1.4 Möjligheter för EU:s företag att dra nytta av globala marknader och investeringar

Export till omvärlden är en allt viktigare källa till arbetstillfällen i EU. Tack vare våra företags förmåga att konkurrera på världsmarknaden bygger nu över 30 miljoner arbetstillfällen på export utanför EU — två tredjedelar mer än för 15 år sedan — vilket innebär att exporten nu ligger till grund för nästan vart sjunde jobb i EU. De här jobben är högkvalificerade och bättre betalda än genomsnittet. De finns i alla EU-länder, och är direkt eller indirekt knutna till export utanför EU. Exempelvis är 200 000 jobb i Polen, 140 000 jobb i Italien och 130 000 jobb i Förenade kungariket knutna till tysk export till länder utanför EU. Den franska exporten utanför EU ligger till grund för 150 000 jobb i Tyskland, 50 000 jobb i Spanien och 30 000 jobb i Belgien. Det innebär att handelns fördelar är spridda mycket vidare än vad man ofta tror, och skapar betydande nytta för de europeiska konsumenterna. I en tid då tecken börjar tyda på en vändning inom världshandeln finns det behov av att verka för öppenhet och underlätta EU-företagens ökade integration i de globala värdekedjorna, särskilt för tjänsteleverantörer och små och medelstora företag.

EU är väl positionerat för att använda handels- och investeringspolitiken för att bidra till detta mål och gynna både företag, konsumenter och arbetstagare. EU är totalt sett världens största exportör och importör av varor och tjänster. Detta gör EU till den största handelspartnern för omkring 80 länder och den näst största för ytterligare 40 länder. EU bör utnyttja denna slagkraft för att gynna både sina egna medborgare och människor i omvärlden, särskilt i världens fattigaste länder.

Ratificeringen av Parisavtalet om klimatförändringar öppnar nya möjligheter för företagen i EU. Avtalet leder till politisk och investeringsrelaterad förutsägbarhet för de EU-företag som är verksamma inom koldioxidsnål och utsläppssnål teknik, inte bara i Europa utan i hela världen. EU och medlemsstaterna är de största offentliga givarna av offentlig klimatfinansiering till utvecklingsländerna. Tillsammans bidrar de med omkring en tredjedel av den offentliga finansieringen för klimatförändringsåtgärder och står för nästan hälften av de utlovade medlen i den gröna klimatfonden. Under perioden 2014–2020 kommer minst 20 % av EU:s budget att gå till klimatrelaterade åtgärder. EU finansierar den globala klimatförändringsalliansen, ett av världens största klimatinitiativ. För att öka stödet för de fattigaste och mest sårbara har EU inlett en ny fas, som förväntas få anslag på omkring 350 miljoner euro för perioden 2014–2020. Detta ska hjälpa de minst utvecklade länderna och små ö-stater i utvecklingsländerna att anpassa sig till klimatförändringarnas effekter. EU och medlemsstaterna bidrog i fjol mer 17,6 miljarder euro för att hjälpa utvecklingsländerna att hantera klimatförändringarna. Detta visar EU:s beslutsamhet att bidra med sin del till de utvecklade ländernas mål att senast 2020 komma upp i 100 miljarder US-dollar i årlig finansiering till utvecklingsländerna från olika källor.

EU:s dragkraft som mål för investeringar från utländska och inhemska investerare måste öka. EU:s andel av de globala flödena av utländska direktinvesteringar minskade från omkring 50 % före krisen till 20 % under 2014. Flödena av utländska direktinvesteringar styrs visserligen främst av globala tendenser och händelser som mestadels inte kan påverkas av EU, men inflödet reagerar på en rad landsspecifika, företagsspecifika och sektorsspecifika faktorer som påverkar investeringsklimatet och kan påverkas direkt av de politiska beslutsfattarna på kort och medellång sikt.

2. Satsa på strukturreformer

2.1. Nya jobb och ökad kompetens

Medlemsstaterna behöver satsa mer på att skapa rätt förutsättningar för större deltagande på arbetsmarknaden, arbetstillfällen av högre kvalitet och effektiv utbildning och kompetensutveckling. Välfungerande, flexibla arbetsmarknader måste kombineras med förbättrad kompetens och inkomststöd under omställningar mellan arbeten och välfärdssystem som är fast förankrade i starka sociala normer. De medlemsstater som före krisen genomförde omfattande arbetsmarknadsreformer och reformer av de sociala trygghetssystemen har bättre kunnat hålla uppe sysselsättningen och bevara rättvisa förhållanden under den ekonomiska nedgången. Sådana reformer omfattar flexibla och tillförlitliga anställningsavtal som främjar övergångar på arbetsmarknaden och gör att man kan undvika en tudelad arbetsmarknad, heltäckande strategier för livslångt lärande, effektiva aktiva arbetsmarknadsåtgärder och moderna sociala trygghetssystem. Andra medlemsstater har genomfört reformer på det här området under krisen, vilket bidragit till fler arbetstillfällen nu under återhämtningen.

