[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |

Bryssel den 14.7.2009

KOM(2009) 359 slutlig

MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET

Rapport om hur de monetära avtalen med Monaco, San Marino och Vatikanstaten fungerar

MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET

Rapport om hur de monetära avtalen med Monaco, San Marino och Vatikanstaten fungerar

1. INLEDNING

De monetära avtalen mellan Europeiska gemenskapen och Monaco, San Marino och Vatikanstaten ingicks för att bevara den rättsliga kontinuiteten i de ordningar som redan före införandet av euron fanns mellan dessa länder å ena sidan och Frankrike respektive Italien å andra sidan. I en förklaring som fogades som bilaga till Maastrichtfördraget[1] föreskrevs att de befintliga avtalen skulle omförhandlas till följd av införandet av euron.

Tio år efter det att euron ersatte de tidigare nationella valutorna i Italien och Frankrike, vilka även användes av Monaco, San Marino och Vatikanstaten, uppmanade rådet kommissionen att se över hur de monetära avtalen fungerar[2]. I detta meddelande granskas i detalj avtalens innehåll. Meddelandet innehåller även en beskrivning av de positiva och negativa aspekterna i samband med genomförandet av avtalen och förslag på hur innehållet i de tre avtalen skulle kunna ändras.

2. BESKRIVNING AV INNEHÅLLET I DE TRE AVTALEN

2.1. Gemensamma inslag i avtalen

Eftersom de nationella valutorna i de medlemsstater som ingår i euroområdet ersattes av euron den 1 januari 1999, och de deltagande ländernas befogenheter i penning- och valutapolitiska frågor därmed överfördes till gemenskapen, beslutade rådet att de befintliga monetära avtal som euroländerna hade med tredjeländer skulle ändras[3]. Det nya avtalet mellan gemenskapen och Monaco förhandlades fram av Frankrike (tillsammans med kommissionen och Europeiska centralbanken (ECB))[4], medan avtalen med San Marino och Vatikanstaten förhandlades fram av Italien (tillsammans med kommissionen och ECB)[5]. Avtalen gav Monaco, San Marino och Vatikanstaten rätt att använda euron som sin officiella valuta och göra sedlar och mynt i euro till lagliga betalningsmedel.

Från och med den 1 januari 2002 får Monaco ge ut en årlig mängd euromynt som motsvarar en femhundradel av den mängd mynt som präglas i Frankrike. San Marino får ge ut mynt i euro till ett högsta nominellt värde per år av 1 944 000 euro. Vatikanstaten fick ursprungligen ge ut mynt i euro till ett högsta nominellt värde per år av 670 000 euro. Utöver detta fick Vatikanstaten rätt att ge ut extra mynt till ett värde av 201 000 euro när påvestolen är vakant, under varje heligt jubelår och under år då ett ekumeniskt koncilium inleds. Genom rådets beslut av den 7 oktober 2003 ändrades taken till 1 000 000 euro för det högsta ”normala” nominella värdet per år och till 300 000 euro vid särskilda omständigheter. Vartannat år revideras San Marinos och Vatikanstatens tak för att spegla ändringarna i Italiens konsumentprisindex.

Den årliga mängd euromynt som Monaco (och San Marino och Vatikanstaten) ger ut läggs till den mängd mynt som Frankrike (Italien) ger ut och som måste godkännas av ECB.

De euromynt som är i omlopp i Monaco, San Marino och Vatikanstaten ska ha samma nominella värde, giltighet som lagliga betalningsmedel, tekniska och konstnärliga kännetecken på den gemensamma sidan och gemensamma konstnärliga kännetecknen på den nationella sidan som de euromynt som ges ut av medlemsstaterna i euroområdet. Monaco, San Marino och Vatikanstaten får även ge ut samlarmynt enligt samma regler som gäller för medlemsstaterna i euroområdet. Dessa ska räknas in i den årliga mängd som föreskrivs för respektive land. San Marino får dessutom ge ut guldmynt i scudi[6]. Monaco, San Marino och Vatikanstaten får inte ge ut sedlar i euro och deras samlarmynt är inte lagliga betalningsmedel utanför deras egna territorier.

Samtliga tre länder åtog sig att vidta interna rättsliga åtgärder för att göra gemenskapsbestämmelserna om sedlar och mynt i euro tillämpliga på deras territorier och att nära samarbeta med Europeiska gemenskapen i kampen mot förfalskning av sedlar och mynt i euro.

