (http://europa.eu.int/eeurope).

I analogi med detta understiger utgifterna för forskning och utveckling som andel av BNP 1 procent i unionens södra länder, medan denna andel överstiger 3 procent i de nordiska länderna. Detta bekräftas av att antalet patentansökningar uppvisar samma skillnader (mindre än 20 per en miljon invånare i sammanhållningsländerna och mer än 300 per en miljon invånare i de nordiska länderna).

1.4. Sammanhållningens regionala dimension

I den andra sammanhållningsrapporten granskades slutligen flera regionala aspekter på sammanhållningen. Kommissionen uttryckte här sin avsikt [8] att reagera positivt på slutsatserna från det informella ministermötet i Tammerfors [9] genom att samfinansiera skapandet av ett nätverk av observationsorgan för den regionala utvecklingesplaneringen i europeiskt perspektiv (ESPON). Detta program, som bör antas inom kort, kommer att generera kunskap som kan användas för att främja en harmonisk utveckling i Europeiska unionen och precisera begreppet regional sammanhållning, som anges i artikel 16 i fördraget. Kommissionen anser att ESPON-programmet bör kunna samla resultat som kan ligga till grund för de förslag om sammanhållningens regionala dimension som den har för avsikt att lägga fram i den tredje sammanhållningsrapporten.

[8] Kommissionens förklaring då den antog riktlinjer för gemenskapsinitiativet Interreg III.

[9] Vid det informella ministermötet i Tammerfors (oktober 1999) fastställdes ett program med tolv åtgärder för att börja genomföra programmet for regional utvecklingsplanering i europeiskt perspektiv (ESDP), som i sig antogs vid det informella ministermötet i Potsdam (maj 1999).

I nuläget bekräftar uppdateringen av uppgifterna de analyser som gjordes i den andra rapporten, bland annat vad gäller den kraftiga regionala koncentrationen av ekonomisk verksamhet till en triangel med hörnen North Yorkshire (Förenade kungariket), Franche-Comté (Frankrike) och Hamburg (Tyskland). Vidare bekräftas uppgifterna om den socioekonomiska situationen i gränsregionerna och deras kraftigt ökade betydelse i en utvidgad union samt betydelsen av de regioner i gemenskapen som utgörs av bergs- och kustområden, öar och ögrupper. Av denna anledning genomför kommissionen för närvarande ett antal undersökningar av de områden som lider av svåra geografiska eller naturbetingade handikapp. Den har redan inlett två undersökningar, varav den första handlar om öregioner [10] (inbegripet EU:s yttersta randområden) och den andra om bergsområden [11] (inbegripet arktiska områden). Man planerar också att utvidga undersökningen till att omfatta den ekonomiska och sociala situationen i Europeiska unionens städer, som redovisades i en första publikation under 2000.

[10] Öregioner definieras som ett landområde med en yta på minst 1 km med en statistiskt signifikant permanent befolkning (minst 50 invånare), som inte har någon fast förbindelse till fastlandet, som har ett avstånd till det europeiska fastlandet på minst 1 km och som inte omfattar en huvudstad i någon medlemsstat.

[11] I undersökningen planeras ett kompletterande arbete för att skapa eller uppdatera kriterier för att definiera dessa områden.

Dessa undersökningar syftar för det första till att skapa en särskild databas för dessa regioner genom att samla all statistisk information som finns tillgänglig på olika nivåer (lokal, regional och nationell nivå samt gemenskapsnivå) i frågan om en hållbar utveckling i dessa områden (socioekonomiska, miljömässiga och demografiska indikatorer m.m.).

Dessutom bör denna databas göra det möjligt att göra en objektiv diagnos av situationen i dessa regioner med en måttstock för och en bedömning av deras handikapp, en beskrivning av deras särskilda behov och en analys av de åtgärder och den politik som medlemsstaterna och EU utformat för att ta itu med deras eventuella eftersläpande utveckling.

Områden som lider av grava geografiska eller naturbetingade handikapp

Europeiska unionens öregioner uppvisar en mycket stor variation i fråga om befolkning, yta, självbestämmande och välstånd med en BNP per capita som varierar mellan 45 och 110 procent av genomsnittet i gemenskapen. Tre yttre faktorer - havsmiljö, storlek och avstånd till andra landområden - leder till en hel kedja av orsakssamband som påverkar en ös ekonomiska och sociala utveckling. Denna utveckling varierar ännu kraftigare mellan öar som lider av flera sådana handikapp - vissa av dem lider av två eller rent av tre sådana (utöver att de utgör öar kan de också vara bergiga och glesbefolkade).

Analysen av gemensamma och nationella program på de fem pilotöarna i undersökningen - Bornholm (DK), Kreta (EL), Balearerna (E), Azorerna (P) och Western-Isles (UK) - påvisar dock följande återkommande prioriteringar:

- Utbyggnaden av telekommunikationer är viktig för att bekämpa isolering och de risker som är förknippade med denna isolering (särskilda program i Danmark och på Kreta).

- Främjandet av rena energikällor (Danmark, Kreta och Azorerna) och/eller förbindelser med undervattenskabel för elöverföring mellan öar och fastlandet (Grekland) i syfte att lösa de problem som är förknippade med energiförsörjningen.

- En effektiv avfallshantering, vars komplexitet går hand i hand med öarnas storlek och ekologiska känslighet. Man planerar ett ekonomiskt stödprogram för "miljövänliga" lösningar inom ramen för lagen om stöd till öar i Danmark.

- En tillräcklig försörjning av dricksvatten utgör ett särskilt problem på Medelhavsöarna och på öar i gemenskapens yttersta randområden. På Balearerna har man valt att avsalta havsvatten.

- Ekonomisk diversifiering, vilket krävs för att skapa en dynamisk utveckling på öarna som inbegriper andra verksamheter än fiske och turism.

De projekt som utvecklats inom ramen för dessa program bygger på att det finns fasta lokala kontaktpunkter.

1.5. Socioekonomiska klyftor i en union med 25 medlemsstater

Enligt gemenskapens nuvarande regelverk skall en förteckning över regioner som släpar efter i utveckling för nästa programplaneringsperiod fastställas utifrån genomsnittet i de länder som är EU-medlemmar då ett sådant beslut fattas. De framtida programdokumenten kan sålunda antas före inledningen av nästa programperiod.

Kommissionen har naturligtvis ännu inte tillgång till den statistik som kommer att utgöra underlag för denna förteckning, men det är möjligt att undersöka situationen utifrån de senaste tillgängliga uppgifterna (karta 11 - Regioner med en BNP per capita lägre än 75 % av genomsnittet (1997-98-99)).

Med antagandet att EU kommer att ha 25 medlemsstater och mot bakgrund av tillgängliga siffror för de tre senaste åren (1997, 1998 och 1999) kommer de regioner som har en BNP per invånare som understiger 75 procent av genomsnittet i gemenskapen att ha 115 miljoner invånare, det vill säga 25 procent av totalbefolkningen. Av dessa bor fyra av tio invånare i regioner i dagens 15 medlemsstater. Övriga sex bor i kandidat länderna, vilket visar att de geografiska skillnaderna i välstånd kommer att ändras avsevärt efter utvidgningen.

