MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET, EUROPAPARLAMENTET OCH REVISIONSRÄTTEN - EKONOMISKA UPPGIFTER OM 6:e, 7:e OCH 8:e EUROPEISKA UTVECKLINGSFONDEN - 2002

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

1. Inledning 3

2. De politiska och ekonomiska förutsättningarna för vårt samarbete med AVS-länderna 3

3. Allmän översikt 4

3.1 Åtaganden och betalningar 4

3.2 EUF-medlens faktiska tillgänglighet och användning 5

3.3 Insatser för att påskynda utbetalningen av åtaganden 7

3.4 Fördelning mellan olika sektorer 9

4. Genomförandet i olika sektorer 10

5. Delegering av resurser och beslutsbefogenhet till kommissionens delegationer 12

5.1 Läget när det gäller den första fasen av delegering till delegationerna 12

5.2 Läget när det gäller den andra fasen av delegering till delegationerna 13

5.3 Läget när det gäller den tredje fasen av delegering till delegationerna 14

Bilaga: 6:e, 7:e och 8:e EUF (31.12.2002) - läget när det gäller genomförandet av respektive instrument 14

1. Inledning

EU:s förbindelser med AVS-länderna fick en ny utformning i juni 2000 genom undertecknandet av Cotonouavtalet, i vilket ett nytt 20-årigt partnerskap fastställs. Under 2002 har båda parterna fortsatt med de ratificeringar som krävs innan avtalet officiellt kan träda i kraft i april 2003.

Ett viktigt steg framåt togs i september 2002 genom inledandet av förhandlingar mellan EU och AVS-länderna om nya avtal om ekonomi och partnerskap. I dessa avtal kombineras frågor om handel och utveckling på ett sätt som är anpassat till nationella och regionala förhållanden i full överensstämmelse med WTO-reglerna. Förhandlingarna om avtalen om ekonomi och partnerskap kommer att slutföras inom de närmaste fem åren och avtalen kommer att träda i kraft den 1 januari 2008, såvida ett tidigare datum inte överenskoms.

På det hela taget har gemenskapen under 2002 förstärkt inriktningen på Afrika, där utvecklingsutmaningarna - i fråga om nöd, marginalisering och bristande kapacitet - är som störst. Gemenskapens förbindelser med Afrika utvecklas mot bakgrund av initiativ som lanseringen av Afrikanska unionen och antagandet av dess sociala och ekonomiska program - det nya partnerskapet för Afrikas utveckling (NEPAD) - på unionens första toppmöte i Durban i juli 2002.

2. De politiska och ekonomiska förutsättningarna för vårt samarbete med AVS-länderna

Bland AVS-länderna finns några av världens fattigaste länder med allvarliga ledningsproblem. Risknivån i verksamheten i dessa länder är således till sin natur mycket hög och ländernas förmåga att uppfylla kraven för ett "partnerskap för bistånd" är begränsad.

Genomförandet av vårt samarbete med AVS-länderna är i allt högre utsträckning nära förknippat med de politiska förutsättningarna, och medlemsstaterna skjuter upp eller ställer in samarbetet i fråga om både programplanering och program/projekt till följd av problem med de mänskliga rättigheterna eller andra demokratifrågor och hinder för genomförandet i partnerlandet.

När det gäller programplanering går en stor del av anslagen till de fattigaste länderna, varav ett stort antal befinner sig i kris (t.ex. Sudan, Demokratiska republiken Kongo, Kongo, Sierra Leone, Liberia, Burundi, Elfenbenskusten, Rwanda och Haiti) där biståndet ofta måste ställas in.

Graden av fattigdomsminskning och ekonomiskt resultat i de AVS-länder som mottar direkt budgetstöd varierar. Om kriteriet rörande "gott styre", som fastställs av världssamfundet, och de överenskomna tekniska villkoren för utbetalningar inte uppfylls kommer betalningarna att hållas inne.

3. Allmän översikt

3.1 Åtaganden och betalningar

Nya åtaganden under 2002 uppgick till 2 115 miljoner euro (precis över EuropeAids mål på 2 000 miljoner euro). Betalningarna uppgick till 1 902 miljoner euro, vilket också precis överskred det årliga målet på 1 850 miljoner euro. Det ursprungliga målet på 2 000 miljoner euro sattes ned, eftersom den sista utbetalningen avseende HIPC (150 miljoner euro) till Europeiska investeringsbanken (EIB) sköts fram till 2003 [1].

