Konungariket Danmarks initiativ inför antagandet av rådets beslut om gemensamt utnyttjande av sambandsmän som är utsända av medlemsstaternas brottsbekämpande organ

(2002/C 176/05)

EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR BESLUTAT FÖLJANDE

med beaktande av fördraget om Europeiska unionen, särskilt artikel 30.1 a-c, artikel 30.2 c och artikel 34.2 c i detta,

med beaktande av Konungariket Danmarks initiativ(1),

med beaktande av Europaparlamentets yttrande(2), och

av följande skäl:

(1) Europeiska rådet i Wien den 11-12 december 1998 begärde att insatserna mot den internationella organiserade brottsligheten skulle förstärkas mot bakgrund av de nya möjligheter som ges i Amsterdamfördraget, vilka omfattar samarbete och gemensamma initiativ i fråga om utbyte av sambandsmän och utstationering inom fem år från Amsterdamfördragets ikraftträdande den 1 maj 1999.

(2) Europeiska rådet i Tammerfors den 15-16 oktober 1999 uppmanade rådet och kommissionen att i nära samarbete med Europaparlamentet främja en fullständig och omedelbar tillämpning av Amsterdamfördraget på grundval av den handlingsplan som godkändes vid Europeiska rådet i Wien den 11-12 december 1998 samt de politiska riktlinjer och konkreta mål som man enades om i Tammerfors.

(3) Europeiska rådet i Helsingfors den 10-11 december 1999 uppmanade Europeiska unionen att intensifiera sina insatser på det internationella planet genom att få till stånd ett mer omfattande samarbete med tredje land om begränsning av efterfrågan och utbudet av narkotika samt om rättsliga och inrikes frågor. Europeiska rådet konstaterade samtidigt att det kommer att krävas en samlad insats från alla relevanta myndigheter, med en särskild roll för Europol.

(4) Europeiska rådet i Laeken den 14-15 december 2001 bekräftade de riktlinjer och mål som fastställdes i Tammerfors. Europeiska rådet konstaterade samtidigt att det behövs nya uppslag och riktlinjer för att inhämta eftersläpningarna på vissa områden.

(5) Den 14 oktober 1996 antog rådet gemensam åtgärd 96/602/RIF om en gemensam referensram för Europeiska unionens medlemsstaters initiativ i fråga om sambandsmän(3).

(6) Mot bakgrund av erfarenheterna från tillämpningen av den gemensamma åtgärden och mot bakgrund av Amsterdamfördragets bestämmelser om bekämpning av gränsöverskridande brottslighet finns det ett behov av att förstärka och vidareutveckla samarbetet när det gäller utsändande av sambandsmän till tredje länder och internationella organisationer.

(7) I den mån det är av värde för att utföra de arbetsuppgifter som fastställts i Europolkonventionen(4) får Europol upprätta och upprätthålla samarbetskontakter med tredje land och utomstående organisationer.

(8) Europol har upprättat och kommer att fortsätta att upprätta och upprätthålla samarbetskontakter med en lång rad tredje länder och utomstående organisationer.

(9) Europol måste få det stöd som behövs och ges möjlighet att fungera som en effektiv knutpunkt för det europeiska polissamarbetet. Europeiska rådet har betonat att Europol spelar en central roll i samarbetet mellan medlemsstaternas myndigheter i samband med utredningar av gränsöverskridande brottslighet genom att stödja brottsförebyggande åtgärder, analyser och brottsutredningar i hela unionen.

(10) Europol måste få möjlighet att i viss utsträckning utnyttja medlemsstaternas sambandsmän i tredje land för att förstärka Europols operativa stödfunktion i förhållande till de nationella polismyndigheterna.

(11) Medlemsstaterna är medvetna om att det redan förekommer ett omfattande samarbete mellan sambandsmän från medlemsstaterna som är utsända till tredje länder och internationella organisationer. Det finns emellertid ett behov av att förstärka delar av samarbetet mellan medlemsstaternas sambandsmän i tredje länder och internationella organisationer för att utnyttja medlemsstaternas resurser på bästa sätt.

(12) Samarbetet mellan medlemsstaterna behöver förstärkas på detta område för att underlätta informationsutbytet i syfte att bekämpa grov gränsöverskridande brottslighet.

(13) Medlemsstaterna lägger särskilt stor vikt vid samarbetet för att bekämpa den gränsöverskridande brottsligheten, eftersom de anser att en förstärkning av samarbetet när det gäller informationsutbyte kommer att ge de nationella myndigheterna ökade möjligheter till effektiv brottsbekämpning. Medlemsstaterna anser att Europol bör spela en central roll i detta sammanhang.

(14) Syftet med detta beslut är att reglera frågor som rör bekämpning av grov gränsöverskridande brottslighet. Beslutet gäller däremot inte asyl- och invandringsfrågor.

