RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET OM ERFARENHETERNA FRÅN TILLÄMPNINGEN AV DIREKTIV 92/59/EEG OM ALLMÄN PRODUKTSÄKERHET

INNEHÅLL

I. Bakgrund

II. Allmänna aspekter

1. Direktivets räckvidd

2. Direktivets huvudsakliga innehåll

III. Direktivets praktiska tillämpning

1. Nationellt införlivande av direktivet

2. Institutionella och administrativa förfaranden på nationell nivå

3. Förhållandet mellan direktivet om allmän produktsäkerhet och gemenskapens speciallagstiftning (artikel 1)

4. Direktivets räckvidd (artikel 2)

5. Allmänt säkerhetskrav (artiklarna 3 och 4)

6. Medlemsstaternas förpliktelser och befogenheter (artiklarna 5 och 6)

7. Underrättelse och utbyte av information (artikel 7)

8. Nödsituationer och ingripanden på gemenskapsnivå (artiklarna 8, 9, 10 och 12)

IV. Slutsatser 171. Nationellt införlivande av direktivet

2. Institutionella och administrativa förfaranden på nationell nivå

3. Förhållandet mellan direktivet om allmän produktsäkerhet och gemenskapens speciallagstiftning (artikel 1)

4. Räckvidd (artikel 2)

5. Allmänt säkerhetskrav (artiklarna 3 och 4)

6. Marknadsövervakning (artiklarna 5 och 6)

7. Underrättelse och utbyte av information (artikel 7)

8. Systemet för snabbt informationsutbyte (artikel 8)

9. Nödåtgärder på gemenskapsnivå (artikel 9)

10. Kommitté (artikel 10)

11. Tystnadsplikt (artikel 12)

Bilagor

Bilaga 1: Införlivande lagstiftning i medlemsstaterna

Bilaga 2: Nationella myndigheter med ansvar för den införlivande lagstiftningens tillämpning

I. BAKGRUND

Rådets direktiv 92/59/EEG om allmän produktsäkerhet antogs den 29 juni 1992 och skulle börja tillämpas av medlemsstaterna senast den 29 juni 1994. Direktivet grundar sig på artikel 100a (nuvarande artikel 95) och antogs i samarbete med Europaparlamentet innan Maastrichtfördraget trädde i kraft.

I artikel 16 i direktivet anges följande:

"Fyra år efter det datum som anges i artikel 17.1 skall rådet med stöd av en rapport från kommissionen om vunna erfarenheter avgöra om detta direktiv skall justeras, särskilt i fråga om en utvidgning av dess räckvidd enligt artikel 1.1 och 2 a, samt om bestämmelserna i avdelning V skall ändras."

Kommissionen har gjort en djupgående översyn och utvärdering av direktivets genomförande och praktiska tillämpning. En omfattande undersökning (nedan kallad "undersökningen") av systemet för snabbt informationsutbyte, som kommissionen har genomfört med hjälp av intervjuer i alla medlemsstater, har också bidragit till att fastställa problemområden.

Dessutom har en studie (nedan kallad "studien") av direktivets rättsliga och praktiska tillämpning, inklusive fastställande av problemområden och slutsatser rörande behovet av ändringar, genomförts på kommissionens vägnar av Centre du droit de la Consommation vid Université Catholique de Louvain (Leuven, Belgien). Studien omfattar samtliga EU-stater samt EES-länderna Norge och Island.

Kommissionen har involverat berörda parter i dessa aktiviteter för att utvärdera direktivets tillämpning och ta ställning till problem och eventuella ändringar av dess innehåll. Medlemsstaterna, konsumentorganisationer, europeiska standardiseringsorgan och ANEC (den europeiska organisationen för konsumentinflytande i samband med standardisering) har konsulterats flera gånger inom ramen för arbetsgruppen för konsumentsäkerhet. Samråd har skett med den europeiska industrin och med branschorganisationer. Ekonomiska och sociala kommittén har under denna period på eget initiativ avgett ett yttrande om allmän produktsäkerhet.

Slutsatserna i denna rapport bygger på uppgifter som samlats in från olika källor samt på kommissionens erfarenheter. Direktivets främsta funktion när det gäller livsmedel är i praktiken endast förfarandet i artikel 8 om snabbt informationsutbyte i nödsituationer. I denna rapport behandlas därför livsmedelsfrågor i mycket begränsad omfattning och endast i samband med nämnda artikel.

Rapporten syftar till att kortfattat återge utvärderingens resultat. Den studie som Centre de droit de la Consommation har genomfört på kommissionens vägnar finns tillgänglig på http://europa.eu.int/comm/dgs/health_consumer/index.

När det gäller livsmedel har kommissionen nyligen lagt fram en vitbok om livsmedelssäkerhet. som innehåller en analys av behoven samt en redogörelse för kommissionens planer inom detta område.

II. ALLMÄNNA ASPEKTER

1. DIREKTIVETS RÄCKVIDD

Direktivet reglerar konsumentprodukters säkerhet och syftar till att säkerställa att produkter som släpps ut på marknaden är säkra. Direktivet omfattar produkter som är avsedda för konsumenter, eller sannolikt kommer att användas av konsumenter, och som tillhandahålls i kommersiell verksamhet. Detta innefattar nya, begagnade och renoverade produkter, med undantag av antikviteter eller produkter som skall renoveras innan de tas i bruk, förutsatt att leverantören klargör detta för konsumenten. En allmän definition av "säker produkt" har angetts. Direktivets övergripande mål är att harmonisera de åtgärder som medlemsstaterna vidtar i syfte att införa en allmän skyldighet att endast sälja säkra produkter, för att säkerställa både en enhetlig och hög nivå av skydd för konsumenters hälsa och säkerhet i hela EU och en väl fungerande inre marknad.

I direktivets ingress anges att det krävs en bred horisontell stomme av regler som täcker produkter som inte omfattas av gemenskapens speciallagstiftning och som även "eliminerar luckor i befintlig eller kommande speciallagstiftning". Direktivet är således avsett att komplettera gemenskapens speciallagstiftning i syfte att

*täcka produkter som inte omfattas av speciallagstiftning,

*även täcka produkter som omfattas av speciallagstiftning (befintlig eller kommande) när det gäller de riskkategorier och säkerhetsaspekter samt de krav som rör administration och kontroll som inte beaktas i sådan speciallagstiftning.

I direktivets ingress förtydligas dock att när det finns regler som syftar till fullständig harmonisering och som innefattar produktsäkerhetskrav skall de ekonomiska aktörerna inte åläggas ytterligare förpliktelser i samband med att produkter som omfattas av sådana regler släpps ut på marknaden. Så är i allmänhet fallet med produkter som omfattas av direktiv enligt den nya metoden. I artikel 1 anges dessutom att "då bestämmelserna i specifika gemenskapsföreskrifter endast omfattar vissa aspekter av produktsäkerheten eller vissa riskkategorier för ifrågavarande produkter, skall dessa bestämmelser tillämpas på produkterna när det gäller dessa säkerhetsaspekter eller risker".

2. DIREKTIVETS HUVUDSAKLIGA INNEHÅLL

Sammanfattningsvis innehåller direktiv 92/59/EEG följande huvudbestämmelser:

Förpliktelser för tillverkare

*Att endast släppa ut säkra produkter på marknaden.

*Att förse konsumenterna med relevant information som gör det möjligt för dessa att bedöma riskerna med en produkt.

*Att vidta åtgärder för att se till att de får kännedom om risker hos produkter som de levererar, och att handla på lämpligt sätt för att undanröja sådana risker, inbegripet att dra tillbaka produkter vid behov.

Förpliktelser för distributörer

*Att inte leverera produkter som de vet, eller borde anta, är farliga.

*Att delta i övervakningen av säkerheten hos produkter som de levererar samt i åtgärder för att undanröja eventuella risker med sådana produkter.

Definition av kriterier för bedömning av produktsäkerhet och fastställande av de villkor som skall vara uppfyllda för att en produkt skall bedömas som säker

*Produkter som uppfyller de specifika reglerna i den nationella lagstiftningen i den medlemsstat där de saluförs anses uppfylla det allmänna säkerhetskravet i direktivet om produktsäkerhet.

*I övriga fall skall en produkts säkerhet bedömas med beaktande av icke bindande europeiska eller nationella standarder, tekniska specifikationer på gemenskapsnivå, god praxis, den samlade vetenskapliga och tekniska kunskaps- och utvecklingsnivån samt konsumenternas förväntningar.

