H it 
it it EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 21.02.1996 
KA)lvK%) 59 slutlig 
MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN 
TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET 
Europeiska gemenskapens vattenpolitik 

Kommissionens meddelande till rådet och parlamentet 
Europeiska gemenskapens vattenpolitik 
Innehåll 
1. Inledning 1 
2. Vatten och vattenpolitik ] 
3. Målen för en hållbar vattenpolitik 1 
4. Utmaningarna 2 
4.1 Förorening 2 
4.1.1 Förorening genom punktkällor 3 
4.1.2 Förorening genom spridda källor 3 
4.1.3 Oavsiktliga föroreningar 3 
4.1.4 Försurning 3 
4.1.5 Övergödning 4 
4.2 Vattenbrist 4 
4.3 Övrig negativ påverkan på människan 4 
5. Principerna för Europeiska gemenskapens vattenpolitik 5 
5.1 Hög skyddsnivå 5 
5.2 Säkerhetsprincipen 5 
5.3 Förebyggande åtgärder 5 
5.4 Skador skall hejdas vid källan 5 
5.5 Förorenaren betalar 5 
5.6 Integration 6 
5.7 Utnyttjande av tillgängliga vetenskapliga och tekniska uppgifter . . 6 
5.8 De mångskiftande miljöförhållandena inom gemenskapens 
regioner 6 
5.9 Kostnadseffektivitet 6 
5.10 Den ekonomiska och sociala utvecklingen i gemenskapen och den 
balanserade utvecklingen i dess regioner 7 
5.11 Internationellt samarbete 7 
5.12 Subsidiaritet . 8 
6. Befintlig EG-lagstiftning 8 
7. Särskilda frågor som rör vattenförvaltningen 8 
7.1 Två metoder: gränsvärden för utsläpp och miljökvalitetsmål 9 
7.2 Beteckning på "zoner" 10 
7.3 Vattenkvantitet 11 
A&-
7.4 Övervakningskrav Il 
7.5 Rapportskyldigheter 12 
7.6 Insyn, allmänhetens deltagande och redovisning för allmänheten . . 12 
7.7 Integrerad vatlemesursförvaltning 12 
7.8 Förvaltning av flodbassänger 13 
8. Sammanfattning 13 
9. Utkast till ett ramdirektiv om vattenresurser 15 
10. Proceduren 17 
Befintlig EG-lagstiftning och anslutande gemenskapspolitik 18 
1. EG-vattenlagstiftning 18 
1.1 Ytvattendirektivet 18 
1.2 Badvattendirektivet 18 
1.3 Direktivet om farliga ämnen 19 
1.4 Beslutet om informationsutbyte 20 
1.5 Sötvattendirektivet 20 
1.6 Direktivet om skaldjursvatten 21 
1.7 Grundvattendirektivet 21 
1.8 Dricksvattendirektivet 21 
1.9 Direktivet om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse 22 
1.10 Nitratdirektivet (91/676/EEG) 22 
1.11 Det föreslagna direktivet om ekologisk vattenkvalitet (KOM (93) 
680 slutlig) . 23 
2. Närbesläktad EG-lagstiftning 23 
2.1 Direktivet om avloppsslam 24 
2.2 Rapporteringsdirektivet 24 
2.3 Det föreslagna direktivet om förebyggande och minskning, i 
integrerad form, av föroreningar 24 
2.4 Direktivet om växtskyddsmedel och det föreslagna 
biociddirektivet 25 
2.5 Direktivet om tvätt- och rengöringsmedel 25 
2.6 Direktivet om risker för storolyckor 26 
2.7 Direktiven om livsmiljö och vilda fåglar 26 
2.8 Direktivet om bedömning av miljöpåverkan 26 
2.9 Lagstiftning som täcker klassificering, märkning och riskbedömning 
av kemikalier 27 
3. Övrig gemenskapspolitik som påverkar vattenfbrvaltningsfrågor 27 
4fc 
1. Inledning 
I juni 1995 begärde rådet och Europaparlamentets miljökommitté en grundläggande 
översyn av gemenskapens vattenpolitik. 
Det här meddelandet är inriktat på kommissionens hållning i fråga om vattenskydd, men 
skall inte ses isolerat. Det bör i stället ses som en utveckling av de delar i kommissionens 
femte handlingsprogram för miljön1 som behandlar skyddet av vatten. 
