A4-0250/97

Resolution om behovet av en europeisk kampanj för nolltolerans av våld mot kvinnor

Europaparlamentet utfärdar denna resolution

- med beaktande av förslaget till resolution från Martin om behovet av en europeisk kampanj för nolltolerans av våld mot kvinnor (B4-0047/94),

- med beaktande av FN:s konvention från 1979 om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor (CEDAW), och FN:s deklaration från 1993 om avskaffande av våld mot kvinnor,

- med beaktande av rapporten från Världskonferensen om de mänskliga rättigheterna i Wien 1993 och handlingsplattformen från 1995 års FN-konferens om kvinnor,

- med beaktande av förklaringarna och resolutionerna från Europarådets tredje europeiska ministerkonferens om jämställdhet mellan kvinnor och män och dess rekommendationer om våld inom familjen från 1985 och 1990,

- med beaktande av de utmärkta rapporterna från FN:s särskilda rapportör om våld mot kvinnor, Coomaraswamy

- med beaktande av det fjärde handlingsprogrammet för jämställdhet mellan kvinnor och män (1996-2000), (KOM(95)0381)

- med beaktande av sin resolution av den 11 juni 1986 om våld mot kvinnor ((EGT nr C 176, 14.7.1986, s. 73.)),

- med beaktande av sin resolution av den 17 december 1993 om pornografi ((EGT nr C 20, 24.1.1994, s. 546.)),

- med beaktande av sin resolution av den 6 maj 1994 om övergreppen mot kvinnors frihet och grundläggande rättigheter ((EGT nr C 205, 25.7.1994, s. 489.)),

- med beaktande av sin resolution av den 18 januari 1996 om människohandel ((EGT nr C 32, 5.2.1996, s. 88.)),

- med beaktande av artikel 148 i arbetsordningen,

- med beaktande av betänkandet från utskottet för kvinnors rättigheter (A4- 0250/97), och med beaktande av följande:

A. Enligt artiklarna 1, 3 och 5 i den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna är alla former av våld mot kvinnor, som kan betraktas som hot mot deras liv, frihet eller personliga säkerhet eller som utgör tortyr eller grym, omänsklig eller förnedrande behandling, oförenliga med FN-förklaringen; om medlemsstaterna inte genomför en lämplig politik för att förebygga och beivra våld mot kvinnor uppfyller de inte sina internationella skyldigheter enligt FN-förklaringen.

B. FN:s handlingsplattform från Beijingkonferensen har definierat våld mot kvinnor som «varje handling av könsspecifikt våld som resulterar i, eller kan resultera i, fysisk, sexuell eller psykisk skada eller lidande för kvinnor, inklusive hot om sådana handlingar, tvång eller summariska frihetsberövanden».

C. Våld mot flickor och vuxna kvinnor som utförs av män och som äger rum inom eller utanför familjen, på arbetsplatsen eller i samhället omfattar bland annat vanvård, fysisk och psykologisk misshandel, könsstympning, incest, sexuella trakasserier, sexuellt utnyttjande, kvinnohandel och våldtäkt.

D. Våld mot kvinnor utgör en kränkning av offrets rätt till liv, säkerhet, frihet, värdighet samt fysisk och psykisk integritet, och förhindrar därmed utvecklingen av ett demokratiskt samhälle.

E. Trots nationell och internationell lagstiftning om jämställdhet är våld mot kvinnor i allmänhet otvivelaktigt kopplat till de ojämlika maktförhållandena mellan könen i de sociala, ekonomiska, religiösa och politiska sfärerna,.

F. Enligt FN:s statistik är det stora flertalet av offren för kränkningar av individens rättigheter runt om i världen kvinnor och barn.

G. Våld mot kvinnor i hemmet förekommer ständigt inom unionen, och kvinnor har inga eller otillräckliga rättsliga instrument till sitt förfogande på nationell nivå för att kunna försvara sig mot våldsamma män.

H. Alla former av könsbaserat våld som faller inom definitionen i FN:s konvention om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor bör betraktas som straffbara handlingar.

I. Enligt FN:s konvention om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor är konventionens parter i synnerhet skyldiga att agera mot enskilda personer, företag och organisationer som utövar våld mot kvinnor.

J. Majoriteten av alla misshandelsfall rapporteras inte till polisen, i huvudsak på grund av bristen på lämpliga rättsliga, sociala och ekonomiska instrument för att skydda offren, med resultatet att våld mot kvinnor förblir ett till största delen dolt brott.

