Yttrande om förslag till rådets direktiv om marin utrustning () (96/C 97/06)

Den 8 augusti 1995 beslöt rådet att i enlighet med artikel 84.2 i Romfördraget rådfråga Ekonomiska och sociala kommittén om ovan nämnda förslag.

Sektionen för transport och kommunikation, som var ansvarig för det förberedande arbetet, lade fram sitt yttrande den 17 januari 1996. Föredragande: Sergio Colombo.

Vid sin 332:e plenarsession (sammanträdet den 31 januari 1996) antog Ekonomiska och sociala kommittén enhälligt följande yttrande.

1. Inledning

Det förslag som granskas är en av de åtgärder som föreskrivs i kommissionens meddelande av den 24 februari 1993 om "En gemensam sjösäkerhetspolitik" (KOM(93) 66 slutlig).

Meddelandet har varit föremål för ett yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén (), som föreslog att man skulle möta problemet med säkerhetsnivån på sjöfartsutrustningen genom ett ömsesidigt erkännande, med en regelbunden kontroll av fördelarna med en harmonisering.

1.1. Förslaget motsvarar dessutom kraven från rådets resolution av den 8 juni 1993 () när det gäller det primära målet att öka sjösäkerheten.

2. Bakgrund

2.1. De internationella konventionerna, som antogs av den internationella sjöfartsorganisationen (IMO) om fartygens säkerhet och om förebyggande av föroreningar från fartyg, anger den utrustning (apparater, material, anordningar och utrustning) som är nödvändig för att uppfylla säkerhetskraven i allmänhet, för att höja säkerheten vid olika procedurer och för att förebygga föroreningar.

2.2. Dessa konventioner ställer upp allmänna krav som gäller för utrustningen. När det gäller detaljerade regler och kvalitetsnivån på sådan utrustning, med avseende på livräddning, brandskydd, radio- och navigationsutrustning ombord, hänvisar konventionerna till rekommendationer eller till regler som antagits av Internationella sjöfartsorganisationen (IMO) eller av andra internationella organisationer.

2.3. Den utrustning som föreskrivs i konventionerna måste vara av det slag som godkänts av de nationella myndigheterna. Innan de nationella myndigheterna ger sitt godkännande, måste de försäkra sig om att utrustningen har blivit testad och att resultatet överensstämmer med de krav som föreskrivs i Internationella sjöfartsorganisationens (IMO:s) rekommendationer, eller med huvudsakligen överensstämmande krav som inte ligger på en lägre nivå än IMO:s rekommendationer.

2.4. IMO ställdes nyligen inför frågan om ömsesidigt erkännande av utrustningen och lade då fram ett förslag för att fastställa förfarandet för internationellt godkännande baserat på IMO:s regelsamling för typgodkännande av utrustningen.

2.5. Förslaget antogs inte, eftersom det fanns länder som stödde det aktuella bruket med bilaterala och multilaterala avtal.

3. Förslagets innehåll

3.1. Förslaget till direktiv har som mål att höja sjösäkerhetsnivån genom en enhetlig tillämpning av internationella regler och att fortsätta med harmoniseringen av utvärderingsförfarandena av den marina utrustning som fartyg är skyldig att bära om bord.

3.2. Situationen i de enskilda medlemsstaterna skiljer sig åt när det gäller de organ som utsetts av de nationella myndigheterna till att godkänna utrustningen och när de gäller tillämpningskriterierna för de olika internationella reglerna.

3.3. Kommissionen anser att den nuvarande säkerhetssituationen är otillfredsställande. Därför verkar kravet på att harmonisera frågan på gemenskapsnivå berättigat för att garantera tillförlitligt material som är kapabelt att skydda människoliv och den marina miljön.

3.4. Såväl som att höja säkerhetsnivån, skulle genomförandet av bestämda regler inom gemenskapen kunna tillåta fri rörlighet för sådant material i alla medlemsstater.

3.5. Sådana produkter kommer i själva verket att kunna få ett EU-varumärke, som befriar producenterna ifrån skyldigheten att på nytt ansöka om specifikt godkännande i medlemsstaten, om ursprungslandet är ett annat än det man tänker sälja produkten i.

3.6. Enligt kommissionen kan detta leda till besparingar både i form av minskningar av de administrativa kostnaderna för tillstånd och i form av stordriftsfördelar, eftersom utrustning med ett EU-varumärke kommer att få tillgång till en större marknad.

3.7. Det aktuella förslaget lutar åt en uppdelning av materialet i två bilagor:

A1 - utrustning för vilken det finns noggranna testregler inom de internationella instrumenten,

A2 - utrustning för vilken det inte finns noggranna testregler inom de internationella instrumenten.

4. Kommitténs kommentarer

4.1. Allmänna kommentarer

4.1.1. Kommittén godkänner kommissionens förslag, med undantag för de rekommendationer och de värden som anförs i det följande. Kommittén stöder starkt förslagets grundmål, nämligen:

- sjöfartssäkerhet,

- en harmoniserad tillämpning av testregler inom gemenskapen,

- fri rörlighet i alla medlemsstater för godkänd utrustning, enligt de regler och kriterier som föreskrivs av EU.