I många medlemsstater fortsätter den arbetsföra befolkningen och arbetskraften att minska, på grund av bl.a. låga födelsetal, åldrande, utvandring och utträde från arbetsmarknaden av hälsoskäl. Osäkra anställningsformer och uppdelning av arbetsmarknaden och de effekter detta får på arbetsmarknaden och produktivitetstillväxten måste beaktas härvidlag för att minska den negativa inverkan på inhemsk efterfrågan och produktionstillväxt. Lika möjligheter är dessutom avgörande för den sociala rättvisan. Fler kvinnor på arbetsmarknaden, avskaffande av omotiverade löneskillnader mellan könen, bättre balans mellan arbetsliv och privatliv för kvinnor och män, fortsatta framsteg med att inkludera missgynnade grupper och motverka diskriminering av personer med migrantbakgrund är några exempel på hur tillväxt och social rättvisa går hand i hand. Mot denna bakgrund måste medlemsstaterna säkerställa tillgång till tjänster och naturaförmåner av hög kvalitet, som barnomsorg, bostäder, hälso- och sjukvård, långtidsvård samt utbildning. Tjänster och naturaförmåner av hög kvalitet bidrar till ökat arbetskraftsdeltagande, särskilt för kvinnor, och till social inkludering. Bostadspolitiken förtjänar också att uppmärksammas eftersom den kan undanröja hinder för geografisk rörlighet på nationell nivå, genom riktade bidrag eller program för subventionerat boende.

Ett antal medlemsstater behöver införa lämpliga strukturer för att hantera tillströmningen av migranter och flyktingar, förutom de omedelbara behoven på kort sikt. Det finns visserligen tydliga ekonomiska och budgetpolitiska effekter, men de är varken ohanterliga eller betydande ur makroekonomisk synpunkt. Den strategiska utmaningen är att på kort sikt smidigt ta emot nyanlända i värdsamhällena på ett sätt som också hanterar de långsiktiga utmaningarna för arbetsmarknads- och utbildningspolitiken, institutionerna och de sociala systemen. Förmågan att anpassa politiken och skapa incitament och kompetensutveckling som främjar integration på arbetsmarknaden får direkta följder på de offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt. Exempelvis har flera medlemsstater utarbetat strategier för integration av migranter med tidigare erfarenhet och företagarkompetens. De medlemsstaterna har gett migranterna stöd så att de kunnat anpassa sina färdigheter och erfarenheter till den lokala marknaden .

Trots den senaste tidens framsteg behöver medlemsstaterna göra mer för att bekämpa ungdomsarbetslösheten. Nio miljoner ungdomar har hittills dragit fördel av EU:s ungdomsgaranti, ett verktyg för att underlätta övergången från skola till arbete, investera i ungdomars anställbarhet och förhindra socialt utanförskap. Medlemsstaterna måste dock fortsätta att införa garantin och stärka dess genomslag för att nå ut till de ungdomar och regioner som behöver det mest. Kommissionen kommer att ta alla sina instrument i anspråk, har äskat ökade anslag till ungdomsgarantin och kommer snart att lägga fram ett nytt ungdomsinitiativ. Vidare har nästan fyra miljoner studenter redan dragit nytta av Erasmusprogrammet. En av tre unga Erasmusstudenter har erbjudits jobb av de företag de praktiserat på.

Medlemsstaterna behöver lägga större vikt vid kompetensens relevans för arbetsmarknaden, eftersom prognoser tyder på att det kommer att bli ännu större brist på personer med yrkesutbildning. För alltför många ungdomar är inledande yrkesutbildning ett andrahandsval, och bara en liten del av arbetstagarna får möjlighet till fortsatt kompetensutveckling. Att modernisera yrkesutbildningen, t.ex. genom att främja flexibla utbildningsvägar, skulle hjälpa människor att utveckla lämpliga överförbara färdigheter hela livet. Detta förutsätter ett nära samarbete med näringsliv, högskolor och forskning. Arbetsmarknadsparternas aktiva deltagande kan leda till att det utvecklas lärlingsutbildningar på nya områden för olika färdighetsnivåer, som kan motverka kompetensglappet. På EU-nivå pågår en översyn av blåkortsdirektivet för att harmonisera och förtydliga lagstiftningen, så att högkvalificerade tredjelandsmedborgare attraheras, medan det i kompetensgarantin framhålls att de särskilda behoven måste bedömas i fråga om tredjelandsmedborgare.