Medlemsstaternas förpliktelser

*Att vidta åtgärder för att se till att tillverkare och distributörer iakttar sina förpliktelser. Detta innefattar särskilt att inrätta eller utse marknadsövervakande myndigheter som skall ha befogenhet att vidta olika åtgärder för kontroll och efterlevnad liksom sanktioner i fall av bristande uppfyllelse av direktivets krav.

*Att underrätta kommissionen om åtgärder som innebär hinder att släppa ut en produkt på marknaden eller krav på att den skall dras tillbaka från marknaden. Kommissionen skall därefter granska skälen till åtgärderna och meddela samtliga medlemsstater när den finner en åtgärd befogad.

*Att säkerställa att deras tjänstemän och företrädare har tystnadsplikt i fråga om upplysningar som inhämtats enligt detta direktiv, såvida inte upplysningar om en viss produkts säkerhet måste offentliggöras för att skydda människors hälsa och säkerhet. Detta gäller även kommissionens tjänstemän.

Inrättande av ett system för snabbt informationsutbyte (RAPEX) rörande produkter som medför allvarlig och akut fara

Om en medlemsstat vidtar, eller beslutar att vidta, nödåtgärder för att hindra, inskränka eller knyta speciella villkor till den eventuella marknadsföringen eller användningen av en produkt som medför allvarlig och akut fara, skall den omedelbart underrätta kommissionen om detta. Kommissionen underrättar i sin tur övriga medlemsstater. Närmare uppgifter om systemet lämnas i en bilaga till direktivet.

Förfaranden för gemenskapstäckande åtgärder

När det gäller produkter som medför allvarlig och akut fara får kommissionen, med hjälp av en kommitté, anta tillfälliga gemenskapstäckande åtgärder på vilka det ställs vissa innehållsliga och förfarandemässiga villkor.

Kommitté

En föreskrivande kommitté (förfarande III b) ansvarar för att bistå kommissionen vid anpassning av bilagan, med anledning av förfarandena i systemet för snabbt informationsutbyte, och vid antagandet av gemenskapsåtgärder i händelse av nödsituationer.

III. DIREKTIVETS PRAKTISKA TILLÄMPNING

1. NATIONELLT INFÖRLIVANDE AV DIREKTIVET

Vissa länder hade antagit lagstiftning om allmän produktsäkerhet redan innan direktivet antogs (Österrike 1983 [1], Finland 1986, Frankrike 1983, Förenade kungariket 1987, Norge 1976, Sverige 1989 och Nederländerna 1935). I en del länder hade direktivets mål uppnåtts innan direktivet antogs. I de länder som redan hade en allmän lag före direktivet, fördes ibland en debatt om huruvida de ändringar som direktivet föranledde verkligen var nödvändiga om samma mål kunde uppnås även med andra ordalydelser. Förpliktelser som inte ingick i befintlig lagstiftning, till exempel bindande krav på ekonomiska aktörer när det gäller information, övervakning och tillbakadragande, lades till i Förenade kungariket och Nederländerna.

[1] Denna lagstiftning var dock inte fullständig och ändrades helt och hållet genom en ny lag som antogs 1995, varigenom direktivet införlivades.

I Belgien och Tyskland, som hade en övergripande (eller specifik) lagstiftning som täckte en stor andel av, men inte alla, konsumentprodukter som omfattas av direktivet, antogs ny lagstiftning som, trots att titeln är lagen om "allmän" produktsäkerhet för konsumenter, kan tillämpas särskilt på produkter som tidigare var oreglerade. I dessa länder innebar således den nya lagstiftningen i huvudsak att ytterligare skyldigheter infördes för ekonomiska aktörer, även om de var begränsade till ett antal produkter som inte reglerades på annat sätt, och att befintliga mekanismer för nödsituationer utsträcktes till att omfatta dessa produkter.

I Island innebar direktivet en stor förbättring av ramlagstiftningen när det gäller produktsäkerhet. Den lagstiftning som tillämpades innan direktivet trädde i kraft var mycket gammal (1936) och berörde produktsäkerhet endast i mycket begränsad omfattning.

I de återstående länderna (Danmark, Grekland, Irland, Italien, Luxemburg, Portugal och Spanien), där fullständig eller övergripande allmän lagstiftning om produktsäkerhet saknades, införlivades direktivet nästan ordagrant. Eftersom räckvidden, exempelvis i Danmark, i allmänhet begränsades till produkter som inte täcks av speciallagstiftning, inskränktes dock lagens effekt kraftigt.

En förteckning över nationell lagstiftning genom vilken direktivet har införlivats i de olika länderna bifogas (bilaga 1).

2. INSTITUTIONELLA OCH ADMINISTRATIVA FÖRFARANDEN PÅ NATIONELL NIVÅ

Ansvaret för lagstiftningens förvaltning på nationell nivå ligger normalt på redan befintliga organ, i enlighet med den centrala eller administrativa struktur som redan finns i varje land. En decentraliserad struktur för kontroll av produktsäkerhet har funnits länge i vissa länder. I Tyskland och Spanien, och i mindre utsträckning även i Österrike, Finland och Förenade Kungariket, har betydande ansvar lagts på regionala och lokala strukturer.

I Irland, Spanien, Frankrike, Nederländerna, Portugal och Förenade kungariket är i praktiken en enda nationell, eller flera regionala och lokala myndigheter, ansvarig för samtliga konsumentprodukter (ej livsmedel), oavsett om dessa omfattas av den lag som införlivar direktivet eller av speciallagstiftning. I Norge är det två departement som ansvarar för lagen.

I övriga länder är den utnämnda myndigheten endast ansvarig för vissa konsumentprodukter, i princip normalt de produkter som omfattas av direktivet. Vissa sektorer som regleras genom speciallagstiftning kan också falla under deras ansvarsområde, dock inte automatiskt.

En förteckning över de myndigheter som ansvarar för den införlivande lagstiftningens tillämpning bifogas (bilaga 2).

Befintliga samordnande organ

Sverige har inrättat ett särskilt organ (SWEDAC) vars uppgift är att samordna marknadsövervakningen på de olika ansvariga myndigheternas vägnar. Italien har nyligen inrättat ett organ som ansvarar för att organisera samordningen, kallat "Conferenza di Servizi".

I Storbritannien tillhandahåller de lokala myndigheternas samordnande organ för livsmedels- och handelsstandarder (Local Authorities Coordinating Body on Food and Trading Standards, LACOTS), som inrättades 1978, vägledning för Storbritanniens lokala myndigheter när det gäller kontroll av efterlevnad och rådgivning i lagstiftningsfrågor.

Befintliga rådgivande organ

Följande sju länder har inrättat en konsumentsäkerhetsnämnd eller motsvarande: Österrike, Spanien (teknisk säkerhetskommitté), Finland (rådgivande organ för produktsäkerhet), Frankrike, Belgien, Nederländerna (rådgivande kommission för Warenwet) och Portugal. I de flesta fall fanns dessa nämnder redan innan direktivet antogs. I samtliga länder, utom Portugal där detta organ har beslutsfattande befogenheter, har organet en rådgivande funktion och utgör ett forum där alla berörda parter (ekonomiska aktörer, konsumentorganisationer och myndigheter) kan utbyta erfarenheter. Enligt studien har alla berörda parter erkänt organets viktiga roll.

Vissa nationella myndigheter anordnar utbildnings- och informationsaktiviteter för ekonomiska aktörer om direktivets införlivande (Österrike, Nederländerna och Finland).

Konsumentorganisationernas roll

I fyra länder har konsumentorganisationer en särskild roll inom produktsäkerhetsområdet: Frankrike (lobbying och skadeståndsprocesser), Danmark (marknadsövervakning), Österrike (marknadsövervakning och laginformation) och Nederländerna (säkerhetstester, åtgärder för att höja medvetenheten och utbildningsnivån hos branschfolk, utarbetande av en uppförandekod när det gäller förfaranden i nödsituationer). I övriga länder är konsumentorganisationernas roll begränsad till jämförande tester, vars resultat publiceras i tidskrifter, och till att ta emot anmälningar från konsumenter. I Irland, Grekland, Sverige, Finland, Portugal och Luxemburg har konsumentorganisationerna en tämligen begränsad roll, åtminstone inom produktsäkerhetsområdet.