(15) Den bestämmelse i konventionen om tillämpning av Schengenavtalet av den 14 juni 1985 om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna(5) (nedan kallad Schengenavtalets tillämpningskonvention) som gäller gemensamt utnyttjande av sambandsmän bör vidareutvecklas för att förstärka samarbetet mellan medlemsstaterna i kampen mot gränsöverskridande brottslighet.

(16) Vad gäller Island och Norge utgör detta beslut, med undantag av artikel 9, en utveckling, i enlighet med det avtal som har ingåtts mellan Europeiska unionens råd och Republiken Island och Konungariket Norge om dessa staters associering till genomförandet, tillämpningen och utvecklingen av Schengenregelverket(6), av de bestämmelser i Schengenregelverket som omfattas av artikel 1 H i rådets beslut 1999/437/EG av den 17 maj 1999 om vissa tillämpningsföreskrifter för det avtalet(7).

(17) Förenade kungariket deltar i detta beslut i enlighet med artikel 5 i det protokoll om införlivande av Schengenregelverket inom Europeiska unionens ramar som är fogat till Fördraget om Europeiska unionen och Fördraget om upprättande av Europeiska gemenskapen samt artikel 8.2 i rådets beslut 2000/365/EG av den 29 maj 2000 om en begäran från Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland om att få delta i vissa bestämmelser i Schengenregelverket(8).

(18) Irland deltar i detta beslut i enlighet med artikel 5 i det protokoll om införlivande av Schengenregelverket inom Europeiska unionens ramar som är fogat till Fördraget om Europeiska unionen och Fördraget om upprättande av Europeiska gemenskapen samt artikel 6.2 i rådets beslut 2002/192/EG av den 28 februari 2002 om Irlands begäran om att få delta i vissa bestämmelser i Schengenregelverket(9).

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Definition

1. Med sambandsman avses i detta beslut en företrädare för någon av medlemsstaterna som är utsänd till ett eller flera tredje länder eller internationella organisationer för att i dessa länder eller organisationer upprätta och upprätthålla kontakter med myndigheterna i syfte att förebygga och utreda brottsliga handlingar.

2. Detta beslut skall inte påverka de uppgifter som medlemsstaternas sambandsmän utför inom ramen för sina befogenheter och i överensstämmelse med nationell lagstiftning och eventuella avtal med värdstaten eller den internationella organisationen.

Artikel 2

Sambandsmännens uppgifter

1. Medlemsstaterna skall sörja för att dess sambandsmän upprättar och upprätthåller direkta kontakter med de behöriga myndigheterna i värdstaten eller den internationella organisationen för att främja och påskynda insamling och utbyte av information.

2. Varje medlemsstats sambandsman skall dessutom bidra till insamling och utbyte av information, särskilt strategisk information som kan användas för att bekämpa grov gränsöverskridande brottslighet, bl.a. information som ger en bättre kännedom om rättsväsendet och de operativa metoderna i de berörda länderna eller internationella organisationerna.

Artikel 3

Information om utsändande av sambandsmän

1. Medlemsstaterna skall varje år informera generalsekretariatet vid Europeiska unionens råd (nedan kallat rådets generalsekretariat) om utsändande av sambandsmän, och även om deras befogenheter samt om eventuella samarbetsavtal mellan medlemsstaterna om utsändande av sambandsmän.

2. Rådets generalsekretariat skall årligen utarbeta en sammanställning, som skall skickas till medlemsstaterna och till Europol, om medlemsstaternas utsändande av sambandsmän och om deras befogenheter.

Artikel 4

Nätverk av sambandsmän i tredje länder

1. Medlemsstaterna skall se till att de sambandsmän från medlemsstaterna som är utsända till samma tredje länder eller internationella organisationer träffas regelbundet och vid behov för att utbyta relevant information. Den medlemsstat som innehar ordförandeskapet för Europeiska unionens råd skall se till att dess sambandsmän tar initiativ till sådana möten. Om den medlemsstat som innehar ordförandeskapet för Europeiska unionens råd inte är företrädd i det tredje land eller den internationella organisation som berörs skall en representant för en annan medlemsstat som utsetts till detta ta initiativ till mötet. Kommissionen och Europol skall informeras om sådana möten och får inbjudas att delta i mötena, när så bedöms lämpligt.

2. Medlemsstaterna skall se till att deras sambandsmän som är utsända till samma tredje länder eller internationella organisationer bistår varandra när det gäller kontakter med mottagarlandets myndigheter. När det är befogat får medlemsstaterna komma överens om att deras sambandsmän fördelar arbetsuppgifterna mellan sig.

3. Medlemsstaterna får bilateralt eller multilateralt avtala att sambandsmän som är utsända av en medlemsstat till ett tredje land eller en internationell organisation dessutom skall bevaka en eller flera andra medlemsstaters intressen.

