Kapitel 1 innehåller allmänna bestämmelser om bland annat syftet med förslaget (artikel 1) och särskilt fokus läggs på personer som utsatts för våld mot kvinnor eller våld i nära relationer och personer som löper ökad risk att utsättas för sådant våld (artikel 2). Föreliggande förslags tillämpningsområde omfattar de brott som definieras i förslaget, dvs. våld mot kvinnor och våld i nära relationer som är straffbelagda enligt unionsrätten eller nationell lagstiftning (artikel 3). Kapitlet innehåller också definitioner av centrala begrepp som används i direktivet (artikel 4).

Kapitel 2 innehåller bestämmelser om minimiregler för fastställande av brottsrekvisit och påföljder på grundval av artikel 83.1 i EUF-fördraget. Dessa brott rör vissa former av våld mot kvinnor eller våld i nära relationer som likställs med sexuellt utnyttjande av kvinnor eller it-brott. Även om dessa brott i oproportionerligt hög grad drabbar kvinnor gäller kriminalisering enligt detta kapitel alla brottsoffer, inklusive män och icke-binära personer, utom vid våldtäkt och kvinnlig könsstympning. Dessa brott straffbeläggs på EU-nivå endast om de begås mot kvinnor eller barn och den rättsliga grunden är artikel 83.1 i EUF-fördraget, vilken endast avser sexuellt utnyttjande av kvinnor och barn. Kapitlet inför en minimiharmonisering av lägsta brottsrekvisit för brotten våldtäkt av kvinnor (artikel 5) och kvinnlig könsstympning (artikel 6). Med tanke på att samhället digitaliseras i snabb takt och nätvåldet ökar innehåller det också minimiregler för vissa it-brott: delning av intimt eller manipulerat material utan samtycke (artikel 7), brott som rör nätstalkning (artikel 8), brott som rör nättrakasserier (artikel 9) och offentlig uppmaning till hat och våld på nätet (artikel 10). Artikel 11 innehåller bestämmelser om anstiftan, medhjälp och försök till sådana brott. I artikel 12 fastställs miniminivån för den högsta påföljden för de brott som definieras i artiklarna 5–11, och i artikel 13 anges de försvårande omständigheterna. Bestämmelser om domsrätt och preskriptionstider återfinns i artiklarna 14 och 15.

Kapitel 3 handlar om skydd av och tillgång till rättslig prövning för personer som utsatts för alla former av våld mot kvinnor eller våld i nära relationer. Det här kapitlet är tillämpligt på alla personer som utsatts för våld mot kvinnor och våld i nära relationer. Även om detta förslag främst fokuserar på olika typer av våld som drabbar kvinnor i oproportionerligt hög grad, kan även män eller icke-binära personer åtnjuta de rättigheter som omfattar brottsoffer om de blir utsatta för sådant våld, inbegripet våld i nära relationer.

