I detta hänseende är kommissionen angelägen om att systemet med förhandstillstånd ska var rättssäkert och transparent med avseende på vilka behandlingar som omfattas av och uppfyller kriterierna för förhandstillstånd. För att uppnå större tydlighet har det förts många strukturerade dialoger med medlemsstaterna vad gäller förteckningar över hälso- och sjukvård som kräver förhandstillstånd. Vissa förteckningar ansågs vara för omfattande. Betänkligheter uttrycktes även med avseende på kravet på förhandstillstånd för all slags hälso- och sjukvård utomlands som omfattar mer än en konsultation med en specialist per patient och år. Dialogen tillhandahöll en bra proaktiv mekanism som utlöser positiva effekter för patienterna.

Under införlivandeperioden hävdade vissa medlemsstater att de befintliga offentliga avgifterna inte utgjorde ett jämförbart pris, eftersom viktiga delar, till exempel från allmän beskattning (t.ex. investeringskostnader), inte omfattas av de offentliga avgifterna som inte är helt kostnadstäckande. Medlemsstaterna kan därför fastställa ett jämförbart kostnadsbaserat pris för de faktiska kostnaderna för hälso- och sjukvårdstjänsten, vilket ska baseras på objektiva och icke-diskriminerande metoder som inte leder till en diskriminering i ekonomiskt hänseende mellan inhemska patienter som omfattas av lokala offentliga system och gränsöverskridande patienter vid ett visst ingrepp. Det bör emellertid erinras om att fastställandet av ett kostnadsbaserat prissystem kan få konsekvenser för medlemsstaternas ersättningsskyldighet till utgående patienter.

1.3. Övriga frågor

Intressant nog visade det sig under kontrollerna av fullständigheten att kravet på yrkesansvarsförsäkring utgjorde ett problematiskt område i flera medlemsstater. Även om vårdgivare de facto har ansvarsförsäkring, fanns det i praktiken inte någon lagstiftning med krav på att det finns sådana system. Dessutom var det svårt för vissa medlemsstater att genomföra den princip genom vilken patienternas val utvidgas till vårdgivare som är belägna i en annan medlemsstat, oberoende av huruvida de har ett avtal med det lagstadgade hälso- och sjukvårdssystemet i den medlemsstaten.

Kommissionen fortsätter sin intensiva dialog med medlemsstaterna för att åstadkomma ett så bra införlivande av direktivet som möjligt. Det har bekräftats att strukturerade bilaterala möten med medlemsstaterna ger möjlighet att förklara kvarvarande farhågor och hitta godtagbara lösningar som gynnar EU-medborgarna. Merparten av de frågor avseende efterlevnad som har undersökts tillsammans med de aktuella medlemsstaterna har lett till en gemensam överenskommelse. De goda resultat som har uppnåtts genom detta resursintensiva arbete har medfört färre administrativa bördor för medborgare som använder gränsöverskridande hälso- och sjukvård, mer komprimerade system med förhandstillstånd och enklare förfaranden för utövandet av de grundläggande patienträttigheter som föreskrivs i direktivet. Den 1 juni 2018 hade kontrollen av fullständigheten slutförts, eftersom samtliga överträdelseförfaranden som är kopplade till denna fas har avslutats. Däremot pågår kontrollen av efterlevnaden och strukturerade dialoger samt ett överträdelseförfarande.

2.Uppgifter om patientrörlighet

I enlighet med artikel 20 i direktivet ska medlemsstaterna årligen rapportera sin patientrörlighet enligt direktiv 2011/24/EU. Dessa rapporter omfattar hälso- och sjukvård med eller utan förhandstillstånd, informationsförfrågningar om hälso- och sjukvård, tillhandahållen hälso- och sjukvård, ersättningar som lämnats och skäl till att vård har ersatts eller inte.

