EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 15.05.1998 
KOM(1998) 258 slutlig 
RAPPORT TILL EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET OM 
TILLÄMPNINGEN AV FÖRORDNING (EG) NR 3381/94 OM UPPRÄTTANDET 
AV EN GEMENSKAPSORDNING FÖR KONTROLL AV EXPORT AV VAROR 
MED DUBBLA ANVÄNDNINGSOMRÅDEN 
(Framlagt av kommissionen enligt artikel 18 i den förordningen) 

RAPPORT TILL EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET OM 
TILLÄMPNINGEN AV FÖRORDNING (EG) NR 3381/94 OM UPPRÄTTANDET 
AV EN GEMENSKAPSORDNING FÖR KONTROLL AV EXPORT AV VAROR 
MED DUBBLA ANVÄNDNINGSOMRÅDEN 
I. Inledning: EU:s exportkontroller i ett internationellt sammanhang 
Exportkontroller är en handelsfråga som berör den internationella säkerheten. I 
Europeiska gemenskapen fanns exportkontroller under många år innan lagstiftning på 
unionsnivå infördes. De flesta av medlemsstaterna har sedan länge haft som politik att 
kontrollera inte bara vapenexporten utan även exporten av varor och teknik som är av 
"känslig" natur, s.k. varor som har dubbla användningsområden, som även om de inte på 
något sätt är vapen och i de flesta fall i första hand är avsedda för civil användning skulle 
kunna användas för militära syften eller avsevärt förbättra den militära kapaciteten hos 
det land som förvärvar dem. 
Fram till 1995 genomfördes exportkontroller i gemenskapen endast på grundval av 
nationell lagstiftning, och de viktigaste diskussionerna och förhandlingarna om 
huvudinnehållet i dessa kontroller, i synnerhet upprättandet av produktförteckningar, 
ägde rum inom ramen för internationella ordningar för icke-spridning. Den mest kända av 
dessa ordningar var den numera avskaffade COCOM (en samordningskommitté för 
handelsfrågor mellan öst och väst), som utgjorde en informell grupp av västländer med 
målsättningen att förhindra export av högteknologiska produkter till länder som tillhörde 
det dåvarande sovjetblocket. 
Under de senaste tio åren har exportkontrollernas art och syfte förändrats i grunden. Det 
finns tre orsaker till denna förvandling. Den viktigaste är slutet på det kalla kriget, vilket 
har ändrat kontrollernas inriktning - från att ha eftersträvat en allmän ekonomisk isolering 
av en särskild grupp länder syftar de nu till att förhindra oavsiktliga eller medvetna 
bidrag till program för utveckling av massförstörelsevapen eller till en eventuell regional 
kapprustning. Idag siktar exportkontrollerna mer in sig på en viss varas eller tekniks 
särskilda slutanvändning eller särskilda slutanvändare. Allmänt sett har de offentliga 
myndigheterna världen över strävat efter att minska antalet kontrollerade produkter och 
anta förenklade tillståndsförfaranden, samtidigt som man infört en generalklausul som 
medger kontroll av vilken produkt som helst, förtecknad eller ej, i det fall dess export 
väcker misstankar om spridning. På samma gång som de offentliga myndigheterna har 
liberaliserat och underlättat handeln med produkter med dubbla användningsområden, 
har de alltså tvingat exportörerna att "känna sina kunder", en börda som industrin inte 
alltid känner sig väl till mods med. 
Denna omvandling visas tydligast av upplösningen av COCOM 1993 och "ersättandet" 
av den 1996 med det nya Wassenaar-arrangemanget, som bland sina grundande 
medlemmar räknar bl.a. Ryssland och de flesta öst- och centraleuropeiska länder, tidigare 
de viktigaste måltavlorna för COCOM.s kontroller. Vidare har den geografiska 
omfattningen av ordningarna för icke-spridning breddats, i det att t.ex. Sydafrika har gått 
med i ordningen för kontroll av missilteknik samt i gruppen av länder som levererar 
kärntekniskt material (NSG), medan Sydkorea inte endast deltar i den senare utan även i 
Wassenaar-arrangemanget och Australiengruppen (den sistnämnda behandlar frågor 
avseende spridning av kemiska och biologiska produkter). 
Den andra viktigare orsaken är takten i den tekniska utvecklingen. Vissa typer av datorer 
som ännu i början av 1990-talet omfattades av särskilda exporttillstånd är idag så allmänt 
förekommande och lätta att få tag på att de offentliga myndigheterna mer eller mindre 
motvilligt har liberaliserat exporten av dem genom att bevilja generella exporttillstånd för 
sändningar av dessa varor till ett varierande antal destinationer. Även om antalet tillåtna 
destinationer skiftar från ett land till ett annat i enlighet med olika politiska 
förutsättningar och förvaltningstraditioner är den allmänna tendensen till förmån för 
lättare kontroller uppenbar. Det samma gäller för hela kategorier av elektronik- och 
telekommunikationsutrustning: teknikens utveckling leder oundvikligen till att de varor 
och den teknik som några år tillbaka i tiden ansågs vara "känsliga", numera är allmänt 
förekommande. Europeiska exportörer kräver således i ökande utsträckning att 
förvaltningarna skall säkerställa att exportkontrollerna ständigt ses över med hänsyn till 
den tekniska utvecklingen och den politik som förs av de tredje länder vars exportörer 
utgör viktiga konkurrenter för dem. 
Den tredje viktiga faktor som har förändrat situationen för industrin och de offentliga 
myndigheterna i Europa är införandet av EU-lagstiftning (se punkt II). 
II. Upprättande av en gemenskapsordning för kontroll av export av produkter med 
dubbla användningsområden 
I gemenskapen restes frågan om exportkontroller för varor med dubbla 
användningsområden för första gången i samband med fullbordandet av den inre 
marknaden. Kommissionen lämnade till rådet den 31 augusti 19921 ett förslag till rådets 
förordning med målsättningen att handeln med varor med dubbla användningsområden 
skulle vara lika fri mellan medlemsstaterna som inom var och en av dem och med tanke 
på att ett avskaffande av handelskontroller inom gemenskapen bara vore möjligt om alla 
medlemsstater upprättade effektiva kontroller baserade på gemensamma standarder för 
exporten till icke-medlemsländer. På grundval av detta förslag antog Europeiska 
unionens råd till sist ett system för kontroll av exporten av varor med dubbla 
användningsområden som vilade på två pelare, dels rådets beslut 94/942/GUSP2, dels 
rådets förordning (EG) nr 3381/943. Båda texterna antogs den 19 december 1994 och är 
inbördes beroende genom flera korshänvisningar. 