Kapitlet innehåller bestämmelser om hur våld mot kvinnor och våld i nära relationer kan anmälas för att säkerställa att sådana brott lätt kan lagföras (artikel 16). Det handlar om snabb handläggning av sådana anmälningar och om att man uppmuntrar anmälan av sådana brott, till exempel genom att i vissa fall undanröja hinder i form av tystnadsplikt, se till att barn lätt kan anmäla brott och se till att papperslösa personer och personer med osäker uppehållsstatus inte drar sig för att anmäla våld. Det sistnämnda innebär inte på något sätt att personer som anmäler våld har rätt till uppehållstillstånd enligt detta direktiv. Artikel 17 säkerställer att brott utreds och lagförs på ett effektivt sätt, att det finns tillräcklig sakkunskap och tillräckliga resurser samt att kränkningar som uppfyller rekvisiten för våldtäkt lagförs ex officio. I detta kapitel införs en individuell riskbedömning för att fastställa brottsoffrens skydds- och stödbehov (artiklarna 18 och 19). Denna bedömning ska ses som en integrerad del av den befintliga individuella bedömningen enligt direktivet om brottsoffers rättigheter och är avsedd att anpassas till de särskilda behoven hos personer som utsatts för våld mot kvinnor eller våld i nära relationer. I artikel 20 fastställs skyldigheter att se till att offren hänvisas till lämpliga stödtjänster, till exempel genom att se till att stödtjänsterna når ut till offren på ett proaktivt sätt. Samtidigt syftar denna artikel till att säkerställa efterlevnaden av dataskyddsreglerna. I detta kapitel fastställs dessutom att medlemsstaterna ska föreskriva akuta förbudsåtgärder och skyddsorder för att säkerställa ett effektivt skydd för brottsoffren (artikel 21). I artikel 22 föreskrivs, utan att det påverkar rätten till försvar, att eventuella frågor om brottsoffrets tidigare sexuella beteende inte får ställas under brottsutredningar eller i domstolsförfaranden. Detta kapitel innehåller också skyldigheten att förse brottsbekämpande och rättsvårdande myndigheter med riktlinjer för att se till att brottsoffer behandlas korrekt under hela förfarandet och att mål som gäller våld mot kvinnor och våld i nära relationer hanteras på lämpligt sätt (artikel 23). I detta kapitel föreskrivs också att nationella organ, såsom jämställdhetsorgan, är behöriga att exempelvis bistå och ge råd till personer som utsatts för våld mot kvinnor eller våld i nära relationer, som båda är allvarliga former av diskriminering av kvinnor (artikel 24). Sådana organ ges dessutom juridisk rätt att agera på brottsoffrets vägnar i straffrättsliga förfaranden om de anser det lämpligt. Artikel 25 säkerställer att innehåll på nätet som har samband med brott som rör nätvåld tas bort och att de användare som berörs har möjlighet till rättslig prövning. Brottsoffrens rätt att begära skadestånd från gärningspersonen omfattas av artikel 26.

Kapitel 4 innehåller bestämmelser om stöd till brottsoffer som de måste få före, under och en lämplig tid efter det straffrättsliga förfarandet. I artikel 27 fastställs särskilda tjänster, mekanismer och särskilda resurser för stödtjänster som tillhandahåller specialiserat stöd för personer som utsatts för våld mot kvinnor eller våld i nära relationer. Det här kapitlet innehåller också bestämmelser om särskilt och omedelbart stöd vid akutmottagningar för våldtäktsoffer eller mottagningar för personer som har blivit utsatta för sexuellt våld (artikel 28) och specialiserat stöd till offer för kvinnlig könsstympning (artikel 29). Medlemsstaterna bör också se till att personer som utsatts för sexuella trakasserier i arbetslivet kan använda sig av rådgivningstjänster utanför arbetsplatsen, inbegripet rådgivning till arbetsgivare om hur sådana brott ska hanteras på lämpligt sätt (artikel 30). Medlemsstaterna måste inrätta nationella stödlinjer för brottsoffer och se till att de är nåbara med ett gemensamt EU-nummer (artikel 31). Särskilda skyddade boenden eller andra tillfälliga bostäder ska utan åtskillnad göras tillgängliga för brottsoffren för att säkerställa att de får hjälp med att återvända till att leva ett självständigt liv efter att ha utsatts för våld (artikel 32). Dessutom måste medlemsstaterna tillhandahålla lämpligt skydd och stöd till barn som drabbats av våld, med beaktande av barnets bästa (artikel 33). Detta inbegriper att tillhandahålla säkra platser för barn som besöker föräldrar som har begått brott och som har umgängesrätt (artikel 34). Artikel 35 innehåller bestämmelser om skyddsåtgärder för brottsoffer som tillhör riskutsatta grupper, till exempel lättare tillgång till stöd för brottsoffer med funktionsnedsättning.

