Med tanke på den betydande mängd investeringar som förvaltas av försäkrings- och återförsäkringsföretag har man i översynen också tittat på om sektorn skulle kunna bidra till EU:s politiska prioriteringar – särskilt kapitalmarknadsunionen och klimat- och miljömålen i den europeiska gröna given.

I slutet av 2020 hade försäkring- och återförsäkringsföretag i EU totalt avsatt över 7 biljoner euro för att möta förväntade framtida ersättningskrav. Deras tillgångar uppgick till mer än 10 biljoner euro, vilket gör försäkringssektorn till en av de största institutionella investerarna. Sektorn förblev välkapitaliserad under covid-19-pandemin med en genomsnittlig kvot av lagstadgat kapital i förhållande till kapitalkraven på 235 % i slutet av 2020, även om detta var 7 procentenheter lägre än i slutet av 2019.

Försäkringsföretag investerar sina tillgångar i realekonomin och bidrar till ekonomisk återhämtning och långsiktig finansiering av europeiska företag, inklusive små och medelstora företag, och av infrastruktur, vilket skapar arbetstillfällen och tillväxt i unionen. Enligt uppgifter från Europeiska försäkrings- och tjänstepensionsmyndigheten (Eiopa) tog försäkringsföretag i EU under 2020 in över 1 biljon euro i premier och betalade ut försäkringsersättning på omkring 800 miljarder euro.

Försäkringar är en del av vardagen för alla i EU. Att ha en försäkring som skydd mot potentiella risker är en nödvändighet för många sociala och ekonomiska verksamheter. Försäkringsavtal kan också fungera som sparande och vara avgörande för innehavarens långsiktiga välfärd. Genom försäkringsföretagen slussas dessa sparade pengar via finansmarknaderna till den reala ekonomin. Försäkrings- och återförsäkringsföretag spelar också en viktig roll i realekonomin genom att skydda privatpersoner och företag mot risker i utbyte mot betalning i form av försäkringspremier. Genom att premier från ett stort antal kunder läggs samman och genom att diversifiering sker över ett stort antal enskilda risker kan privata försäkringar skydda enskilda och företag till ett rimligt pris mot händelser som annars skulle kunna vara ekonomiskt förödande. Detta bidrar till att stärka motståndskraften hos våra ekonomier och samhällen.

I sitt arbete med översynen använde kommissionen sig av information från berörda parter (som främst lämnades under det offentliga samrådet) och av Eiopas yttrande som offentliggjordes den 17 december 2020.

Riskmarginalen ingår som en del av värdet av försäkringsskulderna. Den är till för att säkerställa att värderingen ligger i linje med vad en oberoende part skulle kräva för att ta över dessa skulder. Den formel som används för att beräkna riskmarginalen har en tendens att, för långsiktig försäkringsverksamhet, generera mer volatila och högre värden än vad som förväntas observeras i transaktioner mellan oberoende parter. Eiopa föreslog att riskmarginalformeln skulle ändras med två nya parametrar. För det första föreslog Eiopa en tidsberoende parameter (lambda) som i sig skulle minska riskmarginalens värde och volatilitet för långsiktig verksamhet. Minskningen skulle vara särskilt betydande för verksamhet på längre sikt. För det andra föreslog Eiopa en minimiparameter som skulle fungera som skyddsmekanism och säkerställa att riskmarginalen inte faller under en viss nivå jämfört med den nuvarande beräkningsmetoden, särskilt när det gäller riskmarginalen för mycket långsiktig verksamhet.

Kommissionen kommer särskilt att överväga att förenkla villkoren för att aktieinvesteringar, bland annat via infrastrukturfonder, ska kunna behandlas som ”långfristiga”. På detta sätt skulle fler aktier kunna omfattas av den gynnsammare riskfaktorn på 22 % (i stället för referensvärdena 39 % för börsnoterade aktier och 49 % för ej börsnoterade aktier).