2.2. Specifika inslag i avtalet med Monaco

Utöver de bestämmelser som beskrivs ovan, vilka ingår i alla de tre monetära avtalen, utmärks avtalet med Monaco av ytterligare krav.

I avtalet anges uttryckligen att Monaco är skyldigt att tillämpa den gemenskapslagstiftning som har till syfte at bekämpa förfalskning av sedlar och mynt i euro.

Kreditinstitut och övriga finansinstitut som bedriver verksamhet i Monaco får delta i Europeiska unionens system för överföringar mellan banker och betalning och överföring av värdepapper på samma villkor som de relevanta institut som är belägna i Frankrike, under förutsättning att de uppfyller villkoren för tillgång till dessa system. Monacos kreditinstitut omfattas av samma bestämmelser som Banque de France har antagit om genomförandet av ECB:s regler om penningpolitiska instrument och förfaranden.

Monaco ansvarar för att bestämmelser som har till syfte att garantera skydd och stabilitet för euron och EG:s finansiella system blir tillämpliga inom dess territorium. Enligt artikel 11 i det monetära avtalet ska gemenskapsrättsakter inom följande områden gälla i Monaco: ECB:s insamling av statistiska uppgifter, kreditinstituts minimireserver, påföljder mot företag som inte följer ECB:s bestämmelser och beslut, utgivning av sedlar, marknadsoperationer, monetära kontrollinstrument samt clearing- och avvecklingssystem. Monaco ska även tillämpa de regler som Frankrike har antagit för att tillämpa gemenskapsrättsakter om kreditinstitutens verksamhet och kontrollen av dessa samt om förhindrande av systemrisker i betalnings- och värdepapperssystemen. Dessutom måste Monaco vidta åtgärder vars effekter är likvärdiga med gemenskapsdirektiven om penningtvätt och rättsakter som reglerar investeringstjänster.

I det monetära avtalet med Monaco anges dessutom att en gemensam kommitté ska inrättas för att underlätta att avtalet genomförs och fungerar.

3. BEDÖMNING AV HUR AVTALEN FUNGERAR OCH FÖRSLAG PÅ HUR INNEHÅLLET I AVTALEN SKULLE KUNNA UTVECKLAS

3.1. Införlivande av relevant gemenskapslagstiftning

Hur mycket av gemenskapslagstiftningen som ska införlivas i de tre länder som har undertecknat monetära avtal med gemenskapen varierar kraftigt från avtal till avtal.

Samtliga tre länder åtog sig att vidta interna rättsliga åtgärder för att gemenskapsbestämmelserna om sedlar och mynt i euro ska bli tillämpliga på deras territorier. Bestämmelserna om euromyntens tekniska och konstnärliga specifikationer tillämpas i allmänhet bra. Eftersom Monacos, San Marinos och Vatikanstatens euromynt utformas i samarbete med och tillverkas av certifierade myntverk i euroområdet (dvs. de nationella myntverken i Frankrike och Italien) tillämpas överlag de senaste gemenskapsbestämmelserna. När det gäller eurosedlarna har det inte inrättats någon behörig myndighet eller något uppföljningsförfarande för att verifiera att de tillämpliga bestämmelserna (t.ex. regler om växling och tillbakadragande av eurosedlar) genomförs.

De monetära avtalens signatärstater åtog sig även att nära samarbeta med gemenskapen för att bekämpa förfalskning av sedlar och mynt i euro . Avtalet med Monaco går längre än de två övriga avtalen genom att det i detta avtal specificeras att Monaco bör anta de lämpliga åtgärder som har fastställts i gemenskapslagstiftningen[7] för att bekämpa förfalskning. Hur Monaco genomför avtalet på förfalskningsområdet utvärderas regelbundet och förteckningen över de lagstiftningsinstrument som ska antas uppdateras vid den gemensamma kommitténs möten (se avsnitt 3.2). Även om vissa brister fortfarande kvarstår (exempelvis att man inte har skrivit under ett avtal med Interpol) har det överlag gjorts stora framsteg på detta område.

