Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om:

- "Förslag till rådets direktiv om ändring av direktiv 77/388/EEG vad gäller reglerna om avdragsrätt för mervärdesskatt", och - "Förslag till rådets förordning (EG) om kontrollåtgärder, åtgärder rörande restitutionssystemet och åtgärder rörande administrativt samarbete som är nödvändiga för tillämpningen av direktiv 98/xxx/EG" () (1999/C 101/17)

Den 27 juli 1998 beslutade rådet att i enlighet med artikel 99 i EG-fördraget rådfråga Ekonomiska och sociala kommittén om ovannämnda förslagen.

Sektionen för Ekonomiska och monetära unionen, ekonomisk och social sammanhållning som ansvarat för det förberedande arbetet, antog sitt yttrande den 15 december 1998. Föredragande var Kenneth Walker.

Vid sin 360:e plenarsession den 27-28 januari 1999 (sammanträdet den 28 januari 1999) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 99 röster för, 8 röster emot och 5 nedlagda röster.

1. Inledning

1.1. De anpassningar av gemenskapens system för mervärdesbeskattning som tillkommit genom övergångssystemet gjorde det möjligt att den 1 januari 1993 avskaffa de administrativa kontrollerna och förfarandena före eller i samband med passerandet av en inre gräns inom Europeiska unionen, samtidigt som man i största möjliga utsträckning kunde bevara medlemsstaternas frihet att själva utforma sina nationella system för mervärdesbeskattning, framför allt genom att man i direktivet behöll ett stort antal valmöjligheter och frivilliga åtgärder.

1.1.1. Avskaffandet av de fysiska hindren för varuutbytet har emellertid inneburit att de immateriella hindren för gränsöverskridande verksamhet som möter de berörda näringsidkarna mycket tydligare uppmärksammas.

1.2. Den stora mångfalden regler för att bestämma var en transaktion skall beskattas, och som en följd av detta var skatten skall dras av eller restitueras, och bristen på enhetlighet i det sätt på vilket det nuvarande momssystemet tillämpas, innebär att den inre marknaden i praktiken är uppdelad i femton skatteområden, vilket skapar förvirring, extraarbete, administrativt krångel och rättslig osäkerhet för näringsidkarna. Detta leder till att dessa måste känna till lagarna och hur de tillämpas i varje medlemsstat där de genomför skattepliktiga transaktioner liksom i de medlemsstater där de har momspliktiga utgifter.

1.2.1. Omvänt kan näringsidkarna utnyttja dessa skillnader genom skatteplanering eller manipulering av skatteredovisningen. Det snedvrider den rättvisa konkurrens som skall vara utmärkande för inre marknaden.

1.3. I juli 1996 presenterade kommissionen ett arbetsprogram med en tidtabell för förslag för införandet av ett verkligt gemensamt momssystem avpassat till den inre marknadens krav. I detta program kommer gemenskapsåtgärderna att baseras på tre pelare:

- Enhetligare tillämpning av beskattningen.

- Modernisering av beskattningen.

- En ändring av beskattningssystemet (beskattningsorten).

1.4. Oberoende av övergången till ett skattesystem som baseras på ursprungslandet anser kommissionen nu emellertid att det är en trängande nödvändighet att modernisera de allmänna bestämmelserna för det nuvarande systemet och åstadkomma en enhetligare tillämpning. Denna fas har blivit arbetsprogrammets viktigaste prioritet.

1.5. I ett arbetsdokument av den 14 maj 1997 pekade kommissionen dessutom ut mervärdesskatteplikten som ett område att granska inom ramen för den andra etappen av initiativet SLIM (Förenklad lagstiftning på inre marknaden). Kommissionen ansåg att det finns ett behov av att omedelbart undersöka förenklingar som skulle minska näringsidkarnas plikter på kort sikt och samtidigt jämna vägen för införandet av ett nytt gemensamt momssystem.

1.5.1. Den arbetsgrupp som fick uppgiften att undersöka frågan identifierade det förfarande för återbetalning av mervärdesskatten som anges i det åttonde mervärdesskattedirektivet som ett av de områden som är i akut behov av förenkling.

1.5.2. Som ett resultat av denna grupps arbete rekommenderade kommissionen i sin rapport om SLIM-initiativet, som antogs av rådet för inre marknaden den 27 november 1997, att en studie genomförs av hur man skall åstadkomma en långtgående reform av de återbetalningsförfaranden som för närvarande föreskrivs i det åttonde mervärdesskattedirektivet.

1.6. Den första delen av det föreslagna direktivet är resultatet av dessa överväganden. Syftet med de föreslagna åtgärderna är att förenkla förfarandena, så att skattskyldiga personer som är etablerade i gemenskapen kan få tillbaka skatt som de betalat i en medlemsstat där de inte är etablerade.

1.6.1. Den andra delen av förslaget rör utgifter för vilka hela mervärdesskatten inte är avdragsgill. Denna del är ett led i moderniseringen och i arbetet för en enhetligare tillämpning av det nuvarande systemet. I själva verket är syftet med de föreslagna åtgärderna att närma de för närvarande mycket olikartade nationella reglerna till varandra. Behovet av en tillnärmning har ökat genom EG-domstolens dom i fallet Aro Leasing ().

1.7. Det finns även ett förslag till förordning om kontrollåtgärder, systemet för att kräva tillbaka skatt som återbetalats till näringsidkare från den medlemsstat i vilken utgiften gjorts och om det administrativa samarbete som kommer att krävas.

1.8. De två delarna i det föreslagna direktivet, som vid en första anblick är oberoende av varandra, är i själva verket oskiljaktiga om man skall respektera principen om en neutral beskattning.

1.8.1. För det första skulle en ändring av reglerna för återbetalning/avdrag av mervärdesskatt som erlagts i en medlemsstat där den skattskyldiga personen inte är etablerad, utan tillnärmning av avdragsrätten, lösa befintliga konkurrenssnedvridningar, men i stället skapa nya snedvridningar - framför allt för dem som i direkt konkurrens tillhandahåller tjänster på marknaden i en viss medlemsstat, eftersom de skulle omfattas av olika avdragsregler. För det andra medger de föreslagna reglerna i fråga om utgifter inte en fullständig avdragsrätt för mervärdesskatten, utan medlemsstaterna har fortfarande ett visst utrymme för egen bedömning. Ändringarna av återbetalningsförfarandet gör det möjligt att undvika att näringsidkarna utnyttjar de skillnader som kan komma att kvarstå. Man undviker därmed situationer med illojal konkurrens.

2. Kommissionens förslag

2.1. Avdrag för mervärdesskatt som erlagts i en medlemsstat där den skattskyldige inte är etablerad

2.1.1. I det sjätte mervärdesskattedirektivet fastställs principen att den skattskyldige har rätt att dra av eller få mervärdesskatt återbetald oavsett i vilken medlemsstat denne har mervärdesskattebelagda utgifter.

2.1.2. I det åttonde mervärdesskattedirektivet har man på gemenskapsnivå harmoniserat formerna för återbetalning av mervärdesskatt till skattskyldiga personer som är etablerade i en annan medlemsstat än den där återbetalningen sker. Huvudsyftet med detta direktiv är att likställa skattskyldiga personer som är etablerade i den medlemsstat där de erlagt mervärdesskatt med skattskyldiga personer i denna medlemsstat vilka utövar sin avdragsrätt direkt i sina periodiska deklarationer.