Denna koncentration på vattenpolitikens miljöaspekter återspeglas i slutsatsen i 
meddelandet att det behövs ett ramdirektiv om vattenresurser. Det finns dock många 
frågor man skulle kunna ta upp under rubriken "vattenpolitik", men som inte behandlas 
särskilt noggrant i detta strategidokument. Det kan t.ex. vara övergripande frågor som rör 
samspelet mellan vattenförvaltning och planering av markanvändning, frågor som rör 
användningen av gemenskapens finansiering av vattenskydd och vatteninfrastruktur, samt 
hela forskningsområdet för dessa frågor. Det handlar om viktiga frågor och synpunkter 
på dem välkomnas, men de utgör inte det viktigaste ämnet för det här meddelandet. 
2. Vatten och vattenpolitik 
Vatten delas traditionellt upp i flera kategorier. Åtskillnad görs mellan färskvatten, 
havsvatten och bräckt vatten, mellan grundvatten och ytvatten, mellan floder, sjöar, 
fjordar, kustvatten och öppet hav, osv. Åtskillnad görs också mellan vatten som är avsett 
för specifik ekonomisk användning eller som har ett särskilt miljövårdande värde. Vatten 
känner dock inga sådana åtskillnader utan flyter fritt mellan kategorierna och alla försök 
att förvalta vattenresurser måste som grund ha en insikt och förståelse om detta faktum. 
Även om en sådan kategorisering kan ha administrativa fördelar, måste man komma ihåg 
att vatten, oavsett form, har olika funktioner och det ofta samtidigt. Vatten behövs för att 
täcka grundläggande mänskliga behov: som dricksvatten, vid matlagning och för tvätt. Det 
är också en ekonomisk resurs för vidare mänskliga behov inom områden som fiske, 
jordbruk (inklusive konstbevattning), industri (inklusive användning vid förädling och 
kylning), transporter och fritid. Det utgör en grundläggande del av alla ekosystem och 
landskap samtidigt som det i sig bildar distinkta miljöer. Vatten, eller brist på vatten, kan 
också hota miljön genom översvämningar eller torka. 
3. Målen för en hållbar vattenpolitik 
En hållbar vattenpolitik måste uppnå flera mål på ett ekonomiskt och effektivt sätt: 
1. Den skall ge en säker tillgång på dricksvatten som mäste vara rent och kunna 
levereras tillräckliga mängder och med tillräcklig säkerhet. 
KOM (92) 23 slutlig, 27.3.1992. 
1 c 
2. I Mover dricksvattenbehovet mäste vattenresursernas kvalitet och kvantitet uppfylla 
andra ekonomiska krav. De mäste kunna tillgodose industrins och jordbrukets 
särskilda behov och ge tillräckliga förutsättningar för verksamheter som fiske, 
transport och kraftproduktion. Även för rekreationsmöjligheterna spelar de en 
viktig roll. I vissa fall används dricksvattennätet också för sådana behov, och man 
måste då kunna leverera vatten med dricksvattenkvalitet till dessa ändamål. 
3. Kvaliteten och kvantiteten på vattenresurserna, tillsammans med den fysiska 
strukturen på vattenmiljön bör, förutom i undantagsfall, vara tillräckliga för att 
skydda och upprätthålla det goda, ekologiska tillståndet och en fungerande 
vattenmiljö samt klara vattenbehovet från våtmarker, jordekosystem och 
livsmiljöer. Åtgärder skall också vidtas för att skydda vatten av särskild kvalitet 
eller särskilt intresse. 
4. Vattenförvaltningen skall syfta till att förhindra eller minska de negativa följderna 
av översvämningar och minimera följderna vid torka. 
Det är självklart att dessa fyra mål inte alltid är inbördes förenliga och därför 
kännetecknas en hållbar vattenpolitik av att den ger en rimlig balans mellan de olika 
målen. Det tredje målet, det om miljöskydd, är särskilt utsatt, och kräver speciell 
uppmärksamhet. 
4. Utmaningarna 
För att nå dessa mål måste man klara följande utmaningar: 
4.1 Förorening 
I direktivet om förebyggande och minskning, i integrerad form, av föroreningar2 
definieras förorening som "den direkta eller indirekta tillförseln som ett resultat av 
mänsklig verksamhet av ämnen, vibrationer, värme eller buller till luft, vatten eller mark 
som kan vara skadlig för människors hälsa eller miljökvaliteten, leda till skador på 
materiella tillgångar eller begränsa rekreationsmqjlighetcr eller störa annat berättigat 
nyttjande av naturen". Normalt karakteriseras förorening som "punktkälla" eller "spridda 
källor". Dessa två kategorier och tre specifika varianter diskuteras nedan. 