Avtalen med San Marino och Vatikanstaten innehåller inte någon specifik skyldighet att införliva gemenskapslagstiftning för att skydda mynt och sedlar i euro mot förfalskning eller några föreskrifter för hur samarbetet med gemenskapen ska se ut. Enligt de uppgifter kommissionen har tillgång till har båda länderna gjort vissa ansträngningar för att bringa sin lagstiftning i linje med gemenskapsnormerna. Eftersom det till skillnad från avtalet med Monaco inte finns någon uppföljningsmekanism i dessa två avtal informeras gemenskapen emellertid inte regelbundet om San Marinos eller Vatikanstatens genomförande av avtalen.

Det monetära avtalet med Monaco har flera andra beståndsdelar. De flesta av dessa fanns redan i de tidigare avtalen med Frankrike. Till skillnad från de monetära avtalen med Vatikanstaten och San Marino fastställs i avtalet med Monaco under vilka villkor kreditinstitut och andra institutioner som godkänts för verksamhet inom Monaco får delta i Europeiska unionens system för överföring mellan banker och betalning och överföring av värdepapper. I avtalen med Vatikanstaten och San Marino specificeras att finansinstitut i dessa två stater kan få tillgång till betalningssystem inom euroområdet på lämpliga villkor, som ska fastställas av Banca d'Italia med Europeiska centralbankens samtycke. Vatikanstaten och San Marino har än så länge inte uttryckt något intresse av att vilja delta direkt i euroområdets betalningssystem, trots att San Marino har en stor finanssektor (de banker som bedriver verksamhet i San Marino når närvarande betalningssystemen via Italiens banker). Med tanke på hur stor banksektorn är i San Marino, och hur nära denna samarbetar med de banker som är aktiva inom euroområdet, bör San Marino uppmanas att harmonisera sin bank- och finanslagstiftning med tillämplig lagstiftning i medlemsstaterna i euroområdet.

Skyldigheterna att införliva relevant gemenskapslagstiftning i den nationella rättsordningen och/eller anta likvärdiga åtgärder ser väldigt olika ut i de tre länder som har undertecknat monetära avtal med gemenskapen. För att garantera ett ordentligt skydd mot förfalskning av sedlar och mynt i euro bör genomförandet av den relevanta gemenskapslagstiftningen övervakas i samtliga tre länder. San Marinos banker och finansinstitut bör omfattas av samma regler som sina motsvarigheter inom euroområdet. San Marino bör därför uppmanas att införliva relevant befintlig gemenskapslagstiftning på bank- och finansområdet och beakta alla uppdateringar och nya lagar på detta område. Med tanke på hur komplex denna lagstiftning är och San Marinos begränsade administrativa kapacitet skulle man kunna ha en övergångsperiod på två år. |

3.2. Uppföljningsmekanismer

De monetära avtalen ersatte de konventioner som existerade mellan Frankrike och Italien å ena sidan och Monaco, San Marino och Vatikanstaten å andra sidan. Det rör sig inte längre om bilaterala avtal utan om avtal mellan tredjeländer och Europeiska gemenskaperna som har antagits på grundval av artikel 111 i EG-fördraget. Monaco, Vatikanstaten och San Marino fick rätt att ge ut mynt som är lagliga betalningsmedel för de 325 miljoner invånarna i euroområdet. Medlemsstaterna i euroområdet måste följa strikta regler och EU-institutionerna övervakar noga att dessa regler efterlevs. EU-institutionerna bör därför ges en större roll när det gäller att följa upp hur de monetära avtalen genomförs.

I det monetära avtalet med Monaco föreskrivs att en gemensam kommitté ska inrättas för att underlätta att avtalet genomförs och fungerar. Kommittén består av företrädare för Monaco, Frankrike, Europeiska kommissionen och Europeiska centralbanken och håller i allmänhet möten en gång om året. Vid dessa möten diskuterar parterna hur arbetet med att genomföra avtalet fortskrider och vilka ändringar som eventuellt ska göras i bilagans förteckning över den lagstiftning som ska införlivas. Kommittén granskar dessutom regelbundet samarbetet i kampen mot förfalskning av sedlar och mynt i euro och genomförandet av relevanta lagstiftningsåtgärder.

