MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN - Säker gruvdrift: en uppföljning av den senaste tidens gruvolyckor

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

1. Inledning

2. Översikt över gruvolyckor över hela världen där fördämningar brustit

2.1. Aznalcóllar-olyckan

2.2. "Baia Mare"-olyckan

3. Omedelbara uppföljningsåtgärder

3.1. "Baia Mare"-gruppen

3.2. UNEP/OCHA-rapporten om cyanidutsläppen i Baia Mare (Rumänien)

4. "Baia Mare"-olyckan ur teknisk synvinkel - verksamhetsbeskrivning och hur man kan dra lärdom av olyckan

4.1.1. Beskrivning av företaget

4.1.2. Verksamhetsbeskrivning

4.1.3. Omständigheter i samband med utsläppet

4.1.4. Hur man kan dra lärdom av olyckan

5. Gemenskapens befintliga miljölagstiftning

5.1. Rådets direktiv 85/337/EEG, i dess lydelse enligt direktiv 97/11/EG om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt, och FN-ECE:s Esbokonvention om miljökonsekvensbeskrivningar i ett gränsöverskridande sammanhang

5.2. Rådets direktiv 76/464/EEG om förorening genom utsläpp av vissa farliga ämnen i gemenskapens vattenmiljö

5.3. Rådets direktiv 96/82/EG av den 9 december 1996 om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga olyckshändelser där farliga ämnen ingår (Seveso II-direktivet) och FN-ECE:s konvention om gränsöverskridande konsekvenser av industriolyckor

5.4. Gemenskapens lagstiftning om avfallshantering

5.4.1. Direktiv 75/442/EEG, i dess lydelse enligt direktiv 91/156/EEG om avfall

5.4.2. Direktiv 99/31/EG om deponering av avfall

5.5. Rådets direktiv 96/61/EG av den 24 september 1996 om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar (IPPC-direktivet)

6. Uppföljning - Handlingsplan

6.1. Ändring av Seveso II-direktivet

6.2. Ett initiativ om hantering av gruvavfall

6.3. Referensdokument om bästa tillgängliga teknik i anslutning till IPPC-direktivet

1. Inledning

Föroreningen av Donau, som berodde på att cyanid läckte ut när fördämningarna till en avfallsdamm brast i Baia Mare (Rumänien), och olyckan i Aznalcóllar (Spanien) 1998, där en bristning i fördämningarna ledde till att miljön i national parken Coto Doñana förgiftades, har gjort allmänheten mer uppmärksam på miljö- och säkerhets riskerna inom gruvdriften.

Olyckan i Baia Mare visade att allmänheten i närområdet hade ytterst bristfälliga kunskaper om och insikt i riskerna i samband med gruvdrift och liknande industriella verksam heter. Olyckan visade också att kommunikationen var otillräcklig mellan olika myndighets nivåer, och mellan myndigheter, icke-statliga organisationer och allmän heten, beträffande kris beredskap, krishantering och olika skadeförebyggande insatser.

Olyckorna har också väckt frågor om hur effektiva de gemenskaps strategier är som är avsedda att förebygga den här typen av katastrofer, och har visat att det är nödvändigt att se över miljöpolitiken på detta område.

I sitt meddelande av den 3 maj 2000 [1] har kommissionen redan fastställt sin strategi för att främja en hållbar utveckling inom EU:s utvinningsindustri (utom energi produktion), och där ingår även metallbrytning. Syftet med det här meddelandet, som skall ses mot denna bakgrund, är att redogöra för den senaste tidens olyckor och att ge rådet och Europaparlamentet närmare information om några av de åtgärder som aviserades i det tidigare meddelandet. Tonvikten ligger på hur man kan förebygga olyckor i samband med metallbrytning. Kommissionen vill också ge de intressenter som i första hand berörs, nämligen industrin, icke-statliga organisationer, medlemsstaterna m.fl., möjlighet att komma med synpunkter på dessa åtgärder. Meddelandet har tagits fram i nära samverkan med Baia Mare-gruppen (se avsnitt 3.1). När det gäller faktauppgifterna, bygger meddelandet på den rapport från UNEP/OCHA [2] som offentliggjordes i mars 2000 (se avsnitt 3.2).

[1] KOM(2000) 265 slutlig, 3.5.2000.

[2] Cyanide spill at Baia Mare Romania, UNEP/OCHA assessment mission, March 2000.

2. Översikt över gruvolyckor över hela världen där fördämningar brustit

Under de senaste tio åren har det inträffat ett antal gruvolyckor över hela världen. En fördämning som brast i Summitvilles guldgruva i Colorado (USA) 1992 ledde till att allt liv i Alamosafloden utplånades längs en sträcka på 25 km. 1993 begravdes en gruvarbetarbostad i Ecuador under slam- och stenmassor, varvid 24 personer omkom. Vid en liknande olycka i Harmony guldgruva i Sydafrika 1994 dödades 17 personer och 80 hus förstördes. 1995 förorenades floden Essequibo med 2,5 miljoner kubikmeter cyanidlösning från Omais guldgruva i Guyana och en stor del av de vattenlevande organismerna slogs ut. På ön Marinduque i Filippinerna inträffade en olycka 1996 där 3 miljoner ton giftigt slam från en koppargruva släpptes ut i floden Boac, varvid 20 byar drabbades av översvämningar.

Alla dessa olyckor inträffade utanför Europa, men mer nyligen har också två gruv olyckor i Europa väckt frågor om säkerheten i samband med gruvdriften i EU:s medlemsstater och i kandidatländerna, och huruvida gemenskapens lagstiftning på detta område är tillräcklig.

2.1. Aznalcóllar-olyckan [3]

[3] Vissa fakta har hämtats från Världsnaturfondens rapport Analysis and evaluation, the clean-up activities, the toxic spill in Guadiamar river (1998).

Olyckan inträffade den 25 april 1998 i en anläggning tillhörande Boliden-Apirsa, som drev en gruva i Aznalcóllar. När Boliden-Apirsa övertog gruvan 1987 hade verksamheten redan pågått i många år.

I gruvan produceras zink-, silver-, bly- och kopparslig från pyritmalm. Malmen, som även innehåller arsenik, kadmium, tallium och andra metaller i lägre koncentra tioner, bryts i gruvanläggningarna och mals ned till en relativt fin kornstorlek. De olika metallföreningarna separeras sedan från denna finkorniga malm genom en flotations metod där man använder vatten med tillsatser av svaveldioxid (SO2), kalcium hydroxid (Ca(OH)2), kopparsulfat-pentahydrat för att underlätta flotationen.