Farliga ämnen och preparat klassificeras på grundval av en riskvärdering för bl.a. 
vattenmiljön. Gradvis minskning av sådana ämnen kommer att bidra till bättre skydd för 
miljön i allmänhet och vattenmiljön i synnerhet. I vissa fall kan bästa sättet att minska 
utsläppen av vissa särskilt farliga ämnen vara att minska användningen av dem eller 
förbjuda dem. 
Ännu ej offentliggjort i EGT. 
4.1.1 Förorening genom punktkällor 
Med förorening genom punktkällor avses oftast tillförsel av miljöfarliga ämnen till 
vattenmiljön från enskilda, oftast identifierbara, utsläppspunkter. Tillförseln kan 
omfatta utsläpp av avfallsvattcn från industrier, hushall eller kommunala system, 
avrinning från tätbebyggelse, och, beroende på vilka definitioner som används, 
läckage från förvaringstankar, industrianläggningar, lantbruk och soptippar täckta 
med jord. De problem som uppstår beror på vilken typ av miljöfarligt ämne det 
rör sig om: de kan göra vattnet otjänligt eller mindre tjänligt som dricksvatten; de 
kan göra vattnet otjänligt för vissa tillverkningsprocesser eller utgöra en eventuell 
hälsorisk för den som använder vattnet eller konsumerar produkter som varit 
exponerade för vattnet, eller också kan de miljöfarliga ämnena påverka 
ekosystemet genom sin giftiga påverkan på växter eller djur eller genom att rubba 
den ekologiska balansen. Den typen av föroreningar kan ackumuleras i vattnet 
under flera år eller också kan den skifta beroende på typen av förorening och det 
utsatta vattnets förnyelseförmåga. 
4.1.2 Förorening genom spridda källor 
På det stora hela avses med förorening genom spridda källor tillförsel av 
miljöfarliga ämnen till vattenmiljön från ett antal kraftigt spridda källor som ofta 
är svåra att identifiera eller kontrollera. Tillförseln omfattar föroreningar från 
jordbruket och atmosfäriska föroreningar (även om den ursprungliga källan kan 
vara en spridd källa som t.ex. utsläpp frän trafiken eller en punktkälla som utsläpp 
från elkraftverk). Förorening genom spridda källor omfattar även föroreningar som 
orsakas av industrins eller allmänhetens förbrukning av produkter. Skillnaden 
mellan punktkällor och spridda källor kan ibland vara mycket liten och olika 
myndigheter har då och då skilda uppfattningar om hur vissa föroreningar skall 
klassificeras. Problemen vid förorening genom spridda källor är i stor utsträckning 
samma som vid förorening genom punktkällor. Den viktigaste skillnaden består 
i vilka instrument man skall välja för att bearbeta källan till föroreningarna. 
4.1.3 Oavsiktliga föroreningar 
Oavsiktliga föroreningar har ofta formen av ett utsläpp av miljöfarliga ämnen från 
en punktkälla i oavsiktligt höga nivåer beroende på en olycka eller oförutsedda 
händelser. Effekterna på miljön och på den eventuella användningen av det 
förorenade vattnet är ungefär desamma som vid föroreningar genom punktkällor, 
men med risk för mer dramatiska effekter och, eventuellt, katastrofala följder. 
4.1.4 Försurning 
Försurning är en särskild form av spridd förorening som uppstår på grund av 
utsläpp av miljöfarliga ämnen som svaveldioxid, kväveoxid och ammoniak i 
luften. Den resulterande nederbörden som kan falla ned tusentals kilometer från 
utsläppskällan, är sur och effekten blir att vattnets pH-värde sänks kraftigt i floder 
och särskilt i sjöar. Detta påverkar det naturliga ekosystemet mycket kraftigt och 
kan i extremfallet leda till att hela sjöar dör. Försurningen kan också påverka 
grundvattnet genom jorden. Det finns en gräns för hur mycket politiken i fråga om 
Mpm». 
vattenförvaltning kan påverka försurningskällorna och lösningen på problemet 
måste sökas via åtgärder som rör luftföroreningar. Flera av dessa frågor kommer 
att behandlas i kommissionens strategi för kampen mot försurning. 