2.1.3. I praktiken ställer det återbetalningsförfarande som anges i det åttonde direktivet till avsevärda problem, både för näringsidkarna och för medlemsstaternas myndigheter. Å ena sidan upplever näringsidkarna att de är utsatta för långdragna förfaranden och ibland blir motarbetade vilket gör det meningslöst att föra vidare talan. Å andra sidan är de nationella förvaltningarna tyngda av tidskrävande och komplicerade kontrollprocesser som inte ger något överskott till den nationella budgeten.

2.1.4. I ljuset av den beskrivna situationen har kommissionen beslutat att åtgärder för att avhjälpa situationen är både nödvändiga och brådskande. Detaljerna i kommissionens förslag beskrivs i bilaga 1.

2.2. Utgifter som inte ger rätt att dra av hela mervärdesskatten

2.2.1. Utan ytterligare harmonisering av de regler som styr rätten till avdrag skulle de förändringar som tillkommer genom kommissionens förslag angående i vilket land avdragsrätten skall gälla ha effekten att öka konkurrenssnedvridningen på grund av skillnaderna mellan reglerna i det land där skatten betalas och det där den dras av.

2.2.2. Kommissionens förslag beskrivs i bilaga 2.

2.3. Kontrollåtgärder, åtgärder rörande restitutionssystemet och åtgärder rörande administrativt samarbete

2.3.1. Kommissionen förslag till förordning om kontrollåtgärder, om begäran om restitution av medlemsstater som ger avdrag till den medlemsstat i vilken utgiften uppkommit samt om åtgärder rörande administrativt samarbete beskrivs i bilaga 3.

3. Allmänna kommentarer

3.1. I sitt yttrande av den 11 juli 1997 om kommissionens förslag till ett gemensamt momssystem - ett program för inre marknaden () hävdade kommittén att "Ekonomiska och sociala kommittén anser att införandet av ett slutgiltigt system inte skall tillåtas skyla över behovet av fortsatta, tillfälliga reformer av det nuvarande övergångssystemet, som på så sätt utvecklas vidare till ett nytt, slutgiltigt system." Kommittén välkomnar därför det aktuella förslaget som helt överensstämmer med detta synsätt. Samtidigt är kommittén oroad över den försening som införandet av ett nytt gemensamt system för mervärdesbeskattning inneburit och skulle inte vilja se att en förnyelse av övergångssystemet får effekten att införandet av ett nytt slutgiltigt system förhindras eller försenas.

3.2. Ekonomiska och sociala kommittén har vid upprepade tillfällen uttryckt sitt starka stöd för SLIM-initiativet och stöder därför kommissionens förslag att genomföra de rekommendationer till förändringar av åttonde mervärdesskattedirektivet som har föreslagits inom ramen för initiativet.

3.3. Det erkänns allmänt att åttonde mervärdesskattedirektivets restitutionsförfaranden har fått ett allmänt spritt dåligt rykte bland näringsidkare och de nationella myndigheternas representanter. I bästa fall är förfarandet så komplicerat och tidskrävande att näringsidkarna svävar i ovisshet och ofta anser det vara mest kostnadseffektivt att inte inkomma med en begäran om restitution eftersom en medlemsstats inställning, i värsta fall, kan vara så hindersam att det på det hela taget är slöseri med tid att försöka få en restitution till stånd.

3.4. Resultatet av detta blir att näringsidkarna i praktiken avskräcks från att ansöka om restitution i en oacceptabelt hög andel av fallen. De förnekas därigenom en rättighet som tillerkänts dem i det sjätte mervärdesskattedirektivet. Detta förfarande är oförenligt med både de grundläggande principerna för mervärdesbeskattningen och inre marknadens grundkoncept.

3.5. På samma sätt upplever de nationella myndigheterna att förfarandena är så komplicerade och kostnadskrävande att handha att en bred majoritet av dem har ansökt om undantag. Ett system under vilket undantag är vanligare än grundtillämpningen måste uppenbarligen vara i grunden felaktigt.

3.6. Kommissionen har också på ett övertygande sätt påvisat att den rådande situationen leder till konkurrenssnedvridning. Det bör erkännas att absolut rättvis konkurrens är ett ideal att sträva mot samtidigt som man accepterar att

a) det aldrig helt kan uppnås, och att

b) varje steg på vägen är förbundet med ytterligare kostnader, och ju närmare man kommer en absolut rättvis konkurrens, ju mer exponentiell blir kostnadsökningen.

3.6.1. Det är värt att beakta att de aktuella kostnaderna inte bara är ekonomiska utan också politiska, i form av ett oundvikligt minskat nationellt självstyre.

3.6.2. Medlemsstaterna skulle, enligt det nuvarande förslaget, bli tvungna att avstå från vissa av de valmöjligheter som för närvarande står till deras förfogande vad gäller att genomdriva begränsningar i rätten att göra avdrag samt vad gäller tillämpningen av nationella tolkningar av definitionen av vad som utgör en för mervärdesskatteändamål tillåten utgift som sammanhänger med näringsrörelse. Detta kan emellertid rättfärdigas av behovet att eliminera eller minska konkurrenssnedvridningen.

3.6.3. I detta sammanhang är det av vikt att hålla i minnet att konkurrenssnedvridningen, även om den inte är omfattande jämfört med den totala handelsbalansen, kan leda till betydande sektorsvisa snedvridningar som undergräver den rättvisa konkurrensen i de berörda sektorerna.

3.7. Ekonomiska och sociala kommittén accepterar påståendet att förslagets två delar måste ses som oupplösligen förenade om beskattningens neutralitet skall kunna säkerställas.

3.8. Ekonomiska och sociala kommittén erkänner vidare också att den valfrihet som för närvarande tillerkänns medlemsstaterna, och de skillnader i tolkning och tillämpning som existerar mellan olika medlemsstater, gör systemet sårbart för skattefusk och laglig skatteplanering.

4. Särskilda kommentarer

4.1. Avdrag för mervärdesskatt som erlagts i en medlemsstat där den skattskyldige inte är etablerad

4.1.1. Det huvudsakliga ändamålet med det aktuella förslaget är förenkling av befintliga förfaranden.

4.1.2. Ekonomiska och sociala kommittén stöder kommissionens åsikt att den enda förändring som på ett avgörande sätt kan förenkla det befintliga systemet är att tillåta näringsidkare att dra av mervärdesskatt som erlagts i medlemsstater där de ej är etablerade genom avskrivningar gentemot mervärdeskatt som skall erläggas i den eller de medlemsstater där de är registrerade för mervärdesskatt.

4.1.3. När den skattskyldige endast är registrerad i en enda medlemsstat skulle detta inte medföra några problem eftersom all mervärdesskatt som denne betalar inom gemenskapen skulle dras av i denna medlemsstat, oavsett var den erlagts, under förutsättning att den har samband med avdragsberättigad affärsverksamhet.

4.1.4. Om denna del av förslaget skulle vara fristående skulle det likväl leda till konkurrenssnedvridningar eftersom de olika medlemsstaterna skulle tillämpa olika regler för vad som kan betraktas ha samband med avdragsberättigad affärsverksamhet eller inte. Därför är förslagets två delar inbördes beroende och måste ses som ett enda förslag; ingetdera leder till den avsedda effekten utan det andra.

4.1.5. Om den skattskyldige vore registrerad för mervärdesskatt i fler än en medlemsstat skulle situationen bli mer komplicerad eftersom situationer kan uppkomma där det är svårt, eller till och med omöjligt, att avgöra i vilken medlemsstat de skattebelagda transaktionerna (till vilka de varor eller tjänster för vilka skatt har erlagts har samband) har ägt rum, och därigenom i vilken medlemsstat avdraget skall tillåtas.