Vid tidpunkten för olyckan deponerades gruvavfallet i en konstgjord avfallsdamm, vilket är en vanlig metod för hantering och bortskaffande av den här typen av avfall. Dammen hade en yta på ca 1,5 km2 och innehöll när olyckan inträffade ca 31 miljoner ton slam. Runt denna damm hade man anlagt en för däm ning för att innesluta gruvavfallet. Fördämningen hade med jämna mellanrum byggts ut, allteftersom mer avfall deponerades. Merparten av det material som användes för att bygga fördäm ningen kom från själva gruvdriften.

På natten mellan den 24 och 25 april 1998 brast fördämningen runt dammen längs en sträcka på ca 50 m. Omkring tre miljoner kubikmeter slam och fyra miljoner kubik meter surt vatten släpptes ut i de närmaste omgivningarna, där ca 4 500 hektar mark på gränsen till nationalparken Coto Doñana förorenades, och i floden Guadiamar. Större delen av slammet stannade kvar i närheten av dammen, där man fann slamskikt med en tjocklek på upp till två meter. Tjockleken minskade successivt; stora markområden täcktes av ett 20 cm tjockt slamskikt, vilket minskade till några millimeter. Inga människor kom till skada. Frågan om huruvida olyckan borde ha kunnat förutses, och därmed skulle ha kunnat förhindras, är fortfarande föremål för utredning.

Lokala, provinsiella och regionala myndigheter samt gruvans verksamhetsutövare ingrep snabbt för att innesluta slam och vatten, i synnerhet för att skydda naturreservatet Coto Doñana. Saneringsarbetet fortsatte under större delen av 1998, och vissa områden sanerades återigen under 1999. Slammet och den förorenade jorden fraktades till ett gammalt schakt i Aznalcóllar-gruvan norr om avfallsdammen. Avfallsdammen håller för närvarande på att läggas ned. Sedan den lokala för valtningen i Andalusien hade beviljat tillstånd för fortsatt gruvdrift, återupptogs verksamheten 1999. Till en början deponerades gruvavfallet i det gamla schaktet i Aznalcóllar.

2.2. "Baia Mare"-olyckan

Den 30 januari 2000 brast en fördämning vid Aurul-smältverket i "Baia Mare" guldgruva i Sasar (Rumänien). Omkring 100 000 m3 lera och spillvatten med en cyanidhalt på 126 mg/l kom via avvattningskanaler ut i floden Lapus, en biflod till Szamos, spreds därifrån till floden Tisza, till Donau uppströms från Belgrad och slutligen till Svarta havet. Denna akuta gränsöverskridande förorening hotade att få allvarliga konsekvenser för den biologiska mångfalden, flodernas ekosystem, dricksvattenförsörjningen och lokalbefolkningens socioekonomiska villkor.

Rumänien, Ungern och Jugoslavien tog prover och gjorde analyser. Enligt mätningar som gjordes den 1 februari 2000 vid Satu Mare i Szamos uppgick cyanid koncentra tionen som mest till 7,8 mg/l (vilket skall jämföras med gränsvärdet för ytvatten på 0,01 mg/l). Ett 30-40 kilometer långt föroreningsbälte slog ut såväl växt- som djurliv i de centrala delarna av floden Tisza och skadorna uppskattades till flera hundratusen euro. Fyra veckor senare kunde cyanidföroreningen mätas vid Donaus delta, 2 000 km från utsläppsplatsen.

De akuta effekter som är karakteristiska för cyanid noterades längs långa avsnitt av flodsystemet, ned till den punkt där Tisza och Donau flyter samman. Mängden fyto- och zoo plankton sjönk till nollnivå när cyanidbältet drog förbi och samtidigt, eller strax därefter, dog även fisken. De ungerska myndigheterna uppskattade att totalt omkring tusen ton fisk dödats, medan de rumänska myndigheterna i sina rapporter endast talade om små mängder död fisk. Enligt de jugoslaviska myndig heterna fann man stora mängder död fisk i den jugoslaviska delen av Tisza. Inga större mängder död fisk rapporterades från Donau. De vattenlevande mikroorganismerna åter hämtade sig kort efter det att cyanidbältet passerat. Det kommer att krävas ytterligare analyser för att påvisa eventuella långsiktiga verkningar på den biologiska mångfalden. Miljö experter fruktar att sällsynta och unika växt- och djurarter kan ha tagit skada, t.ex. fem fiskgjusar som lever i Hortobagys nationalpark i Ungern. Det är svårt att bedöma exakt vilka skador som uppkommit som en följd av olyckan, eftersom floden redan är kroniskt förorenad på grund av gruvdriften i området.

Genom ett tillräckligt snabbt informationsutbyte och förebyggande åtgärder som vidtogs av rumänska, ungerska och jugoslaviska myndigheter, exempelvis en tillfällig stängning av dammen i Tiszasjön, begränsades och minskades riskerna i samband med utsläppet och dess konsekvenser. Tack vare de lokala myndigheternas snabba ingripande hotades inte vattenförsörjningen av de två största städerna längs Tisza, Szolnok (120 000 invånare) och Szeged (206 000 invånare).

Byar i närheten av olycksplatsen försågs med vatten från alternativa källor men informe rades, enligt vad som uppgetts, inte tillräckligt tidigt om utsläppet. Dricks vattnet ned ströms påverkades inte eftersom man använde alternativa förråd och djupa vattentäkter. Utsläppet tycks alltså inte ha medfört någon omedelbar hälsorisk, men det kan inte uteslutas att det uppkommer kroniska hälsoeffekter på grund av att tungmetallföroreningar kommer att finnas kvar under lång tid framöver.

Utsläppet inträffade i ett område som på grund av gruvdrift och metallbehandling redan är förorenat med tungmetaller. Platser belägna uppströms påverkades visser ligen inte av just detta utsläpp, men uppvisar ändå höga halter av vissa tungmetaller. Olyckan inträffade alltså i ett område med ett antal dåligt underhållna och dåligt skötta anläggningar och flotationsdammar innehållande cyanid eller tung metaller, av vilka många läcker kontinuerligt. Det finns risk för att ytvatten, grundvatten och mark kommer att förorenas ytterligare på grund av fortsatta läckor eller akuta olyckor.

3. Omedelbara uppföljningsåtgärder

Efter en preliminär bedömning av "Baia Mare"-olyckans konsekvenser ansågs följande åtgärder vara nödvändiga för att hantera de fortsatta föroreningsriskerna i samband med gruvbrytningen:

-Att inrätta en internationell arbetsgrupp under Europeiska kommissionens ledning.

