[pic] | EUROPEISKA KOMMISSIONEN |

Bryssel den 30.11.2010

KOM(2010) 686 slutlig

2003/0132 (NLE)

Ändrat förslag till

RÅDETS BESLUT

om Europeiska unionens anslutning till 2002 års protokoll till 1974 års Atenkonvention om befordran till sjöss av passagerare och deras resgods

MOTIVERING

1. Syftet med det ursprungliga förslaget

Kommissionen lade fram förslaget till rådets beslut – KOM(2003) 375 – AVC/2003/0132 – den 24 juni 2003.

2002 års protokoll till 1974 års Atenkonvention om befordran till sjöss av passagerare och deras resgods (nedan kallat Atenprotokollet ) som antogs inom ramen för Internationella sjöfartsorganisationen (nedan kallad IMO ) är ett blandat avtal. Huvudsyftet med kommissionens förslag var att gemenskapen skulle ansluta sig till Atenprotokollet och att medlemsstaterna skulle göra detsamma senast 2005.

2. Förfarande

Rådsförhandlingar om detta förslag inleddes men avbröts i december 2003 på grund av en tvist mellan Spanien och Förenade kungariket om Gibraltars myndigheter i samband med blandade avtal. Denna tvist löstes i december 2007 och förhandlingarna om förslaget ska återupptas.

Den behöriga rådsarbetsgruppen arbetade med en text innan förhandlingarna avbröts (rådsdokument 15836/03). Detta ändrade förslag bygger på denna text.

3. Syftet med det ändrade förslaget

Sedan förslaget lades fram (juni 2003) och förhandlingarna avbröts (december 2003) har förutsättningarna ändrats väsentligt. Det ändrade förslaget tar hänsyn till dessa ändringar på följande sätt:

- År 2003 hade gemenskapen exklusiv behörighet att ansluta sig till Atenprotokollet vad beträffar artiklarna 10 och 11 i protokollet. I dessa bestämmelser regleras frågor som påverkar unionsbestämmelserna i rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (nedan kallad Brysselförordningen )[1]. Brysselförordningen grundade sig på avdelning IV i EG-fördraget. Förslaget till rådets beslut grundade sig därför på artikel 65 jämförd med artiklarna 300.2 första stycket och 300.3 andra stycket i EG-fördraget. I november 2005 lade kommissionen fram ett kompletterande förslag till Europaparlamentets och rådets förordning där de flesta andra väsentliga bestämmelserna i Atenprotokollet införlivas i EG-lagstiftningen (KOM(2005) 592), grundat på artikel 80.2 i EG-fördraget. Antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 392/2009 av den 23 april 2009 om transportörens skadeståndsansvar i samband med olyckor vid passagerarbefordran till sjöss[2] (nedan kallad Atenförordningen ) medför att unionen nu har exklusiv behörighet att ansluta sig till Atenprotokollet vad beträffar de frågor som omfattas av Atenförordningen. Den huvudsakliga delen av Atenprotokollet rör sjötransport, och behörighetsbestämmelserna ska ses som en underordnad komponent. Den 1 december 2009 trädde Lissabonfördraget om ändring av fördraget om Europeiska unionen och fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen[3] i kraft. Därför bör den rättsliga grunden för rådets beslut ändras till artikel 100.2 jämförd med artikel 218 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (nedan kallat EUF-fördraget ).

- Atenförordningen innehåller inte alla bestämmelser i Atenprotokollet. Atenprotokollet förblir ett blandat avtal, och det krävs fortfarande att enskilda medlemsstater blir avtalsslutande parter till det. Det är mycket önskvärt att undvika att Atenprotokollet träder i kraft på olika dagar i de olika medlemsstaterna. Därför bör medlemsstaterna och unionen deponera sina anslutningsinstrument (eller ratificeringsinstrument för dem som redan undertecknat Atenprotokollet) på samma dag. Denna lösning finns i ett nyligen fattat jämförbart rådsbeslut[4]. Det föreslagna rådsbeslutet har ändrats på motsvarande sätt.

- I oktober 2006 antog IMO:s juridiska kommitté riktlinjer för genomförande av Atenprotokollet där man rekommenderar ett förbehåll för terrorismrelaterade skador, med hänsyn till den aktuella situationen på försäkringsmarknaden. Medlemsstaterna har politiskt åtagit sig att göra detta förbehåll. Med Atenförordningens antagande faller IMO:s riktlinjer inom unionens exklusiva behörighet. Unionen kommer därför att göra förbehållet vid anslutningen till protokollet, och detta måste föreskrivas i rådsbeslutet.

Vid de senaste diskussionerna i rådet om den föreslagna Atenförordningen (november 2007) ifrågasatte vissa delegationer funktionen hos friskrivningsklausulen i artikel 11 i Atenprotokollet och insisterade på att denna skulle förtydligas i unionslagstiftningen. Denna togs till slut inte med i det politiska avtalet. Det föreslås att en förklaring om friskrivningsklausulen bifogas rådets beslut.

