Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Förändrade ekonomiska ramvillkor på global nivå: nya ekonomisk-politiska utmaningar för Europeiska unionen"

(2002/C 48/19)

Under plenarsessionen den 28-29 november 2001 beslutade Ekonomiska och sociala kommittén att i enlighet med artikel 23.3 i arbetsordningen utarbeta ett yttrande om "Förändrade ekonomiska ramvillkor på global nivå: nya ekonomisk-politiska utmaningar för Europeiska unionen".

Sektionen för Ekonomiska och monetära unionen, ekonomisk och social sammanhållning, som svarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 12 november 2001. Föredragande var Ursula Konitzer.

Vid sin 386:e plenarsession den 28-29 november 2001 (sammanträdet den 28 november 2001) antog kommittén följande yttrande med 46 röster för och 3 nedlagda röster.

1. Utgångsläget

1.1. EU:s ekonomiska utveckling under år 2000 var gynnsammare än man kunnat iaktta på mer än ett årtionde. BNP-tillväxten låg på knappt 3,5 %. Sysselsättningsnivån steg kraftigt (1,7 %). I jämförelse med året före kunde därmed arbetslösheten sjunka med en hel procentenhet till 8,3 % av de förvärvsarbetande. I och med detta uppnåddes i praktiken nivån före 1992/1993 års recession, efter en maximinivå på 11,1 % (1994). Trots de höga oljepriserna låg inflationstakten knappt över 2 %, och den externa ekonomiska jämvikten kan betraktas som uppnådd.

1.2. Denna gynnsamma utveckling berodde dels på ihållande strukturpolitiska ansträngningar att förbättra varu- och tjänstemarknadernas och arbetskrafts- och kapitalmarknadernas funktionssätt, dels på avgörande framsteg i fråga om att förstärka de makroekonomiska villkoren för tillväxt och sysselsättning. Dessa framsteg har gjorts efter den senaste recessionen, och särskilt i anslutning till genomförandet av Ekonomiska och monetära unionen(1).

1.3. Förhoppningarna om att denna gynnsamma utveckling skulle kunna fortsätta utan avbrott under en följd av år - vilket skulle krävas för att lösa EU:s sysselsättningsproblem - grusades emellertid under loppet av 2001.

1.4. Under hösten 2001 blev det i praktiken uppenbart att EU:s BNP-tillväxt hade stagnerat eller till och med blivit negativ, och att man måste räkna med en ekonomisk tillväxt för år 2001 som totalt klart understiger 2 %(2). Detta betyder också att arbetslöshetsprocenten inte längre sjunker, utan att den eventuellt stiger igen under 2001 och 2002.

1.5. Orsakerna till denna negativa utveckling ligger i huvudsak utanför gemenskapen, men omfattningen och styrkan i EU:s beroende av världsekonomins utveckling har underskattats. Man kan främst hänvisa till följande faktorer: bortfall av köpkraft inom EU på grund av höjda oljepriser (som förstärktes av dollarns kursutveckling) och kraftigt ökade livsmedelspriser på kort sikt, minskad exportefterfrågan på grund av den häftigt inbromsade tillväxten i USA och en världsomspännande synkronisering av den svaga tillväxten. Konsekvenserna av attentatet den 11 september 2001 förstärker dessa effekter, inte bara genom de omedelbara återverkningarna i USA och över hela världen (flygbolag, turism, försäkringar, högre bevakningskostnader) utan också genom negativa effekter på företagens och konsumenternas förtroende vilka dessutom kan förstärkas av oförutsägbara händelser i samband med kriget mot terrorismen.

1.6. För de europeiska samhällsekonomierna är det nu av avgörande betydelse att snarast komma ur denna svacka, som är knuten till en förtroendeförlust, och att slå in på den väg mot högre tillväxt på lång sikt som Europeiska rådet i Lissabon ställde upp som mål i den strategi som beslutades våren 2000.

2. Den ekonomiska politikens möjligheter och begränsningar

2.1. Visserligen har de faktorer som beskrivits här i princip bara tillfällig karaktär. De sätter inte de grundläggande framsteg på spel som uppnåddes under 90-talet genom saneringen av den europeiska ekonomin. Det skall emellertid klart sägas att sysselsättningsmålet än en gång förskjutits ett stycke längre bort i tiden.

