Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Grönbok - Ersättning till brottsoffer"

(KOM(2001) 536 slutlig)

(2002/C 125/09)

Den 28 september 2001 beslutade kommissionen att i enlighet med artikel 262 i EG-fördraget rådfråga Ekonomiska och sociala kommittén om "Grönbok - Ersättning till brottsoffer".

Sektionen för sysselsättning, sociala frågor och medborgarna, som svarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 27 februari 2002. Föredragande var Vítor Melícias.

Vid sin 389:e plenarsession den 20-21 mars 2002 (sammanträdet den 20 mars 2002) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 85 röster för, 3 röster emot och inga nedlagda röster.

1. Inledning

1.1. Ända sedan staten på 1700-talet började åta sig att föra brottsoffrens talan vid rättegångar har medborgare som drabbats av brott inte kunnat göra sin röst hörd utan åsidosatts eftersom de inte längre själva kunnat vara en part i rättegången. Att staten på detta sätt tog över huvudrollen från brottsoffren har lett till att offren fått utstå lidanden och orättvisor, och det har också lett till sociala konflikter.

1.1.1. Detta har lett till en ohållbar situation som man dock under de senaste åren så sakteliga har börjat komma till rätta med.

1.2. I nästan alla länder finns sedan nästan tjugo år tillbaka medborgarsammanslutningar som ger en röst åt dem som till följd av ett brott lider av psykiska eller fysiska men eller har lidit materiella skador. På europeisk nivå har dessa sammanslutningar organiserats i forum.

1.3. Parallellt med denna rörelse har flera länder börjat uppmärksamma denna hittills mycket förbisedda grupp medborgare. Detta är också en följd av att rättssystemen har utvecklats och att man försvarar principerna om rättvisa och social solidaritet.

1.3.1. Det handlar inte bara om brottsoffrens ställning i brottmål utan också om deras möjligheter att få ersättning för den skada de lidit i sådana fall där det skulle gå emot den mest grundläggande rättskänsla att lämna offren utan ersättning.

1.4. FN och Europarådet har utfört ett omfattande arbete för att finna en internationell lösning på brottsoffrens problem. Arbetet utmynnade i den europeiska konventionen från 1983 (som ännu inte har ratificerats av alla dem som skrivit under) och FN:s deklaration från 1985.

1.5. EU måste välja samma väg och ta ställning för ett samhälle där säkerheten och rättssystemet bygger på en solidaritetskultur där alla tar ansvar och där det är en allmän och grundläggande rättighet att inte lämnas utan stöd när man utsätts för angrepp, fara eller brott.

1.6. Kommissionen lade i juli 1999 fram ett förträffligt meddelande om brottsoffer. Det följer på ett lämpligt sätt upp målsättningarna i handlingsplanen(1) från Wien och hade en positiv inverkan på slutsatserna från Europeiska rådets möte i Tammerfors (ordförandeskapets slutsatser 1999, punkt 32). Meddelandet gav en ny dimension till den process för att skapa ett område med frihet, säkerhet och rättvisa som inleddes i och med Amsterdamfördraget. Denna nya dimension innebär ett särskilt fokus på att lösa medborgarnas konkreta problem. Också Europaparlamentet har uttryckligen gett sitt stöd till bättre ersättning till brottsoffer (i resolutioner från 1989 och 1999).

1.7. I linje med detta tog det portugisiska ordförandeskapet (under det första halvåret 2000) initiativ till ett rambeslut om brottsoffrets ställning i straffrättsliga förfaranden. Detta initiativ fick starkt stöd från kommissionen och de ordförandeskap som sedan har följt, och arbetet ledde fram till att ett sådant rambeslut antogs i mars 2001.

1.8. Efter det svenska ordförandeskapets ambitiösa förberedelsearbete lägger kommissionen nu med sin grönbok fram ännu ett viktigt bidrag i arbetet för att staten skall ersätta brottsoffer och följer därigenom rekommendationen från Tammerfors.

