EUROPEISKA KOMMISSIONEN Strasbourg den 22.11.2016 COM(2016) 723 final 2016/0359(COD) Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om ramar för förebyggande omstrukturering, en andra chans och åtgärder för att göra förfaranden för omstrukturering, insolvens och skuldavskrivning effektivare och om ändring av direktiv 2012/30/EU (Text av betydelse för EES) {SWD(2016) 357 final}

{SWD(2016) 358 final}



MOTIVERING 1.BAKGRUND TILL FÖRSLAGET •Motiv och syfte med förslaget Insolvensregler omfattar ett brett spektrum av åtgärder, från tidiga insatser innan ett företag hamnar i svårigheter, snabb omstrukturering så att livskraftiga delar av ett företag bevaras, likvidering av tillgångar om företagen inte kan räddas på annat sätt och slutligen att ge hederliga entreprenörer en andra chans via skuldavskrivning. En välfungerande insolvensram som omfattar alla dessa åtgärder är ett väsentligt inslag i ett gott affärsklimat, eftersom det främjar handel och investeringar, bidrar till att skapa och bevara arbetstillfällen och hjälper ekonomierna att lättare absorbera ekonomiska chocker som leder till höga nivåer av nödlidande lån och arbetslöshet. Alla dessa frågor är viktiga prioriteringar för Europeiska kommissionen. Insolvensfrågor har en stark unionsdimension. En alltmer sammanlänkad inre marknad med en allt starkare digital dimension innebär att mycket få företag är rent nationella när det gäller aspekter såsom deras kundbas, försörjningskedja, verksamhetsområde, investerare och kapitalbas (för att bara nämna några). Framför allt är insolvensfrågor också en avskräckande faktor när det gäller gränsöverskridande expansion och investeringar. Många investerare anger osäkerhet kring insolvensregler eller risken för långdragna eller komplexa insolvensförfaranden i ett annat land som huvudskäl för att avstå från att investera eller ingå en affärsförbindelse utanför sitt eget land. En högre grad av harmonisering av insolvenslagstiftningen är därför viktig för en väl fungerande inre marknad och för en verklig kapitalmarknadsunion. Detta är anledningen till att frågan länge har varit föremål för stort intresse på EU-nivå. Mer samstämmiga insolvens- och omstruktureringsförfaranden skulle möjliggöra större rättssäkerhet för gränsöverskridande investerare och uppmuntra till en snabb omstrukturering av livskraftiga företag i ekonomiska svårigheter. Ineffektiva och olikartade insolvenslagstiftningar gör det svårare för investerare att bedöma kreditrisker, särskilt när de överväger att göra gränsöverskridande investeringar. Mer gränsöverskridande riskdelning, starkare och mer likvida kapitalmarknader och diversifierade finansieringskällor för företag inom EU kommer att fördjupa den ekonomiska integrationen, sänka kostnaderna för att erhålla krediter och öka EU:s konkurrenskraft. Omstrukturering och insolvens I dagens Europa överlever hälften av alla företag mindre än fem år. Antalet företag som blir föremål för insolvens har ökat sedan den ekonomiska krisens topp 2009 och är fortfarande hög, även om trenden nu verkar vända. I flera medlemsstater finns det en tendens att styra livskraftiga företag i ekonomiska svårigheter mot likvidation snarare än mot tidig omstrukturering. Det uppskattas att 200 000 företag i EU försätts i konkurs varje år (eller 600 per dag), vilket motsvarar en förlust av 1,7 miljoner direkta arbetstillfällen varje år. En fjärdedel av dessa insolvenser är gränsöverskridande, dvs. de inbegriper borgenärer och gäldenärer i fler än en EU-medlemsstat. En betydande procentandel av företag och tillhörande arbetstillfällen skulle kunna sparas om förebyggande åtgärder fanns i alla medlemsstater där de har anläggningar, tillgångar eller borgenärer. Dessutom skulle tillgången till snabba förfaranden för förebyggande omstrukturering säkerställa att åtgärder vidtas innan ett företag kommer i betalningssvårigheter. Detta skulle bidra till att minska risken för att lån blir nödlidande i konjunkturnedgångar, vilket minskar deras negativa inverkan på den finansiella sektorn. Den gränsöverskridande dimensionen och kostnaderna för insolvensregler som skiljer sig åt är dock mycket mer omfattande. För det första, även om borgenärer har leverantörer i sin leveranskedja som är rent inhemska företag, kan den situationen att en leverantör kommer i ekonomiska svårigheter och inte kan räddas ändå ge negativa konsekvenser som kan leda till insolvens hos det gränsöverskridande företaget. Verkningarna av dessa gränsöverskridande insolvenser kan vara mycket stora, eftersom de mest troligt avser större företag. För det andra kan vissa företags gränsöverskridande borgenärer (särskilt små och medelstora företag) föredra att avskriva gränsöverskridande fordringar enbart på grund av att det är för dyrt att göra dem gällande, till exempel om lokal rättslig rådgivning behövs. Slutligen förväntas den framtida utvecklingen på den inre marknaden leda till att fler företag bedriver gränsöverskridande handel, och således även till fler insolvensförfaranden med gränsöverskridande påverkan. Särskilt innovativa företag behöver en större marknad för att kunna växa och undvika insolvens under de första fem åren. Kvaliteten på medlemsstaternas regelverk för omstrukturering och insolvens påverkar direkt utdelningen till borgenärer. Världsbankens indikatorer tyder på att utdelningsgraderna i EU varierar mellan 30 % i Kroatien och Rumänien och 90 % i Belgien och Finland. Utdelningsgraderna är högre i de ekonomier där omstrukturering är det vanligaste insolvensförfarandet. I genomsnitt kan borgenärer i sådana ekonomier förvänta sig att återvinna 83 % av sina fordringar, jämfört med ett genomsnitt på 57 % i ett likvidationsförfarande. Även om dessa resultat även återspeglar ekonomiska faktorer såsom den totala ekonomins tillstånd, betonar de vikten av en övergripande insolvensram som är förankrad i ett starkt institutionellt och kulturellt sammanhang, för att uppnå bättre resultat för samhället. De förebyggande inslag i omstruktureringsförfaranden som påverkar deras effektivitet och därmed även antalet företag som räddas och deras lönsamhet på lång sikt skiljer sig avsevärt åt mellan medlemsstaterna. Exempelvis bör en effektiv ram kräva att ett företag i svårigheter så tidigt som möjligt har tillgång till förebyggande omstrukturering. I flera medlemsstater kan gäldenärer dock inte omstrukturera skulder med sina borgenärer innan de faktiskt är insolventa, eller i vart fall inte utan mycket strikta och kostsamma tillträdesvillkor. Villkoren för avbrytande av enskilda verkställighetsåtgärder som stöd för omstruktureringsförhandlingar är också mycket olika; i vissa länder är sådant avbrytande inte möjligt, medan det i andra råder stor variation vad gäller varaktighet och undantag. När planer antas av borgenärer tenderar regler i medlemsstaterna att variera kraftigt i fråga om klassbildning, möjligheten att omstrukturera med endast vissa borgenärer samtidigt som rättigheterna för de borgenärer som inte deltar lämnas opåverkade, vilka majoriteter som krävs, och villkoren för en rättslig eller administrativ myndighets bekräftelse av omstruktureringsplanen. Skydd för ny finansiering och tillfällig finansiering (mycket viktiga för att säkra omstruktureringsplaners framgång) varierar också mellan medlemsstaterna, alltifrån minimiskydd från talan om återvinning till en form av företräde framför befintliga skulder i senare insolvensförfaranden. Slutligen sträcker sig deltagandet från rättsliga eller administrativa myndigheters sida, liksom de förvaltare som utses av de rättsliga eller administrativa myndigheterna, från att vara minimalt till ett fullständig deltagande. Sådana skillnader gör det i princip omöjligt att få till stånd en omstruktureringsplan för en gränsöverskridande koncern med dotterbolag i fler än två medlemsstater. En andra chans I många medlemsstater tar det mer än tre år för hederliga entreprenörer som försatts i konkurs att få sina skulder avskrivna och göra en nystart. Ineffektiva ramar för att ge entreprenörer en andra chans leder till att dessa fastnar i skuldfällor eller drivs in i den svarta ekonomin eller att de måste flytta till andra jurisdiktioner för att få tillgång till gynnsammare system. Förflyttning är dyrt för borgenärer, som måste beakta den ytterligare risken att en entreprenör kan få en kortare skuldavskrivningsperiod i en annan jurisdiktion. Förflyttning medför också höga kostnader i ekonomiska och mänskliga termer för entreprenörer eftersom de enligt förordning (EU) 2015/848 om insolvensförfaranden kan behöva vara etablerade i en medlemsstat under en viss tid innan de får ansöka om skuldnedsättning i den jurisdiktionen. Vidare finns det belägg för att kortare skuldavskrivningsperioder har en positiv inverkan på både konsumenter och investerare, eftersom de då snabbare kan komma tillbaka i konsumtions- och investeringscyklerna. Detta i sin tur stimulerar entreprenörskap. I vissa medlemsstater är enbart skuldavskrivning inte tillräckligt för att en entreprenör ska få starta en ny affärsverksamhet, t.ex. om konkurs åtföljs av ett näringsförbud som varar under en längre tid och som kan utfärdas utan hänsyn till huruvida entreprenören handlade i god tro. För att ge hederliga entreprenörer en verklig andra chans bör näringsförbud som är kopplade till överskuldsättning också vara tidsbegränsade så att de löper ut senast när skuldavskrivningsperioden upphör. Personuppgifter som används i samband med gäldenärens överskuldsättning bör vara adekvata, relevanta och begränsade till vad som krävs i förhållande till de ändamål för vilka de behandlas och bevaras på ett sätt som medger identifiering av den registrerade under högst den tid än som är nödvändig för de ändamål för vilka personuppgifterna behandlas. Den allmänna dataskyddsförordningen som kommer att ersätta direktiv 95/46/EG och tillämpas från och med den 25 maj 2018 förtydligar ytterligare den rättsliga ramen och kraven vid behandling av personuppgifter. Fysiska personers överskuldsättning är ett stort ekonomiskt och socialt problem. 11,4 % av Europas medborgare är permanent försenade med betalningar av räkningar, ofta gas-, vatten- eller elräkningar. Detta beror huvudsakligen på ogynnsamma makroekonomiska villkor i samband med den finansiella och ekonomiska krisen (t.ex. arbetslöshet) i kombination med personliga förhållanden (t.ex. skilsmässa, sjukdom). Entreprenörer är inte de enda som drabbas. Konsumenter har i stort sett samma behandling enligt nationell insolvenslagstiftning, men detta är inte fallet i alla medlemsstater. Detta leder till ökade kostnader för medlemsstaternas sociala trygghetssystem och ekonomiska konsekvenser, såsom minskad konsumtion, förvärvsfrekvens och uteblivna tillväxtmöjligheter.