2.2. Följaktligen måste man fråga sig vilket bidrag den ekonomiska politiken kan ge för att dagens svårigheter skall kunna bemästras snabbare. Att denna fråga ställs är inte samma sak som att ha illusioner om att den ekonomiska politiken skulle kunna avvärja alla yttre chocker och tvinga fram tillväxt och sysselsättning genom dekret. Det handlar inte heller om att ifrågasätta de strukturpolitiska insatserna och den grundläggande inriktningen av den makroekonomiska politiken på prisstabilitet och värnande om de centrala jämvikterna. Det gäller snarare att undersöka

- hur den makroekonomiska policymixen bäst kan anpassas till den nya situationen och

- huruvida det går att förbättra förfarandena för samordning av den ekonomiska politiken över hela världen och inom EU och eurozonen, i anslutning till förverkligandet av den optimala policymixen.

3. En makroekonomisk policymix som är bättre anpassad till den nya situationen

3.1. I dagens läge handlar det i sista hand om att förstärka EU:s och omvärldens efterfrågan inom ramen för det växande kapacitetsutrymmet, utan att påverka pris- och kostnadsutvecklingen i negativ riktning och utan att ifrågasätta den konsolidering av de offentliga budgetarna på medellång sikt som är en förutsättning för hållbar tillväxt (och därmed för målet att skapa full sysselsättning). I sammanhanget är det viktigt att de ekonomisk-politiska insatserna bygger på en klar helhetsanalys av världsekonomin och situationen inom Europeiska gemenskapen och valutaunionen, och att de är trovärdiga både i fråga om inriktning och omfattning, så att konsumenternas och företagens tro på den framtida ekonomiska utvecklingen förstärks snarast möjligt.

3.2. Spelrummet på varje enskilt område av den makroekonomiska politiken (penningpolitik, finanspolitik och lönepolitik) är relativt begränsat.

3.2.1. Penningpolitiken kan mjukas upp för att stödja den allmänna ekonomiska politiken (art. 105.1 i EG-fördraget) ifall inflationsförväntningarna försvagas. Detta har redan skett i viss omfattning, även med internationell samordning. Fortsatta och eventuellt nödvändiga steg är starkt beroende av hur man bedömer relationen mellan finanspolitiken och lönepolitiken.

3.2.2. Finanspolitiken får inte äventyra den trovärdighet på medellång sikt som byggts upp med stor möda. Detta är betydelsefullt bland annat med tanke på utvecklingen av de långfristiga räntorna och ett välbalanserat förhållande mellan sparandet och investeringarna i den tillväxtprocess på medellång sikt som är en absolut förutsättning för att uppnå full sysselsättning. Att detta villkor uppfylls utesluter emellertid inte att de automatiska stabilisatorerna inom gemenskapen, och särskilt inom valutaunionen, kan bidra till att stabilisera den ekonomiska utvecklingen i dagens läge - som givetvis skiljer sig från land till land. Detta bidrag skulle i viss mån kunna kompletteras med en förstärkning av exempelvis infrastrukturinvesteringar (eventuellt i offentlig-privata partnerskap) och skatte- och avgiftssänkningar. Båda dessa lösningar måste också vara förenliga med den tillväxt på medellång sikt som eftersträvas. När det gäller finanspolitikens bidrag till den samhällsekonomiska policymixen inom gemenskapen och valutaunionen finns det ytterligare en svårighet. Till skillnad från penningpolitiken är finanspolitiken inom gemenskapen och valutaunionen inte centraliserad, utan ligger av goda skäl kvar under nationellt ansvar. Finanspolitikens bidrag till hela valutaunionens policymix är en intressefråga för gemenskapen som enligt Ekonomiska och sociala kommitténs uppfattning inte lyfts fram i tillräcklig utsträckning.

3.2.3. Spelrummet för arbetsmarknadsparternas lönepolitik inom ramen för den samhällsekonomiska policymixen är snävt begränsat. Alltefter land och bransch används olika förfaranden där arbetsmarknadsparterna samtidigt beslutar om den samhällsekonomiska kostnadsutvecklingen och arbetstagarnas inkomster. Detta påverkar den samhällsekonomiska konkurrenskraften, lönsamheten och konsumentefterfrågans utveckling i avgörande omfattning. Trots inriktningen på den makroekonomiska dialogen (Kölnprocessen) tar man fortfarande alltför liten hänsyn till denna påverkan på gemenskapens och valutaunionens makroekonomiska policymix. Här behövs både bättre uppläggning av den makroekonomiska dialogen på rådsnivå och tydligare formulering av gemenskapsintresset.

3.3. Att åtgärda dagens svaga tillväxt och recessionsrisken kräver en mindre stram makroekonomisk policymix inom gemenskapen och valutaunionen, vilket förutsätter både att gemenskapsintresset formuleras tydligare och att det byggs upp ett rimligt ömsesidigt förtroende för att de penning-, finans- och lönepolitiska aktörerna agerar förutsägbart och rationellt. Här aktualiseras betydelsefulla frågor om innehållet och effektiviteten i samordningen av den ekonomiska politiken.