-Att ge omedelbart tekniskt stöd till de ungerska och rumänska myndigheterna.

-Att på grundval av skadebedömningar utvärdera behovet av ekonomiskt stöd och utforma projekt för att återställa skadade områden.

-Att förstärka EU:s räddningstjänstkapacitet.

-Att utvidga den pågående kommissionsundersökningen om potentiella miljöproblem inom gruvindustrin till kandidatländerna.

-Att se över och eventuellt anpassa befintlig EU-lagstiftning.

-Att påskynda arbetet med att ta fram lagstiftning om ersättningsansvar för miljö skador.

Dessutom håller kommissionen för närvarande på att samla in uppgifter från EU:s medlemsstater och kandidatländerna om anläggningar där man utvinner mineraler från sulfidmalm och där man utvinner guld från guldhaltig malm genom cyanid lakning. Man vill ha uppgifter om dessa anläggningars antal, läge och kapacitet, och det är särskilt viktigt att ta reda på huruvida de avfallsdammar som används vid dessa anläggningar sköts på rätt sätt eller om de utgör en fara för miljön på grund av kroniska föroreningar eller genom att det finns en stor risk för brister i anläggningen.

3.1. "Baia Mare"-gruppen

Denna arbetsgrupp består av sex höga tjänstemän från Europeiska kommissionen och från internationella, regionala och nationella miljöskyddsorgan. Den leds av en representant som utses av kommissionen. Arbetsgruppen har sitt sekretariat i Wien, i lokaler tillhörande Kommissionen för skydd av Donau.

Arbetsgruppens uppgift är att ta reda på vad som hände, bedöma skadan och föreslå åtgärder för att komma till rätta med de negativa verkningarna. Gruppen skall också föreslå åtgärder för att hålla allmänheten väl underrättad om läget. För att förhindra att liknande olyckor inträffar i framtiden kommer arbetsgruppen att identifiera potentiella problemområden i Donaus flodbäcken och lägga fram förslag om hur riskerna kan minskas.

Arbetsgruppen höll sitt första möte i mars 2000 i Europeiska kommissionens lokaler i Bryssel. Vid detta möte kom arbetsgruppen överens om hur dess uppdrag skulle omsättas i praktiken. Det skulle således omfatta följande:

-Att ta reda på vad som hände och att så exakt som möjligt ange orsakerna till utsläppet.

-Att bedöma skadan och föreslå åtgärder för att komma till rätta med de negativa verkningarna. Gruppen skall titta på vad som behöver göras på längre sikt för att åter ställa den ekologiska jämvikten i de drabbade områdena. Gruppen kan där emot inte uttala sig om någon slags ersättning.

-Att genom tvåvägskommunikation hålla allmänheten underrättad, i samarbete med etablerade och erkända icke-statliga organisationer.

-Att identifiera andra problemområden inom gruv- och utvinningsindustrin.

-Att lägga fram förslag om hur riskerna kan minskas ytterligare och, om nödvändigt, ta ställning till om det nuvarande regelverket är tillfredsställande (enligt arbetsgruppens medlemmar).

Vid sitt andra möte i april 2000 gick arbetsgruppen igenom UNEP/OCHA-rapporten med resultat från deras bedömning på plats. Arbetsgruppen har hittills haft sex möten.

Som en del av sitt uppdrag har arbetsgruppen offentliggjort en inventering av högriskområden inom gruv-, utvinnings- och malmbearbetningsindustrin vid Tizsa flodens avrinnings område (http://europa.eu.int/comm/environment/enlarg/home.htm).

Arbetsgruppens slutrapport kommer att offentliggöras i slutet av 2000. Den europeiska malmbrytningsindustrin har erbjudit sig att hjälpa arbetsgruppen.

3.2. UNEP/OCHA-rapporten om cyanidutsläppen i Baia Mare (Rumänien)

På begäran av Ungerns, Rumäniens och Jugoslaviens regeringar, och efter samråd med Europeiska kommissionen och Förenta nationernas kontor för samordning av humanitära angelägenheter (OCHA), tillkännagav generaldirektören för Förenta nationernas miljöprogram (UNEP) den 18 februari 2000 att en grupp internationella experter skulle sändas till det drabbade området för att göra en vetenskaplig analys av de miljöskador som uppkommit på grund av utsläppet.

Uppdraget, som var en gemensam satsning av UNEP och OCHA, organiserades av deras gemensamma miljöenhet och leddes av chefen för UNEP:s Europa kontor. Enligt uppdragsspecifikationen skulle expertgruppen göra en oberoende, veten skaplig beskriv ning av utsläppet och av de förhållanden och händelser som ledde fram till det, samla in och gå igenom data om utsläppet och dess miljökonsekvenser samt utarbeta rekommendationer om framtida insatser och förebyggande åtgärder.

Uppdraget utgjorde ett bra exempel på samarbete mellan olika organ och på en snabb, tvärvetenskaplig bedömning. Den var begränsad i storlek, omfattning och tid, och följaktligen inte avsedd att ge en fullständig överblick över olyckan och dess följder. Uppdraget bestod huvudsakligen i att ta fram miljödata som kunde utgöra underlag för det internationella utrednings- och granskningsarbete som utfördes bland annat av Baia-Mare-gruppen.

Uppdraget, som genomfördes under perioden 23 februari-6 mars 2000, omfattade provtagning, analyser, intervjuer med nationella och lokala experter, diskussioner med nationella myndigheter, berörd befolkning och icke-statliga organisationer.

Experter från sju länder (Finland, Norge, Schweiz, Sverige, Tjeckien, Tyskland och Österrike) utsågs med mycket kort varsel och fick resa till de drabbade områdena. Deras sakkunskaper spände över en rad fackområden: kemi, ekotoxikologi, biologi, processteknik och damm byggnads teknik.

Gruppen samlades i Bukarest (Rumänien) och reste sedan till olycksplatsen i Baia Mare. Därifrån åkte man över gränsen till Ungern och följde flodsystemet ned till den jugoslaviska gränsen. Slutligen togs prover längs Donau i Jugoslavien. Uppdraget var indelat i sju huvudområden som skulle undersökas:

-Fördämningens konstruktion och underhåll, för att förstå hur den kunde brista.

-Beredskapsplaner och tidiga varningssystem.

-Konsekvenser för dricksvattnet i kommuner vars grundvattentäkter och allmänna dricksvattenförråd kunde vara förorenade.