Generell effektivitet hos omstrukturering, insolvens och en andra chans De överdrivet långa förfarandena för omstrukturering, insolvens och skuldavskrivning i flera medlemsstater är en viktig faktor som leder till låga utdelningsgrader och avskräcker investerare från att göra affärer i jurisdiktioner där förfaranden riskerar att ta för lång tid. I hälften av medlemsstaterna tar det två till fyra år att hantera ett fall av insolvens. Bortsett från tre medlemsstater har förfarandenas längd inte förbättrats under de senaste fyra åren, och i två medlemsstater blev förfarandena längre under samma tidsperiod. Särskilda aspekter som spelar en viktig roll när det gäller förfarandenas längd är hur specialiserade domarna är, och därmed vilken förmåga de har att fatta snabba beslut, samt vilken kompetens förvaltare på området för omstrukturering, insolvens och en andra chans har och hur de utnyttjar digitala kommunikationsmedel i förfarandena. Specialiserade förvaltare och domare i insolvensärenden samt tillgången till digitala verktyg kan i hög grad bidra till att minska förfarandenas längd, minska kostnader och förbättra tillsyn eller övervakning. Trots en förbättring av konjunkturen, är nivån på nödlidande lån, som ökade snabbt i de flesta medlemsstater till följd av den ekonomiska krisen, fortsatt hög. Den höga andelen nödlidande lån har direkta konsekvenser för bankernas förmåga att stödja tillväxt. I vissa medlemsstater har riktade reformer haft en positiv inverkan. Emellertid visar motståndskraften mot nödlidande lån i Europeiska unionen att ytterligare åtgärder måste vidtas för att säkerställa att den onda cirkeln med dålig kvalitet på tillgångar, eftersläpande kreditutveckling och låg tillväxt inte fortsätter. Åtgärder för att göra ramar för omstrukturering, insolvens och en andra chans effektivare skulle bidra till en effektiv hantering av lån som inte återbetalas och minska ackumuleringen av nödlidande lån i bankernas balansräkningar. De skulle också bidra till att förbättra det restvärde som borgenärer kan förvänta sig genom att tillåta en tidigare och snabbare omstrukturering eller resolution av en gäldenär i ekonomiska svårigheter. De kan slutligen användas för att undvika framtida ackumulering av nödlidande lån eftersom lån där återbetalningen upphör skulle kunna drivas in mer effektivt. Förbättring av de rättsliga ramarna för indrivningssystemen kommer inte att fullständigt lösa frågan om befintliga nödlidande lån där ett indrivningsförfarande redan har inletts. En förstärkning av det rättsliga systemet skulle dock kunna bidra till att påskynda de återstående stegen i förfarandet. På detta sätt kan reformer av insolvenslagstiftningen komplettera andra pågående reformer på EU-nivå inom banksektorn och vad gäller kapitalmarknader. Bakgrund till förslaget Förslagets huvudsakliga syfte är att minska de största hindren för den fria rörligheten för kapital som följer av skillnader i medlemsstaternas ramar för omstrukturering och insolvens. Målet är att alla medlemsstater ska införa centrala principer för effektiva ramar för förebyggande omstrukturering och en andra chans, och åtgärder för att göra alla typer av insolvensförfaranden effektivare genom att minska förfarandenas längd och tillhörande kostnader och förbättra deras kvalitet. Sådana ramar syftar mer specifikt till att öka investeringar och arbetstillfällen på den inre marknaden, minska onödiga avvecklingar av livskraftiga företag, undvika onödiga förluster av arbetstillfällen, förhindra ackumulering av nödlidande lån, underlätta gränsöverskridande omstruktureringar och minska kostnader och öka möjligheterna för hederliga entreprenörer att göra en nystart. Tillsammans med centrala principer behövs mer målinriktade regler för att göra ramarna för omstrukturering effektivare. Regler om aktsamhetskrav för företagsledare när de närmar sig insolvens spelar också en viktig roll när det gäller att utveckla en kultur av räddningsinsatser i stället för avveckling, eftersom det uppmuntrar till tidig omstrukturering, förebygger misskötsamhet och undviker förluster för borgenärer. Det är också viktigt med regler om verktyg för tidig varning. Förslaget harmoniserar inte centrala aspekter av insolvens, såsom regler om villkoren för att inleda insolvensförfaranden, en gemensam definition av insolvens, företrädesordningen och talan om återvinning i generella termer. Även om sådana regler skulle vara användbara för att uppnå fullständig gränsöverskridande rättssäkerhet, vilket många berörda parter bekräftat vid det offentliga samrådet, förefaller de nuvarande olikheterna mellan medlemsstaternas rättssystem vad gäller insolvensförfaranden alltför stora att överbrygga med tanke på de många kopplingar som finns mellan insolvensrätten och andra områden i nationell rätt, till exempel skatterätt, arbetsrätt och socialförsäkringsrätt. Bindande harmonisering skulle kräva långtgående ändringar i handelsrättsliga, civilrättsliga och bolagsrättsliga bestämmelser medan flexibla bestämmelser riskerar att inte åstadkomma de önskade ändringarna. Vidare har de bestämmelser om registrering och verifikation

av fordringar som anges i kommissionens meddelande från december 2012 relativt liten betydelse med tanke på de förbättringar som införts genom insolvensförordningen. I stället fokuserar detta förslag på att ta itu med de viktigaste problemen, som skulle gå att lösa genom harmonisering. Insolvensförfaranden behöver anpassas för att göra det möjligt för gäldenärer i svårigheter att omstrukturera i ett tidigt skede. Regler som skulle bidra till detta måste inbegripa att man häver kravet att ansöka om insolvens när gäldenären fortfarande befinner sig i en formell omstruktureringsprocess, eftersom en sådan insolvensansökan kan vara ett hinder för att uppnå målet med omstruktureringen. Vidare bör det finnas en ordning för talan om återvinning i insolvensförfaranden för att skydda transaktioner som ingåtts i god tro i syfte att främja en gäldenärs förebyggande omstrukturering. Förslaget omfattar även insolvensrelaterade åtgärder som direkt påverkar förfarandenas längd, såsom specialiseringen hos domare och professionalismen hos förvaltare och andra som har en nära koppling till ramen för förebyggande omstrukturering, såsom att skydda ny finansiering från återvinningstalan. För att uppmuntra företagande, bör entreprenörer och företagsledare inte stigmatiseras när deras hederliga företagssatsningar misslyckas. Enskilda bör inte avskräckas från företagande eller nekas möjligheten till en andra chans. Det uppskattas att om hederliga entreprenörer skulle ges en verklig andra chans så att de kan starta om sin affärsverksamhet skulle det skapa tre miljoner arbetstillfällen i hela Europa. Vid utarbetandet av förslaget har kommissionen försökt hitta en lämplig balans mellan gäldenärers och borgenärers intressen, genom att föreskriva om garantier där de föreslagna åtgärderna skulle kunna påverka parternas rättigheter negativt. Framför allt syftar förslaget till att förbättra räddningskulturen i EU. Reglerna om företagsomstrukturering och aktieägarnas rättigheter kommer främst att bidra till ”förebyggande”, medan reglerna om utdelning, insolvensförvaltare och rättsliga och administrativa myndigheter kommer att bidra till ”värdeåtervinning” och reglerna om en andra chans till ”skuldavskrivning”. Utöver de ekonomiska vinsterna kommer det också att finnas positiva sociala effekter. Förslaget fastställer gemensamma mål i form av principer eller, vid behov, målinriktade detaljregler. Samtidigt som man strävar efter att uppnå den nödvändiga enhetligheten i regelverken inom EU, ger förslaget medlemsstaterna flexibilitet att uppnå målen genom att tillämpa principer och målinriktade regler på ett sätt som passar in i deras nationella sammanhang. Detta är särskilt viktigt eftersom vissa medlemsstater redan har inslag av välfungerande ramar på plats. Målet är inte att inkräkta på vad som fungerar väl, utan att inrätta en gemensam ram för hela EU för att säkerställa en effektiv omstrukturering och en andra chans och effektiva förfaranden, både på nationell och på gränsöverskridande nivå. Fler jobb och ökad tillväxt i Europa kräver en starkare räddningskultur som hjälper livskraftiga företag att omstruktureras och fortsätta sin verksamhet och ger hederliga entreprenörer i svårigheter en andra chans, samtidigt som företag som inte har någon möjlighet att överleva styrs mot en snabb avveckling. Detta förslag är ett viktigt steg mot en sådan kulturförändring. Institutionell bakgrund År 2011 antog Europaparlamentet en resolution om insolvensförfaranden, som innehöll rekommendationer om harmonisering av särskilda aspekter av den materiella insolvensrätten, inbegripet omstruktureringar, och bolagsrätten. Samma år uppmanade rådet medlemsstaterna att senast 2013 begränsa tiden för en ärlig entreprenörs ackordsförfarande efter

konkurs till högst tre år. Mot denna bakgrund och med hänsyn till de betydande skillnaderna mellan nationella insolvensregler utfärdade Europeiska kommissionen i december 2012 ett meddelande som betonade behovet av en stegvis strategi på vissa områden där olikheter mellan medlemsstaternas inhemska insolvenslagstiftning innebär de största hindren för den inre marknadens funktion. Den första åtgärden i denna strategi var att ändra förordning (EG) nr 1346/2000. Det gjordes genom antagandet av förordning (EU) 2015/848 om insolvensförfaranden. Den förordningen är inriktad på att lösa behörighets- och lagvalskonflikter vid gränsöverskridande insolvensförfaranden och den säkerställer erkännande av insolvensrelaterade beslut i hela EU. Den harmoniserar inte medlemsstaternas materiella insolvensregler. Som ett nästa steg antog kommissionen 2014 rekommendationen om omstrukturering och en andra chans. Rekommendationen var inriktad på omstrukturering och en andra chans, eftersom man ansåg att åtgärder på EU-nivå skulle ge mest mervärde på dessa två områden. I rekommendationen uppmanas medlemsstaterna att införa i) effektiva förfaranden före insolvens för att hjälpa bärkraftiga gäldenärer att omstrukturera och därmed undvika insolvens, och ii) en andra chans för entreprenörer som ger dem möjlighet att få sina skulder avskrivna senast tre år från insolvensen. Efter antagandet gjordes två utvärderingar av genomförandet av rekommendationen under 2015 och 2016. Utvärderingarna visade att även om rekommendationen gav konstruktivt fokus för medlemsstater som genomför reformer på området för insolvens, har den inte lett till önskad effekt i fråga om enhetliga förändringar i alla medlemsstater som skulle göra det lättare att rädda företag i ekonomiska svårigheter och ge entreprenörer en andra chans. Detta berodde på att den i ett stort antal medlemsstater genomförts endast delvis, inklusive de medlemsstater som hade inlett reformer.

Det finns fortfarande flera medlemsstater där ett företag inte kan omstruktureras innan det är insolvent. Vissa medlemsstater har visserligen infört nya förfaranden för förebyggande omstrukturering, men dessa regler skiljer sig i flera avseenden från rekommendationen. Vad gäller en andra chans har flera medlemsstater sedan rekommendationen antogs infört ordningar för skuldavskrivning för fysiska personer för första gången. Det finns dock fortfarande viktiga skillnader i fråga om avskrivningsperiodens varaktighet. Sådana skillnader i medlemsstaternas rättsliga ramar innebär ett fortsatt oklart rättsläge, merkostnader för investerare vid deras riskbedömning, mindre utvecklade kapitalmarknader och kvarstående hinder för en effektiv omstrukturering av livskraftiga företag i EU, inklusive gränsöverskridande företagskoncerner. I ”de fem ordförandenas rapport” av den 22 juni 2015, Färdigställandet av EU:s ekonomiska och monetära union, togs insolvenslagstiftningen upp som ett av de allvarligaste hindren för en integrering av kapitalmarknaderna i och utanför eurozonen. I detta sammanhang aviserades i handlingsplanen för en kapitalmarknadsunion från 2015 ett lagstiftningsinitiativ om företagsinsolvens, inbegripet tidig omstrukturering och en andra chans. Initiativet avser att inriktas på de största hindren för den fria rörligheten för kapital och bygga på välfungerande nationella system. Även i strategin för den inre marknaden aviserades att kommissionen skulle stödja företagare med ärligt uppsåt genom att lägga fram ett lagstiftningsförslag för att säkra att medlemsstaterna har regelverk som kan hantera misslyckanden utan att avskräcka företagare från att testa nya idéer. I rådets slutsatser från juni 2016 om en färdplan för att fullborda

bankunionen betonades vikten av kommissionens arbete med ett lagstiftningsförslag om minimiharmonisering inom insolvenslagstiftning inom ramen för