4.1.5 Övergödning 
Övergödning uppstår när vatten förorenas med näringsämnen. Den höga nivån av 
näringsämnen kan leda till algblomning på bekostnad av de naturliga växterna och 
det naturliga fiskbeståndet. Den Ökade syreförbrukning som blir resultatet av 
algbiomassan eller dess nedbrytning kan rubba den naturliga balansen i 
ekosystemet. I extremfallet kan resultatet bli att vattenorganismer dör. 
Övergödning kan även eventuellt leda till giftig algblomning. Källan för 
näringsämnena kan vara olika punktkällor eller utspridda källor, bl.a. jordbruk, 
avloppsvatten från städer och nederbörd. 
4.2 Vattenbrist 
Vattennivåerna i sjöar, floder och grundvattenskikt skiftar naturligt. Vissa floder och sjöar, 
särskilt i de södra delarna av gemenskapen, torkar under vissa perioder ut naturligt. Om 
stora mängder vatten leds bort för att användas som dricksvatten, inom turistnäringen, för 
konstbevattning inom jordbruket eller för industriellt bruk kan vattenflödena sjunka 
dramatiskt eller torrperioderna förlängas. Vissa av dessa användningsområden är starkt 
säsongsberoende (t.ex. sommarturismen). I fråga om grundvattnet kan sådan verksamhet 
sänka vattennivåerna till en punkt som innebär akut vattenbrist för alla 
användningsområden och att vattenmiljöerna skadas eller förstörs. Sådana sänkningar av 
vattennivån kan även leda till skador på grundvattenskikten och till att saltvatten leds in 
i grundvattenskikten vid kusterna, vilket gör dem otjänliga som källa för dricksvatten eller 
för konstbevattning. Dessa effekter kan uppstå som resultat av ihållande höga nivåer av 
bortledning av vatten eller av ändringar i efterfrågan på vatten beroende på ny eller ökad 
ekonomisk verksamhet. Konstgjorda förändringar av flödet i floderna kan också ha en 
betydande påverkan på flodernas miljövärde, antingen genom att ändra typen av växtlighet 
och djurarter till sådana som kan överleva vid lägre flöden eller, i extrema fall, leda till 
att flodbäddar torkas ut och till total förstörelse av vattenmiljön. Låga vattennivåer, i 
grundvattnet eller ytvattnet, kan också påverka miljöer som ligger utanför vattenområdet 
och ge effekter som skiftar från uttorkning av våtmarker till jorderosion och 
ökenspridning. 
Det bör poängteras att klimatförändringar kan orsaka stora förändringar i 
nederbördsmönstret, vilket kan leda till att dessa problem förvärras. 
4.3 Övrig negativ påverkan på människan 
Den fysiska utformningen av floder, sjöar och kustlinjer har ofta ändrats av människan 
av olika skäl: som skydd mot översvämning, för att skapa vattenvägar för transporter, för 
att bygga hamnar, broar och vägar, för muddring, för återvinning av mark etc. Vidare 
finns det naturligtvis helt konstgjorda vatten: dammar (som vattenförråd och för 
vattenkraft), kanaler och dräneringsdiken, etc. Dessutom kan viss ekonomisk verksamhet 
som äger rum i vattenmiljö påverka miljön, t.ex. fiske, vattenbruk, sjöfart och 
offshoreverksamhet. Ibland har dessa verksamheter tillkommit för att hjälpa till att uppnå 
ett eller flera av målen som nämns under punkt 3 (t.ex. dammbyggen för säker 
vattentillgång), men de i sig påverkar miljön, särskilt i fråga om livsbetingelserna i de 
vatten som berörs. 
5. Principerna för Europeiska gemenskapens vattenpolitik 
Gemenskapens politik, och särskilt miljöpolitiken, syftar till att uppnå stabilitet. De 
underliggande principerna för den politiken finns i artikel 130r i Romfördraget. För 
tydlighetens skull räknas dessa principer upp nedan tillsammans med en förutsättningslös 
diskussion av varje princip och vad den betyder för vattenpolitiken. 
5.1 Hög skyddsnivå 
I fråga om vattenförvaltning kräver detta att skyddsnivån för människors hälsa, för 
vattenresurser och för naturliga ekosystem skall vara högt satt och som mål ha en hög 
skyddsnivå snarare än en acceptabel miniminivå. 
5.2 Säkerhetsprincipen 
Mycket av den vetenskap som ligger till grund för vår förståelse av vattensystemen, och 
i synnerhet föroreningars påverkan på människors hälsa och på miljön, är ofullständig. 