[1] När ett land har nått sin "slutförandepunkt" kan skuldlättnad från EIB påbörjas. Till följd av de fallande världsmarknadspriserna på vissa exportprodukter har emellertid den väntade ekonomiska återhämtningen och därigenom uppnåendet av slutförandepunkten för länderna i fråga försenats.

Beloppet 2 115 miljoner euro för nya åtaganden ligger något över 2001 års belopp på 1 920 miljoner euro. Omkring 790 miljoner euro av totalbeloppet för 2002 togs från de allmänna reserverna i 8:e EUF (finansieringsram A) enligt reglerna om övergångsåtgärder, eftersom ratificeringen av Cotonouavtalet inte slutfördes under 2002 och 9:e EUF således inte kunde bli tillgänglig. Beloppet av åtaganden avseende AVS-länders nationella och regionala program var ca 50 miljoner euro lägre än prognostiserat, men detta uppvägdes av att beloppet för riskkapitallån från EIB var högre än prognostiserat.

Kommissionen har också lyckats med att frigöra 346 miljoner euro i outnyttjade anslag för vilka åtaganden tidigare ingåtts men sedermera inte använts i de projekt för vilka de var avsedda. Dessa anslag - vanligen kallade "återtagna åtaganden" - kommer nu att omfördelas inom de respektive nationella och regionala programmen under 2003. Detta innebär att nettonivån för nya åtaganden under 2002 är 1 768 miljoner euro. Detta kan jämföras med siffran 1 554 miljoner euro under 2001.

Till följd av dessa återtagna åtaganden stabiliserades (och t.o.m. minskade något) beloppet av de anslag för vilka åtaganden ingåtts rörande program men som ännu inte utbetalats - vanligen kallade "utestående åtaganden" - vid utgången av 2002 (8 469 miljoner euro vid utgången av 2001 och 8 385 miljoner euro vid utgången av 2002).

Det slutliga beloppet av betalningar uppgick till 1 902 miljoner euro, varvid nettobeloppet (+/- återbetalningskrav) uppgick till 1 853 miljoner euro.

I jämförelse med prognoserna har vissa förseningar skett när det gäller stödet för strukturanpassning (130 miljoner euro) och de vägledande nationella och regionala programmen (100 miljoner euro). Å andra sidan har kommissionen kunnat utbetala 98 miljoner euro för finansieringsramarna A och B (övergångsåtgärder) och 87 miljoner euro för Sysmin.

Dessa siffror utgör ett års resultat inom den längre fleråriga EUF-cykeln. Sedan 1989 har de genomsnittliga primära åtagandena per år (bruttosiffror) uppgått till ungefär 2 033 miljoner euro i åtaganden, 1 645 miljoner euro i kontrakt och 1 594 miljoner euro i betalningar (se tabell).

Sedan EuropeAid inledde sin verksamhet i januari 2001 har vår genomförandekapacitet ökat (25-35 %): nivån på kontrakt (2 200 miljoner euro) och betalningar (2 000 miljoner euro) under de två senaste åren ligger långt över genomsnitten för de 12 föregående åren, vilka båda är ca 1 600 miljoner euro.

>Hänvisning till>

3.2 EUF-medlens faktiska tillgänglighet och användning

De totala EUF-anslagen till AVS-länderna och de utomeuropeiska länderna och territorierna fram till och med utgången av 2002 (6:e, 7:e och 8:e EUF) uppgår till 32 840 miljoner euro. Av detta belopp har åtaganden, dvs. beslut fattats om att påbörja specifika projekt, formellt ingåtts för 29 921 miljoner euro. Av dessa anslag och åtaganden har 21 536 miljoner euro betalats. Detta innebär att skillnaden mellan de anslag som ursprungligen avsatts för AVS-länderna i den långsiktiga programplaneringen och utbetalade belopp (sammantaget för de tre senaste EUF) fram till utgången av 2002 teoretiskt motsvarar 11 304 miljoner euro. Av detta belopp har 2 919 miljoner euro anslagits men ännu inte blivit föremål för åtaganden, medan åtaganden ingåtts för återstående 8 385 miljoner euro vilka dock ännu inte blivit föremål för betalningar (se tabellen i bilagan).