kapitalmarknadsunionen, och det noterades att detta också kan stödja insatser för att minska omfattningen av framtida problemlån. Mer nyligen upprepade kommissionen i sitt meddelande Kapitalmarknadsunionen - Att påskynda reformarbetet att bristande effektivitet och skillnader mellan nationella insolvensregler leder till rättslig osäkerhet, svårigheter för kreditgivare att driva in sina fordringar och hinder för en effektiv omstrukturering av livskraftiga företag i EU, inklusive för gränsöverskridande grupper. •Förenlighet med befintliga bestämmelser inom området Förordningen om gränsöverskridande insolvensförfaranden Från och med den 26 juni 2017 kommer förordning (EU) 2015/848 att ersätta rådets förordning (EG) nr 1346/2000. Förordning (EU) 2015/848 behandlar frågor om domstols behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av beslut i insolvensförfaranden samt samordning av gränsöverskridande insolvensförfaranden. I förordningen anges vilken lag som är tillämplig, dvs. rekonstruktions- och insolvensförfaranden som redan finns i medlemsstaterna, och säkerställer att de erkänns i hela EU. Den omfattar många typer av insolvensförfaranden, inklusive förebyggande insolvensförfaranden/förfaranden före insolvens och vissa förfaranden vid personlig insolvens, förutsatt att vissa villkor är uppfyllda (t.ex. måste förfaranden före insolvens vara tillgängliga tidigast när det finns en sannolikhet för insolvens, förfarandena måste inbegripa alla eller en betydande del av en gäldenärs borgenärer och måste vara offentliga). Förordning (EU) 2015/848 ålägger dock inte medlemsstaterna att införa särskilda typer av förfaranden för att säkerställa att deras förfaranden är effektiva när det gäller att främja förebyggande omstrukturering och en andra chans. Detta förslag skulle därför komplettera förordning (EU) 2015/848 genom att kräva att medlemsstaterna säkerställer att deras nationella förfaranden för förebyggande omstrukturering iakttar vissa minimiprinciper i fråga om effektivitet. Rekommendation om en ny strategi för att hantera konkurs och insolvens Rekommendationen, som riktar sig till medlemsstaterna, syftade till att fastställa miniminormer för i) ramar för förebyggande omstrukturering, som ger gäldenärer i ekonomiska svårigheter möjlighet att omstrukturera i ett tidigt skede i syfte att förhindra insolvens, och ii) skuldavskrivning, inom föreskrivna tidsperioder, för hederliga konkursdrabbade entreprenörer som en av de åtgärder som krävs för att ge dem en andra chans. Förslaget förstärker 2014 års rekommendation och går utöver dess tillämpningsområde genom att även fastställa målinriktade regler om ökad effektivitet för alla typer av förfaranden, även likvidationsförfaranden. Rättslig ram för finansiella tjänster Särskilda regler gäller för försäkringsföretag och återförsäkringsföretag enligt definitionerna i artikel 13.1 och 13.4 i direktiv 2009/138/EG, kreditinstitut enligt definitionen i artikel 4.1 led 1 i förordning (EU) nr 575/2013, värdepappersföretag och företag för kollektiva investeringar enligt definitionerna i artikel 4.1 leden 2 och 7 i förordning (EU) nr 575/2013, centrala motparter enligt definitionen i artikel 2.1 i förordning (EU) nr 648/2012, värdepapperscentraler enligt definitionen i artikel 2.1 i förordning (EU) nr 909/2014 och andra finansinstitut och enheter som förtecknas i artikel 1.1 första stycket i direktiv 2014/59/EU. För sådana gäldenärer har de nationella tillsynsmyndigheterna långtgående befogenheter att ingripa och det är därför lämpligt att de utesluts från de förfaranden för förebyggande omstrukturering som avses i detta förslag. Förslaget påverkar inte heller tillämpningen av direktiv 98/26/EG om slutgiltig avveckling i system för överföring av betalningar och värdepapper, direktiv 2002/47/EG om ställande av finansiell säkerhet och förordning (EU) nr 648/2012

om OTC-derivat, centrala motparter och transaktionsregister. Detta är viktigt för att undvika överlappningar mellan dessa instrument och föreliggande förslag som skulle kunna påverka möjligheten för borgenärer med säkerhet att verkställa finansiella säkerheter som ställts av en bolagsenhet, inbegripet marginalsäkerheter som tillhandhållits till centrala motparter eller centralbanker/ECB, eller avtal om finansiell säkerhet som ett icke-finansiellt företag ingått med ett finansinstitut. Om sådana transaktioner inte undantas från bestämmelserna om avbrytande av verkställighet, kan finansmarknadernas stabilitet skadas. Direktiv om skydd för arbetstagare Adekvat information till och samråd med arbetstagare i rätt tid gör omstruktureringsprocessen effektivare. Flera direktiv garanterar rätten till information och samråd före omstrukturering och/eller kollektiva uppsägningar. Detta förslag behåller de rättigheter som garanteras genom direktiven 98/59/EG, 2001/23/EG, 2002/14/EG, 2008/94/EG och 2009/38/EG och ger dessutom berörda arbetstagare rätt att rösta om omstruktureringsplaner. Enligt direktiv 2008/94/EG ska medlemsstaterna inrätta garantiinstitutioner för att säkerställa betalning av arbetstagares utestående fordringar som grundar sig på anställningsavtal eller anställningsförhållanden vid ett formellt insolvensförfarande avseende arbetsgivaren. Medlemsstaterna kan utsträcka omfattningen av sådana garantiinstitutioner till att även omfatta andra typer av förfaranden, och detta förslag kan ge incitament för, men ålägger inte, medlemsstaterna att utsträcka omfattningen till att omfatta omstruktureringsförfaranden om detta ännu inte gjorts. Förslaget syftar till att i varje medlemsstat inrätta förebyggande förfaranden för att hjälpa gäldenärer att förhindra insolvens. Om omstruktureringsförsöken misslyckas och gäldenären blir insolvent enligt nationell rätt kommer dock direktiv 2008/94/EG att tillämpas.

Enligt förslaget bör arbetstagares utestående fordringar såsom dessa definieras i direktiv 2008/94/EG i princip vara uteslutna från avbrytande av verkställighetsåtgärder, vilket skulle leda till ett tillfälligt upphävande av arbetstagarnas möjligheter att driva in sådana fordringar, oberoende av om de uppkommit innan eller efter det att avbrytandet beviljades. Ett avbrytande avseende sådana fordringar bör vara tillåtet endast för de belopp och den period som medlemsstaterna garanterar betalningen av sådana fordringar på andra sätt. Direktiv 2001/23/EG syftar till att skydda arbetstagares rättigheter vid överlåtelse av företag. Enligt förslaget kan omstrukturering medföra överlåtelse av delar av företag eller verksamheter. I sådana fall kommer direktiv 2001/23/EG och den skyddsnivå för arbetstagare det garanterar att tillämpas fullt ut och kommer inte att påverkas av detta förslag. Om en omstrukturering medför en överlåtelse av delar av företag eller verksamheter bör arbetstagares rättigheter skyddas i enlighet med direktiv 2001/23/EG utan att det påverkar de möjligheter som medges i artikel 5.2 i det direktivet. Artikel 5.2 i direktiv 2001/23/EG föreskriver att om förfaranden står under tillsyn av en behörig offentlig myndighet kan förvärvaren befrias från tidigare skulder om arbetstagare får en ersättning som minst motsvarar den som de skulle ha fått från den befintliga garantifonden för arbetstagare. Dessutom kan ändringar i arbetstagarnas anställningsvillkor överenskommas med arbetstagarna. Direktiv 2002/14/EG fastställer en rätt till fortlöpande information till och samråd med företagets arbetstagarrepresentanter, inbegripet om ”beslut som kan medföra väsentliga förändringar i arbetsorganisationen eller anställningsavtalen”. Sådana samråd ska äga rum i syfte att söka nå en överenskommelse när det gäller dessa beslut. Förslaget kommer inte att påverka de rättigheter som garanteras genom direktiv 2002/14/EG. Dessutom kommer förslaget att ge berörda arbetstagare rätt att rösta om en omstruktureringsplan, utan att det påverkar deras rätt till information och samråd enligt direktiv 2002/14/EG. I fråga om röstning om en omstruktureringsplan får medlemsstaterna besluta att placera arbetstagare i en separat klass från övriga borgenärer. Direktiv 2012/30/EU om bolagsrätt Artiklarna 19.1, 29, 34, 35, 40.1 b, 41.1 och 42 i direktiv 2012/30/EU föreskriver om nödvändigheten att sammankalla en bolagsstämma. Artikel 33 i direktivet föreskriver att om det tecknade kapitalet ökas och ökningen ska betalas med pengar, ska de nya aktierna erbjudas aktieägarna med företrädesrätt. Både kraven om bolagsstämma och förköpsrätt skulle kunna äventyra effektiviteten i antagandet och genomförandet av omstruktureringsplanen. Förslaget kräver att medlemsstaterna ska avvika från dessa bolagsrättsliga regler i den mån och under den tid det behövs för att säkerställa att aktieägare inte motverkar försök till omstrukturering genom att missbruka sina rättigheter enligt direktiv 2012/30/EU. Medlemsstaterna behöver dock inte avvika från de bolagsrättliga reglerna om de kan säkerställa att de ovannämnda bolagsrättliga kraven inte kan äventyra omstruktureringsprocessen eller om medlemsstaterna har andra lika effektiva verktyg för att säkerställa att aktieägare inte otillbörligen hindrar antagandet eller genomförandet av en omstruktureringsplan som skulle återupprätta företagets livskraft. Regler om statligt stöd Förslaget kommer inte att påverka reglerna om statligt stöd. Statliga borgenärer ger inte avkall på sina fordringar och kan därför inte anses ge oförenligt statligt stöd till gäldenärer endast genom att delta i en omstruktureringsplan under förutsättning att omstruktureringsåtgärderna påverkar statliga borgenärer på samma sätt som privata borgenärer, och att de agerar som privata aktörer i en marknadsekonomi i en jämförbar situation. Detta förslag påverkar inte heller reglerna om fullständigt återkrav av olagligt statligt stöd, vilka bekräftas i mål C-454/09, New Interline (punkt 36), och mål C-610/10, Magefesa (punkt 104). •Förenlighet med unionens politik inom andra områden En av de åtgärder som aviserades i handlingsplanen för en kapitalmarknadsunion av den 30 september 2015 var att kommissionen skulle lägga fram ett lagstiftningsinitiativ om företagsinsolvens, inbegripet tidig omstrukturering och en andra chans, med utgångspunkt i erfarenheterna från rekommendationen från 2014. Initiativet skulle bygga på välfungerande nationella system. Även i strategin för den inre marknaden aviserades att kommissionen skulle stödja företagare med ärligt uppsåt genom att lägga fram ett lagstiftningsförslag för att säkra att medlemsstaterna har regelverk som kan hantera misslyckanden utan att avskräcka företagare från att testa nya idéer. Den ekonomiska betydelsen av välfungerande insolvensramar är särskilt relevant inom den finansiella sektorn i samband med hög privat skuldsättning och nödlidande lån, vilket är fallet i vissa medlemsstater. Europeiska centralbankens övergripande bedömning från 2015 identifierade 980 miljarder euro i nödlidande lån i banksystemet. Sådana lån belastar avsevärt bankernas förmåga att finansiera den reala ekonomin i flera medlemsstater. Banker står för huvuddelen av krediter till företag och hushåll och är därmed särskilt känsliga för ineffektiva insolvensregler. Välfungerande insolvensregler skulle kunna bidra till att lösa problemen, men de kan inte i sig lösa alla de problem bankerna står inför när det gäller att reparera skadade balansräkningar. Det behövs ytterligare strategier och allmänna villkor för att kunna hantera problemen med alltför stor skuldsättning och nödlidande lån. Välfungerande insolvensregler på papper ger inte tillfredsställande resultat om det inte även finns adekvata rättsliga infrastrukturer eller en lämplig skattepolitik för att garantera finansiell stabilitet. Dessutom kan det behövas särskilda strategier för att minska alltför stor skuldsättning. För borgenärer avser sådana åtgärder särskilt värderingen av tillgångar, de mål för omstrukturering som satts upp av övervakaren och den skattemässiga behandlingen av avskrivningar. För gäldenärer skulle tillgången till sociala skyddsnät minska verkningarna av mer definitiva strategier för omstrukturering och utdelning som bedöms som nödvändiga av borgenärer. Förslaget kommer att bidra till att förhindra ackumuleringen av nödlidande lån. Viktiga kompletterande inslag i detta sammanhang är för det första att göra det möjligt för företag att omstrukturera lättare och därmed snabbare återgå till ekonomisk livskraft och betala sina skulder och, för det andra, att se till att bankerna kan driva in tillgångar när gäldenären saknar utsikter att återställa sin livskraft. En framgångsrik omstruktureringsplan kommer att omvandla nödlidande lån till lån som ett företag verkligen kan betala tillbaka. Vid en likvidation måste borgenärer med säkerhet räkna med möjligheten att värdet av deras fordringar kan minska betydligt. Vid en omstrukturering däremot undviks insolvens och betalas i allmänhet kontraktsskulder, och förhandlingarna berör i de flesta fall endast de finansiella skulderna. Uppgifter visar att den högsta graden av utdelning till borgenärer återfinns i ekonomier där omstrukturering är det vanligaste insolvensförfarandet och att 45 % av OECD-ländernas ekonomier använder omstrukturering som det vanligaste sättet att rädda livskraftiga företag. De har också en genomsnittlig utdelningsgrad på 83 cent per dollar, jämfört med 57 cent per dollar i länder där likvidation är det vanligaste resultatet. En annan viktig faktor för att förbättra den totala utdelningsgraden, och därmed restvärdet av eventuella nödlidande lån, är en snabb hantering av omstrukturerings- och insolvensärenden. Avskrivning av entreprenörsskulder och eventuella privata skulder kommer också att bidra till att undanröja de lån som inte kan betalas ändå från kreditinstitutens balansräkningar. Antalet ärenden kan också minskas genom att man utvecklar framgångsrika åtgärder för omstrukturering av skulder mellan gäldenärer och borgenärer med begränsat eller inget ingripande av rättsliga eller administrativa myndigheter eller rättsliga förfaranden. Detta förslag är dock inte avsett att lösa, och kommer inte att helt lösa, problemen med indrivningen av bankernas lån, särskilt effektiviteten i indrivningen, vilka begränsar bankernas finansiering av den reala ekonomin. Såsom anges i kommissionens meddelande Mot ett fullbordande av bankunionen av den 24 november 2015, måste effektiviteten hos såväl rekonstruktions- som insolvensförfaranden förbättras. Kommissionen undersökte också nationella insolvenssystem som en del av den europeiska planeringsterminen – EU:s ram för ekonomisk styrning. Utdragna, ineffektiva och kostsamma insolvensförfaranden i vissa medlemsstater konstaterades vara en bidragande faktor till att skuldsättningen inte hade minskat tillräckligt inom den privata sektorn efter finanskrisen och till en förvärrad alltför stor skuldsättning. Det behövs en effektiv och öppen offentlig förvaltning och effektiva rättsväsenden för att stödja ekonomisk tillväxt och ge företag och medborgare tjänster av hög kvalitet, även vad gäller insolvensregler. Mot bakgrund av detta kommer kommissionen att fortsätta att samarbeta med medlemsstaterna inom ramen för den europeiska planeringsterminen för att stärka deras rättssystem. På grund av avsaknaden av gemensamt överenskomna arbetssätt för uppgiftsinsamling och låg jämförbarhet mellan länderna för själva uppgifterna, är det inte möjligt att få en fullständig bild av situationen i medlemsstaterna, särskilt i fråga om konsekvenserna för finansinstitut. Såsom framgår av dess meddelande Kapitalmarknadsunionen - Att påskynda reformarbetet håller kommissionen på att göra en jämförande granskning av system för skuldindrivning (inklusive insolvens) för att skapa en detaljerad och tillförlitlig bild av vad bankerna möter i form av förseningar, kostnader och indrivningar när de konfronteras med nödlidande lån. Översynen kommer att vara till hjälp för medlemsstater som vill öka effektiviteten och öppenheten i sina system. Kommissionen kommer därför att fortsätta att undersöka frågor som inte direkt omfattas av detta förslag. Att stärka och uppnå konvergens i funktionen av nationella ramar för omstrukturering, indrivning och avskrivning av skulder samt för insolvens kommer också att bidra till den inre marknadens funktion, särskilt kapitalmarknadsunionen. Enhetliga principer och förtroende för det faktiska genomförandet av dessa principer i medlemsstaterna kommer att vara avgörande för att skapa villkor för att borgenärer ska bevilja lån till gäldenärer i andra medlemsstater. Borgenärer kommer inte att låna ut över gränserna om de inte har förtroende för att de kan skydda sig i händelse av utebliven betalning och vid behov driva in värde eller säkerhet. Genom att fastställa gemensamma principer för att stödja anpassning av nationella ramar för omstrukturering och insolvens, blir detta förslag ett ytterligare bidrag till skuldomstrukturering. Enskilda entreprenörers personliga skulder och företagsskulder är ofta sammanlänkade med varandra; entreprenörer tar personliga lån för att starta och driva sin verksamhet, till exempel garanterar de sina företagslån med sina personliga tillgångar såsom en bil, medan fysiska personer använder konsumentkrediter för att köpa tillgångar för sin yrkesverksamhet. Enligt förslaget kan förfarandena för båda typerna av skulder förenas, i förekommande fall, om de uppkommit för enskilda personer i deras entreprenörsverksamhet. Samtidigt uppmanas genom förslaget medlemsstaterna att utvidga tillämpningen av skuldavskrivningsprinciperna till att även omfatta fysiska personer som inte är entreprenörer, dvs. konsumenter. Många medlemsstater har under senare år antagit eller ändrat nationella lagar om konsumenters insolvens och därvid erkänt vikten av att konsumenter ska kunna få sina skulder avskrivna och få en andra chans. Det är dock inte alla medlemsstater som har sådana lagar och skuldavskrivningsperioderna för överskuldsatta konsumenter är fortfarande mycket långa. Att hjälpa konsumenter att komma tillbaka till den ekonomiska utgiftscykeln är en viktig del av väl fungerande marknader och finansiella tjänster till privatpersoner. Kommissionen kommer att fortsätta att undersöka hur medlemsstaterna har reformerat sina nationella ramar och att övervaka hur de genomför denna särskilda bestämmelse i förslaget om en andra chans för att se över situationen när det gäller överskuldsättning hos konsumenter.

