Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Grönbok om integrerad produktpolicy"

(2001/C 260/06)

Den 13 februari 2001 beslutade kommissionen att i enlighet med artikel 262 i EG-fördraget rådfråga Ekonomiska och sociala kommittén om "Grönbok om integrerad produktpolicy".

Sektionen för jordbruk, landsbygdsutveckling och miljö, som ansvarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 21 juni 2001. Föredragande var Antonello Pezzini.

Vid sin 383:e plenarsession den 11-12 juli 2001 (sammanträdet den 11 juli) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 108 röster för, 1 röst emot och 3 nedlagda röster.

1. Inledning

1.1. Ekonomiska och sociala kommittén studerar grönboken i anknytning till den nya strategin för miljöhandlingsprogrammet(1), som förutom genomförande av befintliga rättsliga instrument betonar införandet av miljödimensionen i de olika politikområdena, deltagande av olika aktörer samt frivillighet. Kommittén betraktar dessutom grönboken som ett komplement till strategin för "hållbar utveckling", också ur ekonomisk och social synvinkel(2). ESK hänvisar till synpunkterna i berörda yttranden och anser att detta instrument bara kan genomföras på ett tillfredsställande sätt i detta vidare sammanhang.

1.2. I grönboken om integrerad produktpolicy (IPP) föreslås en strategi som går ut på att förstärka och rikta om den produktrelaterade miljöpolitiken för att främja utvecklingen av en marknad för miljövänligare produkter (se punkt 1 Inledning).

1.3. Den föreslagna strategin grundas på ett brett spektrum av instrument, men går inte i detalj in på integreringen av det nya paradigm som här illustreras av IPP med den befintliga miljöpolitiken, som är organiserad sektoriellt och vertikalt. Tvärtom definieras IPP som "ett komplement" till befintlig lagstiftning. Det vore på sin plats att ytterligare koppla samman vertikal lagstiftning med instrument och avtal som grundas på frivillighet genom att undersöka möjligheten att använda de sistnämnda där det saknas lämplig lagstiftning och anpassa dem till mer "ekologiska" lösningar som går längre än befintliga regler och standarder. Kommittén erinrar om att den redan formulerat förslag i den riktningen i syfte att göra produkter och tjänster bättre ur miljöhänseende, särskilt i yttrandena om "miljömärkning" (Ecolabel), om "gemenskapens miljöstyrnings- och miljörevisionsordning" (EMAS) och i det färskare yttrandet om direktivet om "elektriskt och elektroniskt avfall"(3). I punkt 2.3 i det sistnämnda yttrandet betonades att Ecolabel och EMAS kunde bidra till att uppmuntra till mer avancerade lösningar än de som fastlagts i direktivet.

1.4. Som också framkom vid den av kommissionen anordnade hearingen den 8 9 mars noteras att de viktigaste erfarenheterna på området integrerad produktpolicy gjorts i Storbritannien, Tyskland, Nederländerna och Danmark, ofta på initiativ av de nationella miljökontoren, medan erfarenheterna i övriga medlemsstater är av mindre omfattning. Således föreligger problem med definitionen av en europeisk referensram och spridningen av erfarenheter som är anpassade till olika förhållanden, och man bör upprätta stödmekanismer för spridning av bästa metoder där företrädare för företagen och främst små och medelstora företag engageras.

1.5. De citerade exemplen hänför sig dessutom samtliga till industrisektorn medan integeringen också borde omfatta övriga sektorer, särskilt som EMAS-förordningen(4) om miljöcertifiering redan har fått större räckvidd och sektorerna för tjänster, turism och livsmedelsproduktion är fullt inbegripna i arbetet med anpassning till miljökrav och med att definiera hållbarhetsindikatorer.

2. Vilken roll spelar de berörda parterna och de lokala initiativen?

2.1. I grönboken betonas den roll som de olika intressenterna spelar och den betydelse som lokala initiativ har när det gäller att anta utmaningen att göra produkterna mer miljövänliga (se punkt 3).

2.2. I detta hänseende betonar kommittén vikten av fortbildning och utbildning av berörda parter, också med målet att verka för att företagen tar sitt ansvar vad gäller antagandet av en integrerad produktpolicy.

2.3. Konsumenter, icke-statliga organisationer, näringslivet och distributionsled anförs som intressenter med ett betydande ansvar vad gäller utvecklingen av IPP. Värt att notera är att man inte nämner företrädare för arbetstagarna, vilkas bidrag är oundgängligt i diskussionen om de förändringar som krävs i tillverkningscykeln. Med hänsyn till vad som anförts i punkt 1.5 borde man också verka för att få tjänste-, turism- och jordbrukssektorerna att delta, särskilt i fråga om landsbygdsutveckling.