-Ytvattnets kvalitet, inklusive kemiska, biologiska och ekotoxikologiska effekter.

-Effekter på sediment och mark, särskilt med hänsyn till tungmetallutsläpp.

-Provtagnings- och analysmetoder som användes av olika lokala och nationella myndigheter, för att undersöka eventuella skillnader vid mätning av föroreningen.

-Intervjuer och kontakter med lokala myndigheter, icke-statliga myndigheter och representanter för befolkningen, för att få en uppfattning om det sociala och ekono miska sammanhanget och om utsläppets konsekvenser.

UNEP/OCHA:s rapport offentliggjordes i slutet av mars 2000 och kan laddas ned från följande adress: http://www.natural-resources.org/environment/BaiaMare/index.htm).

4. "Baia Mare"-olyckan ur teknisk synvinkel - verksamhetsbeskrivning och hur man kan dra lärdom av olyckan

Det här avsnittet innehåller en beskrivning av företaget och dess verksamhet. Här anges sannolika orsaker till cyanidutsläppet och hur man kan dra lärdom av det inträffade, utan att för den skull förekomma resultaten av Baia Mare-gruppens undersökning.

4.1.1. Beskrivning av företaget

Företaget som drev anläggningen för upparbetning av gruvavfall i Baia Mare (Rumänien) heter Aurul S.A. Det är ett aktiebolag som ägs av de australiska företaget Esmeralda Exploration Limited (50 %) och Remin (som i sin tur ägs av rumänska staten) (44,8 %). Esmeralda är ett litet företag som endast driver denna anläggning i Baia Mare. Efter olyckan har Esmeralda varit föremål för tvångsförvaltning.

4.1.2. Verksamhetsbeskrivning

Remins tidigare malmproduktion i Baia Mare-området hade gett upphov till stora mängder gruvavfall med låga halter av guld och silver. Fördämningarna begränsade stadens fortsatta utbredning och utgjorde också ett allvarligt miljöproblem. Slagghögarna, som låg mitt i staden, förorenade yt- och grund vattnet och gav upphov till kringflygande damm, särskilt under sommar månaderna. Efter ett internationellt anbudsförfarande inleddes därför ett projekt för att sanera dessa områden. I och med att nya behandlingsmetoder utvecklats hade det blivit tekniskt och ekonomiskt möjligt att återvinna metaller ur detta avfall.

Baia Mare-projektet för återvinning av metaller ur gruvavfall utformades för en årlig behandling av 2 500 000 ton avfall från tidigare gruvverksamhet. För att kunna använda detta avfall i guldlakningsprocessen sprutades det först med vatten så att slammet kunde pumpas till en urvattnare. Därifrån överfördes slammet till en kul kvarn, främst för att polera ytan så att cyanidlakningen skulle bli effektivare. Det fina slammet bestående av malm och vatten överfördes sedan till den så kallade CIP-anläggningen (Carbon-in-Pulp).

Resterna från CIP-processen pumpades från anläggningen till avfallsdammen som var belägen ca 7 km söder om Baia Mare i byn Sasar. Innan verksamheten inleddes byggdes en ny 96 hektars avfallsdamm med jordfördämningar och en infodring av plast. Konstruktionen bestod av en inre vall och en lägre yttre vall. Den yttre vallen var inte till för att samla upp vatten i händelse av ett utsläpp, utan för att samla upp lakvatten och regnvatten som rann av från den inre vallen.

Ända sedan verksamheten inleddes hade de grövre avfallsfraktionerna använts för den fortsatta konstruktionen av fördämningen. Av denna anledning användes ett antal hydrocykloner, som var utplacerade längs den övre delen av fördämningen. Den finare avfallsfraktionen släpptes tillsammans med det använda vattnet ut i dammen bakom fördämningen. När slammet hade sedimenterat avskildes vattnet och åter användes i lakningsprocessen för att hålla användningen av cyanid på lägsta möjliga nivå.

>Hänvisning till>

Figur 1. Tvärsnitt av avfallsdammen (Freeboard: fribord; Beach: strand)

Sammanfattningsvis hade avfallsdammen i vissa avseenden ungefär samma funktion som en slagghög eller ett avfallsupplag, där den malda malmen deponeras. När avfallsdammen hade fått sin slutliga form och volym, skulle återstående vatten pumpas bort eller avdunsta.

4.1.3. Omständigheter i samband med utsläppet

Efter extrema väderförhållanden (is och snö på avfallsdammen, kraftig nederbörd - 36 l/m2) blev det avfall som deponerats innanför den inre vallen genomblött. Stabiliteten påverkades, vilket gav upphov till lokala förskjutningar som senare utvecklades till en spricka på ca 23 m. Det vatten som släpptes ut genom sprickan fyllde området mellan de två vallarna och flödade över den yttre vallen.

4.1.4. Hur man kan dra lärdom av olyckan

Vid bearbetning guldhaltig malm är cyanidlakning för närvarande den metod som är att föredra, både ur miljösynpunkt och av ekonomiska skäl, och det är en metod som används över hela världen. Avfallsdammarnas utformning och skötsel beror, oavsett om det är fråga om utvinning av guld eller annan utvinningsverksamhet, i hög grad på för hållandena på platsen. Man måste bland annat beakta terrängförhållanden och berggrunden där fördämningen konstrueras, typen av avfall och klimat förhållanden.

Aurul S.A. återvann cyanidhaltigt vatten i ett "slutet kretslopp" för att därigenom minska kostnaderna för neutraliseringskemikalier och cyanid. Avfallsdammen utgjorde därför en risk, eftersom den ständigt innehöll stora mängder cyanid. Rumänska experter upp skattade att omkring 120 ton cyanid släpptes ut i floden.

När avfallsdammar används efter cyanidlakning av guldhaltig malm kan cyaniden destrueras med exempelvis natriumhypoklorit innan vattnet med resterna pumpas till avfallsdammen. Efter sedimentering släpps vattnet antingen ut eller pumpas tillbaka och återanvänds i processen där det blandas med cyanid igen. Den mest självklara åtgärden för att förebygga olyckor som inträffar på grund av en för hög vattennivå i dammen, är att se till att fördämningen anläggs på rätt sätt och konstrueras av ett lämpligt material så att den kan stå emot den förväntade belastningen. En annan åtgärd som kan minska påverkan på miljön om en fördämning skulle brista är att anlägga en extra inneslutning. Med tanke på konsekvenserna av ett eventuellt utsläpp är det motiverat att vidta sådana ytterligare åtgärder om innehållet i dammen är att betrakta som farligt, till exempel om cyaniden inte destrueras.