3. FÖRHÅLLANDET MELLAN DIREKTIVET OM ALLMÄN PRODUKTSÄKERHET OCH GEMENSKAPENS SPECIALLAGSTIFTNING (ARTIKEL 1)

Direktivets nuvarande ordalydelse när det gäller förhållandet till övrig gemenskapslagstiftning är inte alldeles tydlig och har tolkats olika i de nationella lagstiftningarna. I studien anges att tolkningen av artikel 1 till och med kan variera inom ett och samma land. De införlivande lagarnas räckvidd är därför oklar.

Villkoren i artikeln har ibland införlivats utan en tydlig förståelse av deras innebörd, vilket har skapat förvirring. Denna förvirring har fått återverkningar när det gäller särskilda myndigheters befogenheter och de ekonomiska aktörernas förpliktelser. Detta har i många fall lett till att ekonomiska aktörer inte känner till direktivet, och är antagligen orsaken till att lagen inte har fått avsedd verkan. Enligt studien anser de flesta ekonomiska aktörer att den förebyggande verkan hos de lagar om produktansvar som införlivar direktivet om produktansvar, vars räckvidd är tydligt definierad, är mycket större än hos de lagar som införlivar direktiv 92/59/EEG.

Majoriteten av länderna har nästan helt och hållet uteslutit de produktkategorier som redan regleras helt eller delvis av gemenskapens och de enskilda ländernas speciallagstiftning. Vissa länder, t.ex. Österrike, Belgien och Frankrike, har dock inte uteslutit sådana produkter när det gäller förfaranden för nödsituationer. I Danmark, Grekland, Spanien, Island, Irland, Förenade kungariket, Nederländerna (utom tillkommande förpliktelser för ekonomiska aktörer), Norge och Frankrike täcker den allmänna lagstiftningen allt utom de säkerhetsaspekter som redan omfattas av särskilda EU-direktiv.

4. DIREKTIVETS RÄCKVIDD (ARTIKEL 2)

I Belgien, Danmark, Finland, Frankrike, Island, Norge [2], Sverige, Portugal [3] och Spanien [4] omfattas både produkter och tjänster avsedda för konsumenter av lagstiftningen, vilket gör det möjligt för länderna att undvika gråzoner som uppkommer genom tolkningen av direktivets text: "produkter ... som sannolikt kommer att användas av konsumenter". De nordiska länderna har en gemensam hållning i denna fråga, även om Danmark, Norge (i den införlivande lagstiftningen) och Island endast inbegriper tjänster i anslutning till produkter. I de länder där tjänsterna omfattas av den införlivande lagstiftningen har dock lagen endast tillämpats i begränsad omfattning.

[2] Sedan 1993 omfattas alla tjänster i Norge av en separat lag.

[3] I konsumentskyddslagen.

[4] I konsumentskyddslagen.

Medan de införlivande texterna i de flesta länder endast omfattar produkter och/eller tjänster för konsumenter finns inga sådana begränsningar i Frankrikes, Nederländernas (Warenwet) eller Norges lagstiftning. Reglerna där omfattar alla produkter och tjänster som släpps ut på marknaden, vilket gör det möjligt att skydda både arbetstagare och konsumenter. I Sverige omfattas även produkter som tillhandahålls av skolor, sjukhus, kommuner etc. I Finland reglerar lagen dessutom produkter som levereras av branschfolk till sådana enheter.

Det råder även ytterligare osäkerhet om huruvida vissa produkter omfattas av direktivet. För det första har ett problem uppstått när det gäller produkter som används av konsumenter, trots att de ursprungligen var avsedda för professionella användare. För det andra levereras produkter ibland till konsumenter av tjänsteleverantörer eller görs tillgängliga för konsumenter som ett led i en serviceverksamhet. I vissa fall kan tjänster som levereras tillsammans med en produkt påverka produktsäkerheten. Flera medlemsstater anser att direktivet bör utvidgas till att omfatta även tjänster.

*Definitioner (artikel 2)

Produkt

Frankrike har ingen definition alls av produkt, medan övriga länder återger definitionen i artikel 2 b i direktivet. Vissa länder skiljer mellan fast och lös egendom (fast egendom undantas i Österrikes, Portugals och Nederländernas införlivande lagstiftning), eller tar fasta på den reella eller materiella karaktären hos de produkter som omfattas. I flertalet länder undantas i enlighet med direktivet begagnade produkter, såsom antikviteter, liksom produkter som måste repareras eller renoveras innan de tas i bruk. Finland, Frankrike, Nederländerna (Warenwet) och Sverige har dock inga sådana undantag. Belgien undantar däremot antikviteter, men inte begagnade produkter som måste repareras eller renoveras innan de tas i bruk.

Ekonomiska aktörer

Definitioner av ekonomiska aktörer som omfattas finns i flertalet införlivande lagar. I Sveriges, Finlands, Frankrikes, Nederländernas (Warenwet) och Norges lagstiftning ges ingen definition av ekonomisk aktör, eftersom de förpliktelser som anges i lagstiftningen utan undantag gäller alla aktörer i försäljnings- och distributionsledet. I praktiken erkänner dock flertalet av dessa länder att det är tillverkare och importörer som främst berörs av de lagstadgade förpliktelserna.

5. ALLMÄNT SÄKERHETSKRAV (ARTIKLARNA 3 OCH 4)

Samtliga länder utom Sverige har ett uttalat allmänt säkerhetskrav i sin lagstiftning, även om ordalydelsen ibland är en annan än i direktivet. I flera länder (Danmark, Finland, Frankrike, Grekland, Spanien och Nederländerna) tillämpas det allmänna säkerhetskravet på alla ekonomiska aktörer utan undantag. Deras ansvar begränsas dock till deras respektive verksamhet, och ingen åtskillnad görs mellan tillverkare och distributörer. I de nordiska länderna läggs större vikt vid produktens potentiella inverkan och behovet av att förebygga problem. I Sverige ligger det allmänna säkerhetskravet implicit i de befogenheter som beviljats myndigheten.

Det är faktiskt bara Sverige och Frankrike som har en omfattande rättspraxis som bygger på det allmänna säkerhetskravet. Det händer också att myndigheter inte får någon information om uppföljning eller resultat av ärenden som behandlats i domstol.

*Förpliktelser rörande information, övervakning och tillbakadragande

Förutom det allmänna säkerhetskravet återfinns direktivets förpliktelser rörande information, övervakning och tillbakadragande i de flesta medlemsstaters lagstiftning, där de har införlivats nästan ordagrant. I Tyskland krävs inget tillbakadragande av den farliga produkten. Där föreskrivs endast en förpliktelse att undvika faror. I Frankrike är det, utöver det allmänna säkerhetskravet, endast den som först släpper ut produkten på marknaden som hålls ansvarig. I Sverige behöver de ekonomiska aktörerna endast tillhandahålla information.

Enligt studien har förpliktelserna haft mycket liten verkan eftersom de ekonomiska aktörerna i allmänhet inte känner till dem. Detta gäller samtliga länder utom Frankrike, som inte har några särskilda krav men där förpliktelserna bygger på överensstämmelse med det allmänna säkerhetskravet och det franska systemet som helhet.

Tillverkare och distributörer kan upptäcka eller underrättas om risker som en produkt medför. Erfarenheten visar att detta händer ganska ofta. Myndigheterna underrättas dock sällan om tillverkarnas och distributörernas resultat och åtgärder.

Österrike, Belgien, Finland och Norge kräver att ekonomiska aktörer underrättar myndigheterna om eventuella risker som kommer till deras kännedom eller om eventuella frivilliga åtgärder som vidtas för att hantera risken.

Inte ens i de medlemsstater där det är obligatoriskt att lämna sådana uppgifter till de nationella myndigheterna sker detta, förutom i Österrike och Finland där storföretagen lämnar underrättelser om sina åtgärder.

*Förpliktelser för distributörer

De flesta länder som skiljer mellan tillverkare och distributörer har inlemmat distributörernas förpliktelser i sin införlivande lagstiftning. I Österrike är distributörerna dessutom skyldiga att informera myndigheterna om farliga produkter. I den irländska lagstiftningen förstärks även kraven på distributörerna, som är skyldiga att kontrollera produkternas säkerhet. Tyskland har å andra sidan inte inkluderat skyldigheten att delta i övervakningen av produkter eller samarbeta om åtgärder för att undvika risker (det enda kravet är att distributörerna skall bidra till att det allmänna säkerhetskravet uppfylls).