4.1.5.1. Ta som exempel fallet med en lastbil som ägs av ett tyskt företag, som är registrerad i Nederländerna och används för att transportera varor mellan Storbritannien och Italien, i bägge riktningarna. Företaget är fysiskt etablerat och registrerat för mervärdesskatt i bägge staterna. Situationen kompliceras av att det i vissa fall är leverantören och i andra mottagaren som betalar fraktkostnaderna. Det kan bli nödvändigt att köpa bränsle, däck eller reservdelar eller att genomföra reparationer på fordonet under dess resa genom Frankrike, en medlemsstat där företaget inte är fysiskt etablerat eller registrerat för mervärdesskatt och inte utför några beskattningsbara transaktioner. Under dessa omständigheter skulle det vara mycket svårt att fördela avdragsrätten mellan Storbritannien och Italien på något annat sätt än ett helt godtyckligt.

4.1.6. Man bör emellertid inte se det som att denna komplikation skulle minska värdet av kommissionens förslag, vilket innebär en avgörande förbättring för både näringsidkare och nationella myndigheter jämfört med den befintliga situationen med det åttonde direktivet.

4.1.7. Kravet att skattskyldiga personer skall lägga fram stödjande dokument, specificerade efter medlemsstat, med deras periodiska skatteredovisning och inge kopior av fakturor eller importdokument innebär en ytterligare formalitet men den börda som genom detta läggs på näringsidkarna kommer att vara avsevärt mindre än den som de för närvarande bär när de skall göra begäran om avdrag i enlighet med det åttonde direktivet, vilket i många fall blir resultatlöst.

4.1.8. Enligt kommissionens förslag skulle de förordningar som avgör om utgifter är avdragsberättigade vara de som gäller i avdragsmedlemsstaten i stället för som i dag medlemsstaten där skatten betalats.

4.2. Utgifter som inte ger rätt att dra av hela mervärdesskatten

4.2.1. Syftet med denna del är att förenkla förefintliga förfaranden och eliminera snedvridning av konkurrensen. Det senare kan endast åstadkommas genom ett visst mått av harmonisering.

4.2.2. Det måste erkännas att en stor del av utgifter för boende, mat och dryck rimligtvis kan ses som legitima utgifter inom ramen för affärsrörelse eftersom dessa kostnader främst uppkommit på grund av affärsverksamheten och inte alls skulle ha uppkommit om det inte vore för affärsverksamhetens krav. Om en affärsman till exempel reser för att besöka en kund och bor på hotell, på vilket han intar en måltid, måste detta ses som utgifter inom ramen för affärsrörelse, eftersom om det inte vore för att affärsmannen var tvungen att besöka sin kund skulle han inte ha gjort resan, bott på hotellet eller intagit måltiden.

4.2.2.1. Visserligen skulle affärsmannen ha varit tvungen att bo någonstans och äta, eftersom tak över huvudet och mat är primära behov, men dessa kunde ha tillfredsställts genom att han stannade hemma där husrum inte skulle ha inneburit någon ytterligare kostnad och måltiden skulle ha varit avsevärt mindre kostsam.

4.2.2.2. På samma sätt är det om en affärsman bjuder en kund på lunch, eftersom han gör det i förhoppningen att säkerställa eller behålla sin kund och detta kan också ses som legitima affärsutgifter.

4.2.2.3. Det måste emellertid medges att utgifter av det här slaget kan missbrukas eftersom de kan uppföras som affärsutgifter även när huvudsyftet inte är kommersiellt, och så länge som sådana möjligheter existerar vore det naivt att tro att de inte utnyttjas.

4.2.2.4. Vidare är det utan tvivel svårt för myndigheterna att göra skillnad mellan legitima avdrag och avdrag som inte är det eller att kontrollera storleken på affärsutgifterna när det har skett en verklig kombination av affärskonsumtion och privatkonsumtion.

4.2.2.5. Av den anledningen samtycker kommittén till kommissionens förslag att tillämpa en schablonmässig avdragsbegränsning på 50 % för utgifter av det här slaget som en praktisk och pragmatisk lösning.

4.2.3. Kommittén håller med kommissionen om att lyxartiklar, oavsett hur de definieras, även fortsättningsvis inte skall vara avdragsgilla men anser att det finns omfattande möjligheter till olika tolkningar mellan medlemsstaterna angående vad som skall anses vara utgifter för "lyxartiklar", eftersom detta i allmänhet är en subjektiv bedömning. Dessutom är detta inte möjligt att avgränsa med en enda definition, eftersom vad som anses vara lyx i ett sammanhang kanske inte är det i ett annat.

4.2.3.1. Skillnader mellan medlemsstaterna avseende tolkning och tillämpning av dessa bestämmelser kommer även fortsättningsvis att ge upphov till vissa snedvridningar av konkurrensen, men Ekonomiska och sociala kommittén anser att graden av snedvridning troligen inte kommer att vara betydande totalt sett eller i sin effekt på någon särskild sektor.

4.2.4. Kommittén delar kommissionens åsikt att även nöjen och underhållning skall behandlas som utgifter för lyxartiklar eftersom dessa i grunden måste anses ha samma slutanvändning. Något skatteavdrag för nöjes- och underhållningsutgifter kan därmed inte komma i fråga.

4.2.5. Ståndpunkten angående utgifter för personbilar är mer sammansatt eftersom de summor som berörs kan ha avsevärd inverkan på budgetarna i de medlemsstater som för närvarande inte medger någon avdragsrätt (majoriteten). Å andra sidan är graden av konkurrenssnedvridning mer accentuerad på grund av detta.

4.2.5.1. Situationen har kommit att bli mer tydligt uppmärksammad efter EG-domstolens dom nyligen i fallet Aro Leasing, där det fastslogs att leasing av motorfordon är en tjänst och inte utgör tillhandahållande av varor. Enligt den nuvarande lagstiftningen innebär det att en skattskyldig person som är etablerad i en av de medlemsstater som inte medger någon rätt att göra avdrag kan leasa en personbil i en av de tre medlemsstater som medger rätten till avdrag (Holland, Luxemburg och Tyskland) och sedan göra en begäran om avdrag i enlighet med åttonde mervärdesskattedirektivet till den medlemsstat i vilken leasingföretaget är etablerat. Det skulle inte vara nödvändigt att fordonet kommer från eller är registrerat i denna medlemsstat eller ens har kommit in på dess territorium.

4.2.5.2. Denna dom ger uppenbarligen upphov till möjligheter till avgörande konkurrenssnedvridningar även om effekten i praktiken kan bli större i vissa medlemsstater än i andra. De medlemsstater som för närvarande inte medger avdrag löper risk att drabbas av avsevärda inkomstförluster och alla bedömningar av budgeteffekterna för dessa medlemsstater av kommissionens förslag bör ses i ljuset av denna situation.

4.2.6. Kommitténs förslag skulle lösa problemen med Aro Leasing-domen och de innebär en substantiell förbättring av den existerande situationen för både näringsidkare och nationella administrationer, men de förblir komplicerade, och den valfrihet som medlemsstaterna har ger möjlighet till kvarstående snedvridningar av konkurrensen på grund av skillnaden mellan de olika sätt på vilka medlemsstaterna väljer att använda denna valfrihet.

4.2.7. Kommittén välkomnar emellertid de förbättringar av situationen som kommissionens förslag innebär. En ytterligare förenkling, som till exempel ett schablonmässigt användande av en 50-procentssats, skulle leda till stor ojämlikhet i beskattningen, eftersom enskilda grupper av skattskyldiga skulle kunna dra oproportionerlig fördel av detta, samtidigt som det eventuellt skulle beröva den offentliga sektorn stora skatteintäkter.