Ordningen trädde i kraft den 1 januari 1995 och började tillämpas sex månader senare, 
dvs. den 1 juli 1995. 
I artikel 18 i förordningen föreskrivs att kommissionen vartannat år skall "lägga fram en 
rapport till Europaparlamentet och rådet om tillämpningen av denna förordning". 
I enlighet med denna artikel lägger kommissionen således för första gången fram sin 
bedömning av hur Europeiska unionens nu gällande ordning för kontroll av export av 
varor med dubbla användningsområden har fungerat i praktiken. 
1 KOM (92) 317 slutlig, EGT C 253/1, 30.9.1992, s. 13. 
2 EGT L 367, 31.12.1994, senast ändrat genom rådets beslut 98/232/GUSP (EGT L 92, 25.3.1998). 
3 EGT L 367, 31.12.1994, ändrad genom förordning (EG) nr 837/95 av den 10 april 1995 (EGT L 90, 
21.4.1995). 
Denna bedömning begränsas till en analys av den praktiska tillämpningen av 
förordningen och utgör inte någon heltäckande granskning av exportkontrollordningens 
alla aspekter, dess struktur, rättsliga grund och underliggande politiska antaganden. I 
denna rapport behandlas därför inte domstolens två domar (målen C-70/94 och C-83/94) 
avseende kontroll av exporten av varor med dubbla användningsområden, i vilka det klart 
fastslås att gemenskapen har exklusiv behörighet även om sådana kontroller motiveras av 
utrikes- och säkerhetspolitiska mål. 
III. De viktigaste inslagen i den gemensamma exportkontrollordningen 
1. Grunddrag 
Förordningen har följande grundprinciper: 
• Inrättande av ett gemensamt yttre skydd genom införande av en identisk förteckning 
över varor och teknik med dubbla användningsområden för vilka tillstånd krävs vid 
export från gemenskapen (gemensam produktförteckning). Detta tillståndskrav anges i 
artikel 3.1 i förordningen, medan produktförteckningen anges i bilaga I till GUSP-
beslutet. 
• ömsesidigt erkännande av exporttillstånd. I artikel 6.3 anges uttryckligen att 
exporttillstånd som beviljats av en medlemsstats behöriga myndigheter "skall vara 
giltiga i hela gemenskapen". 
• I normala fall fri rörlighet inom gemenskapen för varor med dubbla 
användningsområden. Begränsningar gäller dock fortfarande för vissa mycket känsliga 
varor (bilaga IV i GUSP-beslutet). Dessutom behåller några medlemsstater nationella 
kontroller av överföringar av vissa produkter med dubbla användningsområden som 
de anser vara särskilt känsliga (bilaga V i GUSP-beslutet). 
• En generalklausul som innebär att icke-förtecknade varor med dubbla 
användningsområden omfattas av krav på tillstånd om exporten av dem medför risk 
för spridning. 
Vad gäller harmonisering av politiken är denna lagstiftning begränsad till den strikta 
miniminivå som är nödvändig för att medge fri rörlighet inom gemenskapen för varor 
med dubbla användningsområden. Systemet utgör inte en gemensam exportpolitik för 
varor med dubbla användningsområden. Det utgör en gemensam ram inom vilken 
nationella politiska strategier fortsätter att skilja sig åt, i vissa avseenden på ett betydande 
sätt. 
Detta uttalas klart i det sjunde stycket i ingressen, beaktandemeningen oräknad, i 
förordningen: 
"Detta system utgör ett första steg mot upprättandet av ett i varje avseende komplett och 
enhetligt gemenskapssystem för kontroll av export av strategiska produkter. En gradvis 
harmonisering av det förfarande som medlemsstaterna tillämpar för tillståndsgivning 
bör snabbt genomföras. " 
2. Administrativt samarbete 
Eftersom gemenskapens nu gällande exportkontrollordning baseras på ett "ömsesidigt 
erkännande" av skiljaktiga nationella politiska strategier snarare än en faktisk utveckling 
av en gemensam politik, bygger den i mycket hög grad på ett administrativt samarbete 
mellan nationella myndigheter för att överbrygga skillnaderna mellan medlemsstaternas 
politik och förfaranden. 
Således utgör bestämmelserna om olika former av administrativt samarbete och 
informationsutbyte ett viktigt inslag i förordningen. 
• 
• 
• 
• Innan ett särskilt exporttillstånd beviljas måste samråd med en annan medlemsstat ske 
när den berörda varan inte befinner sig i den medlemsstat där ansökan om tillstånd 
lämnas in. Den medlemsstat i vilken varan befinner sig eller kommer att befinna sig 
har sista ordet i frågan huruvida en export skall tillåtas eller ej (artikel 7.2). 
Medlemsstaterna kan begära av varandra att de ej beviljar ett tillstånd eller att de 
återkallar ett redan beviljat tillstånd, om de anser att deras grundläggande intressen 
kan skadas (artikel 7.3). 
Medlemsstaterna skall informera varandra när ansökan om exporttillstånd avslås eller 
när ett redan beviljat tillstånd återkallas, tillfälligt upphävs eller ändras (artikel 9.2). 
Medlemsstaterna åtar sig allmänt sett "att upprätta ett direkt samarbete och utbyte av 
information mellan de behöriga myndigheterna, särskilt för att undanröja risken att 
eventuella skillnader vid tillämpning av exportkontrollen leder till omläggning av 
handeln" (artikel 13.1). 
• Medlemsstaterna skall också tillämpa rådets förordning (EEG) nr 1468/81 av den 19 
maj 1981 beträffande ömsesidig hjälp mellan medlemsstaternas administrativa 
myndigheter i fråga om tullagstiftningen, vilken t.ex. möjliggör informationsutbyte 
om åtgärder för bekämpning av bedrägeri (artikel 13.2). 
3. Samordning på gemenskapsnivå 
En samordningsgrupp med en företrädare för kommissionen som ordförande har 
sammanträtt regelbundet för att diskutera förordningens praktiska tillämpning. 
