RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN - KONVERGENSRAPPORT 2000

(sammanställd i enlighet med artikel 122.2 i fördraget)

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

TABELLER

DIAGRAM

1. INLEDNING OCH SAMMANFATTNING AV DE VIKTIGASTE RESULTATEN

1.1. Inledning

1.2. Sammanfattning av de viktigaste resultaten

1.2.1. Grekland

1.2.2. Sverige

2. GREKLAND

2.1 Den nationella lagstiftningens förenlighet med fördraget och stadgan för det europeiska centralbankssystemet

2.1.1. Bedömning av förenligheten 1998

2.1.2. Lagstiftningsåtgärder som vidtagits sedan 1998 och en översikt över gällande lagstiftning

2.1.3. Bedömning av förenligheten

2.2. Prisstabilitet

2.2.1. Inflationsutveckling

2.2.2. Underliggande faktorer och förutsättningarna för en hållbar inflationsutveckling

2.3. Situationen för den offentliga sektorns finanser

2.3.1. Förfarandet vid alltför stora underskott

2.3.2. Rådande budgetläge och prognoser

2.4. Växelkursstabilitet

2.5. Långfristig ränta

2.6. Övriga faktorer

2.6.1. Resultat av marknadsintegrationen

2.6.2. Betalnings- och bytesbalansen

2.6.3. Enhetsarbetskostnader och andra prisindex

3. SVERIGE

3.1. Den nationella lagstiftningens förenlighet med fördraget och stadgan för det europeiska centralbankssystemet

3.1.1. Bedömning av förenligheten 1998

3.1.2. Lagstiftningsåtgärder som vidtagits sedan 1998 och en översikt över gällande lagstiftning

3.1.3. Bedömning av förenligheten

3.2. Prisstabilitet

3.2.1. Inflationsutveckling

3.2.2. Underliggande faktorer och förutsättningarna för en hållbar inflationsutveckling

3.3. Situationen för den offentliga sektorns finanser

3.3.1. Förfarandet vid alltför stora underskott

3.3.2. Rådande budgetläge och prognoser

3.4. Växelkursstabilitet

3.5. Långfristig ränta

3.6. Övriga faktorer

3.6.1. Resultat av marknadsintegrationen

3.6.2. Betalnings- och bytesbalansen

3.6.3. Enhetsarbetskostnader och andra prisindex

BILAGA A: DE NATIONELLA FÖRFATTNINGARNAS FÖRENLIGHET MED FÖRDRAGET

BILAGA B: INFLATIONSKRITERIET

B.1. Bestämmelserna i fördraget

B.2. Referensvärdet för inflationen

B.3. Den senaste metodologiska utvecklingen i fråga om HIKP

B.4. Ytterligare tabeller över andra pris- och kostnadsindikatorer

BILAGA C: UPPGIFTER OM DE OFFENTLIGA FINANSERNA

C.1. Övergång till ENS 95 och ändring av förordning (EG) nr 3605/93

C.2. Ytterligare tabeller avseende de offentliga finanserna

BILAGA D: VÄXELKURSKRITERIET

D.1. Fördragets bestämmelser och ERM II

D.2. Tillämpningen av växelkurskriteriet under andra etappen av EMU

D.3. Tillämpningen av växelkurskriteriet under tredje etappen av EMU

D.4. Uppfyllelse av växelkurskriteriet inom ramen för denna granskning

BILAGA E: KRITERIET OM DE LÅNGFRISTIGA RÄNTORNA

Tabeller

Tabell 2.1 Grekland: genomsnittlig inflationstakt (HIKP) jämförd med referensvärdet

Tabell 2.2 Grekland: övriga inflations- och kostnadsindikatorer

Tabell 2.3 Grekland: överskott/underskott i de offentliga finanserna, offentlig skuld och offentliga investeringar

Tabell 2.4 Grekland: budgetkonsolideringens sammansättning under perioden 1995-1999

Tabell 2.5 Grekland: utvecklingen för BNP-tillväxten, saldot för de offentliga finanserna och den offentliga skulden enligt det uppdaterade konvergensprogrammet

Tabell 2.6 Grekland: kursavvikelse för GRD gentemot medianvalutan i ERM och euron

Tabell 2.7 Grekland: de långfristiga räntesatserna

Tabell 2.8 Grekland: produktmarknader

Tabell 2.9 Grekland: externa indikatoren

Tabell 3.1 Sverige: genomsnittlig inflationstakt (HIKP) jämförd med referensvärdet

Tabell 3.2 Sverige: övriga inflations- och kostnadsindikatorer

Tabell 3.3 Sverige: överskott/underskott i de offentliga finanserna, offentlig skuld och offentliga investeringar

Tabell 3.4 Sverige: budgetkonsolideringens sammansättning under perioden 1995-1999

Tabell 3.5 Sverige: utvecklingen för BNP-tillväxten, saldot för de offentliga finanserna och den offentliga skulden enligt det uppdaterade konvergensprogrammet

Tabell 3.6 Sverige: de långfristiga räntesatserna

Tabell 3.7 Sverige: produktmarknader

Tabell B.1 Inflationskonvergens - HIKP

Tabell B.2 Jämförelse mellan medlemsstaternas genomsnittliga inflationstakter (HIKP) och referensvärdet

Tabell B.3 Utvecklingen över tiden av inflationsreferensvärdet och inflationstakten i de tre medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet

Tabell B.4 Prisdeflator för privat konsumtion i EU:s medlemsstater

Tabell B.5 Arbetskraftskostnader i EU:s medlemsstater

Tabell B.6 Importpriser i EU:s medlemsstater

Tabell C.1 Överskott/underskott i de offentliga finanserna i EU:s medlemsstater

Tabell C.2 Offentlig skuld i EU:s medlemsstater

Tabell C.3 Utvecklingen för saldot för de offentliga finanserna i medlemsstaterna enligt de uppdaterade stabilitets/konvergensprogrammen

Tabell E.1 De långfristiga räntesatserna i EU:s medlemsstater

Diagram

Diagram 2.1 Grekland - årlig inflationstakt (HIKP)

Diagram 2.2 Grekland - jämförelse mellan den genomsnittliga inflationstakten (HIKP) och referensvärdet

Diagram 2.3 Grekland - den trendmässiga inflations- och löneutvecklingen

Diagram 2.4 Grekland - offentligt underskott och offentlig skuld

Diagram 2.5 Kursavvikelse för GRD gentemot medianvalutan i ERM och euron

Diagram 2.6 Långfristiga räntesatser - Grekland och EUR-11

Diagram 2.7 Grekland - jämförelse mellan de genomsnittliga långfristiga räntesatserna och referensvärdet

Diagram 3.1 Sverige - årlig inflationstakt (HIKP)

Diagram 3.2 Sverige - jämförelse mellan den genomsnittliga inflationstakten (HIKP) och referensvärdet

Diagram 3.3 Sverige - den trendmässiga inflations- och löneutvecklingen

Diagram 3.4 Sverige - offentligt överskott/underskott och offentlig skuld

Diagram 3.5 SEK/EUR växelkurs

Diagram 3.6 Långfristiga räntesatser - Sverige och EUR-11

Diagram 3.7 Sverige - jämförelse mellan de genomsnittliga långfristiga räntesatserna och referensvärdet

1. INLEDNING OCH SAMMANFATTNING AV DE VIKTIGASTE RESULTATEN

1.1. Inledning

Övergången till den tredje etappen av den ekonomiska och monetära unionen (EMU) och införandet av den gemensamma valutan, euron, den 1 januari 1999 var ett viktigt steg framåt i den europeiska ekonomiska integrationen. Den hade föregåtts av flera års framgångs rika, men ofta svåra, insatser från medlems staternas sida under den andra etappen av EMU i syfte att anpassa sina ekonomier för att uppnå den höga grad av hållbar konvergens som krävs för deltagande i EMU för att den nya valutan skall bli stabil och framgångs rik. Rådets beslut [1], som fattades på stats- och regerings chefs nivå i Bryssel den 3 maj 1998, om de elva medlems stater som redan från början uppfyllde de nödvändiga villkoren för att delta i det gemen samma valuta samarbetet hade i enlighet med fördraget (artikel 121.4, f.d. artikel 109j.4) [2] förberetts av Ekofin rådet på rekommendation från kommissionen med stöd av de båda konvergens rapporter som överlämnats av kommissionen [3] och Europeiska monetära institutet (EMI) [4]. I dessa rapporter, som utarbetats i enlighet med artikel 121.1 i fördraget (f.d. artikel 109j.1), undersöktes mycket ingående om medlems staterna uppfyllde konvergens kriterierna och de lagstadgade kraven [5].

[1] EGT L 139, 11.5.1998, ss. 30-35.

[2] I och med att Amsterdamfördraget trädde kraft den 1 maj 1999 ändrades artikel numreringen i fördraget.

[3] Rapport om konvergenssituationen samt rekommendation inför övergången till den tredje etappen av den ekonomiska och monetära unionen, KOM(1998)1999 slutlig, 25 mars 1998.

[4] Konvergensrapport, Europeiska monetära institutet, mars 1998.

[5] Ingen formell bedömning gjordes beträffande Danmark och Förenade kungariket, eftersom dessa länder hade valt att ställa sig utanför eurosamarbetet.

De medlemsstater som år 1998 bedömdes inte uppfylla de nödvändiga villkoren för införandet av den gemensamma valutan betecknas som "medlems stater med undan tag". Två medlems stater placerades i denna kategori, nämligen Grekland och Sverige, och det är dessa länder som behandlas i denna rapport. I artikel 122.2 (f.d. artikel 109k.2) i fördraget fastställs bestämmelser och förfaranden för en förnyad gransk ning av situationen i medlems stater med undantag (se faktaruta: artikel 122.2). Minst en gång vartannat år, eller på begäran av en medlems stat med undantag, skall kommissionen och Europeiska centralbanken (ECB) utarbeta nya konvergens rapporter för sådana medlems stater. Grekland begärde den 9 mars 2000 att dess konvergens situation skulle granskas på nytt. Det har nu förflutit två år sedan kommissionens och ECB:s senaste rapporter (den 25 mars 1999) och sedan rådets beslut om vilka medlems stater som skulle införa euron från start (den 3 maj 1998), och det är därför nu tid för en förnyad granskning av både Grekland och Sverige. I artikel 122.2 anges dessutom det förfarande enligt vilket rådet skall besluta om att en medlems stat med undantag, som vid en viss tidpunkt bedöms uppfylla de nödvändiga villkoren, skall upptas i det gemensamma valutasamarbetet (se faktaruta). Etapperna i detta förfarande skiljer sig något från dem som följdes för beslutet av den 3 maj 1998, för vilket den rättsliga grunden var artikel 121.4.

FAKTARUTA: Artikel 122.2 (f.d. artikel 109k.2)

Minst en gång vartannat år, eller på begäran av en medlems stat med undan tag, skall kommissionen och ECB rapportera till rådet enligt förfarandet i artikel 121.1. Efter att ha hört Europa parlamentet och efter överläggningar i rådet, som skall samman träda på stats- eller regerings chefs nivå, skall rådet med kvali ficerad majori tet på förslag av kommissionen besluta om vilka medlems stater med undan tag som upp fyller de nödvändiga villkoren på grundval av kriterierna i artikel 121.1 samt upphäva de berörda medlems staternas undantag.

Två andra medlemsstater, Danmark och Förenade kungariket, deltar inte i euro samarbetet. Danmark och Förenade kungariket förhandlade fram beslut om undantag innan Maastricht fördraget antogs (protokoll nr 26 (f.d. 12) resp. 25 (f.d. 11)). Fram till dess att de båda medlems staterna anmäler att de önskar delta i den tredje etappen och ansluta sig till den gemen samma valutan, är de inte föremål för någon granskning från rådets sida av huruvida de uppfyller de nödvändiga villkoren. Även om 1998 års konvergens rapport innehöll en betydande mängd information om konvergens situationen i Danmark och Förenade kungariket, gjorde kommissionen inte någon bedömning av om de uppfyllde kriterierna och hade uppnått en hög grad av varaktig konvergens. Den rapport från kommissionen som nu överlämnas är begränsad till Grekland och Sverige och behandlar varken Danmark eller Förenade kungariket.

De rapporter kommissionen och ECB skall utarbeta styrs, liksom de tidigare rapporterna, av artikel 121.1 (se faktaruta). Detta innebär att det krävs att rapporterna omfattar en granskning av den nationella lagstiftningens förenlighet med fördraget och med Europeiska centralbanks systemets (ECBS) stadga. Rapporterna skall även innehålla en granskning av om en hög grad av varaktig konvergens uppnåtts, vilket skall ske genom en analys av i vilken mån länderna uppfyller de fyra konvergens kriterierna, som gäller pris stabilitet, de offentliga finansernas ställning, stabila växelkurser och den genomsnittliga långfristiga räntan. Även några ytterligare faktorer skall beaktas vid analysen [6].

