SV Europeiska unionens officiella tidning C 255/124

Yttrande från Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om ”Meddelande från kommissionen till Europaparlamentet, rådet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén – Att hjälpa utvecklingsländerna hantera finanskrisen”

KOM(2009) 160 slutlig

(2010/C 255/23)

Föredragande: Luca JAHIER

Handläggare: Susanna BAIZOU

Den 28 april 2009 beslutade kommissionen att i enlighet med artikel 262 i EG-fördraget rådfråga Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om

”Meddelande från kommissionen till Europaparlamentet, rådet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén – Att hjälpa utvecklingsländerna hantera finanskrisen”

KOM(2009) 160 slutlig.

Facksektionen för yttre förbindelser, som svarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 19 november 2009. Föredragande var Luca Jahier.

Vid sin 458:e plenarsession den 16–17 december 2009 (sammanträdet den 16 december) antog Europeiska ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 151 röster för, 5 röster emot och 8 nedlagda röster:

1. Sammanfattning och rekommendationer

1.1 När den största systemrisken med den internationella ekonomiska och finansiella krisen nu är över anser Europeiska ekonomiska och sociala kommittén (EESK) att man inte får glömma bort de allvarliga återverkningar som krisen får på de flesta utvecklingsländer. Dessa effekter äventyrar de senaste årtiondenas resultat och till detta kommer konsekvenserna av energi- och livsmedelskrisen, som kan komma att förvärra existerande konfliktsituationer och politisk instabilitet.

Nu är det det internationella samfundets uppgift att genom alla slags initiativ och beslut hjälpa de fattigaste länderna att klara av denna kris, för vilken de inte har något som helst ansvar.

1.2 EESK välkomnar kommissionens meddelande, det första rambeslut som antagits inom det internationella samfundet och som är det mest positiva och fullständiga hittills. Det innehåller ett antal förslag och prognoser även på medellång sikt som nu bör vidareutvecklas på lämpligt sätt.

EESK noterar att meddelandets två största brister är att inga ytterligare resurser förutses och att effekterna av de beslut som rör krisen bara är kortvariga, som t.ex. tidigarelagda utbetalningar av tilldelade anslag för innevarande år.

1.3 EESK välkomnar resultaten från de senaste internationella toppmötena (1), särskilt vad gäller de detaljerade förslagen om de fattiga länderna, bekräftelsen av målen om att öka och förbättra stödet och en ny ansats för att reformera stödet. Dessa resultat är emellertid helt otillräckliga för att tackla viktiga frågor som

— det trängande behovet av ökade resurser och användning av nya instrument för utvecklingsfinansiering,

— reformen av stödsystemen,

— sambandet mellan skatteförvaltning och utveckling.

1.4 EESK anser att man först och främst måste hålla fast vid de åtaganden man gjort under senare år, vilket kommissionens ordförande José Manuel Barroso redan bekräftat. Vi uppmanar därför kommissionen att påminna medlemsstaterna om att de måste respektera de sedan länge fastställda tidsplanerna för ökningen av anslagen som hittills egentligen aldrig setts över, även om vissa medlemsstater faktiskt satt sig över dem genom beslut om nedskärningar.

I linje med önskemålen från alla större internationella forum är EESK dessutom övertygad om att man snabbt måste få fram nya omfattande tilläggsanslag, så att man kan bevilja de fattiga länderna nytt stöd och nya investeringar. Kommittén stöder också förslaget att för dessa länder avdela minst 0,7 % av de belopp som det internationella samfundet mobiliserat för att bemöta krisen och som i dag uppskattas till ca 7 000 miljarder US-dollar.

1.5 Med tanke på den dubbla effekten av energi- och livsmedelskrisen anser EESK att det krävs tydligare prioriteringar för nya investeringar i samband med ett nytt kraftfullt åtagande med avseende på millennieutvecklingsmålen.

Det ligger i såväl de fattiga ländernas som EU:s intresse att göra jordbrukssektorn och livsmedelstryggheten till en strategisk prioritering, vid sidan av de brådskande investeringar som klimatförändringen kräver, och att få till stånd en ny rad kraftfulla investeringar i de fattigaste länderna för att säkerställa en långsiktigt hållbar utveckling.

1.6 EESK uppmanar den nya kommissionen att spela en ledande roll på det internationella planet med sikte på en genomgripande reform av systemet för utvecklingsbistånd och utvecklingsinvesteringar, så att man kan möta det nya millenniets utmaningar, däribland ”grön tillväxt” och migrationsflöden, och verka för ett övergripande stödsystem som är effektivare, öppnare och mer verkningsfullt.