Medlemsstaterna företräds vanligtvis av de tjänstemän som ansvarar för tillståndsgivning, 
men tulltjänstemän har också deltagit vid upprepade tillfällen. Gruppen koncentrerar sig 
på att lösa praktiska problem och har informellt antagit ett antal "punkter om vilka 
samförstånd råder mellan medlemsstaterna" (se bilaga 1 till denna rapport) angående 
tolkningen av vissa bestämmelser i förordningen. Sammanträdena har varit mycket 
värdefulla som ett forum för informationsutbyte om den nu gällande ordningens brister 
och för diskussion om eventuella förbättringar. I linje med sitt uppdrag har gruppen också 
samrått med exportörer genom att hålla en utfrågning med företrädare för industrin i 
februari 1996 (artikel 16). 
IV. Hur fungerar exportkontrollordningen: bedömning av förordningens praktiska 
tillämpning 
Kommissionens samlade bedömning av förordningens praktiska tillämpning två år efter 
dess genomförande är blandad. 
Samtidigt som ordningen har varit framgångsrik vad gäller underlättandet av handeln 
inom Europa och upprättandet av den inre marknaden, verkar den till stor del ha 
misslyckats med att fungera som ett trovärdigt system för en gemensam exportkontroll: 
Framsteg 
Den nya EU-ordningen har medfört märkbara förbättringar för industrin och de offentliga 
myndigheterna genom att avsevärt underlätta handeln inom gemenskapen och på så sätt 
minska byråkratin för exportörer och förvaltningar. 
• Förekomsten av en gemensam ordning och ett yttre skydd har medgivit fri rörlighet 
inom gemenskapen för nästan alla varor med dubbla användningsområden. Detta är 
viktigt inte bara med tanke på en välfungerande inre marknad utan också eftersom det 
minskar den administrativa bördan för både företag och förvaltningar. Med hänsyn till 
målsättningen att knappa resurser skall utnyttjas effektivt möjliggör ett minskat 
pappersarbete för de offentliga myndigheterna och företagen att de kan lägga ned mera 
tid och pengar på exempelvis bedrägeribekämpning eller djupgående undersökning av 
känslig export. 
• Det administrativa samarbetet mellan medlemsstaterna har uppenbart ökat. Samråd om 
specifik export och politiskt åsiktsutbyte i samordningsgruppen har bidragit till att det 
utvecklats ett nätverk av nationella tjänstemän med ansvar för exportkontroll. Det kan 
med säkerhet sägas att kunskapen om andra medlemsstaters politik har ökat, vilket 
utgör en grund för en framtida gemensam politik. 
• Praktiska svårigheter med tillämpningen och tolkningen av vissa bestämmelser i 
förordningen har lösts i samordningsgruppen genom informella överenskommelser 
mellan medlemsstaterna som upptecknats i ett dokument som kallas "Punkter om vilka 
samförstånd råder mellan medlemsstaterna" (se bilaga 1 till denna rapport). 
• I anslutning till gemenskapens förordning har många medlemsstater reviderat eller 
infört nationell lagstiftning om exportkontroll. Det är tydligt att det finns en allmän 
tendens till en ökande faktisk överensstämmelse i fråga om tillståndspolitik och 
tillståndsförfaranden, i synnerhet vad gäller exporten till Australien, Kanada, Japan, 
Nya Zeeland, Norge, Schweiz och Förenta staterna (se bilaga 2 till denna rapport). 
Brister och problem 
Förordningen och det sätt den tillämpats på i praktiken har inte lyckats med att skapa en 
effektiv gemensam exportkontrollordning som är enkel att förvalta och kan tillämpas på 
ett kostnadseffektivt sätt. I synnerhet är systemet för svårt för att rutinmässigt kunna 
verkställas av milen på ett tillfredsställande sätt eftersom de nationella politiska 
strategierna och förfarandena inte har blivit enhetliga i tillräckligt hög grad. Det är 
följaktligen uppenbart att likvärdiga förutsättningar för europeiska exportörer inte har 
skapats. Under en utfrågning i samordningsgruppen i februari 1996 gjorde företagen det 
mycket klart för kommissionen och medlemsstaterna att de ansåg att efterlevnaden av 
relevant lagstiftning om exportkontroll gjorde det svårt, om inte omöjligt, att arbeta på ett 
kostnadseffektivt sätt på europeisk nivå. 
Både Europeiska samarbetsorganisationen för nationella arbetsgivarföreningar och 
industriförbund (Unice) och European Round Table of Industrialists (ERT) har 
exempelvis uppmanat kommissionen och medlemsstaterna att förenkla systemet -för 
generella och globala tillstånd, att på europeisk nivå lämna uppgifter om känsliga 
slutanvändare, att begränsa räckvidden för generalklausulen till att endast omfatta vissa 
produkter och att anpassa sig till USA:s liberalisering av exporten av vissa produkter med 
vilka omfattande handel sker. 
Under den gemensamma ordningens två första tillämpningsår har de huvudsakliga 
svårigheterna med en effektiv tillämpning av förordningen i praktiken hängt samman 
med följande tre faktorer: 
i. Olikheter i de nationella systemen för tillståndsgivning 
2. Den nya generalklausulen 
3. Gränserna för det administrativa samarbetet 
1. Olikheter i de nationella systemen för tillståndsgivning 
Den första svårigheten är att känna igen de olika tillstånden. I förordningen föreskrivs tre 
olika typer av exporttillstånd: särskilda, globala respektive generella tillstånd. I praktiken 
måste tulltjänstemän kunna känna igen och motta exporttillstånd från andra 
medlemsstater för att principen om ömsesidigt erkännande skall kunna verkställas i 
handling. På informella vägar har ett flertal företag underrättat kommissionen om fall där 
tillstånd inte har känts igen. Problemet är på intet sätt att medlemsstaterna medvetet 
överträder förordningens bestämmelser. Problemet är att dröjsmål uppstår vid gränserna 
eftersom tulltjänstemän inte känner till andra medlemsstaters tillståndssystem och 
följaktligen måste inhämta uppgifter om exporttillstånds giltighet. Många exportörer har 
till följd av sådana dröjsmål dragit slutsatsen att systemet faktiskt är oanvändbart och har 
därför blivit mindre benägna att exportera från en annan medlemsstat än den där 
tillståndet utfärdats, för även om tillståndet till sist godtas och exporten kan äga rum är 
tidsförlusten alldeles för dyrbar. 