4. Innehåll och effektivitet i samordningen av den ekonomiska politiken inom gemenskapen och valutaunionen

4.1. Trots framstegen med att sanera gemenskapens ekonomi och trots de många samordningsförfarandena och "processerna" (som delvis också varit byråkratiska) har gemenskapen ett grundläggande problem när det gäller att definiera den välbalanserade makroekonomiska policymixen och att anpassa den till interna och externa villkor som hela tiden förändras. Det går att visa att recessionen 1992/1993 till stora delar orsakades av felaktig utformning av policymixen (felaktig bedömning av börskraschen 1987, överhettning 1988/1989, misstag vid finansieringen av det tyska enandet) och att policymixen anpassades otillräckligt och för sent efter försvagningen av tillväxten 1995/1996 (Mexikokrisen, inte tillräckligt trovärdig finanspolitik i en rad medlemsstater, valutaturbulens) och 1999 (Asien- och Rysslandskriserna). I USA genomfördes däremot en snabbare och mer lyckad anpassning av penning- och finanspolitiken till det rådande läget. Här ligger en av de viktigaste anledningarna till att EU:s tillväxt varit klart svagare än USA:s under hela 90-talet.

4.2. När tillväxten nu stannar upp över hela världen gäller det att i möjligaste mån försöka undvika samma misstag som tidigare. Genomförandet av valutaunionen, som innebär att intern valutaturbulens blir omöjlig, är positivt i detta sammanhang. Avgörande brister kvarstår emellertid, trots alla procedurer och kommittéer, särskilt på följande områden:

a) Det krävs ytterligare förbättringar av den diagnosmetod som är inriktad på valutaunionens behov, prognoserna om den ekonomiska utvecklingen och den offentliga debatten om de ekonomisk-politiska alternativ som gemenskapen och valutaunionen har att välja på.

b) Kommissionens roll måste förstärkas. Den innefattar att formulera övergripande förslag om den ekonomiska politiken i allmänhet och den makroekonomiska policymixen i synnerhet som inte styrs utifrån enskilda nationers eller grupperingars intressen eller ideologier, utan enbart med utgångspunkt i gemenskapsintresset och den optimala ekonomiska utvecklingen inom valutaunionen. Detta gäller speciellt också för finanspolitikens och lönepolitikens bidrag till den makroekonomiska policymixen. Här måste medlemsstaternas suveränitet och kollektivförhandlingsparternas självständighet respekteras.

c) Dialogen mellan policymixens aktörer bör institutionaliseras och ges en mer överblickbar uppläggning. Detta gäller både de regelbundna sammanträdena med ordförandena för ECB, eurogruppen och ansvariga kommissionärer och den makroekonomiska dialogen, som behöver få mer substans. I båda dessa grupper bör kommissionsrepresentantens roll som företrädare för gemenskapsintresset stärkas. EU:s ekonomiska och sociala kommitté kan svara för ett substantiellt bidrag till arbetet i den makroekonomiska dialogen och bör rådfrågas på lämpligt sätt.

5. Kommande steg

Ekonomiska och sociala kommittén anser att det är nödvändigt

a) att kommissionen inom de närmaste veckorna lägger fram konkreta förslag som går längre än Europeiska rådets förklaring i Gent om hur man skall anpassa den ekonomiska politiken och den makroekonomiska policymixen inom gemenskapen och valutaunionen till de ändrade ramvillkoren i världsekonomin, samt att det blir klart formulerat vilka bidrag de enskilda aktörerna förväntas svara för,

b) att diskussionen om kommissionens meddelande av den 7 februari 2001(3) om "förstärkning av samordningen av den ekonomiska politiken inom euroområdet" återupptas inom rådet och i den allmänna debatten, så att det snarast går att komma fram till pragmatiska men effektiva förbättringar på detta område,

c) att man snarast för en diskussion om hur man på ett effektivare sätt kan utforma föreskrifterna för den ekonomiska politiken och för formuleringen av det ekonomisk-politiska gemenskapsintresset inom ramen för en fördragsöversyn inför utvidgningen av gemenskapen.

Bryssel den 28 november 2001.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Göke Frerichs

(1) Se också EGT C 139, 11.5.2001, s. 51 (ECO/041), EGT C 139, 11.5.2001, s. 60 (ECO/042), EGT C 139, 11.5.2001, s. 72 (ECO/046), EGT C 139, 11.5.2001, s. 79 (ECO/054) och EGT C 221, 7.8.2001, s. 177 (ECO/065).

(2) Kommissionens nya prognoser kommer att läggas fram den 21 november 2001.

(3) KOM(2001) 82 slutlig.