I praktiken är även distributörerna omedvetna om sina förpliktelser. Det verkar som om uppfyllandet av dessa varierar efter bransch och företagsstorlek. Stora distributörer har ofta resurser att utveckla system för att bedöma anmälningar från konsumenter, genomföra provkontroller före och efter beställningar och att utveckla nära kontakter med producenter. Små distributörer och detaljhandlare saknar ofta denna möjlighet.

*Uppfyllandet av allmänna säkerhetskrav

Antagandet om överensstämmelse med det allmänna säkerhetskrav som anges i artikel 4 i direktivet återfinns inte i Frankrikes, Finlands, Nederländernas, Islands, Norges och Sveriges lagstiftning. Enligt studien anser flertalet av dessa länder att denna princip gäller utan att det uttryckligen måste anges. I övriga länder återges antagandet i artikel 4 med vissa skillnader.

I praktiken varierar reaktionerna på artikel 4 i direktivet kraftigt mellan olika medlemsstater och individer. Studien visar att artikel 4 till största delen är okänd i Frankrike och Finland, där den inte ens har införlivats, även om de berörda aktörerna erkänner att de tillämpar den i praktiken. Enligt studien är förståelsen av artikeln dålig i flera länder, medan den ofta inte tillämpas i Sverige och Irland (som dock har införlivat den).

I studien observeras följande olika syn på artikel 4 i medlemsstaterna: I Italien anses den mycket användbar för ekonomiska aktörer. Myndigheterna i Belgien, Österrike och Danmark anser att artikeln är mycket användbar i det dagliga arbetet eftersom den ger en grund för att anta åtgärder och sträcka sig längre än till bara formell överensstämmelse. Myndigheterna i Portugal och Förenade kungariket hävdar att rangordningen av de kriterier som skall beaktas bör ändras. Detta har redan skett i Danmark, där konsumenternas berättigade förväntningar väger tyngre än överensstämmelse med uppförandekoder. I Tyskland är det endast överensstämmelse med tyska och europeiska standarder som räknas.

Vissa nationella myndigheter, till exempel i Nederländerna och Sverige, har börjat utarbeta kriterier för att definiera säkra produkter per produktkategori.

6. MEDLEMSSTATERNAS FÖRPLIKTELSER OCH BEFOGENHETER (ARTIKLARNA 5 OCH 6)

*Marknadsövervakning

Innan direktivet antogs saknade vissa medlemsstater möjlighet att hantera nödsituationer eller ens utföra provtagningar inom ramen för en normal marknadsövervakning. De befogenheter som anges i artikel 6 i direktivet har införts nästan över hela linjen i samtliga medlemsstater där de inte redan fanns. Samtliga behöriga myndigheter på olika nivåer har nu befogenhet att övervaka marknaden, till exempel genomföra kontroller och provtagningar, skaffa fram information från berörda parter och fastställa förhandsvillkor för utsläppande på marknaden.

I studien noteras dock att metoderna för marknadsövervakning varierar kraftigt i medlemsstaterna, på följande sätt: Flera medlemsstater övervakar marknaden på grundval av årliga program, som till exempel baseras på EHLASS-resultat [5], på anmälningar från konsumenter, på underrättelser inom ramen för systemet för snabbt informationsutbyte etc. Så är fallet i bland annat Belgien, Danmark, Spanien, Finland, Frankrike och Nederländerna.

[5] European Home and Leisure Surveillance System (gemenskapssystemet för information om olyckor i hemmet och på fritiden), numera en del av programmet för förebyggande av personskador inom ramen för åtgärder på folkhälsoområdet (1999 - 2003).

Utöver årliga program, eller i brist på sådana, genomför de flesta länder även enstaka eller slumpmässiga kontroller, beroende på uppkomna krav eller nya produkter som släpps ut på marknaden. Så är fallet i Belgien, Nederländerna, Frankrike, Sverige, Österrike och Italien. Myndigheterna i Luxemburg och Irland genomför oftast kontroller utifrån uppgifter från systemet för snabbt informationsutbyte. I Nederländerna, Sverige och Danmark publiceras en årlig rapport som bygger på genomförda undersökningar och som är tillgänglig för alla. I Spanien och Finland utarbetas dessutom program av självstyrande kommuner och regioner, vilka kan avvika från det centrala programmet. De tyska delstaterna (Länder) är självständiga. De flesta kontroller som medlemsstaterna genomför gäller detaljhandeln. Vissa länder, till exempel Frankrike och Nederländerna, genomför även kontroller av produktionen, vilket har visat sig vara ett mycket effektivt sätt att förebygga eventuella farliga produkter i god tid. Norges strategi går ut på att kontrollera de system som företagen inrättar för att se till att produkterna inte utgör någon fara för hälsa och säkerhet.

I de intervjuer som genomfördes inför studien klagade nästan alla nationella myndigheter på bristande resurser i fråga om personal och utrustning. I studien dras följande slutsatser: Problemen är särskilt akuta i Portugal, Irland, Italien och Grekland. I Spanien och Tyskland är skillnaderna mellan olika regioner mycket stora på grund av ländernas federala struktur. Flera länder (Frankrike, Finland, Spanien och Österrike) har stött på särskilda problem när det gäller kontrollen av billiga produkter som säljs under en mycket begränsad tid och till mycket lågt pris, och där importörerna snabbt försvinner.

*Myndighetsingripanden

När det gäller risksituationer som föranleder ett ingripande från myndigheternas sida har befogenheter, i den mån sådana saknas i den nationella lagstiftningen, införts när det gäller att tillfälligt eller slutgiltigt förbjuda utsläppande på marknaden av skadliga produkter eller beordra att personer som löper risk att utsättas för fara skall varnas. .

Befogenheten att "organisera ett effektivt och omedelbart tillbakadragande av en farlig produkt" har inlemmats i den införlivande lagstiftningen i alla länder där sådana bestämmelser inte redan fanns.

Befogenhet att beordra tillbakadragande av en produkt har inte uttryckligen införts i Nederländerna eller Förenade kungariket, eftersom man gjort bedömningen att myndigheternas befintliga resurser (varsel, förbud, meddelande om tillbakadragande, varningar i tidningarna, förbudsförordning etc.) i praktiken räcker för att tvinga ekonomiska aktörer att dra tillbaka sina produkter från marknaden.

Det finns betydande skillnader i utformningen av besluten om tillbakadragande, liksom mellan de aktörer som fattar sådana beslut. Belgien, Finland, Frankrike, Island, Norge och Sverige har även befogenhet att beordra ekonomiska aktörer att återkalla produkter från konsumenter (till skillnad från att dra tillbaka produkter från detaljhandeln och distributionsledet) och att ge konsumenterna en möjlighet att få pengarna åter samt att ersätta eller reparera produkter. I vissa medlemsstater har myndigheterna rätt att förbjuda export av produkter (Frankrike, Belgien, Nederländerna, Österrike, Norge och Sverige).

Enligt studien har vissa länder aldrig, eller praktiskt taget aldrig, utövat de befogenheter som ges i händelse av nödsituation (Österrike, Grekland, Irland och Luxemburg), med hänvisning till att de ekonomiska aktörerna i samtliga fall frivilligt har vidtagit nödvändiga åtgärder. Tyskland, som har ett system där delstaterna ansvarar för nödsituationer, rapporterar också att problemet i allmänhet åtgärdas i samförstånd. Enligt studien bekräftas detta av de flesta länder, som anser att även om det i praktiken är så att produkterna dras tillbaka frivilligt är det mycket viktigt att sådana åtgärder kan vidtas vid behov. Övriga länder (Frankrike, Nederländerna och Belgien) utövar dock regelbundet de befogenheter som finns, inbegripet möjligheten att förbjuda export. Befogenheten att beordra destruktion av produkter används mindre ofta.

I vissa länder utgör den tid som det tar att anta brådskande åtgärder ett problem. I Sverige kan till exempel en långdragen, dyr och i slutänden osäker process bli resultatet av en tvist med en ekonomisk aktör.