* 2 900 miljoner euro har anslagits men ännu inte blivit föremål för åtaganden

"I teorin" fördelas anslag till eller öronmärks för vissa länder, medan det faktiska samarbetet med ett visst land av politiska eller praktiska skäl (inbördeskrig, bristande säkerhet osv.) senare kan ställas in genom ett beslut av EU:s medlemsstater, vilket medför att inga åtaganden (specifika projekt) därefter kan godkännas (t.ex. Zimbabwe och Liberia).

Belopp som anslagits men för vilka åtaganden inte ingåtts kan - enligt de nuvarande reglerna - inte användas på annat håll. Anslagen är frysta till dess att medlemsstaterna beslutar att återuppta samarbetet med landet i fråga. När det exempelvis gäller Madagaskar, där en politisk kris förekommit, blockerade medlemsstaterna under ett helt år (december 2001 till december 2002) det planerade stödprogrammet på 70 miljoner euro, och godkände nyligen återupptagandet av programmet. I Angola kunde 83 miljoner euro inte användas under kriget och omfördelades till återuppbyggnad efter kriget först i maj 2002. I fråga om Eritrea har åtaganden ännu inte ingåtts för 80,3 miljoner euro som anslagits för detta land för (redan utformade) nödprogram för återuppbyggnad och demobilisering, vilket innebär att kommissionen inte kan använda beloppen.

De land- och regionvisa belopp som anslagits men för vilka åtaganden ännu inte ingåtts motsvarar omkring 1 700 miljoner euro av ovannämnda belopp (2 900 miljoner euro), medan återstoden avser icke-programplanerat bistånd. Det uppskattas att ca 40 % (680 miljoner euro) av dessa 1 700 miljoner euro har anslagits till länder i kris eller som just håller på att ta sig ur en kris (Komorerna, Liberia, Eritrea, Sudan, Haiti, Sierra Leone, Nigeria, Burundi, Elfenbenskusten, Togo, Centralafrikanska republiken, Zimbabwe, Angola och Madagaskar).

* Åtaganden har ingåtts för 8 400 miljoner euro som ännu inte blivit föremål för betalningar

Det är normalt att beloppet av icke utbetalda åtaganden är stort: det finns alltid en lucka mellan åtagandet av beloppet för ett (flerårigt) projekt, inledandet av projektet och därefter delbetalningarna till avtalsparterna på grundval av hur genomförandet (vilket kan ta flera år) framskrider. Detta är särskilt fallet vid inledandet av en ny EUF-cykel (dvs. under 2003 för 9:e EUF).

Kommissionens icke utbetalda åtaganden synes ligga i linje med genomsnittet hos medlemsstaterna och är kanske proportionellt sett lägre. Beloppen varierar stort, liksom de budgetmässiga och rättsliga ramarna, men även om allt detta beaktas är kommissionens resultat jämförelsevis bra. Vid ett faktainsamlingsbesök nyligen ansåg inget av de besökta nationella biståndsorganen i EU att nivån på icke utbetalda åtaganden var problematisk.

* Icke utbetalda åtaganden som anses vara problematiska

Bland de åtaganden på 8 400 miljoner euro som ännu inte blivit föremål för betalningar har kommissionen identifierat två typer av "onormala" eller problematiska icke utbetalda åtaganden: "vilande" åtaganden, för vilka några finansiella transaktioner (dvs. kontrakt eller betalningar) för projektet i fråga inte har ägt rum under de två senaste åren, och "historiska" utestående icke utbetalda belopp för vilka åtaganden ingåtts för ett projekt för en viss tid sedan (dvs. åtaganden som ingåtts före 1997 men som ännu inte utbetalats).

Det totala beloppet av "onormala" icke utbetalda åtaganden (1 205 miljoner euro) motsvarar 14,4 % av de totala utestående åtagandena. För de budgetrubriker som förvaltas av EuropeAid uppgår andelen till 14,3 %.

De problematiska åtagandena uppstår till större delen i länder där beslut har fattats om projekt, men där samarbetet senare tillfälligt ställts in eller skjutits upp (till följd av säkerhetsproblem, inbördeskrig osv. eller när de allmänna förutsättningarna för ett effektivt genomförande inte föreligger). För t.ex. Madagaskar godkändes i februari 2000 (ingicks åtaganden för) ett vägprogram på 72,5 miljoner euro, men på grund av den politiska krisen 2001-2002 inleddes genomförandet först detta år. I andra fall kan det pågå rättsliga tvister om ett projekt (efter t.ex. en revision) vilket gör att man måste frysa betalningar för att iaktta reglerna om grundläggande ekonomisk redlighet. Av gemenskapen stödda statliga program för fattigdomsminskning i Namibia, Zambia, Senegal, Niger, Sierra Leone och Kongo har alla drabbats av sådana förseningar under 2001-2002 (nyligen frigjorts) när betalningar ställts in till följd av negativa granskningsresultat.

