Enligt uppmaningen i slutsatserna från Ecofinmötet den 17 juni 2016 ändrar detta förslag direktivet om återhämtning och resolution av banker när det gäller resolutionsmyndigheternas tillämpning av moratorieverktyg under en resolution, dvs. befogenheter att upphäva uppfyllandet av bankers åtaganden gentemot tredje parter. En harmonisering av sådana befogenheter borde bidra till att de berörda myndigheterna kan stabilisera ett institut under perioden före, och möjligtvis efter, en resolution.

Under de senaste åren har EU genomfört en betydande reform av regelverket för finansiella tjänster i syfte att stärka motståndskraften hos finansinstituten i EU, med en reform som till stor del baseras på globala standarder som överenskommits med EU:s internationella partner. Detta reformpaket inbegriper i synnerhet förordning (EU) nr 575/2013 (kapitalkravsförordningen eller CRR) och direktiv 2013/36/EU (kapitalkravsdirektivet eller CRD) beträffande tillsynskrav för och övervakning av institut, direktiv 2014/59/EU (direktivet om återhämtning och resolution av banker eller BRRD) beträffande återhämtning och resolution av institut och förordning (EU) nr 806/2014 om den gemensamma resolutionsmekanismen (SRM).

Detta förslag till direktiv ändrar det befintliga direktivet om återhämtning och resolution av banker. Den rättsliga grunden för förslaget är densamma som för direktivet om återhämtning och resolution av banker, dvs. artikel 114 i EUF-fördraget. I den artikeln föreskrivs om antagande av åtgärder för tillnärmning av nationella bestämmelser som syftar till att upprätta den inre marknaden och få den att fungera.

Genom förslaget harmoniseras nationella lagar om återhämtning och resolution av kreditinstitut och värdepappersföretag, särskilt i fråga om deras förlustabsorberings- och rekapitaliseringskapacitet vid resolution, i den utsträckning som krävs för att medlemsstaterna och unionens banker ska ha samma verktyg och förmåga att ta itu med bankfallissemang i linje med överenskomna internationella standarder (TLAC-standarden).

Genom att inrätta harmoniserade krav för banker på den inre marknaden minskar förslaget avsevärt risken för skiljaktiga nationella regler i medlemsstaterna om förlustabsorberings- och rekapitaliseringskapacitet vid resolution, vilka skulle kunna snedvrida konkurrensen på den inre marknaden. Förslaget syftar således till att upprätta den inre marknaden och få den att fungera.

Artikel 114 i EUF-fördraget är därför den lämpliga rättsliga grunden.

•Subsidiaritetsprincipen (för icke-exklusiv befogenhet)

Enligt subsidiaritetsprincipen i artikel 5.3 i fördraget om Europeiska unionen ska unionen, på de områden där den inte har exklusiv befogenhet, vidta en åtgärd endast om och i den mån som målen för den planerade åtgärden inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna, vare sig på central nivå eller på regional och lokal nivå, och därför, på grund av den planerade åtgärdens omfattning eller verkningar, bättre kan uppnås på unionsnivå.

Unionen och dess medlemsstater har åtagit sig att genomföra internationella standarder. I avsaknad av åtgärder på unionsnivå skulle medlemsstaterna ha varit tvungna att själva genomföra den globala TLAC-standarden i sina egna jurisdiktioner utan möjlighet att ändra det befintliga regelverk som följer av direktivet om återhämtning och resolution av banker och förordningen om den gemensamma resolutionsmekanismen. Med tanke på de betydande skillnaderna mellan TLAC-standarden och befintliga regelverk samt de olika tolkningar av TLAC-standarden som kan komma att göras av de nationella regleringsorganen skulle banker, särskilt globala systemviktiga institut, omfattas av två parallella regelverk (där TLAC-minimikravet i sig tillämpas olika från en medlemsstat till en annan), vilket skulle innebära ytterligare kostnader för både banker och offentliga myndigheter (tillsyns- och resolutionsmyndigheter). Åtgärder på unionsnivå är följaktligen önskvärt för att på ett harmoniserat sätt genomföra den globala TLAC-standarden i unionen och anpassa det befintliga regelverket till den standarden, i syfte att i största möjliga utsträckning mildra bankers och offentliga myndigheters efterlevnadskostnader och samtidigt säkerställa en ändamålsenlig resolution i händelse av bankfallissemang.