4.2.8. Kommittén vill framhålla att när en utgift anses ha samband både med affärsverksamhet och privatkonsumtion och rätten till avdrag nekas vad gäller det senare, är det ologiskt att kräva att försäljningsmoms erläggs på den delen av utgifterna, eftersom det i praktiken skulle innebära dubbelbeskattning. Detta skulle vara fallet även om företaget ersätts av den anställde för den privata delen av de uppkomna utgifterna.

4.3. Kontrollåtgärder, restitution och åtgärder rörande administrativt samarbete

4.3.1. Ekonomiska och sociala kommittén instämmer med kommissionen i att de aktuella förslagen avsevärt kommer att underlätta kontrollprocessen, eftersom de nationella myndigheterna i varje land kommer att ha kontakter med näringsidkare som är registrerade för mervärdesskatt i den medlemsstaten och har viss bakgrundsinformation. Direktiv 77/799/EEG om ömsesidigt bistånd gör det möjligt för de berörda medlemsstaterna att utbyta all information som de anser vara nödvändig för att de skall kunna utöva sina respektive kontrollfunktioner.

4.3.2. Kommittén noterar emellertid att tidigare erfarenhet har visat att medlemsstaterna ännu inte fullt ut drar nytta av de möjligheter som ges genom gemenskapens instrument, och som en följd av detta har kommissionen ansett sig vara tvungen att under hand jämna vägen för kompletterande kontrollåtgärder.

4.3.3. Som kommissionen medger minskar dessa kompletterande åtgärder de förenklande effekterna av förändringarna i avdragssystemet och kan endast accepteras i ett kortare perspektiv. Kommittén välkomnar kommissionens påpekande att den tid under vilken de tillämpas måste strikt begränsas till den tid som krävs för att förbättra kommunikationen mellan medlemsstaterna. Kommittén hälsar med tillfredsställelse kommissionens initiativ att regelbundet studera användningen av dessa åtgärder och deras praktiska resultat för medlemsstaterna.

4.3.3.1. Kommittén uppmanar kommissionen att häva dessa åtgärder så snart som möjligt och, för att uppnå detta, uppmuntra medlemsstaterna att förbättra sitt samarbete med alla till buds stående medel.

5. Slutsatser

5.1. Ekonomiska och sociala kommittén välkomnar kommissionens förslag eftersom det innebär en grundläggande förbättring av den nuvarande situationen. Både företag och nationella myndigheter skulle befrias från en ansenlig andel av de administrativa bördor de för närvarande tvingas bära. För många näringsidkare skulle det till slut bli möjligt att få en restitution av den mervärdesskatt som de erlagt i en medlemsstat där de inte är etablerade.

5.2. Av denna anledning samtycker kommittén till förslaget att tillåta näringsidkare att dra av mervärdesskatt som erlagts i medlemsstater där de inte är etablerade i skatteredovisningen i de medlemsstater där de är etablerade, och till att avskaffa förfarandet enligt åttonde mervärdesskattedirektivet. Kommittén instämmer i att detta är det enda effektiva sättet att förenkla det nuvarande systemet.

5.2.1. Kommittén instämmer också i det stora hela i förslagen som rör utgifter som inte berättigar till fullt avdrag.

5.3. Kommittén hoppas att den period under vilken de kompletterande kontrollåtgärderna tillämpas kommer att bli så kort som över huvud taget möjligt.

5.4. Kommittén ser de föreliggande förslagen som ytterligare ett viktigt steg mot en verklig inre marknad, i enlighet med dess tidigare rekommendationer att pågående reformer av det befintliga systemet för mervärdesskatt skall fortsätta att genomföras i väntan på ett nytt slutgiltigt system. Kommittén är emellertid av åsikten att dessa åtgärder inte mer än marginellt åtgärdar problem som endast kan få en slutgiltig lösning genom ett nytt gemensamt system för mervärdesskatt. I detta sammanhang uppmanar kommittén medlemsstaterna att anta en positiv och konstruktiv attityd inför en reform av systemet för mervärdesskatt, för att främja den europeiska integrationen och förverkligandet av den inre marknaden.

5.5. I sin årsrapport för budgetåret 1997 () framhåller revisionsrätten följande i fråga om övergångsbestämmelserna för moms: "Följaktligen ökar bedrägerimöjligheterna, fastän ett system för informationsutbyte i efterhand (VIES-systemet) har införts." I rapporten står det vidare: "I avsaknad av ett genomförbart alternativ kommer det rådande `övergångssystemet` att användas i ytterligare många år. Väsentliga förbättringar förefaller inte möjliga eftersom det saknas en tydlig vilja att prioritera bekämpningen av bedrägerier vid handel inom gemenskapen." ESK stöder revisionsrättens ståndpunkt och betonar att det är nödvändigt att medlemsstaterna visar politisk vilja och beslutsamhet och fattar beslut om ett definitivt momssystem snarast. Kommittén vill påpeka att de nuvarande övergångsbestämmelserna trädde i kraft den 1 januari 1993 och bara skulle gälla till den 31 december 1996.

Bryssel den 28 januari 1999.

Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande

Beatrice RANGONI MACHIAVELLI

() EGT C 219, 15.7.1998, s. 16-20.

() EG-domstolens dom (Sjätte kammaren) av den 17 juli 1997 i mål C-190/95. REG 1997 s. I-4383.

() EGT C 296, 29.9.1997, s. 51.

() EGT C 349, 17.11.1998, s. 16-17.

BILAGA I till Ekonomiska och sociala komitténs yttrande

I praktiken ställer det återbetalningsförfarande som anges i det åttonde direktivet till avsevärda problem, både för näringsidkarna och för medlemsstaternas myndigheter.

Å ena sidan är förfarandet föremål för ett stort antal klagomål från näringsidkarnas sida, framför allt när det gäller:

- Den administrativa bördan (begäran om återbetalning skall göras på återbetalningslandets officiella språk, dokumenten skall lämnas in inom bestämda tidsgränser etc.). I praktiken är det vanligt att näringsidkarna är tvungna att vända sig till lokala konsulter för att uppfylla dessa formaliteter.

- Bristande respekt i ett växande antal medlemsstater för den återbetalningstid som föreskrivs i direktivet. Näringsidkarna är sålunda tvungna att ligga ute med skatten under långa perioder, vilket kan innebära en avsevärd ekonomisk börda. Osäkerheten i fråga om återbetalningstiden och den därav följande ekonomiska bördan skapar en osäkerhet för näringsidkarna när det gäller vilka kostnader man skall ta ut av sina kunder.

- De nationella myndigheternas extremt formella tillämpning av bestämmelserna i det åttonde direktivet, vilket leder till ofta förekommande avslag på återbetalningsansökningar med hänvisning till formaliteter, ger näringsidkarna intrycket att de nationella myndigheterna vill stävja utnyttjandet av återbetalningsförfarandet.

Den administrativa bördan, dess kostnader och den långa återbetalningstiden leder till att skattskyldiga personer som har rätt till återbetalning av mervärdesskatt avstår från att utnyttja denna rätt. En följd av de svårigheter som de skattskyldiga personerna i praktiken ställs inför kan bli att själva avdragsrättsprincipen och därmed skatteneutraliteten mellan medlemsstaterna ifrågasätts.