Denna rapport ger en övergripande överblick över de uppgifter som erhållits under 2015, 2016 och 2017. Det bör observeras att de uppgifter som diskuteras ovan också kan omfatta viss hälso- och sjukvård som har ersatts enligt förordningarna om samordning av de sociala trygghetssystemen. Detta beror på att inte alla medlemsstater kan upprätthålla en strikt åtskillnad mellan uppgifterna om ersättning för hälso- och sjukvård enligt direktiv 2011/24/EU och förordning (EG) nr 883/2004 eller enligt bilaterala gränsöverskridande avtal.

De uppgifter som anges nedan omfattar rapporter om rörlighet under tre år (2015–2017), men antalet länder som omfattas är inte detsamma varje år. Under 2015 erhölls uppgifter från 23 medlemsstater och Norge, under 2016 från alla 28 medlemsstater samt Norge och Island och under 2017 från 26 medlemsstater. Det bör observeras att de grundläggande sifferuppgifterna i rapporterna inte är identiska för varje fråga, eftersom det inte var möjligt för samtliga medlemsstater att tillhandahålla information om varje fråga varje år.

2.1.Patientrörlighet med förhandstillstånd

Såsom angetts ovan (se kapitel 1.2.1.b), ger direktivet medlemsstaterna möjlighet att införa ett system med förhandstillstånd på vissa villkor. Sammantaget visar de uppgifter som medlemsstaterna har redovisat avseende antalet ansökningar om förhandstillstånd under 2015, 2016 och 2017 att antalet sådana ansökningar är fortsatt lågt. Inte desto mindre har antalet ökat stadigt sedan 2015 med mer än dubbelt så många ansökningar om och godkännanden av förhandstillstånd under 2017 som under 2015 i samtliga medlemsstater.

Enligt de rapporterade uppgifterna för planerad gränsöverskridande hälso- och sjukvård enligt förordningarna, beviljade medlemsstaterna 2015 omkring 55 000 planerade behandlingar utomlands. Om dessa siffror jämförs med det rapporterade antalet förhandstillstånd för gränsöverskridande sjukvård enligt direktivet år 2016 (vilket är det år som är mest jämförbart), kan andelen gränsöverskridande vård med förhandstillstånd enligt direktivet uppskattas till ungefär 6 % av de godkända behandlingarna i en annan medlemsstat. Denna uppskattning ska emellertid tolkas med viss försiktighet, eftersom, såsom angetts ovan, samtliga medlemsstater inte helt kunde skilja mellan ansökningar enligt direktivet och ansökningar som gjorts enligt förordningarna.

Figur 1: Ansökningar om förhandstillstånd och antalet beviljade ansökningar

2.2.Patientrörlighet som inte är föremål för förhandstillstånd

Det totala antalet ansökningar om ersättning var förhållandevis lågt under samtliga tre år som andel av den totala patientvården, men har legat kvar på en mycket stabil nivå. År 2015 uppgick det totala antalet beviljade ansökningar till 180 704 i 19 medlemsstater plus Norge. År 2016 uppgick antalet beviljade ansökningar till 209 568 i 22 medlemsstater och år 2017 uppgick det totala antalet beviljade ansökningar till 194 292 i 20 medlemsstater. Med justering för antalet länder som har lämnat uppgifter visar detta att EU-medborgarnas användning av de rättigheter som beviljas enligt direktivet inte ökade eller minskade väsentligen under de tre år som utgjorde rapporteringsperioden.

Vad gäller förordning (EG) nr 883/2004, ersätts oplanerad gränsöverskridande hälso- och sjukvård för det mesta mellan medlemsstaterna efter mottagande av en begäran från den behandlande medlemsstaten. År 2015 utfärdades ungefär 2 miljoner sådana framställningar av medlemsstaterna, medan ersättningen för gränsöverskridande behandlingar som inte kräver förhandstillstånd enligt direktivet uppgick till strax över 180 000 år 2015. Således verkar det som om de möjligheter som erbjuds enligt förordning (EG) nr 883/2004 genom det europeiska sjukförsäkringskortet används oftare än möjligheterna enligt direktivet. Detta är förståeligt, eftersom ersättningsnivån enligt förordningen i många fall är högre än enligt direktivet och medlemsstaterna är skyldiga att säkerställa att medborgarna erhåller råd om vilket sätt som är mest förmånligt vid krav.