Regionkommitténs yttrande om "Förslag till rådets direktiv om mottagningsanordningar i hamn för fartygsgenererat avfall och lastrester från fartyg"

(1999/C 198/06)

BAKGRUND

Kommissionens förslag till rådets direktiv om "Mottagningsanordningar i hamn för fartygsgenererat avfall och lastrester från fartyg" (KOM(1998) 452 slutlig - 98/0249 SYN)(1).

Rådets beslut av den 6 augusti 1998 att i enlighet med artikel 198c första stycket i EG-fördraget rådfråga Regionkommittén i detta ärende.

Regionkommitténs presidiebeslut av den 15 juli 1998 att ge utskott 3 - transeuropeiska nät, transporter, informationssamhället - i uppdrag att bereda ärendet.

Det utkast till yttrande (CdR 362/98 rév. 1) som antogs av utskott 3 den 22 januari 1999. (föredragande: Günter Niederbremer och Risto Ervelä).

Rådets resolution av den 8 juni 1993 om en gemensam sjöfartspolitik(2) där det framhålls att en ökad tillgång till och användning av mottagningsanordningar inom gemenskapen utgör en av de prioriterade åtgärderna på detta område.

Rådets direktiv 95/21/EG om tillämpning av internationella normer för säkerhet på fartyg, förhindrande av förorening samt om boende- och arbetsförhållanden ombord på fartyg som anlöper gemenskapens hamnar och framförs medlemsstaternas territorialvatten (hamnstatskontroll)(3). Detta direktiv föreskriver att fartyg som innebär en alltför stor fara för den marina miljön inte skall få lämna hamnen.

Den internationella konvention om förebyggande av fartygsgenererad förorening av havsmiljön som slöts 1973, ändrad genom 1978 års protokoll (Marpol 73/78), där bland annat regler och villkor för utsläpp av avfall och rester till sjöss fastställs och fördragsslutande parter åläggs att se till att det finns mottagningsanordningar i hamnarna.

Den konvention om skydd av Östersjöområdets marina miljö (Helsingforskonventionen 1974/1992) som träder i kraft den 1 januari 2000 och som innebär skärpta avfallsavlämningskrav för alla fartyg som anlöper hamnar i Östersjön.

Helsingforskommissionens (Helcom - kommission för skydd av Östersjöområdets marina miljö) rekommendation 17/11 av den 13 mars 1996 om att införa ett enhetligt avgiftssystem för avlämning och hantering av fartygsavfall.

Den förklaring som fjärde internationella konferensen om skydd av Nordsjön avgav i Esbjerg den 8-9 juni 1995 om att öka utnyttjandet av hamnarnas mottagningsanordningar och utarbeta ett enhetligt kostnadstäckningssystem för användning av mottagningsanordningarna i Nordsjöhamnarna för att förhindra en snedvridning av konkurrensen.

Europeiska miljöbyråns rapport "Miljön i Europa - Dobris-rapporten" från 1995, där utsläpp från fartyg anges som en huvudkälla till oljenedsmutsningen i framför allt farleder och hamnar.

Mot bakgrund av ovanstående antog Regionkommittén enhälligt följande yttrande vid sin 28:e plenarsession den 10-11 mars 1999 (sammanträdet den 11 mars).

1. Inledning

1.1. I takt med den industriella utvecklingen och handelns globalisering blir utnyttjandet av haven som tillhandahållare av råvaror, som transportmedel, näringskälla och rekreationsområde allt intensivare. Nedsmutsningen av haven uppvisar under de senaste åren en tydlig ökning i motsvarande grad. Cirka en tredjedel av varuhandeln sker via sjöfarten. Efter vägtransporten kommer sjöfarten därmed på andra plats som transportmedel i Europa. Enligt en rapport som kommissionen låtit utarbeta anlöps gemenskapens cirka 700 kommersiella hamnar minst 750000 gånger per år av fartyg för lastning eller lossning. Därtill kommer cirka 900000 bil- och passagerarfärjor per år. Man uppskattar att denna trafik ger upphov till mellan 5 och 7 miljoner ton oljerester och 1 miljon ton fast fartygsavfall. För närvarande avlämnas endast en mindre del av detta avfall i anlöpshamnarna. En stor del av det avfall och de rester som inte avlämnas i hamn släpps ut till sjöss. Den fartygsgenererade föroreningen av haven är därmed kvantitativt sett större än den förorening som orsakas av oljeolyckor till sjöss.