Lagringskapaciteten skulle kunna ökas genom att man bygger ytterligare för däm ningar för att samla upp vatten som läcker ut. En annan möjlighet vore att släppa ut överskottsvatten från dammen för att sänka vattennivån om denna plötsligt höjs vid kraftig nederbörd. Underhållet och den kontinuerliga utbyggnaden av avfalls dammen är också av stor vikt, och man bör särskilt uppmärksamma förhållandet mellan fasta ämnen och vatten i fördämningen och hur detta förhållande påverkas till exempel vid kraftig nederbörd. Detta innebär att "strandens" storlek (dvs. området från den inre vallens övre del till vattenlinjen, se figur 1) och "fribords avståndet" (dvs. avståndet mellan fördämningens övre del och vattenlinjen, se figur 1) måste hållas under uppsikt. Olyckan är också en påminnelse om att en avfallsdamm måste utformas och underhållas på ett sådant sätt att den klarar värsta tänkbara väder förhållanden, till exempel kraftigt regnfall eller snö och temperaturer under noll. Detta är bara några förslag på vad man skulle kunna göra vid utformning och användning av den här typen av avfallsdammar för att begränsa olycksrisken till ett minimum.

Olyckan har belyst den viktiga frågan om hur ineffektiva tillstånds- och övervak nings förfaranden kan leda till att det skapas sådana förutsättningar att fördämningar med konstruktionsbrister kan uppföras och beviljas tillstånd. Enligt UNEP/OCHA-rapporten hade 22 olika miljö- och hälsotillstånd beviljats för anläggningen innan verksamheten fick inledas och det tog totalt sju år att erhålla dessa tillstånd. Det faktum att det saknas effektiv sam ordning mellan de många olika organ som är inblandade i tillståndsgivningen, och att en enda organisa tion har det övergripande ansvaret för tillsyn och teknisk övervakning, utgör än idag ett problem i Rumänien. Det finns en risk för att tillsynen har varit otillräcklig även när det gäller andra befintliga anläggningar i kandidatländerna, inom olika branscher, och att de kan utgöra ett hot mot miljö och hälsa. Det är därför nödvändigt att i större utsträckning beakta behovet av att förbättra till stånds förfarandena och att ge tillsyns myndigheterna ökade resurser och möjligheter.

5. Gemenskapens befintliga miljölagstiftning

Gruvdriftens miljöaspekter behandlas i flera olika rättsakter i gemenskapen.

5.1. Rådets direktiv 85/337/EEG [4], i dess lydelse enligt direktiv 97/11/EG om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt [5], och FN-ECE:s Esbokonvention om miljö konsekvens beskrivningar i ett gräns över skridande sammanhang [6]

[4] EGT L 175, 5.7.1985.

[5] EGT L 73, 14.3.1997.

[6] EGT C 104, 24.4.1992.

Enligt rådets direktiv 85/337/EEG, i dess lydelse enligt rådets direktiv 97/11/EG, skall ett stort antal ekonomiska verksamheter som kan antas medföra en betydande miljö påverkan genomgå en miljökonsekvens bedöm ning. Dit hör bland annat gruv drift och fördämningar.

I detta direktiv betonas vikten av förebyggande åtgärder, eftersom verksamheternas sanno lika påverkan på miljön måste bedömas innan tillstånd ges. En sådan bedöm ning skall utmynna i en miljörapport som måste beaktas av den tillståndsgivande myndigheten. Bedömningen skall bland annat omfatta de åtgärder som planeras för att minska påverkan på miljön. Det är viktigt att allmänheten, i enlighet med gällande bestämmelser, görs delaktig i bedöm nings förfarandet. Den behöriga myndigheten måste noga beakta allmänhetens synpunkter. Genom ett sådant till väga gångssätt till försäkras öppenhet och insyn, allmänheten görs delaktig och får till gång till information på ett tidigt stadium, och det kan också bidra till att miljörisker identifieras och begränsas.

Genom detta direktiv genomförs också FN-ECE:s Esbo konvention om miljö konsekvens beskrivningar i ett gränsöverskridande samman hang. Konventionen under tecknades 1991 och trädde i kraft 1997. Konven tionen har för närvarande 30 parter, inklusive Europeiska gemen skapen. Gruvdrift och fördämningar är också upptagna i denna konvention. Om det finns en risk för att ett planerat projekt har betydande gränsöverskridande miljöeffekter skall de berörda parterna underrättas om detta och all relevant information om projektet, inklusive miljörapporten, skall överlämnas så att den berörda allmänheten får tillfälle att komma med synpunkter. Resultaten av sådana gränsöverskridande samråd måste beaktas av partens behöriga myndighet som ansvarar för tillståndsgivningen.

5.2. Rådets direktiv 76/464/EEG om förorening genom utsläpp av vissa farliga ämnen i gemenskapens vattenmiljö [7]

[7] EGT L 129, 18.5.1976, s. 23.

Detta direktiv reglerar utsläpp av farliga ämnen i vattenmiljön, men det omfattar inte förorening som uppkommer genom olycka. 18 ämnen, bland andra kadmium och kvicksilver, regleras i fem särdirektiv i vilka det fastställs gemen skaps omfattande utsläppsgränsvärden och kvalitetsnormer för vattenmiljön. Medlems staterna skall för vissa föroreningar, som fastställs bland ett stort antal ämnen, bland annat cyanider och tungmetaller, upprätta nationella program för att minska utsläppen. Dessa program skall omfatta rättsligt bindande kvalitetsmål för vatten och tidsfrister för genomförandet av vissa utsläppsminskningsmål. Gruvdrift är en verksamhet som innebär en betydande risk för föroreningar med vissa farliga ämnen som kan ha en skadlig inverkan på vattenmiljön. För att få släppa ut sådana föroreningar krävs ett tillstånd. Direktivet möjliggör således en effektiv förorenings kontroll från punkt källor inom gruvindustrin.

5.3. Rådets direktiv 96/82/EG av den 9 december 1996 om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga olyckshändelser där farliga ämnen ingår [8] (Seveso II-direktivet) och FN-ECE:s konvention om gräns över skridande konsekvenser av industriolyckor [9]

[8] EGT L 10, 14.1.1997, s. 13.

[9] EGT L 326, 3.12.1998, s. 1.