K. Jämförbar statistik och forskning saknas i de flesta medlemsländer, både om förekomsten av våld mot kvinnor inom och utanför familjen och om effekterna av olika våldsförebyggande strategier och de ekonomiska och sociala kostnaderna för detta.

L. Statistiken som finns visar att våldet är inbyggt i våra samhällen och drabbar kvinnor dagligen.

M. Män som misshandlar är i olika åldrar och kommer från alla typer av miljöer, kulturer och samhällsklasser.

N. Mäns våld mot kvinnor omges fortfarande av myter, till exempel att våld i hemmet är en privat angelägenhet eller att mäns våld mot kvinnor kan skyllas på kvinnornas beteende.

O. Studier kring de samhälleliga kostnaderna för och konsekvenserna av mäns våld mot kvinnor har inte gjorts utförligt, speciellt vad gäller kostnaderna för boende, social service, hälsovård, polisskydd samt rättegångs- och försäkringskostnader.

P. Sexuellt våld mot kvinnor leder till mycket negativa konsekvenser för de drabbade kvinnorna, både fysiskt och psykiskt, och inrättandet av lämpliga vårdstrukturer bör främjas.

Q. Resultaten av en undersökning som nyligen gjorts på initiativ av de nederländska myndigheterna visar att de totala årliga «kostnaderna» för våld mot kvinnor enbart i Nederländerna överstiger 145 miljoner ecu.

R. Svar som inkommit från medlemsstaterna indikerar att det största framsteg som gjorts vad gäller lagstiftning om mäns våld mot kvinnor under den senaste tioårsperioden är att merparten av staterna har antagit bestämmelser om och förbjudit sexuellt våld inom äktenskapet.

S. Det finns fortfarande en låg medvetenhet om de specifika behoven hos kvinnor som drabbats av våld bland dem som arbetar med dessa kvinnor, bland annat polis, socialarbetare och jurister, lagstiftare samt andra offentligt anställda och offentliga organ.

T. De som ständigt utsätts för våld hamnar till slut i ett tillstånd av underkastelse och oförmåga att överhuvudtaget reagera.

U. Forskning vad gäller pornografins och prostitutionens betydelse för mäns våld mot kvinnor måste utvecklas.

V. Könsstympning skall inte tolereras; det är en brottslig handling.

W. Våldtäkt används som ett medel i aktiv krigsföring och utgör ett brott mot mänskligheten enligt stadgarna för den särskilda internationella krigsförbrytartribunalen för F.d. Jugoslavien.

X. Alkohol är en bidragande faktor i många fall av våld mot kvinnor.

Y. Våld mot kvinnor i hemmet och i samhället påverkar barn både direkt och indirekt och kan ofta skapa en cykel av våld och övergrepp som upprepas genom flera generationer.

Z. Våld mot kvinnor leder till långvariga negativa effekter på barns emotionella och mentala hälsa.

1. Parlamentet anmodar kommissionen och medlemsstaterna i Förenta Nationerna att arbeta för att Beijing-deklarationen skall bli en konvention som är bindande för alla signatärer,

2. anser att könsbaserat våld inte bara återspeglar de ojämlika könsbundna maktförhållandena i samhället utan också utgör ett effektivt hinder för att komma till rätta med bristen på jämställdhet mellan kvinnor och män,

3. betonar vikten av att häva hemlighetsmakeriet kring våld i samhället, och i synnerhet det tabu som råder mot att diskutera våld i familjen; påpekar att all slags diskussion om våld mot kvinnor måste utgå från ett kvinnoperspektiv och syfta till att ge kvinnor möjlighet att ta kontroll över sin livssituation,

4. uppmanar de medlemsstater som inte redan gjort så, att göra det straffbart att utöva våld mot kvinnor enligt definitionen i konventionen om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor, samt att föra en politik i enlighet med alla de skyldigheter som följer av konventionen,

5. uppmanar medlemsstaterna att införa särskild lagstiftning, utöver den strikt straffrättsliga, för att skydda dem som drabbats av könsbaserat våld såsom, till exempel inom familjerätten, regler om enklare skilsmässoförfaranden, vårdnad av barn och ekonomisk ersättning, och att också införa särskilda lagar mot förföljelser och trakasserier,

6. uppmanar kommissionen att genomföra en jämförande undersökning vad gäller de nationella och privata sociala trygghetssystemen respektive försäkringarna i medlemsstaterna där dessa inte erbjuder ett fullständigt eller partiellt skydd för offer för sexuellt våld,