1.9. Som forum för det civila samhällets organisationer måste ESK berömma detta initiativ.

2. Sammanfattning av grunddokumentet

2.1. Grönboken inleder en rådfrågning om hur man inom EU skall kunna garantera och förbättra den statliga ersättningen till brottsoffer.

2.2. Grönboken informerar om vilket regelverk det i dag finns i Europa i fråga om statlig ersättning till brottsoffer.

2.3. Den ger detaljerad information om läget i varje enskild medlemsstat.

2.4. Grönboken innehåller information och resonemang som leder fram till ett antal grundläggande frågor för att reda ut följande:

- Räckvidden och behovet av åtgärder på gemenskapsnivå.

- Hur man skall skapa och stärka möjligheter till statlig ersättning för brottsoffer i alla medlemsstater.

- Hur man skall hjälpa brottsoffer att få statlig ersättning om brottet begåtts i en annan stat än den där offret är bosatt.

2.5. Lösningen på dessa frågor kan ge följande viktiga resultat genom kommissionens initiativ:

- Göra en rimlig ersättning till brottsoffer obligatorisk i alla medlemsstater, eventuellt genom en gemensam miniminivå för samtliga stater.

- Säkerställa konkreta mekanismer som inom ramen för samarbete mellan medlemsstaternas myndigheter och utveckling av befintliga system innebär att brottsoffer bosatta inom EU kan få ersättning från staten oavsett om brottet begåtts i det land där offret är bosatt eller i en annan medlemsstat.

3. Allmänna kommentarer

3.1. Traditioner, kultur och praxis varierar kraftigt mellan olika medlemsstater, och man har nått olika långt när det gäller frågor kring brottsoffer. Detta är bakgrunden till att både en studie från en konferens i Umeå (oktober 2000) och själva grönboken visar att ersättningen till brottsoffer i olika medlemsstater varierar från i princip ingenting till helt acceptabla nivåer som dock i dag skulle vara otänkbara i vissa medlemsstater.

3.1.1. Om frågan betraktas i ljuset av utvidgningen blir skillnaderna ännu mer markanta.

3.1.2. Ett sådant självklart faktum understryker hur svår denna fråga är och visar att den måste utredas med försiktighet. Det är emellertid viktigt att få fram en praktisk lösning, och frågan har ett symbolvärde om man skall skapa en union med fokus på medborgarna och deras konkreta problem.

3.2. Det är önskvärt och godtagbart för alla medlemsstater att alla stater har system för ersättning till brottsoffer.

3.2.1. Rimligtvis behövs det också garantier för att systemen möjliggör en lämplig skyddsnivå.

3.2.2. Det är svårt att komma fram till en gemensam lösning på hur nivån skall fastställas och hur effekterna av denna skall hanteras. För att uppnå goda resultat krävs stora ansträngningar och mycket god vilja från medlemsstaternas behöriga myndigheter.

3.3. Det är viktigt att skapa en positiv dynamik och motverka risken för att en miniminivå leder till försämringar i stater där ersättningsnivån redan är högre. Det gäller att se till att dessa högre nivåer bibehålls och även följer med i utvecklingen.

3.3.1. Denna positiva utveckling bör också innebära att stater som ännu inte erbjuder ersättning eller erbjuder en ersättning under en eventuell miniminivå inte frestas att låta miniminivån också bli den högsta ersättningsnivån.

3.3.2. Endast en sådan positiv dynamik kan göra det möjligt att stärka gemenskapsandan, måna om rättvisan och skydda medborgarna.

3.4. För att ett kommissionsinitiativ i denna fråga skall vara meningsfullt måste det finnas referensparametrar och alltså gemensamma normer som möjliggör konvergens.