3.3 Insatser för att påskynda utbetalningen av åtaganden

Granskningen av hur de olika EUF använt de globala anslagen visar fortfarande tämligen låga belopp för kontrakt och betalningar när det gäller 8:e EUF, vilket i huvudsak beror på de nationella och regionala vägledande programmen och i viss utsträckning på de utomeuropeiska länderna och territorierna (ULT). Det bör dock noteras att nivån på användningen av anslag rörande icke-programplanerat bistånd (8:e EUF) är jämförelsevis ganska hög, vilket bekräftar den allt viktigare roll som spelas av "instrumentet för snabb utbetalning" av budgetstöd vars användning har utvidgats till att även omfatta HIPC samt de redan fastställda projekten för strukturanpassning. Dessa instrument kan i framtiden även innefatta sektorsprogram. Det bör också noteras att den sammanlagda nivån på kontrakt och betalningar under de två senaste åren ligger långt över genomsnittet för de tolv senaste åren (se kapitel 3.1).

>Hänvisning till>

>Hänvisning till>

Beloppet av nya åtaganden under 2003 prognostiseras ligga mellan 2 500 och 2 700 miljoner euro, medan betalningarna väntas uppgå till omkring 2 100 miljoner euro. Enligt prognoserna borde åtaganden kunna ingås för de kommande årens tillgängliga anslag inom Cotonouavtalets löptid (5 år). Åtagandena har lagts tidigt under denna period och det förväntas också att upphandlingen och betalningarna kommer att öka under genomförandeperiodens andra år (2004).

Vidare görs avsevärda ansträngningar för att påskynda utbetalningen av åtaganden och för att minska både de vilande och de historiska icke utbetalda åtagandena, så att anslag kan återtas från icke längre gällande projekt och omedelbart programplaneras ånyo för de länder som de öronmärkts för [2]. Under 2002 minskades det totala beloppet med 310 miljoner euro och uppskattningarna för 2003 tyder på en ytterligare minskning på 470 miljoner euro.

[2] Detta är ett särdrag för EUF, medan frigörande av anslag inom ramen för gemenskapens budget innebär att beloppen går förlorade.

Kortfristiga insatser för att påskynda utbetalningen av åtaganden och minska de problematiska icke utbetalda åtagandena:

Inom ramen för reformeringen av gemenskapens tjänst för yttre förbindelser är minskningen av problematiska/onormala (historiska eller vilande) icke utbetalda åtaganden en särskild prioritering.

Det har genomförts ett intensivt program med bilaterala möten mellan varje AVS-delegationschef och generaldirektören eller biträdande generaldirektören för EuropeAid i syfte att påskynda utbetalningen av åtaganden och identifiera och ånyo programplanera problematiska icke utbetalda åtaganden (inom ramen för de AVS-seminarier som organiserades i februari och mars 2003).

Kommissionen undersöker nya sätt att samarbeta med AVS-länderna, t.ex. ökad användning av direktfinansiering av en del av AVS-landets offentliga budget inom ramen för ett överenskommet statligt program för fattigdomsminskning. Dessa beslut om direkt budgetstöd motsvarade 2002 ett belopp om 550 miljoner euro och innebär att den långa väntetiden för utformning, genomförande och redovisning av enskilda projekt avskaffas, även om landets regering måste uppnå vissa "normer" i fråga om politiskt och ekonomiskt resultat för att betalningar skall ske.

Befintliga EUF-reserver har använts för nya initiativ, däribland initiativ för snabba utbetalningar av bidrag till internationella organ eller givare (HIPC, WHO).

Medelfristiga insatser för att påskynda utbetalningen av åtaganden och förhindra att icke utbetalda problematiska åtaganden uppstår:

Enligt den nya budgetförordning som trätt i kraft genom Cotonouavtalets ikraftträdande har kommissionen befogenhet att ställa in användningen i ett AVS-land av avtal med personal som direkt anlitas via officiella eller halvofficiella organ, om gemenskapen har utestående krav på återbetalning av belopp som skall betalas enligt dessa avtal. Detta borde ge partnerländerna ytterligare incitament att lösa problemet med utestående finansiella fordringar.