1.2. Det har slutits internationella avtal för att minska den fortgående nedsmutsningen av haven. Fartygens befäl och besättning iakttar dock inte fullt ut gällande bestämmelser och normer, och i hamnarna saknas ibland lämpliga mottagningsanordningar.

1.3. Regionkommittén kan följaktligen konstatera att de internationella överenskommelserna uppvisar stora brister vad gäller det praktiska genomförandet.

1.4. Syftet med kommissionens förslag är att skydda den marina miljön genom att minska fartygens utsläpp av avfall och lastrester till sjöss.

2. Direktivets innehåll

2.1. Ett harmoniserat genomförande av internationellt överenskomna bestämmelser - delvis kompletterade med särskilda gemenskapskrav - utgör en hörnsten inom gemenskapspolitiken på sjöfartssäkerhetsområdet. Gemenskapsansträngningarna är främst inriktade på en effektiv tilllämpning av Marpol-konventionen och att uppnå de målsättningar som formuleras i denna konvention.

2.2. I sitt förslag till direktiv om mottagningsanordningar i hamn för fartygsgenererat avfall och lastrester från fartyg presenterar kommissionen åtgärder för hur man genom en konsekvent tillämpning av internationell lagstiftning skall kunna säkerställa ett skydd av den marina miljön. Detta skall uppnås genom att man i hamnarna inrättar och använder mottagningsanordningar.

2.3. Till skillnad mot Marpol 73/78 innehåller direktivet inga bestämmelser beträffande fartygsutsläpp till sjöss, utan omfattar fartygens drift när de uppehåller sig i gemenskapens hamnar.

2.4. Gällande lagstiftning är inte tillräckligt effektiv för att kunna förhindra illegala fartygsutsläpp. Marpol 73/78 innehåller till exempel inget rättsligt bindande krav på att ett fartyg skall sörja för att oljerestavfall tas om hand innan fartyget lämnar hamnen. Frågan om kostnaderna för avfallshanteringen har lösts på olika sätt i de europeiska hamnarna, något som kan leda till en snedvridning av konkurrensen. Att täcka kostnaderna med hjälp av allmänna medel strider mot "förorenaren betalar"-principen.

2.5. Med sitt förslag till direktiv för de europeiska hamnarna vill kommissionen avhjälpa dessa brister. Kommissionens förslag innehåller följande huvudpunkter:

2.5.1. Varje fartyg är i princip skyldigt att avlämna allt fartygsgenererat avfall och lastrester i hamn.

2.5.2. Oberoende av om mottagningsanordningen används eller inte skall varje fartyg betala en grundavgift för hanteringen som tas ut antingen som en del av hamnavgiften eller redovisas separat ("no-special-fee"-system). Direktivet tillåter dock kombinerade system bestående av såväl en grundavgift och - i enlighet med "förorenaren-betalar"-principen - en direkt beräknad avgift. För miljövänliga fartyg som inte genererar lika mycket avfall kan hanteringsavgiften reduceras.

2.5.3. Hamnarna måste tillhandahålla tillräckliga mottagningsanordningar för fartygsgenererat avfall och lastrester.

2.5.4. Ett viktigt instrument för att kunna förbättra tillhandahållandet av mottagningsanordningar är den plan för mottagande och hantering av avfall som varje hamn skall utarbeta och som skall utgå ifrån behoven för de fartyg som normalt anlöper hamnen i fråga. Dessa planer skall följas upp och utvärderas av medlemsstaterna. En ny utvärdering skall göras åtminstone vart tredje år samt i samband med att betydande ändringar av hamnens verksamhet genomförts.

2.5.5. Systemen för kontroll och informationsutbyte mellan hamnarna skall byggas ut. Fartyg som inte avlämnar avfall i en viss hamn skall rapporteras för mer ingående inspektion i nästa anlöpshamn.