Flera nationella myndigheter uppger att de skulle vilja kunna beordra återkallande av farliga produkter från konsumenter. Vissa myndigheter (i Österrike, Norge, Nederländerna och Danmark) skiljer inte mellan återkallande från konsumenter och tillbakadragande från detaljhandeln och distributionsledet, och kan enligt studien inte se att en produkt skulle kunna dras tillbaka utan att också återkallas från konsumenterna (även om detta inte är så enkelt i praktiken). De flesta nationella myndigheter som intervjuades inför studien är för möjligheten att kunna förbjuda export.

Konsumentorganisationer har dessutom fått rätt att besluta om förelägganden rörande produktsäkerhet i flera länder (till exempel Frankrike, Sverige, Grekland, Nederländerna och Portugal). .

7. UNDERRÄTTELSE OCH UTBYTE AV INFORMATION

*Skyddsklausul (artikel 7)

Erfarenhet visar att det råder osäkerhet hos nationella myndigheter om funktionen hos detta förfarande och om när underrättelse skall ske, och att de anser att förfarandet är svårt att skilja från artikel 8 och från kravet på underrättelse i övriga direktiv. Många medlemsstater menar att kommissionen reagerar långsamt och att de därför drar sig för att lämna in underrättelser. Det kan hända att de får kännedom om en åtgärd som vidtagits av en medlemsstat först flera månader eller till och med år efter det att åtgärden vidtogs. Kommissionen är heller inte förpliktigad att underrätta samtliga medlemsstater om den underkänner en åtgärd som vidtagits.

Dessutom är den administrativa börda som detta förfarande innebär för kommissionen mycket tung, vilket förklarar de långa väntetiderna: kommissionen måste samråda med berörda parter, till och med när de berörda parterna faktiskt har samtyckt till åtgärden. Ett formellt yttrande måste antas i varje fall. Andra problem som de nationella myndigheterna kan erfara och som redovisas i studien är personalbrist eller dålig samordning på nationell nivå, och att överlappningar sker med förfarandet i direktiv 98/34/EG.

8. NÖDSITUATIONER OCH INGRIPANDEN PÅ GEMENSKAPSNIVÅ

*Systemet för snabbt informationsutbyte (artikel 8)

Enligt kommissionens undersökning är medlemsstaterna i allmänhet nöjda med systemet för snabbt informationsutbyte och anser att det är effektivt. Enligt studien vidarebefordras de uppgifter som lämnas inom systemet även till distributörer i Belgien och Sverige via branschorganisationerna, för att göra dem uppmärksamma på problemet och bidra till att spåra produkten. I Finland tycks de ekonomiska aktörerna i den berörda sektorn (distributörer eller tillverkare) kontaktas automatiskt när en underrättelse skickas inom systemet för snabbt informationsutbyte. Tyskland uppger också att underrättelser ofta ligger till grund för enstaka åtgärder från tillsynsmyndigheternas sida. Medlemsstaterna har dock även framhållit olika problem och behovet av att förbättra systemet.

-Systemets funktion inom kommissionen

Systemet omfattar åtgärder som anknyter till produkter som släpps ut på marknaden och som medför allvarlig och akut fara för konsumenterna. Det består av två nätverk: ett för industriprodukter som inte är livsmedel och ett för livsmedelsprodukter.

Alla underrättelser från medlemsstater eller EES/EFTA-länder genomgår analys och kontroll hos kommissionen innan de vidarebefordras till officiella kontaktpunkter i övriga medlemsstater. För närvarande har länder utanför EU inte tillgång till systemet.

-Systemets struktur och funktion i medlemsstaterna

Nätverkets struktur skiljer sig åt mellan olika medlemsstater. I vissa medlemsstater sorterar de nationella kontaktpunkterna under samma ministerium eller organ som de lokala myndigheter som ansvarar för marknadsövervakningen, medan det förhåller sig annorlunda i andra medlemsstater, främst de som har en federal struktur (Tyskland, Spanien och Österrike). I alla medlemsstater har de myndigheter som berörs av systemet för snabbt informationsutbyte andra funktioner, och de få medarbetare som är direkt ansvariga för dess förvaltning har normalt även andra arbetsuppgifter.

De nationella kontaktpunkterna har i allmänhet en gallrande funktion när underrättelser skickas från deras myndigheter till kommissionen. Kontaktpunkterna kan även fylla denna funktion när underrättelser mottas från andra medlemsstater, via kommissionen, innan de vidarebefordras till deras myndigheter. I majoriteten av länderna deltar varken ekonomiska operatörer eller konsumentorganisationer direkt i systemet. De informeras ofta från fall till fall.

Få nationella myndigheter har kontakt med andra formaliserade system för utbyte av information om produkter som medför fara, utom de nordiska länderna som deltar i det nordiska systemet för informationsutbyte.

-Problem i både livsmedels- och icke-livsmedelssystemen

Den övergripande bedömning som medlemsstaternas myndigheter gör är att den aktuella mängden underrättelser är svårhanterlig på grund av personalbristen. Det är inte heller alla nationella myndigheter som håller med om att riskens nivå i alla underrättelser är tillräckligt hög för att motivera en underrättelse enligt artikel 8.

Bristen på en exakt definition av "allvarlig och akut" (fara) anses av majoriteten nationella myndigheter vara skälet till den bristande harmoniseringen av deras användning av systemet. Begreppet sekretess i fråga om underrättelsernas uppgifter är något förvirrat för flertalet nationella myndigheter och bör klargöras på EU-nivå. Bristen på tydlighet och detaljer i många underrättelser framhölls av flera myndigheter, särskilt när det gäller information om spridningen av produkter där åtal blivit aktuellt. För vissa medlemsstater har bristande översättning till det egna språket fördröjt informationsutbytet.

De flesta myndigheter anser att kommissionen bör ha en mer framträdande roll i bedömningen av och gallringen bland underrättelser. Majoriteten av myndigheterna anser att den tekniska uppföljningen av underrättelser om fara måste förbättras.

-Särskilda problem i icke-livsmedelssektorn

För många medlemsstater är distinktionen mellan artiklarna 7 och 8 i direktivet svår, liksom skyddsklausulerna i de övergripande direktiven enligt den nya metoden, vilket också gjort att systemet överbelastats.

-Särskilda problem i livsmedelssektorn

Med hänsyn till att artikel 7 i direktivet tillämpas mycket sällan på livsmedelssektorn är dess varningssystem fullt av uppgifter som inte direkt betraktas som underrättelser om fara. Under den tidsperiod som Shift-systemet varit obrukbart [6] har ett avtal godkänts för användning av RAPEX/RASFF-nätverket för vidarebefordran av Shift-information, vilket innebär att systemen i vissa länder blir ännu mer överbelastade.

[6] Shift är ett nätverk mellan gränskontrollstationer för djur och animaliska produkter från tredje länder som inte uppfyller EU:s krav.

*Nödåtgärder på gemenskapsnivå (artikel 9)

De nationella myndigheter som intervjuades inför studien hade olika åsikter om Europeiska kommissionens roll när det gäller artikel 9. Myndigheterna i Belgien, Danmark, Spanien, Grekland, Italien, Luxemburg och Nederländerna skulle gärna se att Europeiska kommissionen får en starkare roll och blir mer aktiv på produktsäkerhetsområdet. Dessa länder vill således att förfarandet i artikel 9 skall förenklas och att begränsningarna för dess tillämpning skall minskas. Vissa länder ser det dessutom som ett sätt att stärka sin egen marknadsövervakning, eftersom de skulle få möjlighet att utnyttja tester och kontroller som genomförs av andra medlemsstater och av kommissionen själv. Några myndigheter har föreslagit att en europeisk produktsäkerhetsorganisation för andra produkter än livsmedel skall inrättas. Många av de ekonomiska aktörer som intervjuades inom ramen för studien skulle också välkomna en sådan åtgärd, för att förhindra snedvridning av den konkurrens inom detta område som framför allt orsakas av vad som upplevs som omvänd diskriminering.

*Kommitté (artikel 10)

Kommittén för brådskande produktsäkerhetsfrågor fungerar informellt även som en rådgivande kommitté. Erfarenhet har visat att kommittén under sin verksamhetstid även har gett råd till kommissionen om allmänna produktsäkerhetsfrågor samt fungerat som ett forum för informationsutbyte mellan medlemsstaterna. Det råder enighet om att dessa funktioner är viktiga och bör ges tydligare ramar.