7. uppmanar medlemsstaterna och kommissionen att i sin politik särskilt uppmärksamma invandrarkvinnors ställning i egenskap av offer för könsbaserat våld,

8. framhåller betydelsen av utbildning av dem som inom polisväsendet, rättsväsendet, hälsovård, boende och socialtjänst arbetar med kvinnor som utsatts för våld; anser att sådan utbildning skall vara obligatorisk för domare som dömer i mål angående könsbaserat våld,

9. är oroat över att kopplingen mellan våld i hemmet och skydd för barn ofta förbises, och att många kvinnor därför utsätts för ständiga övergrepp till följd av domar som tillåter kontakt mellan en våldsbenägen partner eller före detta partner och dennes barn; påpekar att åtgärder för att skydda barn under sådana omständigheter också måste skydda den förälder som inte begår övergrepp,

10. uppmanar kommissionen och medlemsstaterna att undersöka kopplingen mellan våld mot kvinnor och våld mot barn, och den cykel av övergrepp under flera generationer detta kan leda till,

11. erinrar med oro om att många medlemsstaters processuella regler ofta får kvinnor att avhålla sig från att fullfölja mål mot angripare; uppmanar medlemsstaterna att se över de processuella reglerna och vidta åtgärder för att undanröja de hinder som gör att kvinnor inte kan få rättsligt skydd,

12. påpekar att samtidigt som sexuella trakasserier på arbetsplatser ofta inbegriper maktmissbruk från överordnades sida utsätts kvinnor också för trakasserier av kollegor och kunder, och de är mer sårbara vid tillfälliga anställningar eller arbete som innebär resor till annan ort,

13. anmodar kommissionen och medlemsstaterna att ta initiativ till program för skolor i syfte att öka medvetenheten bland pojkar och flickor om effekterna av könsbaserat våld och utveckla samarbetsformer för att lösa konflikter, för att motverka attityder och beteenden som tenderar att betrakta kvinnokroppen som en handelsvara och oundvikligen leder till våld,

14. uppmanar medlemsstaterna att intensifiera sina ansträngningar mot de organisationer och enskilda som är inblandade i kvinnohandeln, som ofta leder till påtvingad prostitution, att inrätta särskilda program och vidta särskilda åtgärder för att stödja de personer som utsatts för påtvingat sexuellt utnyttjande,

15. anhåller om att kommissionens program mot kvinnohandel som syftar till sexuellt utnyttjande och mot våld mot kvinnor inte skall begränsas till informationsåtgärder och prostitutionsförebyggande åtgärder utan att de också skall inbegripa stöd till initiativ för återanpassning av offren,

16. uppmanar medlemsstaterna att erkänna att när våld och tvång förekommer i samband med prostitution och pornografi måste rättsliga åtgärder vidtas mot gärningsmännen: uppmanar medlemsstaterna att arbeta med offensiva sociala insatser för att hjälpa och stödja kvinnor som vill lämna en sådan tillvaro,

17. uppmanar medlemsstaterna att försöka ta fram en effektiv strategi mot barnpornografi, med särskild hänsyn till barnpornografins tillgänglighet på Internet.

18. välkomnar initiativ i några medlemsstater för att utöver verkningsfulla straff utveckla program för gärningsmän som leder till att män tar ansvar för sina handlingar, och efterlyser större åtagande från alla medlemsstater för att anta sådana initiativ,

19. uppmanar Europeiska gemenskapen och medlemsstaterna att snarast undersöka alkoholens betydelse för våld mot kvinnor,

20. anmodar medlemsstaterna att omgående och aktivt stödja och finansiera oberoende inrättningar för dem som överlevt våldshandlingar, inbegripet kvinnojourer och härbärgen, och att inrätta organ för att säkerställa samarbete mellan olika myndigheter för att stödja kvinnor och de barn som är beroende av dem att bygga upp sina liv på nytt,

21. framhåller att pålitliga, dygnet runt-öppna jourtelefonlinjer, som kan nyttjas utan kostnad eller till en kostnad motsvarande lokalsamtal, har stor betydelse som en första källa till information och stöd till kvinnor som upplever eller har upplevt att de är utsatta för våld,

22. uppmanar medlemsstaterna att komma överens om en gemensam bas för insamlandet av statistik om våld mot kvinnor som skulle omfatta uppgifter om kvinnan, hennes angripare, typen av och platsen för övergreppet, vad kvinnan gjorde efteråt, vilka åtgärder som vidtogs av myndigheterna, och vad som blev resultatet,