2.RÄTTSLIG GRUND, SUBSIDIARITETSPRINCIPEN OCH PROPORTIONALITETSPRINCIPEN •Rättslig grund Förslaget grundas på artiklarna 53 och 114 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget). Förslaget innehåller en omfattande uppsättning principer och, där det är nödvändigt, målinriktade regler om en effektiv ram för förebyggande omstrukturering och en andra chans. Det föreskriver också om åtgärder för att effektivisera förfarandena, inbegripet formella insolvensförfaranden (likvidationsförfaranden), i syfte att förkorta dem. En effektiv andra chans skulle också innebära att man begränsar varaktigheten av näringsförbud för hederliga överskuldsatta entreprenörer så att de kan starta och bedriva entreprenörsverksamhet efter en rimlig tidsperiod. Syftet med förslaget är att avlägsna de hinder mot utövandet av grundläggande friheter, såsom den fria rörligheten för kapital och etableringsfriheten, som följer av skillnader i nationell lagstiftning om och nationella förfaranden för förebyggande omstrukturering, insolvens och en andra chans. Förslaget kommer särskilt att avlägsna merkostnader för investerare som uppstår när de på förhand bedömer risken för att gäldenärer ska komma i ekonomiska svårigheter i en eller flera medlemsstater, och kostnader som uppstår i efterhand för att omstrukturera företag som har verksamhet, borgenärer eller tillgångar i en annan medlemsstat, vilket typiskt sett är fallet vid omstrukturering av internationella företagskoncerner. Förslaget kommer också att avlägsna merkostnaderna för riskbedömning och gränsöverskridande verkställighet som uppstår för borgenärer till överskuldsatta entreprenörer som flyttar till en annan medlemsstat för att få en andra chans på mycket kortare tid. Det skulle också innebära att entreprenörer som flyttar till en annan medlemsstat för att få en andra chans själva skulle slippa merkostnader. Problemen på den inre marknaden är inte begränsade till rent gränsöverskridande situationer. Även rent nationella insolvenssituationer kan ge en domnioeffekt på den inre marknadens funktion. Företag som bedriver gränsöverskridande verksamhet kan ha vissa leverantörer i sin leveranskedja som är rent inhemska företag. Om en leverantör kommer i finansiella svårigheter och inte kan räddas kan detta leda till negativa följder och ge upphov till insolvens hos det gränsöverskridande företaget. Ett instrument som är begränsat till endast gränsöverskridande situationer skulle inte lösa problemen på den inre marknaden och investerare skulle inte heller på förhand kunna bedöma om gäldenärens framtida potentiella ekonomiska svårigheter är av gränsöverskridande eller inhemsk natur. Detta förslag går utöver frågor som rör rättsligt samarbete och fastställer materiella miniminormer. Därför skulle artikel 81 inte vara lämplig som rättslig grund. Flera medlemsstater har vidtagit åtgärder på egen hand och har nyligen antingen antagit nya regler eller påbörjat förberedande arbete för att anta nya regler för att förbättra ramarna för förebyggande omstrukturering och en andra chans. Innehållet i dessa nationella regler skiljer sig dock åt väsentligt och de ger därför en ojämn nivå av insyn och skydd för investerare. Investerare kan hindras från att investera över gränserna eftersom kostnaderna är mycket högre än de skulle behöva vara. Om EU inte agerar kan det förväntas att andra medlemsstater som reformerar befintliga ramar för omstrukturering och en andra chans eller inför sådana ramar för första gången kommer att följa denna olikartade trend. Förslaget är också utformat för att förhindra sådan olikartad rättsutveckling och därav följande hinder i framtiden. •Subsidiaritetsprincipen Med tanke på de stora skillnaderna mellan nationella ramar för omstrukturering och en andra chans i EU och avsaknaden av enhetliga tendenser i senare lagändringar på nationell nivå, är det högst osannolikt att medlemsstaterna på egen hand skulle kunna säkerställa att deras lagstiftning på övergripande nivå blir samstämmig med andra medlemsstaters insolvenslagstiftningar. Vad gäller en andra chans, måste man vid bedömningen av frågan om subsidiaritet göra en åtskillnad mellan fysiska personer som är egenföretagare och de som är konsumenter. Till skillnad från entreprenörer, som ständigt söker efter eventuella källor till investeringar (ofta gränsöverskridande) tenderar konsumenter i detta skede att få lokal finansiering (lån från lokala banker). Problemet med konsumenters överskuldsättning bör därför först hanteras på nationell nivå. I svaren nyligen på grönboken om finansiella tjänster till privatpersoner och mindre företag angav dock företrädare för näringslivet ofta att olikartade nationella konsumentsinsolvenslagar var ett hinder för att sälja finansiella produkter till privatpersoner över gränserna. Medlemsstaterna kan därför överväga att tillämpa samma principer om skuldavskrivning på alla fysiska personer, inbegripet konsumenter. En välfungerande EU:s inre marknad kräver en konsekvent ram för omstrukturering och en andra chans som kan hantera företagens gränsöverskridande dimension, eftersom det har blivit allt vanligare att företag som är belägna i olika medlemsstater samverkar. Åtgärder på EU-nivå kommer därför att tillföra ett mervärde genom att underlätta gränsöverskridande investeringar i EU och genom att säkerställa att livskraftiga företag i ekonomiska svårigheter, oavsett var på den inre marknaden de befinner sig, kan dra nytta av ett större utbud av tillgängliga verktyg för att förhindra insolvens. Samtidigt kommer entreprenörer att gynnas av att kunna använda skäliga skuldavskrivningsperioder i sina medlemsstater. Detta skulle realistiskt sett inte kunna uppnås av medlemsstaterna själva. Dessutom kommer det att ge positiva ekonomiska effekter om man kan garantera att gränsöverskridande borgenärer och investerare som deltar i en sådan omstruktureringsprocess kan förfoga över lämpliga skyddsåtgärder. De föreslagna reglerna kommer att skapa rättssäkerhet för borgenärer och investerare som vill låna ut i andra medlemsstater; nödvändiga uppgifter kommer att finnas tillgängliga så att de kan fatta välgrundade beslut. Sammanfattningsvis respekterar förslaget subsidiaritetsprincipen genom att det föreslår en åtgärd endast om och i den mån som medlemsstaterna inte själva kan uppnå målen. •Proportionalitetsprincipen Förslaget är utformat för att iaktta proportionalitetsprincipen. De metoder det använder kommer att skräddarsys för att uppnå målet att säkerställa den inre marknadens funktion. Det framtida EU-instrumentet bör fastställa gemensamma mål och generella regler, samtidigt som det ger medlemsstaterna frihet att bestämma hur de ska uppnå dessa mål. •Val av instrument och nivå av harmonisering Ett bindande instrument i form av ett direktiv som inför en minsta harmoniserad ram förefaller nödvändigt för att uppnå de politiska målen om omstrukturering, insolvens och en andra chans. Kommissionens rekommendation från 2014 lyckades inte säkerställa att medlemsstaterna har ett enhetligt och kraftfullt svar på de problem den identifierade. Brister i funktionen hos EU:s inre marknad på grund av bristande enhetlighet hos insolvensramarna betonades dessutom ytterligare av kommissionen i handlingsplanen för en kapitalmarknadsunion och i strategin för den inre marknaden. Ett direktiv skulle ge medlemsstaterna möjlighet behålla flexibiliteten med avseende på vilka sätt som är lämpligast att i sina nationella sammanhang genomföra principer såsom tillgången till verktyg för tidig varning eller företagsledares skyldigheter vid en förestående insolvens. De skulle även kunna fastställa mer detaljerade specifika regler som krävs för att uppnå förslagets mål, såsom längsta varaktighetsperiod för avbrytande av verkställighetsåtgärder eller erforderliga majoriteter för antagande av omstruktureringsplaner. Omstrukturering, insolvens och en andra chans är hårt reglerade frågor på nationell nivå och är kopplade till andra rättsområden, t.ex. bolagsrätt, arbetsrätt, skatterätt och regler om statligt stöd. Dessutom behandlas omstrukturering, insolvens och en andra chans olika i medlemsstaterna inte bara på grund av olika historiska och ekonomiska utvecklingar, utan också beroende på olika synsätt i fråga om skydd av sociala värderingar, t.ex. arbetstagares rättigheter och rätten till egendom. Miniminormer är därför det lämpligaste sättet att säkerställa en enhetlig ram i alla medlemsstater och samtidigt göra det möjligt för medlemsstaterna att gå utöver direktivets bestämmelser. Till exempel kan medlemsstaterna fortsätta att uppmuntra ny och tillfällig finansiering i omstruktureringsförfaranden genom att i ett senare likvidationsförfarande ge sådan finansiering prioritet framför fordringar som uppstått före omstruktureringen. Medlemsstaterna kan också främja ramar för en andra chans genom att utvidga dess tillämpningsområde till att omfatta alla fysiska personer, inbegripet konsumenter. Medlemsstaterna kan också förbättra behandlingen av arbetstagare i skedet för antagandet av omstruktureringsplaner genom att kräva att arbetstagare placeras i en egen klass separat från övriga borgenärer. 3.RESULTAT AV EFTERHANDSUTVÄRDERINGAR, SAMRÅD MED BERÖRDA PARTER OCH KONSEKVENSBEDÖMNINGAR •Efterhandsutvärderingar/kontroller av ändamålsenligheten med befintlig lagstiftning

