Man nådde snabbt konsensus inom EU om att man behövde tillhandahålla behovsbaserat krisstöd för att förebygga och lindra mänskligt lidande och slå vakt om människovärdet. Detta stöd skulle komplettera medlemsstaternas insatser. Rådet aktiverade krisstödet i april 2020. Genom krisstödsinstrumentet kunde medlemsstaterna få direkt stöd genom riktade åtgärder som sattes in på ett strategiskt och samordnat sätt.

Världshälsoorganisationen (WHO) klassade covid-19 som en pandemi den 11 mars 2020. Pandemin ledde till ett stort antal dödsfall i EU och i världen, och medlemsstaterna vidtog exceptionella åtgärder för att begränsa smittspridningen, vilket ledde till allvarliga sociala och ekonomiska konsekvenser. De nationella hälso- och sjukvårdssystemen sattes under hård press, som i vissa fall kvarstår. Medlemsstaterna stod inför akuta och stora behov av medicinsk utrustning, personlig skyddsutrustning och läkemedel, bland annat läkemedel och vacciner mot covid-19, samt flera sjukhusplatser och mer personal. Även om alla EU:s medlemsstater har lättat på de pandemirelaterade restriktionerna, och de sjukdomsutbrott som orsakas av omikronvarianten av viruset har blivit mildare de senaste månaderna – i kombination med bättre immunitet till följd av vaccinering – är viruset fortfarande ett ständigt hot, och den extra pressen på hälso- och sjukvården kan fortsätta vid nya vågor av covid-19-infektioner.

I juni 2020 godkände kommissionen avtalet med medlemsstaterna om upphandling av covid-19-vaccin på medlemsstaternas vägnar och beslöt att använda delar av krisstödsinstrumentets medel till att köpa in covid-19-vaccin (det så kallade vaccininstrumentet) och redan i juli 2020 fattades ett akut beslut om att öka anslagen till detta.

Denna styrkommitté bistods av en arbetsgrupp, som sammanställde dagordningen, samordnade styrkommitténs arbete och såg till att dess beslut meddelades utan onödig fördröjning och att dess insatser genomfördes på ett verkningsfullt sätt. Styrkommittén och arbetsgruppen valde tillsammans ut vilka insatser som skulle få stöd vartefter behoven uppstod under pandemins gång. Man kontrollerade dock alltid först att det inte fanns någon annan möjlighet att finansiera de aktuella insatserna genom EU:s övriga mekanismer och fonder.

Det fanns redan andra EU-instrument för att hantera olika slags interna utmaningar, t.ex. åtgärderna i civilskyddsmekanismen som inrättades genom beslut nr 1313/2013/EU, rescEU och avtalet om gemensam upphandling av läkemedel och medicinsk utrustning. EU hade redan utnyttjat dessa instrument, men de var begränsade till sin storlek och den hjälp man kunde få från dem var inte tillräcklig för att kunna hantera de exceptionella och omfattande behov som pandemin gav upphov till. I nära samarbete och samråd med medlemsstaterna användes krisstödsinstrumentet för att komplettera medlemsstaternas insatser inom det område som instrumentet kunde användas, dock endast under särskilda omständigheter när inget annat instrument som medlemsstaterna och EU kunde ta till var tillräckligt.

I enlighet med den rättsliga grunden hade kommissionen ett nära samarbete med medlemsstaterna vid användningen av instrumentet. Utöver särskilda möten med medlemsstaternas kontaktpersoner var samtalen i de ständiga representanternas kommitté (Coreper) och EU-arrangemanget för integrerad politisk krishantering (IPCR) särskilt viktiga för att man skulle få reda på var insatser behövde sättas in.

Krisstödsinstrumentet är utformat så att man på ett heltäckande och flexibelt sätt kunde tillgodose de akuta, skiftande och sinsemellan olika behov som uppstod i medlemsstaterna under pandemins gång.

Sedan krisstödsinstrumentet aktiverades har kommissionen strävat efter att informera om alla viktiga händelser vad gäller godkännanden och utförandet av åtgärderna inom instrumentet. Därför skapade man en särskild webbplats . Den officiella webbplatsen har regelbundet uppdaterats under tiden som instrumentet har använts.

Förköpsavtalen innebar att EU tillhandahöll finansiering i förskott för att jämna ut riskerna med viktiga investeringar i syfte att snabbt få fram stora mängder verksamt vaccin. I gengäld fick de deltagande medlemsstaterna rätt, och under särskilda omständigheter var de även tvungna, att köpa ett visst antal vaccindoser under en viss tid till ett visst pris. För det sista förköpsavtalet (2021) togs dock ingen finansiering från krisstödsinstrumentet, utan det finansierades helt och hållet av medlemsstaterna.