De regioner som för närvarande utgör mål 1-områden, men som efter utvidgningen kommer att befinna sig över tröskeln på 75 procent, har en befolkning på 37 miljoner. För två tredjedelar av befolkningen i dessa regioner beror denna ändring på de automatiska uteslutningseffekterna till följd av att gemenskapens genomsnittliga BNP minskar med cirka 13 procent. Den återstående tredjedelen befinner sig redan över tröskeln på 75 procent oberoende av varje eventuell utvidgning, vilket påvisar den faktiska konvergensen i ett antal regioner i dagens EU (karta 11 - Regioner med en BNP per capita lägre än 75 % av genomsnittet (1997-98-99) - och tabell 5 - Sammanfattad statistik över regioner med en BNP under tröskeln på 75 procent av EU:s).

Skillnaderna mellan de mest och de minst välmående regionerna kommer förvisso att bli mindre uttalade i en union med 25 medlemsstater än i en med 27. Sålunda skulle de 10 procent av regionerna som är mest utvecklade få en BNP per capita som motsvarar 170 procent av genomsnittet i gemenskapen, medan motsvarande siffra för de 10 procent av regionerna som är minst utvecklade skulle hamna kring 38 procent. Förhållandet mellan de två grupperna skulle därmed bli 4,5 (jämfört med 5,8 i EU-27) (tabell 6 - De mest respektive de minst välmående regionerna i EU).

Skillnaderna är mindre uttalade i EU-25 än i EU-27

De bulgariska och rumänska regioner som utgör en majoritet av de minst välmående regionerna i en union med 27 medlemsstater skulle i en union med 25 medlemsstater ge plats framför allt åt polska och ungerska regioner. Dessutom ingår den minst utvecklade regionen i dagens EU (Ipeiros i Grekland) inte bland de 10 procent minst välmående regionerna i en union med 25 medlemsstater (tabellerna 7 a och b - Bruttoregionprodukt (i köpkraftsstandarder) i de rikaste och fattigaste regionerna i EU-27 respektive EU-25, 1999).

2. Del II: En första utvärdering av diskussionerna om den framtida sammanhållnings politiken

2.1. Diskussioner inom det europeiska forumet om sammanhållningen och inom EU:s institutioner

I den andra sammanhållningsrapporten, som kommissionen antog den 31 januari 2001, "utvecklas en rad slutsatser och rekommendationer i syfte att skapa en debatt om sammanhållningspolitikens framtid i en utvidgad union efter 2006".

Dessa diskussioner har redan inletts inom gemenskapens institutioner, i medlemsstaterna och regionerna, bland arbetsmarknadens parter och inom näringslivet. Flera ställningstaganden har formellt skickats in till kommissionen, och den andra sammanhållnings rapporten har presenterats vid flera möten både i Bryssel och i regionerna.

2.1.1. Andra europeiska forumet om sammanhållningen

Detta forum, som organiserades den 20-21 maj 2001, markerade inledningen på diskussionerna om sammanhållningen. Det samlade fler än 1 800 politiska beslutsfattare från hela Europa som arbetar med att utforma och genomföra strukturpolitiska åtgärder.

Under sitt inledningsanförande underströk kommissionens ordförande Romano Prodi betydelsen av "solidaritet mellan Europas folk, länder och regioner". Sammanhållningspolitiken grundar sig på denna grundläggande princip. Den utgör ett nödvändigt instrument för att lyckas med integrationen av regioner och medborgare i morgondagens utvidgade union genom att den minskar skillnaderna i välstånd och möjligheter samt gör det möjligt att främja en reell ekonomisk konvergens.

I själva verket gjorde detta forum det möjligt för ansvariga politiker i medlemsstaterna, kandidat länderna och regionerna att anta en första offentlig ståndpunkt om den framtida sammanhållningspolitiken. Det var också första gången som kandidat länderna deltog i ett sådant evenemang på samma villkor som EU-länderna. Handlingarna från forumet [12] publicerades i början av 2002.

[12] Handlingarna finns tillgängliga på Inforegio: http://www.inforegio.cec.eu.int/temporum/forcom_en.htm

De inlägg som gjordes och de frågor som togs upp gör det möjligt att konstatera följande:

a. Med Europeiska unionens utvidgning upplever medlemsstaterna och regionerna att sammanhållningspolitikens betydelse ökar [13].

[13] Sammanfattning av forumet (Michel Barnier).

Det råder samförstånd kring slutsatsen att utvidgningen leder till ökade klyftor och att insatserna för sammanhållningen måste förstärkas till följd av detta. Precis som många deltagare påpekade gynnar sammanhållningspolitiken inte bara de regioner som får ekonomiskt stöd, utan också alla andra regioner genom att den stimulerar efterfrågan på varor och tjänster samt förstärker Europeiska unionens totala konkurrenskraft och därmed möjligheterna till en varaktig tillväxt.

Sammanhållningspolitiken är därmed ett uttryck för solidariteten inom Europeiska unionen, som inte bara begränsar sig till en stor marknad utan också bör försvara en särskild samhällsmodell. I sammanfattningen av forumets arbete noteras därför att "insatsen på motsvarande 0,45 procent av Europeiska unionens samlade BNP utgör den lägsta tänkbara gränsen för en trovärdig framtida sammanhållningspolitik".

Slutligen får sammanhållningen inte bara begränsa sig till strukturpolitiken. Gemenskapens övriga politikområden, särskilt jordbrukspolitiken, politiken för landsbygdens utveckling samt miljö- och transportpolitiken, bör bidra till sammanhållningspolitiken på ett effektivt sätt.

b. Europeiska unionen behöver en sammanhållningspolitik som inriktar sig på följande tre grupper av regioner och strukturella problem [14]:

[14] Sammanfattning av forumet (Michel Barnier).

- Regioner som släpar kraftigt efter i utveckling, och som huvudsakligen men inte uteslutande ligger i kandidat länderna. Deras företrädare begärde vid forumet mer flexibilitet vad gäller medfinansieringsnivåerna och uttryckte sin vilja att respektera sitt finansiella medansvar liksom sin övertygelse om att de klarar att använda gemenskapens anslag på ett tillfredsställande sätt- även utöver det nuvarande taket på 4 procent av landets BNP. Man bör under en övergångstid fastställa en balans mellan graden av decentralisering och den verkliga förvaltningskapaciteten på decentraliserad nivå för att se till att gemenskapens medel kan användas på ett tillfredsställande sätt.

- De regioner i dagens 15 EU-länder som ännu inte har uppnått en faktisk konvergens utgör den andra gruppen. Man bör senare finna en rättvis behandling av dessa regioner.

- Även andra regioner lider av allvarliga strukturella problem. Det handlar här bland annat om stadsområden, landsbygdsområden som fortfarande är kraftigt beroende av jordbruket, bergsområden och öar med naturbetingade eller demografiska handikapp. I denna tredje grupp återfinns även områden som berörs av industriell omställning eller som har problem inom tjänstesektorn.

Sammanhållningspolitiken bör också inbegripa de mer övergripande strategiska mål som gemenskapen fastställt och bidra till att dessa uppnås. Det finns redan ett tydligt samband mellan de strategiska mål som Europeiska rådet antagit och de bidrag som beviljas från strukturfonderna. Bland de viktigare prioriteringarna kan här nämnas fler och bättre arbetstillfällen, kampen mot utslagning och insatser för att främja informationssamhällets utveckling. Forumet uttryckte sitt stöd för de fyra övergripande prioriteringarna, som är motiverade i alla regioner i Europeiska unionen och kandidat länderna. Vissa av dessa prioriteringar kan dock kräva en insats som samordnas på nationell nivå och på gemenskapsnivå för ett bättre genomförande av strukturfonderna, till exempel för att skapa ramar för allmän och yrkesinriktad utbildning i en medlemsstat [15].