Artikel 5

Samarbete mellan medlemsstaterna om utbyte av information via sambandsmän i tredje länder

1. Medlemsstaterna skall se till att deras sambandsmän i tredje länder och i internationella organisationer, i enlighet med nationell lag och relevanta internationella instrument, förser sina respektive nationella myndigheter med upplysningar om allvarliga brottsliga hot mot andra medlemsstater som inte är företrädda med egna sambandsmän i det tredje land eller den internationella organisation som berörs. De nationella myndigheterna skall informera de berörda medlemsstaterna.

2. Medlemsstaternas sambandsmän i tredje länder och i internationella organisationer får, i enlighet med nationell lag och relevanta internationella instrument, lämna information om brottsliga hot mot andra medlemsstater direkt till den berörda medlemsstatens sambandsman, om medlemsstaten är företrädd i det tredje land eller den internationella organisation som berörs.

3. I enlighet med nationell lag och relevanta internationella instrument får medlemsstater som inte har sambandsmän i ett tredje land eller i en internationell organisation vända sig till en annan medlemsstat som har sambandsmän i det tredje land eller den internationella organisation som berörs för utbyte av relevant information.

4. Medlemsstaterna skall behandla en framställning enligt punkt 3 i enlighet med nationell lag och relevanta internationella instrument och snarast möjligt meddela om en sådan hänvändelse kan tillmötesgås.

5. Medlemsstaterna får samtycka till att eventuell information utbyts direkt mellan sambandsmän i tredje länder och i internationella organisationer och andra medlemsstaters myndigheter.

Artikel 6

Gemensamma seminarier för sambandsmän

1. För att förbättra sambandsmännens samarbete i ett eller flera tredje länder och i internationella organisationer får medlemsstaterna, om det finns särskilda behov av underrättelser om och insatser i de tredje länder och internationella organisationer som berörs, hålla gemensamma seminarier om brottslighetens utveckling och om de mest effektiva metoderna att bekämpa gränsöverskridande brottslighet.

2. Deltagande i seminarier enligt punkt 1 får inte hindra sambandsmännen från att utföra sina uppgifter.

Artikel 7

Samarbete mellan sambandsmän från medlemsstaternas olika myndigheter

1. De medlemsstater som använder sambandsmän från olika myndigheter skall se till att formerna för samarbete mellan dessa sambandsmän är lämpliga med hänsyn till deras respektive myndigheters ansvarsområden.

2. Därför skall medlemsstaterna främja

a) kontakter mellan de myndigheter som sänder ut och administrerar dessa sambandsmän,

b) lämplig samordning av informationen om utsändande av dessa sambandsmän,

c) kontakter mellan sambandsmän i de länder där de är utstationerade.

Artikel 8

Nationella kontaktpunkter

1. Medlemsstaterna skall inrätta eller utse en nationell kontaktpunkt för att underlätta de uppgifter som avses i detta beslut.

2. Medlemsstaterna skall skriftligen informera rådets generalsekretariat om sin nationella kontaktpunkt och om senare ändringar till följd av detta beslut. Rådets generalsekretariat skall offentliggöra informationen i Officiella tidningen.

3. Medlemsstaterna skall se till att den nationella kontaktpunkten kan fullgöra sina uppgifter effektivt och snabbt.

4. Detta beslut skall inte påverka befintliga nationella bestämmelser, i synnerhet kompetensfördelningen mellan olika myndigheter och tjänster i de berörda medlemsstaterna.

Artikel 9

Europol

1. Medlemsstaterna skall se till att Europol, i enlighet med nationell lag och Europolkonventionen, får begära information från medlemsstaternas sambandsmän i tredje länder eller internationella organisationer där Europol inte är företrätt.

2. Europols framställningar skall riktas till medlemsstaternas nationella enheter, som i enlighet med nationell lag och Europolkonventionen skall ta ställning till framställningen. Information från medlemsstaternas sambandsmän i tredje länder eller internationella organisationer skall vidarebefordras till Europol i enlighet med nationell lag och Europolkonventionen.

3. När de fastställer sambandsmännens arbetsuppgifter skall medlemsstaterna i förekommande fall ta vederbörlig hänsyn till de uppgifter som enligt Europolkonventionen skall utföras av Europol.

Artikel 10

Upphävande

1. Gemensam åtgärd 96/602/RIF skall upphöra att gälla.

2. Artikel 47.4 i Schengenavtalets tillämpningskonvention skall upphöra att gälla.

Artikel 11

Ikraftträdande

Detta beslut träder i kraft 14 dagar efter det att det har offentliggjorts i Officiella tidningen.

Utfärdat i ...

På rådets vägnar

...

Ordförande

(1) EGT ...

(2) EGT ...

(3) EGT L 268, 19.10.1996, s. 2.

(4) EGT C 316, 27.11.1995, s. 2.

(5) EGT L 239, 22.9.2000, s. 19.

(6) EGT L 176, 10.7.1999, s. 36.

(7) EGT L 176, 10.7.1999, s. 31.

(8) EGT L 131, 1.6.2000, s. 43.

(9) EGT L 64, 7.3.2002, s. 20.