Till skillnad från det förfarande som föreskrivs i avtalet med Monaco finns det inte någon bestämmelse om ett uppföljningsförfarande i avtalen med San Marino och Vatikanstaten. I avsaknad av en regelbunden formell uppföljning rapporterar San Marino och Vatikanstaten inte regelbundet om hur avtalen genomförs. Det har inte gjorts någon granskning av i vilken mån dessa länders lagstiftning är förenlig med de skyldigheter som de monetära avtalen medför. Dessutom får de inte ordentlig information om utvecklingen på de områden som omfattas av avtalen.

Som ett led i utarbetandet av detta meddelande anordnade kommissionen och ECB i mars 2009 ett informellt möte med företrädare för de tre länderna. Vi hade en konstruktiv dialog med Monacos och San Marinos företrädare medan Vatikanstatens företrädare var mindre villiga att utbyta åsikter och information.

I avtalen med Vatikanstaten och San Marino saknas en plattform för regelbundna diskussioner om hur avtalen fungerar. I avsaknad av regelbundna möten har myndigheterna i San Marino och Vatikanstaten svårt att hålla reda på nyligen antagen lagstiftning på de områden som omfattas av avtalen och gemenskapsinstitutionerna kan inte övervaka genomförandet av avtalen på ett ordenligt sätt. Kommissionen föreslår därför att man ska inrätta två gemensamma kommittéer med Vatikanstaten och San Marino – liknande den som redan finns med Monaco. Kommittéerna skulle bestå av företrädare för San Marino/Vatikanstaten, Italien, kommissionen och ECB och mötas minst en gång om året för att övervaka hur arbetet med att genomföra avtalen fortskrider och om avtalen eventuellt behöver ändras. |

3.3. Skyddsklausul i händelse av allvarliga brister i genomförandet av avtalen

Genom att underteckna de monetära avtalen med gemenskapen gjorde de tre länderna att antal åtaganden i utbyte mot rätten att använda euron som sin nationella valuta och rätten att ge ut euromynt. Medan EU har möjlighet att inleda ett överträdelseförfarande när en medlemsstat inte uppfyller sina skyldigheter ges gemenskapen i de nuvarande avtalen inga befogenheter i händelse av att ett land som har undertecknat ett avtal inte uppfyller sina skyldigheter (förutom den slutgiltiga – och därför osannolika – möjligheten att ensidigt dra sig ur avtalet).

Kommissionen föreslår att EU bör ges befogenhet att tillfälligt upphäva rätten att ge ut euromynt i händelse av ihållande (exempelvis som pågår i 2 år) och allvarligt åsidosättande av de skyldigheter som de monetära avtalen medför. Det tillfälliga upphävandet av rätten att ge ut mynt (exempelvis för ihållande underlåtenhet att införliva relevant gemenskapslagstiftning) skulle föregås av flera varningar och åsiktsutbyten. |

3.4. Tak för utgivning av euromynt

Monaco, Vatikanstaten och San Marino får ge ut euromynt som bär dessa länders nationella sida och som är lagliga betalningsmedel i hela euroområdet.

Av historiska skäl fastställdes taken för mängden mynt som får ges ut varje år på olika sätt[8]. Monaco får ge ut en årlig mängd euromynt som motsvarar en femhundradel av den mängd mynt som präglas i Frankrike (dvs. euromynt med fransk nationell sida). 2009 hade Monaco rätt att ge ut euromynt till ett sammanlagt nominellt värde av 221 094 euro.

San Marinos och Vatikanstatens tak består av fasta belopp som justeras vartannat år för att ta hänsyn till ändringar i Italiens konsumentprisindex. Dessa två tak baserades på de tak för att ge ut mynt som fanns i de tidigare avtalen med Italien innan euron infördes och är inte kopplade till någon bestämd variabel som antal invånare, BNP eller utgivning av euromynt i de medlemsstater som ingår i euroområdet. För 2008 och 2009 har taken fastställts till 2 183 112 euro för San Marino och 1 074 000 euro för Vatikanstaten. Vatikanstaten får ge ut ytterligare mynt vid särskilda tillfällen (se avsnitt 2.1).

Samtliga tre länder har hittills strikt respekterat sina utgivningstak.

Av de faktiska per capita-siffrorna framgår att de länder som har undertecknat monetära avtal med gemenskapen har generösa utgivningstak. I september 2008 uppgick de utgivna myntens värde per invånare till 7 028 euro i Vatikanstaten, 422 euro i San Marino och 190 euro i Monaco. Under samma period (2002–2008) uppgick genomsnittsutgivningen i medlemsstaterna i euroområdet till 63 euro per capita (se bilaga I för närmare detaljer). Att ha en utgivningskvot som är oproportionerligt hög i förhållande till invånarantalet kan emellertid ändå vara befogat eftersom myntsamlarmarknaden innebär att det relativt sett är högre efterfrågan på dessa mynt och att de i större utsträckning inte stannar i omlopp.