[15] Inlägg av Anna Diamantopoulou vid forumet.

c. Regionerna och de lokala myndigheterna har stora förväntningar om ett verkligt partnerskap [16]:

[16] Sammanfattning av forumet (Michel Barnier).

De lokala företrädarna anser att man måste driva decentraliseringen längre och klargöra rollerna bättre, bland annat mellan statlig och regional nivå, för att man inte skall skaffa sig ensamrätt att delta i partnerskapet på nationell nivå. Ett effektivt partnerskap, som inbegriper den privata sektorn, forskningsinstitut, myndigheter, arbetsmarknadens parter och andra lokala samhällsföreträdare, utgör nyckeln till en framgångsrik regional utvecklingsstrategi.

Det framfördes många förslag som gjort kommissionen mer lyhörd inte bara för regionala och lokala initiativ, utan även för initiativ till ett ökat samarbete över gränserna (stora geografiska samarbetsområden) på internationell och interregional nivå.

Europeiska unionen har klivit in i kunskapssamhället, om än i en grad som varierar mellan regionerna. Sammanhållningspolitiken bör därför främja skapandet av nätverk mellan aktörer som bidrar till den regionala utvecklingen och undvika att skapa en - inte minst digital - klyfta gentemot de mest missgynnade grupperna i vårt samhälle.

Kraven på öppenhet och effektivitet föranleder kommissionen att definiera ansvarsfördelningen bättre, men också att koncentrera sig på de åtgärder som ger ett stort mervärde på gemenskapsnivå. Detta bör leda till en starkare koppling mellan gemenskapens anslag, mervärdet av gemenskapens åtgärder och de resultat som uppnås. I samtliga inlägg vid forumet uttrycktes ett förtroende för kommissionen.

I samband med forumet organiserades en chatt på Internet den 26 mars 2001 [17], och GD Regionalpolitik öppnade i mars ett diskussionsforum på Internet [18].

[17] Protokoll: http://www.inforegio.cec.eu.int/temporum/chat_en.htm

[18] http://www.inforegio.cec.eu.int/temporum/forum_en.cfm

2.1.2. På institutionell nivå

Rådets arbetsgrupp för strukturåtgärder sammanträdde flera gånger under det svenska ordförandeskapet, medan det informella ministermötet, som hölls i Namur den 13-14 juli 2001 på det belgiska ordförandeskapets initiativ, koncentrerade sina överläggningar till den utmaning som utvidgningen utgör när det gäller den ekonomiska, sociala och regionala sammanhållningen.

Många deltagare gladde sig åt det engagemang som denna diskussion väckt och åt den andra sammanhållningsrapportens intressanta och goda innehåll. Det växte fram ett brett samförstånd kring nödvändigheten att bevara en stark sammanhållnings politik och kring prioriteringen av de regioner som släpar efter i utveckling, både i kandidat länderna och i de 15 nuvarande medlemsstaterna.

När det gäller övriga regioner handlade diskussionerna däremot främst om strävan efter en ökad effektivitet, vilken skulle kunna uppnås genom att man koncentrerar sig på de åtgärder som ger det största mervärdet på gemenskapsnivå och genom de synergieffekter som kan uppnås med gemenskapens övriga politikområden.

Dessutom gjorde ett antal medlemsstater ställningstaganden som riktade sig till kommissionen. Det handlar bland annat om det memorandum som den spanske regeringschefen skickat till kommissionen och om arbetsdokument eller undersökningar som utarbetats på begäran av regeringarna i Litauen, Italien, Nederländerna och Tyskland.

Europaparlamentets yttrande om den andra sammanhållningsrapporten (fördragande: Francesco Musotto) kommer att antas i februari 2002. Fyra utskott i Europaparlamentet har avgett yttranden till det behöriga utskottet, vilket visar hur intresserade parlamentsledamöterna är av denna fråga.

Ekonomiska och sociala kommittén (ESK) antog ett första yttrande den 25 april 2001 i god tid för det andra europeiska forumet om sammanhållningen. ESK håller på att utarbeta kompletterande yttranden. ESK tar i sitt yttrande framför allt upp sammanhållningspolitikens roll och de frågor som syftar till att skapa debatt under rubriken "Slutsatser och rekommendationer" i slutet av den andra rapporten.

Genom att rikta in sig på de frågor som tas upp i rapporten utvecklar ESK särskilt de fyra alternativen när det gäller behandlingen av de regioner som för närvarande har rätt till stöd enligt mål 1, men som inte längre kommer att ha det i en utvidgad union då genomsnittlig BNP per capita sjunker. I denna fråga förespråkar kommittén att den nuvarande tröskeln på 75 procent skall höjas och att man skall fortsätta att koncentrera gemenskapens stöd till dessa regioner. ESK förespråkar sålunda det tredje alternativet. Kommittén instämmer med kommissionen om behovet av lämpliga ekonomiska resurser för att möta de behov som uppstår i en utvidgad union samt om de tio prioriteringar för gemenskapen som föreslås i rapporten.

Slutligen avgav även Regionkommittén i november 2001 ett yttrande om den andra sammanhållnings rapporten. Kommittén "drar slutsatsen att den regionala dimensionen av sammanhållnings politiken bör stärkas" och att regionalpolitiken bör betraktas som ett övergripande politikområde med konsekvenser för Europeiska unionens samtliga verksamhetsområden. Kommittén understryker att medlemsstaterna måste engagera sig tydligare för sammanhållnings politiken.

Kommittén anser också att "regioner som skulle ha varit berättigade till mål 1-stöd efter år 2006 om inte utvidgningen hade skett fortfarande måste vara berättigade till stöd i den utvidgade unionen" och att ingen region plötsligt skall förlora sitt stöd från strukturfonderna. Man bör i vilket fall planera för ett "säkerhetsnät och en övergångsperiod under vilken stödet fasas ut". Man tillägger att "då dessa principer tillämpas kommer det liksom hittills att vara nödvändigt att beakta särdragen hos regioner med permanenta geografiska handikapp t.ex. i fråga om öregioner, bergsregioner, glesbefolkade regioner och avlägset belägna regioner.

När det gäller finansiella aspekter "avvisar Kommittén det tak på 0,45 % som satts för finansieringen av sammanhållningspolitiken av Europeiska rådet i Berlin 1999".

Slutligen uttalar sig Kommittén för "en polycentrisk utveckling i hela EU ... Det skulle kunna vara en användbar geografisk ram för hanteringen av geografiska obalanser mellan och inom EU:s makroregioner."

2.1.3. Övriga diskussioner

Frågan om den framtida sammanhållningspolitiken i en utvidgad union har varit huvudföremål för mer än 100 seminarier och konferenser som organiserats i Bryssel (där delegationer från regionerna deltagit) och i många medlemsstater och regioner. I flera fall har frågan också tagits upp i möten med arbetsmarknadens parter och näringslivet.

I vissa regioner och i samband med möten som organiserats på europeisk nivå har diskussionerna lett till att man antagit skriftliga ståndpunkter, som lämnats till kommissionen. Det har också gjorts undersökningar av utvidgningens konsekvenser för Europeiska unionen, och särskilt för sammanhållningspolitiken. I dessa undersökningar redovisas de första ekonomiska uppskattningarna för perioden efter 2006 som gjorts av sakkunniga eller av arbetsgrupper.

2.2. De mest omdebatterade frågorna

Den andra sammanhållningsrapporten innehåller i slutet av avsnittet "Slutsatser och rekommendationer" tio frågor för att hjälpa till att strukturera debatten om den framtida sammanhållningspolitiken. Andra frågor har dock i hög grad också tagits upp, till exempel frågan om finansiella medel. Denna första sammanställning av de bidrag som hittills gjorts i debatten har utarbetats och strukturerats efter de huvudfrågor som är förknippade med sammanhållningspolitiken.