Svårigheten verkar delvis ha lösts när det gäller export som kräver särskilda tillstånd (en 
liten del av exporten, dock en viktig del eftersom det handlar om de känsligaste 
produkterna). Ett förslag från kommissionen om att informellt harmonisera nationella 
tillståndsformulär genom inrättande av ett standardformulär har godkänts. De flesta av 
medlemsstaterna använder detta formulär, och alla medlemsstater har uttryckt sin avsikt 
att använda det. Som ett sista steg bör användningen av detta standardformulär bli 
obligatorisk. 
Vad gäller exporten på grundval av generella och globala tillstånd har dock problemen 
med att de inte erkänns vid gränserna varit så pass allvarliga under hela perioden, enligt 
vad kommissionen känner till, att det har uppstått en betydande brist på förtroende från 
industrins sida för förordningens praktiska användbarhet. 
Det finns ett flertal problem: förutom att tulltjänstemän saknar kunskap om andra 
medlemsstaters exporttillstånd - stora skillnader råder mellan medlemsstaterna i fråga om 
omfattningen av berörda produkter och vilka destinationer som tillåts vid export-på 
grundval av generella tillstånd - definieras i vissa fall generella tillstånd (som i grunden 
innebär att de offentliga myndigheterna ger ett allmänt tillstånd att exportera 
kontrollerade produkter till vissa destinationer) enbart genom lagstiftningen och får inte 
konkret gestalt i ett tillståndsdokument. För tulltjänstemannen i en annan medlemsstat är 
det därför svårt att bedöma om exporten är tillåten eller ej, även om uppgifter om det 
anges på den relevanta affärshandlingen. 
De globala tillstånden (som ges till ett visst företag för export av vissa varor till vissa 
destinationer) var vidare en ny företeelse för vissa medlemsstater, och de förstås och 
godtas inte alltid av tulltjänstemännen vid gränserna. 
Det måste betonas att detta icke-erkännande inte är en följd av medvetna överträdelser av 
förordningens bestämmelser, utan av svårigheterna med en ordning som medger att i hög 
grad olika tillståndssystem förekommer samtidigt utan att tulltjänstemännen har effektiva 
verktyg för att hantera systemet. Detta medför dröjsmål, vilka är mindre dramatiska för 
tullförvaltningarna än för exportörerna. Denna risk för förseningar avskräcker i sin tur 
industrin från att använda EU:s ordning för att exportera från en medlemsstat på grundval 
av ett tillstånd som utfärdats av en annan medlemsstat. Under de rådande 
omständigheterna kan man säga att de flesta företagen undviker att använda artikel 6.3, 
förutom i undantagsfall. Denna bedömning bekräftas av att uppgifter inte endast från 
exportörer utan även informellt från en del nationella tjänstemän tyder på att 
tillämpningen av artikel 6.3 i praktiken sker så sällan att i de fall det verkligen händer 
brukar högre tjänstemän kontaktas vilka i sin tur ibland måste rådfråga sina 
motsvarigheter i andra huvudstäder. 
Några medlemsstater som har konstaterat att det inte är många exportörer som utnyttjar 
den möjlighet som erbjuds av artikel 6.3 har dragit slutsatsen att de praktiska 
konsekvenserna är av begränsad natur och att inga åtgärder behöver vidtas. Industrin ser 
annorlunda på detta och Unice och ERT har uppmanat kommissionen att förbättra det 
nuvarande systemet, i synnerhet med tanke på att säkerställa likvärdiga förutsättningar 
för europeiska exportörer jämfört med deras amerikanska och japanska konkurrenter. 
Allmänt kan sägas att det är tydligt att industrin faster avsevärd vikt vid en effektiv 
europeisk exportkontrollordning - och det är exportörernas bristande förtroende för den 
nuvarande ordningens användbarhet som är anledningen till att den inte används. 
Problemet är inte i första hand en felaktig tillämpning eller brist på intresse utan att 
ordningen inte tillämpas i praktiken eftersom industrin generellt inte tror att systemet 
kommer att fungera. 
En annan stor svårighet med skillnaderna mellan de nationella systemen för 
tillståndsgivning är att de företag som är etablerade i flera medlemsstater har mycket 
svårt att hantera systemet på ett effektivt sätt. Just dessa företag hör till de viktigaste 
tillverkarna och exportörerna av varor med dubbla användningsområden. Även om de ur 
ekonomisk synvinkel bedriver verksamhet som ett enda stort företag betraktas de ur 
rättslig synvinkel - och således vad gäller exportkontroll - som separata nationella 
enheter. ^ 
För exporten av icke-kontrollerade varor gäller vanligtvis att logistiken av kommersiella 
skäl planeras på gemenskapsnivå - de olika dotterbolagen har gemensamma 
omlastningsplatser och lager, och kundorder behandlas på det mest kostnadseffektiva 
sättet: det dotterbolag som snabbast och billigast kan leverera varan får ordern. Denna 
logistik brukar vara datoriserad och sköts rutinmässigt. 
Vad gäller kontrollerade varor uppstår dock en konflikt mellan det ekonomiska och det 
rättsliga perspektivet. Vid granskning av exportmöjligheter kan företagen inte endast utgå 
från logistiska bedömningar (hur man levererar produkterna till kunderna på det 
snabbaste och mest kostnadseffektiva sättet), utan de måste även undersöka om det 
berörda nationella dotterbolaget - som betraktas som en helt separat enhet vad gäller 
exportkontroll - får leverera produkten på grundval av exempelvis ett globalt eller 
generellt tillstånd samt om det finns några ytterligare obligatoriska krav att uppfylla (t.ex. 
slutanvändningsintyg). Vidare måste det klart fastställas vem som äger varorna eller har 
en motsvarande förfoganderätt över dem, dvs. vem som rättsligt sett är exportör. 
Inför dessa svårigheter verkar några företag ha försökt organisera verksamheten på ett 
sätt som säkerställer att exporten av varor med dubbla användningsområden från en given 
medlemsstat företrädesvis sker på grundval av ett tillstånd som utfärdats av den 
medlemsstaten. Företagen tenderar att försöka få ett tillstånd i den medlemsstat där 
varorna faktiskt befinner sig och exportera direkt från den medlemsstaten. Återigen 
framstår det som om användningen av artikel 6.3 är begränsad till de undantagsfall där 
det av kontraktsskäl inte kan undvikas. Andra lösningar bedöms vara för svåra att 
hantera, särskilt som de måste genomföras i den dagliga rutinen av orderpersonal med 
stöd av datorprogram för logistikfrågor. 