[6] En av de ytterligare faktorer som skall beaktas i rapporterna är "ecuns utveckling". Den 1 januari 1999 ersattes alla hänvisningar till ecun med hänvisningar till euron med förhållandet en ecu = en euro. Eftersom inga länderspecifika element ingår i denna faktor, granskas den inte ytterligare i denna rapport.

De fyra konvergenskriterierna och de perioder under vilka de skall iakttas definieras ytterligare i ett protokoll som är fogat till fördraget (se faktaruta: protokoll (nr 21 (f.d. 6)) om konvergenskriterierna). Ingående förklaringar av tolkningen och tillämpningen av kriterierna gavs i 1998 års konvergens rapport.

FAKTARUTA: Artikel 121.1 (f.d. artikel 109j.1)

1. Kommissionen och EMI skall rapportera till rådet om hur medlems staterna fullgör sina förpliktelser när det gäller att förverkliga den ekonomiska och monetära unionen. Dessa rapporter skall omfatta en granskning av i vilken utsträckning som varje medlems stats nationella lagstiftning, inklusive stadgan för dess central bank, är förenlig med artiklarna 108 och 109 i detta fördrag och med ECBS-stadgan. I rapporterna skall också granskas om en hög grad av varaktig konvergens har uppnåtts; detta skall ske genom en analys av i vad mån varje medlems stat har uppfyllt följande kriterier:

- En hög grad av prisstabilitet; detta skall framgå av att inflations takten ligger nära den i de (högst tre) medlems stater som har uppnått de bästa resultaten i fråga om pris stabilitet.

- En hållbar finansiell ställning för den offentliga sektorn; detta skall framgå av att den offentliga sektorns finanser inte uppvisar ett alltför stort under skott enligt bestämmelserna i artikel 104.6.

- Ett iakttagande av det normala fluktuations utrymmet enligt Europeiska monetära systemets växel kurs mekanism under minst två år utan devalvering i förhållande till någon annan medlems stats valuta.

- En varaktighet i den konvergens som medlems staten har uppnått och i dess deltagande i Europeiska monetära systemets växel kurs mekanism, såsom det kommer till uttryck i den lång fristiga ränte nivån.

De fyra kriterier som nämns i denna punkt och de tider under vilka de skall uppfyllas, anges närmare i ett protokoll som är fogat till detta fördrag. Kommissionens och EMI:s rapporter skall också beakta ecuns utveckling, resultaten av marknads integrationen, situationen för och utvecklingen av bytes balansen samt utvecklingen av enhets arbets kostnader och andra pris index.

En av principerna vid utarbetandet av denna rapport har varit att medlems stater med undantag, som ännu inte ingår i euro området, så långt möjligt skall bedömas på samma sätt som den första gruppen av deltagarländer. Detta är en princip om likabehandling, som innebär att fördragets bestämmelser om konvergens kriterierna alltid när så är möjligt skall tolkas och tillämpas på samma sätt som 1998. Vid bedömningen av vissa av konvergens kriterierna måste man dock ta hänsyn till införandet av euron. Detta gäller särskilt växelkurskriteriet. I och med att euron infördes i stället för ecun och den ursprungliga växel kurs mekanismen ersattes med den nya ERM II i början av år 1999, ändrades referens ramarna för det kriteriet. Det nya euroområdets enhetliga monetära politik kan också medföra konsekvenser för bedömningen av inflations utvecklingen. I de fall då det har varit nödvändigt att ändra de metoder som tillämpades i 1998 års rapport redovisas detta ingående i denna rapport och dess bilagor.

FAKTARUTA: Protokoll (nr 21 (f.d 6)) om konvergenskriterier enligt artikel 121 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen

DE HÖGA FÖRDRAGSSLUTANDE PARTERNA

SOM ÖNSKAR fastställa närmare bestämmelser för de konvergens kriterier som skall vägleda gemen skapen då den beslutar om övergång till tredje etappen av den ekonomiska och monetära unionen enligt artikel 121.1 i detta fördrag,

HAR ENATS om följande bestämmelser som skall fogas till Fördraget om upprättandet av Europeiska gemen skapen:

Artikel 1

Kriteriet om prisstabilitet enligt artikel 121.1 första strecksatsen i detta fördrag innebär att en medlems stat under en tid av ett år före granskningen skall uppvisa en hållbar pris utveck ling och en genom snittlig inflations takt som inte med mer än 1,5 procent enheter överstiger inflations takten i de, högst tre medlems stater som har uppnått de bästa resultaten i fråga om pris stabilitet. Inflationen skall mätas med hjälp av konsument pris index på en jämför bar grund, med beaktande av skillnader i nationella definitioner.

Artikel 2

Kriteriet om den offentliga sektorns finanser enligt artikel 121.1 andra strecksatsen i detta fördrag innebär att medlems staten vid tidpunkten för granskningen inte får vara föremål för något beslut av rådet enligt artikel 104.6 i detta fördrag om att ett alltför stort underskott föreligger.

Artikel 3

Kriteriet om deltagande i Europeiska monetära systemets växel kurs mekanism enligt artikel 121.1 tredje strecksatsen i detta fördrag innebär att kursrörelserna för en medlems stats valuta skall ha legat inom det normala fluktuations utrymmet enligt Europeiska monetära systemets växel kurs mekanism, utan att allvarliga spänningar har uppstått, under minst de senaste två åren före granskningen. Särskilt skall medlems staten inte på eget initiativ ha devalverat sin valutas bilaterala centralkurs i förhållande till någon annan medlems stats valuta under denna period.

Artikel 4

Kriteriet om konvergens i räntesatserna enligt artikel 121.1 fjärde streck satsen i detta fördrag innebär att en medlems stat under en tid av ett år före granskningen skall ha haft en genom snittlig lång fristig nominell ränte sats som inte med mer än två procent enheter över stiger motsvarande ränte sats i de, högst tre medlems stater som har uppnått de bästa resultaten i fråga om pris stabilitet. Ränte satserna skall beräknas på grund val av lång fristiga stats obligationer eller jämför bara värde papper, med beaktande av skill nader i nationella defini tioner.

Artikel 5

Kommissionen skall tillhandahålla det statistiska underlag som skall användas för tillämpningen av detta protokoll.

Artikel 6

Rådet skall enhälligt på förslag av kommissionen och efter att ha hört Europa parlamentet, och allt efter omständig heterna, EMI eller ECB, samt den kommitté som avses i artikel 114, anta lämpliga bestämmelser om den närmare utformningen av de konvergens kriterier som anges i artikel 121 i detta fördrag; de bestämmelserna skall därefter ersätta detta protokoll.

Efter detta inledande avsnitt ägnas återstoden av detta kapitel åt en sammanfattning av de viktigaste resultaten, när det gäller konvergens situationen i Grekland och Sverige. Därefter följer två centrala kapitel i rapporten, ett om Grekland och ett om Sverige. I vart och ett av dessa kapitel redogörs för uppfyllandet av de enskilda konvergens kriterierna och de övriga kraven med samma disposition som i artikel 121.1. Gemensamt material och annan bakgrunds information som inte är specifik för Grekland eller Sverige, men som är relevant för bedömningen, återfinns i en serie bilagor som avslutar rapporten. I hela rapporten hänvisas ofta till kommissionens konvergens rapport 1998, och den bedömning som nu lämnas måste ses mot bakgrund av den tidigare rapporten. I denna rapport upprepas inte i detalj förklaringarna i 1998 års rapport. Vi har föredragit att inrikta oss på de specifika situationerna i Sverige och Grekland och Sverige och på att redovisa förändringar av metoderna för tillämpningen av kriterierna och faktainhämtandet.

1.2. Sammanfattning av de viktigaste resultaten

1.2.1. Grekland

Kommissionens bedömning i 1998 års konvergensrapport var att Grekland inte uppfyllde något av de fyra konvergens kriterierna. Den grekiska lagstiftningen befanns dock vara förenlig med fördraget och ECBS-stadgan, trots vissa brister i tidsplanen för central bankens integration i ECBS.

Under de två senaste åren har Grekland gjort uppseende väckande fram steg på vägen mot konvergens, och den bedömning som ges i denna rapport är positiv.

Den grekiska lagstiftningen är fortfarande förenlig med fördraget och ECBS-stadgan, och när väl ytterligare lagförslag har antagits av parlamentet kommer även de tidigare påvisade bristerna att avlägsnas.

Den genomsnittliga inflationstakten i Grekland under de tolv månaderna fram till och med mars 2000 var 2,0%, vilket ligger under referens värdet 2,4%. Sedan december 1999 har inflations takten i Grekland varit lika med eller lägre än referens värdet. Den förbättrade pris stabiliteten har en sund bas, men det finns risker som samman hänger med de sjunkande kortfristiga räntesatserna och drakmans kurs rörelser i riktning mot omräknings kursen inför en anslutning till euro området. Det kommer att bli nödvändigt att hålla fast vid en stram budget politik och att säkerställa fortsatt återhållsamhet i lönebildningen för att förhindra ett eventuellt förnyat inflations tryck. Grekland uppfyller kriteriet om prisstabilitet.

Rådets beslut av den 26 september 1994 om det då alltför stora underskottet i Grekland upphävdes 1999 (rådets beslut av den 17 december 1999). Enligt de senaste tillgängliga uppgifterna har underskottet i den offentliga sektorns finanser i Grekland minskat från 10,2% av BNP under 1995 till 1,6% 1999, vilket ligger under referens värdet 3%. Den offentliga skulden nådde sin högsta nivå på 111,3% av BNP under 1996 och har därefter minskat varje år. 1999 motsvarade den 104,4% av BNP. Skuldkvoten förväntas fortsätta att minska och hamna under 100% av BNP under år 2001. Grekland uppfyller kriteriet om den offentliga sektorns finanser.

Den grekiska drakman har deltagit i ERM från och med mars 1998 till och med december 1998 och i ERM II sedan januari 1999, dvs. under en tidsperiod som överstiger två år vid tidpunkten för denna granskning. Under denna tid har drakman inte varit utsatt för några allvarliga spänningar. Den bilaterala central kursen för den grekiska drakman revalverades mot euron i januari 2000. Under den granskade perioden har drakman för det mesta handlats utanför bandet på ±2.25% kring centralkursen (till en början mot ERM:s median valuta och därefter, från januari 1999 mot euron). Avvikelserna för drakman har dock skett över centralkursen. De gav bl.a. uttryck för det högre ränteläget i Grekland och indikerade inte några allvarliga spänningar under gransknings perioden. Grekland uppfyller växelkurs kriteriet.

Den genomsnittliga långfristiga räntesatsen låg under tolvmånaders perioden fram till och med mars 2000 på 6,4%, vilket är under referens värdet 7,2%. Under 1998 och 1999 räntedifferentialerna minskat, och den grekiska genomsnittliga räntan har därvid gradvis sänkts och den har, sedan oktober 1999 och framåt, legat under referens värdet. Grekland uppfyller kriteriet om konvergens för räntesatserna.

Med stöd av sin granskning av hur konvergens kriterierna har uppfyllts finner kommissionen att Grekland har uppnått en hög grad av varaktig konvergens.

1.2.2. Sverige

I 1998 års konvergensrapport gjorde kommissionen bedömningen att Sverige redan uppfyllde tre av konvergens kriterierna (om pris stabilitet, den offentliga sektorns finanser [7] och konvergens för räntesatserna) men däremot inte det fjärde, växelkurs kriteriet. Den svenska lagstiftningen ansågs dessutom inte vara förenlig med fördraget och ECBS-stadgan.

[7] Under förutsättning att rådet godkände kommissionens rekommendation, som lämnades samtidigt med antagandet av 1998 års konvergens rapport, om att upphäva beslutet om att ett alltför stort underskott förelåg.

I november 1998 antogs ny svensk lagstiftning om ändring av regerings formen och av författningar som berör Riksbanken. Denna skilde sig inte väsentligt från de lagförslag som granskningen i 1998 års konkurrens rapport byggde på. Därefter har lagstiftningen på det aktuella området förblivit oförändrad i Sverige. Bedömningen i den föregående rapporten av den rättsliga konvergensen är därför fortfarande giltig: den svenska lagstiftningen är inte förenlig med fördraget och ECBS-stadgan.

Under tolvmånadersperioden till och med mars 2000 var den genomsnittliga inflations takten i Sverige 0,8%, vilket ligger under referens värdet 2,4%. Sverige var för övrigt en av de tre medlems stater som hade de bästa resultaten som ligger till grund för beräkningen av detta referensvärde. Den svenska inflations takten har sedan december 1996 hela tiden legat under referens värdet. Sverige uppfyller kriteriet om pris stabilitet.

Rådets beslut av den 10 juli 1995 om det då alltför stora underskottet i Sverige upphävdes 1998 (rådets beslut av den 1 maj 1998). Enligt de senaste tillgängliga uppgifterna har det offentliga underskottet minskats från 7,9% av BNP 1995 till 2,0% 1997, och under 1998 och 1999 uppnåddes i stället ett överskott i de offentliga finanserna på 1,9%. Den offentliga skuldkvoten nådde sin kulmen 1994 och har sedan dess minskat varje år och var 1999 lika med 65,5% av BNP. Skuldkvoten väntas fortsätta att sjunka under år 2000 och de därpå följande åren. Sverige uppfyller kriteriet om den offentliga sektorns finanser.