3.4.1. Det gäller som i så många andra fall här att bevaka medborgarnas intressen samtidigt som hänsyn tas till de kollektiva intressen som följer av det konkreta läget i varje enskild medlemsstat och som ibland kan vara motsatta individens intressen. Detta är en nödvändig process för att skapa ett gemensamt område med frihet, säkerhet och rättvisa för alla EU:s medborgare.

3.5. De frågor som kommissionen lägger fram ger riktlinjer för hur denna jämvikt skall uppnås.

3.6. ESK:s yttrande bör läsas mot bakgrund av dessa frågor och med utgångspunkt i våra gemensamma värderingar om solidaritet och delat ansvar.

4. Svar på kommissionens frågor

4.1. Fråga 1: Bör ett gemenskapsinitiativ om statlig ersättning till brottsoffer föra fram de tre mål som uppräknas i kapitel 4.2? Finns det även andra mål som bör föras fram?

4.1.1. Svaret på frågans första del blir tveklöst ja. De tre målen är de mest grundläggande och bör föras fram i ett initiativ från kommissionen (ett direktiv verkar vara lämpligast). Kommittén ger sitt fulla stöd till ett sådant initiativ.

4.1.1.1. De tre första målen leder vidare till andra mål, som att brottsoffer skall få tillgång till fullständig och utförlig information på ett språk som offret förstår och att brottsoffer måste garanteras stöd för att till fullo kunna tillvarata sina rättigheter. Många av de följande svaren innehåller förslag på hur denna typ av mål skall uppnås.

4.1.1.2. Kommittén är fullt medveten om de ekonomiska följder som genomförandet av ett initiativ från kommissionen kommer att ha för medlemsstaterna. Trots detta anser ESK att det rör sig om en fråga där en gemensam lösning är avgörande för EU:s utveckling och viktigaste mål, nämligen att ge medborgarna värdighet i ett gemensamt område med rättvisa, att försvara deras mest självklara grundläggande rättigheter och åstadkomma en tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning för att uppnå gemensamma mål som kan ge en bättre gemensam framtid.

4.2. Fråga 2: Vilka kriterier för ersättningsberättigande bör användas för de typer av brott och typer av skada som omfattas av miniminormerna?

4.2.1. Det gäller att ständigt vara medveten om att det inte handlar om att finna minsta gemensamma nämnare med utgångspunkt i situationen i varje medlemsstat, utan i stället att skapa en miniminorm som garanterar brottsoffrets ställning och intressen som medborgare i ett EU-land. Mot bakgrund av detta utreder grönboken frågan tillfredsställande.

4.2.2. Analys av de kriterier som lagts fram

- Ersättningsberättigade offer: Såväl direkt som indirekt drabbade. Man bör i möjligaste mån standardisera definitionerna och då inte glömma anhöriga, förbipasserande och "barmhärtiga samariter".

- Kriterier kopplade till typen av brott och typen av skada: Det verkar i dag lättast att enas om att ersätta fysisk eller psykisk skada till följd av våldsbrott samt materiella skador som har anknytning till de förstnämnda skadorna. Också rent materiella skador som uppstått genom brott där våld inte har brukats bör kunna komma i fråga om de försätter offret i en mycket svår ekonomisk situation. Man bör också kunna få ersättning om man har skadats av någon som framfört ett fordon under påverkan av alkohol eller någon annan substans som inverkar på körförmågan. Det behövs ett gemensamt erkännande av att förare som genom brottsligt beteende vållar fysisk skada eller dödsfall begår ett våldsbrott som skall behandlas som ett sådant.

- Det behövs alltså en allmän definition av vilka brott som kan innebära ersättning till offret.

4.3. Fråga 3: Bör den bevisning som krävs av den som söker statlig ersättning inbegripas i en miniminorm?

4.3.1. Det bör ingå ett krav på tillräckliga indicier och möjlighet att lägga fram dessa (samt en princip om att de som missbrukar systemet skall straffas).