2003/0132 (NLE)

Ändrat förslag till

RÅDETS BESLUT

om Europeiska unionens anslutning till 2002 års protokoll till 1974 års Atenkonvention om befordran till sjöss av passagerare och deras resgods

EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA BESLUT

med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artiklarna 100.2 och 218,

med beaktande av kommissionens förslag,

med beaktande av Europaparlamentets samtycke,

1. 2002 års protokoll till 1974 års Atenkonvention om befordran till sjöss av passagerare och deras resgods (nedan kallat Atenprotokollet ) är en viktig förbättring av bestämmelserna om bortfraktares skadeståndsansvar och skadestånd till passagerare vid befordran till sjöss. Protokollet innebär att bortfraktaren åläggs strikt ansvar och försäkringsplikt, och ger passageraren rätt att föra talan direkt mot försäkringsgivaren upp till ansvarsgränsen. Protokollet stämmer alltså med unionens målsättning att förbättra lagstiftningen om bortfraktarens ansvar.

2. Atenprotokollet ändrar 1974 års Atenkonvention om befordran till sjöss av passagerare och deras resgods, och fastställer i artikel 15 att de båda traktaten i förhållandet mellan parter i protokollet ska betraktas och tolkas som ett enda instrument.

3. Merparten av Atenprotokollets bestämmelser har införlivats i unionslagstiftningen genom Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 392/2009 av den 23 april 2009 om transportörens skadeståndsansvar i samband med olyckor vid passagerarbefordran till sjöss[5]. Unionen hade därmed behörighet i dessa frågor. Medlemsstaterna behåller sin behörighet avseende ett antal bestämmelser i Atenprotokollet, till exempel den undantagsklausul som låter dem fastställa högre ansvarsgränser än dem som föreskrivs i Atenprotokollet. De senare frågorna är beroende av de som faller under unionens behörighet, och med tanke på samarbetsskyldigheten bör medlemsstaterna agera på ett samordnat sätt även i dessa frågor.

4. I artiklarna 10 och 11 i Atenprotokollet regleras frågor som påverkar unionsbestämmelserna i förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område[6]. Unionen har således även exklusiv behörighet avseende artiklarna 10 och 11 i Atenprotokollet.

5. Vid Europeiska unionens anslutning till Atenprotokollet har bestämmelserna om domstols behörighet enligt protokollets artikel 10 företräde framför unionens relevanta interna bestämmelser. Bestämmelserna om erkännande och verkställighet av domar medlemsstater emellan eller mellan medlemsstater och parterna i 1988 års Luganokonvention om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, eller annan konvention som ersätter denna, bör ha företräde framför artikel 11, eftersom syftet med de förstnämnda är att säkerställa att domar erkänns och verkställs i minst samma utsträckning som enligt Atenprotokollets bestämmelser.

6. Atenprotokollet är öppet för ratifikation, godtagande, godkännande och anslutning för stater och för regionala organisationer för ekonomisk integration som är sammansatta av suveräna stater som har överlåtit behörigheten i vissa frågor som regleras i protokollet till dessa organisationer.

7. Enligt artiklarna 17.2 b och 19 i Atenprotokollet får regionala organisationer för ekonomisk integration ingå protokollet.

8. Internationella sjöfartsorganisationens juridiska kommitté antog i oktober 2006 ett dokument avseende förbehåll och riktlinjer för genomförandet av Atenkonventionen (nedan kallade IMO:s riktlinjer ) för att lösa vissa frågor inom ramen för Atenprotokollet, särskilt beträffande ersättning för terrorismrelaterade skador.

9. I bilagorna till förordning (EG) nr 392/2009 finns den konsoliderade versionen av Atenkonventionen i ändrad lydelse enligt protokollet och IMO:s riktlinjer.

10. Enligt artikel 19 i Atenprotokollet ska regionala organisationer för ekonomisk integration i anslutning till undertecknande, ratifikation, godtagande, godkännande eller anslutning lämna en förklaring om omfattningen av sin behörighet i frågor som regleras av protokollet.

11. Unionen bör därför ansluta sig till Atenprotokollet.

12. De medlemsstater som ska ratificera eller ansluta sig till konventionen bör göra det samtidigt. Medlemsstaterna bör därför utbyta information om ratificerings- eller anslutningsförfarandena i syfte att förbereda den samtidiga deponeringen av ratificerings- eller anslutningsinstrumenten.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Europeiska unionens anslutning till 2002 års protokoll till 1974 års Atenkonvention om befordran till sjöss av passagerare och deras resgods (nedan kallat Atenprotokollet ) godkänns härmed på Europeiska unionens vägnar.

Artikel 2

13. Rådets ordförande bemyndigas härmed att utse den eller de personer som ska ha rätt att ansluta sig till Atenprotokollet i enlighet med artiklarna 17.2 c, 17.3 och 19 i protokollet.