Följande bestämmelser i den nya budgetförordningen borde vidare påskynda genomförandet och därigenom hålla beloppen av utestående åtaganden inom rimliga gränser:

- Tidsfristsklausul: (N + 3) för ingående av kontrakt efter vars utgång medel för vilka kontrakt inte ingåtts automatiskt bör frigöras.

- Förlängning av åtaganden: endast en förlängning av åtaganden inom ramen för 6:e, 7:e och 8:e EUF medges, för en period av högst tre år.

Kommissionen genomför för närvarande en betydande strukturreform av systemet för bistånd till tredjeland. Detta innebär att kommissionens kontor på fältet i ökande utsträckning får resurser och befogenhet för att övervaka genomförandet och fatta beslut "på platsen". Detta borde avsevärt snabba på genomförandet av program och projekt.

Medlemsstaterna har nyligen godkänt kommissionens förslag om att EUF-anslag skall minskas för enskilda länder som är i kris (t.ex. Haiti, Liberia och Togo) så att medel kan omfördelas till andra länder som presterar resultat.

3.4 Fördelning mellan olika sektorer

I fördelningen mellan olika sektorer i nedanstående diagram slås åtagandena för 6:e, 7:e och 8:e EUF samman samt görs en jämförelse mellan totalbeloppen för perioden 1986-2002 och år 2002.

>Hänvisning till>

1. Utbildning

2. Hälso- och sjukvård samt befolkningspolitik

3. Vatten och sanitet

4. Förvaltning, det civila samhället och andra samhällstjänster

5. Transport

6. Kommunikationer

7. Energi

8. Finansiell förmedling, affärstjänster

9. Jordbruk, boskapsskötsel och fiske // 10. Industri och mineraltillgångar

11. Handel och turism

12. Övergripande miljöskydd

13. Annan multisektoriell verksamhet

14. Strukturanpassning, betalningsbalans-/

budgetstöd

15. Skuldrelaterade åtgärder

16. Nödhjälp och flyktingar

17. Övrigt

Samhällsinfrastruktur och samhällstjänster (sektorerna 1-4 i ovanstående förteckning - DAC-grupp 1) motsvarar 15,8 % av de totala åtagandena och 22,7 % för år 2002, vilket bekräftar denna sektors ökande betydelse - särskilt områdena hälso- och sjukvård, förvaltning, det civila samhället och andra samhällstjänster - i vår biståndspolitik.

Under 2002 ökade åtagandena avseende sektorerna energi, finansiell förmedling, industri och mineraltillgångar (främst EIB-verksamhet) och strukturanpassning (10,3 % under 2001 och nästan 25 % under 2002) i relativ betydelse i förhållande till totalbeloppen.

Å andra sidan minskade åtagandena avseende sektorerna utbildning, jordbruk, miljö, annan multisektoriell verksamhet samt handel och turism relativt sett under 2002.

4. Genomförandet i olika sektorer

Under 2002 fortsatte arbetet med ett stort antal program och projekt som föreskrivs i partnerskapsavtalet med AVS-länderna på olika områden. Nedan anges uppgifter om några av de viktigaste av dessa.

Under 2002 pågick 30 program för budgetstöd. De olika delbetalningarna skedde först när mottagarländerna uppfyllde de berörda villkoren. Betydande belopp betalades till Burkina Faso, Zambia och Tanzania. I de länder där kommissionen identifierat brister i fråga om skötseln av den offentliga sektorns finanser, fördröjningar av processen för ekonomiska reformer eller bristande statligt engagemang för att minska fattigdomen ställdes betalningarna tillfälligt in (Senegal, Malawi, Gabon och Centralafrikanska republiken).

När det gäller stödet till utveckling av den privata sektorn gjordes under 2002 en halvtidsöversyn av programmet för företagsstöd (Business Assistance Scheme Programme (EBAS)). Översynen visade att den privata sektorn hade en positiv uppfattning om programmet, att det genomfördes effektivt och att graden av tillfredsställelse hos mottagarna var hög. Vid tidpunkten för översynen hade åtaganden för mer än 19 miljoner euro ingåtts, efter inledandet av programmet 1999, i fråga om 863 projekt i 55 AVS-länder.