Å andra sidan ställer återbetalningsförfarandet till med avsevärda problem för berörda nationella myndigheter eftersom förfarandet har visat sig vara svårare att administrera än väntat. I själva verket kräver varje återbetalningsansökan konkreta åtgärder av myndigheten i återbetalningslandet. Medlemsstaterna måste därför avsätta ett betydande antal tjänstemän för uppgifter som inte anses vara lönsamma, och vars syfte är att återbetala skatt som tagits ut i det egna landet till utländska skattskyldiga personer. Ännu mer betydelsefull är bristen på en effektiv kontroll av huruvida en återbetalningsansökan är välgrundad och av vilket belopp som skall återbetalas, eftersom myndigheten har ett begränsat underlag när det gäller att bedöma rätten till återbetalning. De tillgängliga uppgifterna ger faktiskt endast möjlighet att kontrollera:

- att den ansökande är skattskyldig för mervärdesskatt (på grundval av intyg från den medlemsstat i vilken denne är etablerad),

- att fakturan eller importhandlingen är regelmässig, och

- den korrekta tillämpningen av gällande avdragsregler i den återbetalande medlemsstaten (där skatten har erlagts).

Däremot har den återbetalande medlemsstaten inga uppgifter om utgifternas faktiska fördelning på skattepliktiga transaktioner, skattebefriade transaktioner och transaktioner som ligger utanför mervärdesskattens tillämpningsområde, eller om formerna för utövande av avdragsrätten (proportionellt eller i reala termer). Denna medlemsstat kan sålunda inte skaffa sig en fullständig bild av den skattskyldiga personens skattemässiga situation och ser sig tvungen att fatta beslut på grundval av ofullständiga uppgifter.

Medlemsstaterna är för övrigt väl medvetna om denna situation eftersom komplexiteten i och kostnaderna för återbetalningsförfarandet under 1993 ledde till att elva av de tolv dåvarande medlemsstaterna begärde undantag på grundval av artikel 27 för att kunna vidta särskilda skatteåtgärder för tjänstetillhandahållanden i form av bearbetning av materiell lös egendom och nationella transporttjänster som var direkt förknippade med varutransport inom gemenskapen. Syftet med detta var att undvika att näringsidkare systematiskt utnyttjade det åttonde direktivet.

Dessa undantag, som godkändes genom beslut av rådet, motiverades av att den stora ökningen av antal fall där återbetalningsförfarandet används skulle kunna hindra utvecklingen av handeln med vissa tjänster inom gemenskapen.

För övrigt ändrade rådet kommissionens femton förslag till beslut rörande särskilda åtgärder för beskattning av teletjänster i syfte att förenkla skatteuppbörden för att näringsidkare inte skulle behöva tillämpa det förfarande som föreskrivs i det åttonde direktivet.

Mot denna bakgrund var det inte förvånande att det återbetalningsförfarande som föreskrivs i det åttonde direktivet blev föremål för en rekommendation inom ramen för SLIM-initiativet, vilken fått stöd av både nationella myndigheter och näringsidkare.

För det första bör det understrykas att de problem som påtalats ovan slutgiltigt kommer att lösas då man inför ett nytt gemensamt mervärdesskattesystem, såsom det utvecklats genom det arbetsprogram som antogs av kommissionen i juli 1996.

Med det nya systemet, som grundas på principen om samma land för beskattning och avdrag, kommer alla skattskyldiga personer att kunna dra av ingående mervärdesskatt i ett enda land även om transaktionen har beskattats i en annan medlemsstat. Följaktligen blir det förfarande som föreskrivs i det åttonde direktivet överflödigt.

Kommissionen har dock ändå beslutat att omedelbart reagera på den rekommendation som gjorts inom ramen för SLIM-initiativet, även om varje rättsligt initiativ som tas inom detta område bara kan vara tillfälligt i avvaktan på det nya gemensamma mervärdesskattesystemet.

Syftet med detta förslag är därför att snabbt förbättra det nuvarande mervärdesskattesystemets funktion genom att förenkla det förfarande som näringsidkarna upplever som ett hinder på den inre marknaden. Detta förslag innebär dock inte att man ifrågasätter arbetsgruppens fortsatta arbete för ett nytt gemensamt system.

Följaktligen kommer vissa delar av detta förslag att ses över efter hand som nya förslag rörande införandet av det framtida systemet presenteras.

När det gäller kontroller föreslår kommissionen kompletterande åtgärder, vars berättigande och nödvändighet regelbundet kommer att ses över. Det enda syftet med detta är att omedelbart möjliggöra en tillräcklig kontroll av avdragen i brist på ett tillfredsställande kontrollsamarbete mellan medlemsstaterna.

Av detta följer också att kommissionen - om rådet inte lyckas enas om detta förslag inom rimlig tid - blir tvingad att dra tillbaka förslaget för att undvika att rådet fortsätter att diskutera ett förslag vars syfte, som är att snabbt förenkla nuvarande förfaranden, inte kan uppnås. Ett försenat godkännande skulle i själva verket äventyra övergången till det nya gemensamma systemet.

Kommissionen anser att den enda ändring som verkligen kan ge en verklig och generell förenkling av det gemensamma mervärdesskattesystemet - och då framför allt av återbetalningsförfarandet - består i att låta den skattskyldiga personen dra av mervärdesskatt, som erlagts i en medlemsstat där denne inte är etablerad, i sin periodiska mervärdesskattedeklaration, från det mervärdesskattebelopp som utgår i den medlemsstat där denne utför beskattningsbara transaktioner för vilka mervärdesskattepliktiga varor och tjänster används.

Detta förslag syftar till att införa denna avdragsrätt i artikel 17 i det sjätte direktivet, vilket skulle resultera i att det särskilda återbetalningsförfarandet för skattskyldiga personer etablerade i Europeiska unionen (det vill säga det förfarande som föreskrivs av det åttonde direktivet) försvinner.

I huvudsak kommer föreslagna åtgärder, som på det rättsliga planet konkretiseras i ändringen av punkt 3 och införandet av en ny punkt 3a i artikel 17, att innebära följande för de skattskyldiga personer som är etablerade i Europeiska gemenskapen:

- Den skattskyldiga personen är registrerad till mervärdesskatt i en enda medlemsstat: Mervärdesskatten dras av i denna medlemsstat oberoende av i vilken medlemsstat den skattskyldiga personen har erlagt mervärdesskatt.

- Den skattskyldiga personen är registrerad till mervärdesskatt i flera medlemsstater:

a) Den skattskyldiga personen är registrerad i den medlemsstat där denne har erlagt mervärdesskatt:

Mervärdesskatten dras av i denna medlemsstat (ingen förändring jämfört med nuvarande situation).

b) Den skattskyldiga personen är inte registrerad i den medlemsstat där denne har erlagt mervärdesskatt:

Mervärdesskatten dras av i den medlemsstat där denne levererar de varor eller tillhandahåller de tjänster för vilka de mervärdesskattepliktiga utgifterna används.

Av denna ändring av artikel 17 följer rent logiskt att det mervärdesskattebelopp som är avdragsgillt nu kommer att avgöras av reglerna i den medlemsstat där den skattskyldiga personen är etablerad och inte längre av reglerna i den medlemsstat som har uppburit skatten, vilket för närvarande är fallet.

När det gäller formaliteterna föreskrivs i detta förslag att de skattskyldiga personerna är skyldiga att förete ett särskilt dokument, som skall bifogas deras periodiska deklarationer, på vilket de skattskyldiga personerna redovisar de mervärdesskattebelopp som erlagts i andra medlemsstater och för vilka de vill utnyttja sin avdragsrätt. Dessa belopp skall fördelas per medlemsstat. För att styrka beloppen skall kopior av fakturor eller importhandlingar bifogas detta särskilda dokument.