1.7 EU får inte ge avkall på sitt åtagande vad gäller att erkänna och stödja de icke-statliga aktörerna, särskilt den privata sektorn, fackföreningar, jordbrukare och kvinno- och konsumentorganisationer. Detta är ett utmärkande inslag i EU:s synsätt.

EESK beklagar att man i det aktuella meddelandet inte på något sätt berör den roll som dessa aktörer spelar för att hantera krisen, särskilt som det civila samhället är en av de få internationella aktörer som har visat att det kan skaffa fram ytterligare resurser. I många fattiga länder slår krisen hårt mot den privata sektorn och försvagar arbetsmarknadsparternas och civilsamhällesorganisationernas handlingskraft, som ju är av avgörande betydelse för att säkerställa en långsiktigt hållbar utveckling.

1.8 Förutom att åtaganden i fråga om offentligt utvecklingsbistånd ska respekteras stöder EESK inrättandet av nya innovativa finansieringsmekanismer för utveckling, däribland ”Tobinskatten”. Det är särskilt viktigt att erkänna den centrala roll som invandrarnas överföringar spelar genom att genomföra G8-gruppens beslut om att minska avgifterna för överföringarna med 50 % och att utforma strategier för att bättre skydda invandrade arbetstagare mot krisen.

1.9 Man måste fortsätta insatserna för att öppna marknaderna genom att blåsa nytt liv i Doha-förhandlingarna, genom att stödja de regionala integrationsprocesserna (2) och stärka instrumenten för finansiering av handeln, med särskilt fokus på de fattigaste ländernas krav på rättvis och korrekt handel. Man måste också stimulera de utländska direktinvesteringarna, bland annat genom att använda sig av hävstångseffekten hos Internationella valutafondens och Världsbankens innovativa finansieringsplaner. Det kan t.ex. handla om att Internationella valutafonden nyemitterar särskilda dragningsrätter och att Världsbanken inrättar en ”sårbarhetsfond”.

1.10 EESK anser slutligen att det är ytterst viktigt att den globala kampen mot korruption, kriminell verksamhet och skattebedrägerier (skatteundandragande och skatteflykt) ges högsta prioritet, så att man därifrån kan hämta nya och omfattande resurser till utvecklingsinsatser. Kommittén uppmanar kommissionen att snarast utveckla detta ämne och utforma lämpliga förslag på området.

2. Inledning

2.1 I inledningen av den internationella finanskrisen var analytikerna säkra på att den inte skulle drabba utvecklingsländerna, särskilt inte de fattigaste. Allteftersom månaderna gick började man dock skönja de möjliga återverkningarna av krisen på utvecklingsländerna, särskilt på grund av de väntade nedgångarna i den globala ekonomin. Först i april 2009 vid G20-toppmötet i London och mötena i Internationella valutafonden och Världsbanken blev det uppenbart att krisen höll på att sprida sig till de största utvecklingsländerna och riskerade att resultera i ytterligare 100 miljoner fattiga, som ska läggas till de över 160 miljoner som redan lever under den absoluta fattigdomsgränsen till följd av energi- och livsmedelskrisen under åren 2007 till 2008.

2.2 Prognoserna är oroande. Den 19 juni i år avslöjade FAO huvuddragen i en rapport om osäker livsmedelsförsörjning i världen före dess publicering. Enligt rapporten skulle antalet svältande under 2009 för första gången överstiga 1 miljard människor med en global ökning på 11 %, vilket kommer att framkalla gigantiska humanitära kriser som riskerar att radera ut alla 1980- och 1990-talens framgångar. Den 22 juni gjorde Världsbanken en drastisk nerskärning i sina prognoser och ansåg för troligt att den globala ekonomin skulle krympa med ca 3 % under 2009, att världshandeln skulle minska med 10 % och att det skulle ske en kollaps inom flödet av internationellt privatkapital. Det skulle minska från 1 biljon US-dollar 2007, till 707 miljarder US-dollar 2008 och till 363 miljarder US-dollar 2009. Den totala tillväxten i utvecklingsländerna uppskattas i dag till strax över 1 %. Om man bortser från Kina och Indien noterar alla utvecklingsländer en minskad BNP på 1,6 %. Afrika är den värst drabbade kontinenten. Där räknar man under 2009 med en nedgång i tillväxten på 66 % jämfört med 2007. Enligt ILO kan 50 miljoner människor komma att mista sitt arbete under 2009 och antalet fattiga arbetstagare skulle kunna uppgå till 200 miljoner.