Förslaget bygger på 2014 års rekommendation om en ny strategi för att hantera konkurs och insolvens. Vid en utvärdering kom kommissionen fram till att vissa medlemsstater tagit till sig rekommendationen endast delvis, inklusive de som fått insolvensrelaterade rekommendationer inom ramen för den europeiska planeringsterminen. Även de medlemsstater som har genomfört rekommendationen har gjort det på ett selektivt sätt, varför betydande skillnader kvarstår. Följaktligen var rekommendationen i sig inte tillräcklig för att uppnå målen om konvergens och minskning av ineffektivitet i reglerna som möjliggör tidig skuldomstrukturering och en andra chans. •Samråd med berörda parter Kommissionen höll omfattande samråd med berörda parter. Under ett offentligt samråd på internet som hölls mellan den 23 mars och den 14 juni 2016 kom mer än 260 bidrag in från 27 medlemsstater (främst Tyskland, följt av Förenade kungariket, Belgien och Litauen). Särskilda möten hölls med medlemsstaternas regeringsexperter. En informell grupp, bestående av utvalda intressenter med särskilt intresse för frågor om skuldomstrukturering, insolvens och en andra chans, bildades och sammanträdde tre gånger under 2016. Slutligen organiserade det slovakiska ordförandeskapet den 11 juli 2016 en konferens om insolvensramars konvergens i Europeiska unionen. De flesta medlemsstater stödde kommissionens målsättning att förbättra ramarna för tidig omstrukturering och en andra chans, men insisterade på att harmonisering fortfarande skulle ligga på principnivå med hänsyn till de komplexa kopplingarna till andra rättsområden, t.ex. bolagsrätten. Vad gäller intressenterna, var företagsorganisationer, yrkesorganisationer, finansinstitut, konsumentorganisationer, fackföreningar och akademiker generellt för harmoniserade minimiregler om tidig omstrukturering och en andra chans och välkomnade idén om en ändamålsenlig och (kostnads)-effektiv insolvensram på EU-nivå för att rädda livskraftiga företag. De betonade också vikten av en balanserad metod, där man skyddar alla aktörers intressen och förhindrar moraliska risker. Banksektorn och vissa andra intressenter ansåg att EU-regler om skuldavskrivning för konsumenter, om de övervägs, bör regleras i ett separat instrument. Europaparlamentet stödde harmonisering av vissa aspekter av omstrukturering och betonade frågan om att säkerställa en andra chans för alla fysiska personer. •Insamling och användning av sakkunnigutlåtanden Expertgruppen om omstrukturerings- och insolvensrätt höll sex expertgruppsmöten mellan januari och juli 2016. En omfattande jämförande rättsutredning om materiell insolvensrätt i alla medlemsstater utfördes för att identifiera alla områden där skillnader i nationell rätt kan ge upphov till hinder för den inre marknaden. Dessutom gjordes en ekonomisk studie om påverkan av miniminormer för omstrukturering, insolvens och en andra chans. •Konsekvensbedömning Följande alternativ på hög nivå övervägdes: Alternativ 1: Bevara status quo (grundantagande) Alternativ 2: Inrätta ett fullt harmoniserat förfarande för förebyggande omstrukturering och en ram för en andra chans Alternativ 3: Införa en alternativ, frivillig ordning på EU-nivå för omstrukturering och en andra chans Alternativ 4: Inrätta en minsta harmoniserad rättslig ram för omstrukturering och en andra chans för entreprenörer Det valda alternativet enligt konsekvensbedömningen var att inrätta en minsta harmoniserad rättslig ram för omstrukturering och en andra chans för entreprenörer, med en icke bindande bestämmelse om en andra chans för konsumenter, och att göra förfarandena effektivare. Det valda alternativet har följande fördelar: i) Effektiva möjligheter till tidig omstrukturering. ii) Förbättrade chanser till förhandlingar genom att gäldenären ges ”andrum” via ett avbrytande av verkställighetsåtgärder (moratorium). iii) Underlättar en fortsättning av gäldenärens verksamhet under omstruktureringen. iv) Förhindrar att en minoritet av borgenärer och aktieägare som inte samtycker äventyrar omstruktureringsarbetet, samtidigt som deras intressen skyddas. v) Ökar omstruktureringsplanernas utsikter till framgång. vi) Minskar omstruktureringsförfarandenas kostnader och längd. vi) Möjliggör skuldavskrivning för överskuldsatta entreprenörer under en rimlig tid (tre år).

viii) Gör förfaranden för omstrukturering, insolvens och en andra chans effektivare. Det valda alternativet kommer att bidra till att minska hindren för gränsöverskridande investeringar. Det kommer att bidra till att fler livskraftiga företag räddas än vad som nu är fallet, eftersom en minoritet av borgenärer inte kommer att kunna destabilisera förhandlingsprocessen i hopp om att få en kommersiell fördel, t.ex. genom att tvinga fram en tidig utdelning av sin fordran. Effektiva förebyggande förfaranden kan bidra till att begränsa förekomsten av nödlidande lån i konjunkturnedgångar och samtidigt säkerställa en hög utdelningsgrad på lån som är nödlidande. Det valda alternativet bör leda till ökade grader av utdelning, vilket i sin tur leder till lägre lånekostnader. Det valda alternativet kommer att minska kostnaderna och öka möjligheterna för fysiska personer (entreprenörer) att göra en nystart. Kostnaderna för att på förhand bedöma riskerna för att göra investeringar kommer att minska och utdelningsgraderna i insolvensförfaranden kommer att öka. Ju mer omstruktureringsordningarna är anpassade till varandra, desto lägre blir kostnaderna för sådan juridisk rådgivning som för närvarande används för att undvika att tillämpa flera nationella ramar för omstrukturering och insolvens. Det valda alternativet kommer också att öka egenföretagande, eftersom kortare skuldavskrivningsperioder ökar egenföretagandet. Det valda alternativet kommer också att främja konsumtion och tillväxt. Det valda alternativet kommer att innebära att vissa medlemsstater får kostnader för att ändra sina ramar för omstrukturering och en andra chans. Vissa medlemsstater kommer att behöva inrätta ett förebyggande förfarande eller anpassa ett förfarande som redan anmälts enligt bilaga A i insolvensförordningen. Vissa ändringar av bolagsrättslig lagstiftning kan behövas för att genomföra bestämmelserna om aktieägares ställning i omstruktureringen. •Lagstiftningens ändamålsenlighet och förenkling Det valda alternativet kommer att bidra till att minska hindren för att tillhandahålla gränsöverskridande krediter till små och medelstora företag; effektiv omstrukturering skulle ge små och medelstora företag som är borgenärer möjlighet att driva in mer än de skulle kunna göra om gäldenären blev insolvent. Det beror på att utdelningen till borgenärer generellt sett är större om insolvens- och omstruktureringsramar medger tidig och effektiv omstrukturering av livskraftiga företag och snabb avveckling av icke livskraftiga företag. I egenskap av gäldenärer kommer små och medelstora företag att ha tillgång till verktyg för tidig varning som bör leda till att fler omstruktureringar söks i ett tidigt skede. Särskilt små och medelstora företag kommer att vara betjänta av förlagor till omstruktureringsplaner som utarbetas på nationell nivå, eftersom det gör det lättare för gäldenärer att utarbeta omstruktureringsplaner med lämplig information. Genom att främja en mer flexibel ram för omstrukturering och bättre villkor för att starta på nytt efter ett misslyckande, kan antalet företag som går omkull minskas, liksom de negativa dominoeffekter en insolvens ger i leveranskedjan. Lättare skuldavskrivningsvillkor för entreprenörer kommer också att bidra till att fler företag bildas. Om förfarandena för omstrukturering, insolvens och en andra chans görs effektivare, och särskilt om alla insolvensförfaranden digitaliseras, kommer detta att förkorta förfarandena, vilket även innebär lägre kostnader för omstruktureringen och högre utdelning för borgenärer. •Grundläggande rättigheter Näringsfrihet och rätt att utöva en yrkesverksamhet (artiklarna 16 och 15 i stadgan om de grundläggande rättigheterna): dessa rättigheter garanteras. Gäldenärer i ekonomiska svårigheter kan fortsätta sin verksamhet under omstruktureringsförhandlingarna och kan helt eller åtminstone delvis kontrollera sina tillgångar och affärer. Överskuldsatta entreprenörer skulle kunna få en andra chans sedan deras skulder avskrivits fullständigt. Rätt till egendom och rätt till ett effektivt rättsmedel och till en opartisk domstol (artiklarna 17 och 47 i stadgan): även om vissa delar av förfarandet kan påverka dessa rättigheter, är de nödvändiga och proportionella för att underlätta ett snabbt genomförande av omstruktureringsplaner som kan återställa gäldenärers livskraft. Lämpliga garantier har införts i varje fall för att säkerställa att parternas berättigade intressen skyddas mot missbruk. Arbetstagares rätt till information och samråd (artikel 27 i stadgan): arbetstagare kommer att påverkas positivt av de förslagna åtgärderna eftersom förslaget inte påverkar befintlig unionslagstiftning på detta område och dessutom tillerkänner berörda arbetstagare en rätt att rösta om omstruktureringsplaner. Förhandlingsrätt och rätt till kollektiva åtgärder (artikel 28 i stadgan): förslaget påverkar inte den rätt som arbetstagare och arbetsgivare, eller deras respektive organisationer, har i enlighet med unionsrätten samt nationell lagstiftning och praxis att förhandla och ingå kollektivavtal på lämpliga nivåer och att i händelse av intressekonflikter tillgripa kollektiva åtgärder för att försvara sina intressen, inbegripet strejk. 4.BUDGETKONSEKVENSER Förslaget kommer inte att påverka unionens budget. Kostnaderna för att genomföra och införliva direktivet kommer att täckas fullt ut av programmet Rättsliga frågors godkända budgettilldelning. Kostnaderna för att utarbeta en genomföranderapport fem år efter det datum då direktivet ska börja tillämpas och därefter vart sjunde år kommer att täckas av budgettilldelningen för instrumenten inom politikområdet Rättsliga frågor och konsumentfrågor för åren i fråga. 5.ÖVRIGA INSLAG •Genomförandeplaner samt åtgärder för övervakning, utvärdering och rapportering Kommissionen kommer att underlätta genomförandet av direktivet i medlemsstaterna genom att ge bistånd med införlivandet, anordna två workshoppar om införlivandet och mellanliggande utvärderingar, anordna bilaterala möten på begäran av medlemsstaterna, förse medlemsstaterna med standardformulär för att anmäla nationella införlivandeåtgärder.