2.4. Ett instrument som omnämns är produktpaneler (se punkt 4.3.4) bestående av berörda intressenter, enligt ett danskt exempel. Däremot nämns inte vem, och på grundval av vilken behörighet eller legitimitet, som skall ta initiativ till att inrätta en bestämd produktpanel sedan det fastslagits att brett samförstånd föreligger kring den fråga som föreslagits för studium. Det antas att detta sker på företagsnivå, men för att detta inte skall förbehållas de stora företagen måste de organisationer som företräder de små och medelstora företagen och arbetstagarna engageras. Kommissionens förslag är oklart vad gäller frågan om hur man skall förfara om produktpanelen inte lyckas nå samförstånd när dess arbete är avslutat. Å andra sidan skulle man kunna tänka sig begränsade produktpaneler, samtidigt som man är medveten om att dessa instrument skall stimulera till innovation snarare än bromsa den.

2.5. Förmodligen skulle man behöva bygga vidare på redan beprövade former av partnerskap i linje med den dialog som förs inom ESK, för att dra nytta av de erfarenheter som vunnits vad gäller dialog med och deltagande av intressenter och för att undvika diskriminering vad gäller graden av deltagande från de olika berörda parternas sida. Befintliga partnerskapsstrukturer för standardisering, märkning och miljöbedömning av produkter liksom för fysisk planering (lokala Agenda 21-program, Leader Plus, till stöd för landsbygdsutvecklingen), förefaller vara de strukturer som är mest lämpade att stimulera utvecklingen på området.

2.6. Om de lokala initiativen inte samlas inom en bestämd referensram (regional utveckling och/eller landsbygdsutveckling, forskning och innovation för små och medelstora företag, sammanhållningspolitik, etc.) och får stöd i fråga om utarbetande, antagande och spridning, kommer de knappast att kunna bli den grundsten i IPP som kommissionen hävdar.

3. En strategi för genomförandet av IPP-initiativet

3.1. Enligt kommissionen skall man i möjligaste mån använda marknadskrafterna för att främja produkter med goda miljöegenskaper samt tillämpa principen om att "förorenaren betalar" (punkt 4.1). I sammanhanget skulle man kunna överväga ett belöningsinstrument för dem som i stället skulle åta sig att vidta frivilliga åtgärder för fortgående förbättringar på miljöområdet, vilka anses som en konkurrensfördel.

3.2. Kommissionen hävdar med rätta att produkternas miljöprestanda kan optimeras av marknaden om priserna speglar produkternas verkliga miljökostnader under hela livscykeln. Här anser man i grönboken att det är ytterst viktigt att utarbeta objektiva kriterier för bedömning av produkternas miljöprestanda.

3.3. Också här är dokumentet diffust vad gäller vem som skall utarbeta och föreslå dessa kriterier samt hur och när detta skall ske. De instrument som anförs som exempel på möjliga faktorer för internalisering av produkternas miljökostnader är skatter, vägavgifter och pålagor. Det enda exemplet på en selektiv strategi för problemet tycks vara att sänka momsen på produkter med gemenskapens miljömärke.

3.4. I grönboken försöker man således att åter föreslå allmänna beskattningsinstrument som i miljösammanhang alltid har visat sig omstridda och ineffektiva när det gäller att på ett verkningsfullt sätt minska miljöinverkan inom produktionen.

3.5. Förslaget att avveckla de bidrag som i dag i stor omfattning används för att främja produkter och produktionssätt som är skadliga både för miljön och för människors hälsa borde i stället omformas till ett prioriterat krav. Att slopa dessa "förfelade" bidrag så att det statliga stödet i stället inriktas mot miljövänliga processer och produkter skulle bara det utgöra ett viktigt framsteg när det gäller att styra om gemenskapens ekonomi mot en hållbar utveckling.

3.6. När man betänker vilken emfas som i dokumentet läggs på miljömärkningsprogrammets betydelse för utvecklingen av IPP, vore det logiskt att åtminstone vad gäller utarbetandet av kriterier för bedömning av produkternas miljöprestanda föreslå att man utnyttjar de erfarenheter som under tiden gjorts av nämnden för Europeiska unionens miljömärkning (EUEB), som inrättades genom kommissionens beslut av den 10 november 2000.

3.7. Kommittén noterar att man inlett en debatt kring sambandet mellan produkternas standardisering och miljöpolitiken, kring dessa normers tvingande karaktär och berörda parters deltagande i deras utarbetande. Frågan är inte lätthanterlig. Kommissionen uppmanas därför att studera ämnet i grunden och att föreslå punkter för vidare diskussion.

4. Grön efterfrågan från konsumenternas sida

4.1. Efterfrågan på gröna produkter kommer att vara en viktig drivkraft för att företagen skall öka sina miljöinsatser och förbättra produkternas och tjänsternas livscykelprestanda (punkt 4.2.1).