Euromynt i omlopp är emellertid först och främst ett betalningsmedel. De bör vara i fritt omlopp på marknaden och användas för betalningar. Mynt i omlopp som fångas upp av myntsamlare fyller inte sitt ursprungliga syfte utan fungerar enbart som samlarföremål.

För att möjliggöra en viss cirkulation på de mynt som används av de tre länder som har undertecknat de monetära avtalen föreslår kommissionen att utgivningstaken för de tre länderna ska höjas. De nya taken skulle beräknas enligt en ny enhetlig metod som ser till att alla de tre länderna behandlas på ett likvärdigt sätt. I de ursprungliga monetära avtalen behandlades Monaco i praktiken mycket ofördelaktigare än San Marino och Vatikanstaten. Till följd av detta ger Monaco för närvarande ut ungefär en tiondel av det antal mynt som San Marino ger ut och en femtedel av det antal mynt som Vatikanstaten ger ut, trots att Monacos har störst befolkning av de tre länderna och dess monetära avtal innefattar flest skyldigheter.

Ett nytt tak för ett år (n) skulle bestå av en fast och en variabel del:

1. Den fasta delen bör ha som mål att täcka myntsamlarnas efterfrågan. Enligt gängse beräkningar skulle ett sammanlagt värde av 2 100 000 euro vara tillräckligt för att täcka samlarmarknadens behov[9].

2. Den variabla delen skulle baseras på genomsnittsutgivningen per capita i euroområdet. Det genomsnittliga antalet utgivna mynt per capita i (n-1) i euroområdet skulle multipliceras med antalet invånare i ett land som har undertecknat ett monetärt avtal.

En simulering av 2009 års tak beräknade på grundval av denna metod visas i tabell 1.

Tabell 1: Utgivningstak beräknade på grundval av en enhetlig metod (med 2009 som exempel)

San Marino | 30 324 | 109 470 | 2 100 000 | 2 209 470 | 2 183 112 |

Vatikanstaten | 826 | 2 952 | 2 100 000 | 2 102 952 | 1 074 000 |

Denna nya metod skulle innebära en avsevärd höjning av utgivningstaket i Monaco: från ungefär 220 000 euro till nästan 2 220 000 euro. Vatikanstatens tak skulle nästan fördubblas från 1 074 000 till mer än 2 100 000 euro.

Höjningen av utgivningstaken bör emellertid ske på villkor att länderna följer de nya ”gemensamma riktlinjer för utformningen av euromyntens nationella sidor och utgivningen av euromynt avsedda att sättas i omlopp” [11] som rådet ställde sig bakom den 10 februari 2009. Enligt dessa bör alla euromynt avsedda att sättas i omlopp sättas i omlopp till nominellt värde, med undantag för en liten del av de utgivna euromynten som får säljas till ett högre pris om det är motiverat med hänvisning till att de är av särskilt hög kvalitet eller säljs i specialförpackning. Både Monaco och San Marino respekterar denna regel. Monaco distribuerar de flesta av sina mynt till bankerna i Monaco i blandade myntrullar som även innehåller euromynt från andra länder i euroområdet. San Marino levererar ca 70 procent av sina mynt till bankerna på sitt territorium utan att blanda dem med andra länders euromynt. För att förhindra att myntsamlare köper upp stora mängder San Marino-mynt i lokala banker skulle en lösning kunna vara att blanda dem med andra mynt innan de levereras till bankerna. Vatikanstaten måste göra de största ändringarna i förhållande till sin nuvarande praxis. Vatikanstaten ger ut så gott som alla sina mynt som sätts i omlopp i samlarförpackningar (i euroområdet säljs färre än 1 procent av alla mynt i myntförpackningar till ett värde som överstiger det nominella värdet).

En ny gemensam metod skulle även gälla för alla eventuella framtida avtal[12].