Förslaget har utarbetats i full överensstämmelse med Solvens II-regelverket och står i proportion till försäkrings- och återförsäkringsverksamhetens särdrag. Det kompletterar det reviderade Solvens II-regelverket och stärker förtroendet för EU:s försäkringssektor så att den kan bidra fullt ut till den ekonomiska återhämtningen efter covid-19-krisen, i linje med de politiska målen för kapitalmarknadsunionen och den europeiska gröna given.

Kommissionen kommer också att överväga att sänka det kapitalkostnadstillägg som används vid beräkningen av riskmarginalen från 6 % till 5 %, i linje med minskningen av försäkrings- och återförsäkringsföretagens kapitalkostnader under de senaste åren.

Sammantaget skulle dessa förändringar minska riskmarginalens storlek med mer än 50 miljarder euro för sektorn i EU, vilket skulle öka försäkringsbranschens förmåga att investera i EU-företag.

Volatilitetsjustering

Många försäkringsföretag är villiga att hålla en stor del av sina tillgångar under en lång tidsperiod. Kortsiktiga fluktuationer i värdet på dessa tillgångar ger dock utslag vid beräkningen av företagens solvens, trots att de kan hålla tillgångarna under lång tid och därför kanske inte realiserar förluster under tiden. Volatilitetsjusteringen syftar till att dämpa den kortsiktiga volatiliteten i försäkringsföretagens solvens genom att ta hänsyn till deras långsiktiga perspektiv. Den minskar effekterna av kortsiktiga förändringar i kreditspreadar på värderingen av försäkringsskulder, vilket gör kapitalresurserna mindre volatila.

Det föreslagna direktivet ökar den procentandel av den riskjusterade kreditspreaden som ligger till grund för volatilitetsjusteringen. En högre volatilitetsjustering till följd av denna föreslagna ändring kan på ett effektivare sätt kompensera för fluktuationer i tillgångspriser vid värderingen av försäkringsskulder.

Samtidigt har erfarenheten också visat att effekterna av volatilitetsjusteringen på skuldernas värde kan överstiga fluktuationerna i tillgångspriserna. Ett sådant överskridande av volatilitetsjusteringen minskar på ett artificiellt sätt försäkringsföretagens tekniska avsättningar och det föreslagna direktivet innehåller därför en skyddsmekanism mot detta.

Skyddsmekanismen utgörs av en företagsspecifik komponent i volatilitetsjusteringen, som kommer att specificeras i delegerade akter. För att beräkna den komponenten kommer kommissionen att beakta Eiopas råd och eventuellt ändra den delegerade förordningen för att hantera överskridanden på grund av skillnader mellan tillgångarnas kreditspreadskänslighet och skuldernas räntekänslighet.

Matchningsjustering

Kommissionen överväger också ändringar av den delegerade förordningen i linje med Eiopas råd när det gäller reglerna om diversifieringsfördelar och vilka tillgångar som kan komma ifråga för matchningsjusteringen.

Om försäkringsföretag innehar obligationer eller andra tillgångar med liknande egenskaper vad gäller löptid kommer förändringar i spreadarna för dessa tillgångar inte att realiseras som förluster. Matchningsjusteringen syftar till att ta hänsyn till det faktum att försäkringsföretagen har större möjlighet att inneha tillgångar fram till förfallodagen om de identifierar portföljer med tillgångar och skulder som har matchande kassaflöden (matchningsjusteringsportfölj) och förvaltar sådana portföljer separat från den övriga verksamheten. Mer specifikt kompenserar matchningsjusteringen en del av de förändringar av värdet på tillgångarna i matchningsjusteringsportföljer som beror på fluktuationer i spreadar med förändringar av värdet på skulderna i dessa portföljer. För detta ändamål kan försäkringsföretag få godkännande att lägga till matchningsjusteringen till de riskfria räntesatserna för relevanta durationer vid värdering av försäkringsskulder i en matchningsjusteringsportfölj.