4.2. Främjandet av miljöinformation från företagens sida och en ökad efterfrågan på miljövänliga produkter från konsumenternas sida är de två element som ligger till grund för de "välinformerade konsumenternas" beteende, som enligt kommissionen utgör en av nyckelpunkterna i IPP.

4.3. Också i detta fall anförs antagandet av en miljömärkning av typ ISO och Ecolabel som en åtgärd till stöd för IPP. Kommissionen erkänner emellertid att dessa system på grund av sin komplicerade art hittills inte har lyckats påverka marknaden fullt ut. I sammanhanget meddelar kommissionen sin avsikt att se över sin egen strategi för miljömärkning så att den skall komma att omfatta största möjliga antal produkter. Man borde också säkerställa en mer detaljerad information om produkter med konsumentgaranti.

4.4. Hänvisningen till antagandet av olika slag av miljömärkning (inklusive miljö- och varudeklarationer) väcker tvivel vad gäller behovet av ytterligare instrument och kontrollmekanismer på medlemsstatsnivå för att fastställa giltigheten.

4.5. I samband med detta uttryckte ESK i yttrandet om den nya miljömärkningsförordningen(5) sina invändningar mot den rika "floran" av miljödeklarationer, eftersom dessa är förvirrande för konsumenterna och dessutom kan vara vilseledande.

4.6. Här är konsumentupplysning och informationskampanjer som initieras av konsumentorganisationerna ytterst viktiga verktyg.

4.7. Ett annat viktigt instrument för främjandet av "gröna" produkter och tjänster är offentlig upphandling (se punkt 4.2.2). ESK har redan uttalat sig i ämnet, särskilt i yttrandet om EMAS, punkterna 2.1.2 och 2.1.3, där kommittén uppmanar offentliga myndigheter att spela en pådrivande roll för att verka för "hållbara" produkter.

5. Information om produkternas livscykel

5.1. Kommissionen anser det nödvändigt (punkt 4.3.1) att ha tillgång till information om produkters och komponenters miljöinverkan under hela deras livscykel.

5.2. Livscykelanalys av en produkt - Life-Cycle Assessment (LCA) - är det viktigaste instrumentet för utvecklingen av IPP. Kommissionen inser att det är ett komplicerat instrument som innebär tämligen höga kostnader. Därför rekommenderas inrättandet av databanker, dit allmänheten har tillträde, som skall innehålla alla upptänkliga uppgifter om produkternas livscykel som kan vara av nytta för konstruktörer, tillverkare, distributörer och konsumenter när det gäller kontroll av produkternas miljöinverkan. Europeiska miljöbyrån och de nationella miljökontoren uppmanas att agera vägledare i utarbetandet och spridandet av dessa databanker och att se till att alla länkar i produktionskedjan, och särskilt arbetstagarna, ombeds delta.

5.3. En möjlig lösning för att öka informationsmängden och att göra den mer tillgänglig är att uppmuntra - och där så är lämpligt, att tvinga - tillverkarna att leverera viktiga data till konsumenterna under hela tillverkningskedjan.

5.4. Med tanke på Europeiska unionens lösliga och komplexa ekonomiska struktur och de kostnader som utvecklingen och antagandet av livscykelanalysen oundvikligen innebär för små och medelstora företag, borde man i stället inrikta sig på att uppmuntra till spridning av information från och till små och medelstora företag, främst på lokal nivå, eller till produktionsområden med likartad tillverkning. På så sätt kan produktionssätt spridas homogent.

5.5. Även antagandet av riktlinjer för ekoformgivning av produkter är väsentligt för en gradvis utveckling mot mer miljövänliga produkter.

5.6. I grönboken tycks man underskatta att ytterst viktiga instrument som livscykelanalys och ekoformgivning kräver stora ekonomiska och administrativa insatser för att genomföras. Samtidigt utgör dessa en central stimulansfaktor för forskning och innovation.

5.7. ESK efterlyser därför större satsningar på en politik till stöd för forskning och innovation riktad till små och medelstora företag som syftar till informationsspridning och utarbetande av innovativa processer för utveckling av mer miljövänliga produkter. De verktyg som i dag står till buds är inte bara otillräckligt finansierade, de är också svårförstådda och svårtillgängliga för företagen.

Bryssel den 11 juli 2001.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Göke Frerichs

(1) KOM(2001) 31 slutlig, EGT C 221, 7.8.2001.

(2) ESK:s yttrande om "Utarbetandet av en EU-strategi för hållbar utveckling", EGT C 221, 7.8.2001.

(3) EGT C 296, 29.9.1997, s. 77, EGT C 209, 22.7.1999, s. 43-44, EGT C 116, 20.4.2001, s. 38-43.

(4) EGT L 114, 24.4.2001, s. 1-29.

(5) EGT C 296, 29.9.1997, s. 77, punkt 3.2.4.