2.2.1. Prioritering av regioner som släpar efter i utveckling

Det råder enhällighet om att de regionala klyftorna förvärras och att behoven av sammanhållning efter utvidgningen därför kommer att öka. Samma sak gäller erkännandet av vikten av gemenskapsåtgärder till förmån för de minst utvecklade regionerna i den nuvarande unionen och de allvarliga problem som flertalet kandidat länder upplever [19]. Diskussionen handlar därför snarare om hur man skall bestämma när en region släpar efter i utveckling och vilka kriterier som skall användas för detta ändamål.

[19] Se bland annat ordförandeskapets sammanfattning av det informella ministermötet (i Namur den 13-14 juli 2001) och EU-institutionernas yttranden om Andra rapporten om den ekonomiska och sociala sammanhållningen.

Det ekonomiska stödet till de minst utvecklade regionerna i unionen och längre fram till dem i de länder som ansluter sig måste gå hand i hand med fastställandet av sammanhållnings politikens innehåll. Unionen bör stödja faktorer som har en avgörande roll när det gäller att främja konkurrens kraften och bidra till att minska de djupa klyftorna. Detta är viktigt för att garantera att medel som kan förmodas bidra till att säkra en varaktig ekonomisk utveckling i berörda regioner verkligen utnyttjas. Det centrala inslaget i sammanhållningspolitiken "bör sålunda utgöras av strukturella faktorer som förbättrar förutsättningarna för och möjliggör utveckling i de minst utvecklade regionerna... Sammanhållningspolitiken får bäst resultat om den handlar om kvaliteten på de åtgärder och den utveckling som den syftar till att förverkliga" [20].

[20] Inlägg i det andra europeiska forumet om sammanhållningen av Italiens premiärminister Giuliano Amato.

Transfereringarna till regionerna bör användas inom ramen för en konskvent utvecklings strategi som utgör en del av en mer övergripande strategi för tillväxt och stabilitet grundad på den europeiska sysselsättningsstrategin, en sund makroekonomisk politik och ett aktivt stöd från alla berörda intressegrupper, inbegripet arbetsmarknadens parter [21].

[21] Se bland annat slutsatserna från det andra europeiska forumet om sammanhållningen.

Frågan om att anpassa målen för sammanhållningspolitiken till de största regionala klyftorna i en utvidgad union samt till de nya förutsättningarna för den ekonomiska och sociala utvecklingen togs upp vid flera tillfällen. Flera bidrag tycks i själva verket antyda att de nuvarande åtgärdsområdena kanske inte längre lämpar sig då det handlar om att ta itu med de allvarliga problem som är förknippade med kandidat ländernas ekonomiska omvandling och inhämtning [22].

[22] Se till exempel Euradas memorandum som svar på de tio frågorna i Andra rapporten om den ekonomiska och sociala sammanhållningen: "Det sätt på vilket regionerna i kandidat länderna erbjuds ställning som mål 1-områden utan att man först överväger om detta begrepp över huvud taget lämpar sig i områden med den ekonomiska utvecklingsnivån i dessa länder tyder på en låg ambitionsnivå".

2.2.2. En regional eller en nationell strategi

I vissa undersökningar förespråkas ett nationellt snarare än ett regionalt förhållningssätt både vad gäller kandidat ländernas rätt till stöd enligt mål 1 och den utvecklingsstrategi som skall följas, fördelningen av gemenskapsmedel eller det eventuella skapandet av politiska och administrativa strukturer i regionerna [23].

[23] Undersökning av det tyska institutet D.I.W., Deutsches Institut für Wirschaftsforchung "Reformbedarf bei den EU-Politiken in Zuge der Osterweiterung", Berlin och Göttingen, maj 2001. IBO-undersökningen "The financing of the EU structural policy in the context of the enlargement of the EU", september 2001.

Vissa argument talar för ett nationellt förhållningssätt, som till exempel skulle ha den förtjänsten att det ger medlemsstaterna en större flexibilitet att organisera genomförandet av åtgärder på nationell nivå och i lokal skala i landet. Ett sådant förhållningssätt skulle därmed göra det möjligt för tillväxtcentrer - som i allmänhet är mer välmående - i medlemsstaterna att omfattas av gemenskapsprogram för regional utveckling som kan förmodas få stora spridningseffekter på den totala ekonomiska tillväxten.

Tillsammans med ett ambitiöst partnerskap erbjuder regionala eller lokala förhållningssätt för övrigt en större smidighet och svarar bättre mot behoven på plats samt främjar innovation. I kandidat länderna har skapandet av regionala och lokala politiska strukturer en viktig funktion att fylla genom att uppmuntra allmänheten att delta aktivt i sina unga demokratier. I många bidrag framhävs också den institutionella betydelsen av de regionala organisationer för gränsöverskridande, interregionalt och internationellt samarbete som skapats inom ramen för strukturfondernas genomförande.

Dessutom skulle ett nationellt förhållningssätt förutsätta att man tillämpar ett kriterium för rätten till stöd som är svårt att förena med fördraget [24] såväl som med gemenskapens regelverk och sekundärrätt. Det handlar om en behandling som skiljer sig från den som hittills tillämpas i de nuvarande medlemsstaterna, för vilka samma argument om det nationella välståndet tidigare ibland har framförts [25].

[24] I artikel 158 i fördraget föreskrivs att "gemenskapen skall stärka sin ekonomiska och sociala sammanhållning ... för att minska skillnaderna mellan de olika regionernas utvecklingsnivåer och eftersläpningen i de minst gynnade regionerna eller öarna...".

[25] Inlägg i det andra europeiska forumet om sammanhållningen av Portugals planeringsminister Elisa Ferreira: "Den totala välfärdsnivån i Portugal kräver fortfarande ett betydande stöd från gemenskapen".

Anhängare av det nationella förhållningssättet vänder sig slutligen mot att kommissionen - enligt dem - håller på att skapa "artificiella" regioner i kandidat länderna [26]. Det bör här noteras att kommissionen inte kräver att medlemsstaterna skapar några regioner. Den anser dessutom att många kandidat länder, som de baltiska länderna, Slovenien, Cypern och Malta, är för små för att motivera att man skapar flera regionala enheter på NUTS II-nivå. I övriga kandidat länder har det visat sig att det inte är särskilt svårt att skapa regionala enheter av en jämförbar storlek som dem i de nuvarande medlemsstaterna.

[26] Arbetsdokument från ESRC, Economic and social research council, Sussex European Institute "Regional Deficit in Eastward Enlargement of the European Union: Top down policies and bottom up reactions", 2001.

2.2.3. Regioner som släpar efter i utveckling i de nuvarande medlemsstaterna

Det har inte lagts fram några förslag om att begränsa gemenskapsstödet till de nya medlemsstaterna. Tvärtom tycks man även i kandidat länderna stödja ett fortsatt strukturstöd till mål 1-områden i de nuvarande medlemsstaterna [27]. Även om några personer i början av debatten ännu talade om två trösklar (alternativ 4 i den andra sammanhållningsrapporten) tycks detta alternativ inte längre ha något stöd. Det är möjligt att man efterhand kommit att frukta att det skall växa fram två olika versioner av regionalpolitiken [28].

[27] Inlägg i det andra europeiska forumet om sammanhållningen av Polens premiärminister Buzek och Tjeckiens minister för regional utveckling Lachnit.