För att ta hänsyn till den låga sannolikheten att alla risker förverkligas samtidigt och att vinster inom vissa områden kan kompensera förluster i andra, finns det i Solvens II-kapitalkraven i allmänhet bestämmelser om fördelar till följd av diversifiering mellan olika typer av risker. Eftersom en matchningsjusteringsportfölj förvaltas separat från resten av verksamheten tillåter inte reglerna diversifieringsfördelar mellan dessa två i standardformeln för beräkning av kapitalkrav. Eiopa fann dock att separat förvaltning inte i sig förhindrar diversifiering i praktiken, och det allmänna förbudet mot diversifieringsfördelar i standardformeln kan ha lett till onödigt höga kapitalkrav för företag som tillämpar matchningsjusteringen. Kommissionen kommer därför att överväga att ta bort det allmänna förbudet i samband med matchningsjusteringsportföljer enligt Eiopas rekommendation. De nya diversifieringsfördelarna för företag som använder matchningsjusteringen och beräknar kapitalkraven med standardformeln skulle minska deras kapitalkrav.

Dessutom skulle skyddsmekanismer kunna införas för att undvika alltför stora lättnader från matchningsjusteringen om motsvarande portfölj innehåller omstrukturerade tillgångar som är beroende av de underliggande tillgångarnas resultat.

Diversifieringsfördelar

Ett annat sätt att göra det enklare för försäkrings- och återförsäkringsföretag att tillhandahålla långsiktig finansiering är att förbättra systemet för godtagande av fördelar till följd av diversifiering mellan olika kategorier av marknadsrisker genom korrelationsparametrar. Kommissionen kommer att överväga att ändra den delegerade förordningen i linje med Eiopas råd när det gäller att fastställa korrelationsparametern mellan spreadrisk och ränterisk. Detta kommer att leda till större säkerhet jämfört med de nuvarande reglerna där korrelationsparametern är beroende av huruvida företaget är exponerat för en räntehöjning eller en räntesänkning. Ändringen kommer också i genomsnitt att leda till större fördelar från diversifiering mellan dessa två risker.

Extrapolering

Räntor är en viktig bakomliggande faktor för vilka belopp som försäkrings- och återförsäkringsföretagen måste avsätta för framtida ersättningsanspråk och förmåner. Att hantera räntor är därför centralt för försäkrings- och återförsäkringsverksamheten, och det är viktigt att tillsynsregler ger lämpliga incitament i detta avseende.

Försäkrings- och återförsäkringsföretag har förpliktelser som kan leda till ersättningsanspråk eller utbetalningar av förmåner mycket långt in i framtiden. På grund av denna långsiktighet i försäkringsverksamheten är det nödvändigt att extrapolera räntorna, eftersom räntor på finansmarknaderna endast kan observeras upp till vissa löptider.

Med tanke på att försäkringsföretag främst använder obligationer, lån eller liknande investeringar med fast avkastning för att matcha sina skulder är det rimligt att fastställa utgångspunkten för extrapoleringen på grundval av obligationsmarknadernas djup. Information om långa räntor kan dock vara observerbar från andra finansiella instrument än obligationer. För att säkerställa en adekvat skyddsnivå för försäkringstagarna innehåller förslaget till direktiv ändringar av principerna för extrapolering av riskfria räntesatser. Det föreslagna direktivet ger kommissionen befogenhet att fastställa formeln för extrapolering, så att extrapoleringsmetoden beaktar information om räntor på längre sikt, om sådana finns tillgängliga, för att undvika passivitet och säkerställa lämpliga incitament.

Kommissionen kommer att överväga om det är lämpligt att bygga vidare på den formel och de parametrar som Eiopa föreslagit.

Med tanke på att den nya extrapoleringsmetoden har en betydande inverkan på försäkringsföretagens kapitalresurser på flera marknader innehåller förslaget till direktiv bestämmelser om infasning av metoden fram till slutet av 2031, vilket ligger i linje med tiden för de befintliga övergångsbestämmelserna i Solvens II-direktivet. Genom infasningen undviks störningar eftersom effekterna av den nya extrapoleringsmetoden införs gradvis.