Säkerhetsprincipen kräver därför att politiken alltid skall baseras på erkända vetenskapliga 
fakta och att den alltid skall ta det säkra före det osäkra när det föreligger misstanke om 
att informationen är otillräcklig. 
5.3 Förebyggande åtgärder 
Den här principen innebär ett erkännande av den moraliska plikten att förhindra 
miljöförstöring och även av svårigheterna och kostnaderna med att ändra eller hejda den. 
Om till exempel ett känsligt vattenekosystem förstörs kan det i vissa fall vara omöjligt 
att återställa det. Om ett skikt blivit förorenat med rester av bekämpningsmedel kan det 
i vissa fall ta flera decennier innan det renats på naturlig väg och under den perioden kan 
det vara otjänligt som dricksvattenkälla om inte dyra reningsanläggningar installeras. 
5.4 Skador skall hejdas vid källan 
Den här principen är en logisk följd av "förebyggande åtgärder", men tillämpas först när 
miljöskadan konstaterats. När det är möjligt skall åtgärder vidtas för att avbryta den 
skadliga verksamheten i stället för att man försöker hitta tekniska lösningar för att lösa 
problemet i "efterföljande led". 
5.5 För orenaren betalar 
Den här principen fastställer att kostnaderna för åtgärder för att förhindra föroreningar 
skall bäras av den éventuelle förorenaren. Som sådan hjälper den till att förhindra 
snedvridning av konkurrensen genom att säkerställa att miljökostnaderna bärs internt av 
företaget. Den fastställer även att, där skada uppkommer, förorenaren skall ansvara för 
skadornas kostnader, och stimulerar på så vis till att effektivt hindra föroreningarna vid 
källan. Principen "förorenaren betalar" haren klar koppling till principerna "förebyggande 
åtgärd" och "hejdande av skadan vid källan". 
5.6 Integration 
Vattenpolitiken är ett område där behovet av enhetlig och effektiv samordning av 
relevant gemenskapspolitik illustreras. Ansvaret för integrationen åligger dock inte enbart 
gemenskapen. Den kanske intressantaste aspekten i fråga om integrationen är att 
genomförandet av vattenpolitiken på lokal eller nationell nivå skall göras på ett enhetligt 
och totalintegrerat sätt med strukturer som säkerställer att så verkligen sker. Det är särskilt 
viktigt att verksamheter som planering av markanvändning och flodförvaltning skall 
integrera alla olika krav från skilda politikområden och målen för dessa och förena dem 
på ett logiskt och enhetligt sätt samtidigt som hänsyn tas till lokala förhållanden. Med 
tanke på att föroreningar från jordbruket och vattenavledning för konstbevattning för 
närvarande utgör de största frågorna som måste behandlas i syfte att uppnå målen för 
vattenpolitiken är integrationen av vattenpolitikfrågor med jordbrukspolitiken särskilt 
viktig. 
5.7 Utnyttjande av tillgängliga vetenskapliga och tekniska uppgifter 
Vikten av detta har redan diskuterats i samband med säkerhetsprincipen. Stora 
ansträngningar måste göras för att utnyttja tillgänglig kunskap om miljötillståndet och hur 
det påverkar mänsklig verksamhet när politiska beslut fattas inom det här området. På 
samma sätt skall man använda den exaktaste informationen om bästa tillgängliga teknik 
och om de olika processer som ingår i förhindrandet och behandlingen av miljöproblem 
5.8 De mångskiftande miljöförhållandena inom gemenskapens regioner 
Där det krävs för att skydda människors hälsa eller i fråga om särskilt farliga eller 
beständiga föroreningar råder inget tvivel om att allmänna gemenskapsnormer måste gälla. 
Gemenskapens vattenpolitik måste dock vara tillräckligt flexibel för att kunna undvika att 
olämpliga eller onödigt hårda krav tillämpas bara för "harmoniseringens" skull. Sådan 
flexibilitet säkerställer också att om ett problem (t.ex. övergödning, försurning och risk 
för torka) är typiskt för en region, kan åtgärder vidtas som är anpassade till just det 
området. Det finns många olika miljöförhållanden inom gemenskapen, och detta måste 
gemenskapspolitiken ta hänsyn till. 
5.9 Kostnadseffektivitet 
I Romfördraget krävs att både kostnaderna för och vinsterna av åtgärder eller uteblivna 
åtgärder skall tas med i beräkningen när man anger miljöpolitikens specifika mål. Detta 
innebär proportionalitet mellan de föreslagna åtgärderna och deras påverkan på miljön. 