[28] Se de två inläggen i föregående fotnot och det icke-officiella dokumentet från Litauen, maj 2001.

Flertalet regioner som nu har rätt till stöd enligt mål 1 tar naturligtvis upp frågan om den statistiska sänkning av tröskeln som utvidgningen medför och risken att de därmed skall förlora sin ställning utan att deras konvergensproblem ännu har lösts [29].

[29] Memorandum från den spanske regeringschefen till kommissionens ordförande Romano Prodi, april 2001, inlägg i det andra europeiska forumet om sammanhållningen av Portugals planeringsminister Elisa Ferreira, ståndpunkt från gruvregionförbundet, november 2001, resolution från RETI (förbundet av europeiska regioner med traditionell industri), april 2001, synpunkter från COPA (Organisationen for jordbrukets näringslivsorganisationer i Europeiska unionen) och COGECA (EG:s kommitté för jordbrukssamarbete) på Andra rapporten om den ekonomiska och sociala sammanhållningen, november 2001, och ståndpunkt från Wales parlament, januari 2002.

Flera talare tog upp diskussionerna kring Agenda 2000 när det gäller att begränsa stödet till de länder som är mindre utvecklade än genomsnittet i Europeiska unionen (dessa talare förespråkade ofta samtidigt det nationella förhållningssättet) [30].

[30] Se fotnot 23 ovan.

När det gäller kriterierna för rätten till och fördelningen av stöd måste man - eftersom vissa vill komplettera kriteriet BNP per capita med andra kriterier - konstatera att det hittills inte har lagts fram några konkreta förslag på alternativa sätt att fastställa rätten till stöd för regioner som släpar efter i utveckling [31].

[31] Förutom Italiens memorandum om den ekonomiska och sociala sammanhållningen, juni 2001. I detta förespråkas att målet för sammanhållningspolitiken bör vara att "öka konkurrenskraften i kandidat ländernas och de nuvarande medlemsstaternas regioner genom att utnyttja deras egna resurser - naturresurser, kulturella resurser och mänskliga resurser - och främja den lokala utvecklingspotentialen". I detta memorandum föreslås att man skall "använda solida indikatorer som kan mäta underutnyttjande av resurser (såsom sysselsättningsnivå) eller geografiska förhållanden".

2.2.4. Stöd till andra regioner i den nuvarande unionen

Många av de regioner som för närvarande får annat stöd än enligt mål 1 beklagar att man i så liten grad uppmärksammar deras erfarenheter [32]. Utbytet av erfarenheter med andra regioner som befinner sig i en liknande situation nämns liksom gränsöverskridande projekt ofta som användbara i detta sammanhang [33].

[32] Ståndpunkt från den regionala församlingen i North West England, maj 2001, Forum om Europas framtid vid Musée de l'Air et de l'Espace - Le Bourget, som organiserades av prefekturen i Seine-Saint-Denis den 25 september 2001.

[33] Sammanfattning av diskussionerna under det andra europeiska forumet om sammanhållningen.

Även om de flesta medger att det nuvarande systemet med andra direkta målområden än mål 1 som kommissionen infört inte bör bevaras uttrycks oro över att centralregeringarna skulle få ensamrätt att fatta beslut om vilka områden som skall få stöd [34]. Många anser att man måste beakta gemenskapens kriterier för avgränsning av de områden som skall ha rätt till stöd.

[34] Se bland annat ESK:s yttrande från april 2001, ståndpunkten från den regionala församlingen och utvecklingskontoret i regionen East of England, yttrandet från CPRM (konferensen för perifera kustregioner i Europa), det första yttrandet om den andra sammanhållningsrapporten, februari 2001. För motsatt ståndpunkt, se gruvregionförbundet EUR-ACOM (som i november 2001 förklarade följande: "Gruvregionförbundet [EUR-ACOM] anser att medlemsstaterna i samråd med lämpliga lokala och regionala myndigheter skall fatta beslut om urval av egna mål 2-områden") och RETI (april 2001).

Man har hittills inte riktigt kommit igång med någon diskussion om hur man skall identifiera åtgärder med ett stort mervärde för gemenskapen, och till vilka man bör koncentrera gemenskapsstödet. Detta förklaras dels av att debatten huvudsakligen handlar om prioriterade frågor, dels av att flertalet regioner som berörs av denna fråga betraktar gemenskapens stöd som ett kompletterande bidrag, vars belopp vanligtvis inte räcker för att ändra deras nationella eller regionala prioriteringar.

2.2.5. Finansiella resurser för den framtida sammanhållningspolitiken

I den andra sammanhållningsrapporten tar man inte upp utvidgningens finansiella konsekvenser för sammanhållningspolitiken. Man begränsar sig till att påpeka att Europeiska rådet vid sitt möte i Berlin ansåg att EU bör anslå motsvarande 0,45 procent av sin samlade BNP till sammanhållningspolitiken år 2006, då man kommer att inbegripa de medel som är tänkta att avsättas för strukturpolitiska åtgärder i kandidat länderna före och efter utvidgningen.

Flera politiska beslutsfattare och europeiska organisationer prioriterade dock diskussionen om finansiella konsekvenser, i vissa fall i syfte att bedöma medlemsstaternas bidrag till gemenskapens budget och särskilt till utgifterna för strukturpolitiken [35].

[35] Detta gäller bland annat undersökningarna från DIW och IFO samt CPMR:s yttrande.

Enligt vissa ståndpunkter kräver sammanhållningspolitiken en avsevärd ökning av resurserna utöver 0,45 procent av BNP för att den skall kunna omfatta andra regioner än dem som betraktas som minst utvecklade [36].

[36] CPMR, "Mot en ny regionalpolitik", maj 2001. I detta dokument anses att gemenskapens stöd bör uppgå till mellan 0,55 och 0,65 procent av gemenskapens samlade BNP, den europeiska strategigruppen i Yorkshire och Humber, november 2001: "Det nuvarande taket för sammanhållningsbudgeten på 0,45 procent av BNP är otillräckligt med tanke på de stora problemen i anslutningsländerna och de problem inom nuvarande EU-15 som inte kommer ha lösts fram till 2006", sammanfattning av ståndpunkter från regionerna i östra Finland, augusti 2001, Eurocities svar på den andra sammanhållningsrapporten, juli 2001, och arbetsdokument från regionen Bretagne, april 2001.

I ett antal undersökningar som nyligen kommit kommissionen tillhanda syftar de förslag som framförs till att kraftigt minska strukturutgifterna, särskilt genom att man avskaffar gemenskapens stöd till andra regioner än de minst utvecklade och genom att undantagslöst tillämpa taket på 4 procent av ett lands BNP för transfereringar från struktur- och sammanhållningsfonderna.

2.2.6. Förenkling

Ett av de mål som uttrycks i Agenda 2000 bestod i att förenkla genomförandesystemet för strukturfonderna. Det tycks dock inte ha vidtagits tillräckligt många konkreta åtgärder för att uppnå detta mål. Kontroverserna kring hur detaljerad information kommissionen skall ges under inledningen av denna programperiod, kraven på programkomplement, motsägelserna mellan olika förordningar, som återgett medlemsstaterna en del av ansvaret, samt behovet av ett förhandsgodkännande från kommissionen för att transfereringarna inte skall blockeras utgör några exempel på frågor som tagits upp under diskussionerna, bland annat av medlemsstaterna [37].

[37] Vid det informella ministermötet i Namur diskuterade man läget vad gäller programplaneringen och förhandlingarna om mål 1 för perioden 2000-2006: "Medlemsstaternas företrädare uttryckte dock främst sin oro över risken att man inte kommer att uppnå målet om en större förenkling genom decentralisering på grund av kommissionens regler om finansiell förvaltning och kontroll".