Denna intention föddes utifrån det faktum att situationen vad gäller tillgång och efterfrågan på covid-19-vaccin hade ändrats betydligt under de föregående månaderna. Utmaningen med att matcha utbudet mot absorptionsförmågan i de länder som doserna skänks till kvarstår dock till viss del, på grund av de ofta strukturellt svaga hälso- och sjukvårdssystemen och den låga tillgången till hälso- och sjukvård i tredjeländer. Därför beslöt man att insatserna skulle styras om så att man i stället skulle hjälpa låg- och medelinkomstländerna med att i större utsträckning få ut covid-19-vaccinet till befolkningen och även med annat som dessa länder behövde hjälp med i sitt arbete mot covid-19, som kringmaterial, diagnostik, behandling och förstärkning av hälso- och sjukvårdssystemen. Målet man hade från början förblev detsamma, dvs. att öka vaccinationsgraden globalt för att få upp immuniteten i världen, vilket även skyddar EU genom att minska risken för att nya varianter uppstår på andra håll.

3.1 Åtgärder finansierade genom krisstödsinstrumentet

I och med att den rättsliga grunden ger utrymme för en stor mängd olika insatser, och det enligt den är behoven som ska styra, lades medlen från krisstödsinstrumentet på ett strategiskt urval av åtgärder. Åtgärderna var anpassade efter de behov som medlemsstaterna uppgav att de hade. Åtgärderna handlade främst om hantering av uppkomna situationer och ökad beredskap, och de gav upphov till snabba, riktade och påtagliga effekter med maximalt europeiskt mervärde.

De viktigaste åtgärderna som genomfördes genom krisstödsinstrumentet omfattar bl.a. förköpsavtalen, EU:s digitala covidintyg, mobilitetspaketet som skapades för att underlätta transporter av medicinska produkter, personal och patienter samt upphandling av nödvändiga hälsovårdsprodukter. Bilagan till denna rapport innehåller en fullständig förteckning över alla åtgärder som vidtogs inom ramen för krisstödsinstrumentet och budgetanslagen för dem.

3.1.1 Mobilitetspaket

Mobilitetspaketet samordnades av GD Europeiskt civilskydd och humanitära biståndsåtgärder. Medlemsstaterna inbjöds att lämna in ansökningar i juni 2020, varefter följande åtgärder vidtogs:

·Godstransporter (av till exempel personlig skyddsutrustning, medicinsk utrustning och utrustning för vaccinering och behandling) till EU från tredjeländer och inom EU.

·Patienttransporter inom EU och från EU till tredjeländer (från en medlemsstat till antingen en medlemsstat eller ett tredjeland som tog emot patienter).

·Transporter av sjukvårdspersonal och sjukvårdsteam inom EU och in i EU från tredjeländer, liksom operativt stöd till mobil medicinsk insatsförmåga.

Sedan april 2020 har över 2 000 flyg-, land- och sjötransporter av medicinsk utrustning genomförts och runt 515 sjukvårdsanställda och 135 patienter transporterats inom 78 projekt (60 för gods och 18 för patienter eller sjukvårdspersonal) med 73 bidragsavtal skrivna. Sammantaget har 164 miljoner euro lagts på godstransporter, och 9 miljoner euro har hittills getts till medlemsstaterna för transport av sjukvårdspersonal och patienter.

3.1.2 Facilitet för nödvändiga vårdrelaterade produkter

Genom krisstödsinstrumentet fick alla medlemsstater tillgång till läkemedlet remdesivir (cirka 34 000 kurer), den första godkända behandlingen mot covid-19 i EU och som just då var den behandling som det fanns bäst vetenskapliga bevis för (vilket senare skulle ifrågasättas). Detta var vid en tidpunkt då det inte var möjligt att sluta nationella avtal med den enda tillverkare som fanns.

Genom denna facilitet i instrumentet kunde EU dessutom köpa in över 23 miljoner snabbtester och 10 miljoner munskydd och ge bort till de medlemsstater som ville ha.

Att ge utbildning i intensivvård har även visat sig vara en lyckad insats för att öka tillgången på personal som kan hjälpa den ordinarie personalen inom intensivvården att ta hand om covid-19-patienter. I samarbete med det europeiska sällskapet för intensivvård (ESICM) fick över 17 000 sjukvårdsanställda utbildning på 717 sjukhus i 24 medlemsstater samt Förenade kungariket mellan augusti 2020 och maj 2021. Sammanlagt g5 696 läkare och 6 400 legitimerade sjuksköterskor utbildningen.

Eftersom detta initiativ föll så väl ut fick kommissionen förfrågningar från tredjeländer och internationella organisationer om de kunde få använda det redan färdiga systemet och få tillgång till utbildningsplattformen. Därför skrev man under ett överlåtelseavtal där kommissionen överlät rättigheterna till ESICM. Som ett resultat av detta öppnade ESICM C19_SPACE för utbildning för alla intresserade inom sjukvården, och i mars 2022 hade redan ytterligare 700 användare genomgått utbildningen. I mars 2022 skrev ESICM avtal med WHO om att tillhandahålla utbildningsprogrammet C19_SPACE på WHO:s sex språk, och det kommer att öppnas under andra kvartalet 2022.

3.1.3 Behandling av covid-19-patienter med plasma från tillfrisknade

När det gäller behandling av covid-19-patienter med plasma från tillfrisknade finansierades 20 projekt i 13 medlemsstater och Förenade kungariket genom instrumentet. Målet var att genom 150 insamlingscentraler öka möjligheterna för blodcentraler att samla in blodplasma från plasmagivare som hade tillfrisknat från covid-19.