[pic] | EUROPEISKA KOMMISSIONEN |

Bryssel den 10.3.2011

KOM(2011) 114 slutlig

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPEISKA RÅDET

Hinder för handel och investeringar – Rapport 2011Öka marknadstillträdet tillsammans med strategiska ekonomiska partnerländer Prioriteringar för att undanröja handelshinder

SEK(2011) 298 slutlig

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPEISKA RÅDET

Hinder för handel och investeringar – Rapport 2011 Öka marknadstillträdet tillsammans med strategiska ekonomiska partnerländer Prioriteringar för att undanröja handelshinder

INLEDNING

EU är världens största handelsblock och den viktigaste källan och mottagaren för utländska direktinvesteringar och har därför ett naturligt intresse av ett öppet och rättvist globalt handelssystem. Detta intresse kommer att öka under de närmaste åren – 2015 kommer 90 % av världens tillväxt att ske utanför Europa. Den europeiska ekonomin måste utnyttja denna möjlighet till högre tillväxt utomlands, framför allt i Asien.

Ett av de viktigaste budskapen i EU:s nya handelsstrategi[1] är att parallellt med förhandlingsagendan måste den förnyade handelspolitiken bli mer målmedveten för att säkra att europeiska företag inte förlorar sina rättmätiga möjligheter till marknadstillträde och att våra rättigheter övervakas för att säkra lika förutsättningar. Kommission ska vara fokuserad och orubblig i detta arbete. Kommissionen är också fast besluten att fortsätta att bekämpa protektionism. EU tror på fördelarna med en öppen marknad inom unionen och utomlands och vill därför samarbeta med sina partner i satsningarna, i en anda av ömsesidighet och gemensam nytta[2].

En viktig del i EU:s handelspolitik är och har alltid varit att hjälpa europeiska företag att få tillträde till marknader i tredje länder, men EU måste nu intensifiera sina ansträngningar. Det är ett känt faktum att dagens främsta handelspolitiska utmaningar inte i första hand ligger i att skära ner tulltaxorna för varor utan i att förenkla regelverk, få bättre marknadstillträde för tjänster och investeringar, öppna marknader för offentlig upphandling, bättre skydda och övervaka immateriella rättigheter och undanröja omotiverade hinder som försvårar hållbar tillgång på råvaror. Generellt sett är det nödvändigt att säkra att handeln bidrar till en hållbar utveckling, samtidigt som handelhinders sociala konsekvenser beaktas. Undersökningar visar att EU:s bruttonationalprodukt (BNP) skulle kunna öka med över en halv procentenhet om vi fullföljer den bilaterala och multilaterala förhandlingsagendan.[3] Den här siffran skulle dessutom kunna fördubblas om EU gör verkliga framsteg när det gäller icke-tariffära hinder och regleringsfrågor med sina främsta handelspartner som USA och Kina.[4] Handelspolitiken kan och ska i hög grad bidra till sysselsättning och tillväxt.

Strategin för marknadstillträde[5] utgör en av hörnstenarna i EU:s arbete med att se till att handelsavtalen effektivt omsätts i verkliga handelsförmåner. Särskilt vikt har lagts vid förebyggande åtgärder, bland annat genom rapportsystem för tidig varning enligt WTO-avtal om tekniska handelshinder och sanitära och fytosanitära åtgärder. Kommissionen är fast besluten att fortsätta sitt nya sätt att samarbeta med medlemsstaterna och företag för att hantera hinder på marknader i tredje länder och för att prioritera undanröjandet av hinder i relationerna med tredje länder, även på högsta nivå. Kommissionen anser att frågor om marknadstillträde ska utgöra en viktig del av de pågående diskussionerna i Europeiska rådet om att förbättra våra strategiska ekonomiska partnerskap genom att ange prioriteringar, rationalisera de olika instrumenten och samordna våra budskap så att de effektivare främjar EU:s intressen utomlands. Det är också viktigt att fundera på prioriteringar när den europeiska avdelningen för yttre åtgärder ( European External Action Service ) har börjat arbeta.

Detta är den första årsrapporten till Europeiska rådet om hinder för handel och investeringar i tredje länder, som först meddelades i Europa 2020-strategin[6]. Den ger tillfälle att fästa uppmärksamheten på de gemensamma satsningar som krävs på en utvald uppsättning hinder för marknadstillträde, även åtgärder utanför de egna gränserna och industripolitiska principer[7]. Intresset för industripolitik bland EU:s främsta handelspartner har ökat avsevärt. Det leder ibland till att inhemska aktörer aktivt gynnas, vilket kan vara förödande för EU:s intressen.

De utvalda hindren är sådana som är av större ekonomisk och/eller systemmässig vikt för europeiska företag på vissa strategiska partnerländers marknader. Detta omfattar också exportrestriktioner för råvaror som strängt taget inte är hinder för "marknadstillträde" utan är lika skadliga för europeiska företag, framför allt europeiska tillverkare i senare led som använder råvarorna i de slutprodukter de exporterar. Den här rapporten ska bidra till att fokusera diskussionerna i Europeiska rådet på prioriteringar för delat marknadstillträde, för att få ut mesta möjliga av EU:s gemensamma styrka och få direkta fördelar i form av tillväxt och sysselsättning inom Europeiska unionen.

VIKTIGA HINDER I VÅRA RE LATIONER MED STRATEGISKA PARTNERLÄNDER

I DEN HÄR RAP porten läggs vikten vid hinder som är av större ekonomisk och/eller systemmässig vikt för europeiska företag på vissa strategiska partnerländers marknader – Kina, Indien, Japan, Brasilien/Argentina (de senare gruppera på grund av Mercosur), Ryssland och USA. Under 2009 utgjorde handeln med dessa partnerländer 45 % av vår handel med varor och kommersiella tjänster (där USA stod för 19 % och Kina för 10 %) och 41 % av våra utländska direktinvesteringar [8] (där USA ensamma stod för 35 %). Eftersom EU för närvarande inte har några bilaterala förhandlingar om frihandelsavtal med fyra av de sex partnerländerna, är en förstärkt gemensam strategi i förhållande till dessa länder desto viktigare.

Den här rapportens fokus på dessa strategiska partner innebär naturligtvis inte att kommissionen underskattar betydelsen av hinder på andra viktiga och ofta växande marknader som ASEAN-länderna, länderna i Gulfstaternas samarbetsråd, länderna i de södra och östra grannskapsområdena och andra strategiska partner som Mexico och Sydafrika. I arbetsdokumentet som tillhör den här rapporten finns ytterligare uppgifter om de satsningar som har gjorts och de åtgärder som planeras för att hantera de hinder som har fastställts i ett större sammanhang med 32 prioriterade exportmarknader.

Valet av specifika hinder bygger på nyare gemensamma bedömningar av situationen i de sju berörda länderna, så som den genomgång av väsentliga hinder som på begäran av rådet utfördes 2009/2010[9], vilket ledde till att 205 hinder för 32 marknader prioriterades, och den fortlöpande tillsynen av protektionistiska åtgärder som infördes efter den senaste ekonomiska och finansiella krisen.[10]

Kina

Kina är EU:s nästa största handelspartner medan EU är Kinas största handelspartner. Från Kina importeras såväl billiga konsumtionsvaror som viktiga insatsvaror för den europeiska tillverkningsindustrin. Trots vårt stora bilaterala handelsunderskott, har Kina blivit vår snabbast växande markand för export av varor och tjänster och är en viktig mottagare av EU-investeringar. Under 2009 exporterade EU varor för 82 miljarder euro till Kina - trots krisen en ökning med 4 % jämfört med 2008, och i slutet av oktober 2010 hade vår export stigit med 38 % på ett år. Mellan 2005 (de första 11 månaderna) och 2010 (de 11 första månaderna) har exporten från EU till Kina totalt mer än dubblerats (121 %). Nivån på EU-exporten ligger dock fortfarande under potentialen, och med bättre marknadstillträde skulle EU:s exportörer och investerare kunna bidra till och fullt ut delta i Kinas fenomenala ekonomiska tillväxt.

Tio år efter anslutningen till WTO måste Kina fortfarande förbättra sig vad gäller tillämpningen av WTO-principerna om icke-diskriminering, insyn och nationell behandling. I standardisering och tekniska förordningar liksom i tjänster, investeringar och offentlig upphandling finns fortfarande betydande hinder för marknadstillträde. Otillräcklig bevakning av immateriella rättigheter och tungrodda certifieringsprocesser fortsätter att orsaka enorma problem. Ett grundläggande och växande problem är att China förefaller ha utvecklat interventionistiska industripolitiska åtgärder som syftar till importsubstitution, obligatorisk tekniköverföring och till att ge lokala tillverkare företräde till råvaror. Detta omfattar industrisubventioner så som förmånliga lån från statliga banker, marköverlåtelser, förmånliga priser på insatsvaror (energi) och exportkrediter.