Det har vid flera tillfällen understrukits att de fördelar som sammanhållningspolitiken skapar inte bara beror på det finansiella stöd som beviljas de svagaste regionerna, utan även på den typ av förfaranden som tillämpas för att förvalta transfereringarna och den typ av program som genomförs. Framför allt anser många att systemet för genomförande av fonderna ger ett stort bidrag som förstärker insatserna och de administrativa strukturerna i hela unionen eftersom det inbegriper följande [38]:

[38] Se bland annat sammanfattningen av diskussionerna vid det andra europeiska forumet om sammanhållningen.

- Utformning av samstämmiga program och projekt i syfte att lösa sociala och regionala problem samt miljöproblem.

- De medel som krävs för att genomföra dessa program och projekt ges under flera år.

- Skapandet av lokala och regionala partnerskap.

- En effektiv uppföljning och utvärdering av de åtgärder som vidtas.

Det tekniska stödet och möjligheterna att bygga nätverk mellan förvaltare och mottagare av stödet ger också ett mervärde på gemenskapsnivå33.

2.2.7. Kopplingen till övrig gemenskapspolitik

En av de mest omdebatterade frågorna i regionerna handlar om den övriga gemenskapspolitikens bidrag till sammanhållningen - det vill säga om vissa politikområden har positiva eller negativa effekter på strävan efter en balanserad regional utveckling [39].

[39] Se bland annat ordförandeskapets sammanfattning av det informella ministermötet i Namur, ESK:s yttrande, Europaparlamentets förslag till yttrande, det första yttrandet från CPMR, februari 2001, samt synpunkterna från COPA och COGECA. Dessa organisationer "understryker de betydande fördelar som den gemensamma jordbrukspolitiken ger till föregående och efterföljande produktionsled såväl som till de företag som är beroende av jordbruksproduktion samt jordbrukets viktiga roll när det gäller att vårda landsbygder och landskapstyper som direkt bidrar till hela den europeiska befolkningens livskvalitet".

De politikområden som oftast nämns är den gemensamma jordbrukspolitiken [40], transport [41]- och energipolitiken [42] (bland annat de transeuropeiska näten), konkurrenspolitiken (särskilt de statliga stödens roll [43]), miljöpolitiken samt forskningspolitiken [44]. I allmänhet anses att man inom dessa politikområden i högre grad skulle kunna beakta regionala problem.

[40] I den andra sammanhållningsrapporten tar kommissionen upp effekterna av 1992 års reform av den gemensamma jordbrukspolitiken och redogör för denna politiks positiva bidrag till sammanhållningen på nationell nivå och mer varierande effekter på regional nivå. Se även den undersökning som genomförts på begäran av GD Regionalpolitik, "Gemenskapspolitikens regionala effekter och kostnaden för bristen på samordning", juni 2001, särskilt rubriken "Slutsatser och rekommendationer".

[41] Kommissionen antog den 12 september 2001 vitboken "Den gemensamma transportpolitiken fram till 2010: Vägval inför framtiden", KOM(2001) 370 slutlig, där den understryker behovet av en bättre samordning mellan finansieringsinstrument som Sammanhållningsfonden och budgetposten för transeuropeiska nät (s. 58-59).

[42] Se här kommissionens meddelande om Europas energiinfrastrukturer, KOM(2001) 775 slutlig.

[43] Se ståndpunkten från UNICE (den europeiska industri- och arbetsgivarorganisationen) beträffande kommissionens andra rapport om den ekonomiska och sociala sammanhållningen, november 2001: "UNICE förnyar sitt orubbliga stöd för att politiken för ekonomisk och social sammanhållning bevaras... Gemenskapsstöd (inbegripet statligt stöd) som syftar till att regioner och/eller länder som släpar efter i utveckling skall kunna komma ifatt när det gäller den regionala konkurrenskraften bör bevaras under en tillräcklig tid... De villkor som garanterar en lojal och oskadlig konkurrens bör förstärkas genom att man efterhand aktivt minskar det statliga stödet".

[44] "Sammanhållningspolitiken bör samordnas med insatser på områdena infrastrukturer, forskning, utbildning och kunskapsutveckling", principiell förklaring från Europaforum Nordsverige, oktober 2001.

När det gäller mänskliga resurser har det varit möjligt att greppa den framtida sammanhållningspolitiken bättre genom att man identifierat ett antal frågeställningar: den verkliga omfattningen på de regionala klyftorna i fråga om arbetsmarknaden och den ekonomiska utvecklingen efter utvidgningen, polariseringen av arbetsmarknaden och samhällsekonomin i stort, behovet av en ökad kompetens, fortsatt ojämlikhet mellan kvinnor och män, den nödvändiga moderniseringen av de ekonomiska och sociala systemen till följd av den demografiska utvecklingen samt det ökade trycket till följd av migration och rörlighet [45]. Politiken på områdena elektroniska kommunikationer samt allmän och yrkesinriktad utbildning har en avgörande betydelse för sammanhållningen mot bakgrund av det framväxande kunskapssamhället.

[45] Högnivågruppen för Europeiska socialfondens framtid med kommissionens ledamot Anna Diamantopoulou som ordförande.

Det bör här noteras att Europeiska rådet vid sitt möte i Göteborg i juni 2001 uttalade sig för en strategi som kan förena ekonomisk, social och miljömässig utveckling på lång sikt genom att bromsa motstridiga tendenser (hälsorisker, utarmning av den biologiska mångfalden, mättnad på transportområdet). Detta bör göra det möjligt att bättre skissa fram konturerna av en "ny" modell för regional utveckling som är förenlig med Europeiska unionens mål att främja en balanserad utveckling.

Inom vissa politikområden bör man beakta effekterna på sammanhållningen redan då man utformar politiska insatser, till exempel vid analysen av olika alternativ [46].I sin vitbok om styrelseformer i EU [47] tar kommissionen upp denna fråga och föreslår att man skapar en metod som möjliggör en bättre samordning av gemenskapspolitik som påverkar den regionala utvecklingen och de åtgärder som aktörer på regional och lokal nivå vidtar. Det har även gjorts betydande insatser för att förbättra miljöförvaltningen [48].

[46] Se till exempel det kompletterande bidraget från CEEP (Europeiskt centrum för offentliga företag), "Vilken plats har den sociala sammanhållningen i gemenskapspolitiken efter Lissabon-", mars 2001, och EURADAS memorandum.

[47] Se vitboken om styrelserformer i EU, KOM(2001) 428 slutlig av den 25 juli 2001. Se särskilt punkt 3.1 "Bättre delaktighet".

[48] Se kommissionens vitbok om förvaltning och dess konsekvenser för miljön, en konferens som hölls i Bryssel den 3-4 december 2001.

Slutligen oroar sig många över kandidat ländernas svårigheter att följa gemenskapens regelverk inom alla dessa områden och frågar sig om man inte bör ta bättre hänsyn till den regionala dimensionen inom samtliga dessa politikområden.

2.3. Debattens fortsättning

Kommissionen kommer under 2002 att organisera seminarier om regionala och övergripande prioriteringar enligt vad som sagts vid det andra europeiska forumet om sammanhållningen.

Diskussionerna handlar varken om de allmänna problem som är förknippade med rätten till stöd eller om finansiella resurser. Syftet med dessa seminarier är att inom ramen för varje prioritering identifiera de åtgärder med ett stort mervärde för gemenskapen som kommer att utgöra strukturfondernas framtida verksamhetsområde. Resultaten av dessa seminarier blir ett första bidrag till de undersökningar som sedan kommer att göras i dessa frågor.