Kommissionen föreslår att man inför en ny metod för att beräkna utgivningstaken som skulle ge alla länder som har undertecknat ett avtal om monetärt samarbete med gemenskapen likvärdiga förutsättningar. Den gemensamma metoden skulle garantera en rättvis behandling, ta hänsyn till efterfrågan från myntsamlare och se till att åtminstone en viss del av de euromynt som dessa länder ger ut faktiskt sätts i omlopp. |

3.5. Regler för att prägla euromynt

I det monetära avtalet med Monaco ges Frankrikes nationella myntverk ensamrätt att tillverka Monacos euromynt, medan Vatikanstatens och San Marinos euromynt bara får präglas av Italiens myntverk. Denna regel infördes av historiska skäl vid en tidpunkt när sedlar och mynt i euro ännu inte var i omlopp och nästan alla länder i euroområdet endast präglade euromynt för eget bruk och i mycket ringa grad samarbetade vid tillverkningen eller lagerhanteringen. Situationen har nu utvecklats så att flera av länderna i euroområdet nu präglar sina mynt i ett annat land i euroområdet och vissa köper in mynt från utländska lager. Ett stort antal myntverk i euroområdet bedriver i praktiken en omfattande och dynamisk affärsverksamhet genom att tillverka mynt åt andra europeiska och icke-europeiska länder[13].

Även om de befintliga avtal som Monaco, San Marino och Vatikanstaten har med myntverken i Frankrike och Italien verkar fungera bra finns det ur ett gemenskapsrättsligt perspektiv i dag inte något skäl till att låta vissa nationella myntverk ha kvar sitt monopol på tillverkning av de mynt som krävs för att genomföra ett avtal mellan gemenskapen och ett tredjeland. Ett sådant monopol strider helt och hållet mot andan i fördraget och ger i praktiken upphov till diskriminering mellan medlemsstater eftersom andra myntverk i euroområdet förvägras sin legitima rätt att lämna anbud på präglingen av de mynt som Monaco, Vatikanstaten och San Marino behöver.

Myntverken i euroområdet bör ges möjlighet att lämna anbud på tillverkningen av euromynt för de tre berörda länderna och Monaco, Vatikanstaten och San Marino bör få lov att fritt utse vem av anbudsgivarna som ska tilldelas kontrakt[14]. |

4. SLUTSATSER

Kommissionen uppmanades av rådet att se över hur de befintliga monetära avtalen fungerar. Efter att noga ha studerat avtalen föreslår kommissionen att avtalen ändras genom att följande punkter införs:

3. Garantier för mer likvärdiga förutsättningar i fråga om vilka skyldigheter som gäller för de länder som har undertecknat de monetära avtalen med gemenskapen.

4. Skapandet av en ordentlig uppföljningsmekanism för samtliga tre avtal.

5. Införandet en möjlighet att tillfälligt upphäva rätten att ge ut euromynt i händelse av allvarligt och ihållande åsidosättande av de skyldigheter som avtalen medför.

6. Införandet av en gemensam metod för att beräkna och revidera taken för utgivning av euromynt.

7. Tillåtelse för myntverken i euroområdet att lämna anbud på tillverkningen av Monacos, Vatikanstatens och San Marinos mynt och låta dessa länder fritt utse vem av anbudsgivarna som ska tilldelas kontrakt.

Kommissionen och Frankrike skulle tillsammans med ECB kunna få mandat att omförhandla det monetära avtalet med Monaco medan de monetära avtalen med San Marino och Vatikanstaten skulle kunna omförhandlas av kommissionen och Italien, tillsammans med ECB.

BILAGA I – Kumulativ myntutgivning i slutet av 2008 [15]