3. Slutsatser

3.1. Regionkommittén konstaterar följande:

Trots flera internationella överenskommelser finns det betydande brister vad gäller efterlevnaden av de gemensamma bestämmelserna, och skyddet av den marina miljön har följaktligen ännu inte kunnat säkerställas.

3.2. Regionkommittén välkomnar därför följande:

3.2.1. Att det föreslagna direktivet dels ålägger hamnarna att tillhandahålla tillräckliga mottagningsanordningar för fartygsgenererat avfall och lastrester, dels ålägger fartygen att använda sig av dessa avfallshanteringsanläggningar. Detta väntas leda till en avsevärd minskning av nedsmutsningen av den marina miljön.

3.2.2. Att hamnarna åläggs att utarbeta en plan för sin avfallshantering.

3.2.3. Att det vid sidan av avlämningsplikten och ett effektivt kontrollsystem skall finnas bestämmelser på gemenskapsnivå som fastställer de krav som skall gälla för hamnars och hamnstaters skyldighet att tillhandahålla tillräckliga mottagningsanordningar.

3.3. Utsläpp av fartygsgenererat avfall och lastrester till havs hänger nära samman med tillhandahållandet av och tillgången till mottagningsanordningar i hamn. Regionkommittén stöder därför kommissionens hamninriktade synsätt där hänsyn tas till såväl praktiska som politiska och rättsliga aspekter. Genom att avsevärt förbättra situationen i detta avseende kan man på ett effektivt sätt minska utsläppen till sjöss. Åtgärder på detta område skulle utgöra ett komplement till initiativen inom ramen för Marpol-konventionen.

3.4. Regionkommittén vill framföra följande krav:

3.4.1. Att kostnadstäckningssystem med en grundavgift skall vara regel i samband med att avgift uttas för fartygsavfall, och att kombinerade system där man samtidigt tar ut en tilläggsavgift endast skall tillämpas i undantagsfall.

3.4.2. Att skillnader i avgiftssystem i olika medlemsstater eller gemenskapshamnar inte får inverka negativt på konkurrensen. Därför måste man ta hänsyn till hamnarnas viktigaste särdrag, till exempel deras storlek, geografiska och strategiska belägenhet samt lastnings- och lossningskapacitet.

3.4.3. Att direktivet skall möjliggöra samarbete mellan olika hamnar, så att mindre hamnar eller hamnar med specialinriktad verksamhet kan bli konkurrenskraftiga. Framför allt bör man överväga möjligheten att utforma en gemensam plan för grupper av hamnar som ligger nära varandra geografiskt.

3.4.4. Att en hamns avfallshanteringsplan inte skall ses över efter strikt fastställda tidsintervaller, utan att uppföljningen anpassas till ändrade förhållanden.

3.4.5. Att avlämningsavtal och avlämningsintyg som upprättats med tredje land skall kunna godkännas av medlemsstaterna, så länge som dessa avtal är tillfredsställande och tillförlitliga. Att avtalen är av tillräckligt hög kvalitet - med vederbörlig hänsyn till ekologiska krav och avfallsplaneringen - skall kunna påvisas genom presentation av ett gemenskapscertifikat som visar att avlämningsavtalet med ifrågavarande tredje land uppfyller kraven.

3.4.6. Att kommissionen löpande informerar medlemsstaterna om ändringar vad gäller gemenskapens kvalitetscertifikat och om avlämningsavtal och avlämningsintyg med tredje land.

3.4.7. Att man för att undvika onödig byråkrati införlivar i direktivet det anmälningsförfarande för rapportering till kommissionen som redan etablerats av IMO.

3.4.8. Att föreliggande direktiv skall stödja sig på bestämmelserna i Helsingforskonventionen och att direktivet skall innehålla en uttrycklig hänvisning till denna konvention.

3.4.9. Att så många stater som möjligt utanför gemenskapen skall ansluta sig till direktivets bestämmelser, eftersom en förorenad havsmiljö får gränsöverskridande verkningar.

Bryssel den 11 mars 1999.

Regionkommitténs

ordförande

Manfred DAMMEYER

(1) EGT C 271, 31.8.1998, s. 79.

(2) EGT C 271, 7.10.1993, s. 1.

(3) EGT L 157, 7.7.1995, s. 1.