•Proportionalitetsprincipen

Enligt proportionalitetsprincipen ska unionens åtgärder till innehåll och form inte gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå deras mål, samt vara förenliga med fördragens övergripande mål.

Samtidigt som TLAC-standarden genomförs för globala systemviktiga institut inverkar förslaget inte väsentligt på bankernas börda för att efterleva de befintliga reglerna om förlustabsorberings- och rekapitaliseringskapacitet, eftersom förslaget inte innebär att TLAC-miniminivån tillämpas på några andra institut än globala systemviktiga institut. Förslaget begränsar också i stor utsträckning bankernas kostnader, särskilt de globala systemviktiga institutens kostnader, för att efterleva TLAC-standarden, genom att de befintliga reglerna i största möjliga utsträckning anpassas till standarden. Slutligen innebär förslaget inte att TLAC-miniminivån tillämpas på några andra institut än globala systemviktiga institut. I fråga om institut som inte är globala systemviktiga institut bibehåller tvärtom förslaget den befintliga övergripande principen om att kvaliteten och nivån på kravet i fråga om förlustabsorbering och rekapitalisering bör skräddarsys av resolutionsmyndigheterna för varje enskild bank utifrån dess risk, storlek, grad av sammankoppling och den valda resolutionsstrategin. När det gäller globala systemviktiga institut som omfattas av TLAC-miniminivån innebär förslaget att resolutionsmyndigheterna innan de kräver ett institutspecifikt tillägg ska bedöma huruvida ett sådant tillägg är nödvändigt, proportionellt och berättigat. Bestämmelserna i förslaget står därför i proportion till vad som krävs för att uppnå dess mål.

3.RESULTAT AV KONSEKVENSBEDÖMNINGAR

Konsekvensbedömning

Förslaget ingår i ett bredare paket för översyn av unionens finansiella lagstiftning med målet att minska riskerna i finanssektorn (översyn av kapitalkravsförordningen och kapitalkravsdirektivet), och har varit föremål för en omfattande konsekvensbedömning. Ett utkast till konsekvensbedömningsrapport lämnades den 7 september 2016 till kommissionens nämnd för lagstiftningskontroll. Nämnden avgav ett negativt yttrande den [datum]. Efter att en förstärkt evidensbas för vissa inslag i översynspaketet lämnats in avgav nämnden ett positivt yttrande den 27 september 2016.

I linje med sin politik för ”bättre lagstiftning” utförde kommissionen en konsekvensbedömning för flera olika handlingsalternativ. Handlingsalternativen bedömdes mot bakgrund av huvudmålen att förbättra bankers förlustabsorberings- och rekapitaliseringskapacitet vid resolution och regelverkets rättssäkerhet och konsekvens. En bedömning gjordes av hur väl dessa mål skulle uppnås och hur kostnadseffektiva de olika handlingsalternativen är.

När det gäller genomförandet av TLAC-standarden i unionen analyserades tre olika handlingsalternativ i konsekvensbedömningen. Enligt det första alternativet skulle direktivet om återhämtning och resolution av banker fortsätta att gälla i sin nuvarande form. Enligt det andra alternativet skulle TLAC-standarden för globala systemviktiga institut integreras i det befintliga resolutionsregelverket, samtidigt som det regelverket ändras så att det blir helt förenligt med TLAC-standarden. Enligt det tredje alternativet skulle tillämpningsområdet för TLAC-miniminivån dessutom utvidgas till att gälla andra systemviktiga institut i unionen än globala systemviktiga institut. I konsekvensbedömningen drogs slutsatsen att det andra handlingsalternativet skulle uppnå de berörda politiska målen på bästa sätt. I synnerhet och i motsats till det första alternativet innebär det ett harmoniserat genomförande av TLAC-standarden för samtliga globala systemviktiga institut i unionen och sänker deras kostnader för att efterleva två potentiellt olika regelverk (TLAC-standarden och det befintliga direktivet om återhämtning och resolution av banker) samtidigt som det medför en konsekvent tolkning av TLAC-standarden i EU. Genom detta alternativ ökas möjligheterna för globala systemviktiga institut i unionen att försättas i resolution och förebyggs de spridningseffekter som följer av korsvist ägande i globala systemviktiga institut, med hjälp av särskilda regler i TLAC-standarden som i nuläget inte föreskrivs i direktivet om återhämtning och resolution av banker (dvs. TLAC-miniminivå i form av efterställda skuldinstrument och avdrag för korsvist ägande i instrument som innehas av globala systemviktiga institut och som kan medräknas i TLAC-kravet). Genom detta alternativ säkerställs att TLAC-standarden genomförs i unionen, vilket skulle öka förväntningarna på att andra jurisdiktioner gör detsamma och därmed stärka de globala systemviktiga bankernas möjligheter att försättas i resolution världen över. Detta handlingsalternativ är också att föredra framför det tredje alternativet eftersom det inte har nackdelen att TLAC-miniminivån utvidgas till andra banker än globala systemviktiga institut (andra systemviktiga institut), för vilka TLAC-minimikravet kanske inte är väl kalibrerat med hänsyn till de stora skillnaderna mellan instituten i fråga om storlek, affärsmodell, grad av sammankoppling och systemvikt.