San Marino | 30 324 | 24 074 | 794 | 12 808 | 422,38 |

Vatikanstaten | 826 | 5 461 | 6 611 | 5 806 | 7 028,77 |

Euroområdet | 323 186 285 | 82 033 879 | 254 | 20 399 071 | 63,12 |

BE | 10 741 048 | 3 227 578 | 300 | 1 168 911 | 108,83 |

DE | 82 062 249 | 23 406 690 | 285 | 5 689 889 | 69,34 |

IE | 4 517 758 | 4 096 719 | 907 | 697 268 | 154,34 |

EL | 11 262 539 | 2 190 838 | 195 | 661 998 | 58,78 |

ES | 45 853 045 | 14 198 243 | 310 | 3 419 593 | 74,58 |

FR | 64 105 125 | 12 485 491 | 195 | 2 439 620 | 38,06 |

IT | 60 090 430 | 11 526 576 | 192 | 3 635 354 | 60,50 |

CY | 801 622 | 217 011 | 271 | 73 282 | 91,42 |

LU | 491 702 | 513 019 | 1043 | 181 312 | 368,74 |

MT | 412 614 | 110 173 | 267 | 31 244 | 75,72 |

NL | 16 481 139 | 2 829 555 | 172 | 539 189 | 32,72 |

AT | 8 356 707 | 3 918 946 | 469 | 959 720 | 114,84 |

PT | 10 631 800 | 2 012 771 | 189 | 416 684 | 39,19 |

SI | 2 053 393 | 159 550 | 78 | 39 906 | 19,43 |

FI | 5 325 115 | 1 140 716 | 214 | 445 100 | 83,59 |

[1] Förklaring nr 6 om de monetära relationerna med Republiken San Marino, Vatikanstaten och Furstendömet Monaco.

[2] Rådets slutsatser om ” Gemensamma riktlinjer för utformningen av euromyntens nationella sidor och utgivningen av euromynt avsedda att sättas i omlopp” , Ekofinrådets 2922:a möte den 10 februari 2009.

[3] Franska franc hade varit giltigt betalningsmedel i Monaco sedan 1925. Monaco använde sedlar och mynt i franska franc och hade rätt att ge ut sina egna francmynt upp till ett visst tak (de var giltigt betalningsmedel endast inom Monacos territorium) De monetära banden mellan San Marino och Italien styrdes av den vänskaps- och goda grannskapskonvention som undertecknades 1939 och den monetära konvention som styrde de monetära relationerna mellan Italien och Vatikanstaten undertecknades 1929. Båda konventionerna kunde förnyas vart tionde år och gav San Marino och Vatikanstaten rätt att ge ut liremynt som gällde som lagliga betalningsmedel i Italien.

[4] Monetärt avtal mellan Republiken Frankrikes regering på Europeiska gemenskapens vägnar och Furstendömet Monacos regering (EGT L 142, 31.5.2002).

[5] Monetärt avtal mellan Republiken Italien på Europeiska gemenskapens vägnar och Republiken San Marino (EGT C 209, 27.7.2001). Monetärt avtal mellan Republiken Italien, på Europeiska gemenskapens vägnar, och Vatikanstaten, företrädd av Heliga Stolen (EGT C 299, 25.10.2001).

[6] En myntenhet som användes på den apenninska halvön fram till 1800-talet.

[7] Rådets rambeslut av den 29 maj 2000 om förstärkning av skyddet mot förfalskning i samband med införandet av euron genom straffrättsliga och andra påföljder (2000/383/RIF, EGT L 140, 14.6.2000) och rådets förordning (EG) nr 1338/2001 av den 28 juni 2001 om fastställande av nödvändiga åtgärder för skydd av euron mot förfalskning (EGT L 181, 4.7.2001).

[8] I de monetära avtalen införlivades de metoder för att fastställa utgivningstaken som användes i de monetära konventioner som fanns före införandet av euron.

[9] San Marino har exempelvis med viss framgång inriktat sig på att prägla euromynt i vissa valörer. Dessa används nu till sitt nominella värde för ekonomiska transaktioner.

[10] 2008 var den genomsnittliga utgivningen i euroområdet 3,61 euro per capita.

[11] Se fotnot 2.

[12] Diskussioner förs om att avtal med Furstendömet Andorra.

[13] 10 myntverk i euroområdet exporterar mynt.

[14] Det land vars myntverk skulle tillverka euromynt för ett land som har undertecknat ett monetärt avtal skulle i linje med gällande praxis lägga dessa mynt till den mängd mynt som det planerar att ge ut för eget bruk så att den kan få ECB:s godkännande för den sammanlagda mängden utgivna mynt. Det berörda eurolandets rätt att ge ut mynt skulle inte begränsas eftersom det inte på förhand har fastställts hur stor mängd mynt som får ges ut.

[15] Källor: ECB (kumulativ nettoutgivning) för EU-länderna; relevanta institutioner i Frankrike och Italien för de tre tredjeländerna.

[16] Källor: Eurostat för EU-länderna; CIA:s faktabok (uppgifter från juli 2009) för de tre tredjeländerna.