4.3.1.1. Likaså behövs en princip om att bevis (tolkat som största sannolikhet att fastställa ett orsakssamband mellan brottet och den skada som skall ersättas) skall läggas fram så tydligt och utförligt som möjligt och ett förbud mot rättegångsmekanismer som försvårar detta.

4.3.1.2. Förutom de ramprinciper som alla medlemsstater av solidaritet bör följa (och som tillämpas med "europeiskt sunt förnuft") skulle en gemensam miniminorm kunna införas för en rimlig tidsgräns (med välmotiverade undantag) för att lägga fram indicier eller bevis. Denna bör fastställas med hänsyn till brottsoffrens sårbara och osäkra situation samt med tanke på att undvika att fler personer drabbas.

4.4. Fråga 4: Bör immateriella skador inbegripas i en miniminorm och kan i så fall en definition av sådana skador inbegripas?

4.4.1. I fråga om ersättningsberättigande skador instämmer kommittén helt i grönbokens resonemang om materiella skador (och att mindre gynnade offer bör ges särskild uppmärksamhet).

4.4.2. När det gäller immateriella skador är det mycket viktigt med en miniminorm. Även i detta fall är grönbokens förslag plausibelt, med tanke på hur svårt det är att nå fram till en gemensam definition. Brottsoffer som drabbas av långvariga men bör uppmärksammas särskilt.

4.4.2.1. Att som princip bedöma ersättningen på samma sätt som enligt de nationella skadeståndsreglerna skulle innebära ett stort framsteg även om det inte leder till ett enhetligt tillämpande.

4.4.2.2. Man kan däremot försöka uppnå större enhetlighet med hjälp av en gemensam vägledande tabell med ersättningsnivåer för varje typ av brott och kriterier för hur brotten skall kategoriseras.

4.4.2.3. Vägledande tabeller kan emellertid medföra risken att de tillämpas mekaniskt av myndigheterna och att besluten därmed blir mindre humana. För att motverka sådana följder skulle det vara lämpligt att vid denna typ av beslut rådfråga organisationer för stöd till brottsoffer. De skulle tack vare sin sakkunskap och känslighet kunna erbjuda viktigt underlag för konkreta fall så att beslutet inte fattas mekaniskt på ett okänsligt sätt.

4.5. Fråga 5: Kan ersättning för stadigvarande men definieras med tanke på en miniminorm?

4.5.1. ESK har i huvudsak samma inställning som kommissionen. Det bör framhållas att den ovannämnda miniminormen för immateriella skador också måste omfatta samtliga fall där det kan vara fråga om stadigvarande men, liksom fall av immateriella skador som uppstått på grund av ett långvarigt men. Det skulle kanske till och med vara bra med en gemensam tabell med olika grader av men.

4.6. Fråga 6: Bör en miniminorm ge möjlighet till att beakta offrets ekonomiska situation när offrets rätt till ersättning prövas eller ersättningsbeloppet fastställs?

4.6.1. ESK anser inte att detta är lämpligt. Ersättning för den verkliga skadan är den rättvisaste lösningen.

4.6.2. ESK anser att kommissionen har lagt fram ett bra förslag om hur ersättningsbeloppet skall fastställas. När det gäller immateriella skador verkar det enklast att låta varje stat avgöra hur ersättningsbeloppet skall fastställas, även om en gemensam tabell också skulle kunna vara en lösning, om än svårare att genomföra.

4.6.3. När det gäller offer i gränsöverskridande situationer bör man beakta att behandlingen kan skilja sig åt mellan olika medlemsstater. Detta kommer att tas upp längre fram.

4.7. Fråga 7: Hur bör den subsidiära naturen hos en statlig ersättning, i förhållande till andra ersättningskällor som offret kan använda, definieras i en miniminorm?

4.7.1. En rättegång behöver inte ha avslutats för att man skall kunna ha en uppfattning om möjligheterna till ersättning från förövaren eller någon annan källa.

4.7.2. Om brottsoffret får vänta länge på en lösning på de problem som brottet orsakat innebär det en sämre behandling av brottsoffer.