Medlemsstaterna kommer också att uppmanas att vidta vissa genomförandeåtgärder, såsom att ange en särskild kontaktpunkt, anmäla alla nationella införlivandeåtgärder och öka medvetenheten. För att säkerställa övervakning och genomförande av reglerna, kommer förslaget att ålägga medlemsstaterna att samla in uppgifter på grundval av en standardmetod, om indikatorer såsom antalet ansökningar om varje typ av förfarande (omstrukturering, insolvens, en andra chans), längd och resultat av förfaranden, administrativa kostnader för förfaranden, utdelningsgrader, och sådana förfarandens framgång. Uppgifterna kommer att delas upp efter storlek och typ av gäldenärer så att effektiviteten i medlemsstaternas förfaranden kan bedömas objektivt. Medlemsstaterna åläggs att översända uppgifter till kommissionen årligen. En översyn av hur direktivet fungerar kommer att göras första gången fem år efter det att det har börjat tillämpas, och därefter vart sjunde år. •Ingående redogörelse för de specifika bestämmelserna i förslaget Direktivet har tre huvuddelar: ramar för förebyggande omstrukturering (avdelning II) och en andra chans för entreprenörer (avdelning III) samt åtgärder för att göra förfaranden för omstrukturering, insolvens och en andra chans effektivare (avdelning IV). Avdelningarna I, IV, V och VI har horisontellt tillämpningsområde. Avdelning I Allmänna bestämmelser: innehåller bestämmelser om tillämpningsområde, både materiellt och avseende vilken personkrets direktivet är tillämpligt på, flera definitioner och en bestämmelse om ett verktyg för tidig varning för gäldenärer, oavsett om de är juridiska personer eller fysiska personer som ägnar sig åt handel, näringsverksamhet eller yrkesverksamhet (entreprenörer). Även om bestämmelserna i avdelning III är begränsade till entreprenörer anges uttryckligen att medlemsstaterna får utsträcka dem till alla fysiska personer för att säkerställa en konsekvent behandling av personliga skulder. Det är i praktiken så att flera medlemsstater inte gör någon åtskillnad mellan personliga skulder som uppkommit till följd av näringsverksamhet och de som uppkommit utanför sådan verksamhet. Det finns inget i detta direktiv som säger att en sådan uppdelning bör göras eller att det är lämpligt. Direktivet uppmanar medlemsstaterna att tillämpa samma principer för en andra chans för alla fysiska personer. Avdelning II Ramar för förebyggande omstrukturering: i denna avdelning inrättas gemensamma nyckelinslag för ramar för förebyggande omstrukturering för att ge gäldenärer i ekonomiska svårigheter (juridiska eller fysiska personer) effektiv tillgång till förfaranden som underlättar förhandlingar om omstruktureringsplaner i ett tidigt skede, borgenärers antagande av planerna och eventuell bekräftelse av dem av en rättslig eller administrativ myndighet. Artikel 4: ramar för förebyggande omstrukturering kan bestå i ett eller flera förfaranden eller en eller flera åtgärder under förutsättning att en gäldenär kan kombinera alla inslag i dem för att effektivt förhandla om och uppnå ett antagande av en omstruktureringsplan. Artikel 5: gäldenären bör fortsätta att råda över sina tillgångar och sin verksamhet. Medlare eller övervakare (förvaltare på området för omstrukturering) kan ha en roll, men de bör inte utses av en rättsliga eller administrativ myndighet i alla fall. Artiklarna 6 och 7: möjliggör att förhandlingar kan äga rum och att inflytandet för borgenärer som motsätter sig begränsas; gäldenären bör ha tillgång till ett avbrytande av enskilda verkställighetsåtgärder. Oro för att borgenärer kan påverkas negativt av avbrytandet åtgärdas genom bestämmelser om avbrytandets varaktighet och villkoren för att förnya och häva det. Arbetstagares utestående fordringar är uteslutna från avbrytandet, om inte medlemsstaterna tillhandahåller lämpligt skydd på annat sätt. Gäldenären bör inte heller stå under skyldighet eller hot om att inleda andra typer av insolvensförfaranden, särskilt likvidationsförfaranden, under avbrytandeperioden, utan bör kunna fortsätta att driva sin verksamhet. Gäldenären bör också kunna räkna med att dennes kontrakt med leverantörer och andra borgenärer fortsätter att fullgöras, under förutsättning att gäldenären uppfyller sina skyldigheter enligt dessa kontrakt. Artikel 8: föreskriver minimikrav på den information som ska ingå i omstruktureringsplaner. Medlemsstaterna får kräva ytterligare obligatorisk information, om detta inte ålägger gäldenären en oproportionerlig börda. Medlemsstaterna bör utarbeta förlagor till omstruktureringsplaner som ska finnas tillgängliga online, samt praktisk information om hur den som föreslår en plan kan använda förlagorna. Artikel 9: föreskriver om berörda borgenärers eller klasser av borgenärers antagande av omstruktureringsplaner. Om borgenärer med olika intressen deltar bör de också behandlas i separata klasser. Som ett minimum bör borgenärer med säkerhet och borgenärer utan säkerhet alltid behandlas separat. Medlemsstaterna får också föreskriva att arbetstagare behandlas i en egen separat klass. Artikel 10: förtecknar fall där en omstruktureringsplan behöver bekräftas av en rättslig eller administrativ myndighet för att den ska bli bindande och anger villkoren för sådan bekräftelse. Artikel 11: anger de villkor som ska vara uppfyllda för att säkerställa att en omstruktureringsplan som inte stöds av alla klasser av borgenärer ändå bekräftas av en rättslig eller administrativ myndighet. Artikel 12: föreskriver principen att aktieägare och andra andelsinnehavare inte bör tillåtas att hindra antagandet av omstruktureringsplaner för livskraftiga företag, under förutsättning att deras berättigade intressen skyddas. Artikel 13: föreskriver regler om värdering, om när och hur den måste göras för att säkerställa ett rättvist skydd för parter som inte samtycker. Artikel 14: anger omstruktureringsplanens verkningar för berörda och icke berörda parter. Artikel 15: föreskriver minimiregler för överklagande som garanti för att skydda parternas berättigade intressen, samtidigt som det säkerställs att sådana garantier inte försenar bekräftandet eller genomförandet av omstruktureringsplaner. Artiklarna 16 och 17: föreskriver om minimiskydd för ny finansiering som är nödvändig för genomförandet av en omstruktureringsplan, för tillfällig finansiering som uppkommit för att säkerställa ett företags kontinuitet under omstruktureringsförhandlingar och för andra transaktioner som ingåtts i nära samband med en omstruktureringsplan.

Artikel 18: innehåller en skyldighet för medlemsstaterna att ålägga särskilda skyldigheter för företagsledare vid en förestående insolvens, vilka skulle ge dem incitament att vidta en tidig omstrukturering när företaget är livkraftigt. Avdelning II En andra chans för entreprenörer: inför minimibestämmelser om skuldavskrivning för överskuldsatta entreprenörer som grundvillkor för att säkerställa att entreprenörer får en andra chans. Medlemsstaterna kan gå längre än detta minimiskydd genom att tillåta ännu mer förmånlig behandling av entreprenörer, t.ex. genom regler om tillgång till finansiering för omstartare. Artikel 19: fastställer principen att överskuldsatta entreprenörer bör ha effektiv tillgång till fullständig skuldavskrivning utan att behöva betala tillbaka ett visst minsta belopp eller en viss minsta procentandel av skulden. Artikel 20: entreprenörer bör omfattas av en fullständig skuldavskrivning efter högst tre år, utan att de på nytt behöver ansöka till en rättslig eller administrativ myndighet. Tidpunkten för när treårsperioden börjar löpa skiljer sig åt beroende på om entreprenören gör betalningar till borgenärer enligt en återbetalningsplan eller om förfarandet endast består i realisering av tillgångar. Begränsningar av regeln om en kort skuldavskrivningsperiod finns i artikel 22. Artikel 21: entreprenörer som åläggs näringsförbud på grunder knutna till deras överskuldsättning bör också omfattas av korta näringsförbudsperioder så att de faktiskt får en andra chans. Begränsningarna i artikel 22 bör tillämpas. Artikel 22: ger medlemsstaterna en stort bedömningsutrymme när de fastställer begränsningar av bestämmelserna om tillgång till skuldavskrivning och om skuldavskrivningsperioder, under förutsättning att sådana begränsningar är tydligt angivna och är nödvändiga för att skydda ett allmänt intresse. Artikel 23: eftersom personliga skulder av yrkesmässig och icke yrkesmässig art ofta är sammanlänkade, bör medlemsstaterna i förekommande fall försöka förena de separata förfarandena för att ge entreprenörer en faktisk tillgång till en andra chans. Avdelning IV Åtgärder för att göra förfaranden för omstrukturering, insolvens och skuldavskrivning effektivare: gäller inte endast förfaranden för förebyggande omstrukturering och skuldavskrivning utan även insolvensförfaranden. Artikel 24: ålägger medlemsstaterna att säkerställa att ledamöter vid domstolar och andra behöriga myndigheter har lämplig utbildning och är specialiserade på frågor om omstrukturering, insolvens och en andra chans. Artikel 25: ålägger medlemsstaterna att uppmuntra till grundutbildning och fortbildning och till utarbetandet av uppförandekoder för förvaltare på området för omstrukturering, insolvens och en andra chans. Artikel 26: innehåller miniminormer för utseende och tillsyn av samt ersättning till förvaltare på området för omstrukturering, insolvens och en andra chans. Artikel 27: föreskriver om användning av elektroniska kommunikationsmedel i samband med omstrukturering, insolvens och en andra chans. Avdelning V Övervakning av omstrukturering, insolvens och en andra chans: innehåller minimiregler om medlemsstaternas uppgiftsinsamling och om meddelande av uppgifterna till kommissionen med användning av ett standardiserat formulär för uppgiftsöverföring. Avdelning IV Slutbestämmelser: regler om förhållandet mellan direktivet och andra unionsinstrument, om översyn av direktivets tillämpning, om antagande av standardformulär och om ikraftträdande och tillämpning.



2016/0359 (COD) Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om ramar för förebyggande omstrukturering, en andra chans och åtgärder för att göra förfaranden för omstrukturering, insolvens och skuldavskrivning effektivare och om ändring av direktiv 2012/30/EU (Text av betydelse för EES)

EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artiklarna 53 och 114, med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, efter översändande av utkastet till lagstiftningsakt till de nationella parlamenten, med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande, med beaktande av Regionkommitténs yttrande, i enlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet, och av följande skäl: (1)Syftet med detta direktiv är att avlägsna hinder mot utövandet av grundläggande friheter, såsom den fria rörligheten för kapital och etableringsfriheten, som följer av skillnader i nationell lagstiftning om och nationella förfaranden för förebyggande omstrukturering, insolvens och en andra chans. Detta direktiv syftar till att avlägsna sådana hinder genom att säkerställa att livskraftiga företag i ekonomiska svårigheter har tillgång till effektiva nationella ramar för förebyggande omstrukturering som ger dem möjlighet att fortsätta att driva sin verksamhet, att hederliga entreprenörer ges en andra chans sedan deras skulder har avskrivits fullständigt efter en rimlig tidsperiod och att förfarandena för omstrukturering, insolvens och skuldavskrivning görs effektivare, särskilt med avseende på att förkorta dem. (2)Omstrukturering bör göra det möjligt för företag i ekonomiska svårigheter att helt eller delvis fortsätta verksamheten, genom att ändra sammansättningen av eller villkoren för eller strukturen på verksamhetens tillgångar och skulder eller kapitalstruktur, inbegripet genom försäljning av tillgångar eller delar av verksamheten. Ramar för förebyggande omstrukturering bör framförallt ge företag möjlighet att omstrukturera i ett tidigt skede och undvika insolvens. Dessa ramar bör bevara så mycket som möjligt av tillgångarna till förmån för borgenärer, ägare och ekonomin som helhet och bör förhindra förluster av arbetstillfällen, kunskaper och färdigheter. De bör också förhindra ackumulering av nödlidande lån. Alla berörda parters rättigheter bör skyddas i omstruktureringsprocessen. Samtidigt bör verksamheter som inte är livskraftiga och saknar utsikter att överleva likvideras så snabbt som möjligt. (3)Det finns stora skillnader mellan medlemsstaterna när det gäller de många olika förfaranden gäldenärer i ekonomiska svårigheter har till förfogande för att omstrukturera sin verksamhet. Vissa medlemsstater har ett begränsat antal förfaranden, vilket innebär att företagen endast kan omstruktureras i ett relativt sent skede, i samband med insolvensförfaranden. I andra medlemsstater är det möjligt att inleda en omstrukturering i ett tidigare skede, men de tillgängliga förfarandena är antingen inte tillräckligt effektiva eller också är de mycket formella, särskilt vad gäller användningen av utomrättsliga förfaranden. De nationella regler som handlar om att ge entreprenörer en andra chans, särskilt genom avskrivning av skulder som de ådragit sig under sin verksamhet, skiljer sig också åt mellan medlemsstaterna. Skillnaderna avser avskrivningsperiodens längd och villkoren för att bevilja avskrivning. (4)I många medlemsstater tar det mer än tre år för hederliga entreprenörer som försatts i konkurs att få sina skulder avskrivna och göra en nystart. Ineffektiva ramar för en andra chans leder till att entreprenörer måste flytta till andra jurisdiktioner för att kunna göra en nystart inom en rimlig tidsperiod, till avsevärda merkostnader för både deras borgenärer och dem själva. Långa näringsförbud som ofta åtföljer ett förfarande som leder fram till skuldavskrivning skapar hinder för friheten att starta och utöva verksamhet som egenföretagare. (5)Överdrivet långa förfaranden för omstrukturering, insolvens och skuldavskrivning i flera medlemsstater är en viktig faktor som leder till låga utdelningsgrader, samtidigt som investerare avskräcks från att göra affärer i jurisdiktioner där förfaranden riskerar att ta för lång tid. (6)Alla dessa skillnader innebär merkostnader för investerare när de bedömer risken för att gäldenärer ska komma i ekonomiska svårigheter i en eller flera medlemsstater och kostnaderna för att omstrukturera företag som har verksamhet, borgenärer eller tillgångar i en annan medlemsstat, vilket allra tydligast är fallet vid omstrukturering av internationella företagskoncerner. Många investerare nämner osäkerhet om insolvensregler eller risken för långdragna eller komplexa insolvensförfaranden i ett annat land som huvudskäl för att inte investera eller inte ingå en affärsförbindelse med en motpart utanför sitt eget land. (7)Dessa skillnader leder till ojämlika villkor för att få tillgång till kredit och till olika grader av utdelning i medlemsstaterna. En högre grad av harmonisering på området för omstrukturering, insolvens och en andra chans är därför oundgängligt för en väl fungerande inre marknad i allmänhet och för en fungerande kapitalmarknadsunion i synnerhet. (8)Merkostnaderna för riskbedömning och gränsöverskridande verkställighet för borgenärer till överskuldsatta entreprenörer som flyttar till en annan medlemsstat för att få en andra chans på mycket kortare tid bör också avlägsnas. De merkostnader för entreprenörer som uppstår till följd av behovet av att flytta till en annan medlemsstat för att kunna få en andra chans bör också minskas. De hinder som följer av långvariga näringsförbud som är knutna till en entreprenörs överskuldsättning hämmar vidare entreprenörskap. (9)Hindren mot att utöva de grundläggande friheterna är inte begränsade till rent gränsöverskridande situationer. En alltmer sammanlänkad inre marknad – där varor, tjänster, kapital och arbetstagare rör sig fritt – med en allt starkare digital dimension innebär att mycket få företag är rent nationella när det gäller aspekter som deras kundbas, försörjningskedja, verksamhetsområde, investerare och kapitalbas. Även rent nationella insolvenssituationer kan påverka den inre marknadens funktion genom den så kallade domnioeffekten av insolvenser, varigenom ett företags insolvens kan ge upphov till vidare insolvenser i leveranskedjan. (10)Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2015/848 behandlar frågor om behörighet, erkännande och verkställighet, tillämplig lag och samarbete i gränsöverskridande insolvensförfaranden samt sammankoppling av insolvensregister. Dess tillämpningsområde omfattar förebyggande förfaranden som stärker förutsättningarna för att rädda ekonomiskt bärkraftiga företag och förfaranden för ge entreprenörer en andra chans. Förordning (EU) 2015/848 behandlar dock inte de skillnader som finns mellan dessa förfaranden i nationell rätt. Vidare skulle ett instrument som är begränsat till endast gränsöverskridande situationer inte avlägsna alla hinder för den fria rörligheten, och det är inte heller möjligt för investerare att på förhand bedöma om gäldenärens eventuella framtida ekonomiska svårigheter är av gränsöverskridande eller inhemsk natur. Det är därför nödvändigt att gå utöver frågor som rör rättsligt samarbete och att fastställa materiella miniminormer. (11)Det är nödvändigt att sänka omstruktureringskostnaderna för både gäldenärer och borgenärer. De olikheter som hindrar en tidig omstrukturering av livskraftiga företag i ekonomiska svårigheter och minskar möjligheterna att ge hederliga entreprenörer en andra chans bör därför minskas. Detta bör medföra en större öppenhet, rättssäkerhet och förutsägbarhet i unionen. Det bör också maximera utdelningen till alla typer av borgenärer och investerare och uppmuntra till gränsöverskridande investeringar. En större samstämmighet bör också underlätta omstrukturering av koncerner, oberoende av var i unionen koncernens medlemmar finns. (12)Ett avlägsnande av hindren mot en effektiv omstrukturering av livskraftiga företag i ekonomiska svårigheter bidrar till att minimera förluster av arbetstillfällen, förluster för borgenärer i leveranskedjan, bevarar kunskaper och färdigheter och främjar därför ekonomin som helhet. Att underlätta för entreprenörer att få en andra chans förhindrar att de utestängs från arbetsmarknaden och ger dem möjlighet att starta om sin entreprenörsverksamhet och dra lärdom av sina erfarenheter. Att förkorta omstruktureringsförfarandena skulle slutligen leda till högre utdelningsgrader för borgenärer eftersom värdeförlusten för företaget normalt ökar allt eftersom tiden går. Effektiva insolvensramar skulle vidare möjliggöra en bättre bedömning av de risker som är förknippade med beslut om in- och utlåning och göra anpassningen smidigare för överskuldsatta företag genom att minimera de ekonomiska och sociala kostnaderna i samband med processen för att minska deras skuldsättning.