Den svenska kronan har aldrig deltagit i vare sig ERM eller ERM II. Under de två år granskningen omfattar har kronans värde fluktuerat i förhållande till ERM-valutorna och euron, bland annat till följd av det inte finns något uppsatt växel kurs mål. Sverige uppfyller inte växel kurs kriteriet.

Den genomsnittliga långfristiga räntan i Sverige var under tolv månaders perioden fram till och med mars 2000 5,4%, vilket är under referens värdet 7,2%. Referens värdet har aldrig över skridits sedan december 1996. Sverige uppfyller fortfarande kriteriet om konvergens för ränte satserna.

Kommissionens slutsats är att denna granskning inte föranleder någon ändring av Sveriges ställning som medlems stat med undan tag.

2. GREKLAND

2.1. Den nationella lagstiftningens förenlighet med fördraget och stadgan för det europeiska centralbankssystemet [8]

[8] Se bilaga A för en kort beskrivning av fördragets krav inom detta område, i synnerhet när det gäller centralbankernas oberoende.

2.1.1. Bedömning av förenligheten 1998

I december 1997 antog det grekiska parlamentet lagstiftning som syftar till att landet skall uppfylla kraven i fördraget och stadgan. Ändringarna i den nya lagen infördes i Greklands centralbanks stadga av aktieägarna i Greklands centralbank i december 1997. Den ändrade stadgan antogs slutligen av parlamentet i maj 1998.

I konvergensrapporten 1998 ansåg kommissionen att lagstiftningen i Grekland var förenlig med fördragets och ECBS-stadgans krav.

En brist som uppmärksammades var att den ändrade centralbanksstadgan innehöll befogenheter för Greklands centralbank som banken endast kommer att ha så länge Grekland inte har infört euron och banken inte är en integrerad del av ECBS. Detta gällde två punkter: Dels den grekiska centralbankens befogenhet att föreskriva minimireserver och påföljder om dessa inte respekteras - en bestämmelse som inte beaktar ECB:s befogenhet på detta område, dels bankens deltagande i internationella monetära och ekonomiska organisationer utan att ECB:s rätt att godkänna omnämns.

2.1.2. Lagstiftningsåtgärder som vidtagits sedan 1998 och en översikt över gällande lagstiftning

Den lagstiftning som bedömningen grundades på 1998 har fortsatt att gälla sedan dess.

Den 25 april 2000 beslutade Greklands centralbanks bolagsstämma om ett antal förslag till ändringar i centralbankens stadga. De flesta gällde tekniska anpassningar i enlighet med ECBS ram för penningpolitiken. Bland ändringsförslagen finns de två punkter som framhölls som brister i 1998 års konvergensrapport. Den nya stadgan kommer att erkänna ECB:s befogenhet på detta område från det datum då Grekland ansluts till euroområdet. De föreslagna ändringarna förväntas antas av parlamentet före utgången av år 2000.

- Mål

Greklands centralbanks huvudsakliga målsättning skall vara att säkerställa prisstabilitet. Utan att det påverkar huvudmålet skall banken stödja regeringens allmänna ekonomiska politik. När Grekland inför den gemensamma valutan skall banken som en del av ECBS eftersträva huvudmålet att upprätthålla prisstabilitet i enlighet med villkoren i artikel 105.1 i fördraget.

- Oberoende

Det centrala beslutande organet är det penningpolitiska rådet som skall "utforma och genomföra penningpolitiken och besluta i frågor som hänför sig till växelkurspolitiken, betalningssystemets funktion och sedelutgivning". Det penningpolitiska rådet består av centralbankschefen, två vice centralbankschefer och tre andra ledamöter. Deras ämbetstid är sex år. Det allmänna rådet - det andra beslutande organet - svarar för de uppgifter som tilldelats detta organ genom centralbankens stadga, förutom när det gäller frågor som tillhör ECBS behörighetsområde för vilka centralbankschefen är ansvarig.

I artikel 5A i den grekiska centralbanksstadgan anges att " ...varken Greklands centralbank eller någon medlem av dess beslutande organ skall begära eller ta emot instruktioner från regeringen eller från något annat organ. Varken regeringen eller någon annan politisk myndighet skall försöka påverka bankens beslutande organ".

- Integration i ECBS och annan lagstiftning

Från och med den dag Grekland inför den gemensamma valutan skall centralbanken handla i överensstämmelse med ECB:s riktlinjer och instruktioner enligt artikel 105.2 och 105.3 i fördraget och artiklarna 3 och 14.3 i ECBS stadga.

Artikel 12.17 i lagen som trädde i kraft i december 1997 innehåller en generalklausul för att säkerställa förenligheten. Den har följande lydelse: Från och med den dag då euron införs som nationell valuta skall varje rättslig bestämmelse som är oförenlig med EG:s primär- eller sekundärlagstiftning om ECBS och/eller ECB:s verksamhet upphöra att gälla".

2.1.3. Bedömning av förenligheten

Lagstiftningen i Grekland är förenlig med kraven i fördraget och ECBS-stadgan.

Den brist som framhölls i konvergensrapporten 1998 kommer att ha avlägsnats om ändringsförslagen till centralbanksstadgan antas i sin nuvarande form.

2.2. Prisstabilitet [9]

[9] Se bilaga B för beräkning av referensvärde, en diskussion om andra inflationsmått och en kort beskrivning av förbättringarna av det harmoniserade indexet för konsumentpriser (HIKP).

2.2.1. Inflationsutveckling

- Situationen när konvergensrapporten 1998 offentliggjordes

Grekland uppfyllde inte kriteriet för prisstabilitet när 1998 års konvergensrapport offentliggjordes. Den genomsnittliga inflationstakten (HIKP) i Grekland under de 12 månaderna fram till och med januari 1998 var 5,2%, vilket är klart över referensvärdet på 2,7%. Den grekiska inflationstakten hade överskridit referensvärdet under hela perioden från december 1996, även om skillnaden hade minskat.

- Den senaste utvecklingen

>Hänvisning till>

Den trendmässiga nedgången i inflationen i Grekland, vilken enligt det harmoniserade indexet för konsumentpriser (HIKP) har varit tydlig sedan 1996, har fortsatt under de senaste två åren. Denna trend bröts under en kort period i mitten av 1998 till följd av devalveringen av drakman när den gick med i ERM i mars 1998. Från och med de sista månaderna 1999 har den årliga inflationstakten ökat, huvudsakligen på grund av oljeprisökningarna, vilket också har varit fallet i andra medlemsstater.

- Respekt för referensvärdet

Den genomsnittliga tolvmånadersinflationstakten, som är det mått som används vid konvergensbedömningen, har sjunkit stadigt sedan slutet av 1996 när den låg så högt som på 8% (se tabell 2.1). Skillnaden i förhållande till referensvärdet har minskat successivt för att i december 1999 uppgå till noll. Under de efterföljande tre månaderna fram till och med mars 2000 har den genomsnittliga inflationstakten i Grekland legat under referensvärdet (se diagram 2.2).

>Hänvisning till>

I mars 2000 låg referensvärdet på 2,4% beräknat som det aritmetiska medelvärdet av den genomsnittliga tolvmånadersinflationstakten i de tre medlemsstaterna som har det bästa resultatet (Frankrike, Österrike och Sverige) plus 1,5 procentenheter. Motsvarande genomsnittliga inflationstakt i Grekland uppgick 2,0%, vilket var lägre än referensvärdet (se tabell 2.1).

- Resultat i förhållande till andra inflationsmått

Den gynnsamma inflationsutvecklingen i Grekland bekräftas om man använder sig av andra möjliga mått på prisstabilitet (se bilaga B). Ett referensvärde som beräknats på grundval av de tre medlemsstater som har bäst resultat i euroområdet (det vill säga exklusive Sverige men inklusive Tyskland) skulle till exempel ligga på 2,5% vilket innebär att det grekiska relativa resultatet är något bättre. Den genomsnittliga inflationstakten i Grekland befinner sig för närvarande vid den övre gränsen för ECB:s definition av prisstabilitet och ligger 0,6 procentenheter över genomsnittet i euroområdet. Det är värt att notera att två av de medlemsstater som ingår i euroområdet för närvarande har en genomsnittlig inflationstakt som är högre än Greklands.

2.2.2. Underliggande faktorer och förutsättningarna för en hållbar inflationsutveckling

Sedan det tidiga 1990-talet har en stabilitetsinriktad ekonomisk politik där målet varit att gradvis uppnå nominell konvergens, haft en central roll i den grekiska processen mot en minskad inflationstakt. Från att ha legat på närmare 20% 1990 mer än halverades konsumentprisernas ökningstakt (deflator för privat konsumtion) i mitten av 1990-talet. Fram till 1996 grundade sig inflationsbekämpningsstrategin i första hand på den så kallade hårda drakmans politik, det vill säga penningpolitikens huvudsakliga mål var att minska inflationen genom det intermediära målet att hålla fast vid en i stort sett stabil genomsnittlig växelkurs för drakman i förhållande till ecun. Samtidigt konsoliderades budgeten med hjälp av lägre skuldtjänst samt åtgärder för att förbättra skatteintäkterna och bekämpa skatteflykten. Underskottet i den offentliga sektorns finanser som låg på nästan 16% av BNP 1990 minskades till 7,8% av BNP 1996.

I slutet av 1996 inleddes en ny fas när det visade sig att en stramare och mer balanserad makroekonomisk politik krävdes. Att använda växelkursen som en nominell bas hade visat sig vara en framgångsrik strategi när det gällde att minska inflationen i Grekland, men med ökande aktivitet intensifierades arbetskostnadstrycket vilket ledde till en kraftig uppgång av den effektiva växelkursen i reala termer och följaktligen till förlorad konkurrenskraft. Inom ramen för budgeten 1997 inriktades budgetstrategin klart på nedskärningsåtgärder för att kontrollera de löpande primära utgifterna. År 1999 hade det offentliga underskottet minskats till 1,6% av BNP och det primära överskottet ökade betydligt till 5,8% av BNP (se avsnitt 2.3). Penningpolitiken var förhållandevis stram även efter 1996. Inflationen, mätt som deflatorn för privat konsumtion, minskades med ytterligare 5,7 procentenheter till 2,5% 1999.

- Löner och arbetskostnader

Efter en period av måttliga ökningar 1990-93 steg enhetsarbetskostnaderna allt snabbare under åren framtill och med 1997. Löneökningarna inom den offentliga sektorn, som låg klart över den i förväg fastställda gränsen för den perioden, ledde till löneökningar i den privata sektorn som drog nytta av den ökande aktiviteten och höga vinster.

>Hänvisning till>

När den grekiska drakman hade gått med i ERM i mars 1998 förstärktes inkomstpolitikens roll ytterligare som en nyckelfaktor i inflationsbekämpningsstrategin. Den restriktiva inriktningen på lönepolitiken i den offentliga sektorn förstärktes under 1998 genom införandet av en norm för löneökningarna på 2,5% för det året och ökningar i förhållande till den förväntade inflationen under de följande åren. I maj 1998 undertecknades ett tvåårigt nationellt löneavtal för den privata sektorn. Detta avtal medgav minimilöneökningar som inte skulle kompensera för produktivitetsvinsterna under 1998 och 1999 och innehöll en kompensationsklausul för inflation som översteg de fastställda målen för slutet av varje år. Avtalet sågs som ett viktigt första steg emot att skapa en återhållsam lönebildning i Grekland. Avtalet fick till följd att ökningstakten i den nominella ersättningen till de anställda och enhetsarbetskostnaderna bromsades 1998 och 1999 trots förhållandevis dynamisk ekonomisk aktivitet och aktivering av kompensationsklausulen (se tabell 2.2 och diagram 2.3).

- Externt inflytande på de nationella priserna

Den fasta växelkurspolitiken har hjälpt till att säkerställa att den importerade inflationen inte har varit en betydande källa till inflationstryck under det senaste decenniet. På senare tid har processen mot minskad inflationstakt underlättats av låga eller till och med negativa importprisökningar som till stor del beror på sjunkande råvarupriser (exklusive olja). Dessutom var inflationseffekterna av drakmans devalvering i mars 1998 enbart tillfälliga, eftersom de hade absorberats fullt ut under loppet av andra halvåret 1998. Stigande oljepriser ledde till ökande konsumentpriser i slutet av 1999, men tenderade att påverka varupriserna snarare än tjänstepriserna (vilket till en del avspeglar viss avreglering av mer skyddade sektorer i ekonomin).