*Tystnadsplikt (artikel 12)

Erfarenhet har visat att det råder osäkerhet om de exakta följderna av det krav på tystnadsplikt som föreskrivs i artikel 12. I vissa fall har tystnadsplikten begränsat effektiviteten hos de offentliga myndigheternas verksamhet. Medan utlämnande av uppgifter skulle medföra problem i några få länder på grund av deras rättssystem, vill framför allt de nordiska länderna och Österrike att uppgifterna inte skall anses konfidentiella utan kunna spridas bland konsumentorganisationerna.

IV. SLUTSATSER

1. NATIONELLT INFÖRLIVANDE AV DIREKTIVET

*Effekter på lagstiftningen

Strukturen och innehållet hos den införlivande lagstiftningen i de medlemsstater som antagit helt ny lagstiftning liknar i allmänhet den hos det europeiska direktivet.

I allmänhet har få skillnader konstaterats i den införlivande lagstiftningens innehåll. Enligt studien har direktivet i praktiken haft begränsad verkan. Det innebär dock inte nödvändigtvis att farliga produkter släpps ut på marknaden. Bland annat Frankrike och Nederländerna har inte formellt införlivat alla direktivets bestämmelser, men tycks trots detta ha uppnått dess mål. Finland, Österrike, Sverige, Förenade kungariket och Tyskland tycks, trots vissa problem, också ha uppnått direktivets mål. I vissa länder tycks dock införlivandet ha haft en mycket mer begränsad effekt på grund av resursbrist och problem att kontrollera efterlevnaden.

*Den införlivande lagstiftningens räckvidd

Mer än hälften av den införlivande lagstiftningen omfattar inte sektorer som (helt eller delvis) redan täcks av speciallagstiftning, vare sig denna är gemenskapslagstiftning eller inte. Räckvidden hos dessa lagstiftningar är därför mycket begränsad. Den omfattar till exempel barnvårdsartiklar, cigarettändare, möbler, flaskor, vapenattrapper, lasersikten, oljelampor, läderartiklar, sportutrustning och gör-det-själv-produkter (ej maskiner). Effektivitet hos införlivandet

*Direktivets tillämpning har stött på vissa problem.

Det finns tre möjliga förklaringar till detta. Den första är den mycket begränsade räckvidden hos den införlivande lagstiftningen i allmänhet, som har gjort att lagstiftningen utvecklats till en "restlagstiftning" snarare än en allmän lagstiftning. Den andra är att vissa länder redan hade antagit en allmän lagstiftning innan direktivet antogs. För det tredje har de straffåtgärder som anges i den införlivande lagstiftningen aldrig, eller praktiskt taget aldrig, tillämpats, utom i ett fåtal länder (främst Frankrike och Nederländerna). De flesta andra länder anser att straffåtgärderna saknar preventiv verkan, eftersom studien visar att de flesta ekonomiska aktörer i Spanien och Portugal anser att det i slutänden blir billigare att betala böter än att följa lagen. Det verkar som om branschfolk är långt mer oroliga för att ställas till svars enligt lagen om produktansvar.

2. INSTITUTIONELLA OCH ADMINISTRATIVA FÖRFARANDEN PÅ NATIONELL NIVÅ

Den mycket snäva räckvidden hos den införlivande lagstiftningen och de utnämnda myndigheternas begränsade befogenheter leder till en urvattning av ansvarsområdena i fråga om konsumentproduktsäkerhet i flera länder. Detta kan medföra dubbelarbete och brister i marknadsövervakningen, hindra att nödsituationer åtgärdas (framför allt måste det fastställas vilken myndighet som är ansvarig) och leda till problem med samordning och ömsesidig information liksom allmänna skillnader mellan antagna strategier, beroende på vilken produktkategori som berörs.

De problem det innebär att ha flera ansvariga myndigheter har ännu inte kunnat lösas genom lämpliga samordningsåtgärder. Problemet med övergripande samordning uppstår inte i länder där man utsett en enda myndighet för alla konsumentprodukter på hela landets territorium. I andra länder, där flera olika myndigheter (ibland fler än tio) delar ansvaret för produktsäkerheten, är samordningen i stället ofta begränsad eller obefintlig mellan den myndighet som ansvarar för att kontrollera den införlivande lagstiftningens efterlevnad och övriga myndigheter.

3. FÖRHÅLLANDET MELLAN DIREKTIVET OM ALLMÄN PRODUKTSÄKERHET OCH GEMENSKAPENS SPECIALLAGSTIFTNING (ARTIKEL 1)

Översynen av direktivets praktiska tillämpning har visat att det råder förvirring, oenighet och bristande medvetenhet om tillämpligheten hos vissa bestämmelser i direktivet när det gäller produkter som omfattas av speciallagstiftning. Områden där förvirring uppstår är följande: fastställande av de säkerhetskrav som föreskrivs i direktivet och som skall tillämpas på produkters olika risker och säkerhetsaspekter, direktivets tillämplighet när det gäller tillverkares och distributörers förpliktelser, systemet för snabbt informationsutbyte, nödåtgärder från gemenskapens sida och bestämmelser om marknadsövervakning av vissa produkter som omfattas av speciallagstiftning.

4. RÄCKVIDD (ARTIKEL 2)

Det råder osäkerhet om huruvida vissa produkter omfattas av direktivet. Definitionerna i den införlivande lagstiftningen ger i allmänhet inte upphov till några praktiska problem. Det största problemet tycks röra produkter som ursprungligen var avsedda för professionella användare men som nu används av konsumenter.

5. ALLMÄNT SÄKERHETSKRAV (ARTIKLARNA 3 OCH 4)

I direktivet fastställs tillverkares och distributörers förpliktelser. Trots att de befintliga bestämmelserna tycks lämpliga visar erfarenheten att de är ofullständiga och att vissa viktiga aspekter saknas i direktivets nuvarande utformning.

En aspekt är att myndigheterna inte alltid informeras när tillverkare och distributörer upptäcker risker med en produkt. De kan därför inte göra nödvändiga kontroller av liknande produkter och utbyta relevant information med övriga medlemsstater och kommissionen.

Det är uppenbart att olika länder har olika förfaranden för tillverkares och distributörers samarbete med de marknadsövervakande myndigheterna. Detta har lett till ytterligare problem när det gäller förfaranden för redan sålda farliga produkter. Förutom att dra tillbaka en farlig produkt från marknaden är det också nödvändigt att tillverkare och distributörer informerar konsumenter om de faror som kan vara förknippade med en redan såld produkt.

Även i de länder där de ekonomiska aktörerna är skyldiga att informera myndigheterna är det vanligt att så inte sker. Frånvaron av straffåtgärder vid överträdelse av denna bestämmelse, okunnighet om dess existens och bristen på riktlinjer om vad som kräver att myndigheterna underrättas och hur och när detta skall ske, kan vara en förklaring till varför man inte följer en regel som skulle vara nyttig ur administrativ synpunkt.

Skyldighet för ekonomiska aktörer att informera myndigheterna anses enligt studien önskvärt av flera nationella myndigheter. Att man har varnat myndigheterna så snart som möjligt innebär dock inte nödvändigtvis att man inte kan ställas till svars. Å andra sidan kan företaget därigenom visa sin goda vilja och framför allt förhindra att andra konsumenter skadas.

Ekonomiska aktörer anser ofta att det bästa sättet att se till att deras produkt uppfyller kraven är att se till att befintliga standarder följs, och de vill gärna att standarder upprättas när sådana saknas. De är osäkra på det allmänna säkerhetskravets funktion när bindande regler eller standarder saknas, och vänder sig till de nationella myndigheterna för att få vägledning.

Denna erfarenhet har visat att direktivets potential att säkra en enhetlig hög skyddsnivå i hela EU och en väl fungerande inre marknad begränsas av utformningen av kriterier för bedömning av överensstämmelse i artikel 4 och av kriteriernas bristande rättsliga ställning. Europastandarderna i detta direktiv ger inte anledning till antagande om överensstämmelse, till skillnad från de harmoniserade standarder som föreskrivs i direktiven enligt den nya metoden.

Den bristfälliga "ställning" som Europastandarderna har enligt direktivet har försvagat dess trovärdighet som ett effektivt instrument för att säkerställa harmonisering när detta har ansetts behövas. Beskaffenheten, ställningen och den praktiska betydelsen hos övriga dokument eller referenser som anges i artikel 4 är mycket oklar. Därför anser både industrin och konsumenterna att det ofta finns ett behov av ytterligare lagstiftning, eftersom direktivet inte alltid anses tillräckligt för att uppnå målen för konsumentskydd och den inre marknaden.