Följande hinder ska behandlas med prioritet för EU:s aktörer:

1) På området råvaror tillämpar Kina nu systematiskt marknadsbegränsande åtgärder som exporttullar och exportkvoter. Under 2009 påverkade dessa begränsningar EU:s import av råvaror från Kina till ett värde av 1,2 miljarder euro, vilket utgör 6 % av EU:s totala import av dessa varor. Av den kinesiska importen som påverkades av dessa åtgärder var 59 % industriråvaror. Dessa handelshinder är särskilt problematiska i en global miljö där det inte finns någon alternativ leveranskälla och inte heller någon lätt tillgänglig ersättningsråvara. Diskussionerna på senare tid om handel med sällsynta jordartsmetaller är ett slående exempel på problemet. De hinder som finns i Kina beträffande sällsynta jordartsmetaller påverkade 62 % av EU:s totala import av denna typ av jordartsmetaller under 2009.[11] De minskade exportkvoterna av sällsynta jordartsmineraler från Kina har lett till stor brist på marknaden och snabba prisökningar, vilket i hög grad påverkar tillverkningskostnaderna av produkter där dessa jordartsmetaller ingår. Priset på sällsynta jordartsmetaller har ökat med upp till 500 % och förväntas öka ännu mer till följd av den senaste minskningen av exportkvoterna. EU-industrin använder dessa jordartsmetaller i allt fler produkttillämpningar. De främsta användningsområdena är katalysatorer i bilar, inom IKT-sektorn (t.ex. i kretskort, till optisk fiber och halvledare), fosforbaserade lampor, starka permanentmagneter (som exempelvis används i elbilar och vindturbiner), högteknologiskt glas och keramik. Det är alltså mycket som står på spel för den aktuella, och framför allt för den framtida, utvecklingen av Europas ekonomi.

2) Ett stort problem i fråga om offentlig upphandling och immateriell äganderätt är ” indigenous innovation ”, inhemsk innovation, som syftar till att stödja kinesiska företag som är på väg uppåt i mervärdekedjan. Detta är ett allvarligt problem för europeiska företag som vill exportera från EU eller redan är verksamma i Kina. Tidigare har denna politik allvarligt försvårat tillträdet till kinesisk upphandling inom en mängd innovativa sektorer, från miljövänlig teknik till telekommunikationer, med ett krav på att utländska företag ska registrera sina immateriella rättigheter i Kina. I regelförslaget krävs också att sökande avslöjar känslig affärsinformation rörande innovation och immateriella rättigheter.

Vid den senaste högnivådialogen om ekonomi och handel försäkrade dock den kinesiska regeringen att den inte skulle behandla produkter och tjänster annorlunda beroende på var patenten är registrerade, eller vidta eller behålla åtgärder som innebär att ursprunget till utvecklingen eller ägarskapet till den immateriella rättigheten blir ett villkor för att gynnas i offentlig upphandling. Kommissionen välkomnade detta, men ska på nära håll följa upp hur åtgärderna tillämpas, även på regional nivå, för att skapa lika villkor för inhemska, utlandsinvesterade företag som är etablerade i Kina och utländska företag.

Generellt sett är det kinesiska systemet för upphandling ofullständigt och utan insyn. Det krävs större reformer för att säkra efterlevnad av internationella standarder och en förutsägbar miljö för anbudsgivare. Dessa mål kan nås med Kinas anslutning till avtalet om offentlig upphandling.

När det gäller immateriella rättigheter, är det fortfarande svårt för utländska företag, framför allt inom kreativa och innovativa sektorer, att få tillträde till det kinesiska systemet för övervakning av immateriella rättigheter. De missgynnas genom strängare formella krav som gäller enbart för dem. Framförallt är det kraven på legalisering och fullmakt inför notarius publicus och bevis från utlandet som är tungrodda och kostsamma, och de hindrar utländska aktörer från effektivt kunna försvara sina rättigheter i domstol och inför administrativa myndigheter. Dessutom är det svårt i praktiken att få förelägganden, och de skadestånd som utdöms av domstolarna är ofta för låga.

3) Kina inför allt fler krav på efterlevnad av specifika kinesiska standarder och tillhörande betungande tredjepartstester och certifieringsförfaranden. Sådana krav kolliderar ofta med internationella standarder och praxis, och missgynnar utländska företag. Ett viktigt exempel är sektorn för informations- och kommunikationsteknik (IKT) där den övergripande komplexiteten och den bristande insynen i Kinas förfaranden för godkännande och bedömning av efterlevnad bidrar till en allt mer oförutsägbar affärsmiljö och stora problem att få marknadstillträde för utländska och utlandsinvesterade företag.

4) När det gäller investering visar de aktuella flödena på en stor outnyttjad potential. Europeiska företag investerade mer än 5 miljarder euro i Kina under 2009, men detta är ändå mindre än 3 % av EU:s totala investeringsflöde. Det nuvarande investeringsklimatet i Kina hämmas av bristen på insyn och förutsägbarhet. Dessutom hindrar de kinesiska reglerna, framför allt inom elsektorn (om behörighetskrav, begränsat tillträde till koncessionsprojekt och monteringskrav) europeiska energiföretag från att få fullt tillträde till den kinesiska marknaden, särskilt inom sektorn för förnybar energi.

Som det visade sig med den så kallade "investeringskatalogen" förblir ett stort antal viktiga sektorer stängda för utländska investeringar i Kina, eller också begränsas tillträdet med samriskföretag, maximiräntor, begränsningar i antalet etableringar osv. Genom den kombinerade effekten av olika åtgärder använder Kina sitt investeringssystem som ett verktyg för att styra den ekonomiska utvecklingen, särskilt genom att gynna lokala företag med teknik- och kunskapsöverföring. Detta är ett allvarligt problem för europeiska företag som vill investera i Kina. Den förestående revisionen av investeringskatalogen blir ett bra tillfälle att tydliggöra för de kinesiska myndigheterna att det behövs ett verkligt öppet och icke-diskriminerande investeringsklimat i Kina.

Indien

Indien är en viktig handelspartner för EU och en växande ekonomisk kraft. Med en tillväxttakt på mellan 8 och 10 % per år är det en av världens snabbast växande ekonomier. Under perioden 1990-2005 mer än fördubblades inkomsten per capita. Samtidigt har handeln mellan EU och Indien på bara fyra år ökat med 31 % till över 53 miljarder euro under 2009, och EU:s investeringar i Indien har mer än fyrdubblats sedan 2003, till 3,1 miljarder under 2009.

Indiens handelssystem och lagstiftning är dock fortfarande relativt restriktiva.[12] Förutom höga tariffära handelshinder har Indien också ett antal icke-tariffära hinder i form av kvantitativa restriktioner, importlicensförfaranden, tungrodda obligatoriska tester (exempelvis för däck), certifiering för ett stort antal produkter och komplicerade och långa tullförfaranden. När det gäller immateriell äganderätt, har vissa förbättringar i övervakningsstrukturen rapporterats, men det finns dock fortfarande stora problem med Indiens inställning till förfalskning och piratkopiering. Dessutom är det indiska rättssystemet fortfarande ofullständigt på upphandlingsområdet. Det krävs betydande reformer för att säkra efterlevnad av internationella standarder och en förutsägbar miljö för anbudsgivare.

Den aktuella handeln mellan EU och Indien ligger därför långt under sin potential. Det omfattande och ambitiösa frihandelsavtalet med Indien som för närvarande förhandlas, skulle kunna bli ett av de mest betydelsefulla avtalen som EU har slutit. Ett handelsavtal i denna storleken skulle kunna generera ansenliga fördelar för båda ekonomierna, lågt räknat mellan 9 och 19 miljarder euro.

Följande hinder är stora irritationsmoment i handeln med Indien och måste lösas:

1) Tungrodda licenskrav i samband med nya säkerhetsbestämmelser har föreslagits vilka, om de genomförs fullt ut, skulle påverka tillträdet för europeiska aktörer till den kommersiella upphandlingen av telekommunikationer . I reglerna föreskrivs krav på förhandsgodkännande av säkerhet och på tekniköverföring, och en skyldighet att byta ut utländska ingenjörer mot indiska. Sådana krav har aldrig förekommit internationellt och skulle skada investeringarna i Indien. Under 2009 exporterade EU telekommunikationsutrustning till ett värde av 1 miljard euro till Indien.

