3.2

Avtalets främsta mål – ”att åstadkomma en hållbar utveckling och att uppnå en gradvis integrering av AVS-staterna i världsekonomin, minska och på sikt utrota fattigdomen” – presenteras i tre kompletterande delar: — Politisk dialog: Avtalet var före sin tid då det bygger på en allsidig politisk dialog som förutsätter viktiga bilaterala åtaganden. ”Dialogen skall bland annat inriktas på specifika politiska frågor av gemensamt intresse eller av allmän betydelse för förverkligandet av detta avtals mål, t.ex. vapenhandel, alltför stora militärutgifter, narkotikahandel och organiserad brottslighet samt diskriminering på grund av etnisk tillhörighet, religiös övertygelse eller ras. Dialogen ska också omfatta en regelbunden bedömning av utvecklingen vad gäller respekten för de mänskliga rättigheterna, demokratiska principer och rättsstatsprincipen samt sunt styrelseskick.” — Ekonomiska förbindelser och handelsförbindelser: Cotonouavtalet frångår logiken i tidigare handelsavtal under Yaoundé- och Lomékonventionerna, som reglerades genom icke-ömsesidiga handelsförmåner som ensidigt beviljats av EU. EU har i fråga om den grundläggande ekonomiska politiken erkänt att det nuvarande systemet faktiskt är ett misslyckande – att AVS-länderna har blivit alltmer marginaliserade i världshandeln, även med de generösa tullförmånerna (2). De nya handelsavtal som ska förhandlas fram inom ramen för Cotonouavtalet – avtalen om ekonomiskt partnerskap – utformas för att komma bort från detta och slutligen låta AVS-länderna integreras i världsekonomin. Avtalen om ekonomiskt partnerskap följer också Världshandelsorganisationens (WTO) regler genom att de minskar de icke-ömsesidiga handelsförmånernas negativa inverkan på utvecklingsländer utanför AVS och uppmuntrar till regional integration genom att knyta an till befintliga regionala ekonomiska institutioner och frihandelsområden i AVS-länderna. Även om förhandlingarna om dessa ömsesidiga och asymmetriska frihandelsavtal inleddes 2002 är Cariforum hittills den enda regionen som har undertecknat ett övergripande avtal om ekonomiskt partnerskap (2007) som går utöver handel och omfattar de s.k. Singaporefrågorna. Förhandlingar med andra regioner har eftersträvats men stött på motstånd på grund av parternas skilda visioner för den ekonomiska utvecklingen, och hittills har endast en rad interimsavtal om ekonomiskt partnerskap, som endast omfattar varuhandel, ingåtts med Södra Afrikas utvecklingsgemenskap (SADC), Östafrikanska gemenskapen (EAC) och Västafrikanska staters ekonomiska gemenskap (Ecowas). — Handel och regional integration: Avtalet om ekonomiskt partnerskap syftar till att främja regional integration och bygger på tanken att en starkare regional integration främjar handelskapacitet och därmed tillväxt, sysselsättning och ekonomisk utveckling. Kritiken mot avtalen om ekonomiskt partnerskap hävdar dock raka motsatsen, nämligen att avtalen i själva verket hindrar en ökad regional integration. Detta argument grundar sig på antagandet att avtalet om ekonomiskt partnerskap inte sörjer för den nödvändiga strukturomvandling av AVS-staternas ekonomier som skulle ge dem möjlighet att stärka sin ställning och avancera i de globala värdekedjorna. — Handel och hållbar utveckling: Ironiskt nog har avtalen om ekonomiskt partnerskapt kritiserats starkt för att inte vara tillräckligt ambitiösa, särskilt med hänsyn till hållbar utveckling. Interimsavtalen med de tre afrikanska regionerna har kritiserats, bland annat av ledamöter av Europaparlamentet, för att de helt saknar kapitel om hållbar utveckling. Detta undergräver, menar dessa kritiker, avtalets ambitiösa tillämpningsområde, EU:s eget åtagande för hållbar utveckling och dess princip om en konsekvent politik för utveckling. När det gäller avtalet om ekonomiskt partnerskap mellan EU och Cariforum har kritiker, trots att detta avtal hittills är det enda övergripande avtalet, påpekat att restriktiva exportbestämmelser skulle kunna undergräva regionens förmåga att svara på systemchocker, vilket i sin tur skulle kunna undergräva dess förmåga att uppnå livsmedelstrygghet. — Utvecklingssamarbete: Verktygen och metoderna för samarbete används för att omsätta Cotonouavtalets principer i praktiken genom att fokusera på resultat, partnerskap och ägarskap. Programplaneringen och genomförandet av Europeiska utvecklingsfonden (EUF) ska således vara ett gemensamt ansvar. — EUF finansieras direkt genom frivilliga bidrag från EU:s medlemsstater utanför EU:s budget, men förhandlas fram parallellt med EU:s andra externa finansieringsinstrument för att säkerställa enhetlighet. Fonden förvaltas av Europeiska kommissionen och Europeiska investeringsbanken (EIB). EIB förvaltar investeringsanslagen och tillhandahåller lån, garantier och medel från både EUF och sina egna medel, till privata företag i AVS-länderna för kort- och långsiktiga privata och offentliga projekt. — EUF:s totala anslag har ökat samtidigt som fonden har behållit sin mellanstatliga karaktär och förvaltningsstruktur, vilket har gjort att den kunnat bli det största inslaget i EU:s utvecklingssamarbete vid sidan av den fleråriga budgetramen. På grund av EUF:s historia och unika rättsliga status samt fondens mellanstatliga basis har Europaparlamentet ingen medbestämmanderätt över den. Parlamentets utvecklingsutskott deltar dock i allmänna politiska diskussioner och är en viktig intressent i Cotonouavtalet. Den gemensamma parlamentariska församlingen har också befogenhet att utföra parlamentariska kontroller av EUF-anslagen i de nationella vägledande programmen och de regionala vägledande programmen. — EUF och budgetering – parlamentet beviljar kommissionen ansvarsfrihet för förvaltningen och genomförandet av EUF genom det särskilda förfarandet för beviljande av ansvarsfrihet. Budgetering – integreringen av EUF i EU:s budget – är fortfarande en källa till friktion mellan Europaparlamentet och rådet, trots att kommissionen vid flera tillfällen har föreslagit att EUF ska ingå i EU:s budget. — EESK anser att alla former av stöd som EU ger tredjeländer bör omfattas av samma rättsliga ram och samma demokratiska kontroll av Europaparlamentet. Vi vill därför att EUF ska ingå i EU:s budget samtidigt som man bevarar de positiva aspekterna med EUF (t.ex. ömsesidighet och delat ansvar). Detta kommer att leda till att EU får en mer konsekvent utvecklingspolitik.