- Förändringar i indirekt beskattning

Under det sista kvartalet 1998 och under 1999 sänkte regeringen flera gånger de indirekta skattesatserna vilket fick ner den uppmätta inflationstakten genom de mekaniska effekterna på konsumentpriserna. Dessa åtgärder var inte avsedda att tas bort i ett senare skede vilket innebar en permanent effekt på prisnivån. Den totala direkta effekten av sänkningarna av de indirekta skatterna - under förutsättning att dessa förändringar i indirekta skatter i sin helhet övervältras på konsumentpriserna - beräknas på årsbasis uppgå till 0,7 procentenheter 1998 och 0,95 procentenheter 1999. En del av effekterna av de åtgärder som antogs 1999 påverkar fortfarande den uppmätta inflationstakten. Det är viktigt att påpeka att dessa åtgärder, som till största delen vidtogs i slutet av varje år, också hade indirekta fördelaktiga effekter på löneutvecklingen eftersom de medförde att inflationstakten minskade, vilken låg till grund för beräkningarna enligt ovanstående kompensationsklausul.

- Utsikter på medellång sikt

De senaste årens avsevärda framsteg när det gäller att minska inflationen vittnar om att grunderna för prisstabilitet har lagts i Grekland.

De monetära förhållandena kommer förmodligen att lättas upp under upptakten till eurons införande, till följd av att räntesatserna närmar sig euroområdets nivåer, växelkursen går mot omräkningskursen och reservkraven sänks. Samtidigt som denna lättnad i de monetära förhållandena kan förväntas stimulera inhemsk efterfrågan bör dess effekter dämpas i den utsträckning förändringarna i de inhemska räntesatserna och växelkursen har diskonterats av de ekonomiska aktörerna. Den långfristiga räntan har redan sjunkit avsevärt i väntan på att euron skall antas. Eftersom inkomsteffekterna av de lägre räntesatserna är avsevärda bör den efterföljande nedgången när det gäller hushållens disponibla inkomster dessutom dämpa impulser till ökad efterfrågan. En stor del av den offentliga skulden består faktiskt av lån med rörlig ränta från inhemska hushåll. Enligt den grekiska centralbankens uppskattningar kommer konvergensen i räntesatserna att minska hushållens inkomster med 3% av BNP. På lång sikt kommer dock effekterna av de låga räntesatserna i kombination med tillgång till omfattande och likvida eurobaserade finansiella marknader förmodligen att ha en stimulerande effekt på efterfrågan.

Mot bakgrund av detta bör den övriga ekonomiska politiken kraftfullt bidra till att slå vakt om prisstabiliteten. I sitt yttrande om det uppdaterade grekiska konvergensprogrammet som omfattar perioden 1999-2002 [10] uppmanade rådet den grekiska regeringen att stärka inflationsbekämpningsinslaget i de ekonomisk-politiska instrument som den förfogar över, bland annat finans- och inkomstpolitiken. I det uppdaterade konvergensprogrammet 1999 framhålls tydligt de grekiska myndigheternas avsikt att fortsätta den stabilitetsinriktade politiken på medellång sikt för att lägga ytterligare band på inflationen. Finanspolitikens roll skall stärkas; en finanspolitisk åtstramning planeras, i synnerhet för 2001, när effekterna av de expansiva penningpolitiska förhållandena förmodligen kommer att märkas. I det uppdaterade konvergensprogrammet grundas även inflationsbekämpningsstrategin på fortsatt återhållsamma löneökningar i både den offentliga och privata sektorn. I budgeten för 2000 hålls löneökningstakten i den offentliga sektorn kvar på 2,3%. Inom den privata sektorn pågår fortfarande löneförhandlingarna för de två kommande åren. Ett lämpligt tvåårigt nationellt löneavtal år 2000 skulle hjälpa till att hålla nere enhetsarbetskostnaderna. Regeringen har åtagit sig att främja en sådan överenskommelse och det skatte- och bidragspaket som beslutades i september och som medger en ökning av den disponibla inkomsten kan underlätta måttliga löneavtal.

[10] EGT C 60, 2.3.2000, s. 4.

Strukturpolitiken förväntas komplettera ansträngningarna att upprätthålla prisstabiliteten. Det uppdaterade konvergensprogrammet upprepar regeringens åtaganden för att påskynda reformtakten för att åstadkomma förbättrade konkurrensvillkor och bättre fungerande arbets-, varu- och kapitalmarknader. Även om det i allmänhet tar tid att uppnå påtagliga resultat när det gäller strukturreformer kommer avregleringen av elektricitets- och telekommunikationsmarknaderna i början av 2001, till följd av gemenskapslagstiftningens genomförande, att påverka den kortfristiga prisutvecklingen och även medföra att prisstabiliteten bibehålls.

På det hela taget förväntas en viss ökning av konsumentpriserna i Grekland under de kommande kvartalen. Det är dock troligt att denna utveckling är övergående och inte är av den storleksordningen att den kan underminera prisstabiliteten på medellång sikt. Kommissionen prognosticerar för närvarande att konsumentpriserna i Grekland, mätt med hjälp av HIKP, skall öka från 2,1% 1999 till 2,3% 2000 och 2001.

Under förutsättning att finanspolitiken hålls stram och löneökningarna är återhållsamma verkar Greklands kraftigt förbättrade inflationsresultat hållbart. Grekland har respekterat referensvärdet för inflation sedan december 1999. Grekland uppfyller kriteriet för prisstabilitet.

2.3. Situationen för den offentliga sektorns finanser

2.3.1. Förfarandet vid alltför stora underskott

När konvergensrapporten offentliggjordes 1998 uppfyllde inte Grekland kriterierna för den offentliga sektorns finanser. Grekland var fortfarande föremål för ett beslut om att det förelåg ett alltför stort underskott (rådets beslut av den 26 september 1994). Även om det offentliga underskottet hade minskat mycket kraftigt från 13,8% av BNP 1993 till 4,0% 1997 låg underskottet fortfarande klart över referensvärdet på 3%. Den offentliga skuldkvoten var hög och hade nått en topp på 111,6% av BNP 1996 innan den under ett år sjönk till 108,7% 1997.

Under de två senaste åren har Grekland gjort ytterligare framsteg när det gäller att minska det offentliga underskottet och den offentliga skuldkvoten. På grundval av de uppgifter som fanns tillgängliga hösten 1999 [11] bedömdes det att det offentliga underskottet hade minskat till 2,5% av BNP 1998 och väntades minska ytterligare till 1,9% av BNP 1999. Den offentliga skuldkvoten sjönk ytterligare till 106,0% av BNP 1998 (cirka 6 procentenheter lägre än den högsta nivån 1996) och förväntades falla till 104,5% 1999.

[11] Uppgifterna grundade sig fortfarande på ENS 79 som även användes vid upphävandet av besluten om att det förelåg ett alltför stort underskott i andra medlemsstater. I dessa uppgifter beaktades den information som tillhandahållits av de grekiska myndigheterna i september 1999 i enlighet med rådets förordning (EG) nr 3605/93. Eurostat kontrollerade att uppgifterna stämde överens med ENS-bestämmelserna och andra Eurostat-rekommendationer och godkände Greklands uppgifter.

På kommissionens rekommendation beslutade rådet den 17 december 1999 att upphäva det tidigare beslutet om att det förelåg ett alltför stort underskott i Grekland. [12] Eftersom Grekland inte längre är föremål för ett rådsbeslut om att det föreligger ett alltför stort underskott enligt artikel 104.6 i fördraget uppfyller Grekland nu kraven när det gäller den offentliga sektorns finanser.

[12] EGT L 12, 18.1.2000, s. 24.

Den återstående delen av detta avsnitt kommer den aktuella situationen och utsikterna för den offentliga sektorns finanser i Grekland att behandlas med utgångspunkt i de senast tillgängliga uppgifterna.

2.3.2. Rådande budgetläge och prognoser [13]

[13] Från och med mars 2000 används uppgifter på grundval av ENS 95 när det gäller förfarandet vid alltför stora underskott och budgetuppföljning i allmänhet (se även bilaga C). Övergången till ENS 95 medför att underskottet i Grekland 1998 måste justeras upp med 0,7 procentenheter enligt Eurostat. Justeringen beror huvudsakligen på att offentliga transaktioner med statliga företag behandlas på ett tydligare sätt i ENS 95. Vissa transaktioner som tidigare betraktades som finansiella transaktioner har klassificerats om till kapitaltransaktioner vilket påverkar underskottet.

- Underskottet i de offentliga finanserna

År 1999 minskades underskottet i de offentliga finanserna ytterligare till 1,6% av BNP. Finanspolitikens inriktning stramades åt för att hålla tillbaka inflationstrycket från justeringen av växelkursen när drakman gick med i ERM i mars 1998 och dessutom planerades ytterligare nedskärningar av de primära utgifterna. De slutliga resultaten visade dock att förbättringen av den offentliga sektorns finanser 1999 till största delen härrörde från ökade offentliga intäkter medan en minskning av skuldtjänsten till en del kompenserade de offentliga investeringarna som var högre än förväntat. De primära löpande utgifterna sjönk marginellt som en andel av BNP och det primära överskottet uppgick till 5,8% av BNP.

Budgeten för 2000 siktar på ett underskott i de offentliga finanserna på 1,2% av BNP vilket ligger i linje med prognoserna i det uppdaterade konvergensprogrammet. Kommissionens avdelningar prognosicerar underskottet i de offentliga finanserna till 1,3% av BNP för år 2000. Det primära överskottet förväntas ligga kvar på en hög nivå. Lägre skuldtjänst förväntas kompensera lägre offentliga intäkter.

>Hänvisning till>

- Konjunkturcykelns inverkan

Under perioden 1995-99 härrörde den största delen av framgångarna när det gäller att minska underskottet i de offentliga finanserna i Grekland från diskretionära åtstramningsåtgärder och lägre räntekostnader snarare än från konjunkturcykelns inverkan. Enligt de beräkningar som gjorts av kommissionens avdelningar har BNP-gapet minskat under perioden fram till 1999 och förväntas bli positivt från och med 2000. När minskningen av underskottet hade justerats för konjunkturcykelns inverkan var minskningen marginellt mindre än förändringen i det faktiska saldot. Konjunkturcykelns positiva effekter på underskottet i de offentliga finanserna under perioden 1995-99 är mindre än 1 procentenhet av BNP av totalt 8,6 procentenheters förbättring i det faktiska saldot.

- Saneringsåtgärdernas omfattning och sammansättning

Den minskning av underskottet i de offentliga finanserna som ägt rum från och med 1995 har kunnat dra nytta av att ränteutgifterna ständigt har minskat i procent av BNP. Detta blev möjligt genom räntesatsernas progressiva nedgång till följd av minskad inflation, aktiv skuldförvaltning och den inledda minskningen av skuldsättningskvoten. Denna effekt förstärktes dock av förnyade stabiliseringsinsatser som har lett till en betydande konsolidering i synnerhet från och med 1996.

Sedan 1995 har konsolideringen av de offentliga finanserna byggt på korrigeringsåtgärder av vilka en del hade antagits tidigare och andra hade antagits under olika stadier och vidtagits i olika takt. Inledningsvis vidtogs åtgärder 1994 i syfte att bredda skattebaserna och bekämpa skatteflykten samt att effektivisera taxeringen och skatteuppbörden. Sedan vidtogs en rad åtgärder under 1996-97. som bedömdes vara av strukturell natur. Bland annat gällde det åtgärder för att förbättra skatteinkomsterna i syfte att bredda skattebaserna ytterligare, däribland en minskning eller ett avskaffande av ett antal skattelättnader, en ökning av bolagsskatten för finansiella institut samt införande av en fastighetsskatt och en femtonprocentig källskatt på ränta från statspapper.

Andra viktiga åtgärder i paketet inriktades på att hålla tillbaka de primära utgifterna och förbättra kostnadseffektiviteten. En mer överskådlig lönestruktur och strängare anställningsregler inom den offentliga sektorn syftade till att begränsa de löpande utgifterna samtidigt som den offentliga sektorns storlek skulle minskas och utgifterna inom detta område rationaliseras genom begränsning och kontroll av tillväxten av de statliga garantierna.

Sedan 1997 har åtstramningsåtgärderna främst inriktats på de löpande utgifterna. I synnerhet den strikta lönepolitik i den offentliga sektorn som antogs 1998 och som baserades på förväntad inflation ledde till att lönerna i praktiken frystes i reala termer fram till 2000 och eventuellt även därefter.

Denna politik ledde till att den finanspolitiska konsolideringen påskyndades. Det primära överskottet i de offentliga finanserna ökade från 1,0% av BNP 1995 till 5,8% 1999. Denna förbättring härrörde dock huvudsakligen från högre offentliga intäkter, som var särskilt stora 1998 och 1999, samt från ett ökat skattetryck. Dessa förbättringar uppvägdes till en del av ökade investeringar som endast delvis finansierades genom snabbare absorption av medel från EU:s strukturfonder. Löner och andra löpande primära utgifter bidrog nästan inte alls till att minska det totala underskottet under perioden 1995-99 eftersom dessa utgifter inte var särskilt dynamiska.