2) En annan aktuell handelsfråga handlar om Indiens senaste åtgärder som begränsar exporten av bomull. Mellan 2004 och 2009 ökade EU:s import av bomull med 17 %. Många bomullsprodukter står nu inför exportbegränsningar i Indien.[13] Även om EU:s totala import av dessa bomullsprodukter har minskat med 48 % under en femårsperiod, är de senaste åtgärderna viktiga eftersom 23 % av EU:s import av denna typ av bomullsprodukter kom från Indien 2009. Eftersom Indien är världens näst största bomullsproducent (20 % av den globala produktionen) och den enda globala nettoexportören av bomull, får landets politik avsevärd påverkan på den globala bomullstillgången och därmed på priserna, vilket förvärrar den globala uppåtgående prisspiralen. Den europeiska industrin står därför inför mycket höga priser och otillräcklig tillgång, eftersom Indien är EU:s främsta importkälla för bomullsprodukter.

3) Indiens investerings politik fortsätter dessutom att hindra utländska investeringar. Många viktiga ekonomiska sektorer, som detaljhandel med många varumärken, förblir stängda för utländska investeringar och en serie åtgärder har antagits för att kontrollera utländska kapitalflöden och via teknik- och kunskapsöverföring säkra maximala förmåner för lokala företag.

4) Slutligen hindras EU-exporten av att de sanitära och fytosanitära kraven vid import av olika varor, främst fågel, fläskkött, grönsaker, frukt och timmer, går utöver internationella standarder och saknar vetenskapliga belägg.

Japan

Som en högutvecklad ekonomi och en större global handelsnation och investerare är Japan redan en viktig handelspartner för EU, även om det fortfarande finns ytterligare stora potentiella handelsmöjligheter. Japan är EU:s sjunde största exportmarknad med en andel på närmare 4 % av exporten av varor och tjänster under 2009. Under perioden 2005-2009 minskade dock EU:s export av varor till Japan med närmare 6 % i snitt per år. Det faktum att det japanska handelsöverskottet har förblivit högt återspeglar delvis de problem med marknadstillträde som utländska företag har i Japan.

Men även om tulltaxorna i Japan vanligen är låga, innehåller lagstiftningen många hinder för handeln med varor, tjänster och investeringar och för offentlig upphandling. Dessa hinder anses av EU-industrin som en av de främsta anledningarna till att den japanska marknaden ofta betraktas som svårare än andra.[14] Under 2010 öppnades dock nya möjligheter för ett närmare ekonomiskt samarbete mellan EU och Japan. Det skedde vid diskussionerna i den så kallade högnivågruppen som inrättades vid toppmötet mellan EU och Japan i april 2010. EU har klargjort att den viktigaste förutsättningen för närmare ekonomisk integration mellan EU och Japan är att Japan förmår visa att dessa hinder kan undanröjas.

Följande tre stora hinder är därför bra tester för Japans ambition att förbättra marknadstillträdet för ömsesidig nytta för både EU och Japan.

1) Det första exemplet gäller de större hinder som EU-företag ställs inför på den japanska upphandlingsmarknaden – trots att Japan har anslutit sig till WTO-avtalet om offentlig upphandling (GPA). Japan har förbundit sig att öppna den offentliga upphandlingsmarkanden till ett värde av 22 miljarder euro för GPA-partner (och därmed EU-företag). Under 2007 utgjorde detta endast 4 % av Japans totala offentliga upphandling och 0,5 % av dess BNP. Japanska företag hade däremot tillträde till EU:s marknader för offentliga upphandling som var värda 312 miljarder euro (eller 2,5 % av EU:s BNP). Bakom detta problem ligger bland annat restriktioner för kontrakt från aktörer inom järnvägs- och stadstransporter, orimliga trösklar för offentliga avtal för byggnadsarbeten och bristen på fullständig täckning av lokala upphandlingsmyndigheter.

2) För det andra är det fortfarande svårt att introducera nya medicintekniska produkter på den japanska markanden eftersom Japans rättssystem inte i tillräcklig grad erkänner internationella standarder och det medför långa godkännandeförfaranden. Endast hälften av de medicintekniska produkter som används på de europeiska och amerikanska marknaderna är tillgängliga i Japan.

3) När det gäller sektorn för finansiella tjänster , har den europeiska försäkringsbranschen hela tiden uttryckt stor oro över hur den japanska posten gynnas av det japanska regelverket. Den nya lagstiftningen som regeringen nu förbereder skulle diskriminera utländska försäkringsbolag ännu mer i stället för att ge lika förutsättningar gentemot privata japanska och utländska aktörer.

Mercosur: Brasilien och Argentina

Brasilien är EU:s tionde handelspartner (2009 års siffror) med en export av varor från EU på över 21 miljarder euro, och EU är Brasiliens största handelspartner, med närmare en fjärdedel av dess totala handel. Brasilien är också den enskilt största exportören av jordbruksprodukter till EU, med en åttondel av den totala EU-importen av jordbruksprodukter. EU är den största utländska investeraren i Brasilien. Den brasilianska marknaden är dock relativt väl skyddad med en tulltariff på i genomsnitt 12 % och betydande icke-tariffära hinder som försvårar verksamheten för affärsföretag och investerare.

Argentina är också en viktig handelspartner för EU och EU är den största utländska investeraren i Argentina, med ungefär hälften av de utländska direktinvesteringarna i landet. I många uppföljningsrapporter från internationella organisationer och från kommissionen[15] har det framgått att Argentinas handelspolitiska åtgärder under den ekonomiska krisen har varit synnerligen problematiska med ett stort antal nya protektionistiska åtgärder sedan 2008.

Eftersom de ingår i Mercosur förhandlar Brasilien och Argentina för närvarande om associeringsavtal med EU, vilket ska omfatta ett frihandelsavtal.

Mot bakgrund av detta måste följande större handelshinder hanteras för att underlätta marknadstillträdet i båda länderna:

1) I Brasilien blir det allt svårare för utländska företag att få rättvist tillträde till den växande upphandlingsmarknaden, som redan nu är begränsad. Det beror på en ny lag som har infört en förmånsmarginal för lokala varor och tjänster på 25 % och begränsat upphandlingen av varor och tjänster som anses vara av nationellt intresse till inhemska leverantörer. Detta har redan drabbat europeiska leverantörer på IKT-området. Omfattningen på och den höga potentialen hos den brasilianska offentliga upphandlingsmarknaden, som år 2007 uppskattades till cirka 133 miljarder euro, gör detta till ett betydande hinder – i ännu högre grad eftersom åtgärden verkar ingå i en omfattande industripolitik.

2) När det gäller såväl Brasilien som Argentina finns det restriktioner i sjötransporter vilket direkt berör EU-företag. Lastdelningsavtal mellan Brasilien och Argentina begränsar möjligheterna för europeiska rederier att engagera sig i internationell handel mellan de två länderna. Omfattningen på och tillväxten för handelsflödena inom Mercosur och mellan EU och Mercosur, och den sannolika tillväxten av dessa flöden till följd av ett möjligt frihandelsavtal mellan Mercosur och EU, gör detta till en synnerligen relevant fråga för EU-företagen.

3) Med olika begränsningsåtgärder hindrar Brasilien och Argentina också exporten av råvaror. Till de produkter som drabbas hör jordbruksprodukter och även oberedda hudar, skinn och wet blue-läder. När det gäller jordbruksprodukter, är exporttullarna i Argentina för vissa produkter, som sojabönor, så höga som 35 %. I kombination med tungrodda exportförfaranden såsom "exportregistreringar" för exempelvis nötkött och spannmål, får dessa åtgärder mycket negativ effekt på europeiska tillverkare i senare led och även för konsumenterna. Ett typexempel är beredda hudar, skinn och wet blue-läder som Brasilien och Argentina är mycket stora producenter av. Läderindustrin inom EU är mycket beroende av leverantörer från Brasilien och Argentina. EU:s import från Brasilien av obehandlade oxhudar, skinn och wet blue-läder som det är restriktioner på, uppgick under 2009 till 87 miljoner euro (12 % av EU:s totala import) och i Argentina uppgick importen av sådana varor med restriktioner till 81,2 miljoner euro (10 % av EU:s totala import). Exporttullar på hudar och skinn leder till stora konkurrensnackdelar för EU:s läderindustri, eftersom dessa tullar utgör en avsevärd del av tillverkningskostnaderna för läder. Det bör noteras att samtidigt som exportrestriktionerna införs, utvecklar Brasilien och Argentina sin egen industri med slutprodukter i läder. Tack vare tillgången på billiga råvaror som inte är tillgängliga för deras utländska konkurrenter, har dessa industrier nu blivit mycket konkurrenskraftiga internationellt.