4.1.2. ESK delar den grundläggande åsikten att det föreligger ett nära samband mellan tillgången till säker och tillförlitlig utrustning ombord och högsta möjliga säkerhetsnivå. Följaktligen existerar det ett nära samband mellan katastrofer och marina föroreningar och standarden och kvaliten på utrustningen ombord.

4.1.3. Det aktuella direktivet verkar emellertid vara mer inriktat på att avlägsna hindren för materialets fria rörlighet, snarare än på att ytterligare förbättra säkerhetsnivån.

4.1.4. Kommittén anser att säkerhetsmålet är omöjligt att avstå ifrån och föreslår kommissionen att fortsätta med lagstiftning i frågan, eftersom säkerhetsproblemet och miljöskyddet alltid är aktuella. Dessa teman har ESK alltid betonat i sina yttranden om sjöfart från och med yttrandet om "en gemensam politik för säkerheten på haven".

4.2. Förslaget i ett internationellt sammanhang

4.2.1. ESK bedömer genomförandet av den fria rörligheten av utrustning och harmoniseringen av testkriterierna positivt. Detta är avgörande mål för ett automatiskt ömsesidigt erkännande av utrustningen inom den Europeiska unionen.

4.2.2. Kommittén anser dock att ett starkt engagemang från gemenskapen är nödvändigt för att utsträcka de höga säkerhets- och tillförlitlighetskriterierna till all internationell sjöfart.

4.2.3. Det är önskvärt, genom att väcka initiativ hos Internationella sjöfartsorganisationen (IMO), med att återuppta förhandlingarna som garanterar en verklig och effektiv tillämpning av de internationella reglerna för en säker och tillförlitlig sjöfartsutrustning och att utsträcks dessa till att gälla sjöfarten i hela världen.

4.2.4. Beståndet av regionala regler, som har sitt ursprung i praxis som skiljer sig från IMO:s egna regler, riskerar att utgöra en nackdel för de europeiska skeppsredarnas konkurrenskraft och kan sänka säkerhetsnivån och miljöskyddet särskilt när det gäller icke-europeiska fartyg som trafikerar gemenskapens vatten.

4.3. Skydd av produktionskvaliteten inom gemenskapen

4.3.1. När det gäller kvalitetsgarantin på produktionen inom gemenskapen (föreskriven i modulerna C och D som bifogas direktivet) verkar reglerna tillräckligt överensstämmande för att garantera hög kvalitet på produkterna.

4.3.2. ESK kräver dock största möjliga skydd av användarna, genom att begära av IMO att man fastställer bedömningsregler och bedömningskriterier för det utrustningsmaterial som anges i bilaga A2.

4.3.3. En sådan garanti måste fullföljas genom:

- en strikt tillämpning och en fortsatt anpassning av kriterierna som föreskrivs i artiklarna 9, 12 och 13 och i anvisningarna i bilaga C i direktivet;

- stor uppmärksamhet från medlemsstaterna när det gäller att utse de organ till vilka man skall anförtro kontrollförfarandet som föreskrivs i artikel 9.

4.3.4. Även om man förstår kommissionens motiv, frågar sig ESK dessutom om enhetsmärkningen som föreskrivs i bilaga D, och som skiljer sig från certifieringssystemet, som fastställdes i direktiv 93/68/EEG, inte kan utgöra en källa till missförstånd och motsägelser jämfört med det som redan gäller för livräddningsprodukter.

4.4. Särskilda kommentarer

4.4.1. Artikel 1

Den princip för förbättring av säkerheten som förordas i denna artikel borde nämnas i större utsträckning i de följande artiklarna.

4.4.2. Artikel 2

Stryk referensen till Internationella konventionen 1966 i definitionen av "internationella konventioner", eftersom inget slags utrustning föreskrivs i den konventionen.

När det gäller definitionen av "testregler" behöver man också referera till andra organ [t ex den europeiska standardiseringsorganisationen (CEN) och den europeiska kommittén för elektroteknisk standardisering (CENELEC)], som är erkända europeiska standardiseringsorgan.

4.4.3. Artiklarna 4, 5 och 6

Dessa artiklar utgör den centrala delen i det föreslagna direktivet, eftersom de fortsätter att förstärka säkerhetsprincipen och den fria rörligheten för material till marin utrustning.

4.4.4. Artikel 7

Punkterna 2 och 4 i denna artikel ger kommissionen rätt att agera på gemenskapens vägnar. ESK anser att denna åtgärd, som verkar klart inriktad mot att ge kommissionen en samordnande uppgift när det gäller medlemsstaternas åtgärder för gemenskapens räkning, är riktig.

4.4.5. Artikel 8

Det måste framgå klarare att denna artikels bestämmelser också skall tillämpas på fartyg i tredje land som överförts till en medlemsstats register.

4.4.6. Artikel 13

Artikel 13.1 handlar om "bristen på testregler". Punkt c utgör ingen anledning till försumlighet och måste alltså strykas, eftersom den kan innebära praktiska och juridiska problem vid ingripande av ett medlemsland.

4.4.7. Artikel 14

Tillämpningsområdet för punkt 2 bör förklaras för att fastställa om området är utvidgat till utrustning som produceras i tredje land.

Bryssel den 31 januari 1996.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Carlos FERRER

() EGT nr C 218, 23. 8. 1995, s. 9.

() EGT nr C 34, 2. 2. 1994, s. 47.

() EGT nr C 271, 7. 10. 1993, s. 1.