6. MARKNADSÖVERVAKNING (ARTIKLARNA 5 OCH 6)

Marknadsövervakning har en avgörande betydelse för direktivets effektivitet, men även mer allmänt för gemenskapens lagstiftning om konsumentprodukter. Brister hos marknadsövervakningen i EES-området har ofta konstaterats liksom behovet av förbättringar. I direktivet fastställs medlemsstaternas förpliktelser och befogenheter när det gäller marknadsövervakning och ingripanden. Där anges att medlemsstaterna skall fastställa relevanta befogenheter, men inte hur dessa befogenheter skall tillämpas eller hur marknadsövervakningen skall gå till i praktiken. I vissa fall måste nödvändiga åtgärder vidtas för att utse behöriga myndigheter och ge dem befogenheter att vidta de olika åtgärder som krävs, men dessa befogenheter utövas ofta på ett kraftlöst, otillräckligt och ineffektivt sätt. Erfarenhet har visat att straffåtgärderna för närvarande ofta är ineffektiva eller inte tillämpas alls.

Konsumentorganisationer klagar på att de hittar farliga produkter på marknaden trots gemenskapslagstiftningens krav, inbegripet direktiven enligt den nya metoden. I praktiken cirkulerar produkter fritt på den inre marknaden, men i gemenskapslagstiftningen saknas formella krav på förfaranden för samarbete mellan marknadsövervakande myndigheter. Marknaden är enhetlig, men övervakningen är splittrad.

7. UNDERRÄTTELSE OCH UTBYTE AV INFORMATION (ARTIKEL 7)

Det största problemet är att medlemsstaterna inte vet när underrättelse skall ske i detta förfarande, att förfarandets informationsvärde är begränsat och att kommissionens administrativa börda är tung.

8. SYSTEMET FÖR SNABBT INFORMATIONSUTBYTE (ARTIKEL 8)

Medlemsstaterna och EES/EFTA-länderna är i allmänhet nöjda med systemet för snabbt informationsutbyte. De anser att det är effektivt, även om det skulle kunna förbättras. De svårigheter som medlemsstaterna nämner är bland annat underlåtenhet att meddela frivilliga åtgärder, problem med att definiera "allvarlig och akut fara", bristfälliga uppgifter och otydliga underrättelser, alltför många underrättelser och reaktioner om samma produkttyp, bristande uppföljning av underrättelser hos medlemsstaterna, långa väntetider för att erhålla information, inga underrättelser från vissa länder och inga underrättelser om nationella produkter, samt språkrelaterade problem. De nationella myndigheterna har även framhållit behovet av att klargöra om systemet kan tillämpas på produkter som omfattas av direktiven enligt den nya metoden. Flertalet av dessa myndigheter är eniga om att systemet kan utökas till tredje land på grundval av ömsesidiga avtal.

9. NÖDÅTGÄRDER PÅ GEMENSKAPSNIVÅ (ARTIKEL 9)

Frånvaron av en definition av "allvarlig och akut fara" och uteslutandet av långsiktiga faror är en brist hos direktivet som har medfört problem med tillämpningen av artiklarna 8 och 9 (nödåtgärder på gemenskapsnivå). Under de fyra år som gått efter direktivets ikraftträdande har förfarandet i artikel 9 endast tillämpats en gång. Det stora antalet villkor är svårt att förena med ett snabbt ingripande.

10. KOMMITTÉ (ARTIKEL 10)

Kommittén för brådskande produktsäkerhetsfrågor fungerar informellt även som en rådgivande kommitté. Behovet av att kommittén har en rådgivande funktion med stor räckvidd har demonstrerats vid flera tillfällen. Dessutom behövs ett forum som kan möjliggöra samråd och samarbete med berörda parter.

11. TYSTNADSPLIKT (ARTIKEL 12)

Direktivets nuvarande bestämmelser har inte gjort det möjligt att säkerställa en enhetlig metod för hela EU/EES. Uppgifter som är konfidentiella i en medlemsstat måste kanske lämnas ut i en annan med hänsyn till det landets bestämmelser om rätt att ta del av uppgifter. Detta skapar problem när det gäller allmänhetens tillgång till lämnade uppgifter, särskilt i systemet för snabbt informationsutbyte.

Det råder en bred enighet om att den allmänna principen inom området konsumenters hälsa och säkerhet skall vara öppenhet, och att enbart uppgifter som omfattas av berättigade krav på tystnadsplikt skall vara konfidentiella.

BILAGA 1

INFÖRLIVANDE LAGSTIFTNING I MEDLEMSSTATERNA

Medlemsstat // INFÖRLIVANDE LAG

Österrike // Bundesgesetz vom 18.01.1995 zum Schutz vor gefährlichen Produkten Produktsicherheitsgesetz 1994-PSG 1994. (Lag av den 18 januari 1995 om skydd mot farliga produkter.1994 års produktsäkerhetslag PSG 1994.)

Belgien // Loi du 9 février 1994 relative à la sécurité des consommateurs. (Lag av den 9 februari 1994 om konsumentsäkerhet.)

Danmark // Lov nr. 364 af 18.5.1994 om produktsikkerhed. (Lag nr 364 av den 18 maj 1994 om produktsäkerhet.)

Finland // Tuoteturvallisuuslaki 914/1986. (1986 års produktsäkerhetslag (914/1986), senast ändrad 1993 (539/1993).)

Frankrike // Articles L 212-1, L 221-1 à L 225-1 du Code de la consommation (ex Loi n° 83-660 du 21 juillet 1983 relative à la sécurité des consommateurs). (Artiklarna L 212-1, L 221-1 till L 225-1 i konsumentlagen (f.d. konsumentsäkerhetslag nr 83-660 av den 21 juli 1983).)

Tyskland // Gesetz zur Regelung der Sicherheitsanforderungen an Produkte und zum Schutz der CE-Kennzeichnung vom 22 April 1997. (Lag av den 22 april 1997 om produktsäkerhetskrav och skydd av EG-märkning.)

Grekland // Íüìïò 2251 ôçò 16çò Íïåìâñßïõ 1994 ðåñß ðñïóôáóßáò ôùí êáôáíáëùôþí, Üñèñï 7 + Áðüöáóç 15/2/1995

Konsumentskyddslag nr 2251 av den 16 november 1994, artikel 7 + beslut 15/2/1995.

Island // Lög um öryggi vöru og opinbera markaðsgæslu nr. 134/1995.Lag nr 134/1995 om produktsäkerhet och officiell marknadskontroll.

Irland // Statutory Instrument S.I. n° 197 of 1997 European Communities (General Product Safety) Regulations, 1997. (Lag nr 197 i Europeiska gemenskapernas förordningar (allmän produktsäkerhet), 1997.

Italien // Decreto legislativo 17 marzo 1995 Attuazione della direttiva 92/59/CEE relativa alla sicurezza generale dei prodotti. (Lag av den 17 mars 1995 om införlivande av direktiv 92/59/EEG om allmän produktsäkerhet.)

Luxemburg // Loi du 27 août 1997 relative à la sécurité générale des produits. (Lag av den 27 augusti 1997 om allmän produktsäkerhet.)

Norge // Lov om kontroll med produkter og forbrukertjenester (produktkontrolloven) av 11 juni 1976. Lag av den 11 juni 1976 om kontroll av produkter och konsumenttjänster (produktkontrollagen).

Portugal // Decreto-lei 311/95 de 20 de Novembro 1995. Transpoe a Directiva 92/59/CEE relativa à segurança geral dos productos.(Loi générale 1981 + 24/96.) (Lag 311 av den 20 november 1995 om införlivande av direktiv 92/59/EEG om allmän produktsäkerhet).(Allmän lag 1981 + 24/96.)

Spanien // LGDCU 26/1984+ Real Decreto 44/1996 de 19 de enero, por el que se adoptan medidas para garantizar la seguridad general de los productos puestos a disposicion del consumidor. (Allmän konsument- och användarskyddslag nr 26/1984+ kunglig förordning nr 44 av den 19 januari 1996 om antagande av åtgärder för att säkerställa den allmänna säkerheten hos produkter avsedda för konsumenter.)

Sverige // Produktsäkerhetslag 22.12.1988, Svensk författningssamling (SFS) 1988: 1604Produktsäkerhetslag 22.12.1988, Svensk författningssamling (SFS) 1988: 1604, ändrad den 1 juli 1994.