4) Slutligen har Argentina , som en reaktion på den ekonomiska och finansiella krisen, infört en betydande handelsrestriktion på en mängd produkter, nämligen utvidgningen av systemet med icke-automatiska licenser . Denna riktades ursprungligen mot textilier, skor och leksaker, men systemet tillämpas allt mer på andra produkter som däck, järnrör och mekaniska apparater (t.ex. hissar, skördemaskiner), basmetaller och artiklar av basmetaller samt bildelar. Uppskattningsvis uppgår förlusterna till minst 45 miljoner euro för de europeiska exportörerna. Dessutom finns det tecken på att omfattningen av det icke-automatiska licenssystemet skulle kunna utvidgas ännu mer. Ett framträdande drag hos dessa åtgärder är mycket ofta "frivilliga" begränsningar från importörernas sida för att anpassa sin import efter den inhemska produktionen. På samma sätt vidtog också den argentinska regeringen åtgärder för att begränsa importen av vissa livsmedelsprodukter , bland annat genom att informellt uppmuntra livsmedelsbutikerna att inte sälja sådana produkter längre och genom att fördröja utfärdandet av så kallade "certifikat för fri omsättning".

Ryssland

Ryssland är en av EU:s viktigaste partnerländer, och de bilaterala handelsflödena ökade kraftigt fram till mitten av 2008 då Ryssland, för att skydda sin inhemska industri, införde ensidiga restriktiva handelsåtgärder som svar på den ekonomiska och finansiella krisen. Dessa protektionistiska åtgärder har allvarligt skadat affärsrelationerna mellan EU och Ryssland. Under 2009 uppgick EU:s export av varor till Ryssland till 65,6 miljarder euro (en nedgång från 89,1 miljarder 2007), medan importen från Ryssland uppgick till 115 miljarder euro (144,5 miljarder 2007). För kommersiella tjänster uppgick EU:s export till 18,3 miljarder (2009) och EU:s utländska direktinvesteringar till 26,3 miljarder (2008). Statsägda företag fortsätter att spela en viktig roll i den ryska ekonomin.

Den negativa effekten på EU:s export med ett antal nya protektionistiska åtgärder som Ryssland har infört, har permanentats genom konsolideringen av de tillfälliga ryska tariffhöjningarna i samband med den gemensamma yttre tulltaxan i tullunionen med Kazakstan och Vitryssland som trädde i kraft den 1 januari 2010.[16] Ryssland har nyligen skyndat på sin anslutningsprocess till WTO och har för avsikt att fullfölja den i år, vilket skulle leda till att sådana ökade avgifter sänkas till de lägre nivåer som förhandlas med WTO-medlemmarna.

Under senare år har Ryssland infört höga exporttullar på ett antal varor som är viktiga för EU-importörerna, till exempel trä och järnhaltigt och icke-järnhaltigt metallskrot. Med tanke på hur viktiga de ryska leveranserna är, får sådan politik en avsevärd påverkan på EU-industrin. EU-importen från Ryssland av dessa råvaror som drabbas av hinder, uppgick till närmare 3 miljarder euro under 2009. Inom ramen för Rysslands anslutning till WTO, som skulle skapa stabilare förhållanden för handeln i och med Ryssland, slöts nyligen ett bilateralt avtal för att lösa de kvarstående frågorna som exporttullar på trä och diskriminerande järnvägsavgifter.

Följande handelshinder är av avgörande betydelse för EU:s handelsintressen:

1) Ett stort problem för EU:s exportörer, särskilt för små företag, är fortfarande kostsamma och tungrodda tullförfaranden , med godtycklig värdering och tillämpning av minimipriser. Införandet av tullunionen mellan Ryssland, Kazakstan och Vitryssland har förvärrat problemen på detta område.

2) Problem med kontroll av de immateriella rättigheterna står fortfarande högt upp på agendan med Ryssland. Fortfarande förkommer mycket piratkopiering i Ryssland. Försäljningen och användningen av förfalskade varor är utbredd både på gatumarknader och inom detaljhandeln. Dessutom sätts EU:s konkurrenskraft på spel genom systematiska förfalskningar av patent, affärshemligheter och kunskap inom innovativa sektorer. Tullunionen mellan Ryssland, Kazakstan och Vitryssland som infördes den 1 januari 2010 medför en avsevärd risk för att kontrollen av varumärkesskyddet ytterligare kommer att försvagas. Risken är kopplad till det svaga systemet för immateriella rättigheter i Kazakstan, vars dåligt övervakade gränser gör det lätt att föra in förfalskade varor och underlättar otillåten parallellimport från Asien, framför allt från Kina.

3) Rysslands investeringspolitik, som syftar till att skydda och utveckla inhemsk industri, är en annan källa till stor oro. Handelsrelaterade investeringsåtgärder omfattar krav på lokalt innehåll, inhemsk försäljning, exportresultat och tekniköverföring. Det nya ”lokaliseringsinitiativet”, som är avsett att uppmuntra utländska företag att förlägga produktion till Ryssland inom ett antal sektorer, däribland bilindustri, elektronik och läkemedel, är det senaste uttrycket för denna politik. Dessutom medför den ryska lagstiftningen om utländska investeringar inom strategiska sektorer mycket låga trösklar för förhandsgodkännande för utländska energiinvesteringar i Ryssland, vilket gör det mycket besvärligt att investera i den ryska energimarkanden i produktionsledet.

4) Sist men inte minst, finns det frågor som rör SPS som fortfarande i hög grad hindrar EU-exporten till Ryssland. De flesta av Rysslands SPS-åtgärder överensstämmer inte med internationella standarder och styrks inte av några vetenskapliga belägg. Det ekonomiska värdet på exporten som kan ha påverkats av dessa hinder är stort: Under 2009 utgjorde exporten av jordbruksprodukter till Ryssland cirka 10 % av EU:s totala export till Ryssland och uppgick till närmare 7 miljarder euro. Ryssland är därmed en av de främsta exportmarknaderna för jordbruksvaror och begränsningar på detta område utgör en direkt risk för företagen inom denna sektor.

USA

USA är utan tvekan EU:s största partner när det gäller handel och investeringar. Under 2009 uppgick exporten av varor och kommersiella tjänster från EU till USA till 322 miljarder euro (20,6 % av EU:s totala export), medan importen av varor och tjänster från USA uppgick till 281,9 miljarder euro (17,6 % av EU:s totala import). EU och USA har världens mest integrerade ekonomiska förhållande, vilket framgår av de oöverträffade nivåerna av ömsesidiga investeringsfonder som uppgår till 1 044,1 miljarder euro för USA:s investeringar i EU och till 1 134 miljarder euro för EU:s investeringar i USA under 2009. Flödena uppgick under 2009 till 75,1 miljarder från EU till USA och 97,8 miljarder från USA till EU.

Den enorma potentialen i den transatlantiska relationen utnyttjas dock inte på långt när fullt ut. Med tanke på de låga genomsnittliga tarifferna (under 3 %) skulle denna potential kunna utnyttjas om man tog itu med de icke-tariffära hindren. De största hindren utgörs av att standarder och föreskrifter i USA skiljer sig från dem i EU. Mycket står på spel, vilket framgår av en färsk studie som visar att om man skulle avlägsna hälften av de icke-tariffära hindren för handeln mellan EU och USA så skulle EU:s BNP öka med 122 miljarder euro per år.[17]

Mot bakgrund av det så omfattande och djupt rotade förhållandet, bör de hinder som USA upprätthåller, hanteras med prioritet.

1) Tillträdet för anbudsgivare från EU till offentlig upphandling på de amerikanska marknaderna är slående litet. Det beror delvis på den begränsade omfattningen på de GPA-åtaganden som USA har gjort, som endast täcker 3,2 % av USA:s marknad för offentlig upphandling (till ett värde av 34 miljarder euro). EU har däremot åtagit sig att öppna ungefär 15 % av sin marknad för offentlig upphandling för andra GPA-parter. Initiativet Buy American har begränsat det faktiska tillträdet till offentlig upphandling i USA ännu mer på områden som inte täcks av USA:s GPA-åtaganden, genom nya diskriminerade bestämmelser i American Economic Recovery and Reinvestment Act och liknande lagstiftning. Dessa bestämmelser har skapat ytterligare osäkerhet för utländska aktörer på den amerikanska marknaden och har utestängt dem från vissa anbud, främst inom byggnadssektorn, och det har fått en mycket ogynnsam kedjeeffekt för liknande åtgärder i andra länder. Ett annat exempel på skadliga åtgärder är det amerikanska förbudet för offentlig upphandling för så kallade inverterade företag, som ursprungligen var amerikanska, men som sedan har bytt skattejurisdiktion och flyttat över till ett annat lands skattesystem.