I slutet av maj hålls ett seminarium om de sex regionala prioriteringar som anges i den andra sammanhållnings rapporten. Frågeställningarna kommer att grupperas för att strukturera diskussionen kring regioner som släpar efter i utveckling, regioner som genomgår omstruktureringar och integrering av regioner. Detta seminarium kommer att följas av ett andra seminarium om de övergripande prioriteringarna, bland annat sysselsättning och social integration.

Kommissionen planerar också att under andra halvåret 2002 organisera ett seminarium om förvaltning och förenkling av genomförandet av strukturåtgärder som skall struktureras kring följande frågeställningar: offentlig-privata partnerskap och finansiell innovation, systemet för programplanering (inbegripet antalet fonder och samstämmigheten med sammanhållningsfonden och gemenskapens övriga finansieringsinstrument), förvaltningsmetoder, uppföljning, finansiell kontroll och samarbete. I den andra sammanhållningsrapporten konstaterades i själva verket att detta nya genomförandesystem är alltför nytt för att kommissionen skall kunna göra en första bedömning. Detta seminarium kommer att utgöra ett tillfälle att göra en sådan analys inför nästa sammanhållningsrapport.

Kommissionen kommer att bjuda in sakkunniga och företrädare för medlemsstaterna, de mest berörda regionerna och kandidat länderna att delta i dessa seminarier.

Påminnelse om de fyra alternativen för rätten till stöd för regioner som släpar efter i utvecklingen och stöd under en övergångsperiod som tas upp i den andra sammanhållningsrapporten

Under rubriken "Slutsatser och rekommendationer" i den andra sammanhållningsrapporten [49] rekommenderas att "genomförandet av gemenskapens sammanhållningspolitik i regioner som släpar efter i utveckling mot ovanstående bakgrund kan ta någon av följande fyra former:

[49] Andra rapporten om den ekonomiska och sociala sammanhållningen, KOM(2001)0024 slutlig, under rubriken "Slutsatser och rekommendationer".

1. Tillämpning av den nuvarande tröskeln på 75 procent oavsett hur många länder som ansluter sig till EU. Detta alternativ skulle i sig utesluta ett stort antal regioner i EU15. Deras framtida rätt till gemenskapsstöd skulle bero på de prioriteringar och kriterier för stöd som tillämpas utanför de minst utvecklade regionerna.

2. Samma förhållningssätt, men där alla regioner ovanför denna tröskel som i dagsläget har rätt till stöd enligt mål 1 skulle få stöd under en övergångsperiod (utfasning), och där stödnivån blir högre ju närmare deras BNP befinner sig tröskeln. Man kan tänka sig två nivåer av detta stöd; en för regioner som på grund av att de i slutet av perioden 2000-2006 har uppnått en konvergens som innebär att de inte längre kan anses släpa efter i utveckling jämfört med länderna i EU15, och en högre nivå för de länder som fortfarande ligger under tröskeln på 75 procent i EU15.

3. Att fastställa en tröskel för BNP per capita som är högre än 75 procent av genomsnittet - en nivå som skulle dämpa eller rent av eliminera den automatiska uteslutningen av dessa regioner i EU15 till följd av att den genomsnittliga bruttonationalprodukten per capita minskar i EU efter utvidgningen. Den kan dock också fastställas på en nivå som utesluter de regioner som inte längre skulle ha rätt till stöd i slutet av den nuvarande programperioden i EU15, det vill säga om man inte beaktar utvidgningen.

4. Att fastställa två trösklar för rätten till stöd - en för regioner i EU15 och en för kandidatländerna, vilket i praktiken skulle leda till två kategorier av regioner som släpar efter i utveckling. Detta skulle i finansiella termer ge ett liknande resultat som den föregående lösningen i en situation där gemenskapsstödets storlek per capita är kopplad till det regionala välståndet."

BILAGA

Att förbereda utvidgningen fram till slutet av 2006

Fram till 2006 kommer kandidat länderna att delta i regional- och sammanhållningspolitiken på grundval av gemenskapens befintliga regelverk. Man måste göra denna krävande administrativa förberedelse genom att använda sig av alla möjligheter till förenkling som det nuvarande regelverket ger, vilket inbegriper nödvändiga tekniska anpassningar. I detta avseende delgav kommissionen i november 2001 rådet ett meddelande där den tog upp de principer som bör styra anslutningsförhandlingarna när det gäller regionalpolitiken. Dessa principer bör också garantera att förhandlingsresultatet uppnås oberoende av den framtida sammanhållningspolitiken efter 2006.

I meddelandet beskriver kommissionen sina förväntningar på kandidat länderna när det gäller deras administrativa förberedelser för att införa de strukturpolitiska instrumenten. Dessutom föreslår den kriterier för att preliminärt avsluta detta kapitel och en metod för att bestämma de nya medlemsstaternas rätt till stöd enligt de tre målen för strukturfonderna och Sammanhållningsfonden. Slutligen föreslår den en metod för att behandla frågan om anslag genom strukturfonderna i de nya medlemsstaterna i avvaktan på ett beslut om de övergripande finansiella ramar som föreslogs i Berlin.

Om nya medlemsstater skulle ansluta sig år 2004 kommer kommissionen att besluta om rätten till stöd enligt mål 1 på grundval av BNP per capita under de tre senaste åren för vilka statistik finns tillgänglig (för närvarande 1997, 1998 och 1999), och som beräknats utifrån genomsnittet i EU-15 (se karta 12 och tabell 8 - Bruttoregionprodukt (i köpkraftsstandarder) per capita i kandidatländernas regioner, genomsnitt 1997, 1998 och 1999). Införandet av en utvecklingspolitik för dessa regioner blir en ny uppgift för kandidat ländernas myndigheter, som har begränsade resurser. Utformningen av en utvecklingspolitik på nationell nivå och administrativ uppbyggnad har därför en avgörande betydelse. För detta ges därför ett särskilt stöd genom programmet Phare.

Det har redan gjorts stora framsteg på detta område, men många problem återstår att lösa i kandidat länderna. Utöver att utforma en regional NUTS-organisation som skall godkännas av kommissionen återstår det bland annat för kandidat länderna att fastställa ansvaret för programplanering och förvaltning i fråga om strukturfonderna (samarbete mellan olika ministerier, utnämning av förvaltnings- och utbetalande myndigheter, klargörande av regionernas roll m.m.) inför utarbetandet av de första programdokumenten.

Den första programperioden kommer att bli mycket kort, vilket förutsätter att man i god tid innan denna inleds väl förbereder och på permanent grund mobiliserar ansvariga myndigheter i kandidat länderna. Kommissionen har därför utarbetat rekommendationer och en särskild "färdplan" för kandidat ländernas förberedelser för att förvalta strukturfonderna. Dessa kan sammanfattas enligt följande:

- Med tanke på att det är nödvändigt att skapa strukturer för programplanering och förvaltning i fråga om strukturfonderna för en första kort programperiod bör antalet programdokument också begränsas så mycket som möjligt.

- Berörda myndigheter (förvaltnings- och utbetalande myndigheter) och beskrivningen av de uppgifter som skall delegeras till andra organ (ansvaret gentemot kommissionen kvarstår hos de centrala myndigheterna) bör fastställas snarast.

- Samtliga kandidat länder uppmanas att före undertecknandet av anslutnings fördragen till kommissionen översända en plan (eller ett förslag till samlat programdokument) med operativa program som stämmer överens med bestämmelserna i den allmänna förordningen om strukturfonderna [50] för vart och ett av de prioriterade mål för vilket de har rätt till stöd.