BILAGA II till Ekonomiska och sociala komitténs yttrande

I artikel 17.6 i det nuvarande systemet för avdrag av mervärdesskatt fastställs att:

"Inom fyra år efter det att detta direktiv har trätt i kraft skall rådet enhälligt på kommissionens förslag besluta vilka utgifter som inte skall berättiga till avdrag av mervärdesskatt. Mervärdesskatt skall under inga förhållanden vara avdragsgill på utgifter som inte strikt är rörelseutgifter, t.ex. sådana som hänför sig till lyxartiklar, nöjen eller underhållning.

Till dess att ovanstående regler träder i kraft får medlemsstaterna behålla alla de undantag som föreskrivs i deras nationella lagstiftning när detta direktiv träder i kraft."

Rådet kunde inte uppnå konsensus kring de förslag som lagts fram av kommissionen, varför kommissionen slutligen beslöt att dra tillbaka förslaget den 21 november 1996. Detta var också en logisk följd av att kommissionen i juli 1996 antog ett arbetsprogram för att skapa ett nytt gemensamt mervärdesskattesystem.

Under tiden har medlemsstaterna närmat sig problemet på olika sätt. Tre av medlemsstaterna (Holland, Luxemburg och Tyskland) erkänner rätten till avdrag av hela summan i enlighet med artikel 17.2 för de aktuella utgifterna, eller för de viktigaste grupperna av sådana utgifter, med undantag endast för sådana varor som inte har samband med affärsrörelse. Återstoden utesluter eller begränsar rätten till avdrag för att eliminera eller avsevärt förenkla de fall där skillnad måste göras mellan utgifter som härrör från privata behov hos den skattskyldige och andra personer, och utgifter som har samband med den skattskyldiga personens ekonomiska verksamhet.

Den rådande situationen motsvarar inte kraven på enhetlig beräkningsgrund och skattemässig neutralitet.

Skattskyldiga personer i en medlemsstat som medger fullt avdragsrätt för alla utgifter med undantag av dem som inte har någon som helst yrkesmässig karaktär, åtnjuter en skattemässig fördel jämfört med skattskyldiga personer i medlemsstater där vissa utgiftstyper inte ger rätt till mervärdesskatteavdrag. Denna skiljaktiga skattemässiga behandling kan ge upphov till snedvridning av konkurrensen i den internationella handeln med varor och tjänster i den utsträckning de indirekta effekter av detta avspeglas i priserna på dessa varor och tjänster.

Även om dessa skillnader inte är ett nytt fenomen, blev de mycket mera uppenbara i och med fullbordandet av den inre marknaden den 1 januari 1993 genom att det därmed uppstod ett mer direkt konkurrensförhållande mellan de olika medlemsstaternas lagstiftning och rättspraxis.

Kommissionen anser därför att det är nödvändigt att genomföra dess mandat enligt artikel 17.6 i det sjätte direktivet att inleda en harmonisering av de befintliga nationella reglerna, samtidigt som medlemsstaterna lämnas ett visst utrymme för egen bedömning för att kunna beakta nationella förhållanden.

Man får inte glömma att avdragsrätten utgör en grundläggande del av mervärdesskattesystemet. Detta får till följd att varje undantag från denna rätt utgör ett undantag från regeln som endast kan godtas om det åtföljs av en mycket precis motivering.

Det står följaktligen klart att förslaget bör begränsas till utgiftstyper som, även när de uppstår till följd av företagets normala verksamhet, i de flesta fall samtidigt innehåller ett inslag privat slutlig konsumtion. Dessutom kan man i allmänhet inte göra en verklig kontroll av dessa utgifters fördelning mellan yrkesmässig respektive privat konsumtion, vilket skapar risker för missbruk eller skatteundandragande.

Det rör sig om utgifter för personbilar, logi, mat och dryck samt utgifter som hänför sig till lyxartiklar, nöjen eller underhållning.

När det gäller utgifter för personbilar bör man beakta att det rör sig om investeringsvaror vars utnyttjande för privat bruk inte kan uteslutas och framför allt kan vara svårt att kontrollera.

När det gäller utgifter för logi, mat och dryck råder det inget tvivel om att dessa - även om de uppstår på en viss plats och under vissa former som till följd av den yrkesmässiga verksamheten - också är av privat karaktär eftersom det rör sig om utgifter för att täcka grundläggande behov.

Slutligen blir konsekvensen av den grundläggande principen om avdragsrätt för skatt på varor och tjänster som används för ändamål inom en beskattad verksamhet att avdragsrätten inte omfattar utgifter som inte är av strikt yrkesmässig karaktär, såsom utgifter som hänför sig till lyxartiklar, nöjen eller underhållning. Detta preciseras i artikel 17.6 redan i dess nuvarande form.

För att beakta dessa utgifters specifika karaktär jämfört med den skattskyldiga personens övriga verksamhet har olika skattemässiga ordningar iförts.

I princip gäller normala avdragsregler för mervärdesskatt på utgifter för personbilar. För de fall svårigheterna att kontrollera ett icke-yrkesmässigt bruk av dessa inte är så omfattande att de hindrar en medlemsstat från att i praktiken tillämpa normala avdragsregler, har man dock infört en frivillig begränsning av avdragsrätten, vilken möjliggör för de medlemsstater som så önskar att tillämpa ett förenklat förfarande för beskattning av icke-yrkesmässig användning av personbilar.

En medlemsstat som utnyttjar denna möjlighet kan således fastställa en maximal avdragsprocent som inte får understiga 50 % av ingående skatt och vars belopp motsvarar den förmodade maximala yrkesmässiga användningen av personbilarna.

Genom att utnyttja denna möjlighet kommer myndigheten i de flesta fall inte att behöva kontrollera hur de skattskyldiga gör den redovisningsmässiga uppdelningen mellan privat och yrkesmässigt bruk av sina personbilar.

I de fall där det yrkesmässiga nyttjandet inte når upp till det procentuella tröskelvärde som fastställts i en viss medlemsstat, skall avdrag däremot göras enligt de normala reglerna.

Tillämpningen av ett avdragstak gör det möjligt att på ett förenklat sätt särskilja den ingående mervärdesskatt:

a) som avser icke-yrkesmässigt bruk av bilarna, det vill säga privat bruk, men också bruk inom verksamheter som inte omfattas av mervärdesskattens tillämpningsområde,

b) som rör yrkesmässigt bruk, det vill säga verksamhet som är mervärdesskattepliktig, och då både sådan verksamhet som ger avdragsrätt och sådan verksamhet som är undantagen från mervärdesskatt och inte ger rätt till avdrag.

Då den skattskyldiga personen samtidigt utför transaktioner som ger avdragsrätt och sådana som inte ger avdragsrätt, skall följaktligen den del av den ingående mervärdesskatten som avser ett yrkesmässigt bruk av personbilarna (som fastställs genom tillämpningen av tröskelvärdet) uppdelas för att fastställa mervärdesskatten för den avdragsgilla respektive för den icke-avdragsgilla verksamheten.

I de fall då det yrkesmässiga bruket av bilarna är försumbart kommer det uppnådda resultatet inte stå i rimligt förhållande till omfattningen av myndigheternas kontrollinsatser. Det är därför som man i förslaget fastställer ett totalt slopande av avdragsrätten om det yrkesmässiga nyttjandet understiger 10 %.

Särskild uppmärksamhet har fästs vid skattskyldiga personer vars affärsverksamhet är baserad på personbilar eller för vilkas verksamhet personbilar är helt nödvändiga (till exempel skattskyldiga personer vars ekonomiska verksamhet består i att sälja eller hyra ut personbilar, taxiverksamhet, bilskolor etc.). I dessa fall skall normala avdragsregler tillämpas förutsatt att det eventuella icke-yrkesmässiga bruket av bilarna är försumbart, det vill säga understiger 10 %.