Den finanspolitiska konsolideringen i Grekland beror i huvudsak på minskningar av underskottet i statsbudgeten. De övriga sektorerna i den offentliga sektorn, i synnerhet det sociala trygghetssystemet, uppvisar ett överskott på mer än 2% av BNP. Detta beror på reformen av det sociala trygghetssystemet 1990-92 som ledde till att avgifterna ökade successivt och att utgifterna rationaliserades.

De offentliga investeringarna i Grekland, som till stor del samfinansierats med medel från EU:s strukturfonder, har legat på en hög och stigande nivå under de senaste åren. I procent av BNP har andelen offentliga investeringar ökat från 3,2% 1995 till 4,2% 1999. Dessutom har de offentliga investeringarna sedan 1998 varit större än underskottet i de offentliga finanserna.

- Utsikter på medellång sikt

Uppdateringen av det grekiska konvergensprogrammet 1999 upprepar strategin från det föregående programmet som syftar till att uppnå nominell konvergens i början av 2000 och göra det möjligt för Grekland att kvalificera sig för inträde i euroområdet den 1 januari 2001. På medellång sikt syftar strategin även till att uppnå en situation för de offentliga finanserna som uppfyller stabilitets- och tillväxtpaktens krav.

Med utgångspunkt i de gynnsamma resultaten 1999 förväntas den finanspolitiska konsolideringen minska underskottet i de offentliga finanserna till 0,2% av BNP 2001. De offentliga finanserna bör sedan uppvisa ett överskott på 0,2% av BNP 2002.

Under perioden fram till år 2002 förväntas de minskade räntekostnaderna vara den viktigaste orsaken till att de offentliga finanserna förbättras. Det primära överskottet bör i stort sett ligga på en oförändrat hög nivå på nära 6% av BNP.

- Skuldutveckling

Den offentliga skuldkvoten i Grekland nådde en topp på 111,3% av BNP 1996, men sedan dess har den sjunkit. Den uppgick till 104,4% av BNP 1999 och kommissionen beräknar att den skall sjunka till 103,7% 2000. I det uppdaterade konvergensprogrammet förväntas skuldkvoten att falla med 6,2% av BNP under perioden 1999-2002 och att ligga under 100% av BNP från och med 2001. Även om en klart nedåtriktad trend har konstaterats är skuldkvoten fortfarande mycket hög och ligger över referensvärdet på 60%.

Skuldkvotens nedgång har planerats och är planerad att fortsätta i långsammare takt än vad som kan förväntas med tanke på det minskade underskottet och den relativt starka BNP tillväxten. Detta avspeglar effekterna - som ofta kallas "stock/flödesjusteringar" - av ett antal faktorer som kan öka skulden, till exempel förändringar av värdet på skuldinstrument som är denominerade i utländsk valuta, förändringar av nettoinnehavet av finansiella tillgångar samt andra statistiska justeringar. Dessa "stock/flödesjusteringar" var mycket stora i Grekland i början av 1990-talet och uppgick i genomsnitt till 3% av BNP per år under perioden 1994-1998.

Minskningen av "stock/flödesjusteringarna" sedan 1998 beror delvis på att inkomster från privatiseringar i större utsträckning har använts för att betala av den offentliga skulden. Privatiseringar har varit planerade sedan den nuvarande stabiliseringsfasen inleddes, men försenades fram till 1998. Paketet med kompletterande åtgärder som presenterades när drakman gick med i ERM i mars 1998 innehöll en mycket omfattande privatiseringsplan som skulle genomföras före utgången av 1999. Följaktligen anslogs ekonomiska medel som uppgick till 2,5% av BNP enligt uppskattningarna i 1999 års uppdatering av det grekiska konvergensprogrammet för att under 1999 betala av på den offentliga skulden.

Skuldens genomsnittliga löptid har gradvis förlängts under de senaste åren för att de offentliga finanserna skall bli mindre sårbara för räntechocker. Den genomsnittliga löptiden på nyemitterade skuldinstrument ökade från 1,6 år 1994 till över 6 år 1999.

Med utgångspunkt från de uppgifter som presenteras i detta avsnitt kan man dra slutsatsen att situationen för de offentliga finanserna i Grekland, som för närvarande inte är föremål för ett beslut om att det föreligger ett alltför stort underskott, har förbättras ytterligare under 1999 och förmodas göra det även under år 2000. Det finns ingen anledning för kommissionen att på nytt sätta igång förfarandet vid alltför stora underskott i Grekland.

2.4. Växelkursstabilitet

I konvergensrapporten 1998 ansågs Grekland inte uppfylla växelkurskriteriet. Även om den grekiska drakman gick med i ERM i mars 1998 deltog den inte i växelkursmekanismen under den granskade tvåårsperioden (fram till och med februari 1998). Drakman hade varit relativt stabil gentemot ERM-valutorna under den granskade perioden, men hade tidvis varit utsatt för spänningar som motverkades genom höjningar av de inhemska räntesatserna och genom interventioner på valutamarknaden.

>Hänvisning till>

Bedömningen av växelkurskriteriet i denna rapport görs på grundval av den analytiska ram som presenteras i bilaga D och som även beaktar det systemskifte som ägde rum när euron infördes i början av 1999. Liksom i konvergensrapporten 1998 bedöms växelkursstabiliteten under perioden närmast före eurons införande genom drakmans kursrörelser gentemot ERM:s medianvaluta [14]. Från och med den 1 januari och framåt är kursavvikelsen i förhållande till euron den relevanta indikatorn. I diagram 2.5 och tabell 2.6 sammanfattas kursavvikelsernas rörelser under granskningsperioden.

[14] Medianvalutan inom ERM definieras som den valuta om ligger närmast sin centralkurs gentemot ecun mätt med utgångspunkt från den fastställda växelkursen för varje given dag.

Den tvåårsperiod som omfattas av den aktuella bedömningen sträcker sig från april 1998 till mars 2000. Den grekiska drakman gick med i växelkursmekanismen (ERM) den 16 mars 1998, det vill säga alldeles före inledningen av den aktuella tvååriga bedömningsperioden. Sedan den 1 januari 1999 har drakman deltagit i den nya växelkursmekanismen (ERM II).

När drakman gick med i ERM sattes dess centralkurs gentemot den tyska marken till cirka 12,4% under den genomsnittliga marknadskursen under de tio närmast föregående dagarna. Eftersom växelkursen på marknaden inte sjönk till centralkursens nivå blev den verkliga devalveringen något mindre.

Under den följande perioden stöddes drakmans växelkurs av en stram finans- och penningpolitik i syfte att förstärka de offentliga finanserna och få ner inflationen, och följaktligen påskynda den makroekonomiska konvergensen mot euroområdet. Greklands centralbank höll de nominella och reala räntesatserna klart högre än räntorna i resten av det framtida euroområdet för att hålla tillbaka prisinflationen [15]. Trots det kortlivade spekulativa trycket i april 1998, vilket föranleddes av rykten om en eventuell devalvering av drakman i samband med beslutet i maj om att delta i EMU, uppnådde den förändrade politiken snabbt trovärdighet på de finansiella marknaderna vilket ledde till stort kapitalinflöde och som drev upp växelkursen. I början av augusti 1998 låg drakman cirka 8% över centralkursen gentemot medianvalutan inom ERM (se diagram 2.5) och under sommaren började Greklands centralbank att neutralisera effekten av en del av kapitalinflödena för att förebygga att drakmans värde steg ytterligare.

[15] I Grekland låg den genomsnittliga räntan på skuldinstrument med en löptid på 3 månader på 13,9% 1998 och 10,3% 1999 i jämförelse med 3,9% och 3,0% i euroområdet.

Drakmans uppgång avbröts tillfälligt av omvälvningarna på de internationella finansiella marknaderna under sommaren och hösten 1998 till följd av att Ryssland i augusti tillfälligt ställde in betalningarna. Till att börja med uppstod det bara spänningar på den grekiska obligationsmarknaden, men dessa spred sig sedan snabbt till penning- och valutamarknaderna. Marknadsräntorna steg kraftigt, i motsats till den rådande utvecklingen inom resten av EU, och drakman föll med cirka 4% under augusti månad 1998. Greklands centralbank höjde inte styrräntorna, men ingrep på den internationella valutamarknaden för att undvika alltför stora växelkursfluktuationer. [16]

[16] Under den ryska krisens efterdyningar i augusti 1998 steg marknadsräntan avsevärt. Räntan på tremånaders penningmarknadsinstrument gick upp med 5-6 procentenheter under augusti månad och närmade sig tillfälligtvis 18,5% i slutet av augusti. På motsvarande sätt ökade ränteskillnaden gentemot Tyskland till nästan 15 procentenheter i slutet av augusti. Dessa ökningar var dock kortlivade och ränteskillnaden var snart nere på den nivå som rådde före krisen, det vill säga cirka 9,5 procentenheter. Uppgången i de långfristiga räntorna var lägre - cirka 2 procentenheter - men mer ihållande. Ränteskillnaden gentemot Tyskland för långfristiga skuldinstrument ökade i augusti från 2,9 till 4,2 procentenheter. I oktober 1998 nådde den en toppnivå på 4,7 procentenheter och kom inte tillbaka till sin utgångsnivå förrän i början av 1999.

I början av 1999 hade den grekiska drakman återhämtat sig fullt ut och låg då cirka 7% över sin centralkurs i ERM II gentemot euron på 353,109 GRD/EUR. Uppgången fortsatte i januari 1999 och drakman nådde en maximinivå på 9,2% över centralkursen i slutet av månaden. Därefter började drakman närma sig sin centralkurs inom ERM II till följd av en minskning av skillnaden i den kortfristiga räntesatsen gentemot euroområdet. Den 14 januari 2000, då marknadskursen fortfarande låg mer än 6% över centralkursen, begärde de grekiska myndigheterna att centralkursen skulle skrivas upp. Den nya kursen fastställdes till 340,75 GRD/EUR från och med den 17 januari 2000 vilket innebär att drakman hade skrivits upp med 3,6% gentemot centralkursen.

Till följd av uppskrivningen och den gynnsamma inflationsutvecklingen sänkte Greklands centralbank den viktiga 14-dagars inlåningsräntan med 100 räntepunkter till 9,75% den 28 januari 2000 och sedan med ytterligare 50 räntepunkter den 8 mars 2000. Ränteskillnaden i euroområdet föll på motsvarande sätt från 6,1 procentenheter i början av 2000 till 5 procentenheter i mitten av mars och stödde på så sätt tillnärmningen av drakman till dess nya centralkurs inom ERM II. I slutet av granskningsperioden låg drakman 1,8% över centralkursen.

Under granskningsperioden avvek drakmans marknadskurs från centralkursen gentemot medianvalutan och sedan euron i genomsnitt med 6,4%. Drakmans växelkurs (gentemot den tyska marken fram till den 31 december 1998 och därefter gentemot euron) har i allmänhet uppvisat låg och minskande volatilitet under granskningsperioden med undantag för perioden med oro på finansmarknaderna under senare delen av 1998.

Ovanstående kan sammanfattas enligt följande:

* Drakman har deltagit i ERM och därefter i ERM II under en total period på mer än två år.

* Drakman låg över sin centralkurs i ERM gentemot medianvalutan under hela perioden april-december 1998. Efter införandet av euron ERM II har drakman hela tiden legat över sin centralkurs i ERM II gentemot euron.

* Under granskningsperioden har drakmans centralkurs i ERM eller ERM II aldrig devalverats.

* Även om drakman utsattes för visst tryck när det var som oroligast på de internationella finansmarknaderna sommaren 1998 var detta tryck bara tillfälligt och innebar ingen avsevärd förändring för den grekiska valutans ställning i ERM.

Därför uppfyller Grekland växelkurskriteriet.

2.5. Långfristig ränta [17]

[17] Se bilaga E för information om beräkning av referensvärdet för den långfristiga räntan och och vilka uppgifter som använts.

När konvergensrapporten 1998 offentliggjordes uppfyllde inte Grekland konvergenskriteriet för långfristig ränta. Den genomsnittliga långfristiga räntesatsen i Grekland under året fram till och med januari 1998 var 9,8%, vilket är klart över referensvärdet på 7,8%.

>Hänvisning till>

Under 1990-talet har Greklands centralbank bedrivit en inflationsbekämpningsstrategi som har grundats på en stram penningpolitik och en stark växelkurs. Efter inträdet i ERM i mars 1998 hölls den kortfristiga räntesatsen på en relativt hög nivå, både i nominella och reala termer, och drakman låg över de bilaterala centralkurserna i ERM. Efter hand som processen mot en minskad inflationstakt ökade i trovärdighet och konsolideringen av finanspolitiken fortsatte började den långfristiga räntan att sjunka mot euroområdets nivå, även om skillnaden fortsatte att vara betydande (se diagram 2.6).