Kommissionen anser således att om den gemensamma exportkontrollordningen skall 
kunna fungera fullödigt i praktiken måste två åtgärder vidtas: 
• Formulären för nationella tillstånd måste harmoniseras för att säkerställa att de känns 
igen (vilket helt enkelt är en praktisk förutsättning för ett ömsesidigt erkännande). 
Utan en sådan harmonisering kommer antingen de ovannämnda dröjsmålen att fortgå 
eller risken för bedräglig export att öka, för det fall tulltjänstemännen endast "antar" 
att tillstånd från andra medlemsstater är giltiga. 
• Den nuvarande ordningens komplexitet, som innebär att ett flertal typer av nationella 
globala och generella tillstånd förekommer samtidigt, ofta för samma destinationer 
men med något olika produktomfattning, måste minskas till hanterbara nivåer. Ett 
harmoniserat gemenskapstillstånd för export till de destinationer som anges i bilaga II 
- för närvarande Australien, Kanada, Japan, Nya Zeeland, Norge, Schweiz och Förenta 
staterna - bör införas, särskilt eftersom det redan råder en hög grad av faktisk 
överensstämmelse mellan medlemsstaternas politik i detta avseende. Vidare bör alla 
medlemsstater erbjuda sina exportörer möjligheten att få globala tillstånd. En sådan 
harmonisering och förenkling ligger inte bara i exportörernas intresse, utan även i 
tullens och andra rättstillämpande myndigheters intresse. 
2. Den nya generalklausulen 
Införandet av den nya generalklausulen i förordningen var en av de svåraste och mest 
kontroversiella frågorna vid förhandlingarna om den nuvarande ordningen för kontroll av 
export av varor med dubbla användningsområden. 
Genomförandet av denna bestämmelse - enligt vilken vilken vara som helst kan omfattas 
av krav på tillstånd om exportören informeras av myndigheterna om att varan är avsedd 
att användas i samband med program för massförstörelsevapen eller om exportören 
"känner till" denna användning - har inneburit något nytt för de flesta av 
medlemsstaterna. 
Det huvudsakliga problemet med den praktiska tillämpningen av denna generalklausul är 
den varierande utsträckning i vilken regeringarna informerar sina exportörer om känsliga 
slutanvändare. Olikheterna när det gäller graden av information som lämnas till 
exportörerna kan naturligtvis bero på att medlemsstatemas regeringar har olika grader av 
kunskap om spridningen av kemiska eller biologiska vapen eller kärnvapen och om vilka 
som sprider dem. Det kan också hänga samman med förvaltningstraditioner och olika 
grad av erfarenhet av regler av denna typ. Oavsett skälet är följden uppenbart att 
exportörerna i olika grad får information (och varningar) om slutanvändare beroende på 
vilken medlemsstat de är etablerade i. Dessa skillnader väcker inte endast frågor rörande 
snedvridning av konkurrensen utan även tvivel på det effektiva genomförandet av 
generalklausulen. 
Kommissionens slutsats är att de förfaranden som föreskrivs i den nu gällande 
förordningen inte är tillräckliga. På en inre marknad utan hinder för icke-förtecknade 
varors rörlighet framstår det som om det i avsaknad av ett förbättrat informationsutbyte 
mellan medlemsstaterna å ena sidan, och mellan statliga myndigheter och exportörer å 
andra sidan, är alltför lätt att kringgå generalklausulen. 
För det första finns det ur rättslig synpunkt inget som hindrar ett företag, som är etablerat 
i en stat där myndigheterna överväger att tillämpa generalklausulen för viss export, från 
att transportera denna typ av vara till en annan medlemsstat vars myndigheter kanske inte 
ens är medvetna om risken. Den icke*förtecknade produkten kan sedan enkelt exporteras 
utan tillstånd från denna andra medlemsstat som - i avsaknad av kunskap om en eventuell 
risk - inte har beslutat att övervaka (och eventuellt inte tillåta) denna transaktion. 
Avsaknaden av ett grundligt informationsutbyte mellan medlemsstaterna om känsliga 
slutanvändare - generalklausulen tillämpas bara när det finns misstankar om 
slutanvändaren - kan leda till en situation där exportörer i andra medlemsstater, vilka inte 
är medvetna om någon risk, i god tro kan transportera liknande eller identiska produkter 
till en känslig slutanvändare. Ett otillräckligt informationsutbyte omintetgör således 
syftet med generalklausulen samtidigt som den medför en konkurrensnackdel för 
exportörerna i den medlemsstat vars myndigheter har utfärdat en varning. 
Kommissionen anser följaktligen att det kommer att bli nödvändigt att medlemsstaterna 
avsevärt förbättrar sitt informationsutbyte om känsliga slutanvändare i syfte att 
säkerställa att exportörer får en likvärdig grad av vägledning i hela gemenskapen. 
3. Gränserna för det administrativa samarbetet 
Som anges ovan (se punkt II.2) är olika mekanismer för administrativt samarbete ett 
viktigt inslag i den nu gällande förordningen. Enligt kommissionens synsätt kräver en 
gemensam exportkontrollordning utan fullständig harmonisering en mycket hög grad av 
samarbete mellan de nationella förvaltningarna. 
10 
Olika exportpolitiska strategier på detta känsliga område kan endast bestå sida vid sida i 
den omfattning som denna mångfald är hanterbar och uppvägs av att det inrättas ett 
nätverk av ansvariga tjänstemän som rutinmässigt samarbetar. Detta visas bl.a. av ovan 
beskrivna problem avseende generalklausulen (se IV.2 b). 
Under förordningens två första tillämpningsår har kommissionen i den utsträckning det 
har varit möjligt bidragit till inrättandet av ett nätverk för direkt kommunikation, och 
medlemsstaterna har allmänt sett varit mottagliga för förslag till förbättringar av 
kommunikationskanalerna och kvantiteten och kvaliteten på informationsutbytet om 
enskilda fall och om allmän politisk strategi. Samordningsgruppen har spelat en mycket 
positiv roll och har helt visst förbättrat den ömsesidiga förståelsen av nationella 
exportpolitiska strategier. 