Detta direktiv har till syfte att förebygga allvarliga olyckshändelser där farliga ämnen ingår och att begränsa följderna av dem för människor och miljö, så att höga skydds nivåer kan säkerställas på ett konsekvent och effektivt sätt i hela gemenskapen.

Den viktigaste nyheten i Seveso II-direktivet är att verksamhetsutövare är skyldiga att införa ett säkerhetssystem, vilket skall omfatta en detaljerad riskbedömning med hjälp av möjliga olycksscenarier. En sådan riskbedömning spelar en viktig roll när det gäller att förebygga större olyckor.

Det klassiska tillämpningsområdet för Seveso II-direktivet är kemiska industrier och lageranläggningar, där man hanterar kemiska ämnen i mängder som överskrider vissa tröskelvärden.

Enligt artikel 4 e i direktivet omfattar direktivets räckvidd inte gruvindustri, där verksamheten utgörs av provgrävningar och utvinning av mineral i gruvor och dagbrott samt borrning. Dessutom undantas enligt artikel 4 f även avfallsdeponier.

Dessa undantag grundas på det ursprungliga Sevesodirektivet från 1982 vars räck vidd varken omfattade gruvbrytning och annan gruvverksamhet eller anläggningar för omhändertagande av giftigt och farligt avfall som omfattas av gemenskapernas rättsakter i den mån dessa rättsakter avser förebyggande av storolyckor.

När förslaget till Seveso II-direktivet lades fram för rådet och Europaparlamentet, moti verades bibehållandet av ovannämnda undantag med att dessa verksamhets områden, trots att de utgjorde en stor olycksrisk, inte på ett enkelt sätt lät sig inordnas i förslaget med tanke på att det förelåg särskilda behov eller risker.

Seveso II-direktivet lämnar ett visst utrymme för tolkning av direktivets tillämp nings område, vilket skulle kunna utnyttjas för att undanta behandlingsverksamhet eller avfalls dammar från räckvidden.

Genom direktivet genomförs också FN-ECE:s konvention om gräns överskridande effekter av industriolyckor. Denna konvention undertecknades 1992 och trädde i kraft i april 2000. Konventionen har för närvarande 17 parter, inklusive Europeiska gemenskapen. Syftet med konventionen är att skydda människor och miljö mot industriolyckor som kan ha gränsöverskridande konsekvenser, och att främja aktivt internationellt samarbete mellan de avtalsslutande parterna före, under och efter sådana olyckor. Konventionen omfattar emellertid inte fördämningar som brister, med undantag för effekterna av industriolyckor som orsakas av sådana bristningar.

5.4. Gemenskapens lagstiftning om avfallshantering

5.4.1. Direktiv 75/442/EEG [10], i dess lydelse enligt direktiv 91/156/EEG om avfall [11]

[10] EGT L 194, 25.7.1975, s. 39.

[11] EGT L 78, 26.3.1991.

Enligt artikel 2 i direktiv 75/442/EEG om avfall, i dess lydelse enligt direktiv 91/156/EEG, skall avfall från prospektering, brytning, behandling och lagring av mineralresurser samt utvinning i stenbrott, i den utsträckning det redan omfattas av annan gemenskapslagstiftning, inte omfattas av direktivet. Eftersom det för närvarande inte finns någon särskild gemenskapslagstiftning för denna typ av avfall, omfattas avfall från utvinningsindustrin av direktiv 75/442/EEG.

Enligt artikel 4 i direktiv 75/442/EEG skall medlemsstaterna vidta de åtgärder som krävs för att säkerställa att avfall återvinns eller bortskaffas utan fara för människors hälsa och utan att processer eller metoder används som kan skada miljön.

5.4.2. Direktiv 99/31/EG om deponering av avfall [12]

[12] EGT L 182, 16.7.1999, s. 1.

Deponering av avfall i en damm är en typ av avfallshantering som omfattas av befintlig EU-lagstiftning, nämligen direktiv 99/31/EG om deponering av avfall. Detta direktiv trädde i kraft den 16 juli 1999 och skall ha genomförts senast den 16 juli 2001.

Deponering av icke-farligt inert avfall som uppkommer vid prospektering och utvinning, behandling och lagring av mineraltillgångar samt vid drift av stenbrott omfattas inte av direktivet. Avfall från brytning av metaller är emellertid i allmänhet inte att betrakta som inert avfall och det skulle därför omfattas av direktivet.

I direktivet fastställs vilka krav som skall gälla för beviljande av tillstånd till deponier, deras tekniska konstruktion, den typ av avfall som får tas emot och över vakningsförfaranden.

Även om direktivet ännu inte börjat tillämpas innehåller det ett antal krav som gäller avfallshantering i samband med gruvdrift:

-Vid lokalisering av en deponi skall hänsyn bland annat tas till avståndet till grund- och ytvattentäkter och risken för översvämningar, sättningar, jordskred eller snöskred på platsen.

-Lämpliga åtgärder skall vidtas för att kontrollera vatten från nederbörd som tränger in i deponin.

-Placeringen av avfall på platsen skall äga rum på ett sådant sätt att avfallsmassornas och med avfallet förbundna strukturers stabilitet garanteras, särskilt för att undvika glidningar.

-Ett övervakningsprogram föreskrivs för kontroll av vatten, lakvatten och gas. De behöriga myndigheterna skall underrättas om resultaten från denna över vakning.

Det bör observeras att direktivet om deponering av avfall i första hand är avsett att reglera deponering av avfall i normala deponier. Alla de frågor som gäller skötseln av avfallsdammar har inte varit föremål för något särskilt övervägande i detta direktiv.

5.5. Rådets direktiv 96/61/EG av den 24 september 1996 om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar [13] (IPPC-direktivet)

[13] EGT L 257, 10.10.1996.

Den som bedriver någon av de verksamheter som anges i bilaga I till IPPC-direktivet är skyldig att inneha ett driftstillstånd som utfärdas av de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna. För de vanligaste föroreningarna skall dessa tillstånd omfatta utsläpps gränsvärden eller motsvarande parametrar. Dessa skall grundas på bästa tillgängliga teknik. Om det finns risk för miljöpåverkan skall tillstånden dessutom omfatta krav på åtgärder som rör andra för hållanden än dem som gäller vid normal drift, t.ex. i fråga om igångsättning, läckor, störningar i driften, tillfälliga avbrott och den slutliga nedläggningen av verksamheten.