Oron på de internationella finansmarknaderna under sommaren och hösten 1998 avbröt tillfälligtvis konvergensen. Efter det att Ryssland i augusti 1998 tillfälligt ställde in betalningarna uppstod det spänningar på den grekiska obligationsmarknaden, vilket ledde till att ränteskillnaderna när det gällde tioåriga referensobligationer mellan Grekland och genomsnittet i euroområdet ökade kraftigt från 2,9 procentenheter i slutet av juli till 4,2 procentenheter i slutet av augusti. Avvikelsen nådde en topp i oktober när den uppgick till 4,7 procentenheter. I januari 1999 hade avvikelsen återgått till den nivå som gällde före krisen och sedan dess har i den långfristiga räntan konvergerat ytterligare. I mars 2000 hade avvikelsen mellan Grekland och euroområdet när det gäller räntan på tioåriga obligationer sjunkit till cirka 80 räntepunkter.

>Hänvisning till>

Diagram 2.7 visar utvecklingen av tolvmånadersgenomsnittet för den långfristiga räntan i Grekland i jämförelse med referensvärdets utveckling (den övre kanten av den korridor som anges i diagrammet) vilket har betydelse för bedömningen av om kriteriet i fördraget är uppfyllt. Sedan 1996 har den genomsnittliga räntan i Grekland sjunkit och i oktober 1999 tangerade den referensvärdet och sedan dess har den legat under referensvärdet. I mars 2000 - det senaste datumet för vilket det finns tillgängliga uppgifter - låg referensvärdet, som erhålls genom den genomsnittliga långfristiga räntan i Frankrike, Österrike och Sverige plus 2 procentenheter på 7,2% (se bilaga E). Tolvmånadersgenomsnittet för räntan på tioåriga grekiska referensobligationer låg på 6,4%, det vill säga under referensvärdet. Grekland uppfyller således konvergenskriteriet för långfristig ränta.

2.6. Övriga faktorer

2.6.1. Resultat av marknadsintegrationen

- Utvecklingen på produktmarknaderna

Statistik över handel och utländska direktinvesteringar visar att den grekiska ekonomin inte är lika integrerad med de europeiska produktmarknaderna som de andra medlemsstaternas ekonomier. Den grekiska handeln med EU som andel av BNP [18] uppgick till 10% under perioden 1996-98 och är den lägsta inom EU, vilket delvis kan hänföras till Greklands perifera läge. Dessutom har handeln i förhållande till BNP minskat något sedan början av 1990-talet (från 11,3% 1990 till 9,7% 1997). Denna nedgång kan mycket väl förklaras av de politiska problemen i det angränsande före detta Jugoslavien. År 1998 ökade dock handeln som andel av BNP igen till 10,4%, vilket vittnar om de senaste ekonomiska reformerna som genomförts av den grekiska regeringen. Inflödet av utländska direktinvesteringar är också relativt lågt. Övriga EU-länders investeringar i Grekland som en andel av BNP för perioden 1996-98 uppgick till 0,7% vilket var långt under EU-genomsnittet på 1,7%. Detta avspeglar också att gränsöverskridande fusioner och förvärv av grekiska företag är relativt ovanligt. En trendmässig ökning kan dock skönjas även på detta område. Samtidigt som EU:s direktinvesteringar som andel av BNP ständigt låg under 0,5% under perioden 1993-96 steg denna andel till 0,7% 1997 och 0,9% 1998.

[18] Definieras enligt följande: (import från andra EU-länder + export till andra EU-länder)/(2*BNP).

Att den grekiska ekonomin inte är lika integrerad med de europeiska produktmarknaderna som de andra medlemsstaternas ekonomier kan hänga samman med bristen på konkurrens på de grekiska produktmarknaderna och leda till relativt höga prisnivåer. De aggregerade priserna före skatt i Grekland är högre än vad som skulle kunna förväntas i ett land med jämförelsevis låg levnadsstandard. Samtidigt som priserna på förädlade varor 1997 låg precis under EU-genomsnittet - ett tecken på att den grekiska tillverkningsindustrin ändå var utsatt för konkurrens från de andra medlemsstaterna - var priserna [19] på viss utrustning, till exempel kontorsmaskiner och datorer, relativt höga. Prisnivåerna inom tjänste- och byggnadssektorerna låg klart under de genomsnittliga EU-nivåerna, vilket var väntat. Priset på transporttjänster - ett extremfall - var lägre än hälften av EU-genomsnittet.

[19] Det finns ingen administrativ kontroll av de grekiska prisnivåerna, med undantag för raffinerade oljeprodukter och läkemedel.

Grekland har också varit förhållandevis sent ute när det gäller att inleda de ekonomiska reformerna. Till följd av detta måste följande hinder fortfarande undanröjas för att Grekland skall kunna integreras fullt ut på de europeiska produktmarknaderna:

- Grekland har varit långsamma när det gäller att genomföra lagstiftningen om den inre marknaden och i november 1999 var icke-genomförandegraden högre i Grekland än i någon annan medlemsstat.

- En avregleringsprocess håller på att genomföras för att öppna upp nätverksamheten för konkurrens, om än i en långsammare takt än i andra medlemsstater. På den nationella marknaden fortsätter de offentligägda företagen dock att ha en viktig roll.

Följande reformer har dock inletts under den senaste tiden för att förbättra situationen:

- En förhållandevis hög andel anbud om offentlig upphandling publiceras i Europeiska gemenskapernas tidning.

- Privatiseringen av offentligägda företag har fortsatt, huvudsakligen när det gäller telekommunikationer, oljeraffinaderier, vatten, servicetjänster inom lufttransportsektorn och banker. De statliga företagen är i större utsträckning utsatta för marknadskrafterna och tillhandahållandet av tjänster har rationaliserats successivt.

- Utvecklingen på de finansiella marknaderna

Den grekiska marknaden för statspapper har utvecklats snabbt under de senaste åren. Ett system med s.k. Primary Dealers infördes 1997 som omfattar både nationella och utländska banker. En elektronisk andrahandsmarknad för handel med värdepapper infördes 1998 som från och med januari 1999 också omfattar primär marknaden (offentliga auktioner). I februari 2000 emitterade Grekland sina första obligationer sedan den nya skuldförvaltningskontoret inrättades och detta var även Greklands första obligationsemission i euro. Det var ett nytt steg i den strategiska utvecklingen att använda riktade internationella obligationer för att dra till sig fler internationella investerare till statsobligationsmarknaden före ett eventuellt införande av euron. Detta euro-denominerade obligationslån är Greklands första "parallell" obligation, vilket kommer att sammanlänkas med ett benchmarklån denominerat i drakma med identiska villkor och löptid och som emitterades i mars 2000. Om euron införs i Grekland avser man att redenominera sina i inhemsk valuta denominerade statsobligationer till euro och därigenom skapa stora och likvida obligationslån.

Viktiga strukturreformer har genomförts på fondbörsen under det senaste året. I synnerhet har villkoren för att notera aktier gjorts mer flexibla och harmoniserats med villkoren i andra medlemsstater. De andra reformerna omfattar utökning av handelstiderna, introduktion av ett integrerat elektroniskt handelssystem, integration av börsen för derivatinstrument och en planerad ny aktiemarknad för små och medelstora företag med hög tillväxt. År 1999 anskaffade dubbelt så många företag (156) kapital på Atens fondbörs jämfört med året före. Den totala mängden anskaffat kapital fyrdubblades och uppgick till mer än 3 300 miljarder drakmer.

Under de två senaste åren har avsevärda strukturförändringar genomförts inom banksektorn. Ett antal offentligägda banker har privatiserats och ytterligare privatiseringar är planerade i år. Dessutom genomförs ständiga rationaliseringar inom banksektorn till följd av fusioner och förvärv. Vinsterna inom den grekiska banksektorn har ökat under det senaste året, vilket delvis är en följd av sektorns kraftiga tillväxt under den senare delen av 1990-talet.

2.6.2. Betalnings- och bytesbalansen

År 1999 uppvisade den grekiska bytesbalansen ett underskott på 1,4% av BNP. [20] Handelsbalansen uppvisade ett underskott på 13,1% av BNP medan tjänstebalansen hade ett överskott på 5,7% av BNP. Transfereringsbalansen netto uppgick till totalt 6% av BNP. Transfereringsbalansen netto innefattar medel från EU:s strukturfond och från sammanhållningsfonderna på nästan 3% av BNP.

[20] Uppgifterna i detta avsnitt baseras på nationalräkenskapsstatistik enligt ENS 95.

Bytesbalansen försämrades 1996 och 1997 på grund av att den reala apprecieringen av växelkursen och den inhemska efterfrågans relativt starka tillväxt i förhållande till handelspartner. Till följd av att den grekiska drakman devalverades och gick med i ERM i mars 1998 ökade exporten. Trots en ekonomisk tillväxt som låg över EU:s genomsnitt förbättrades bytesbalansen 1998 och 1999. Med hänsyn till att den nationella efterfrågan fortsätter att öka kraftigt och devalveringseffekterna slår igenom förväntas underskottet i bytesbalansen i år att öka till cirka 2% av BNP.

De fasta bruttoinvesteringarna har ökat markant i Grekland och uppgick till cirka 23% av BNP 1999 (vilket skall jämföras med en genomsnittlig investeringsgrad i euroområdet på cirka 21% av BNP). Det offentliga bruttosparandet i Grekland vändes till ett överskott 1999 och den privata sektorns bruttosparande uppgick till 19% av BNP 1999, vilket är något lägre än genomsnittet i euroområdet. På grundval av dessa indikatorer verkar underskottet i den grekiska bytesbalansen för närvarande snarare bero på kraftiga investeringar än otillräckligt nationellt sparande (se tabell 2.9).

Det kraftiga underskottet i handelsbalansen, det avsevärda överskottet i tjänstebalansen och den positiva transfereringsbalansen är alla tre typiska för den grekiska bytesbalansen. Efter hand som den grekiska ekonomin närmar sig EU-genomsnittet i form av produktivitet och levnadsstandard är det i ett längre perspektiv troligt att EU-transfereringarna kommer att minska från den nivå som delvis säkerställdes enligt den tredje ramen för gemenskapsstöd 2000-2006. Samtidigt skiljer sig de grekiska exportinkomsternas struktur från strukturerna i andra euroekonomier på grund av det kraftiga beroendet av turistnäringen och en mycket blygsam export från tillverkningsindustrin (exporten av förädlade varor till euroområdet uppgår till endast något mer än 3% av BNP). För att uppnå ett förbättrat exportresultat i Grekland på medellång sikt krävs förbättringar på utbudssidan i form av arbetsproduktivitet och en breddning av produktsortimentet.

2.6.3. Enhetsarbetskostnader och andra prisindex

Granskningen av enhetsarbetskostnadernas och andra prisindex utveckling, som krävs enligt artikel 121.1, återfinns i det avsnitt som behandlar prisstabilitet (se avsnitt 2.1.2).

3. SVERIGE

3.1. Den nationella lagstiftningens förenlighet med fördraget och stadgan för det europeiska centralbankssystemet [21]

[21] I bilaga A ges en kort beskrivning av de krav som fördraget ställer på detta område, särskilt i fråga om central bankernas oberoende.

3.1.1. Bedömning av förenligheten 1998

I 1998 års konvergens rapport drog kommissionen slutsatsen att den svenska lagstiftningen inte var förenlig med fördraget och ECBS-stadgan. Följande oförenligheter påpekades:

- Centralbanken hade inte någon lagstadgad oberoende ställning.

- Bland de lagstiftningsåtgärder som förbereddes ingick en ändring av regerings formen. Eftersom regeringsformen är en av grundlagarna, måste ändringen godkännas slutgiltigt av den riksdag som tillträdde efter de allmänna valen i september 1998. Det stod därför klart att den svenska centralbanken inte skulle ha någon oberoende ställning vid tiden för upprättandet av ECBS.

- Lagförslaget säkerställde inte att centralbanken integrerades fullständigt i ECBS. Framför allt erkändes inte i bestämmelserna om bankens befogenheter på det penning politiska området ECBS befogenheter på samma område.

Utöver dessa oförenligheter uppmärksammade kommissionen också följande två brister i de lagförslag som förelåg under våren 1998:

- Enligt den föreslagna lagstiftningen skulle Riksbanken ensam ha rätt att ge ut sedlar. Därigenom erkändes inte ECBS befogenheter på området enligt artikel 106 i fördraget.

- Förbudet för Riksbanken att begära eller ta emot instruktioner omfattade endast penningpolitiska frågor, och inte alla de uppgifter för ECBS som anges i artikel 105 i fördraget.

3.1.2. Lagstiftningsåtgärder som vidtagits sedan 1998 och en översikt över gällande lagstiftning

Den svenska regeringen hade i november 1998 överlämnat en proposition till riksdagen om ändring av regeringsformen, riksdags ordningen och lagen om Sveriges riksbank. För en ändring av regeringsformen krävs godkännande genom två riksdagsbeslut med mellanliggande val. Riksdagen godkände ändringarna av regerings formen för första gången i mars 1998 och för andra gången i november 1998, efter de allmänna valen. Vid det senare tillfället antog riksdagen även ändringarna av riksdags ordningen och riksbankslag samt en ny lag om valutapolitik, genom vilken ansvaret för övergripande valutapolitiska frågor överfördes från central banken till regeringen. Denna nya lagstiftning trädde i kraft i sin helhet den 1 januari 1999.