2) Ett annat övergripande hinder som eventuellt kan få stor ekonomisk och praktisk effekt på EU:s export till USA är bestämmelserna om "100 % scanning" . Denna amerikanska lagstiftning som syftar till att förbättra säkerheten genom att bemöta eventuella terroristhot mot den internationella containerhandeln till sjöss, föreskriver 100 % scanning (förundersökning av containrar innan de kommer till amerikanska hamnar) av alla containrar på väg till USA fram till den 1 juli 2012. Återverkningarna når så långt att det fungerar som ett allvarligt hinder för handeln mellan EU och USA. Även om det har gjorts framsteg på senare tid i diskussionerna i transatlantiska ekonomiska rådet om att USA ska erkänna begreppet "godkänd ekonomisk aktör”, kommer EU att vara tvungen att på mycket nära håll fortsätta övervaka den ytterligare utvecklingen av detta hinder.

DE VIKTIGASTE HINDREN: EN ÖVERGRIPANDE ANALYS AV ALLMÄNNA TENDENSER OCH PRIORITERINGAR

De hinder som anges i avsnitt 2 är ett urval av de viktigaste problem som europeiska företag ställs inför när de försöker få tillträde till handel med våra strategiskt viktiga partnerländer. Vissa typer av hinder är återkommande. Följande analys av sådana allmänna typer kan vara användbar för att hitta sätt att hantera problemen, däribland möjligheterna att ytterligare påverka och att fastställa en förbättrad och mer målmedveten strategi för att undanröja hindren i framtiden.

Offentlig upphandling

Marknaderna för offentlig upphandling är fortfarande till största delen stängda för utländska aktörer, vilket tydligt illustreras av exemplen från USA, Kina, Japan och Brasilien. De här marknaderna är dock långt ifrån betydelselösa ur kommersiell synvinkel. Den outnyttjade potentialen är stor. Under 2007 uppgick kostnaderna för offentlig upphandling till cirka 16 % av BNP inom EU, 11 % i USA och 18 % i Japan. För tillväxt- och utvecklingsekonomier är uppgifterna knapphändiga. Under 2007 uppskattades marknaderna för offentlig upphandling till sammanlagt cirka 212 miljarder euro i Indien och Mercosur (Brasilien och Argentina). Detta är fortfarande ganska lite i absoluta tal, men de här marknaderna förväntas öka avsevärt och kommer förmodligen att bli viktiga framtida affärsmöjligheter i sektorer där EU-industrin är mycket konkurrenskraftig.

Offentlig upphandling är utan tvekan det största handelssegmentet som fortfarande är relativt skyddat från internationella åtaganden. Endast 14 länder är anslutna till WTO-avtalet om offentlig upphandling (GPA). Det är för närvarande endast USA och Japan av de sex strategiskt viktiga partnerländerna som har diskuterats i den här rapporten som har anslutit sig till GPA, medan Kina håller på att förhandla om anslutning. Men även de länder som har anslutit sig har förhandlat fram stora begränsningar i sina åtaganden om öppna marknader i form av minimitrösklar eller undantag av sektorer eller enheter (såsom subfederala). Det är därför inte så överraskande att det märktes en snabb ökning av protektionistiska åtgärder på området offentlig upphandling när den finansiella och ekonomiska krisen slog till 2008/09.[18]

Avtalet om offentlig upphandling kännetecknas också av stor asymmetri mellan de olika parternas åtaganden när det gäller marknadstillträde, och EU är mycket öppnare än övriga parter. EU:s partnerländer har uppenbarligen inte lyckats leva upp till ömsesidigheten på det här området. Värdet för den offentliga upphandling som USA erbjöd utländska anbudsgivare i GPA-avtalet uppgick under 2007 endast till 34 miljarder euro, och för Japan var motsvarande siffra 22 miljarder euro. Detta står i skarp kontrast till de 312 miljarder euro som är värdet för de marknader för offentlig upphandling som EU erbjuder. Det finns alltså all anledning att kräva större markandstillträde för offentlig upphandling, särskilt vad gäller våra strategiskt viktiga partnerländer som inte har gjort motsvarande åtaganden. Satsningarna måste förstärkas för att öka de internationella åtagandena – oavsett om det sker genom de pågående förhandlingarna och utvidgningen av anslutningar, genom de frihandelsavtal som EU har förhandlat fram eller genom bilaterala åtgärder.

I förhållande till den jämförelsevis stora öppenheten för utländska anbudsgivare har unionen begränsade möjligheter att påverka i förhandlingar om tillträde till utländska marknader för offentlig upphandling.[19] För att öka möjligheterna att påverka och säkra ökad symmetri i tillträdet till marknader för offentlig upphandling, hävdade kommissionen i sitt senaste meddelande om handelspolitik och i inremarknadsakten att det krävs ett särskilt initiativ och att den har för avsikt att föreslå ett sådant i år. Det huvudsakliga syftet med det nya rättsliga instrumentet skulle vara att klargöra reglerna för tillträdet till EU:s marknader för offentlig upphandling när det gäller varor, tjänster och företag från tredjeländer och därmed sörja för lika villkor på EU:s marknader för offentlig upphandling för att kunna stärka EU:s ställning vid förhandlingar om EU-företagens tillträde till marknaderna för offentlig upphandling i tredjeländer i syfte att (ytterligare) öppna upp partnerländernas marknader för offentlig upphandling.

Det kommer också att krävas större engagemang för att säkra att europeiska företag kan få tillträde till en berättigad andel av utländsk offentlig upphandling.

Effektivt skydd av immateriella rättigheter

Svårigheterna på den kinesiska och den ryska marknaden som har beskrivits ovan är symptomatiska för de större problem som europeiska företag ställs inför när de exporterar immaterialrättsligt skyddade varor och tjänster. I en globaliserad ekonomi ligger EU-ekonomins relativa fördel allt mer i högt mervärde och IP-intensiva varor och tjänster. Det innebär också att tillväxt, sysselsättning och innovation i EU allvarligt hotas om våra idéer, varumärken och produkter piratkopieras och förfalskas. Bristen på rättsligt skydd och effektiv övervakning av immateriella rättigheter, inbegripet otillräckligt skydd av geografiska beteckningar, hindrar europeiska företag från att fullt ut dra nytta av viktiga exportmöjligheter. Ett exempel på detta är att 2007 hade jordbruksprodukter med Skyddade ursprungsbeteckningar (SUB) och Skyddade geografiska beteckningar ett uppskattat grossistvärde på 14,2 miljarder euro och det uppskattas att cirka 30 % av dessa exporterades utanför EU. Det är därför som ökat skydd av immateriella rättigheter för våra företag är så viktigt för att säkra EU:s konkurrensförmåga i en global ekonomi.

Vissa framsteg har gjorts vad gäller skyddet av immateriella rättigheter, framför allt genom ökad implementering av kommissionens tillsynsstrategi[20]. Starka bestämmelser för immateriellt skydd har förhandlats fram i bilaterala avtal. Handelsavtalet om åtgärder mot varumärkesförfalskning har slutits med ett antal likasinnade länder[21]. Specifika dialoger om immateriella rättigheter har förts med vissa viktiga partnerländer, som Kina och Ryssland. Den nyligen inrättade China IPR SME Helpdesk har också varit mycket värdefull med att hjälpa europeiska små och medelstora företag att försvara sin immateriella rättigheter i landet[22], förutom projektet IPR2[23], som är ett partnerskap mellan EU och kinesiska myndigheter i syfte att öka effektiviteten för övervakningen av immateriella rättigheter i Kina.

I den senaste utvärderingen av kommissionens tillsynsstrategi[24] fastslogs att denna strategi är relevant och har gett goda resultat, men när den nu har varit i kraft i sex år krävs vissa justeringar. Mot bakgrund av ovanstående utvärdering och andra källor, däribland samråd med intressenter, håller kommissionen nu på att revidera sin strategi som ska uppgraderas och blir mer målmedveten (framför allt med större hänsyn till intressenterna i sådant som utvecklingsrelaterade frågor).

Hållbar tillgång till råvaror

Ökningen i global efterfrågan och de stigande priserna som drivs på av den snabba industrialiseringen i växande ekonomier, har utlöst oro vad gäller den globala råvarumarknadens funktion.[25] Råvaruimporten står för ungefär en tredjedel av EU:s import. EU:s industri är ytterst beroende av importen av specifika råvaror för produktion och export av många högteknologiska och miljövänliga produkter.

Handelsbegränsningar på dessa varor kan därför komma att påverka EU-industrins konkurrenskraft. När produktionen av en viss råvara är koncentrerad till ett begränsat antal länder, får exportrestriktioner stor påverkan på den globala marknaden för denna råvara och kan bli ett allvarligt problem för EU-industrin.[26] Dessutom sätter exportrestriktioner från ett producentland tryck på andra exportörer att följa exemplet för att skydda sin inhemska tillverkningsindustri i senare led, vilket utlöser en kedjereaktion som förvärrar snedvridningen på den globala marknaden och driver upp priserna. När de inhemska priserna faller i länder som tillämpar restriktioner, kan detta också avskräcka från investeringar i produktion/utvinning och på så sätt ytterligare skada den långsiktiga tillgången på dessa råvaror.