4.7.3. Principen bör vara att i ett första steg godkänna statlig ersättning och direkt ge ett förskott för att täcka offrets omedelbara omkostnader om detta behövs.

4.7.4. Staten skall ha rätt att i ett senare skede ändra sitt beslut om det visar sig att ersättning kan utgå från en annan källa, t.ex. i form av skadestånd.

4.7.5. Att förespråka subsidiär natur som princip för den statliga ersättningen bör inte leda till att offret blir helt utan ersättning eller till lösningar som leder till att andra drabbas.

4.7.6. I praktiken bör statlig ersättning i många fall godkännas direkt.

4.7.7. Om brottsoffret inte kan få statlig ersättning förrän alla andra möjligheter till ersättning har prövats (skadestånd, försäkringar etc.) skulle det innebära så lång väntetid och så mycket besvär att offret skulle få lida ytterligare, och möjligheten till statlig ersättning skulle framstå som en falsk förespegling.

4.8. Fråga 8: Vilka ersättningar från övriga källor bör dras av från en statlig ersättning?

4.8.1. I grönboken framgår det tydligt att denna fråga främst gäller privata försäkringar.

4.8.1.1. Frågan om försäkringar har likheter med frågan om offrets ekonomiska situation.

4.8.1.2. Man skulle emellertid kunna göra det möjligt för staten att begära tillbaka utbetald ersättning om offret ersätts genom en försäkring. Om det belopp som betalas ut genom försäkringen är lika stort eller mindre än den statliga ersättningen bör i så fall hela beloppet överföras till staten.

4.8.1.3. Det skulle innebära att offrets intressen tillvaratas i tillräcklig utsträckning.

4.8.1.4. Den princip som bör tillämpas är emellertid inte subsidiaritetsprincipen utan principen om komplementaritet. Staten bör fatta sitt beslut utan att väga in om offret har en privat försäkring eller ej. Annars skulle ju brottsoffret bestraffas för sin förtänksamhet.

4.8.1.5. Om den statliga ersättningen skall vara av subsidiär natur bör staten främja tecknandet av privata och allmänna försäkringar genom särskilda incitament och skattelättnader.

4.9. Fråga 9: Bör möjligheten till förskottsbetalning inbegripas i en miniminorm?

4.9.1. Det resonemang som leder fram till denna fråga (punkterna 5.5-5.8 i grönboken) innebär rent principiellt att statlig subrogation med avseende på offrets rätt till ersättning är en naturlig följd av ersättningens subsidiära natur.

4.9.1.1. Med tanke på brottsoffrets behov bör man emellertid inte godta att detta leder till att staten ingriper först i sista hand.

4.9.2. Om staten skulle gripa in först efter det att alla andra möjligheter uttömts skulle offrets intressen inte tillvaratas, eftersom denna lösning skulle innebära en ren självmotsägelse.

4.9.3. Förskott är under alla omständigheter den effektivaste mekanismen för att stödja offret i tid och motverka riskerna att hamna utanför systemet.

4.9.4. En förskottsmekanism skulle kunna vara förstahandslösningen så länge vissa krav uppfylls. Det skulle minska problemen med en tidsgräns för ansökan, eftersom förskottet blir ett starkt incitament för offret att så fort som möjligt lämna in sin ansökan och staten dessutom måste inleda en första undersökning och fatta ett beslut som i de flesta fall kan underlätta det fortsatta förfarandet.

4.9.5. ESK håller i alla fall med om att tidsfristen för att lämna in ansökan bör vara så lång som möjligt och även omfatta undantag med ännu längre tidsfrister, exempelvis när det gäller sexuella övergrepp på underåriga. Det innebär att offrets intressen sätts i första rummet samtidigt som det inte tycks medföra några särskilda nackdelar för staten.