I fråga om bedömningen av kvaliteten på och frekvensen av det administrativa 
samarbetet kan dock till följd av begränsningar i själva förordningen kommissionen 
tyvärr inte fullgöra de skyldigheter som den givits enligt artikel 18. Exempelvis kan 
kommissionen inte till fullo bedöma kvaliteten på samrådsförfarandet (artikel 7.2) 
eftersom den inte inbegrips i dessa bilaterala eller multilaterala kontakter (som äger rum 
när varan befinner sig eller kommer att befinna sig i en annan medlemsstat än den som 
utfärdar tillståndet). 
Det förfarande som föreskrivs i artikel 7.2 inbegriper de berörda statemas 
tillståndsgivande myndigheter, och kommissionen har endast indirekt, eller via 
diskussioner i samordningsgruppen, informerats om vissa av dessa samråd. Av dessa 
diskussioner kan slutsatsen dras att även om enstaka problem har uppstått i fråga om 
dröjsmål med svar och graden av exakthet i de överlämnade uppgifterna kan det 
sammanfattningsvis sägas att samrådsförfarandet har fungerat till medlemsstatemas 
belåtenhet. Denna bedömning utgör dock endast ett rimligt antagande på grundval av de 
begränsade uppgifter som står till kommissionens förfogande. 
Vad gäller informationsutbytet om avslag på ansökan om tillstånd (eller ändringar, 
tillfälliga upphävanden eller begränsningar av redan utfärdade tillstånd) finns liknande 
problem, eftersom medlemsstaterna kan välja att endast lämna sådana uppgifter till de 
övriga medlemsstaterna eller att även lämna dem till kommissionen. Under förordningens 
två första tillämpningsår har en stor majoritet av medlemsstaterna valt att inte inbegripa 
kommissionen i detta informationsutbyte. Så vitt kommissionen kan bedöma verkar det 
som om medlemsstaterna när det gäller avslag på ansökan om tillstånd knappast utbyter 
mer uppgifter än vad som föreskrivs enligt de internationella ordningar för icke-spridning 
som de alla är medlemmar av. 
Informationsutbytet verkar också vara alltför koncentrerat till avslag på ansökan om 
tillstånd, vilket är något formalistiskt eftersom faktiska avslag inte förekommer särskilt 
ofta. De nationella förvaltningarna behöver ofta inte avslå ansökan om exporttillstånd 
utan kan i stället övertyga potentiella exportörer om att avstå från att begära tillstånd för 
försäljning till vissa destinationer eller slutanvändare. Det finns ingen skyldighet att 
diskutera sådana "avrådande förfaranden" (vilka brukar övertyga exportörerna) med 
andra medlemsstater, och så vitt kommissionen kan bedöma, på grundval av 
kommentarer från nationella tjänstemän som är intresserade av ett ökat 
informationsutbyte, verkar åsiktsutbytet om dessa frågor inte vara tillräckligt omfattande. 
11 
Några nationella förvaltningar har dock hävdat att de från fall till fall informerar sina 
partner när de anser det vara relevant. Även om sådana informella kontakter är värdefulla 
förefaller de vara otillräckliga för utvecklingen av ett mera harmoniserat synsätt-på 
export av varor med dubbla användningsområden, vilket skulle vara inriktat på att 
medlemsstaterna får en gemensam syn på känsliga destinationer och slutanvändare samt 
att relevant information snabbt utbyts och diskuteras och vid behov meddelas tullen och 
andra rättstillämpande myndigheter. 
V. Slutsatser 
Alla praktiska problem med förordningens tillämpning verkar i grunden hänga samman 
med att gemenskapens nu gällande exportkontrollordning väsentligen är begränsad till ett 
system för ömsesidigt erkännande. Medlemsstaterna har gått med på att erkänna 
varandras exporttillstånd men är inte nödvändigtvis införstådda med den exportpolitik 
som ligger till grund för dessa tillstånd. Det råder oenighet om politikens sakinnehåll, 
vilken inte kan fortsätta i all oändlighet om det är meningen att en effektiv gemensam 
exportkontrollordning skall kunna fungera ordentligt. 
Kommissionens analys visar att det administrativa samarbetet inte har varit tillräckligt för 
att överbrygga denna bristande enighet i fråga om kontroll av exporten av varor med 
dubbla användningsområden, och det är i högsta grad tveksamt om till och med den bästa 
vilja från de nationella förvaltningarnas sida att samarbeta i sig skulle vara tillräckligt för 
att bemästra denna politiska oenighet. 
Så vitt kommissionen kan bedöma är den nuvarande ordningen alltför komplex för att 
rutinmässigt hanteras av tulltjänstemän vid gränserna och betraktas i alla händelser av 
industrin som alltför besvärlig för att vara praktiskt användbar. 
Kommissionen anser att dessa svårigheter är en följd av ordningen i sig, och endast en 
mera harmoniserad exportkontrollordning som kombinerar inslag av en gemensam 
politik med ett förstärkt administrativt samarbete kommer att skapa ett system som 
tillfredsställer exportörernas och de offentliga myndighetemas praktiska behov och 
säkerställer ett snabbt och smidigt genomförande av de gemensamma målen avseende 
icke-spridning. Tillsammans med denna rapport lägger kommissionen därför fram ett 
förslag till en förbättrad förordning. 
12 
EUROPEISKA KOMMISSIONEN 
GENERALDIREKTORATI 
YTTRE FÖRBINDELSER: HANDELSPOLITIK, FÖRBINDELSER MED NORDAMERIKA, FJÄRRAN 
ÖSTERN, AUSTRALIEN OCH NYA ZEELAND 
I-M-2 - Investeringar, TRIMs, produkter med dubbla användningsområden, standarder och 
certifiering 
Bilagal 
Bryssel den 15 juli 1997 
I.M.2 
PUNKTER OM VILKA SAMFÖRSTÅND RÅDER MELLAN 
MEDLEMSSTATERNA 
1 samband med genomförandet av rådets förordning beträffande kontroll av exporten av 
varor med dubbla användningsområden har medlemsstaterna informellt kommit överens 
om följande riktlinjer: 
Förfaranden för samråd 
För samråd mellan de tillståndsgivande myndigheterna på grundval av artikel 7.2 i 
förordningen har två formulär utvecklats, ett för inledande av samråd och ett för svar. 