[50] Rådets förordning (EG) nr 1260/1999.

- Tiden mellan att anslutningsfördragen har undertecknats och deras ratificering bör därför utnyttjas för att slutföra samtliga programdokument så att de formella förfarandena för att anta de olika programdokumenten för struktur fonderna kan avslutas under de första månaderna efter anslutningen.

Alla dessa bestämmelser behandlas i seminarier i berörda länder och följs ständigt upp med myndigheterna i alla kandidat länder, kommissionen och sakkunniga från medlemsstaterna. För övrigt kommer kommissionen inom kort att föreslå kandidat länderna allmänna vägledande riktlinjer som är anpassade efter deras förutsättningar för att hjälpa dem att förbereda program planeringen av gemenskapsåtgärder.

De särskilda behoven i ekonomier under omvandling och erfarenheterna från programmet Phare när det gäller att förbereda kandidat länderna föranleder kommissionen att föreslå att man i sammanhållningspolitiken när det gäller de framtida medlemsstaterna särskilt skall betona [51] en förstärkt institutionell kapacitet i dessa länder. Detta gäller den nationella och regionala administration (inbegripet statistik) som krävs för att genomföra strukturfonderna. Strukturfonderna bör också hjälpa företagen att möta de utmaningar som är förknippade med den inre marknaden och att uppfylla gemenskapens kvalitetsnormer.

[51] Som komplement till dagens tre viktigaste områden: infrastrukturer, mänskliga resurser och produktiva investeringar. Den vikt som ges vart och ett av dessa områden kommer precis som i nuläget att bero på den konkreta situationen i mottagarländerna och på de prioriteringar som anges i deras programdokument.

För denna krävande administrativa förberedelse måste man använda sig av alla möjligheter till förenkling som det nuvarande regelverket ger. Att i detta avseende anslå en tredjedel av de strukturpolitiska medlen till Sammanhållnings fonden - vilket uppges i den andra sammanhållningsrapporten och föreslås i den orienterande noten från november 2001 - och så långt som möjligt minska antalet gemenskapsåtgärder tycks vara nödvändigt för att underlätta genomförandet av strukturåtgärder fram till slutet av 2006.

Tabell 9 - Viktiga regionala indikatorer [52]

[52] De kartor, diagram och tabeller som innehåller uppgifter om Cypern avser bara öns södra del då uppgifter om den norra delen ännu inte finns tillgängliga.

INNEHÅLL

Sammanfattning och kommande steg

I. Rådande situation och tendenser

II. Sammanhållningspolitiken efter perioden 2000-2006 - diskussionsläge

III. Kommande steg och andra frågor att överväga

Inledning

1. Del I: Situation och tendenser i regionerna

1.1. Den ekonomiska sammanhållningen ett år efter den andra sammanhållningsrapporten.

1.1.1. Den faktiska konvergensen i den nuvarande unionen bekräftas

1.1.2. Tre grupper av länder i en union med 27 medlemsstater

1.2. Sysselsättning och social sammanhållning i den nuvarande unionen och i de tolv kandidatländerna

1.2.1. Skillnader i den nuvarande unionen

1.2.2. Arbetslöshet i en union med 27 medlemmar

1.3. Nya uppgifter om de faktorer som avgör den faktiska konvergensen

1.3.1. De demografiska tendenserna varierar kraftigt

1.3.2. En allmänt ökad utbildningsnivå

1.3.3. Kunskapssamhället - de stora skillnaderna kvarstår

1.4. Sammanhållningens regionala dimension

1.5. Socioekonomiska klyftor i en union med 25 medlemsstater

2. Del II: En första sammanställning av diskussionerna om den framtida sammanhållningspolitiken

2.1. Diskussioner inom det europeiska forumet om sammanhållningen och inom EU:s institutioner

2.1.1. Andra europeiska forumet om sammanhållningen

2.1.2. På institutionell nivå

2.1.3. Övriga diskussioner

2.2. De mest omdebatterade frågorna

2.2.1. Prioritering av regioner som släpar efter i utveckling

2.2.2. En regional eller en nationell strategi

2.2.3. Regioner som släpar efter i utveckling i de nuvarande medlemsstaterna 22

2.2.4. Stöd till andra regioner i den nuvarande unionen

2.2.5. Finansiella resurser för den framtida sammanhållningspolitiken

2.2.6. Förenkling

2.2.7. Kopplingen till övrig gemenskapspolitik

2.3. Debattens fortsättning

Att förbereda utvidgningen fram till slutet av 2006

FÖRTECKNING ÖVER ILLUSTRATIONER

KARTFÖRTECKNING

Karta 1 BNP per capita (i köpkraftsstandarder), 1999

Karta 2 Förändring av BNP per capita (köpkraftsstandard), 1995-1999

Karta 3 Sysselsättning, 2000

Karta 4 Arbetslöshet per region, 2000

Karta 5 Arbetslöshet, 2000

Karta 6 Sysselsättning per sektor, 2000

Karta 7 BNP per sysselsatt person (EUR), 1999

Karta 8 Befolkningstillväxt per NUTS2 region, 1995-1999

Karta 9 Befolkningstäthet per NUTS3 region, 1999

Karta 10 Utbildningsnivå, 2000

Karta 11 Regioner med en BNP per capita lägre än 75 % av genomsnittet (1997-98-99)

Karta 12 BNP per capita (köpkraftsstandard) i regionerna i kandidatländerna, i genomsnitt 1997-98-99

FÖRTECKNING ÖVER DIAGRAM

Figur 1 BNP per capita (köpkraftsstandarder), 2000

Figur 2 Arbetslöshet per land och regionala högsta/lägsta värde, 2000

Figur 3 Befolkning med en inkomst under fattigdomsstrecket, 1997

Figur 4 Motorvägsindex, 1988 och 1998

Figur 5 Vägindex, 1988 och 1998

FÖRTECKNING ÖVER TABELLER

Tabell 1 BNP-ökning och befolkningstillväxt i sammanhållningsländerna, 1988-2002

Tabell 2 BNP per capita (i köpkraftsstandarder) i mål 1 -områdena 1995-1999

Tabell 3 Regionala skillnader i medlemsstaterna i fråga om BNP per capita (i köpkraftsstandarder), 1989-1999

Tabell 4a Regioner som uppvisar den lägsta sysselsättningsgraden, EU-15, 1999-2000

Tabell 4b Regioner som uppvisar den högsta sysselsättningsgraden, EU-15, 1999-2000

Tabell 5 Sammanfattad statistik över regioner med en BNP under tröskeln på 75 procent av EU:s, 1999

Tabell 6 De mest respektive de minst välmående regionerna i EU, 1989-1999

Tabell 7a BNP per capita (i köpkraftsstandarder) i de rikaste och fattigaste regionerna, EU-27, 1999

Tabell 7b BNP per capita (i köpkraftsstandarder) i de rikaste och fattigaste regionerna, EU-25, 1999

Tabell 8 BNP per capita (i köpkraftsstandarder) per capita i kandidatländernas regioner, genomsnitt 1997, 1998 och 1999

Tabell 9 Viktiga regionala indikatorer

>Hänvisning till>

>Hänvisning till>

>Hänvisning till>

>Hänvisning till>

>Hänvisning till>

>Hänvisning till>

>Hänvisning till>

>Hänvisning till>

>Hänvisning till>

>Hänvisning till>

>Hänvisning till>

>Hänvisning till>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>