Av de utvalda länderna i denna rapport är det Argentina, Brasilien, Kina, Indien och Ryssland som för närvarande har infört restriktioner på export av råvaror. Dessa åtgärder påverkade EU:s import av råvaror till ett värde av närmare 6 miljarder euro 2009. En färsk undersökning från OECD visade att 65 WTO-medlemmar tillämpade exporttullar under perioden 2003-2009[27]. Uppgifter som kommissionen har samlat in[28] visade att i september 2009 fanns det exportrestriktioner för EU-aktörer på över 1200 tullpositioner.[29] De länder som har infört flest åtgärder var Kina, Ryssland, Argentina och Ukraina. De sektorer som påverkades mest var jordbruksprodukter, mineraler, kemikalier, obehandlade hudar och skinn, trä och träprodukter samt metaller.

Det är särskilt svårt att hantera denna typ av snedvridande handelsåtgärder, eftersom de inte är helt reglerade i de aktuella WTO-reglerna. Även om kvantitativa restriktioner (framför allt exportkvoter och exportlicenser) faller under GATT-avtalet, täcks i allmänhet inte exporttullar av multilaterala regler[30]. Kommissionen har därför, inom ramen för sin allmänna råvarustrategi, utvecklat en specifik handelsstrategi för råvaror, vilken bygger på tre pelare: förhandlingar om relevanta regler på multilateral och bilateral nivå, övervakning av befintliga rättigheter genom ifrågasättande av otillåtna exportrestriktioner, inbegripet via tvistelösningsförfaranden hos WTO när detta är möjligt och uppsökande aktiviteter i tredjeländer för att övertyga dem om råvarufrågans globala karaktär och att de själva skulle ha fördel av tydliga handelsregler på detta område.

EU har infört denna strategi genom att föra ett antal handelsförhandlingar, inleda ett WTO-ärende mot ett antal exportrestriktionsåtgärder som tillämpas av Kina, där kommissionen för närvarande undersöker vilka steg som är lämpligast att vidta härnäst, inbegripet ett eventuellt uppföljningsfall för WTO och genom att föra diskussioner om frågan i bilaterala kontakter och i olika forum som till exempel OECD. Det kommer även fortsättningsvis att vara nödvändigt att ta upp råvarufrågan med relevanta partnerländer på högsta nivå och att utnyttja kanalerna för tvistelösning och förhandlingar om frihandelsavtal i högsta möjliga grad.

Tjänster

Den snabbt expanderande tjänstesektorn bidrar mer till ekonomisk tillväxt och skapar mer sysselsättning i världen än någon annan sektor. Inom EU står tjänstesektorn för cirka tre fjärdedelar av BNP, över 70 % av arbetstillfällena[31] och cirka 30 % av exporten. Ändå utgör handeln med tjänster endast 20 % av världshandeln. EU är marknadsledande i världen på global handel med tjänster och stod för 27 % av den globala exporten och 25 % av den globala importen 2009. Tjänster är därmed ett internationellt handelsområde där EU-industrin är ytterst konkurrenskraftig, men där handelshinder – vilket framgår av hindren som anges i avsnitt 2 för Japan och Mercosur – fortfarande förhindrar att dess starka konkurrenskraft utnyttjas till fullo. Restriktioner i handeln med tjänster tar sig uttryck antingen som hinder för markandstillträde, direkt diskriminering av utländska tjänsteleverantörer jämfört med inhemska eller som rättsliga hinder som gäller alla leverantörer, men som skapar ytterligare svårigheter för utländska leverantörer.

Eftersom ungefär 75 % av handeln med tjänster handlar om infrastrukturtjänster, skulle en öppning av handeln med tjänster också kunna förbättra konkurrenskraften för tillverkningsföretag och leda till allmänna fördelar inom välfärden. Våra satsningar på att öppna tjänstemarknaderna utomlands måste förstärkas. EU förhandlar för närvarande om en multilateral liberalisering av handeln med tjänster inom det allmänna tjänsteavtalet och via bilaterala frihandelsavtal. Den senare vägen har redan lett till resultat i form av ett stort liberaliseringspaket i frihandelsavtalet mellan EU och Korea. Utifrån detta viktiga prejudikat borde EU prioritera tjänster för att uppnå högt ställda mål i framtida avtal, på kort sikt bland annat med Indien och Kanada.

Investeringar

Den aktuella globaliseringen med den plötsliga ökningen av integrerade leveranskedjor har inneburit en dramatisk ökning av utländska direktinvesteringar. Utländska direktinvesteringar betraktas som en av de viktigaste faktorerna för ekonomisk tillväxt, även i utvecklingsländer. Utländska direktinvesteringar utgör en viktig källa till produktivitetsökning och spelar en avgörande roll när det gäller företagsetableringar utomlands och för att bygga upp globala leveranskedjor som ett led i den moderna internationella ekonomin. Ny forskning har också visat att ett öppet investeringsklimat spelar en viktig roll för att trygga sysselsättningen i EU.[32] Som den viktigaste källan för utländska direktinvesteringar i den globala ekonomin har EU ett mycket stort intresse av att förbättra tillträdet till utländska marknader och av att frigöra hela potentialen för EU:s interna styrka vad gäller tjänster och etablering.

Hinder för utländska investeringar kan utgöras av rättsliga restriktioner som OECD har delat in i tre kategorier: (i) restriktioner på utländskt ägande av eget kapital, (ii) obligatorisk scanning och godkännandeförfaranden som ökar införandekostnaderna och (iii) driftsrestriktioner som begränsar möjligheterna för utländska medborgare att arbeta i dotterbolag eller krav på nationalitet eller bostadsort för ledamöter i styrelsen, insättningsbegränsningar och diskriminerande regeringsförordningar eller begränsningar av hemtagning av vinster. De flesta restriktioner finns inom tjänstesektorerna, med transport, telekom, finans och elektricitet som några av de mest begränsade branscherna. Även om det inte är lätt att mäta mängden restriktioner när det gäller utländska direktinvesteringar per land, sticker den stora mängden hinder för investeringar i Indien, Kina och Ryssland ut, enligt vad som angavs i avsnitt 2.

Med tanke på fördelarna med utländska investeringar strävar EU efter att skapa en attraktiv och stabil miljö för europeiska investerare utomlands men också efter att bevara och främja ett öppet investeringssystem hemma, i en anda av ömsesidighet och gemensam nytta. Detta ska fullföljas genom en kombination av förhandlingar och dialog med de viktigaste partnerna som USA, Kina och Ryssland, och aktivt deltagande i arbetet på internationella arenor som OECD, UNCTAD och G8/G20. Sedan Lissabonfördraget trädde ikraft och EU:s befogenheter utvidgades till utländska direktinvesteringar, har investeringspolitiken utvecklats och styrs mer på europeisk nivå. Detta ger EU ett starkare förhandlingsläge, inte bara för att bidra till avvecklingen av restriktioner för utländska direktinvesteringar i tredje länder på sikt, utan också för att ge bättre investeringsskydd för alla europeiska företag – och samtidigt bevara de skyddsnivåer som förhandlades fram före Lissabonfördraget av medlemsstaterna individuellt med tredje länder. Kommissionen har redan offentliggjort ett meddelande[33] om hur EU kan utveckla en politik för internationella investeringar som ökar EU:s konkurrenskraft och därmed bidrar till en smart och hållbar tillväxt för alla, vilket satts som mål i Europa 2020-strategin. Den förnyade handelsstrategin förpliktigar EU att ta itu med behoven hos EU-investerare utanför EU och förhandla om omfattande marknadstillträde och investeringsskydd med viktiga partnerländer, i första hand med Indien, Kanada och Singapore, där handelsförhandlingarna redan är en god bit på väg. EU ska också undersöka möjligheten till fristående investeringsavtal med större handelsparter som Kina och Ryssland.

Förutom dessa mycket betydande och genomtänkta förhandlingar kommer specifika investeringshinder att kräva engagemang på högre politisk nivå för att säkra att europeiska investerare inte utsätts för diskriminering.

Regleringsfrågor – Tekniska regler och standarder (Tekniska handelshinder och sanitära och fytosanitära frågor)

Hinder som rör tekniska regler och standarder är framträdande när det gäller problem med marknadstillträde för många EU-exportörer. Till exemplen som nämndes i avsnitt 2 hör problem inom informationstekniksektorn i Kina och Indien och sektorn för medicinteknik i Japan. Sådana hinder kan få stor ekonomisk effekt för tillverkare, eftersom det minst kräver att de anpassar produkter och tillverkningsanläggningar så att de överensstämmer med de olika kraven. När EU-företag nu allt oftare ingår i globala leveranskedjor, innebär skillnaderna i regler och standarder att kostnaderna för att delta i den globala ekonomin ökar och då minskar konkurrenskraften för lokala företag på den globala marknaden.