23. erkänner dock att sådan statistik aldrig kan redovisa den verkliga våldsnivån eftersom många händelser, inklusive psykiska övergrepp, hot och trakasserier, aldrig registreras,

24. uppmanar medlemsstaterna att göra det möjligt för kvinnoorganisationer eller lämpliga organ att i de allvarligaste fallen, då offren är oförmögna att vidta åtgärder, kunna agera inför domstol för att försvara dem,

25. anser att det borde ske en systematisk registrering av alla fall av våld mot kvinnor när dessa rapporteras till polisen, sjukvården eller socialtjänsten, kvinnojourer och jourtelefoner eller kvinnoorganisationer; uppmanar medlemsstaterna att producera en årlig rapport om utvecklingen när det gäller våld mot kvinnor baserad på statistiken och den insamlade informationen,

26. framhåller betydelsen av ett samordnat angreppssätt för att tackla problemen med våld mot kvinnor på nationell nivå och välkomnar därför steg tagna i några medlemsstater för att introducera en gemensam strategi för olika ministerier för att förhindra våld och ta itu med följderna,

27. insisterar på att lokala initiativ bör bygga på ett tillvägagångssätt som involverar flera myndigheter, exempelvis polisen, lokala myndigheter och organ samt kvinnoorganisationer och icke-statliga organisationer,

28. understryker den oumbärliga roll som icke-statliga organisationer spelar i kampen mot våld mot kvinnor och uppmanar därför medlemsstaterna att aktivt stödja dessas utveckling samt skapa en adekvat finansiell ram för deras utvecklande,

29. anmodar att medel öronmärks i det femte ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling för undersökning av kostnaderna för mäns våld mot kvinnor vad gäller hälsovård, boende, socialtjänst, rättssystem, förlorade arbetsdagar samt de åtgärder som krävs för att stödja barn som, vilket forskning visar, ofta blir vittnen till och påverkas negativt av detta våld,

30. uppmanar rådet (rättsliga och inrikes frågor) att fastställa bestämmelser för invandring och asylansökningar i syfte att säkerställa

- att kvinnor som är hotade eller förföljda på grund av sitt kön tas emot i EU i enlighet med FN:s flyktingkommissariats rekommendationer,

- att kvinnor från tredje land inte utvisas i händelse av separation från en misshandlande make om inte andra skäl föreligger som motiverar en utvisning,

31. uppmanar kommissionen att i samverkan med medlemsstaterna se över möjligheterna för att inom Europeiska unionen sörja för att kvinnor som beviljats ny identitet på grund av att de förföljs av en man också kan beviljas annat medborgarskap,

32. uppmanar rådet att se till att bestämmelser om kvinnors rättigheter skrivs in i EU:s avtal med tredje land och se till att de respekteras,

33. anmodar att 1999 får bli ett europeiskt år mot våld mot kvinnor,

34. uppmanar kommissionen att undersöka hur man lyckats med de kampanjer som redan drivits i olika medlemsstater för att identifiera och lyfta fram de bästa metoderna, vilka skulle kunna utnyttjas i en Europaomfattande kampanj under det föreslagna europeiska året mot våld mot kvinnor,

35. anmodar kommissionen att föreslå en särskild budgetpost för Europaåret och den Europaomfattande kampanjen för att säkerställa att det anslås tillräckliga resurser för att möjliggöra en synlig kampanj som involverar medlemsländernas regeringar, myndigheter, kvinnoorganisationer och andra icke-statliga organisationer,

36. betonar att en sådan Europaomfattande kampanj bör bygga på de bästa metoderna, och på den betydelse olika kvinnoorganisationer har för utvecklandet av sådana kampanjer, samt att det behövs en flexibel kampanj som ger utrymme för lokala, regionala och nationella varianter på det centrala temat,

37. anhåller om att kampanjen skall inbegripa tydligt profilerade och positiva bilder, budskap och annonser som framställer kvinnor som överlevare istället för offer,

38. anmodar att kampanjen verkar för försvar av kvinnor som överlevt övergrepp liksom för förebyggande av våld och behandling av angriparna samt understryker genom en högprofilerad publicitet att våld mot kvinnor påverkar alla unionens medborgare, särskilt barn som är utsatta för en våldsam hemmiljö,

39. anmodar att en sådan kampanj arbetar för att förändra attityderna i samhället så att det blir nolltolerans av våld mot kvinnor på en individuell, kollektiv och institutionell nivå,

40. uppdrar åt sin ordförande att vidarebefordra denna resolution till rådet, kommissionen och medlemsstaternas regeringar.