4.9.6. Anmälan om brottet till myndigheterna på de villkor och med de undantag som tas upp i grönbokens punkt 5.6 bör ingå i miniminormerna. Undantag bör som sagt göras i alla de fall då det är godtagbart eller varit oundvikligt att brottsoffret gått till väga på ett annat sätt.

4.10. Fråga 10: Bör kriterier som är kopplade till offrets uppträdande i samband med brottet, offrets deltagande i brottslig verksamhet i allmänhet eller andra faktorer som är kopplade till det allmänna rättsmedvetandet eller statlig praxis inbegripas i en miniminorm?

4.10.1. Offrets uppträdande bör beaktas om det kan ha orsakat brottet och den påföljande skadan. Detta skall kunna innebära minskad eller helt utebliven ersättning från staten. Tidigare uppträdande kan inte ens om det är olagligt leda till att brottsoffret blir utan statlig ersättning eftersom det inte nödvändigtvis behöver ha en koppling till det konkreta brottet. Annars skulle det kunna uppstå en risk för all möjlig diskriminering som är helt oacceptabel med hänsyn till de mänskliga rättigheterna och ett gemensamt område med fri rörlighet, frihet och trygghet.

4.10.2. För att försvara brottsoffren och måna om att de behandlas rättvist krävs därför en genomgång och förbättring av de skäl som räknas upp i den europeiska konventionen från 1983. Det är till exempel inte godtagbart att ett brottsoffer skall särbehandlas på grund av ett kriminellt förflutet som inte har någonting att göra med det brott som ersättning söks för. Inte heller skall den allmänna ordningen kunna åberopas som skäl till att vissa grupper eller personer med ett visst uppträdande diskrimineras i fråga om statlig ersättning.

4.11. Fråga 11: Vilka andra kriterier som inte omfattas av denna grönbok kan övervägas för införlivande i en miniminorm?

4.11.1. Av samma skäl som i förra svaret anser ESK att några ytterligare kriterier inte behövs.

4.12. Fråga 12: Kan rätten för ett offer i en gränsöverskridande situation att vid ansökan om statlig ersättning från en annan medlemsstat få hjälp från en myndighet i den medlemsstat där offret är bosatt vara ett lämpligt sätt att underlätta tillgången till statlig ersättning för sådana offer?

4.12.1. I många fall skulle lösningen kunna vara samarbete mellan de nationella myndigheter som handlägger ersättning till brottsoffer eller mellan de organisationer i det civila samhället som erbjuder stöd till brottsoffer. Det skulle också gå att utnyttja staternas samarbete inom det europeiska rättsliga nätverket. Det borde finnas en nationell myndighet som ansvarar för samordning och svar på ansökningar inom hela landet och som kan agera självständigt eller i samarbete med andra myndigheter inom medlemsstaten. Helst skall det civila samhällets organisationer för stöd till brottsoffer kunna delta i denna myndighets arbete.

4.12.2. De hinder som tas upp i punkt 6.2 i grönboken skulle med fördel kunna hanteras genom kompletterande åtgärder mellan olika medlemsstater, efter det att man har fastställt vilka gemensamma obligatoriska moment som ingår i förfarandet.

4.12.3. Den territoriella principen tycks inte gå att komma ifrån i dagens läge.

4.12.3.1. I och med att den är den mest kända och utvecklade grunden för samarbete och ömsesidigt stöd skulle man kanske kunna tänka sig en hybridmodell som bygger på den territoriella principen och kompletteras med ett system för dubbelt ansvar, som innebär att medborgaren kan få ut mellanskillnaden om ersättningen är högre i den stat där han eller hon är bosatt än i den stat där brottet begicks.

4.12.4. Vid denna komplettering skulle man tillämpa en modell för ömsesidigt erkännande som innebär att den stat där offret är bosatt godtar det beslut om ersättning som fattats i den stat där brottet begåtts.