När det gäller de regleringsfrågor som tidigare i den här rapporten nämndes för Kina, Indien, Japan och Ryssland, skulle de eventuellt kunna påverka EU-exporten som 2009 uppgick till cirka 13,7 miljarder. Rättsliga hinder var också till stort hinder för den transatlantiska handeln. De gäller många sektorer, bland annat bilar där amerikanska säkerhetsstandarder innebär att tillverkare av bilar och utrustning som säljs i USA måste följa 42 olika standarder som skiljer sig från internationella standarder, och textilvaror med långtgående krav i Consumer Product Safety Improvement Act.

Vissa rättsliga hinder beror helt enkelt på skillnader i lagstiftningsprinciper. Dessa skillnader kan vara helt berättigade och återspeglar kanske bara lagstiftningens historiska utveckling, skillnader i inkomstnivåer, konsumenternas preferenser och riskuppfattningen. I många fall används dock skillnaderna – exempelvis krav på dubbla testförfaranden och överdrivet dokumentationsbehov – på ett mer systematiskt sätt i syfte att gynna eller skydda den inhemska tillverkningen. Det senare kräver en stark, fokuserad och målmedveten strategi från EU, medan det förra måsta hanteras mer systematiskt och långsiktigt med samarbete och dialog för att förbättra insyn och förutsägbarhet i regleringssystemen.

Exemplet med kinesiska åtgärder inom informations- och tekniksektorn som angavs i avsnitt 2, visar på problem som är kopplade till regleringsstandarder. När det gäller säkerhet går de kinesiska åtgärderna långt utanför vad som är vanligt i andra länder och i relevanta internationella standarder[34]. Kravet på att följa kinesiska inhemska standarder åsamkar de europeiska företagen stora kostnader. Interventioner på hög nivå har lett till vissa förändringar i den kinesiska politiken, men grundproblemet att internationella standarder inte erkänns kvarstår fortfarande. EU har tagit upp kampen med de kinesiska myndigheterna med ett antal dialoger om regleringsfrågor i syfte att propagera för internationella standarder och ytterligare engagera Kina i internationella standardiseringsorganisationer. Mycket står på spel och om man ska uppnå några verkliga framsteg krävs det diskussioner om reglering på hög nivå, inbegripet vid högnivådialogen om ekonomi och handel, men också på toppmöten.

Precis som det brukar vara i regleringsfrågor, är de förebyggande åtgärderna innan åtgärder antas mycket mer lovande än att försöka få bort åtgärder som redan har gått igenom lagstiftningsprocessen. Detta måste vägas in i EU:s strategi för att hantera regleringsfrågor.

På samma sätt har användningen av handelshinder i form av regler för livsmedelssäkerhet, djur och växter ökat avsevärt under senare år, vilket framgår av de stora hinder som beskrivs i avsnitt 2 för Ryssland och Indien, och det har skapat allvarliga problem för EU:s exportörer. Exemplen med Ryssland och Indien visar att myndigheterna ofta går längre än vad som krävs för att skydda sina konsumenters hälsa och använder SPS-restriktioner för att skydda inhemska producenter av jordbruksprodukter från rättvis konkurrens. Eftersom tariffära handelshinder för jordbruksprodukter successivt kommer att minska under de närmaste åren, är risken stor för att sådana problem blir ännu mer utbredda i framtiden.

Tullrelaterade hinder

Såsom visades i avsnitt 2 med de ryska tullåtgärderna och det argentinska importlicenssystemet, fortsätter de traditionella tullhindren att existera sida vid sida med mer utstuderade nya åtgärder. Åtgärderna har i båda länderna gett anledning till oro för europeiska exportörer sedan den finansiella och ekonomiska krisen inleddes 2008. En detaljerad analys av genomförandet av åtgärder avslöjar ett konsekvent mönster av bristande insyn, administrativ diskriminering i form av tungrodda förfaranden och ofta en godtycklig tolkning av befintliga regler, t.ex. vad gäller tullvärdering.

EU har agerat kraftfullt mot sådana åtgärder, framför allt där det finns goda skäl att misstänka att åtgärderna inte är WTO-förenliga, såsom i fallet med Argentinas importlicenssystem. I det senare fallet gav dock inte ens en gemensam åtgärd i WTO tillsammans andra partnerländer som också påverkats av åtgärderna något större resultat. Det måste därför övervägas om andra metoder, såsom formella tvistelösningsförfaranden inom WTO eller fler politiska ingripanden, är befogade.

DEN FRAMTIDA INRIKTNINGEN - HUR KAN DE STORA HINDREN FÖR MARKNADSTILLTRÄDE HANTERAS EFFEKTIVARE?

Även om den exakta ekonomiska effekten av de hinder som nämns i den här rapporten inte kan kvantifieras i detalj, ligger den europeiska exporten som kan ha påverkats av sådana åtgärder i intervallet mellan 96 och 130 miljarder (9 till 12 % av EU:s totala export 2009) och EU-importen av råvaror ligger på ett värde av 6 miljarder [35] . Dessa uppskattningar av "potentiellt påverkad handel" ska inte tolkas som en indikation på för EU "förlorad handel". Förlorad handel är underförstått endast en bråkdel av "påverkad handel" och ska vara avsevärt lägre, men kan med tanke på den tillgängliga informationen och handelshindrens komplexa karaktär inte kvantifieras exakt. [36] Siffrorna ger dock ett begrepp om de handelsvolymer som kan ha påverkats av de olika åtgärderna. Om dessa hinder undanröjs, skulle det få stor effekt på EU:s export och skulle ge ytterligare tillträde till viktiga marknader för offentlig upphandling. Förutom de ekonomiska vinster som ska komma från EU:s förhandlingsagenda, skulle detta bli ett mycket viktigt bidrag till den externa dimensionen av Europa 2020-strategins tre mål att skapa smart och hållbar tillväxt för alla.

Om detta ska kunna uppnås , är det mycket viktigt att alla inblandade aktörer, framför allt kommissionen som representant för EU i handelsfrågor, assisterad av EU-delegationerna, som nu ingår i European External Action Service å ena sidan, och behöriga myndigheter i medlemsstaterna å den andra, satsar proaktivt. Vad som behövs är gemensamma krafter på alla nivåer för att de gemensamma budskapen ska kunna föras ut till våra strategiskt viktiga partnerländer och understryka vikten av våra bilaterala relationer när det gäller att undanröja de hinder som har nämnts i den här rapporten. Det är av avgörande vikt att EU uttrycker ett samstämmigt budskap i detta avseende. Om EU kan agera på ett enat och bestämt sätt och utnyttja de olika aspekterna av de externa relationerna på ett kontrollerat sätt, är det mer sannolikt att våra strategiska partnerländer kommer att ta sig an våra problem på ett konstruktivt sätt.

Med avseende på detta fastställde Europeiska rådet under sina sessioner i september och december 2010 behovet av att definiera EU:s intresse gentemot sina strategiskt viktiga partnerländer . Rådet gav i uppdrag till den höga representanten för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken/kommissionens vice ordförande, att i nära samarbete med kommissionen och rådet (utrikes frågor) "ange gemensamma europeiska intressen och alla tänkbara medel för att kunna förverkliga dem" . Den här rapporten om efterlevnaden av EU:s förnyade handelspolitik kan ses som ett bidrag till denna uppgift. De hinder som anges i den här rapporten och de övergripande analyserna utgör ett urval av de marknadstillträdesfrågor som ska ha prioritet i diskussionerna med EU:s strategiskt viktiga handelspartner.

Det finns redan ett antal specifika högnivåforum för några av EU:s strategiska partnerländer, till exempel transatlantiska ekonomiska rådet med USA, högnivådialogen om ekonomi och handel med Kina och högnivågruppen med Japan. Marknadstillträdet och framför allt rättsliga hinder spelar en viktig roll i dessa forum. För att EU:s intressen ska kunna följas upp på ett kraftfullare sätt måste EU också vara redo att, när det är lämpligt, diskutera hinder för marknadstillträde vid toppmöten och andra högnivåmöten.

Offensiva och defensiva intressen är helt klart sammankopplade, och ömsesidighet och gemensam nytta är viktiga begrepp inom internationella relationer och inte minst i handelspolitik. Det återstår därför att se om det går att påverka genom att koppla EU:s problem med hinder för marknadstillträde till strategiskt viktiga part nerländers marknader, till deras respektive intresse för ökat tillträde till EU-marknaden. Såsom angavs i avsnitt 3 kommer ett särskilt initiativ att föreslås för offentlig upphandling. På alla andra områden måste de befintliga verktygen användas till sin fulla potential för att EU:s partnerländer ska kunna övertygas om att göra motsvarande ansträngningar.