IPPC-direktivet omfattar framställningsprocessens samlade miljöpåverkan, dvs. förorening av luft, vatten och mark, generering av processavfall, energianvändning m.m. I direktivet betonas vikten av förebyggande åtgärder i stället för begränsning av föroreningar i efterhand. I direktivet görs en åtskillnad mellan å ena sidan nya anläggningar, eller sådana som genomgått betydande ändringar, och å andra sidan befintliga anläggningar. För den förstnämnda kategorin gäller alla bestämmelser i direktivet sedan oktober 1999. För den senare kategorin måste medlemsstaterna se till att direktivet följs från och med oktober 2007.

Den egentliga utvinningsverksamheten omfattas inte av IPPC-direktivet, men den typ av verksamhet som bedrevs vid Baia Mare-anläggningen faller däremot inom direktivets räckvidd. Punkt 2.5 a i bilaga I omfattar "anläggningar för produktion av icke-järnmetaller utifrån malmer, slig eller sekundärt råmaterial genom metallurgiska, kemiska eller elektrolytiska processer".

Det är emellertid inte säkert att IPPC-direktivet omfattar alla platser i Europeiska unionen där man använder avfallsdammar. Det kan hända att de inte är att betrakta som produktionsanläggningar (om de är skilda från det egentliga produktionsstället), att de inte producerar metaller (utan exempelvis slig) eller att de inte kan anses vara deponier som omfattas av kategori 5.4 i bilaga I till direktivet ("avfallsdeponier som tar emot mer än 10 ton per dygn eller med en totalkapacitet på mer än 25 000 ton, med undantag för avfallsdeponier för inert avfall"). Flertalet fördämningar uppfyller förmodligen detta kriterium.

Begreppet "deponi" definieras inte i IPPC-direktivet, men i direktivet om deponering av avfall (99/31/EC) [14] finns däremot en definition. Enligt artikel 2 g i det direktivet avses med deponi en upplagsplats för avfall på eller i jorden. Definitionen av deponi omfattar inte lagring av avfall innan det återvinns eller behandlas för en period av som regel mindre än tre år och lagring av avfall innan det bortskaffas för en period av mindre än ett år. Det bör observeras att avfallsdammarna i Baia Mare och Aznalcóllar inte var avsedda för tillfällig lagring. På grundval av ovanstående definition är det sannolikt att det stora flertalet avfallsdammar omfattas tack vare den nuvarande ordalydelsen i bilaga I.

[14] EGT L 182, 16.7.1999.

6. Uppföljning - Handlingsplan

De gruvolyckor som nyligen inträffat har visat att det finns behov av en översyn av gemenskapens miljöpolitik. Detta är särskilt viktigt med tanke på den förestående utvidgningen av EU. De nedan beskrivna åtgärderna kommer därför att utformas i nära samverkan med kandidatländerna.

Diskussioner har inletts med medlemsstaternas experter för att ändra klassificeringen av gruvavfall och uppta det i förteckningen över farligt avfall. De första slutsatserna väntas föreligga under andra hälften av 2000.

Enligt det ramdirektiv om vatten som rådet och parlamentet nyligen antagit, skall åtgärder vidtas med avseende på avrinningsområdena, bland annat "åtgärder som krävs för att hindra betydande läckage av förorenande ämnen från tekniska installationer, och för att hindra och/eller minska konsekvenserna av oavsiktliga föroreningsincidenter" och "system för att upptäcka eller varna för sådana händelser".

Ur räddningstjänstsynpunkt visar erfarenheterna från Baia Mare-olyckan i Rumänien också tydligt att det är nödvändigt att förbättra de tidiga varningssystemen. Kommissionen har därför lagt fram ett förslag om inrättande av ett gemenskaps system för att samordna räddningstjänstinsatser i nödsituationer [15].

[15] KOM(2000) 593 slutlig, 27.9.2000.

Vitboken om ersättningsansvar för miljöskador [16] innehåller förslag om införandet av en miljöansvarsordning i gemenskapen i syfte att förbättra genomförandet av viktiga miljöprinciper (förorenaren skall betala, förebyggande åtgärder och försiktighet) och av gemenskapens befintliga miljölagstiftning. En sådan ordning skulle också garantera att skadad miljö återställs.

[16] KOM(2000) 66 slutlig, 9.2.2000.

Kommissionens förslag om att utarbeta ett ramdirektiv om miljöansvar fick brett stöd vid miljörådets möte den 30 mars 2000. Ett sådant förslag håller nu på att förberedas och det är meningen att det skall läggas fram före utgången av 2001. Dessförinnan måste flera undersökningar genomföras, bland annat för att klarlägga ekonomiska aspekter såsom konkurrenskraft och försäkringsskydd, och för att avgöra hur skador på den biologiska mångfalden kan värderas och avhjälpas. Hänsyn kommer också att tas till yttranden från andra EU-institutioner och till synpunkter från berörda parter.

Förutom dessa insatser planeras tre nyckelåtgärder. Dessa skulle avse riskhantering inom industrin, hantering av gruvavfall och samordnade insatser för att begränsa och förebygga föroreningar.

6.1. Ändring av Seveso II-direktivet

När det gäller riskhantering inom industrin verkar Seveso II-direktivet vara det lagstiftningsinstrument som är bäst lämpat att förebygga större olyckor där farliga ämnen ingår. Enligt direktivet är verksamhetsutövare skyldiga att införa ett säkerhetssystem, vilket skall omfatta en detaljerad riskbedömning med hjälp av möjliga olycks scenarier.

För att bli av med de ovan beskrivna tvetydigheterna i det nuvarande direktivet planeras en ändring av Seveso II-direktivet så att det klart och entydigt omfattar utvinning av mineraler ur malm och särskilt avfallsdammar eller för dämningar som används i samband med sådan utvinning. Det är viktigt att observera att sådan verksamhet endast skulle omfattas av direktivet om den inbegriper hantering av farliga ämnen i mängder som överstiger de tröskelnivåer som fastställs i direktivet.

Ändringen kommer att utarbetas när Baia Mare-gruppen avlagt sin slut rapport. Den kommer att utgöra en del av en mer omfattande översyn av direktivets räckvidd.

Explosionen i SE Fireworks lager i Enschede (Nederländerna) tidigare i år, som dödade och skadade ett stort antal personer, har i varje fall visat att det är nödvändigt att se över de tröskel nivåer som fastställts för pyrotekniska ämnen och att föreslå ändringar i Seveso II-direktivet.