4.12.4.1. En sådan lösning skulle dock inte hindra brottsoffret från att i bosättningsstaten direkt göra en ansökan om kompletterande ersättning och därigenom få möjlighet till ett förskott om detta berättigas av omständigheterna.

4.13. Fråga 13: Är möjligheten för ett offer att få statlig ersättning både från den medlemsstat där offret är bosatt och från den medlemsstat där brottet begicks ett lämpligt sätt att underlätta tillgången till statlig ersättning för offer i en gränsöverskridande situation?

4.13.1. Modellen med dubbelt ansvar innebär vissa svårigheter för den medlemsstat där offret är bosatt, eftersom det rör sig om en händelse som skett i en annan medlemsstat, där också all information om händelsen finns (behovet av samarbete mellan medlemsstaterna kvarstår, liksom svårigheterna för offret att få fram bevismaterial).

4.13.1.1. Vidare kan tillämpandet av modellen leda till olikartade beslut av förfaranderelaterade skäl.

4.13.2. Den hybridmodell som nämns i föregående svar verkar möjliggöra en enhetlig behandling för snarlika fall i samtliga medlemsstater, och samtidigt säkerställa att en medborgare från en medlemsstat med ett generösare system inte missgynnas i förhållande till medborgare i samma land som utsätts för ett liknande brott i hemlandet.

4.13.2.1. Å andra sidan uppmuntrar inte en sådan modell medlemsstater med mindre generösa system att lösa konvergensproblemen.

4.13.3. För att modellen inte skall leda till skilda lösningar i de olika medlemsstaterna bör man upprätta en referensram utifrån samtliga medlemsstaters bästa lösningar. En sådan referensram vore bästa lösningen för en tillnärmning av systemen.

4.13.3.1. Det borde vara obligatoriskt för samtliga medlemsstater att uppnå denna nivå inom en, beroende på medlemsstatens utgångsläge, rimlig tidsperiod.

4.13.3.2. Med andra ord skulle det finnas två gemensamma normer för att definiera de åtgärder som krävs:

- En norm som skulle vara minimum och undre gräns för ett trovärdigt system. Mindre gynnsamma system skulle se sig tvungna att omgående uppnå denna norm och ha den som utgångspunkt för ytterligare förbättringar.

- En norm som skulle utgöra en kvalitetslösning, och som skulle fungera dels som referens och stimulans till vidare utveckling, dels som en måttstock för vad som uppnåtts under den gemensamt överenskomna tidsperioden.

4.13.4. En eventuell harmonisering skulle kunna uppnås genom dels successiva delmål som anpassas efter territoriella aspekter och komplementaritet, dels förekomsten av en gemensam standardiseringsfond.

4.13.5. Genom ett schema med tre eller fyra delnivåer för att uppnå referensnormen skulle man kunna placera medlemsstaterna i en slags tabell där man sedan följer deras utveckling.

4.14. Fråga 14: Vilka andra lösningar än de som nämns i denna grönbok kan övervägas för att underlätta tillgången till statlig ersättning för offer i gränsöverskridande situationer?

4.14.1. Den hybridmodell som nämns ovan är en möjlig lösning.

4.14.2. Vidare är det värt att nämna Förenta nationernas arbete med att upprätta en fond till stöd för offer i gränsöverskridande situationer. I fråga om ersättning till brottsoffer skulle denna fond kunna komplettera ersättningen i fall med medlemsstater som inte uppfyller rimliga minimikrav. Vidare skulle man med hjälp av fondmedlen kunna genomföra nödvändiga informationskampanjer inom unionen.

4.15. Fråga 15: Bör man utarbeta harmoniserade formulär som kan användas i alla medlemsstater för ansökan om statlig ersättning?

4.15.1. Som tidigare nämnts är det absolut nödvändigt med harmoniserade formulär, översatta till de vanligaste språken, för att kunna driva den strategi som förespråkas i grönboken.