2.3 Den finansiella och ekonomiska krisen har medfört fyra chockeffekter: a) nedgången i den globala handelsvolymen med drastiskt minskade exportinkomster och ett finansieringsunderskott för utvecklingsländerna på mellan 270 och 700 miljarder US-dollar (3), b) minskat flöde av privata investeringar som är mer märkbart för medelinkomstländer och för länder där det förekommer omfattande strukturella investeringar, c) kraftigt minskade överföringar från utlandet, som i vissa afrikanska utvecklingsländer utgör 30 % av BNP och som bara under 2006 uppgick till 270 miljarder US-dollar, dvs. mer än dubbelt så mycket som det totala utvecklingsbiståndet, d) en oundviklig minskning av det offentliga utvecklingsbiståndet från många bilaterala givare under 2009 och 2010. De sista två effekterna som förstärker inverkan av den tidigare livsmedelskrisen och de höga energipriserna är särskilt kännbara i Afrika, där dessa flöden ofta är livsviktiga, både för många statsbudgetar och för hushållens och lokalsamhällenas överlevnad.

2.4 Bland återverkningarna av dessa på varandra följande och förbundna chockeffekter, som naturligtvis påverkar de olika områdena och länderna på olika sätt, kan nämnas följande:

— Minskad tillväxt eller mycket kraftig nedgång i den lokala ekonomin.

— En snabbt tilltagande arbetslöshet, fattigdom och svält, framför allt i stadsområdena, med allvarliga följder för de svagaste folkgrupperna, särskilt kvinnor och minderåriga.

— Minskade skatteintäkter, med allvarliga återverkningar på de offentliga budgetarna, som i synnerhet i Afrika har genomgått en omfattande sanering under de senaste tio åren.

— Att skatteintäkterna minskar leder till att de offentliga investeringsplanerna äventyras, särskilt med avseende på underhåll och infrastruktur.

— Större problem vad gäller tillgång till varor och tjänster för breda befolkningsgrupper tillsammans med försvagade sociala trygghets- och stödsystem som redan är bräckliga.

— Minskade turismintäkter.

— Ökade svårigheter att få tillgång till lån och investeringar, särskilt för den privata sektorn.

— En mycket negativ effekt på möjligheterna att nå millennieutvecklingsmålen, som för övrigt har varit i farozonen i minst två år efter de begränsade framstegen under femårsperioden 2000–2005.

— Faran med att inte ha tillräckliga resurser för att tackla klimatförändringens effekter.

2.5 Situationen blir ännu mer oroväckande om man betänker vilka följder detta kan få på den politiska stabiliteten och den inre och yttre säkerheten i olika områden i världen. Redan i en studie som genomfördes 2008 av den brittiska regeringen uppskattades att hälften av världens fattigaste befolkning år 2010 sannolikt skulle leva i länder som befinner sig i en permanent eller så gott som permanent konfliktsituation.

2.6 Krisen skulle slutligen kunna orsaka ytterligare migrationsflöden såväl inom enskilda länder och regioner som i riktning mot rikare länder. Förutom att förvärra de spänningar som redan finns, särskilt vid EU:s gränser, skulle allt detta kunna leda till fler oroväckande förluster av vitala mänskliga resurser i många fattiga länder.

3. Kommissionens reaktion

3.1 Europeiska kommissionen var först med att fatta konkreta beslut efter åtagandet vid G20-mötet i London med utgångspunkt i den bestämda föresatsen – sammanfattad på följande sätt av kommissionens ordförande José Manuel Barroso – att ”dagens ekonomiska tillbakagång inte bör och inte får tas som ursäkt för att svika våra löften om ökat bistånd”.

3.2 Kommissionens meddelande är ett av de mest positiva rambeslut som hittills lagts fram inom det internationella samfundet för att hjälpa de fattiga länderna att hantera krisen. Förutom att man i meddelandet bekräftar kravet på att infria åtagandena vad gäller utvecklingsbistånd och att anskaffa nya resurser för utveckling (t.ex. genom det ambitiösa men kanske föga realistiska förslaget att det för varje euro som ges i bistånd ska genereras ytterligare fem euro i icke-offentligt utvecklingsbistånd) betonar man också att vikten av att påskynda eller tidigarelägga utbetalningen av bistånd – en unik företeelse bland givare – och att införa flexiblare mekanismer genom att be Europeiska investeringsbanken att utforma konjunkturutjämnande instrument, framför allt på områden som infrastruktur och inom finanssektorn. Kommissionen åtar sig dessutom att påskynda budgetstödet och att i undantagsfall överväga makroekonomiskt bistånd till länderna inom den europeiska grannskapspolitiken.