I fråga om hälso- och sjukvård visade kommissionen under 2002 fortsatt starkt engagemang för att bekämpa hiv/aids och fattigdomsrelaterade sjukdomar. I överensstämmelse med gemenskapens åtgärdsprogram rörande smittsamma sjukdomar betalade kommissionen 60 miljoner euro till den globala hälsofonden (Global Health Fund).

När det gäller kapacitetsuppbyggnad utgör det decentraliserade samarbetsprogrammet med Zimbabwe ett exempel på ett framgångsrikt samarbete i ett kärvt politiskt klimat. Programmet inleddes år 2000 för att stödja initiativ från bassamhällens sida och är en föregångare till Cotonouavtalet, i vilket icke-statliga aktörers roll i utvecklingsprocessen för första gången officiellt erkänns. Programmets framgång har stimulerat nationella icke-statliga organisationer att bilda ett forum för icke-statliga aktörer, vilket deltar officiellt i programmets styrkommitté.

Även i Rwanda har kommissionen sedan 1998 finansierat ett program för att stödja bassamhällens insatser för att återuppbygga lokal infrastruktur (t.ex. skolor, vårdcentraler, broar och marknader).

Bland de viktigaste infrastrukturprojekten fanns byggande och reparation av vägar, exempelvis i Afrika söder om Sahara. Arbeten utfördes på flera sektioner av vägar som utgör den östafrikanska norra och centrala korridoren genom Tanzania, Kenya och Uganda (265 miljoner euro). Förbättringar gjordes på den norra kustlandsvägen i Jamaica (80 miljoner euro) och i Etiopien investerades stora belopp för att länka samman det inre av landet och kusten samt förbättra förbindelserna med Addis Abeba (325 miljoner euro).

De pågående vattenprojekten omfattar samtliga vattenrelaterade verksamheter: resursförvaltning, distributionsnät, rening, institutionellt stöd och vattenkraftspolitik. Framgångar har gjorts med projekt för att försörja flera regioner i Ghana med vatten (56 miljoner euro) och försörjning och rening för tre städer i Uganda med en sammanlagd befolkning på 100 000 invånare (18 miljoner euro). Vidare installerades stationer i 45 länder för mottagande av meteorologiska uppgifter via Meteostat-satelliterna, vilket borde gynna hela Afrika.

De program för utbildning som godkändes 2002 omfattar alla nivåer: primär och sekundär utbildning, yrkesutbildning och högre utbildning. Tillsammans med andra givare hjälper kommissionen Tanzania och Namibia att utforma nya tillvägagångssätt för olika sektorer. I Botswana, Etiopien, Fiji och Papua Nya Guinea gällde samarbetet bistånd till utveckling av infrastruktur, från återuppbyggnad av primärskolor till byggande av universitet. Program för institutionellt stöd till Komorerna och Etiopien bidrog till att utveckla nationell planerings- och övervakningskapacitet på utbildningsområdet.

I syfte att följa upp biståndets resultat gjordes sammanlagt 298 "besök" i 40 AVS-länder under 2002. Projekten fungerar väl i fråga om effektivitet och verkan och resultaten när det gäller fattigdomsminskning är särskilt goda inom utbildningssektorn.

I fråga om de projekt som avslutades 2002 kan följande sägas:

Under 2002 slutfördes 70 transport- och infrastrukturprojekt, varvid mer än 2 500 kilometer vägar reparerades eller anlades. Av de viktigaste vägarna kan nämnas vägen mellan Gitarama och Kibuye i Rwanda (41 miljoner euro), den enda asfalterade förbindelsen till staden Kibuye, vägen mellan Magta Lahjar och Djouk i Mauretanien (17 miljoner euro) och Ramu-vägen i Papua Nya Guinea, som förbättrats avsevärt.

När det gäller hälso- och sjukvård färdigställdes sjukhuset i Saint Kitts och Nevis och Karl-Heusner Memorial Hospital i Belize.

Fem program avsedda för bassamhällen slutfördes under 2002. Samtliga hade mycket positiva verkningar för den sociala och ekonomiska utvecklingen. I Uganda har hittills 500 samhällsinfrastrukturprojekt slutförts (primärskolor, vårdcentraler och dricksvatten-anläggningar). Initiativen har även bidragit till processen för decentralisering och förstärkning av den lokala förvaltningen.

I fråga om institutionellt stöd slutfördes programmet för att stärka OAU:s förmåga till konfliktförebyggande. Programmet bidrog bl.a. till fredsbevarande åtgärder och fastställande av gränser efter konflikten mellan Etiopien och Eritrea.