Dessa formulär ingår som bilaga till dessa samförståndspunkter. 
Samrådsförfrågan skall riktas till den person som anges i förteckningen över 
kontaktställen under "Tillståndsgivande kontor". Samrådet skall inledas via telefax. På 
begäran av den konsulterade medlemsstaten skall faxmeddelandet bekräftas genom ett 
brev. Den period på tio arbetsdagar som föreskrivs i förordningen påbörjas den dag 
telefaxet skickas. 
Medlemsstaterna kan också begära samråd enligt artikel 7.3. Denna förfrågan skall också 
göras via telefax och på begäran bekräftas genom ett brev. Detta samråd inbegriper det 
fall som avser samråd mellan den tillståndsgivande medlemsstaten och den medlemsstat i 
vilken exporten avses deklareras för export. Samrådet skall inledas via telefax och riktas 
till den person som anges i förteckningen över kontaktställen under "Tillståndsgivande 
kontor". På begäran skall bekräftelse ske brevledes. 
Undantag från kravet på samråd 
I vissa fall är samråd enligt artikel 7.2 i förordningen inte nödvändigt. Även om 
exportören fortfarande skall ange var den vara han önskar exportera befinner sig eller 
kommer att befinna sig, är de nationella myndigheterna överens om att ett uttryckligt 
godkännande från myndigheterna i den medlemsstat där varan befinner sig inte är 
obligatoriskt. Detta gäller i följande fall: 
• Temporär export. 
• Export i syfte att underhålla och reparera varor. 
13 
• Ersättningar av varor inom ramen för kontrakt för vilka tillstånd efter samråd redan 
utfärdats. 
Förlaga till formulär för särskilda och globala tillstånd 
Kommissionen har utarbetat en förlaga till ett formulär som kan utgöra en grund för 
formulär för nationella särskilda tillstånd och eventuellt för ansökningsformulär. Denna 
förlaga och tillhörande riktlinjer distribuerades vid mötet i samordningsgruppen den 22 
mars 1995. Medlemsstaterna har kommit överens om att använda samma förlaga som 
grund för sina globala tillstånd. 
Om det uppstår frågor vid gemenskapens yttre gräns rörande ett tillstånd som utfärdats av 
en annan medlemsstat än den vars tullmyndigheter behandlar exportdeklarationen kan de 
ansvariga tulltjänstemännen för att spara tid sätta sig i direkt förbindelse med den 
tillståndsgivande medlemsstatens kontaktställe som anges under rubriken 
"Tillståndsgivande kontor". Tjänstemannen får dock även efter eget gottfmnande etablera 
den kontakten via sitt nationella tillståndsgivande kontor. 
Förfaranden för erkännande av generella tillstånd 
I förordningen föreskrivs att alla tillstånd (särskilda, globala och generella) skall vara 
giltiga i hela gemenskapen. Eftersom det dock kan uppstå svårigheter för de verkställande 
myndigheterna med att kontrollera de generella tillstånd som utfärdats av andra 
medlemsstaters tillståndsgivande myndigheter krävs vissa överenskommelser om 
förfarandena. Det kommer därför att bli obligatoriskt för exportörer att i fältet för 
ytterligare upplysningar på det administrativa enhetsdokument som medföljer varorna 
ange det specifika generella tillstånd enligt vilket deras varor exporteras. En 
sammanfattande tabell över generella tillstånd som beviljats av medlemsstaterna har 
ställts samman av kommissionen. 
Om det uppstår frågor vid gemenskapens yttre gräns rörande ett tillstånd som utfärdats av 
en annan medlemsstat än den vars tullmyndigheter behandlar exportdeklarationen kan de 
ansvariga tulltjänstemännen för att spara tid sätta sig i direkt förbindelse med den 
tillståndsgivande medlemsstatens kontaktställe som anges under rubriken 
"Tillståndsgivande kontor". Tjänstemannen får dock även efter eget gottfmnande etablera 
den kontakten via sitt nationella tillståndsgivande kontor. 
Relevanta affärshandlingar 
Med de relevanta affärshandlingar som avses i artikel 19.1 ai förordningen avses särskilt 
försäljningskontrakt, orderbekräftelser, fakturor eller leveransavier. 
Internationella importtillstånd 
Vid utfärdandet av internationella importtillstånd kommer medlemsstaterna att ingå ett 
åtagande om att de relevanta varorna "inte kommer att återexporteras utan tillstånd från 
myndigheterna i den medlemsstat i Europeiska unionen där exportören är etablerad". 
Internationella importtillstånd kommer bara att användas för att intyga att det finns ett 
exporttillstånd för återexport från gemenskapen. 
14 
Sådana tillstånd kommer under inga omständigheter att krävas för överföringar inom 
gemenskapen av varor med dubbla användningsområden. 
Varor "som endast passerar gemenskapens territorium" (artikel 3.3) 
1. Varor som importeras från tredje land och sedan övergår till fri omsättning i 
gemenskapen4 skall betraktas som gemenskapsvaror och således omfattas av krav på 
tillstånd när de avses exporteras. 
2. Icke-gemenskapsvaror som förs in i gemenskapens tullområde skall alltid hänföras 
till en godkänd tullbehandling5, med undantag för varor ombord på fartyg eller 
flygplan som färdas genom medlemsstatemas territorialvatten eller luftrum utan att 
bestämmelseorten är en hamn eller en flygplats i dessa medlemsstater6. Den senare 
typen av varor omfattas inte av krav på tillstånd. 
3. Mot bakgrund av detta skall följande fall där icke-gemenskapsvaror förs in i 
gemenskapens tullområde vara tillståndspliktiga enligt förordningen: 
* Tullager7. 
* Aktiv förädling8. 
* Bearbetning under tullkontroll9. 
* Temporär import10. 
4. Följande fall täcks av artikel 3.3 och omfattas följaktligen inte av förfarandet för 
tillstånd vid export: 
* Extern transitering11. 
4 Se rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för 
gemenskapen; EGT L 302, 19.10.1992, avdelning IV, kapitel 2, avsnitt 2, s. 18. 