Redan när direktivet antogs hade rådet begärt att kommissionen skulle utvärdera de tröskelnivåer som fastställts för miljöfarliga ämnen och förteckningen över cancer framkallande ämnen i bilaga I. Detta arbete har genomförts i två tekniska arbets grupper som avgav sina respektive slutrapporter i april 2000. I dessa rapporter föreslås en ordentlig sänkning av tröskelnivåerna för miljöfarliga ämnen och en utökning av den förteckning över cancerframkallande ämnen som ingår i bilaga I till Seveso II-direktivet.

6.2. Ett initiativ om hantering av gruvavfall

Hanteringen av avfall från gruvbrytning och utvinning i stenbrott måste undersökas i detalj. Gruvavfall är en av de största avfallskategorierna i gemenskapen. Vissa typer av avfall, särskilt det avfall som genereras vid utvinning av icke-järnmetaller, innehåller stora mängder farliga ämnen, exempelvis tungmetaller. Alla metaller är visser ligen naturligt förekommande ämnen som spelar en väsentlig roll i vårt dagliga liv, men de är samtidigt beständiga och bryts ned långsamt i miljön. Koncentra tionerna måste därför begränsas så att de understiger de nivåer som kan ge upphov till skador på miljön. Koncentrationerna kan emellertid variera mycket beroende på närheten till malmförande lager. När metaller och metallföreningar väl har tagits upp till ytan genom gruvdrift har de en tendens att bli mer "tillgängliga" i kemiskt hänseende och det krävs därför särskilda insatser för att förhindra förorening.

Av denna anledning inleddes en undersökning i september 1999 om befintlig lagstiftning och praxis vid hantering av avfall från utvinningsindustrin. Under sökningen kommer att fokuseras på miljöfrågorna i samband med hantering av gruvavfall och på bästa praxis, för att kunna förebygga skador på miljön i samband med avfallshanteringen.

Undersökningen har utökats så att den även omfattar de kandidatländer som har en betydande gruvindustri (Ungern, Bulgarien, Rumänien, Polen, Tjeckien och Slovakien). Hela undersökningen skall vara slutförd före utgången av 2000 och den kommer att inriktas på skötseln av avfallsdammar som innehåller icke-järn metall mineraler. En inventering av större gruvanläggningar bör genomföras på regional basis, i den mån information finns tillgänglig. Det väntas bli svårt att samla in information. Med tanke på att de tillgängliga medlen är begränsade, liksom tiden, är det inte möjligt att upprätta en detaljerad förteckning över alla nedlagda och befintliga gruvor i dessa länder. Ett forskningsprojekt om gruvavfallets miljö konse kvenser i kandidatländerna kommer så småningom att genomföras av Gemensamma forskningscentret i samarbete med andra enheter inom kommissionen och Europeiska miljöbyrån. Denna undersökning kommer att omfatta en inventering av platser med toxiskt gruvavfall, en jämförelse av lagstiftning om gruvavfall och en bedömning av miljöeffekterna vid gruvolyckor.

På grundval av resultaten från undersökningen, som kommer att diskuteras med alla berörda parter, kommer det att bli möjligt att avgöra huruvida det behövs en rättsakt på detta område, t.ex. ett förslag till direktiv som särskilt inriktas på hantering av gruvavfall. I ett sådant förslag skulle man i så fall ta hänsyn till områdenas specifika karaktär och de stora skillnaderna mellan utvinningsindustrins olika delbranscher. Detta kommer att bli aktuellt under 2001.

6.3. Referensdokument om bästa tillgängliga teknik i anslutning till IPPC-direktivet

För att underlätta genomförandet av IPPC-direktivet inom sektorn för brytning av icke-järnmetaller överväger kommissionen att organisera ett informationsutbyte om skötseln av avfallsdammar, i syfte att ta fram ett särskilt referens dokument om bästa tillgängliga teknik på detta område. Denna uppgift skulle kunna ingå som en del av det informationsutbyte om bästa tillgängliga teknik som redan pågår mellan medlems staterna och industrin, och som samordnas av Europeiska IPPC-kontoret [17] vid Gemensamma forskningscentret. Arbetet bör inledas före årsskiftet och mål sätt ningen bör vara att det skall slutföras senast under hösten 2002. Referens dokumentet bör dels omfatta metoder för att minska vanliga föroreningar, och dels metoder för att förebygga eller begränsa följderna av olyckor.

[17] http://eippcb.jrc.es

Ett referensdokument är inte normativt till sin natur. Det är endast avsett att tjäna som vägledning för de behöriga myndigheter (på nationell, regional eller lokal nivå) som ansvarar för att utfärda tillstånd till anläggningar som omfattas av IPPC-direktivet. Förutom myndigheterna i Europeiska unionens medlemsstater finns det också flera andra målgrupper som berörs av detta, exempelvis myndigheter i kandidat länderna, företag som driver en IPPC-anläggning i Europa, små och medel stora företag inom denna bransch som inte omfattas av direktivet, forskar världen, berörda aktörer utanför Europa, miljöorganisationer och sist men inte minst allmän heten.

Ett referensdokument om bästa tillgängliga teknik i samband med skötseln av avfallsdammar skulle öka kunskaperna om vilka åtgärder som står till buds för att förhindra att liknande olyckor inträffar i framtiden. Om de tillståndsgivande myndigheterna hade tillgång till denna information skulle de kunna kräva att anläggningar i Europeiska unionen som använder avfallsdammar skall uppfylla de strängaste miljönormer som finns i världen (under förutsättning att de uppfyller kriteriet på tillgänglighet i artikel 2.11 i IPPC-direktivet).

Såsom nämns ovan (se avsnitt 5.5) kan IPPC-direktivet inte omfatta alla platser i Europeiska unionen där man använder avfallsdammar. Om nödvändigt, skulle man därför kunna förtydliga IPPC-direktivets räckvidd så att det uteslutande omfattar avfallsdammar för järnhaltigt metallavfall med en inneboende risk för betydande skador på miljön eller människors hälsa. Dessutom skulle det kunna omfatta behandling av vissa gruvmineraler och rester. Sådana ändringar skulle kunna övervägas inom ramen för ett initiativ om hantering av gruvavfall (se avsnitt 6.2).

6.4. Bidrag till Baia Mare-gruppens arbete

De tre nyckelåtgärder som har fastställts som en fokuserad uppföljning av den senaste tidens gruvolyckor, dvs.

-en ändring av Seveso II-direktivet,

-ett initiativ om hantering av gruvavfall, och

-ett referensdokument om bästa tillgängliga teknik i anslutning till IPPC-direktivet

kommer att utgöra ett viktigt bidrag till Baia Mare-gruppens pågående arbete.