3.3 I meddelandet konstateras att ineffektiviteten i biståndet har ett högt pris och att det krävs en betydande reform av hela det internationella utvecklingsbiståndet. Kommissionen uppmanar för sin del medlemsstaterna att främja gemensamma och samordnade strategier för att hantera krisen. Samtidigt bör EU som världens största biståndsgivare gå i bräschen för en reform av den internationella biståndsstrukturen.

3.4 I meddelandet behandlas tämligen ingående åtgärder till förmån för det sociala skyddet och sysselsättningen, såväl genom stödmekanismer för att garantera utbetalningarna på det sociala området som genom bidrag till byggande av infrastruktur på både nationell och regional nivå. Medelhavsområdet och Afrika uppmärksammas särskilt, bland annat vad gäller beviljande av medel. Kommissionen föresätter sig också att engagera sig för att stimulera jordbrukssektorn och grön tillväxt, både genom innovativ finansiering av åtgärder för att hantera klimatförändringen och stöd till överföring av miljövänlig och hållbar teknik.

3.5 Meddelandet avslutas med förslaget om åtgärder för att stödja det internationella handelssystemet genom en effektivisering av programmen för handelsstöd och ökade exportkrediter. Kommissionen uppmuntrar till diskussion om en omstrukturering av utvecklingsländernas statsskuld och föreslår också åtgärder till stöd för styrningen på skatteområdet på internationell, regional och nationell nivå.

3.6 Europeiska unionens råd har tagit till sig och godkänt de viktigaste rekommendationerna i meddelandet och framhållit vikten av att medlemsstaterna infriar sina åtaganden. Rådet uppmanar medlemsstaterna, kommissionen och Europeiska investeringsbanken (EIB) att i samarbete med internationella institutioner och partnerländer vidta samordnade åtgärder på grundval av gemensamma, landsspecifika konsekvensanalyser av krisen, i syfte att identifiera de mest sårbara och minst motståndskraftiga länderna och befolkningsgrupperna (4).

3.7 Den mest uppenbara bristen i de olika beslut som EU fattat är emellertid att det inte planeras några tilläggsanslag utöver de 100 miljoner euro per år till EU:s förvaltningsfond för infrastruktur i Afrika.

4. Offentligt utvecklingsbistånd i fara

4.1 Enligt OECD/DAC-uppgifter gjordes i absoluta termer störst utbetalningar till offentligt utvecklingsbistånd år 2008. Man kom nästan upp till 120 miljarder US-dollar, en ökning på 10 % i reala termer vilket innebar att man uppnådde 0,3 % av OECD-ländernas totala BNP. Också de bilaterala programmen har ökat under det senaste året efter en kraftig nedgång under perioden 2006–2008.

4.2 För EU registrerades en ökning med 4 miljarder euro i förhållande till 2007 vilket innebar att man uppnådde totalsumman 49 miljarder euro 2008, det vill säga 0,4 % av BNP. Man kan påminna om att kommissionen vid tidpunkten för Monterrey-samförståndet 2002 fastställde 0,39 % som delmål före 2006. Samtidigt bör man understryka att det fortfarande är långt till målet om att avsätta 0,2 % av BNP till de minst utvecklade länderna: Endast 20 miljarder US-dollar har i dag öronmärkts för Afrika, vilket ska jämföras med målet för 2010 på 50 miljarder.

4.3 Det finns starka tvivel om att EU har konkreta möjligheter att säkerställa de ytterligare ökningar – cirka 20 miljarder euro – som krävs för att uppnå målet på 0,56 % av BNP under 2010. I sin Aid Watch-rapport 2008 har den europeiska plattformen för icke-statliga organisationer Concord förutspått en minskning av stödet med 27 miljarder US-dollar under tvåårsperioden 2009–2010. I samma rapport menar man dessutom att siffrorna för EU borde ses över eftersom de omfattar utgiftsposter som inte borde ingå i offentligt utvecklingsbistånd: 5 miljarder US-dollar för avskrivning av utlandsskulden, 2 miljarder för stipendier till studerande och 1 miljard för kostnader i samband med flyktingar. Om man räknar bort dessa utgifter hamnar man enligt Concord på bara 0,34 % av BNP för år 2008, en siffra som ligger långt under målet på 0,56 % fram till 2010.

4.4 Också enligt Världsbankens Global Monitoring Report för 2009 är möjligheterna, trots den ökning som registrerades under 2008 och de åtaganden som redan gjorts av några viktiga givare, att uppnå Gleneagles-målen om en ökning av stödet (130 miljarder US-dollar årligen fram till 2010) en helt orealistisk tanke mot bakgrund av den nuvarande situationen.