Bestämmelserna i kapitel 5 fokuserar på att effektivt förebygga våld mot kvinnor och våld i nära relationer. Detta omfattar bland annat en skyldighet att genomföra upplysningskampanjer och forsknings- och utbildningsprogram samt att sprida relevant information på bred front (artikel 36). Yrkesgrupper som med hög sannolikhet kommer i kontakt med brottsoffer måste få utbildning och specifik information. Syftet är att se till att dessa yrkesgrupper kan agera på lämpligt sätt och identifiera våldshandlingar, och att ansvariga organisationer effektivt kan samordna sina åtgärder (artikel 37). I artikel 38 föreskrivs att behandlingsprogram också ska vara öppna för personer som fruktar att de skulle kunna begå sådana brott och att de då kan delta på frivillig basis.

Kapitel 6 innehåller regler om samordning av medlemsstaternas nationella åtgärder när det gäller våld mot kvinnor och våld i nära relationer, men också bestämmelser om samordning på EU-nivå. För att effektivisera nationella åtgärder och säkerställa effektiva insatser på flera nivåer mot dessa typer av våld krävs enligt artikel 39 att medlemsstaterna utser eller inrättar ett officiellt organ som samordnar och övervakar åtgärderna på detta område. Detta kompletteras med en skyldighet enligt artikel 40 att säkerställa en effektiv samordning och ett effektivt samarbete mellan alla organ som arbetar med att stödja brottsoffer. Icke-statliga organisationer är viktiga aktörer när det gäller att ge stöd till brottsoffer och förebygga våld. Artikel 41 föreskriver att medlemsstaterna ska samarbeta med icke-statliga organisationer och rådgöra med dem när det gäller relevanta åtgärder. För att säkerställa att nätvåld enligt definitionen i föreliggande förslag hanteras på lämpligt sätt ska medlemsstaterna underlätta för leverantörer av förmedlingstjänster att vidta självreglerande åtgärder (artikel 42). Artikel 43 syftar till att underlätta samarbetet mellan medlemsstaterna för att säkerställa utbyte av bästa praxis så att detta direktiv genomförs så effektivt som möjligt. Insamling av data och forskning är avgörande för utarbetandet av lämpliga åtgärder när det gäller våld mot kvinnor och våld i nära relationer. För att säkerställa tillgången till jämförbara uppgifter på EU-nivå innehåller artikel 44 bestämmelser om insamling av data i alla medlemsstater. Med tanke på EIGE:s sakkunskap och pågående arbete på området ska institutet stödja medlemsstaterna i arbetet med att utveckla en gemensam metod och med insamlingen av data.

Kapitel 7 innehåller direktivets slutbestämmelser. Artikel 45 innehåller ändringar av direktivet om sexuella övergrepp mot barn för att säkerställa samstämmighet genom att sexuell penetrering införs som brottsrekvisit och genom att klargöra att de omständigheter under vilka samtycke inte kan ges på ett rättsgiltigt sätt av barn över åldern för sexuellt självbestämmande inbegriper de omständigheter som avses i artikel 5 i detta förslag. I artikel 46 behandlas skyddsnivån och i artikel 47 medlemsstaternas rapporteringsskyldigheter. I artikel 48 förtydligas förhållandet till andra direktiv och fastställs att dessa direktiv inte påverkas. Det klargörs att bestämmelserna gäller utöver bestämmelserna i direktivet om brottsoffers rättigheter, direktivet mot människohandel, direktivet om sexuella övergrepp mot barn och [förslaget till rättsakt om digitala tjänster]. Detta innebär att brottsoffer bör åtnjuta det skydd som är tillämpligt på dem enligt alla dessa direktiv. Artikel 49 innehåller en klausul som garanterar skyddsnivån Artikel 50 innehåller bestämmelser om införlivandet av detta direktiv. I artikel 51 anges när direktivet träder i kraft och i artikel 52 anges vem det riktar sig till.