I konsekvensbedömningen visades att efterlevnaden av artikel 55 i direktivet om återhämtning och resolution av banker, som föreskriver att ett avtalsenligt erkännande av skuldnedskrivning ska införas i avtal som regleras av lagstiftningen i ett tredjeland, skapar två typer av problem. För det första vägrar vissa motparter i tredjeländer att ingå finansiella avtal med unionens banker som innehåller en befogenhet för unionen att tillämpa skuldnedskrivning. Detta tvingar i vissa fall unionens banker att över huvud taget inte ingå avtal som innebär att artikel 55 i direktivet inte kan efterlevas. I extrema fall skulle detta kunna innebära att en viss del av deras verksamhet måste upphöra (t.ex. finansiering av handel). För det andra, även i de fall där motparter i tredjeländer är beredda att godta bestämmelser om skuldnedskrivning i sina avtal med unionens banker kan de lokala tillsynsorganen i vissa fall förhindra det. I detta fall är det enda sättet för banker att efterleva artikel 55 i direktivet att antingen överträda de regler som införs av det lokala tillsynsorganet eller upphöra med den berörda delen av sin verksamhet. För att lösa dessa problem ansågs det nödvändigt att ändra denna artikel. Enligt det valda handlingsalternativet ska resolutionsmyndigheterna kunna bevilja ett undantag, så länge som detta inte väsentligt påverkar de berörda bankernas förlustabsorberings- och rekapitaliseringskapacitet.

När det gäller befogenheten att skjuta upp betalningsskyldigheter (moratorium) underströks i konsekvensbedömningen betydelsen av detta verktyg, särskilt i fasen fram till resolution. Genom ett moratorium kan betalningsflödena frysas för en kort tid, vilket underlättar kvantifiering av tillgängliga tillgångar och skulder. Detta verktyg är mycket användbart under både situationen före resolution (och mer specifikt vid ett tidigt ingripande) och under resolution. I konsekvensbedömningen analyserades också de potentiella fördelarna av att ytterligare harmonisera tillgängliga verktyg. Även om direktivet om återhämtning och resolution av banker enligt konsekvensbedömningen redan innehåller bestämmelser som möjliggör uppskjutande av betalningsskyldigheter har dessa bestämmelser genomförts på mycket skiljaktiga sätt på nationell nivå, och dessa bestämmelser medför kanske inte någon tillräckligt konsekvent tillämpning när det gäller viktiga inslag som räckvidd, tillämpningsfaser, utlösandevillkor och varaktighet för uppskjutandet. På denna grundval föreslås det att två ytterligare moratorieverktyg införs, som kan aktiveras dels vid ett tidigt ingripande, dels under resolutionsfasen. Villkoren för att utlösa moratoriet samt varaktigheten och räckvidden för tillämpningen anges exakt, så att tillämpningen blir konsekvent på nationell nivå.

Grundläggande rättigheter

Detta förslag är förenligt med de grundläggande rättigheter och principer som särskilt erkänns i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, i synnerhet rätten till egendom och näringsfriheten, och måste tillämpas i enlighet med dessa rättigheter och principer. Genom detta direktiv säkerställs i synnerhet att ingripandet i rätten till egendom för bankers borgenärer inte blir oproportionellt stort. De drabbade borgenärerna bör inte åsamkas större förluster än vad som skulle ha varit fallet om institutet hade avvecklats enligt normala insolvensförfaranden vid den tidpunkt då resolutionsbeslutet fattas.

4.BUDGETKONSEKVENSER