5 Seovan, avdelning III, s. 12. 
6 Seovan, artikel 38.6, s. 13. 
7 Se ovan, avdelning IV, kapitel 2, avsnitt 3 C, s. 21. 
8 Se ovan, avdelning IV, kapitel 2, avsnitt 3 D, s. 24. 
9 Se ovan, avdelning IV, kapitel 2, avsnitt 3 E, s. 27. 
10 Se ovan, avdelning IV, kapitel 2, avsnitt 3 F, s. 28. 
11 Se ovan, avdelning IV, kapitel 2, avsnitt 3 B, s. 20. 
15 
* Tillfällig förvaring12 (detta gäller även varor som stannar kvar ombord på fartyg 
som anlöper en hamn i gemenskapen eller på flygplan som landar på en flygplats i 
gemenskapen). 
5. I enlighet med definitionen i gemenskapen utgör frizoner13 delar av gemenskapens 
tullområde. Återexport av icke-gemenskapsvaror som lämnar gemenskapen via en 
frizon omfattas således av förordningen. De varor som omlastas i en frizon och inte 
hänförs till ett tullförfarande och vilka inte måste noteras i en godkänd 
lagerbokföring enligt tullkodexen omfattas dock inte av förfarandet för tillstånd vid 
export. 
Med avseende på bekämpning av bedrägeri får tullen givetvis kontrollera varje vara 
som införs i eller lämnar en frizon. <: 
12 Se ovan, avdelning III, kapitel S, s. 14. 
13 Se ovan, avdelning IV, kapitel 3, avsnitt 1, s. 32. 
/ 16 
Bilag&2 
FÖRTECKNING ÖVER GENERELLA TILLSTÅND 
(per den 1 juli 1997) 
Nedan lämnas en översikt över generella exporttillstånd som beviljats av 
medlemsstaterna på grundval av artikel 6.1 a i förordning (EG) nr 3381/94. Med hänsyn 
till att det i förordningen inte föreskrivs någon skyldighet för medlemsstaterna att 
använda förenklade förfaranden för någon destination kan det observeras att tre stater för 
närvarande inte har bestämmelser om ett generellt exporttillstånd: Luxemburg. Portugal 
and Spanien. 
I) Generellt exporttillstånd för Australien 
destinationer enligt bilaga II Kanada 
Japan 
Nya Zeeland 
Norge 
Schweiz 
Förenta staterna 
Denna typ av tillstånd beviljas av 12 av de 15 medlemsstaterna i Europeiska unionen, 
även om produktomfattningen varierar. Det finns fem "versioner" av detta generella 
exporttillstånd: 
1) Generellt exporttillstånd för alla varor med dubbla användningsområden som 
förtecknas i bilaga I för export till de länder som anges i bilaga II 
utom vad gäller a) *varor som omfattas av bilaga IV 
Denna typ av generellt tillstånd beviljas av tre medlemsstater: Belgien, Irland och 
Nederländerna. 
2) Generellt exporttillstånd för alla varor med dubbla användningsområden som 
förtecknas i bilaga I för export till de länder som anges i bilaga II 
utom vad gäller a) * varor som omfattas av bilaga IV 
b) *alla kärntekniska produkter (kategori O i 
bilaga I) 
Denna typ av tillstånd beviljas av två medlemsstater: Finland och Österrike. 
3) Generellt exporttillstånd för alla varor med dubbla användningsområden som 
förtecknas i bilaga I för export till de länder som anges i bilaga II 
utom vad gäller a) * varor som omfattas av bilaga IV 
c) *varor som omfattas av den nationella 
kolumnen i bilaga V 
Denna typ av tillstånd beviljas av tre medlemsstater: Grekland, Sverige och Danmark. 
17 
•» t 
4) Generellt exporttillstånd för alla varor med dubbla användningsområden som 
förtecknas i bilaga I för export till de länder som anges i bilaga II 
«tom vad gäller a) * varor som omfattas av bilaga IV 
b) * alla kärntekniska produkter 
c) *varor som omfattas av den nationella kolumnen i 
bilaga V 
d) ^kompletterande förteckning över nationella 
undantag 
Denna typ av tillstånd beviljas av tre medlemsstater: Tyskland, Italien och Förenade 
kungariket. 
5) Generellt exporttillstånd för alla varor med dubbla användningsområden som 
förtecknas i bilaga I för export till de länder som anges i bilaga II 
Utom vad gäller a) *varor som omfattas av bilaga IV 
c) *varor som omfattas av den nationella kolumnen i 
bilaga V 
d) *kompletterande förteckning över nationella 
undantag 
Denna typ av tillstånd beviljas av en medlemsstat: Frankrike (G 001). Det bör noteras 
att exporten av produkter inom ramen för Australien-gruppen till de länder som anges i 
bilaga II regleras i en separat kategori för ett franskt generellt tillstånd (G 301), där 
särskilda villkor föreskrivs. Vidare får vissa kärntekniska produkter exporteras till de 
länder som anges i bilaga II på grundval av ett annat separat franskt generellt tillstånd (G 
201). 
För de generella tillstånden av typerna 1, 2 och 3 kan produktomfattningen lätt 
fastställas på grundval av beslut 94/942/GUSP. I Irland exempelvis får alla produkter 
med dubbla användningsområden utom de mycket känsliga produkter som förtecknas i 
bilaga IV exporteras till de länder som anges i bilaga II på grundval av ett irländskt 
generellt tillstånd (produkter enligt bilaga I - produkter enligt bilaga IV = omfattningen 
av ett irländskt generellt tillstånd). I Sverige undantas också de svenska produkterna 
enligt bilaga V (produkter enligt bilaga I - bilaga IV - bilaga V, svenska kolumnen = 
omfattningen av ett svenskt generellt tillstånd). 
För de länder som använder "kompletterande förteckningar över nationella 
undantag" (typerna 4 och 5) kan dock produktomfattningen för det generella tillståndet 
inte enbart fastställas på grundval av de relevanta bilagorna i beslut 94/942/GUSP. Man 
måste även konsultera förteckningarna över undantag till de relevanta generella 
tillstånden. 
18 
ISSN 1024-4506 
KOM(98) 258 slutlig 
DOKUMENT 
SV 10 15 02 17 
Katalognummer : CB-CO-98-275-SV-C 
ISBN 92-78-35391-4 
Byrån för Europeiska gemenskapemas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg 
tf