14. Vid anslutningen ska unionen lägga fram följande behörighetsförklaring:

” 1. Enligt artikel 19 i 2002 års Atenprotokoll får regionala organisationer för ekonomisk integration som utgörs av suveräna stater och är behöriga i vissa frågor som regleras i protokollet underteckna detta under förutsättning att de lägger fram den förklaring som avses i den artikeln. Unionen har beslutat att ansluta sig till protokollet och lägger följaktligen fram en sådan förklaring.

2. Europeiska unionens nuvarande medlemmar är Konungariket Belgien, Republiken Bulgarien, Republiken Tjeckien, Konungariket Danmark, Förbundsrepubliken Tyskland, Republiken Estland, Irland, Republiken Grekland, Konungariket Spanien, Republiken Frankrike, Republiken Italien, Republiken Cypern, Republiken Lettland, Republiken Litauen, Storhertigdömet Luxemburg, Republiken Ungern, Republiken Malta, Konungariket Nederländerna, Republiken Österrike, Republiken Polen, Republiken Portugal, Rumänien, Republiken Slovenien, Republiken Slovakien, Republiken Finland, Konungariket Sverige och Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland.

3. Denna förklaring gäller inte de till medlemsstaterna hörande territorier som fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget) inte tillämpas på, och den påverkar inte sådana åtgärder eller ståndpunkter som de berörda medlemsstaterna kan komma att anta inom ramen för protokollet på dessa territoriers vägnar och i deras intresse.

4. Europeiska unionens medlemsstater har tilldelat unionen befogenheter avseende frågor som omfattas av artikel 100 i EUF-fördraget: artiklarna 1, 1a, 2.2, 3–16, 18, 20 och 21 i Atenkonventionen i ändrad lydelse enligt Atenprotokollet och bestämmelserna i IMO:s riktlinjer. Unionen utövade denna befogenhet genom att anta Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 392/2009 av den 23 april 2009 om transportörens skadeståndsansvar i samband med olyckor vid passagerarbefordran till sjöss.

5. Europeiska unionens medlemsstater, med undantag av Konungariket Danmark, i enlighet med artiklarna 1 och 2 i protokollet om Danmarks ställning, fogat till fördraget om Europeiska unionen och EUF-fördraget, har tilldelat unionen befogenheter i synnerhet avseende frågor som omfattas av artikel 81 i EUF-fördraget. Unionen utövade denna befogenhet genom att anta rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område,

6. Det ligger i sakens natur att utövandet av den behörighet som medlemsstaterna har överfört till unionen enligt EUF-fördraget ständigt förändras. Inom ramen för fördraget får behöriga institutioner fatta beslut där man fastställer räckvidden av Europeiska unionens behörighet. Europeiska unionen förbehåller sig därför rätten att ändra denna förklaring i enlighet därmed, utan att detta utgör en nödvändig förutsättning för utövandet av dess behörighet med avseende på de områden som regleras i protokollet.”

15. När protokollet ingås ska unionen lägga fram följande förklaring angående artikel 11.3 i protokollet:

”Domar i fall som omfattas av Atenprotokollet, när de fastställs av en medlemsstats eller till 1988 års Luganokonvention eller annan konvention som ersätter denna i samma fråga avtalsslutande parts domstol, ska även erkännas och genomföras i en annan medlemsstat i enlighet med unionens relevanta interna regler på området, inbegripet, när så är tillämpligt, avtalet mellan Europeiska gemenskapen och Konungariket Danmark om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område och 1988 års Luganokonvention eller annan konvention som ersätter denna på samma område. Artikel 11 i Atenprotokollet gäller därför bara erkännande och verkställighet av domar som fastställts i andra avtalsslutande stater än Europeiska unionens medlemsstater, Schweiz, Norge och Island.”

16. Den eller de personer som utsetts i enlighet med punkt 1 ska göra det förbehåll som ingår i IMO:s riktlinjer när instrumentet för unionens anslutning till Atenprotokollet deponeras.

Artikel 3

Unionen och dess medlemsstater ska deponera sina instrument för anslutning till Atenprotokollet, eller för ratificering för de som redan har undertecknat det, den 31 december 2011.

Utfärdat i Bryssel den

På rådets vägnar

Ordförande

[1] EGT L 12, 16.1.2001, s. l. Brysselförordningen är bindande för alla EU-medlemsstater utom Danmark.

[2] EUT L 131, 28.5.2009, s. 24.

[3] EUT C 306, 17.12.2007.

[4] Rådets beslut 2008/431/EG av den 5 juni 2008 om bemyndigande för vissa medlemsstater att i Europeiska gemenskapens intresse ratificera eller ansluta sig till 1996 års Haagkonvention om behörighet, tillämplig lag, erkännande, verkställighet och samarbete i frågor om föräldraansvar och åtgärder till skydd för barn samt om bemyndigande för vissa medlemsstater att avge en förklaring om tillämpningen av gemenskapsrättens relevanta interna regler, EUT L 151, 11.6.2008, s. 36.

[5] EUT L 131, 28.5.2009, s. 24.

[6] EGT L 12, 16.1.2001, s. l.