Den lagstiftning som antogs i november 1998 skilde sig inte väsentligt från de förslag som låg till grund för granskningen i 1998 års konvergens rapport.

- Verksamhetsmål

Riksbankens verksamhetsmål definieras på följande sätt:

"Målet för Riksbankens verksamhet skall vara att upprätthålla ett fast penning värde. Riksbanken skall också främja ett säkert och effektivt betalnings väsende." (1 kap. 2 Riksbankslagen).

- Oberoende

Enligt den ändrade riksbankslagen inrättades en direktion med uppgift att fastställa penning politiken. Direktionen består av sex ledamöter varav en är ordförande och chef för Riksbanken. Samtliga ledamöter utses av riksbanks fullmäktige för en tid av sex år. Fullmäktige består av elva ledamöter som väljs av riksdagen. Dessa utövar tillsyn men har inga befogenheter i fråga om penning politiken.

1998 års reform innehöll även ytterligare väsentliga inslag som syftade till att skapa en oberoende ställning för Riksbanken. Särskilt anges i den ändrade regerings formen att ingen myndighet får bestämma hur Riksbanken skall besluta i frågor som rör penning politik. I riksbanks lagen fastställs vidare att direktions ledamöterna inte får söka eller ta emot instruktioner i penning politiska frågor. Före 1998 års reform var Riksbanken skyldig att samråda med regeringen innan den fattade penningpolitiska beslut. I den ändrade riksbankslagen föreskrivs i stället att Riksbanken skall informera regeringen inför alla viktiga penning politiska beslut.

- Integration i ECBS och annan lagstiftning

Behörigheten i penningpolitiska frågor tilldelas Riksbanken utan någon hänvisning till ECBS behörighet på detta område. Även bankens rätt att uppställa kassakrav i penning politiskt syfte fastställs utan någon hänvisning till ECBS.

3.1.3. Bedömning av förenligheten

Den svenska lagstiftningen uppfyller inte kraven i fördraget och ECBS-stadgan. Följande oförenlighet måste uppmärksammas:

* Den lagstiftning som gäller sedan den 1 januari 1999 säkerställer inte att Riksbanken integreras fullt ut i ECBS. Särskilt skall framhållas att ECBS befogenheter på det penning politiska området inte erkänns i de bestämmelser som rör Riksbankens befogenheter i detta avseende.

Vidare kvarstår följande brister:

* Definitionen av målen för Riksbankens verksamhet omfattar prisstabiliteten, men däremot saknas en hänvisning till stödjandet av den allmänna ekonomiska politiken inom gemen skapen, ett mål som ECBS enligt artikel 105.1 i fördraget skall verka för utan att åsidosätta pris stabilitets målet.

* Riksbankens ensamrätt att ge ut sedlar formuleras utan något erkännande av ECBS befogenheter på detta område.

* Förbudet för offentliga myndigheter att ge, och för ledamöterna i Riksbankens beslutsfattande organ att söka eller ta emot, instruktioner omfattar i själva riksbankslagen endast penning politiska frågor. Att denna bestämmelse skall tillämpas på alla uppgifter som står i samband med ECBS nämns endast i motiveringen till lagen.

3.2. Prisstabilitet [22]

[22] I bilaga B redogörs för beräkningen av referensvärdet, andra inflations standarder diskuteras och förbättringarna av de harmoniserade indexen för konsument priser (HIKP) beskrivs kort.

3.2.1. Inflationsutveckling

- Situationen vid tiden för 1998 års konvergensrapport

Sverige uppfyllde redan kriteriet om prisstabilitet vid den granskning som låg till grund för 1998 års konvergens rapport. Den genomsnittliga inflations takten i Sverige under tolv månaders perioden fram till och med januari 1998 var 1,9%, vilket var lägre än referens värdet 2,7%. Den svenska inflations takten hade legat under referens värdet under hela tiden från och med december 1996, och under månaderna från och med december 1996 till och med september 1997 hade Sverige varit en av de tre medlems stater som hade de bästa resultaten i fråga om pris stabilitet.

-

>Hänvisning till>

Den senaste utvecklingen

Efter att ha stigit under 1997 gick den årliga inflations takten (mätt utifrån förändringen av HIKP-index för den aktuella månaden i förhållande till tolv månader tidigare (se diagram 3.1)) tillbaka under 1998 och nådde 0% under hösten 1998. Under 1999 var årstakten fortfarande dämpad under första halvåret med steg mot slutet av året och hade i mars 2000 nått 1,4%.

- Iakttagande av referensvärdet

Den genomsnittliga inflations takt under en tolvmånaders period som används vid konvergens bedömningen har fluktuerat i Sverige men har hela tiden legat under referens värdet. Efter att ha stigit till något över 2% under första halvåret 1998 sjönk den års inflations takten brant till en mycket låg nivå. Sedan februari 1999 har Sverige varit en av de tre medlems staterna med de bästa resultaten i fråga om pris stabilitet (se diagram 3.2).

>Hänvisning till>

>Hänvisning till>

I mars 2000 var de tre bäst presterande staterna i fråga om pris stabilitet Frankrike, Österrike och just Sverige. Det enkla aritmetiska medel värdet för den genomsnittliga årsinflations takten var i dessa tre länder 0,9%. Referens värdet, som beräknats på samma sätt som i 1998 års konvergens rapport, var 2,4%. I mars 2000 var den genomsnittliga inflations takten i Sverige 0,8%, dvs. gott och väl under referens värdet (se tabell 3.1 och diagram 3.2).

- Prestation utifrån andra inflations standarder

Sveriges goda prestationer i fråga om inflationen framträder också tydligt om man bedömer dem utifrån andra möjliga inflations standarder (se tabell B.1 i bilagan). Om man utesluter Sverige från beräkningen av referens värdet och i stället bygger denna på de tre länder inom euro området som hade de bästa resultaten blir referens värdet aningen högre, 2,5%. Sverige var dessutom i mars 2000 den bäst presterande medlems staten inom hela EU. Den genomsnittliga inflations takten i Sverige låg betydligt under den övre gränsen på 2% i ECB:s definition av pris stabilitet.

3.2.2. Underliggande faktorer och förutsättningarna för en hållbar inflationsutveckling

>Hänvisning till>

Under första hälften av 1990-talet minskades inflations takten framgångsrikt i Sverige, och inflationen har sedan 1995 hela tiden legat på en låg nivå. Till den inflations sänkande processen bidrog den mycket långsamma ökningen av enhets arbets kostnaderna, särskilt under 1993 och 1994 (se diagram 3.3). Därefter har ersättningarna per anställd ökat i måttlig takt, och detta har i förening med en gynnsam produktivitets utveckling lett till en fortsatt låg ökning av enhets arbets kostnaderna (se även tabell 3.2). Liksom i andra medlems stater har det förekommit ett visst inflations tryck under de senaste månaderna till följd av de höjda olje prisernas effekter på nivån på importpriserna som helhet, men generellt sett har import kostnaderna under de senaste åren också varit en återhållande faktor för prisutvecklingen.

Sedan 1992 har Sverige haft ett klart uttryckt inflationsmål för penning politiken och haft ett flexibelt växel kurs system. Denna strävan efter pris stabilitet som mål för penning politiken har ytterligare stadfästs genom den nya lagstiftning om Riksbankens ställning som trädde i kraft 1999. Riksbankens inflations mål är 2%, mätt utifrån det nationella konsument pris indexet KPI med ett tolerans utrymme på ±1 procent enhet. Sedan oktober 1999 har Riksbanken angivit att dess löpande penning politik grundas på en bedömning av den underliggande inflationen mätt enligt UND1X [23].

[23] UND1X definieras som KPI minus räntekostnader och direkta effekter av ändringar av indirekt beskattning och subventioner.

Den underliggande inflations takten har under flera år legat under Riksbankens inflationsmål , men inom tolerans utrymmet. Sedan 1996 har den underliggande inflationen i genomsnitt varit 1,5%. Den förväntade inflationen på medel lång sikt är stadigt förankrad kring inflations målet, dvs. i närheten av 2%. I mars 2000 var UND1X 1,6% på års basis.

Det bör påpekas att de svenska ramarna för pris stabilitets strävandena skiljer sig från dem som gäller inom euro området. Medan ECB:s direktions definition av pris stabilitet innebär att den årliga ökningen av HIKP för euro området understiger 2% på medellång sikt, är den svenska definitionen symmetrisk kring 2% med ett tolerans utrymme på ± en procentenhet. Även de indikatorer som används för inflations målet är annorlunda: HIKP motsvaras varken av KPI eller det nu använda UND1X. Även om detta hittills inte har givit upphov till några svårigheter, måste Sverige vid något tillfälle behandla frågan, särskilt om väsentliga inflations skillnader skulle uppstå mellan Sverige och euro området till följd av att två olika inflations mål tillämpas.

Sverige har iakttagit referens värdet för inflationen under hela tiden från och med december 1996 och har sedan februari 1999 varit en av de tre bäst presterande medlemsstaterna i fråga om pris stabilitet. Sverige uppfyller därför fortfarande kriteriet om pris stabilitet.

3.3. Situationen för den offentliga sektorns finanser

3.3.1. Förfarandet vid alltför stora underskott

I 1998 års konvergensrapport fann kommissionen att situationen i Sverige hade korrigerats, när det gällde det alltför stora underskottet. Enligt då tillgängliga uppgifter hade underskottet i de offentliga finanserna sjunkit kraftigt och kontinuerligt från 12,2% av BNP 1993 till 0,8% 1997, vilket var under referens värdet, och för 1998 förväntades ett överskott. Den offentliga skuld kvoten hade kulminerat 1994 med 79,0% och därefter minskat varje år. 1997 låg den på 76,6% och en fortsatt minskning förväntades för 1998 och följande år. Med hänsyn till denna bedömning och parallellt med antagandet av rapporten rekommenderade kommissionen därför rådet att upphäva beslutet (av den 10 juli 1995) om att det förelåg ett alltför stort underskott i Sverige.

Utifrån denna rekommendation antog rådet den 1 maj 1998 ett beslut om upphävande av beslutet om förekomsten av ett alltför stort under skott i Sverige [24]. Eftersom Sverige inte omfattas av något rådsbeslut enligt artikel 104.6 i fördraget om att ett alltför stort under skott föreligger, uppfyller Sverige kriteriet om de offentliga finansernas ställning.

[24] EGT L 139, 11.5.1998, s. 19.

I fortsättningen av detta avsnitt ges en översikt över det nu rådande budget läget och aktuella prognoser för Sverige utifrån de senaste tillgängliga uppgifterna.

3.3.2. Rådande budgetläge och prognoser [25]

[25] Från och med mars 2000 används uppgifter baserade på ESA 95 vid förfaranden som gäller alltför stora under skott och även generellt vid budget övervakning (se även bilaga C).

På senare tid har de svenska offentliga finanserna förbättrats väsentligt: ett underskott på 11,9% av BNP 1993 har vänts till ett överskott på 1,9% under 1998 [26] och 1999. För 2000 förutser kommissionen en ökning av överskottet till 2,4% (se tabell 3.3 och diagram 3.4). Under tiden 1995 -- 1998 var nästan hela denna förbättring av strukturell natur, och konjunktureffekterna har stått för en relativt begränsad del. Den underliggande förbättringen avstannade dock 1999 och mot bakgrund av den starka ekonomiska tillväxten finns det indikationer på skatte lättnader under år 2000, vilket skulle medföra att det konjunktur rensade överskottet reduceras i viss utsträckning.

[26] 1998 ökades överskottet genom en engångs försäljning av pensions fonds tillgångar i fastigheter, motsvarande 0,9% av BNP.

Mellan åren 1995 och 1999 har det konjunkturrensade saldot för de offentliga finanserna förbättrats med 9,4% av BNP (se tabell 3.4). En liten del av denna förbättring berodde på minskande ränte betalningar, men den viktigaste orsaken var att primär balansen förbättrades med 7,8% av BNP: vilket till mer än hälften var ett resultat av att kvoten för de primära utgifterna hade minskats (bl.a. på grund av att de fasta kapital kostnaderna sjönk), men ökningen av inkomstkvoten fram till 1998 bidrog också kraftigt. Den betydande budget konsolideringen under de senaste åren har således i första hand byggt på utgifts minskningar men även i väsentlig utsträckning uppnåtts genom ett ökat skattetryck.

>Hänvisning till>

Sveriges uppdaterade konvergensprogram antogs av regeringen i november 1999, och rådet avgav sitt yttrande i januari 2000 [27]. Det omfattar tiden fram till och med år 2002 och förutser överskott i de offentliga finanserna motsvarande cirka 2% av BNP varje år i enlighet med stabilitets- och tillväxt pakten (se tabell 3.5). Budgetstrategin bygger fortfarande på en strikt kontroll av de offentliga utgifterna och en fortsatt minskning av de offentliga utgifterna i förhållande till BNP. Samtidigt införs skatte sänkningar, vilket vänder den trend som har rått under åren fram till och med 1998. Budget disciplinen förstärks genom treåriga nominella tak för statsbudgeten, som skall godkännas av riksdagen, och genom att de lokala myndigheterna från och med år 2000 är skyldiga att balansera sina budgetar. Dessutom kommer den nyligen införda pensionsreform -- som innehåller ett större inslag av individuell fondering -- att ge pensions systemet bättre förutsättningar på medellång sikt att möta konjunktur svängningar och även att långfristigt hantera problemet med en åldrande befolkning.