4.5 Allt fler anser att det krävs nya resurser, mycket större än de åtaganden som gjordes i Gleneagles. FN:s utvecklingsprogram understryker att det inte bara handlar om att upprätthålla de åtaganden som gjorts, utan också att på ett väsentligt sätt öka anslagen, till exempel genom att avsätta minst 0,7 % av alla de resurser som ställts till förfogande för att rädda bankerna och bidra till den ekonomiska återhämtningen (dvs. cirka 7 000 miljarder US-dollar), för att hjälpa utvecklingsländerna uppnå millenniemålen och på nytt göra direkta och långsiktiga ekonomiska satsningar och investeringar i de fattiga länderna. Världsbankens ordförande har själv flera gånger alltsedan krisen började påpekat att det är nödvändigt att göra mycket mer för att mobilisera ytterligare resurser för att hjälpa de fattiga länderna att hantera de förödande konsekvenser av krisen, som de inte har någon skuld till. Enligt de senaste beräkningarna från Världsbanken varierar underskottet i den finansiering som krävs för att täcka åtminstone de olika förluster som registrerats i utvecklingsländerna mellan 350 och 635 miljarder US-dollar. Dessa siffror ligger flera ljusår från dem som det internationella samfundet hittills har visat sig kunna mobilisera, inte bara i fråga om offentligt utvecklingsbistånd utan också inbegripet andra former av stöd och lån.

4.6 Om man bortser från de avsikter som EU har uttryckt visar OECD-rapporten att krisen för det stora flertalet av de bilaterala givarna medför en ännu större klyfta mellan åtaganden och utbetalningar, och ofta dessutom ytterligare förseningar och uppskjutna utbetalningar. Stödet från länder utanför DAC (OECD:s biståndskommitté) ökar, men den sammanlagda volymen ligger ännu långt ifrån att kunna påverka den totala trenden märkbart. Sammantaget bidrog länderna utanför DAC enligt OECD med 5,6 miljarder US-dollar 2007.

4.7 Även om uppgifterna är långt ifrån fullständiga tycks tendensen vad avser bidrag från privata givare vara positiv: 2007 var siffran 18,6 miljarder US-dollar, vilket är en ökning med 25 % i förhållande till 2006. Interna uppgifter i USA som ännu inte har meddelats OECD pekar på ett inflöde från privata givare på motsvarande 37 miljarder US-dollar 2007, samtidigt som många av de viktigaste stiftelserna, till exempel Gates Foundation, har aviserat ökningar på upp till 20 % för 2009.

5. Effektiviteten i stödet och kampen mot korruption

5.1 I kristider är det av största betydelse att öka verksamhetsgraden i stödet. De ekonomiska skador som orsakas av bristen på förutsägbarhet i utbetalningarna, de splittrade insatserna och frånvaron av samordning mellan givarna är helt uppenbara. Kommissionen har beräknat att flyktigheten i det offentliga utvecklingsbiståndet kan innebära kostnadsökningar på 15–20 % samtidigt som en fullständig tillämpning av programmet för effektivitet i stödet skulle innebära besparingar på 5–7 miljarder euro per år. Det krävs emellertid ett snabbt genomförande i enlighet med Parisdeklarationen från 2005 och Accra-agendan från 2008, framför allt mot bakgrund av de beslut som redan fattats inom EU och som skulle kunna innebära en stor skillnad: en uppdelning av arbetet mellan medlemsländerna och kommissionen, bättre användning av ländernas planering, förutsägbarhet i biståndet och ökat ansvarstagande för resultaten, inbegripet färre villkor (5).

5.2 I OECD har fastställts att framstegen när det gäller att förbättra stödkvaliteten för närvarande är otillräckliga. I hela världen finansierar 225 bilaterala organ och 242 multilaterala organ varje år hundratusentals verksamheter. Bara som exempel kan nämnas att det i världen finns mer än 90 sjukvårdsfonder och att Världshälsoorganisationen varje år ska redovisa till 4 600 donatorer och lämna in cirka 1 400 rapporter till olika givare. Regeringen i ett utvecklingsland får och måste besvara i genomsnitt cirka 200 besök från officiella givare, och till detta kommer hundratals besök från privata givare. OECD:s senaste undersökning visar dessutom att endast 45 % av stödet utbetalas inom utsatt tid.

5.3 Det är alltså nödvändigt att öka tempot om man ska kunna uppnå de mål som fastställts i internationella organ. Det behövs framför allt politisk vilja från de 27 regeringarna i EU:s medlemsstater i fråga om

— öppenhet i användningen av de tolv indikatorer som föreskrivs i Parisdeklarationen,

— tillämpningen av EU:s uppförandekod,

— en generell strävan efter ökad enhetlighet i politiken, i synnerhet vad gäller handelspolitiken och utvecklingspolitiken,

— avgörande investeringar i en genomgripande reform av det internationella stödsystemet som i större utsträckning beaktar icke-statliga aktörer och multilateral verksamhet.

5.4 Inom ramen för detta arbetssätt är det också nödvändigt att beakta den enorma mängden resurser som i många utvecklingsländer absorberas av bl.a. korruption och olaglig kapitalexport, särskilt vad gäller investeringar kopplade till exploatering av råvaror och stora infrastrukturarbeten. Det är nu konstaterat att en stor del av stödpengarna försvinner i korruption, med förödande effekter för både lokalbefolkningen och förtroendet bland skattebetalarna i givarländerna. Enligt 2008 års rapport från Transparency International om korruptionen i världen har den nu uppnått 50 miljarder US-dollar, vilket motsvarar nästan hälften av den totala volymen för det offentliga globala utvecklingsbiståndet och de investeringar som krävs för att säkerställa målen i fråga om dricksvatten och folkhälsa. En avgörande förbättring av förvaltningen, i synnerhet vad avser spårbarheten för stödet och system med tydliga villkor för utbetalningarna, bör prioriteras i alla EU:s åtaganden på multilateral nivå. Det är beklagligt att ingenting sägs om detta i meddelandet.

6. De privata aktörernas och det civila samhällets roll

6.1 Den viktiga roll som de icke-statliga aktörerna spelar – de som i Cotonouavtalets artikel 6 definieras som den privata sektorn, näringslivets och arbetsmarknadens organisationer, i synnerhet fackföreningar och det civila samhället i alla dess former – erkänns nu allmänt. Kommittén är förvånad över att man i det aktuella meddelandet inte på något sätt berör den roll som dessa aktörer spelar för att hantera krisen, särskilt som de är de enda som har visat att de kan skaffa fram ytterligare resurser. I många fattiga länder drabbas också den privata sektorn hårt av krisens följder, och krisen försvagar arbetsmarknadsparternas och civilsamhällesorganisationernas handlingskraft, som ju är av avgörande betydelse för att säkerställa en långsiktigt hållbar utveckling.

6.2 Den 18 maj 2009 offentliggjorde revisionsrätten sin särskilda rapport om kommissionens förvaltning av de icke-statliga aktörernas (6) deltagande i gemenskapens utvecklingssamarbete. I rapporten uttryckte revisionsrätten sin stora uppskattning av de ökade investeringarna av gemenskapsmedel via icke-statliga aktörer (7), men uttryckte samtidigt kritik på tre punkter:

— De icke-statliga aktörerna deltar endast i begränsad omfattning i samarbetsprocessen. Ofta arbetar de bara med att genomföra projekt eller tillhandahålla tjänster. Samråd med dem sker oftast bara en gång och alltför sent.

— Otillräckliga insatser för att öka kapaciteten, och dessutom en satsning på system för kommunikation och deltagande som i praktiken bortser från de medelstora och små organisationer som utgör grundvalen och som inte är baserade i stadsområden.

— Stora brister i systemen för övervakning och genomförande av förfaranden, som ofta är alltför komplexa och obegripliga för många organisationer och som därför inte redovisar adekvata uppgifter när det gäller läget i genomförandet av initiativen och deras slutliga genomslag.

6.3 De problem som revisionsrätten pekat på föranleder EESK att än en gång understryka det som kommittén sedan många år har hävdat, nämligen att man måste prioritera investeringar med avseende på icke-statliga aktörer genom att förbättra alla förfaranden som möjliggör bredare deltagande i praktiken och genom att öka andelen medel som avsätts direkt via de icke-statliga aktörerna till 20 %, något som för övrigt redan framförts i ett tidigare yttrande från EESK (8).

7. Mot en revidering av stöden och nya finansieringsinstrument

7.1 Behovet av att genomföra en bred reform av de internationella finansinstituten, i första hand Världsbanken och Internationella valutafonden, är uppenbart mot bakgrund av den tydliga prognos som lades fram vid FN:s konferens i juni. Där påpekades att de internationella finansinstituten bör vara tydligt inriktade mot utveckling och att de bör omstruktureras så att de främjar utvecklingsländernas framtidsutsikter och möjligheter att göra sig hörda och att delta, och så att de bättre återspeglar den aktuella verkligheten (9).

Det är faktiskt paradoxalt att 82 % av de lån som utbetalats av Internationella valutafonden i samband med krisen har gått till europeiska länder, och endast 1,6 % till afrikanska länder. Lite mer än 20 miljarder US-dollar har gått till de fattigaste länderna av de sammanlagt 1 100 miljarder US-dollar som man beslutade om vid G20-mötet i London den 2 april 2009.

7.2 EU bör verka för att åstadkomma en drastisk förändring i dessa förhållanden, först och främst genom att i större utsträckning beakta och genomföra Världsbankens förslag om en ny och särskild ”sårbarhetsfond” (vulnerability fund), särskilt avsedd för finansiering av livsmedelsförsörjningstrygghet, socialt skydd och mänsklig utveckling, och genom att Världsbanken och FN:s särskilda organ utvecklar en särskild gemensam ram. Internationella valutafonden bör också nyemittera särskilda dragningsrätter för minst 250 miljarder US-dollar särskilt avsedda för att säkerställa likviditet i utvecklingsfinansieringen.

7.3 EU bör också spela en drivande roll för att se till att finansieringen av handeln och Doha-förhandlingarna, som snabbt bör inledas på nytt, inriktas på utvecklingsländernas behov och säkerställer särskilda stöd- och räddningsåtgärder för de fattigaste länderna och för livsmedelstryggheten.

7.4 Kommittén är sedan länge övertygad om att det är nödvändigt med snabba insatser för att främja och öka antalet nya instrument för utvecklingsfinansiering. Kommittén beklagar att så lite har gjorts hittills och anser att det är nödvändigt att utöka räckvidden i de senaste initiativen och besluten, till exempel internationella finansieringsfaciliteten för immunisering (IFFIm) från november 2006 för finansiering av vaccinering i de fattiga länderna, förhandsmarknadsåtagandena (Advanced Market Committment) för samma period, initiativet från G8-mötet i L'Aquila för att inom en femårsperiod minska kostnaderna för de officiella överföringarna från invandrare till hemländerna med 50 %, vilket skulle leda till en ökning av värdet av överföringarna med 13–15 miljarder US-dollar per år. EESK stöder förslaget om att slutligen inleda diskussionerna om tillämpningen av en frivillig skatt på 0,005 % på internationella ekonomiska transaktioner (”Tobinskatt”), ett förslag som återlanserades av de franska och tyska regeringarna vid G20-mötet i Pittsburgh. Dessa nya finansieringsformer, som enbart bör vara komplement till det offentliga utvecklingsstödet, bör kopplas tydligare till enskilda millennieutvecklingsmål och till de brådskande frågorna i samband med klimatförändringarna och de kostnader som de fattiga länderna kommer att drabbas av under de kommande åren.

7.5 Diskussionen om reformeringen av det internationella stödsystemet, som kommissionen lämpligt nog tar upp i punkt 11 i sitt förslag, är mycket brådskande, och EU kan spela en klar ledarroll i det sammanhanget, åtminstone vad gäller följande punkter:

— Inrättandet av ett internationellt varningssystem som under de kommande åren kan övervaka krisens följder för människors livsvillkor och utvecklingsmöjligheter, för att behovsanpassa stöd och investeringar.

— Utvecklingen av ett strikt system för ansvarsfördelning för övervakning av framstegen och mätning av effektiviteten i de egna åtgärderna, i enlighet med beslutet vid G8-mötet.

— Mer konsekventa investeringar i stabilisering av konfliktområden, institutionell uppbyggnad, krishantering, stärkande av den lokala och regionala kapaciteten vad avser programplanering och insatser, utbyggnad av de allmänna systemen för socialt skydd och planering av lämpliga investeringar för att kunna möta de utmaningar som livsmedelsförsörjningstryggheten och klimatförändringarna innebär.

— Stärkande och utvidgning av möjligheterna att få tillgång till mikrokrediter i syfte att stödja entreprenörsinitiativ som inte annars får tillgång till banktjänster.

7.6 Livsmedelsförsörjningstryggheten och ”grön tillväxt” är två mål för långsiktiga strategiska investeringar som skulle kunna utgöra kärnan i ett nytt system för stöd och investeringar, som är ännu viktigare nu till följd av krisen och som dessutom kan åstadkomma ett mer samordnat utnyttjande av resurser och kompetens i tillväxtländerna och även utgöra en konkret möjlighet till ekonomiska partnerskap för Europa och OECD-området.

7.7 För EU:s del kan ytterligare två kommentarer göras:

— Den ena rör en noggrann utvärdering av utvecklingen under de senaste åren när det gäller instrumenten för budgetstöd med tanke på möjligheterna att rikta dessa direkt mot åtaganden inom vissa sektorer, exempelvis folkhälsa, ett värdigt arbete, skola och utbildning, infrastruktur, sociala tjänster och grön tillväxt, något som också Europaparlamentet efterlyst (10).