När det gäller utgifter för logi, mat och dryck kan deras karaktär av varor eller tjänster för slutlig konsumtion motivera ett uteslutande av avdragsrätten. Dessa utgifter kan dock identifieras med behov som uppstår till följd av den yrkesmässiga verksamheten, till exempel i samband med affärsresor. Man har därför ansett det vara skäligt att tillämpa en schablonmässig inskränkning av avdragsrätten genom att fastställa ett schablonmässigt avdrag på 50 % av den mervärdesskatt som erläggs för logi, mat och dryck.

Man har däremot bibehållit det totala slopandet av avdragsrätten i fråga om utgifter som inte har ett direkt och strikt samband med den beskattade verksamheten, det vill säga utgifter som hänför sig till lyxartiklar, nöjen och underhållning.

BILAGA III till Ekonomiska och sociala komitténs yttrande

Ett bilateralt system för restitution och kompensation

Detta dokument innehåller information som är nödvändig för att upprätta en ordning för restitution mellan medlemsstaterna, vilket skall medge den medlemsstat i vilken avdraget gjorts (avdragsmedlemsstat) att få det avdragsgilla mervärdesskattebeloppet restituerat av den medlemsstat där denna mervärdesskatt har erlagts (inköpsmedlemsstat). Detta system för restitution och kompensation för skulder är tillsammans med de kontrollåtgärder som skall vidtas av medlemsstaterna föremål för bifogat förslag till förordning.

I förslaget till förordning föreskrivs att det skall införas ett system för restitution och kompensation för skulder som fungerar bilateralt mellan medlemsstaterna. I detta syfte skall varje medlemsstat var sjätte månad för var och en av övriga medlemsstater redovisa det totala mervärdesskattbelopp som dragits av under föregående halvår och som inköpsmedlemsstaten är skyldig att restituera den ifrågavarande medlemsstaten.

Det belopp som skall redovisas motsvarar det mervärdesskattebelopp som verkligen dragits av, det vill säga proportionellt i de fall då den skattskyldiga personen samtidigt utövar avdragsgill och icke-avdragsgill verksamhet, och med tillämpning av de ramar för avdragsrätten som gäller i den medlemsstat där avdragen gjorts.

Varje medlemsstat kan sålunda fastställa det nettobelopp som skall betalas till eller erhållas från övriga medlemsstater. Den faktiska betalningen av dessa nettobelopp görs senare eftersom de ännu kan komma att bli föremål för korrigeringar till följd av de i denna förordning föreskrivna kontrollerna. Det föreskrivs dock att medlemsstaterna genom bilaterala avtal kan göra avsteg från den tidsgräns som föreskrivs i förordningen genom att fastställa andra tidsgränser eller genom att - under vissa förutsättningar - överföra nettobeloppet till nästa period.

Kontrollåtgärder

Med det nuvarande mervärdesskattesystemet är varje medlemsstat ansvarig för tillämpningen, kontrollen och uppbörden av skatten, som går direkt in i den nationella budgeten. En av grundprinciperna för detta system är att mervärdesskatteavdrag görs i den medlemsstat där skatten uttagits eller erlagts. En enda medlemsstat ansvarar därmed för kontrollen av både betalningen av utgående mervärdesskatt och avdraget för ingående mervärdesskatt.

Detta förslag syftar till att införa en avvikelse från denna princip för de fall som idag omfattas av det åttonde direktivet.

Enligt den föreslagna ordningen skall kontrollen av betalningen av mervärdesskatten för sådana transaktioner åligga inköpsmedlemsstaten, medan kontrollen av mervärdesskatteavdraget skall åligga avdragsmedlemsstaten.

Denna kontroll bör som alla andra kontroller grunda sig på den kännedom som skattemyndigheterna har om sina skattskyldiga personer, på en utvärdering av deras trovärdighet, på en riskanalys i fråga om eventuella bedrägerier från de skattskyldiga personernas sida och på ett nära och effektivt samarbete med myndigheterna i övriga medlemsstater. En effektiv kontroll inom den inre marknaden förutsätter snarare att man upprättar gemensamma kriterier för att bedöma risken att en skattskyldig person skall undandra skatt än att man systematiskt skickar kopior av fakturor, vilket utgör en ytterligare belastning både för de skattskyldiga personerna och skattemyndigheterna. De fall som identifieras genom de gemensamma kriterierna måste kontrolleras närmare och är av intresse för alla berörda myndigheter. Ett effektivt samarbete ligger i alla berörda myndigheters intresse och skall möjliggöra att man till fullo utnyttjar den information och de erfarenheter som myndigheterna besitter.

Genom direktiv 77/799/EEG om ömsesidigt bistånd ges medlemsstaterna möjlighet att utbyta all den information som de anser vara nödvändig för att fullgöra sina respektive kontrolluppgifter. Tidigare erfarenheter visar dock att medlemsstaterna ännu inte helt utnyttjar de möjligheter som detta gemenskapsinstrument ger.

Med tanke på dessa erfarenheter och på det föreslagna systemets särskilda syfte att förbättra det nuvarande mervärdesskattesystemet, ser sig kommissionen tvingad att föreskriva kompletterande kontrollåtgärder i samband med att detta system införs.

Dessa kompletterade åtgärder kommer att försvaga förenklingseffekten av ändringen av avdragsordningen och är bara godtagbara på kort sikt. Deras varaktighet bör begränsas till den tid som är strikt nödvändig för att förbättra samarbetet mellan medlemsstaterna.

Kommissionen kommer regelbundet att analysera tillämpningen av dessa åtgärder och vilka konkreta verkningar det får i medlemsstaterna. I detta syfte skall medlemsstaterna delge kommissionen erforderlig information. Före utgången av det andra årets tillämpning av dessa åtgärder skall kommissionen för rådet lägga fram en rapport om deras berättigande och nödvändighet inom ramen för kommissionens uppföljning av hur medlemsstaternas samarbete på kontrollområdet utvecklas, i förekommande fall åtföljt av förslag om upphävande av de kompletterande åtgärderna.

När det gäller de kontrollåtgärder som föreskrivs i detta förslag är det viktigt att hålla i minnet att huvuddelen av de kostnader som idag är föremål för en ansökan om återbetalning enligt det förfarande som föreskrivs av det åttonde direktivet är av ett ganska bestämt slag.

Till följd av reglerna om platsen för de skattepliktiga transaktionerna, rör lejonparten av dessa ansökningar i själva verket allmänna omkostnader såsom kostnader för kost och logi, kostnader för deltagande i mässor, fraktkostnader samt internationella transportörers bränslekostnader.

Det är därför inte troligt att det föreslagna systemet, som avser att medräkna de skattskyldiga personernas mervärdesskattebelopp, kommer att leda till någon större ökning av de situationer där näringsidkarna skall tillgodogöras större skattebelopp, och som kräver en mer omfattande administrativ uppföljning.

Följaktligen måste man säkerställa att de kontrollåtgärder som specifikt föreslås för avdragssystemet står i rimlig proportion till risken att medlemsstaterna skall gå miste om skatteintäkter.

De åtgärder som föreskrivs i förordningen kommer att innebära en kontroll i flera etapper, där man för varje etapp klargör de berörda medlemsstaternas ekonomiska ansvar.

Denna etappvisa kontroll innebär en stor fördel jämfört med nuvarande system eftersom den inte kräver något ingripande i form av ett "omedelbart och näst intill definitivt" beslut från myndighetens sida, vilket är fallet idag.