[27] EGT C 60, 2.3.2000, s. 5.

Efter att ha ökat kraftigt i början av 90-talet nådde den svenska offentliga skuldkvoten sin kulmen under 1994, men sedan dess har den avtagit. Kvoten sjönk brant under 1999 till 65,5%, och kommissionen förutser en ytterligare nedgång under år 2000 till 61,3%, vilket är nära, men fortfarande något över, referens värdet (se tabell 3.3 och diagram 3.4). Prognosen i det uppdaterade konvergens programmet är att skuldkvoten kommer att fortsätta att sjunka brant till 52,0% under år 2002, samtidigt som det offentliga budget saldot kommer att fortsätta att visa överskott.

Av de uppgifter som redovisats i detta avsnitt framgår att ställningen för de svenska offentliga finanserna -- som nu inte är föremål för något beslut om att ett alltför stort underskott föreligger -- har varit fortsatt stark under år 1999 och troligen kommer att förbättras ytterligare under år 2000. Kommissionen har därför ingen anledning att på nytt inleda något förfarande om ett alltför stort underskott i Sverige.

3.4. Växelkursstabilitet

I 1998 års konvergensrapport bedömdes Sverige inte uppfylla växelkurs kriteriet. Den svenska kronan hade inte deltagit i ERM, och under de två år (till och med februari 1998) som granskningen omfattade hade kronan fluktuerat mot ERM-valutorna, bl.a. till följd av det inte fanns något mål för växelkursen.

Under den nu granskade perioden (de två åren fram till och med mars 2000) har Sverige fortsatt att stå utanför ERM. De penning politiska ramarna för ett uttryckligen angivet inflations mål medför att den svenska kronan lämnas att flyta i det närmaste fritt på valuta marknaden. Avsaknaden av ett explicit växel kurs åtagande innebär att stabiliteten i kronans växelkurs inte kan bedömas på samma sätt som för valutorna i de medlems stater som deltar i ERM (dvs. utifrån avvikelserna från växelkurs åtagandet).

>Hänvisning till>

Från våren 1996 fram till dess att den internationella finanskrisen bröt ut på sensommaren 1998 kunde man inte iaktta någon tydlig trend för kronans växelkurs. Kronan drabbades svårt av den internationella finanskrisen. Den försvagades mot D-marken från en kurs på SEK 4,50 i slutet av juli 1998 till cirka SEK 4,90 i oktober samma år, en nivå som inte hade förekommit sedan hösten 1995. Sedan början av 1999 har kronan i stor utsträckning följt en apprecierande trend gentemot euron och stigit med mer än 12% från SEK 9,27 till SEK 8,28 i slutet av mars 2000 (se diagram 3.5).

Volatiliteten i kronans växelkurs har minskat under andra hälften av 1990-talet i och med att en trovärdig och hållbar finans- och penning politik har givit de nödvändiga förutsättningarna för en stabil växelkurs på medel lång sikt. Kronan har varit mer stabil och mindre volatil gentemot EMU-valutorna och euron än mot valutorna utanför EMU. Volatiliteten har varit begränsad under den nu granskade perioden, även om en kraftig men temporär ökning kunde ses under den finansiella krisen sommaren/hösten 1998. Avsaknaden av en förankring för växelkursen har dock resulterat i en volatilitet som relativt sett är högre än den för de båda ERM II-valutorna.

Den svenska kronan har inte deltagit i ERM eller därefter ERM II under den tid granskningen avser och den har fluktuerat mot ERM-valutorna och euron, också till följd av att det inte har funnits något växelkurs åtagande. Liksom vid 1998 års bedömning av konvergensen uppfyller Sverige därför inte växel kurs kriteriet.

3.5. Långfristig ränta [28]

[28] Information om beräkningen av referensvärdet och de uppgifter som används i detta sammanhang ges i bilaga E.

>Hänvisning till>

Sverige uppfyllde kriteriet om konvergens i ränte satserna redan vid tiden för 1998 års konvergens rapport. Under tolv månaders perioden fram till och med januari 1998 var den genomsnittliga långfristiga ränte satsen i Sverige 6,5%, vilket var under referens värdet 7,8%.

Sveriges goda resultat i inflations avseende och imponerande konsolidering av de offentliga finanserna under de senare åren har återspeglats i sjunkande långfristiga räntesatser (se diagram 3.6). Nyligen har de svenska långfristiga räntesatserna (avkastningen på den tioåriga referensobligationen) följt den uppåt gående tendensen på den inter nationella obligations marknaden och ökat med ungefär 150--200 räntepunkter från den lägsta nivån på cirka 4%, som noterades i januari 1999. Under det senaste året har spreaden mot avkastningarna på de långfristiga obligationerna inom euro området varierat mellan 30 och 70 ränte punkter. De viktigaste faktorer som bidragit till dessa variationer i räntegapet kan ha varit förändrade bedömningar av troligheten av att Sverige skulle ansluta sig till EMU i en nära framtid och förväntningar om Sveriges konjunkturläge i förhållande till ekonomin inom euro området. Den 9 mars 2000 sjönk dock räntedifferentialen mot Tyskland till en lägsta notering på 12 räntepunkter när Riksgäldskontoret meddelade att man skulle återköpa stats obligationer på grund av att netto sparandet inom den offentliga sektorn detta år utvecklas påtagligt bättre till följd av privatiserings intäkter.

>Hänvisning till>

Sverige har fortsatt att ha räntesatser som genomsnittligt under tolvmånaders perioderna legat under referens värdena. Sverige har faktiskt under hela tiden sedan december 1996 (den första månad för vilken en sådan jämförelse är möjlig) haft räntesatser under referens värdet (se diagram 3.7 och tabell 3.6).

I mars 2000 (den sista månad som det finns tillgängliga uppgifter för) var referensvärdet, beräknat som genomsnittet av de långfristiga ränte satserna i Frankrike, Österrike och Sverige plus två procentenheter, 7,2% (se bilaga E). Den genomsnittliga avkastningen på de tioåriga svenska referens obligationerna var 5,4%, alltså under referens värdet. Sverige uppfyller därför fortfarande kriteriet om konvergens i de långfristiga ränte satserna.

3.6. Övriga faktorer

3.6.1. Resultat av marknadsintegrationen

- Produktmarknadernas utveckling

Sverige integreras allt mer i EU:s ekonomi. Förhållandet mellan Sveriges handel med gemen skaps länderna och BNP under tiden 1996-1998, nämligen 18,2%, var jämförbart med noteringarna för Österrike och Finland, som blev medlemmar samtidigt med Sverige. Denna handels kvot har dessutom fortsatt att öka, även om den fortfarande ligger under genomsnittet för de mindre medlems staterna. Sveriges andel av de gräns över skridande fusionerna och förvärven inom EU ligger klart över vad man kunde förvänta sig av ett land av Sveriges storlek.

Under senare år har ett antal strukturella reformer införts som underlättar Sveriges ökande integration i produkt marknaderna inom EU, nämligen följande:

- Sverige har visat utmärkta resultat när det gäller att införa och tillämpa lagstiftningen om den inre marknaden.

- Åtgärder har vidtagits för att öppna den offentliga upphandlingen.

- Betydande insatser har gjorts för att avreglera nätverksindustrin. Priserna för telekommunikationer är bland de lägsta i Europa. Inom vissa sådana verksamheter har dock fusioner och förvärv i kombination med ett endast begränsat tillträde till marknaden skapat en starkt koncentrerad utbuds struktur.

- Sverige är väl integrerat på den europeiska forskningens område, och är en av föregångarna i det expanderande informations samhället. FoU-utgifterna är de högsta inom EU och mer än 70% av dessa har varit företags ledda.

Trots de betydande framsteg som gjorts när det gäller att öppna produkt marknaderna för konkurrens, både inhemsk och utländsk, är prisnivåerna i Sverige fortfarande höga i förhållande till de flesta medlems stater. Dessa relativt höga prisnivåer kan delvis tillskrivas de höga nivåerna på den indirekta beskattningen i Sverige, men ännu viktigare är bristen på konkurrens inom vissa sektorer, t.ex. byggnad, läkemedel, livsmedels distribution och vissa nätverksindustrier. Den marknads dominans som utövas av ett fåtal distributörer är bland de största inom EU.

- Utvecklingen på de finansiella marknaderna

De svenska penning- och obligationsmarknaderna är väl etablerad sedan nästan två decennier. De har hög likviditet, och både nationella och utländska finansiella förmedlare deltar aktivt. Större delen av stats skulden, cirka 70%, är i svenska kronor. Av de återstående cirka 30 procenten är cirka hälften i euro, medan amerikanska dollar och japanska yen står för ungefär en femtedel vardera.

I augusti 1999 beslutade Oslobörsen att ansluta sig till Norex, den gemensamma aktie marknad som upprättats genom ett samarbete mellan OM Stockholms Fondbörs och Köpenhamnsbörsen. En delad handels plattform och harmoniserade handelsregler bör bidra till att främja en effektivare aktiemarknad med högre likviditet.

De strukturella förändringarna av det finansiella systemet har kommit en god bit på väg, vilket påskyndats av den ökade konkurrensen, globaliseringen och införandet av euron. Under senare år har flera fusioner och förvärv ägt rum, både inom Sverige och över nations gränserna. Det svenska banksystemet karakteriseras av en hög koncentrations grad, men konkurrensen förefaller fortfarande vara stark. De svenska bankerna ligger dessutom i första ledet när det gäller bankaffärer på Internet.

3.6.2. Betalnings- och bytesbalansen

Under 70- och 80-talen blev Sverige en betydande nettolåntagare, internationellt sett, i och med att en kombination av lågt, privat och offentligt, sparande och återkommande konkurrens problem skapade betydande underskott i bytes balansen. Läget i Sverige har ändrats sedan den djupa recessionen i början av 90-talet. Den stora deprecieringen i november 1992 och den fortsatt dämpade privata inhemska efterfrågan i kombination med konsolideringen av de offentliga finanserna gav upphov till stora överskott i bytesbalansen. Sedan 1997, när det största överskottet noterades i bytesbalansen, motsvarande cirka 3% av BNP, har det sjunkit till cirka 2% av BNP i och med att återhämtningen av den privata inhemska efterfrågan tagit ny fart. De nuvarande och prognostiserade överskotten i kombination med en hög tillväxt tyder på att den svenska ekonomins konkurrenskraft är stark för närvarande.

3.6.3. Enhetsarbetskostnader och andra prisindex

Den granskning av utvecklingen av enhetsarbetskostnaderna och andra prisindex som föreskrivs i artikel 121.1 ingår i avsnittet om pris stabilitet (se 3.1.2.).

BILAGA A: DE NATIONELLA FÖRFATTNINGARNAS FÖRENLIGHET MED FÖRDRAGET

Enligt andra meningen i artikel 121 i fördraget skall de rapporter som sammanställs enligt den artikeln: "omfatta en granskning av i vilken utsträckning som varje medlems stats nationella lag stiftning, inklusive stadgan för dess central bank, är förenlig med artiklarna 108 och 109 i detta fördrag och med ECBS-stadgan."

Enligt artikel 109 i fördraget skall varje medlems stat senast då ECBS upprättas, säker ställa att dess nationella lagstiftning, inbegripet stadgan för dess nationella central bank, är förenlig med fördraget och ECBS-stadgan.

Denna granskning är, liksom 1998 års konvergensrapport, uppdelad på tre områden, nämligen de nationella centralbankernas:

- verksamhetsmål,

- oberoende, och

- integration i ECBS och övrig lagstiftning.

De nationella centralbankernas verksamhetsmål

De nationella centralbankernas verksamhetsmål måste vara förenliga med ECB:s, så som de anges i artikel 105.1 i fördraget (och i artikel 2 i ECBS-stadgan):

"Huvudmålet för ECBS skall vara att upprätthålla prisstabilitet. Utan att åsidosätta detta mål skall ECBS stödja den allmänna ekonomiska politiken inom gemenskapen i syfte att förverkliga gemenskapens mål enligt artikel 2."

Det är inte oförenligt med fördraget att, i nationell lagstiftning, hänvisa till regerings politiken eller till specifika makro ekonomiska mål, förutsatt att de första och andra målen i artikel 105 i fördraget ges företräde.

Oberoende

Genom artikel 108 i fördraget säkerställs att ECBS skall utöva sin verksamhet oberoende av instruktioner från tredje part.

"Då de utövar de befogenheter och fullgör de uppgifter och skyldigheter som har tilldelats dem genom detta fördrag och ECBS-stadgan skall varken ECB eller någon nationell centralbank eller någon med