(13)Särskilt små och medelstora företag skulle gynnas av en mer samstämmig strategi på unionsnivå, eftersom de inte har de medel som krävs för att klara av höga omstruktureringskostnader och dra fördel av de effektivare omstruktureringsförfarandena i vissa medlemsstater. Små och medelstora företag har ofta inte råd att anlita yrkesmässig rådgivning, särskilt om de står inför ekonomiska svårigheter, och därför bör verktyg för tidig varning inrättas för att varna gäldenärer om att de måste agera skyndsamt. För att hjälpa sådana företag att omstrukturera till låga kostnader bör förlagor till omstruktureringsplaner också utarbetas på nationell nivå och hållas tillgängliga online. Gäldenärer bör kunna använda och anpassa dessa förlagor efter sina egna behov och efter sina företags särskilda egenskaper. (14)Det är lämpligt att från direktivets tillämpningsområde utesluta gäldenärer som är försäkringsföretag och återförsäkringsföretag enligt definitionerna i artikel 13.1 och 13.4 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/138/EG, kreditinstitut enligt definitionen i artikel 4.1 led 1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 575/2013, värdepappersföretag och företag för kollektiva investeringar enligt definitionerna i artikel 4.1 leden 2 och 7 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 575/2013, centrala motparter enligt definitionen i artikel 2.1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 648/2012, värdepapperscentraler enligt definitionen i artikel 2.1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 909/2014 och andra finansinstitut och enheter som förtecknas i artikel 1.1 första stycket i Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/59/EU. De är föremål för särskilda regler och de nationella tillsynsmyndigheterna har långtgående befogenheter att ingripa. (15)Överskuldsättning hos konsumenter är ett stort ekonomiskt och socialt problem som är nära förknippat med minskningen av den alltför stora skuldsättningen. Det är ofta inte möjligt att göra en tydlig åtskillnad mellan en entreprenörs konsumentskulder och dennes företagsskulder. En ordning med en andra chans för entreprenörer skulle inte vara effektiv om de skulle tvingas gå igenom olika förfaranden med olika tillträdesvillkor och skuldavskrivningsperioder för att få sina företagsskulder respektive sina personliga, icke-företagsskulder avskrivna. Därför bör medlemsstaterna kunna tillämpa bestämmelserna om skuldavskrivning i detta direktiv även på konsumenter, även om det inte innehåller bindande regler om konsumenters överskuldsättning. (16)Ju tidigare gäldenären kan upptäcka sina ekonomiska svårigheter och vidta lämpliga åtgärder, desto större än sannolikheten för att en förestående insolvens kan undvikas eller, om det är fråga om en verksamhet där livskraften permanent är skadad, desto mer ordnat och effektivt kan avvecklingen ske. Tydlig information om tillgängliga förfaranden för förebyggande omstrukturering och verktyg för tidig varning bör därför inrättas för att ge gäldenärer incitament att vidta åtgärder när de erfar ekonomiska problem. Möjliga mekanismer för tidig varning bör omfatta redovisnings- och övervakningsskyldigheter för gäldenären eller gäldenärens ledning samt rapporteringsskyldigheter enligt låneavtal. Dessutom kan tredje parter som har relevant information, såsom revisorer och skatte- och socialförsäkringsmyndigheter, uppmuntras eller åläggas enligt nationell lagstiftning att flagga för en negativ utveckling. (17)En ram för omstrukturering bör finnas tillgänglig för gäldenärer så att de kan ta itu med sina ekonomiska svårigheter i ett tidigt skede, när det fortfarande verkar möjligt att förhindra insolvens och säkra en fortsättning av verksamheten. En omstruktureringsram bör finnas tillgänglig innan en gäldenär blir insolvent i enlighet med nationell rätt, dvs. innan gäldenären uppfyller villkoren för att bli föremål för ett kollektivt insolvensförfarande som normalt innebär att gäldenären helt berövas rådigheten över sina tillgångar och att en förvaltare utses. Ett test av företagets livskraft bör inte vara en nödvändig förutsättning för att inleda förhandlingar och för att bevilja avbrytande av verkställighetsåtgärder. Bedömningen av ett företags livskraft bör i stället oftast vara en fråga för berörda borgenärer som mestadels går med på vissa justeringar av sina fordringar. För att undvika att förfarandena missbrukas bör det dock vara sannolikt att gäldenärens ekonomiska svårigheter leder till insolvens och omstruktureringsplanen bör kunna förhindra gäldenärens insolvens och säkra verksamhetens livskraft. (18)För att främja effektivitet och minska förseningar och kostnader, bör nationella ramar för förebyggande omstrukturering omfatta flexibla förfaranden som begränsar rättsliga och administrativa myndigheters deltagande till fall där det är nödvändigt och står i proportion till syftet att skydda intressena för borgenärerna och andra berörda parter som kan komma att påverkas. För att undvika onödiga kostnader och betona det faktum att förfarandet tillämpas i ett tidigt skede, bör gäldenärer i princip behålla kontrollen över sina tillgångar och den dagliga driften av verksamheten. Det bör inte i varje fall vara obligatoriskt att utse en förvaltare, oavsett om det är en medlare som stöder förhandlingarna om en omstruktureringsplan eller en insolvensförvaltare som övervakar gäldenärens agerande, utan detta bör ske från fall till fall beroende på omständigheterna i ärendet eller gäldenärens särskilda behov. Det bör vidare inte behövas ett domstolsbeslut för att inleda en omstruktureringsprocess, som kan vara informell så länge tredje parters rättigheter inte påverkas. En viss nivå av övervakning bör dock säkerställas när det behövs för att skydda en eller flera borgenärers eller andra berörda parters berättigade intressen. Detta kan särskilt vara fallet när den rättsliga eller administrativa myndigheten beviljar ett generellt avbrytande av enskilda verkställighetsåtgärder eller när det förefaller nödvändigt att påtvinga en klass borgenärer en omstruktureringsplan som den inte samtycker till. (19)En gäldenär bör kunna ansöka om att den rättsliga eller administrativa myndigheten beviljar ett tillfälligt avbrytande av enskilda verkställighetsåtgärder, vilket även bör innebära att skyldigheten att ansöka om inledande av insolvensförfaranden förklaras vilande, om sådana åtgärder kan påverka förhandlingarna negativt och hindra utsikterna till en omstrukturering av gäldenärens verksamhet. Avbrytandet av verkställighetsåtgärder skulle kunna vara allmänt, det vill säga påverka samtliga borgenärer, eller vara riktat mot enskilda borgenärer. För att uppnå en lämplig balans mellan gäldenärens och borgenärernas rättigheter, bör ett avbrytande beviljas för en period av högst fyra månader. Komplexa omstruktureringar kan dock ta längre tid. Medlemsstaterna bör kunna besluta att den rättsliga eller administrativa myndigheten i sådana fall får förlänga denna period, om det finns bevis för att förhandlingarna om omstruktureringsplanen går framåt och att det inte är till otillbörlig skada för borgenärerna. Den rättsliga eller administrativa myndigheten bör vara övertygad om att det finns en stor sannolikhet för att en omstruktureringsplan kommer att antas för att bevilja ytterligare förlängningar. Medlemsstaterna bör säkerställa att ansökningar om förlängning av den inledande varaktigheten av avbrytandet görs inom en rimlig tidsfrist så att den rättsliga eller administrativa myndigheten kan meddela ett beslut inom skälig tid. Om en rättslig eller administrativ myndighet inte fattar ett beslut om förlängning av ett avbrytande innan det löper ut bör avbrytandet upphöra att ha verkan den dag då avbrytandeperioden löper ut. I rättssäkerhetens intresse bör avbrytandets totala varaktighet inte överstiga tolv månader. (20)För att säkerställa att borgenärer inte lider skada bör avbrytande inte beviljas eller, om det har beviljats bör det inte förlängas eller det bör upphävas, om borgenärer otillbörligt skadas av avbrytandet av verkställigheten. Vid fastställandet av om det föreligger otillbörlig skada för borgenärer får rättsliga eller administrativa myndigheter beakta om avbrytandet skulle bevara boets sammanlagda värde, om gäldenären handlar i ond tro eller i avsikt att orsaka skada eller generellt handlar mot borgenärsförsamlingens berättigade förväntningar. En enskild borgenär eller en klass borgenärer skulle till exempel lida otillbörlig skada av avbrytandet om värdet av deras fordringar skulle försämras avsevärt till följd av avbrytandet jämfört med om inget avbrytande beviljades, eller om borgenären skulle få nackdelar jämfört med andra borgenärer med en jämförbar ställning. (21)Borgenärer som omfattas av avbrytandet bör inte heller under avbrytandeperioden tillåtas att hålla inne en prestation eller avsluta, påskynda eller på annat sätt ändra kontrakt för senare verkställighet, under förutsättning att gäldenären fortsätter att uppfylla sina befintliga förpliktelser enligt dessa kontrakt. Ett tidigt avslutande skulle äventyra företagets förmåga att fortsätta verksamheten under omstruktureringsförhandlingarna, särskilt om det rör kontrakt om leveranser för grundläggande behov, såsom gas-, el-, vatten-, telekommunikations- och betalkortstjänster. För att skydda borgenärers berättigade förväntningar och säkerställa minsta möjliga störning för borgenärernas verksamhet i leveranskedjan, bör avbrytandet dock endast gälla fordringar som uppstod innan avbrytandet beviljades. För att uppnå en framgångsrik omstrukturering bör gäldenären inom ramen för den löpande affärsverksamheten betala fordringar från, och skulder till, borgenärer som inte berörs av avbrytandet och fordringar till borgenärer som berörs av avbrytandet som uppstår efter det att avbrytandet beviljades (22)Om en gäldenär blir föremål för ett insolvensförfarande kan vissa leverantörer ha avtalsenliga rättigheter som ger dem rätt att avsluta leveransavtalet enbart på grund av insolvensen (så kallade ipso facto-klausuler). Detsamma kan gälla när en gäldenär ansöker om förebyggande omstruktureringsåtgärder. Om sådana klausuler åberopas när gäldenären endast förhandlar om en omstruktureringsplan eller ansöker om ett avbrytande av verkställighet eller i samband med någon händelse med anknytning till avbrytandet, kan ett förtida avslutande av avtalet ha negativa verkningar på gäldenärens verksamhet och utsikterna att rädda verksamheten. När avbrytandet beviljas av en rättslig eller administrativ myndighet är det därför nödvändigt att borgenärer som omfattas av avbrytandet inte tillåts att åberopa ipso facto-klausuler som hänvisar till förhandlingar om en omstruktureringsplan eller ett avbrytande eller någon liknande händelse med anknytning till avbrytandet. (23)Borgenärer bör ha rätt att överklaga avbrytandet sedan det har beviljats av en rättslig eller administrativ myndighet. Om avbrytandet inte längre är nödvändigt för att underlätta antagandet av en omstruktureringsplan, till exempel på grund av att det är uppenbart att det saknas stöd för omstruktureringen hos den majoritet av borgenärer som krävs enligt nationell lagstiftning, bör borgenärer också kunna begära att avbrytandet upphävs. (24)Alla borgenärer som berörs av omstruktureringsplanen och, om det medges enligt nationell rätt, aktieägare, bör ha rätt att rösta om antagandet av en omstruktureringsplan. Parter som inte berörs av omstruktureringsplanen bör inte ha rösträttigheter avseende planen och deras stöd bör inte heller krävas för godkännandet av planen. Röstningen kan ha formen av ett formellt röstningsförfarande eller ett samråd och godkännande mellan en erforderlig majoritet av berörda parter. Om röstningen har formen av ett samråd och godkännande, bör de berörda parter vars godkännande inte var nödvändigt emellertid erbjudas möjlighet att ansluta sig till omstruktureringsplanen. (25)För att säkerställa att rättigheter som i allt väsentligt är likartade behandlas lika och att omstruktureringsplaner antas utan att otillbörligen skada berörda parters rättigheter, bör berörda parter behandlas i separata klasser som återspeglar kriterierna för klassbildning enligt nationell lagstiftning. Som ett minimum bör borgenärer med säkerhet och borgenärer utan säkerhet alltid behandlas i separata klasser. Nationell lagstiftning kan föreskriva att säkrade fordringar kan delas in i fordringar med säkerhet och fordringar utan säkerhet, grundat på säkerhetsvärdering. Nationell lagstiftning kan även föreskriva särskilda regler som ger stöd för klassbildning i fall där icke diversifierade eller på annat sätt särskilt utsatta borgenärer, såsom arbetstagare eller små leverantörer, skulle dra nytta av att sådan klass bildades. Nationell lagstiftning bör under alla omständigheter säkerställa att frågor som är av särskild betydelse för klassbildning ges lämplig behandling, såsom fordringar från anknutna parter, och bör innehålla regler som behandlar villkorade fordringar eller bestridda fordringar. Den rättsliga eller administrativa myndigheten bör undersöka klassbildning när en omstruktureringsplan ges in för bekräftelse, men medlemsstaterna skulle kunna föreskriva att dessa myndigheter även får undersöka klassbildning i ett tidigare skede om den som föreslår planen söker bekräftelse eller vägledning i förväg. (26)Erforderliga majoriteter bör fastställas i nationell rätt för att säkerställa att en minoritet av berörda parter i varje klass inte kan hindra antagandet av omstruktureringsplaner som inte otillbörligen försämrar deras rättigheter och intressen. Utan en majoritetsregel som binder borgenärer med säkerhet som inte samtycker skulle en tidig omstrukturering i många fall inte vara möjlig, till exempel i fall där en finansiell omstrukturering behövs men företaget annars är livskraftigt. För att säkerställa att parterna kan yttra sig om antagandet av omstruktureringsplaner i proportion till de intressen de har i företaget, bör den erforderliga majoriteten baseras på beloppet av borgenärernas fordringar eller andelsinnehavarnas intressen i varje enskild klass. (27)Testet om borgenärers bästa intresse gör det möjligt att säkerställa att ingen borgenär som inte samtycker till en omstruktureringsplan får en sämre ställning enligt planen än denne skulle ha haft i fall av likvidation, oberoende av om gäldenärens verksamhet likviderades eller såldes utan avbrott i driften. Detta test bör tillämpas i varje fall där en plan behöver bekräftas för att bli bindande för borgenärer som inte samtycker till planen eller, beroende på omständigheterna, klasser av borgenärer som inte samtycker till planen. (28)En omstruktureringsplan bör alltid betraktas som antagen om den majoritet som krävs i varje berörd klass stöder planen, men en omstruktureringsplan som inte stöds av den erforderliga majoriteten i varje berörd klass bör ändå kunna bekräftas av en rättslig eller administrativ myndighet under förutsättning att den stöds av minst en berörd klass av borgenärer och att klasser som inte samtycker inte otillbörligt skadas enligt den föreslagna planen (mekanismen för klassöverskridande ”cram-down”). Planen bör särskilt följa regeln om absolut prioritet, som säkerställer att en klass borgenärer som inte samtycker till planen tillgodoses fullständigt innan en lägre prioriterad klass borgenärer kan få någon utdelning eller behålla något intresse enligt omstruktureringsplanen. Regeln om absolut prioritet bör ligga till grund för det värde som ska fördelas mellan borgenärerna vid omstruktureringen. Som en följd av regeln om absolut prioritet bör ingen klass av borgenärer enligt omstruktureringsplanen kunna få eller behålla ekonomiska värden eller förmåner som överstiger det fulla beloppet av den klassens fordringar eller intressen. Regeln om absolut prioritet gör det möjligt att fastställa, jämfört med kapitalstrukturen i företaget under omstrukturering, den värdetilldelning som parterna ska få enligt omstruktureringsplanen på grundval av värdet av företaget som pågående verksamhet. (29)Samtidigt som aktieägares eller andra andelsinnehavares berättigade intressen bör skyddas, bör medlemsstaterna säkerställa att aktieägare inte otillbörligen kan blockera antagandet av omstruktureringsplaner som skulle kunna återställa gäldenärens livskraft. Antagandet av en omstruktureringsplan bör till exempel inte villkoras av en överenskommelse bland andelsinnehavare out-of-the-money, det vill säga andelsinnehavare som vid en värdering av företaget inte skulle få någon betalning eller annan ersättning om den normala rangordningen av prioriterade fordringar i en likvidation tillämpades. Medlemsstaterna kan använda sig av olika metoder för att uppnå detta mål, till exempel att ge andelsinnehavare rätt att rösta om en omstruktureringsplan. Om andelsinnehavare emellertid har rätt att rösta om en omstruktureringsplan, bör en rättslig eller administrativ myndighet kunna bekräfta planen trots att en eller flera klasser av andelsinnehavare inte samtycker till den, genom en mekanism för klassöverskridande ”cram-down”. Flera klasser av andelsinnehavare kan behövas om det finns olika klasser av andelsinnehav med olika rättigheter. Andelsinnehavare i små och medelstora företag som inte är rena investerare utan ägare till företaget och bidrar till företaget på andra sätt såsom med ledningskompetens kanske saknar incitament att omstrukturera under sådana förhållanden. Därför bör mekanismen för klassöverskridande ”cram-down” vara frivillig för den som föreslår planen. (30)Det är nödvändigt att en rättslig eller administrativ myndighet bekräftar en omstruktureringsplan, så att det säkerställs att försämringen av borgenärernas rättigheter eller andelsinnehavarnas intressen står i proportion till nyttan av omstruktureringen och att de har tillgång till ett effektivt rättsmedel. Den rättsliga eller administrativa myndigheten bör därför avvisa en omstruktureringsplan om det har fastställts att den planerade omstruktureringen försämrar rättigheterna för borgenärer eller andelsinnehavare som inte samtycker till planen till en lägre nivå än vad de rimligen kunde förväntas få ut vid en likvidation, oberoende av om gäldenärens verksamhet likviderades eller såldes utan avbrott i driften, beroende på de särskilda omständigheterna för varje gäldenär. Om planen emellertid bekräftas genom en mekanism för klassöverskridande ”cram-down” bör regeln om absolut prioritet tillämpas med hänvisning till företagsvärderingen vilken, i motsats till likvidationsvärderingen av verksamheten som pågående verksamhet, ser till värdet av gäldenärens verksamhet på längre sikt. Företagsvärderingen är som regel högre än likvidationsvärdet av verksamheten som pågående verksamhet eftersom den beaktar det faktum att företaget fortsätter sin verksamhet och sina avtal med minsta möjliga störningar, med finansiella borgenärers, aktieägares och kunders förtroende, fortsätter att generera intäkter och begränsar effekterna för arbetstagare. (31)En omstruktureringsplans framgång kan ofta bero på om det finns finansiella resurser för att stödja för det första företagets verksamhet under omstruktureringsförhandlingarna och för det andra genomförandet av omstruktureringsplanen efter det att den har bekräftats. Ny finansiering och tillfällig finansiering bör därför undantas från