EU-delegationerna kommer att spela en viktig roll för att driva intresset för europeiskt marknadstillträde. Delegationerna är ett redskap för att analysera situationen i våra strategiska partnerländers inhemska system, inbegripet ekonomiska och politiska intressen och industripolitiska principer. Det är viktigt att använda dessa verktyg så att interventioner på hög politisk nivå mot hinder mot markandstillträde blir väl förberedda, grundas på all tillgänglig politisk och ekonomisk information och följs upp på rätt sätt och i rätt tid.

Den här rapporten har en ambitiös agenda. Målet är att lyfta och anpassa nivån på EU:s intervention i specifika frågor om hinder för tillträde till marknaderna i våra strategiskt viktiga partnerländer. Gemensamma åtgärder på högsta politiska nivå kan göra skillnad till förmån för export- och investeringsintressen i europeiska företag och slutligen för tillväxt och sysselsättning i Europa. Kommissionen ska regelbundet övervaka framstegen i denna agenda och en gång om året rapportera till Europeiska rådet.

[1] Handel, tillväxt och världspolitik, KOM (2010) 612, 9.11.2010.

[2] Europeiska rådets slutsatser, 16 september 2010.

[3] Kommissionens arbetsdokument " Handeln som en motor för välstånd " i kommissionens meddelande om " Handel, tillväxt och världspolitik ";

http://trade.ec.europa.eu/doclib/docs/2010/november/tradoc_146940.pdf

[4] Kommissionens arbetsdokument " Handeln som en motor för välstånd " se fotnot 3, s. 9. http://trade.ec.europa.eu/doclib/docs/2010/november/tradoc_146940.pdf

[5] KOM (2007) 803, 11.12.2007.

[6] KOM(2010) 2020, 03.03.2010.

[7] Mer information om industripolitiska principer finns i " En integrerad industripolitik för en globaliserad tid" , KOM(2010)614, 28.10.2010.

[8] Under 2009 hade Europeiska unionen en liten desinvestering i Japan.

[9] Rådets slutsatser av den 8 december 2008 16198/08.

[10] För exempel se GD Handel, " Seventh Report on potentially trade restrictive measures ", november 2010; http://trade.ec.europa.eu/doclib/docs/2010/october/tradoc_146796.pdf

[11] Med sällsynta jordarter avses sällsynta jordartsmetaller, skandium och yttrium (HS 280530), ceriumföreningar (HS 284610) och föreningar av sällsynta jordartsmetaller (HS 284690).

[12] År 2008 placerade Världsbanken Indien på 120:e plats (av 178 ekonomier) när det gäller hur lätt det är att bedriva företagsverksamhet.

[13] HS-koder 5201, 5202, 5203, 5205, 5206 och 5207.

[14] Assessment of barriers to trade and investment between the EU and Japan, report from Copenhagen Economics, November 2010”; http://trade.ec.europa.eu/doclib/docs/2010/february/tradoc_145772.pdf

[15] För exempel se GD Handel, " Seventh Report on potentially trade restrictive measures ", November 2010; http://trade.ec.europa.eu/doclib/docs/2010/october/tradoc_146796.pdf

[16] Kommissionen uppskattar att de totala kostnaderna för ökade tullar som Ryssland införde under den ekonomiska krisen, och som konsoliderades i den gemensamma yttre tulltaxan i tullunionen mellan Ryssland, Kazakstan och Vitryssland, uppgår till cirka 540 miljoner per år (cirka 860 miljoner per år i hela tullunionen). Se även: GD Handel, Fifth report on potentially trade restrictive measures , november 2009; GD Handel, Sixth report on potentially trade restrictive measures , maj 2010.

[17] "Non-Tariff Measures in EU-US Trade and Investment – An Economic Analysis " från Ecorys; finns på nätet sedan den 16 december 2009,

http://trade.ec.europa.eu/doclib/docs/2009/december/tradoc_145613.pdf

[18] För exempel se GD Handel, " Seventh Report on potentially trade restrictive measures ", november 2010.

[19] Se Kommissionens arbetsdokument" Handeln som en motor för välstånd " i kommissionens meddelande om " Handel, tillväxt och världspolitik "; sidan 52 och framåt och "På väg mot en inre marknadsakt - Att skapa en verkligt konkurrenskraftig social marknadsekonomi ", se förslag nr 24, s.18

[20] Strategin för säkerställande av skyddet för immateriella rättigheter i tredjeländer, 2004

[21] Australien, Kanada, Japan, Korea, Mexico, Marocko, Nya Zeeland, Singapore, Schweiz, USA och EU.

[22] http://www.china-iprhelpdesk.eu

[23] http://www.ipr2.org

[24] Evaluation of the IPR Enforcement Strategy in Third Countries, ADE, november 2010 – http://trade.ec.europa.eu/doclib/docs/2010/november/tradoc_147053.pdf

[25] Utförligare information finns i kommissionens arbetsdokument " Handeln som en motor för välstånd " i kommissionens meddelande om " Handel, tillväxt och världspolitik "; sida 65 och figur 15.

[26] Risken för bristande tillgång beror på att en stor andel av produktionen i världen (dvs. bearbetningskapaciteten som förvandlar råvaror till kommersiella industriprodukter) i huvudsak kommer från ett enda land eller en handfull länder. Detta gäller Kina (antimon, flusspat, gallium, germanium, grafit, indium, magnesium, sällsynta jordartsmineraler och tungsten), Ryssland (platinametall), Demokratiska republiken Kongo (kobolt, tantal) och Brasilien (niob och tantal). Produktionskoncentrationen förvärras i många fall av låg utbytbarhet och låg återvinning.

[27] Detta utgjorde en markant ökning jämfört med perioden 1997-2002 då 39 WTO-medlemmar använde sådana instrument. Se J. Kim, "Recent trends in export restrictions", OECD Trade Policy Working papers, 101, 2010.

[28] Databasen omfattar 19 länder, inbegripet Algeriet, Argentina, Brasilien, Kina, Egypten, Indien, Indonesien, Kazakstan, Ryssland, Sydafrika, Thailand och Ukraina.

[29] En åtgärd definieras som en tullposition på HS4-nivå när den är föremål för en kvantitativ restriktion (exportkvot eller exportförbud), exporttull eller en icke-automatiska exportlicens. Se GD Handel, Raw materials 2009 Annual Report, http://trade.ec.europa.eu/doclib/docs/2010/june/tradoc_146207.pdf

[30] Utom när föreskrifter har förhandlats i anslutningsavtal till WTO, som är fallet med Kina och Ryssland för ett antal råvaror.

[31] Enligt rapporten "Employment in Europe 2010" (s. 165) uppgick sysselsättningen inom tjänstesektorer i EU till 70,4 % 2009.

[32] Se rapporten från Copenhagen Economics, " Impacts of EU outward FDI ", 20 maj 2010, http://trade.ec.europa.eu/doclib/docs/2010/june/tradoc_146270.pdf.

[33] KOM (2010) 343 slutlig, 07.07.2010; http://trade.ec.europa.eu/doclib/docs/2010/july/tradoc_146307.pdf

[34] Den relevanta standarden är ISO/IEC 15408 som kompletteras med en Common Criteria Recognition Agreement för att reglera det ömsesidiga erkännandet av säkerhetsstandarder för IT.

[35] Denna siffra täcker endast exportrestriktioner på råvaror till jordbruk och industri som stod för endast en tredjedel av EU:s totala råvaruimport (11 % av den totala EU-importen). De andra två tredjedelarna av EU:s råvaruimport berör energiråvaror (23 % av den totala EU-importen). Även om detaljerad statistik om exportrestriktionerna på energiråvaror fortfarande håller på att samlas in, är det tydligt att sådana restriktioner är utbredda i ett antal viktiga energiproducerande länder. Ett tydligt exempel i detta avseende är Ryssland där en exporttull på gas på 30 % gäller, vilket påverkar gasimport för 13,1 miljarder euro i EU (28 % av den totala EU-importen av gas).

[36] Dessa uppskattningar grundas på befintliga handelsflöden och påverkas också av andra faktorer som tenderar att undervärdera det rätta värdet på "potentiellt påverkad handel". Ju större handelshinder, desto lägre blir de iakttagna "påverkade" handelsflödena. I extrema fall, som i fallet med export- eller importförbud, blir det ingen observerad handel och det ger ingen effekt för värdet "potentiellt påverkad handel", medan den ekonomiska effekten av sådana hinder i realiteten är mycket stora. Denna åtgärd kan därför ge mer tyngd åt mindre hinder och undervärdera vikten av större hinder.