Under 2002 slutfördes elva utbildningsprojekt. De flesta av dem var huvudsakligen inriktade på "millennieutvecklingsmålen" och avsåg således primär utbildning. De bidrog emellertid även till inrättande av utbildningsprogram på ett stort antal områden, och motsvarade därigenom arbetsmarknadernas särskilda behov (utveckling av mänskliga resurser, offentlig förvaltning, företagsledning, transport, tryggad livsmedelsförsörjning och förebyggande av hiv/aids).

När det gäller vatten bidrog både programmet i Negril/Ocho Rios (40 miljoner euro) för att tillhandahålla ett system för avloppshantering och avfallshantering för 40 000 personer i Jamaica och projektet för vattenförsörjning för 55 000 personer på Samoas landsbygd (18 miljoner euro) i avsevärd utsträckning till att förbättra levnadsvillkoren för de fattigaste.

5. Delegering av resurser och beslutsbefogenhet till kommissionens delegationer

5.1 Läget när det gäller den första fasen av delegering till delegationerna [3]

[3] 6 delegationer för 10 länder (4 regionala delegationer för 7 länder - ej inbegripet Kuba): Senegal + Gambia, Kap Verde (3 länder); Elfenbenskusten + Liberia (2 länder); Kenya + Somalia (2 länder); Dominikanska republiken (ej inbegripet Kuba) (1 land); Sydafrika; Mali.

Under det första halvåret 2002 undertecknade delegationscheferna de underfullmakter som framlades för dem. Under samma period organiserade direktorat C flera stödbesök omfattande samtliga berörda delegationer, huvudsakligen i syfte att ge råd om användningen av redovisningsverktygen och de kontraktsförfaranden och finansiella förfaranden som skall gälla när delegeringen är fullbordad.

Mellan maj och september anordnades kontrollbesök (andra fasen) för att i varje delegation göra en i synnerhet teknisk och administrativ kontroll av hur delegationen utövade underfullmakten (undersökning av ett stickprov av transaktioner, organisering av ärendeflödet och ärendehanteringen mellan de operativa avdelningarna och avdelningen för kontrakt och finansiering osv.). Vid dessa besök kontrollerades också att delegationerna förstod de nya uppgifter och ansvarsområden som delegeringen innebär.

Kontrollbesöken gav upphov till ett antal frågor, varav de flesta nu har besvarats eller kommer att besvaras inom kort.

Frågorna avsåg i huvudsak följande:

* Personalsituationen när det gäller tjänstemän i vissa delegationer.

* Ändringar av finansiella förfaranden och kontraktsförfaranden för att uppnå en högre grad av harmonisering mellan EUF-förfaranden och budgetförfaranden (i syfte att avspegla de ändringar som införs genom den nya budgetförordningen för 9:e EUF).

* Tillhandahållande av samtliga godkännanden i förvaltningsinformationssystemet OLAS (och anpassningen av dem till de nya förfarandena för 9:e EUF).

* Klargörande av reglerna för godkännanden i OLAS och reglerna för utnämning av ställföreträdare.

* Avsaknaden av en särskild EUF-stadga för utanordnare.

* Tillgänglighet på intranätet av manualer och beskrivning av finansiella förfaranden och kontraktsförfaranden.

Under den senare delen av året utfördes tekniskt arbete avseende delegering av samarbetsprogrammet med Kuba (omfattas av delegationen i Dominikanska republiken).

5.2 Läget när det gäller den andra fasen av delegering till delegationerna [4]

[4] 8 delegationer för 9 länder (1 regional delegation för 2 länder): Kamerun, Guinea, Benin, Niger, Tanzania, Madagaskar, Etiopien (+ Djibouti) och Burkina Faso.

Som en följd av samtalen i februari 2002 med de åtta delegationschefer som berörs av den andra fasen av delegering till delegationerna kunde man fastställa delegationernas behov av ytterligare resurser och inleda processen för att skapa förutsättningar för utövandet av underfullmakter.

13 tjänstemän valdes ut och utbildades för avdelningarna för kontrakt och finansiering. Dessa tjänstemän är på plats. De tre sista tjänstemännen håller på att rekryteras. Processen för att rekrytera enskilda experter, lokalt anställda och lokalt anställd teknisk stödpersonal har kommit mycket långt. Säkra satellitförbindelser har installerats i flertalet delegationer.