4.16. Andra aspekter som bör omfattas av normer

4.16.1. Framför allt för brottsoffer vid gränsöverskridande brott krävs det en gemensam norm för vilken slags information som skall finnas tillgänglig i hela unionen, hur man får tillgång till den och vilka organ som tillhandahåller den.

4.16.2. Vid gränsöverskridande fall bör samtliga medlemsstater godkänna användningen av de vanligaste europeiska arbetsspråken (inklusive tolkning till och från teckenspråk för att göra det möjligt att kommunicera med hörselskadade offer). Som tidigare nämnts är det nödvändigt med två- eller trespråkiga formulär.

4.16.3. Vidare bör man överväga huruvida det behövs en norm för att fastställa hur lång tid det högst får ta för myndigheterna att behandla en ansökan om ersättning.

4.16.4. De officiella dokument som offret behöver för att fylla i ansökan skall vara gratis. Vidare skall myndigheterna tillhandahålla dessa dokument och ansvara för att innehållet och språket är direkt eller indirekt förståeligt för offret, samt använda sig av de kommunikationsmedel som är mest effektiva.

5. Sammanfattning

5.1. Kommittén vill påminna om de varningsord som framfördes i inledningen till yttrandet samt om svårigheterna med att fatta slutgiltiga beslut, som alltid blir resultatet av det närmaste man kan komma samstämmighet, men anser ändå att utvecklingen går i rätt riktning.

5.2. Mot bakgrund av att den viktigaste frågan är hur man skall hantera situationer där offret utsatts för gränsöverskridande brott, anser kommittén att man för att undvika de svårigheter som här tagits upp skall satsa på en strängare norm än den som föreslås i förslaget, men med olika utgångsnivåer och en stegvis utveckling mot enhetliga normer.

5.3. Det är viktigt att betona principen om solidaritet och lika behandling av unionens samtliga medborgare, utan att för den skull glömma att konvergensen är en process och inte bara ett mål i sig, samt att begreppet "EU-medborgare" skall utgöra en gemensam plattform för kvalitet som aldrig får resultera i ett missgynnande.

5.4. Med andra ord måste antagandet av en maximal referensnorm betyda att medlemsstaterna enas om en minsta gemensam nämnare.

5.5. Av den anledningen bör man definiera innehållet i och tidsramen för att uppfylla de successiva utvecklingsmålen, och införa straffåtgärder för dem som inte uppfyller sina åtaganden.

5.6. Förslaget om en princip om komplementaritet kan i praktiken innebära vissa svårigheter, eftersom de flesta beslut om statlig ersättning inte grundar sig på objektiva rättsliga kriterier utan på principer om lika villkor, vilket kan leda till dubbla bedömningar. Förslaget skall emellertid endast ses som en utgångspunkt för diskussion, i likhet med möjligheten till en komplettering genom en gemensam fond som skulle kunna göra det möjligt för medlemsstaterna att, genom sina respektive bidrag, närma sig normerna och den överenskomna ersättningsnivån. Bruket av en sådan fond skulle hindra att det alltid blir vissa som betalar mest.

5.7. Som betonades i inledningen till yttrandet utgör kommissionens alldeles utmärkta arbete kulmen på en mycket betydelsefull fas i uppbyggnaden av en viktig ram för upprättandet av ett gemensamt område med frihet, säkerhet och rättvisa.

5.8. Kommissionens förslag om statlig ersättning för brottsoffer är av avgörande betydelse för att möta medborgarnas behov, och även ett tydligt och exemplariskt steg från medlemsstaternas sida i uppbyggnaden av ett sant europeiskt rättsområde som bygger på solidaritet, i meningen delat ansvar, och på den universala och grundläggande rätten att ingen skall stå ensam mot våldsangrepp, faror eller brott.

Bryssel den 20 mars 2002.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Göke Frerichs

(1) EGT C 19, 23.1.1999, s. 1-15, Handlingsplan för att på bästa sätt genomföra bestämmelserna i Amsterdamfördraget om upprättande av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa.