MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN OCH REGIONKOMMITTÉN

Översyn av hur bestämmelserna i direktiv 2003/88/EG fungerar med avseende på arbetstagare ombord på sjögående fiskefartyg

1. Inledning

Detta meddelande utgör en översyn av hur artikel 21 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/88/EG av den 4 november 2003 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden[1] (nedan kallat direktivet ) fungerar med avseende på arbetstagare ombord på sjögående fiskefartyg som för en medlemsstats flagg (nedan kallade sjögående fiskefartyg ), i enlighet med kravet i artikel 25 i direktivet. Direktivet är restriktivt till sin utformning, vilket innebär att endast de bestämmelser som uteslutande avser arbetstagare ombord på sjögående fiskefartyg (och inga andra arbetstagare) analyseras.

I artikel 21 i direktivet utesluts arbetstagare ombord på sjögående fiskefartyg från tillämpningen av artiklarna 3–6 och artikel 8. Följaktligen är direktivets allmänna bestämmelser om dygnsvila, raster, veckovila, begränsning av veckoarbetstiden och nattarbetets längd inte tillämpliga på dessa arbetstagare. I artikel 21 föreskrivs specifika regler för dessa arbetstagare med avseende på rätten till tillräcklig vila och begränsning av den maximala arbetstiden, däribland specifika gränser för den maximala arbetstiden och den kortaste vilotiden (punkt 1 in fine och punkterna 2 och 3); rätten till sammanhängande ledighet som är uppdelad i högst två perioder, med ett längsta intervall mellan två på varandra följande viloperioder (punkt 4); möjligheten att under vissa omständigheter tillåta undantag från de gränser som anges i punkterna 1, 3 och 4 (punkt 5); arbete som behövs för att trygga fartygets omedelbara säkerhet eller bistå andra fartyg eller personer i sjönöd (punkt 6); och slutligen möjligheten att samordna den årliga semestern med den period då fiskefartygen inte tillåts fiska (punkt 7).

Kommissionen har genomfört en granskning utifrån de svar som medlemsstaterna och arbetsmarknadens parter på europeisk nivå lämnat på ett frågeformulär som sammanställts i detta syfte,[2] men även mot bakgrund av information från andra källor, som exempelvis oberoende expertrapporter.

Frågeformuläret omfattade 21 specifika frågor som delats in i tre avsnitt med avseende på följande ämnesområden: i) havsfiskesektorns struktur och organisation, ii) de specifika bestämmelser i artikel 21 i direktivet som är tillämpliga på arbetstagare ombord på sjögående fiskefartyg och iii) övriga bestämmelser i direktivet som är tillämpliga på arbetstagare ombord på sjögående fiskefartyg.

De viktigaste slutsatserna sammanfattas i avsnitten 3–9 i detta meddelande.

2. ILO:s konvention om arbete i fiskenäringen

Den 14 juni 2007 antog ILO:s arbetskonferens konvention nr 188 om arbete i fiskenäringen (nedan kallad ILO 188 ). Artiklarna 13 och 14 i konventionen innehåller bestämmelser om bemanning och vilotimmar, och hänvisar till frågor som regleras i direktivet. I artikel 6 i ILO 188 anges att konventionen inte i något avseende ska påverka någon lagstiftning, upphandling eller praxis, eller något avtal mellan ägare till fiskefartyg och fiskare som innehåller mer gynnsamma villkor än de som föreskrivs i konventionen.

Ratificeringen av ILO 188, som också reglerar samordningen av systemen för social trygghet, vilket faller under Europeiska unionens exklusiva behörighet, godkändes genom ett beslut i rådet.[3] Rådet rekommenderade i sitt beslut att ILO 188 omgående skulle ratificeras av medlemsstaterna, helst senast den 31 december 2012.

Den 1 juni 2010 inledde arbetsmarknadens parter i den branschvisa dialogkommittén för havsfiske förhandlingar i syfte att införliva aspekter av ILO 188 i EU-lagstiftningen genom ett avtal mellan arbetsmarknadens parter.[4] Ett sådant avtal skulle kunna innehålla bestämmelser om arbetstidens förläggning ombord på sjögående fiskefartyg. Arbetsmarknadens parter framförde sina synpunkter om detta i sitt svar på samrådet, där de angav att de inte ville ha några andra förändringar på EU-nivå än de som införts genom ILO-konvention nr 188.

3. Räckvidd med avseende på personer samt materiell räckvidd (första stycket i artikel 21.1)

Artikel 21 i direktivet är tillämplig på alla arbetstagare ombord på sjögående fiskefartyg som för en medlemsstats flagg. Med begreppet ”arbetstagare” avses endast personer med ett anställningsavtal eller en anställning, i enlighet med nationell lagstiftning. Enligt artikel 2 avses med ”arbetstid” ”all tid i enlighet med nationell lagstiftning eller praxis då arbetstagaren står till arbetsgivarens förfogande samt därvid utför aktiviteter eller uppgifter”.

Lagstiftningens inverkan på arbetstagare ombord på sjögående fiskefartyg skiljer sig påtagligt mellan medlemsstaterna. Vissa medlemsstater saknar fiskeflotta (Österrike, Tjeckien, Ungern, Luxemburg och Slovakien), medan andra har en mycket stor flotta med sjögående fiskefartyg. Fem medlemsstater saknar havskust. Vissa medlemsstater har begränsad praktisk erfarenhet av tillämpningen av artikel 21 i direktivet, eftersom den nationella genomförandelagstiftningen inte tillämpas på grund av bristen på arbetstagare och/eller fiskefartyg (Ungern). Slutligen består Medelhavsflottorna i allmänhet av mindre fartyg, medan flottorna i Atlanten består av större fartyg, vilket också avgör hur flottorna påverkas av lagstiftningen.

Det totala antal personer som är sysselsatta inom fiskerisektorn i EU:s 27 medlemsstater (mätt i heltidstjänster) uppskattades år 2007 till 141 110[5].

Flera medlemsstater angav att de inte visste exakt hur många fiskare som arbetar ombord på sjögående fiskefartyg som för deras flagg. Det beror främst på att inte alla arbetstagare ombord på fiskefartyg är anställda och på att besättningen på många av de små fiskefartygen består av fiskare som är egna företagare (ett bra exempel är Grekland, där 16 576 av totalt 17 253 fiskefartyg bedriver kustfiske med fasta redskap). Dessutom är fisket ofta en sekundär verksamhet, särskilt inom det småskaliga kustfisket (exempelvis i Tyskland och Finland). I Sverige är fartygen inte föremål för ett påmönstringskrav, vilket innebär att den nödvändiga statistiken saknas.

Vidare är den statistik som samlas in inte jämförbar medlemsstaterna emellan på grund av stora metodologiska skillnader. Vissa medlemsstater uppskattar till exempel antalet personer ombord på fiskefartyg genom användning av korrigerade lägsta besättningsnivåer, medan andra använder sysselsättningsstatistik eller socialförsäkringsinformation.

Konsekvenserna av att deltidsfiskare[6] klassificeras som anställda eller egna företagare i den nationella lagstiftningen bör särskilt beaktas. Deltidsfiskare som anses vara egna företagare omfattas normalt inte av den nationella genomförandelagstiftningen (vilket är fallet i exempelvis Storbritannien och Malta). Genomförandelagstiftningen omfattar dock alla deltidsfiskare som anses vara anställda (vilket exempelvis är fallet i Frankrike, Tyskland och Spanien). Användningen av systemet med delning har vissa avtalsrelaterade konsekvenser, som exempelvis den dominerande användningen av visstidsanställning för att i så stor utsträckning som möjligt samordna mottagandet av lön och/eller andelar av inkomsten med varaktigheten för ett anställningsavtal (Danmark). Detta system uppmuntrar vanligtvis även till långa arbetstider (Portugal).

I sin rapport om den praktiska tillämpningen av arbetsmiljödirektiven 93/103/EG (fiskefartyg) och 92/29/EEG (medicinsk behandling ombord på fartyg)[7] angav kommissionen att ”det system med lönedelning som tillämpas på de flesta små fartyg leder till längre arbetsdagar, längre tid ombord och tyngre arbete. Effektiva förebyggande åtgärder prioriteras sannolikt inte under sådana arbetsförhållanden, och detta kan leda till fler arbetssjukdomar och hälsoproblem.”

Mot den bakgrunden anser vissa medlemsstater att en utvidgning av räckvidden av den nuvarande förordningen om arbetstidens förläggning för fiskare som är egna företagare skulle kunna bidra till en förbättring av situationen. De anser att detta skulle medföra tydliga fördelar, eftersom räckvidden för förordningen om arbetstidens förläggning skulle omfatta de flesta små fartyg (Malta) och deltidsfiskare, vilka behandlas olika i den nationella lagstiftningen (Frankrike) beroende på om de klassificeras som egna företagare eller anställda.[8]

ILO 188 omfattar fiskare som är egna företagare och därmed skulle medlemsstaternas ratificering av konventionen kunna innebära att dessa fiskare införlivas i räckvidden för alla eller delar av bestämmelserna om arbetstidens förläggning (vilket Frankrike, Danmark, Polen och Storbritannien betonat).

4. Begränsning av arbetstiden och garanterad vilotid (andra stycket i artikel 21.1)

Enligt artikel 21.1 andra stycket ska medlemsstaterna vidta de åtgärder som krävs för att garantera viloperioder och begränsa arbetstiden för arbetstagare ombord på sjögående fiskefartyg till en genomsnittlig veckoarbetstid på 48 timmar, under en beräkningsperiod på högst 12 månader.

Specifika bestämmelser om arbetstiden för arbetstagare ombord på sjögående fiskefartyg är fortfarande motiverade. Arbetsmarknadens parter har intagit en tydlig ståndpunkt och försvarar behovet av specifik lagstiftning om arbetstidens förläggning inom fiskerisektorn. De betonar i sitt gemensamma svar inom ramen för samrådet att det vore olämpligt att använda ett direktiv för att införa samma begränsningar av arbetstiden för arbetstagare inom fiskerisektorn såväl på land som till sjöss. De anser vidare att det vore olämpligt att försöka tillämpa åtgärder som inte skulle ta hänsyn till fiskerisektorns specifika särdrag, och betonar att arbetstiden ombord på fiskefartyg inte borde begränsas ytterligare, eftersom det varken skulle gagna fiskarnas eller arbetsgivarnas intressen.

Ett antal medlemsstater har antagit specifik lagstiftning om reglering av arbetstiden för arbetstagare ombord på sjögående fiskefartyg, antingen genom regler för sjöfolk (Bulgarien, Estland, Finland, Polen och Sverige) eller för sjöfart (Ungern) och/eller genom specifika instrument (Tyskland, Frankrike, Malta, Polen, Spanien och Litauen). I andra medlemsstater är den allmänna arbetsrätten tillämplig utan några specifika bestämmelser (Österrike, Tjeckien, Slovakien och Slovenien). Detta strider inte mot direktivet under förutsättning att den gällande lagstiftningen garanterar åtminstone samma skyddsnivå som artikel 21 i direktivet.

15 medlemsstater har införlivat direktivet genom lagstiftning, och endast ett land genom administrativa bestämmelser (Danmark). Endast Österrike och Italien har använt kollektivavtal (den allmänna lagstiftningen om arbetstidens förläggning tycks dock fortfarande vara subsidiärt tillämplig). I flera medlemsstater är det ovanligt med eller saknas kollektivavtal inom fiskerisektorn.

5. Kriteriet med maximal arbetstid och/eller kortast E VILOTID (ARTIKEL 21.2-21.4)

Enligt artikel 21.2 kan möjligheten att begränsa den maximala arbetstiden och införa en kortaste vilotid under en referensperiod endast tillämpas inom ramen för begränsningarna i artikel 21.1 andra stycket (se ovan).

Frankrike, Sverige och Portugal betonade de praktiska problemen med att uppskatta och kontrollera den faktiska arbetstiden ombord, samt att begränsningarna lätt kan kringgås. De hävdar i detta sammanhang att den beräkningsperiod på 12 månader som föreslås i direktivet är mycket svår att tillämpa i praktiken. För att komma till rätta med detta fastställs i den franska lagstiftningen en alternativ lösning med en årlig gräns på 225 dagar till havs,[9] istället för en begränsning av veckoarbetstiden till 48 timmar inom en beräkningsperiod på högst ett år.

Enligt artiklarna 21.2 och 21.3 i direktivet kan medlemsstaterna välja att antingen begränsa arbetstiden eller att fastställa kortaste viloperioder inom en given beräkningsperiod. I artikel 21.4 begränsas möjligheten att dela upp vilotimmarna i fler än två perioder ytterligare och en gräns på högst 14 timmar fastställs mellan två på varandra följande viloperioder.

Merparten av medlemsstaterna har fastställt kortaste viloperioder antingen som enda kriterium (Danmark, Finland, Frankrike, Malta, Nederländerna och Sverige) eller i kombination med en begränsad arbetstid (Österrike, Bulgarien, Tyskland, Spanien, Ungern, Litauen, Portugal och Grekland). I Danmark regleras den maximala arbetstiden vanligtvis genom kollektivavtal eller individuella anställningsavtal, medan de kortaste viloperioderna regleras i lagstiftningen.

Alla länder som angav att de tillämpar viloperioder som det enda kriteriet för arbetstagare ombord på sjögående fiskefartyg tillämpar specifik lagstiftning för fiskare (eller sjöfolk och fiskare). Dessa länder tillämpar inte alltid en viloperiod som kriterium i den allmänna lagstiftningen för arbetstidens förläggning, som är tillämplig på arbetstagare inom andra yrken.

Nederländerna anser att kriteriet med kortaste vilotid är det lämpligaste kriteriet för arbetssystemen inom fiskeindustrin. I Tyskland, där visserligen båda kriterierna tillämpas, får den maximala arbetstiden enligt ett kollektivavtal överskridas under vissa förhållanden, men den kortaste viloperioden får inte minskas.

Endast Estland och Rumänien angav att de använde den maximala arbetstiden som det enda kriteriet för arbetstagare ombord på sjögående fiskefartyg.

Fångsten av fisk och den därpå följande beredningen av fiskeprodukter är i hög grad beroende av ibland oförutsägbara meteorologiska och tekniska begränsningar i fråga om användningen av fiskeredskap och sjösäkerhet. Detta motiverar arbetsmarknadsparternas krav på flexibla arbetstider. Arbetstiderna överskrids i praktiken även i vissa situationer (Tyskland).

Det bör betonas att kortaste vilotid är det enda kriterium som tillämpas i ILO 188 för att begränsa arbetstiden för arbetstagare ombord på sjögående fiskefartyg.[10] Frankrike, Polen och Danmark nämnde detta i sina svar på samrådet.

Endast Frankrike angav att de hade praktiska problem med tillämpningen av artikel 21.4. Frankrike föreslog att en ytterligare indelning av viloperioderna i sex timmar skulle kunna tillåtas som en möjlig lösning, vilket endast skulle kunna tillämpas genom kollektivavtal.

6. Undantag (artiklarna 21.5-21.6)

I enlighet med artikel 21.5 i direktivet får medlemsstaterna tillåta undantag från begränsningarna i punkt 1 andra stycket och punkterna 3 och 4, varvid två krav måste uppfyllas: i) undantagen ska vara förenliga med de allmänna principerna om skydd av arbetstagares hälsa och säkerhet och ii) får endast beviljas på objektiva grunder eller av tekniska skäl, eller av skäl som rör arbetets förläggning. Det måste finnas ett specifikt skäl och undantaget ska vara proportionerligt till detta. I samma artikel rekommenderas att sådana undantag får ersättas av ”oftare förekommande eller längre ledighetsperioder eller beviljande av kompensationsledighet”.

Fem medlemsstater angav att de inte hade tillämpat möjligheten att bevilja undantag (Österrike, Estland, Finland, Portugal och Rumänien).

Danmark, Tyskland, Frankrike och Polen tillåter undantag som rör fiske eller fiskberedning (när ett fartyg direkt utövar fiskeverksamhet och/eller fiskar i fiskeområden). En kompensationsvila föreskrivs i dessa fall (förutom i Polen).

I andra medlemsstater beviljas undantag i ett flertal olika situationer som inte direkt rör fiske eller fiskberedning. Dessa undantag betraktas i samtliga fall som permanenta av de medlemsstater som beviljar dem, och kommer sannolikt inte att avskaffas på kort eller medellång sikt. Några kortfattade exempel ges nedan.

I Nederländerna tillämpas undantaget på individbasis och omfattar befälhavare, administrativ personal och stödpersonal ombord på sjögående fiskefartyg.

På Malta avser undantaget kustfiske, men undantagets inverkan är begränsad eftersom alla fiskare på Malta är egna företagare.

I Spanien tillåter lagstiftningen generellt sett en minskning av vilotiden för arbetstagare ombord på fiskefartyg. Inga specifika skäl anges. Denna bestämmelse tycks vidare ersätta den allmänna regeln för fiskefartyg i stället för att utgöra ett undantag som är tillämpligt under vissa strängt definierade omständigheter.

I Bulgarien omfattas fiskerisektorn av den allmänna övertidslagstiftningen. Den arbetstid som tillåts i enlighet med denna lagstiftning kan i vissa fall överskrida gränserna i direktivet. En årlig begränsning av övertid har dock fastställts (150 timmar) och omständigheterna för när övertid är tillåten är strängt definierade.

Undantag införs i allmänhet genom lagstiftning. I vissa medlemsstater (exempelvis Tyskland, Ungern och Sverige) kan undantag dock även införas genom kollektivavtal.

I artikel 21.6 anges att befälhavaren på ett sjögående fiskefartyg ska ha rätt att kräva att arbetstagarna ombord arbetar det antal timmar som behövs för att trygga fartygets, de ombordvarandes eller lastens omedelbara säkerhet, eller för att bistå andra fartyg eller personer i sjönöd. Inga problem avseende tillämpningen av denna bestämmelse har rapporterats.

7. Årlig semester (artikel 21.7)

Artikel 7 i direktivet avser rätten till årlig semester och omfattar arbetstagare ombord på sjögående fiskefartyg. Den enda specifika regel som uteslutande är tillämplig på arbetstagare ombord på sjögående fiskefartyg anges i artikel 21.7, enligt vilken medlemsstaterna får föreskriva att arbetstagare ombord på sjögående fiskefartyg som inte tillåts fiska under en viss period av kalenderåret, som är längre än en månad, ska ta årlig semester inom denna period.

12 medlemsstater angav att de inte hade utnyttjat denna möjlighet (Österrike, Bulgarien, Danmark, Spanien, Estland, Finland, Frankrike, Tyskland, Ungern, Nederländerna, Polen och Portugal). Endast Malta och Rumänien angav att de hade tillämpat denna bestämmelse. På Malta var dock bestämmelsens inverkan obetydlig eftersom alla fiskare är egna företagare.

8. Allmänna bestämmelser i direktivet som är tillämpliga på arbetstagare ombord på sjögående fiskefartyg (särskilt nattarbete)

I artikel 21.1 utesluts arbetstagare ombord på sjögående fiskefartyg från tillämpningen av artikel 8 i direktivet om nattarbetets längd. Artiklarna 9–11 (om hälsoundersökning och omplacering till dagarbete, garantier för nattarbete och anmälan om regelbunden sysselsättning av nattarbetande) är dock fortfarande tillämpliga på dessa arbetstagare.

Det är därför nödvändigt att bedöma om det är motiverat att införa en specifik regel om längden för nattarbete som utförs av nattarbetande arbetstagare ombord på sjögående fiskefartyg.

Ett antal medlemsstater har beslutat att tillämpa sin allmänna lagstiftning för nattarbete på arbetstagare ombord på sjögående fiskefartyg (Spanien, Portugal, Rumänien, Bulgarien, Finland, Ungern, Nederländerna), även om vissa medlemsstater tillämpar specifik lagstiftning för andra aspekter av arbetstiden ombord på sjögående fiskefartyg.

Andra medlemsstater angav att det inte fanns något som tydde på att den aktuella avsaknaden av regler för nattarbetets längd inverkade negativt på arbetstagarnas hälsa och säkerhet (Tyskland och Litauen). Vissa fiskemetoder kräver nattarbete. Polen angav att strängare bestämmelser om nattarbete ombord på sjögående fiskefartyg skulle möta starkt motstånd från arbetstagarna själva. Storbritannien påpekade slutligen att fiskare är jägare-samlare och att det vore opraktiskt att begränsa deras verksamhet genom det konventionella regelverk med avseende på nattarbete som är tillämpligt på landbaserade arbetstagare.

Det betonades att det vore motiverat med läkarkontroller av fiskare som måste utföra nattarbete (Frankrike).

Även om vissa fiskemetoder kräver nattarbete kan arbetstagare ombord på sjögående fiskefartyg inte alltid betraktas som ”nattarbetare” i enlighet med artikel 2.4 i direktivet, enligt vilken en viss del av arbetstiden ska utföras nattetid.

Det bör särskilt noteras att specifika regler gäller för unga arbetstagare i enlighet med direktiv 94/33/EG.[11]

9. Allmän bedömning

Medlemsstaterna och de arbetsmarknadsparter som hördes av kommissionen ombads göra en allmän bedömning av artikel 21 i direktivet, och särskilt ange om artikelns bestämmelser fortfarande var lämpliga, i synnerhet med avseende på hälsa och säkerhet. De viktigaste slutsatserna sammanfattas nedan:

(1) De särskilda bestämmelserna om arbetstagare ombord på sjögående fiskefartyg i artikel 21 i direktivet bör fortsätta att gälla. 12 medlemsstater ansåg att denna artikel var lämplig och arbetsmarknadens parter förespråkade bestämt att en specifik regel om arbetstagare ombord på sjögående fiskefartyg skulle bevaras. Arbetsmarknadens parter ansåg dock att de tydliga begränsningar som fastställs i artikel 21 i det nuvarande direktivet med avseende på arbetstagare ombord på fiskefartyg måste anses vara tillräckliga.

(2) Även om inte alla medlemsstater lämnade sina synpunkter angav nio medlemsstater att de ansåg att direktivets nuvarande räckvidd med avseende på personkrets var lämpligt.

(3) Vissa medlemsstater ifrågasatte om kriteriet med maximal arbetstid var lämpligt, med tanke på de särskilda arbetsmönstren inom fiskeindustrin och kontroll- och genomförandesvårigheterna. Svårigheten att exakt fastställa den faktiska arbetstiden ombord ansågs vara det vanligaste kontrollproblemet. Dessutom utförs kontroller vanligtvis endast i hamnarna. Enligt vissa medlemsstater är det i praktiken lättare att övervaka viloperioderna.

(4) Iakttagandet av de sex sammanhängande vilotimmarna ger upphov till praktiska problem i vissa medlemsstater.

(5) Det anses allmänt att artikel 8 om nattarbetets längd inte bör vara tillämplig på arbetstagare ombord på sjögående fiskefartyg. Specifik lagstiftning som omfattar nattarbetets längd för arbetstagare ombord på sjögående fiskefartyg ansågs inte heller vara motiverad.

(6) Möjligheten att bevilja undantag från de allmänna arbetstidsmönster som fastställts för arbetstagare ombord på sjögående fiskefartyg ansågs vara en nödvändig flexibilitetsmekanism.

10. Slutsatser

(1) Med fullständig respekt för arbetsmarknadsparternas självständighet kommer kommissionen att fortsätta att följa förhandlingsprocessen om att införliva aspekter av ILO 188 genom ett avtal mellan arbetsmarknadens parter, för att i nära samarbete med arbetsmarknadens parter identifiera eventuella områden där EU-åtgärder kan vara nödvändiga eller motiverade. Sådana åtgärder kommer att vidtas i samband med den aktuella översynen av direktivet.

(2) Kommissionen har till följd av samrådet fastställt ett antal områden som bör uppmärksammas ytterligare. Dessa är följande:

(a) Situationen för egenföretagare, som ofta arbetar ombord på små fartyg och ofta är deltidsfiskare, måste uppmärksammas särskilt, i synnerhet inom ramen för medlemsstaternas ratificering och genomförande av ILO 188.

(b) Informationen från medlemsstaterna är inte tillräcklig för att fastställa om den beräkningsperiod på högst 12 månader som anges i artikel 21.1 andra stycket alltid tillämpas och följs.

(c) I ILO 188 tillämpas endast kriteriet med kortaste vilotid för att begränsa arbetstiden, medan direktivet tillåter tillämpningen av antingen kriterierna med kortaste vilotid eller maximal arbetstid. Medlemsstaterna kan därför antingen tillämpa enbart kriteriet med kortaste vilotid eller både kriteriet med maximal arbetstid och kriteriet med kortaste vilotid i syfte att uppfylla bestämmelserna i såväl konventionen som direktivet. Denna lösning är förenlig med direktivet, så länge som de bestämmelser i direktivet som är mest gynnsamma för arbetstagarna tillämpas. Rätten till sammanhängande viloperioder är särskilt viktig (eftersom ingen liknande bestämmelse finns i ILO 188) och bör respekteras.

(d) Läkarkontroll av sjöfolk som arbetar nattetid är av särskild betydelse.

(e) I ett fall (Spanien) är undantaget från reglerna om arbetstid inte motiverat under några av de omständigheter som anges i artikel 21.5. Undantagen ska vara proportionerliga i förhållande till de omständigheter som berättigar dem och bör inte omfatta hela bestämmelsens räckvidd. Kommissionen kommer särskilt att kontrollera att användningen av undantag som beviljas i enlighet med artikel 21.5 i direktivet följer dessa principer.

(3) Mer allmänt noterar kommissionen att det främsta syftet med gemenskapens arbetsmiljöstrategi för 2007–2012[12], som godkändes genom rådets resolution av den 25 juni 2007[13], är att kontinuerligt förbättra arbetsvillkoren, framför allt genom en betydande minskning av olyckor på arbetsplatsen och arbetssjukdomar. För att nå detta mål måste EU:s arbetsmiljölagstiftning tillämpas mer korrekt och effektivt samtidigt som stöd bör ges till små och medelstora företag, särskilt inom ”högrisksektorer” som exempelvis byggsektorn, jordbrukssektorn, fiskesektorn och transportsektorn. Inom ramen för det nya Progress-programmet, och i samarbete med den rådgivande kommittén, utarbetar kommissionen därför icke-bindande praktiska vägledningar om direktivens korrekta tillämpning, särskilt inom fiskerisektorn (för fartyg som är kortare än 15 meter).

[1] EUT L 299, 18.11.2003, s. 9–19.

[2] 25 medlemsstater besvarade frågeformuläret (Belgien och Irland besvarade det inte). Tjeckien och Slovakien har inte införlivat artikel 21 i sin lagstiftning eftersom sjögående fiskefartyg inte får föra tjeckisk eller slovakisk flagg. Inga sjögående fiskefartyg för luxemburgsk flagg. De arbetsmarknadspartner som hördes (ETF, Europeche) lämnade ett gemensamt svar.

[3] 2010/321/EU: Rådets beslut av den 7 juni 2010 om bemyndigande för medlemsstaterna att i Europeiska unionens intresse ratificera ILO:s konvention om arbete i fiskenäringen från 2007 (konvention nr 188).

[4] I enlighet med artikel 155.2 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt.

[5] Europeiska kommissionen, Facts and figures on the Common Fisheries Policy , 2010 års utgåva.

[6] Det traditionella lönesystemet inom fiskeindustrin är att dela på fångsten eller en andel av inkomsten minus kostnader, eller ett system för delning plus lön (”share-plus-wage”) (Källa: ILO: Fishermen’s conditions of work and life , Genève, dok. CFI/4/1988/1). För att maximera varje persons andel av vinsten brukar fartygen arbeta med så små besättningar som möjligt.

[7] KOM(2009) 599 slutlig.

[8] I Spanien finns en intressant hybridartad rättslig kategori kallad ”ekonomiskt beroende egenföretagare”, som utmärks av sin praktiskt taget exklusiva förbindelse med kunden. I lagen föreskrivs en rad specifika rättigheter som exempelvis viloperioder eller garantier i fråga om uppsägning av avtal.

[9] Enligt förarbetena till den franska rättsakten motsvarar gränsen på 225 dagar till sjöss 35 timmar per vecka, vilket är gränsen för den lagstadgade arbetstiden i Frankrike. Ett undantag på upp till 250 timmar till havs är möjligt, vilket motsvarar 48 timmar per vecka.

[10] Detta strider mot konventionen om arbete till sjöss från 2006, i vilken valmöjligheten mellan maximal arbetstid och kortaste vilotid bevaras som kriterium för arbetstiden för sjöfolk.

[11] Direktivets praktiska tillämpning analyserades nyligen av kommissionen i rapport (SEK (2010) 1339).

[12] Meddelande från kommissionen till Europaparlamentet, rådet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén samt Regionkommittén – Bättre kvalitet och produktivitet i arbetet: Gemenskapens arbetsmiljöstrategi 2007–2012 [KOM(2007) 62 slutlig av den 21 februari 2007].

[13] Rådets förordning av den 25 juni 2007 om en ny arbetsmiljöstrategi för gemenskapen (2007–2012), EUT C 145, 30.6.2007, s. 1.