— Den andra rör en revidering av fördelningen av ansvarsområden i den nya kommissionen, i synnerhet att kommissionsledamoten med ansvar för utveckling också bör ges direkt kontroll av EuropeAid, som i dag tilldelats kommissionsledamoten med ansvar för yttre förbindelser.

7.8 Utveckling är det område där det framgår som tydligast att EU måste försöka tala med en röst och stärka sin förmåga till gemensamt och samordnat handlande tillsammans med medlemsstaterna, både för att agera på de nya internationella scener som växer fram ur krisen och för att på ett effektivare sätt utnyttja den egna rollen och mängden av resurser och kompetens som redan finns på området. Mot bakgrund av förändringarna bland de aktörer som rör sig på den internationella scenen kan man konstatera att vi aldrig tidigare har kunnat se så tydligt att utvecklingen i de fattigaste länderna och i synnerhet i Afrika är av strategiskt intresse för Europas egen framtida utveckling (11).

7.9 Ökat internationellt samarbete för att bekämpa korruption och skattefusk är ett resultat av krisen, i synnerhet i fråga om kampen mot skatteparadis. Enligt FN:s kontor för narkotikakontroll uppgår värdet av kriminell handel och skattefusk i dag till mellan 1 000 och 1 600 miljarder US-dollar, varav hälften kommer från utvecklingsländer eller länder med övergångsekonomi. Av dessa 500–800 miljarder US-dollar kan endast 3 % tillskrivas korruption, medan 30 % härrör från kriminella aktiviteter och 67 % från skattefusk. Med andra ord kostar skattefusket utvecklingsländerna mellan 300 och 500 miljarder US-dollar, varav 285 miljarder kan tillskrivas den informella sektorn medan 160 beror på det skattefusk som bedrivs av många transnationella företag som har verksamhet i dessa länder (12). EESK anser att det krävs en avgörande kursförändring på detta område, vilket i dag också tycks mer realistiskt att förvänta sig. Detta skulle inte bara göra oväntade resurser tillgängliga för investeringar och utvecklingsstöd, utan skulle också möjliggöra utvecklingen av ett stabilare och mer rättvist skattesystem i många fattiga länder, en nödvändig grundval för starkare institutioner och bättre utvecklingsutsikter på lång sikt.

Bryssel den 16 december 2009 Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs ordförande Mario SEPI

(1) Särskilt FN-toppmötet i juni 2009 och G8-mötet i l'Aquila i juli 2009.

(2) Se EESK:s yttrande om kommissionens meddelande om ”Regional integration för utveckling i AVS-länder”, EUT C 317, 23.12.2009, s. 126, föredragande: Gérard Dantin, medföredragande: Luca Jahier.

(3) Världsbanken, 2009 och Afrikanska utvecklingsbanken, mars 2009. Det angivna spannet utgör de lägsta och högsta värdena i de just nu tillgängliga beräkningarna.

(4) Rådets (yttre förbindelser) slutsatser av den 18 maj 2009.

(5) KOM(2009) 160 slutlig och Europeiska rådet, 22 juli 2008.

(6) Revisionsrättens definition av icke-statliga aktörer omfattar i rapporten endast det civila samhällets organisationer – den privata sektorn inbegrips inte.

(7) Enligt EuropeAid kan värdet av de kontrakt som slutits med icke-statliga aktörer 2006 och 2007 uppskattas till 836,43 respektive 915,26 miljoner euro (undantaget humanitärt stöd som förvaltas via ECHO), vilket motsvarar 10 % av EU:s offentliga utvecklingsbistånd. Cirka 50 % av ECHO:s finansiering går till icke-statliga organisationer (ca 353 miljoner euro 2007).

(8) Se EESK:s yttrande om ”Det civila samhällets roll i EU:s utvecklingspolitik”, EUT C 234, 2003, föredragande: Susanna Florio.

(9) FN:s konferens om den ekonomiska och finansiella krisen, juni 2009.

(10) Utkast till resolution från DEVE-utskottet, september 2009.

(11) Se EESK:s yttranden om ”EU, Afrika och Kina: dialog och samarbete mellan tre parter” (EUT C 318, 2009, föredragande: Luca Jahier) och om ”Den förnyade Lissabonstrategins externa dimension”, (EUT C 128, 2010, föredragande: Luca Jahier).

(12) Se rapporten från CIDSE (Coopération Internationale pour le Développement et la Solidarité, internationellt samarbete avseende utveckling och solidaritet), november 2008.