Nederländerna // Warenwet 1935Besluit van 28 September 1993 houdende regelent betreffende de algemene produktveiligheid Warenwetbesluit algemene produktveiligheid". (1935 års livsmedels- och läkemedelslag, senast ändrad genom lagen av den 21 april 1988+ lagen av den 28 september 1993 om allmän produktsäkerhet enligt livsmedels- och läkemedelslagen.)

Förenade kungariket // Consumer Protection Act 1987+ Statutory Instruments 1994 n°2328 Consumer Protection, The General Product Safety Regulations 1994 of 5 September 1994. 1987 års konsumentskyddslag + 1994 års lag nr 2328 om konsumentskydd, 1994 års förordningar av den 5 september 1994 om allmän produktsäkerhet.

BILAGA 2

NATIONELLA MYNDIGHETER MED ANSVAR FÖR DEN INFÖRLIVANDE LAGSTIFTNINGENS TILLÄMPNING

Österrike:*

Byrån för konsumentfrågor vid det federala ministeriet för kvinno- och konsumentfrågor. (Bundesministerium für Frauenangelegenheiten und Verbraucherschutz, Büro für Konsumentenfragen). Delstatsmyndigheterna ansvarar för marknadsövervakningen.

Belgien:*

Finansministeriets avdelning för kvalitet och säkerhet (Le Ministère des Affaires Economiques, l'administration de la Qualité et Sécurité) ansvarar för konsumentprodukter, med flera undantag. Ministeriet är kontaktpunkt för underrättelser inom systemet för snabbt informationsutbyte. Marknadsövervakningen genomförs av ministeriets ekonomiinspektion (Inspection Economique).

Danmark:

Danska konsumentverket (Forbrugerstyrelsen), som övervakas av näringsministeriet (Erhvervsministeriet), ansvarar för produkter som inte omfattas av speciallagstiftning. De 14 specialmyndigheterna kan tillämpa lagen på produkter inom sitt ansvarsområde, och måste rapportera alla åtgärder mot en farlig produkt till konsumentverket. Konsumentverket samordnar specialmyndigheternas verksamheter och övervakar deras tillämpning av lagen. Verkets arbete på fältet utförs av elektricitetsrådets sekretariat.

Finland:*

Finska konsumentverket (Kuluttajavirasto), som är knutet till handels- och industriministeriet, tullmyndigheter, länsstyrelser och kommuner. Marknadsövervakningen sköts av kommunerna och samordnas av landshövdingarna.

Frankrike:*

Ekonomi-, finans- och näringsministeriet, generaldirektoratet för konkurrens, konsumentfrågor och bedrägeribekämpning (Ministère de l'Economie, des Finances et de l'Industrie, Direction Générale de la Concurrence, de la Consommation et de la Répression des Fraudes, DGCCRF). DGCCRF har, förutom en central förvaltning i Paris, direktorat i alla de olika departementen, som sköter marknadsövervakningen.

Tyskland:

Flera myndigheter på nationell nivå är ansvariga beroende på produktkategori. Alla de 16 delstaterna har sin egen struktur för lagstiftningens genomförande. De tyska delstaterna låter i huvudsak yrkesinspektionens enheter (Gewerbeaufsichtsämter) sköta kontrollen av efterlevnaden. I praktiken sker samordningen av förfarandena för underrättelse (artiklarna 7 och 8) på följande sätt: för underrättelser från Europeiska kommissionen fungerar kontaktpunkten (Lagezentrum) vid inrikesministeriet som en brevlåda för underrättelserna, som skickas vidare till delstaterna med en kopia för kännedom till det federala institutet för säkerhet och hälsa på arbetsplatsen (Bundesanstalt für Arbeitschutz). Detta ministerium ansvarar i praktiken för utgående underrättelser, vilket innebär att en underrättelse som kommer in från en delstat vidarebefordras till övriga delstater och till Europeiska kommissionen.

Grekland:

Utvecklingsministeriet, direktoratet för konsumentfrågor (Õðïõñãåßï ÁíÜðôõîçò, Äéåýèõíóç ôùí Êáôáíáëùôþí). Ingen avdelning har särskilt ansvar för övervakning av produktsäkerhet.

Island:

Isländska myndigheten för kontroll och godkännande (Löggildingarstofa), myndighet under handels- och näringsministeriet (Iðnaðar- og viðskiptaráðuneytið). Ansvaret för marknadsövervakningen ligger hos myndighetens avdelning för marknadsövervakning.

Irland:

Byrån för konsumentfrågor (Office of the Director of Consumer Affairs). Den löpande kontrollen av efterlevnaden sköts av byråns inspektörer. Avdelningen för konsumentskydd vid företags-, handels- och arbetsmarknadsministeriet ansvarar för förvaltningen av systemet för snabbt informationsutbyte, medan ministeriets enhet för forskning och teknik ansvarar för politiken för allmän produktsäkerhet.

Italien:

Ansvarig myndighet är generaldirektoratet för skydd och harmonisering av marknaden, inom ministeriet för industri, handel och hantverk (Ministero dell'Industria, del Commercio e dell'Artigianato). Flera andra ministerier berörs av direktivets tillämpning. Marknadsövervakningen sköts av varje ministerium med hjälp av dess organisationer och laboratorier. Det nyinrättade organet Conferenza di Servizi ansvarar för att organisera samordningen mellan olika myndigheter.

Luxemburg:

Finansministeriets avdelning för pris-, konkurrens- och konsumentfrågor (Ministère de l'Economie, Service Prix, Concurrence et Consommateurs). Ministeriet ansvarar för de produkter som inte omfattas av speciallagstiftning. Marknadsövervakningen sköts av samma avdelning.

Nederländerna:*

Ministeriet för hälsa, välfärd och sport, inspektoratet för hälsoskydd, varor och djurhälsa (Minister van Volksgezondheid, Welzijn en Sport, Inspectie Gezondheidsbescherming Waren en Veterinaire Zaken). Förutom generalinspektoratet i Haag finns det fem regionala inspektorat som sköter marknadsövervakningen.

Norge:

Miljøverndepartementet, via Statens forureningstilsyn, och Barne- og familiedepartementet, via Produkt- og elektrisitetstilsynet. Myndigheternas övervakande verksamhet sker vanligen i form av systembaserade granskningar eller kontroller, eller bådadera, hos företag.

Portugal:*

Det finns tre ansvariga institutioner: produktsäkerhetsnämnden (Commissão para a Segurança de Serviços), konsumentverket (Institituto do Consumidor) och generalinspektoratet för näringsverksamhet (Inspecção-Genal das actividades Economicas IGAE). Marknadsövervakningen sköts av IGAE.

Spanien:*

På nationell nivå ligger ansvaret hos spanska konsumentverket (Instituto nacional de Consumo), som lyder under ministeriet för hälsovårds- och konsumentfrågor. De självstyrande myndigheterna ansvarar för marknadsövervakningen.

Sverige:

Konsumentverket under ledning av konsumentombudsmannen, enheterna hushållsekonomi och säkerhet. De 15 övriga specialmyndigheterna kan också utöva de befogenheter som föreskrivs i lagen. Konsumentverkets marknadsövervakning sköts av lokala rådgivare ute i kommunerna. Det är bara marknadsdomstolen som kan vidta åtgärder mot en farlig produkt. Ett särskilt organ (SWEDAC) samordnar de olika myndigheternas marknadsövervakning.

Förenade kungariket:

Handels- och näringsministeriet (Department of Trade and Industry (DTI)) är det centrala myndighetsorgan som ansvarar för genomförandet av lagen om allmän produktsäkerhet. De lokala avdelningarna för handelsnormer ansvarar för den löpande kontrollen av lagstiftningens efterlevnad. Det finns 202 sådana kontrollmyndigheter i Förenade kungariket. De lokala myndigheternas samordnande organ för livsmedels- och handelsstandarder (Local Authorities Co-ordinating Body on Food and Trading Standards, LACOTS) ger vägledning om kontroll av efterlevnad till de brittiska lokala myndigheterna liksom råd i rättsliga frågor.

* Följande sju länder har inrättat en konsumentsäkerhetsnämnd eller motsvarande: Österrike, Spanien (teknisk säkerhetskommitté), Finland (rådgivande organ för produktsäkerhet), Frankrike, Belgien, Nederländerna (rådgivande kommission för Warenwet) och Portugal.