Modernisering av utbildingen är nödvändig för att rusta folk med bättre färdigheter, som kan vara allt från grundläggande matematisk färdighet och läskunnighet till företagande och digital kompetens. Utbildningsindikatorerna fortsatte att förbättras under 2015, och andelen elever med högst grundskola har minskat i de flesta medlemsstater och ligger nu på 11 %. Dock är andelen elever med högst grundskola högre för romska elever och ungdomar med migrantbakgrund, särskilt utlandsfödda elever. Andelen personer med högskoleutbildning har också ökat stadigt och i betydande omfattning: den låg 2015 på 38,7 %, och 17 medlemsstater ligger över Europa 2020-målet på 40 %. I en internationell jämförelse är det dock fortfarande för många européer som bara har låga grundläggande och digitala färdigheter. Detta leder till en konkurrensnackdel för EU i en föränderlig världsekonomi. Att främja kompetensen är en förutsättning för konvergens uppåt och för att bevara den europeiska sociala modellen, men också för att främja entreprenörskap och innovationskapacitet. I den nya kompetensagendan för Europa fästs särskild vikt vid stöd till vuxna som inte har gymnasiekompetens, så att de kan bedöma sin kompetensnivå och få nya möjligheter till utbildning och validering av den kompetens de tillägnat sig.

En verkningsfull dialog mellan arbetsmarknadens parter är avgörande för en välfungerande social marknadsekonomi. De medlemsstater som gör bättre ifrån sig tenderar att ha en mer etablerad dialog mellan arbetsmarknadens parter. För att den här dialogen ska fungera krävs ett antal förutsättningar, t.ex. parternas beredvillighet och förmåga att förhandla och arbeta för lösningar, t.ex. i fråga om lönebildning . Att arbetsmarknadens parter involveras både på EU-nivå och nationell nivå är avgörande för att hitta den rätta avvägningen när man utformar och genomför den ekonomiska och sociala politiken på ett övergripande och framsynt sätt.

Medlemsstaterna bör i samarbete med arbetsmarknadens parter och i enlighet med nationell praxis se till att lönebildningen effektivt understödjer både nya jobb och högre reallöner, och därigenom bättre kan anpassas till förändringar av produktiviteten med tiden. I ett antal medlemsstater följer inte löneutvecklingen produktivitetsutvecklingen i tillräckligt hög grad. Detta kan antingen leda till att konkurrenskraften urholkas, eller om löneökningarna är för små till att efterfrågan och tillväxten blir för låg. Detta kan även motverka produktivitetsökningar, forskning, utveckling och innovation samt kompetenshöjande investeringar i humankapitalet. Dessutom kan incitamenten för omfördelning av resurser till sektorer med högre mervärde snedvridas, vilket skulle hämma ytterligare strukturförändringar som gör EU:s ekonomier mer konkurrenskraftiga. Det är viktigt att se till att olikheter i kompetens och divergerande ekonomiska resultat mellan regioner, sektorer och företag beaktas. När medlemsstaterna och arbetsmarknadens parter fastställer minimilöner bör de beakta hur minimilönerna påverkar fattigdomen bland förvärvsarbetande, skapandet av nya arbetstillfällen och konkurrenskraften.

2.2. Socialpolitik som produktivitetsfaktor – modernisering av välfärdsstaten

Medlemsstaterna måste reformera sina sociala trygghetssystem för att främja deltagandet på arbetsmarknaden och ge adekvat anställningstrygghet och ersättning för inkomstbortfall. Andelen personer som riskerar fattigdom eller social utestängning i EU minskade ytterligare under 2015, men är fortfarande mycket stor . Även om EU fortfarande har långt kvar till Europa 2020-målet att minst 20 miljoner människor ska lyftas ur fattigdom och social utestängning senast 2020, håller antalet människor som riskerar fattigdom eller social utestängning på att nå samma nivå som 2008, det referensår som Europa 2020-målet sattes utifrån. Socialt skydd utgör en stor del av medlemsstaternas offentliga utgifter, bl.a. på grund av ökade utgifter de senaste åren, men det finns utrymme för bättre målinriktning.