För det första skall avdragsmedlemsstaten göra en första kontroll då man får in den periodiska deklarationen tillsammans med det särskilda dokumentet och dess bilagor. I motsats till vad som gäller för återbetalningslandets myndighet inom det nuvarande systemet, kommer den behöriga myndigheten redan vid denna tidpunkt att förfoga över mer precisa uppgifter om den skattskyldiga personens skattemässiga situation.

Det är självklart att det jämkningsbelopp som följer av denna första granskning inte räknas med i det mervärdesskattbelopp för vilket avdragsmedlemsstaten begär restitution från inköpsmedlemsstaten.

Vidare är vissa transaktioner för vilka avdrag görs enligt artikel 17.3a föremål för ett visst utbyte av information, i princip på elektronisk väg, från avdragsmedlemsstaten till inköpsmedlemsstaten.

Då inköpsmedlemsstaten konstaterar oegentligheter i fråga om transaktioner för vilka avdrag har gjorts, skall denna meddela avdragsmedlemsstaten om detta inom tre månader från den dag då inköpsmedlemsstaten erhöll aktuell information. Dessutom är inköpsmedlemsstaten inte skyldig att restituera mervärdesskattebeloppet i fråga till avdragsmedlemsstaten.

Det åligger avdragsmedlemsstaten att vidta vad man anser vara lämpliga åtgärder för att återvinna detta belopp, och man skall då framför allt beakta den skattskyldiga personens skattemässiga situation (inlämnande av periodiska deklarationer, betalning av upplupna skatter, andra befintliga skatteskulder).

Dessutom skall avdragsmedlemsstaten, inom ramen för den kontroll som görs av den skattskyldiga personens verksamhet, granska huruvida aktuellt avdrag är välgrundat, oberoende av i vilken medlemsstat den mervärdesskatt som ligger till grund för avdraget har erlagts.

Slutligen hindrar inte det kontrollförfarande som föreskrivs av detta förslag myndigheterna att begära information med hänvisning till direktivet om ömsesidigt bistånd.

För övrigt är kommissionen väl medveten om att bristen på harmonisering av obligatoriska fakturauppgifter riskerar att orsaka vissa problem. Man bör dock betänka att detta problem redan existerar i den löpande handeln inom gemenskapen (leveranser/inköp, transporter etc.) med den enda skillnaden att det i detta fall rör sig om mervärdesskatt som faktiskt har fakturerats i inköpsmedlemsstaten. Rapporten om SLIM-initiativet innehåller för övrigt en rekommendation om att detta problem skall granskas. Kommissionen lovar att följa denna rekommendation.

I avvaktan på resultatet av detta arbete förutsätter det föreslagna systemet en viss flexibilitet från medlemsstaternas sida. Medlemsstaterna måste i själva verket försäkra sig om att en skattskyldig person som uppvisar en faktura - som åtminstone innehåller de uppgifter som krävs av det sjätte direktivet - inte nekas att utnyttja sin avdragsrätt.

Detta innebär dock inte att en myndighet inte har rätt att begära att den skattskyldiga personen låter översätta uppgifterna på fakturan i de fall då myndigheten inte har någon möjlighet att bedöma om det rör sig om yrkesmässiga utgifter.

BILAGA IV till Ekonomiska och sociala komitténs yttrande (I enlighet med artikel 47.3 i arbetsordningen)

Följande ändringsförslag avslogs men fick minst en fjärdedel av rösterna:

Ändring föreslagen av Bill Tosh och Alma Williams:

Punkt 4.2.4

Stryks och ersätts med följande text:

"Kommittén anser att representationsutgifter bör behandlas på samma sätt som utgifter för hotell, mat och dryck; de skall inte likställas med lyxkonsumtion."

Motivering

Representation med inslag av nöjeskonsumtion är en motiverad affärsmässig kostnad eftersom det primära syftet med ett företags representation är att behålla eller öka omsättningen. Det finns ett inslag av privat konsumtion, men därmed hamnar den i samma kategori som utgifter för hotell och förtäring. Den skall inte behandlas som en utgift av lyxkaraktär, som definitionsmässigt inte gynnar affärsverksamheten märkbart.

Resultat av omröstning

Emot: 51, för: 25, nedlagda: 4.

Ändring föreslagen av Colin Lustenhouwer och Giacomo Regaldo:

Punkt 4.2.7

Ersätt punkt 4.2.7 med följande punkter:

"4.2.6.1. Ekonomiska och sociala kommittén finner inget tvingande skäl till varför personbilar inte skulle kunna behandlas med samma schablonavdrag som de andra utgiftskategorierna vilka behandlas i dessa förslag, och anser att det skulle utgöra ett viktigt bidrag till att minska snedvridningen av konkurrensen och minska möjligheterna till skattefusk och lagenlig skatteplanering.

4.2.6.2. Avsevärda skillnader mellan omfattningen av avdrag som tillåts i olika medlemsstater skulle innebära en konkurrensnackdel för de näringsidkare som är verksamma i de länder som endast tillåter mindre avdrag i förhållande till de näringsidkare som är verksamma i länder där större avdrag är tillåtna. Detta skulle oundvikligen leda till att det utvecklas ett komplicerat system för att kringgå reglerna, på laglig väg eller på annat sätt.

4.2.6.3. Vidare skall mervärdesskatten erläggas när ett fordon säljs för första gången och det är vid den tidpunkten inte möjligt att avgöra med någon större säkerhet hur förhållandet mellan privatbruk och affärsbruk kommer att vara under den tid som fordonet är i bruk. Detta kan dessutom variera från ett år till ett annat, och i avsaknad av ett schablonavdrag skulle man i efterhand behöva justera avdragets storlek och därigenom komplicera tillvaron ytterligare för både näringsidkare och nationella myndigheter.

4.2.6.4. Ett schablonavdrag skulle också underlätta den förenkling som eftersträvas. Det skulle inte längre vara nödvändigt för näringsidkare att bokföra antalet kilometer för affärsbruk eller att kontrollera redogörelser för användning av personbilar som relaterar till beskattningsbara respektive icke beskattningsbara transaktioner. Inte heller skulle myndigheterna vara tvungna att kontrollera detta.

4.2.6.5. Ekonomiska och sociala kommittén vill framhålla att om avsikten med ändringsförslagen är att förenkla (och det är kommissionens uttalade målsättning) bör förfarandena göras så enkla som möjligt, och det förefaller inte som om det målet skulle kunna uppnås genom de aktuella förslagen. Om en medlemsstat utnyttjar denna frihet kommer det fortfarande att vara nödvändigt att åtminstone uppskattningsvis fastställa andelen av körsträckan som har samband med affärsverksamheten, och det kan komma att bli nödvändigt med justeringar i efterhand. Detta kommer att innebära en ytterligare arbetsbelastning för både skattemyndigheter och näringsidkare, samtidigt som det skapar juridiska problem för de senare.

4.2.7. Logiskt sett förefaller det inte finnas något skäl varför andra former av privata transportmedel, som flygplan och helikoptrar, inte skulle omfattas av dessa förordningar."

Motivering

Den nuvarande texten skrevs in i utkastet till yttrande till följd av ett ändringsförslag som antogs med majoritet vid sektionssammanträdet. Den nuvarande punkten 4.2.7 ersatte därmed sex punkter som hade utarbetats av föredraganden.

Föreliggande ändringsförslag syftar till att återinföra den ursprungliga texten eftersom den nuvarande texten innehållsmässigt inte knyter an till kommissionens förslag och därför skulle göra detta avsnitt i yttrandet obegripligt.

Resultat av omröstning

Emot: 56, för: 39, nedlagda: 8.