De största svårigheterna avser rekrytering av tjänstemän för avdelningarna för kontrakt och finansiering och den operativa personal som behövs för delegeringen samt tidsplanerna för tillhandahållande av lokaler.

Undertecknandet av underfullmakten för delegationen i Burkina Faso skedde i november och för delegationerna i Etiopien och Tanzania i december. Undersökning av förutsättningarna för delegering gjordes i december hos tre andra delegationer i den andra fasen (Kamerun, Guinea och Benin), och underfullmakterna till dessa delegationer sändes i januari 2003. Delegationerna i Niger och Madagaskar torde underteckna sina underfullmakter i februari 2003.

5.3 Läget när det gäller den tredje fasen av delegering till delegationerna [5]

[5] 30 delegationer för 58 länder och 11 utomeuropeiska länder och territorier ("ULT") (9 regionala delegationer för 37 länder och 11 ULT): Barbados + Antigua och Barbuda, Dominica, Grenada, Saint Kitts och Nevis, Saint Lucia, Saint Vincent och Grenadinerna; ULT: Montserrat, Anguilla, Brittiska Jungfruöarna. (7 länder + 3 ULT); Fiji + Samoa, Kiribati, Nauru, Cooköarna, Tuvalu, Palau, Marshallöarna, Tonga, Niue, Mikronesien; ULT: Nya Kaledonien, Franska Polynesien, Wallis- och Futunaöarna, Pitcaim; (11 länder + 4 ULT); Gabon + Ekvatorialguinea, Sao Tomé och Príncipe (3 länder); Ghana + Togo (2 länder); Guyana + Trinidad och Tobago, Surinam; ULT: Aruba, Nederländska Antillerna. (3 länder + 2 ULT); Jamaica + Belize, Bahamas. ULT: Turks och Caikos. (3 länder + 1 ULT); Lesotho + Swaziland (2 länder); Mauritius + Komorerna, Seychellerna; ULT: Mayotte (3 länder + 1 ULT); Papua Nya Guinea + Salomonöarna, Vanuatu (3 länder); Angola; Botswana; Burundi; Centralafrikanska republiken; Kongo; Demokratiska republiken Kongo; Eritrea; Guinea-Bissau; Haiti; Malawi; Mauretanien; Moçambique; Namibia; Nigeria; Uganda; Rwanda; Sierra Leone; Sudan; Tchad; Zambia; Zimbabwe.

I början av maj inledde direktorat C den tredje fasen av delegeringen till delegationerna, omfattande 30 delegationer.

Inom ramen för det förberedande tekniska arbetet hölls fyra seminarier mellan den 24 juni och den 18 juli, vilket avslutades med ett möte i arbetsgruppen för delegering till delegationerna. Därvid behandlades bl.a. följande ärenden utförligt för varje land:

* En analys av den aktuella projektportföljen och dess utveckling/delegering.

* En exakt bild av den aktuella personalsituationen i delegationerna (samtliga personalkategorier, med exakta arbetsuppgifter) och behovet av ytterligare resurser till följd av delegeringen.

* Ett förslag till organisationsplan som är anpassad till respektive delegation.

* En uppskattning av de logistiska behoven (telekommunikation, datorutrustning, kontorslokaler osv.).

* Delegationschefens uppdrag.

Resultaten av dessa diskussioner, färdigbehandlade efter mötena i arbetsgruppen för delegering till delegationerna, översändes för godkännande till generaldirektörerna för EuropeAid, GD Bistånd och GD Yttre förbindelser. Det behov av ytterligare tjänstemän som fastställts i denna process beaktades vid det förfarande för omflyttning 2003 som inleddes i oktober 2002.

Mellan december 2002 och januari 2003 godkände generaldirektörerna för EuropeAid, GD Bistånd och GD Yttre förbindelser 30 delegationschefer. Inledandet av processen för att tillhandahålla de resurser som krävs för delegeringen till delegationerna, och särskilt rekryteringen av kontraktsanställd personal (lokalt anställda, lokalt anställd teknisk stödpersonal, enskilda experter) som finansieras med hjälp av medlen från 9:e EUF, är beroende av att Cotonouavtalet träder i kraft (1 april 2003).

Bilaga: 6:e, 7:e och 8:e EUF (31.12.2002) - läget när det gäller genomförandet av respektive instrument

xxx

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>