Även kostnadseffektiviteten för enskilda politiska alternativ i syfte att uppnå dessa mål 
är viktig. Krav på investeringar från enskilda, privata företag eller offentliga myndigheter 
måste, för att överensstämma med miljöpolitiken, vara inriktade på målen för 
vattenpolitiken och ta hänsyn till åtgärdernas kostnadseffektivitet. Långsiktiga 
miljökonsekvenser och långsiktiga vinster om åtgärder inte vidtas måste tas med i 
beräkningen liksom säkerhetsprincipen. Det skedde i nyligen antagen lagstiftning, som 
t.ex. direktivet om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse3 och nitratdirektivet4. Det 
understryks ytterligare i användningen av ramdirektiv som möjliggör lokala lösningar på 
lokala problem och som ofta ger en högre grad av, kostnadseffektivitet. 
En kostnadseffektiv strategi medför behov av alt fördelarna och nackdelarna (i fråga om 
minskade utsläpp eller kvalitetsförbättringar per kostnadsenhet) bedöms ekonomiskt på 
grundval av de tre basuppsättningarna av åtgärdsinstrument: 
- förordningar och standarder (det vedertagna tillvägagångssättet inom EG) 
- ny teknik (i samband med ovanstående) 
- företagsintern debitering av kostnader för externa föroreningar via 
prissättning och marknadsbaserade stimulanser. 
Dessa uppsättningar åtgärdsinstrument utesluter inte varandra och kan användas som 
kompletterande eller alternativa åtgärder beroende på deras relativa kostnadseffektivitet 
för att bekämpa vattenföroreningar liksom frågor som rör vattenbrist. 
5.10 Den ekonomiska och sociala utvecklingen i gemenskapen och den balanserade 
utvecklingen i dess regioner 
Den här principen är nära förknippad med integrationsprincipen. Det bekräftar att 
vattenpolitiken inte skall ses som en isolerad företeelse, utan som en hjälp för att skapa 
en balanserad och hållbar ekonomi. 
Det bör understrykas att ekonomiska och sociala frågor som är förknippade med regional 
utveckling är av avgörande betydelse för vattenpolitiken, eftersom vatten är en mycket 
viktig faktor i fråga om att skapa gynnsamma villkor för en hållbar utveckling. För att 
skapa en varaktig förbättring av kvaliteten på färsk vattenreserverna och långsiktiga 
kapaciteter för att klara vattenbehoven krävs en global, framåtblickande förvaltning av 
flodbassänger samt yt- och grundvatten. 
1 detta meddelande behandlas inte alla frågor som skulle kunna vara aktuella i 
förhållandet mellan vattenpolitik och det vidare behovet av ekonomisk och social 
utveckling. Dessa frågor är betydelsefulla och kommissionen tar tacksamt emot 
synpunkter på dem, men de ligger utanför ämnet för det här dokumentet. 
5.11 Internationellt samarbete 
Av Romfördraget framgår behovet av internationellt samarbete inom miljöpolitiken, både 
när det gäller gemenskapsåtgärder och i fråga om samarbete med tredje länder. Detta 
gäller särskilt vattenförvaltningspolitiken där samordningen av åtgärder inom 
internationella flodbassänger och för skydd av marina områden är av avgörande betydelse 
för att dessa resurser skall förvaltas effektivt. 
EGTnrL 135,21.5.1991, s. 40. 
EGTnr L 375, 31.12.1991, s. 1. 
5.12 Subsidiaritet 
Subsidiaritetsprincipen fastläggs i artikel 3b i Romfördraget. I den krävs alt åtgärder som 
kan vidtas effektivast pä medlemsstatsnivä inte skall vidtas på gemenskapsnivå. Detta 
gäller inte bara frågan om ärenden skall hanteras av gemenskapen, utan även, när åtgärder 
från gemenskapen är nödvändiga, hur mycket av genomförandet som skall skötas av 
medlemsstaterna. 
Inom vattenpolitiken kan skälen för gemenskapsåtgärder omfatta risken för snedvridning 
av marknaden beroende på kraftigt skilda normer i fråga om genomförandet av 
åtgärderna. De kan även omfatta nödvändigheten av att uppgifter om miljön kan jämföras 
inom gemenskapen och därigenom behovet av insyn och, viktigast av allt, de operativa 
skälen för att garantera att samordningen av åtgärder som rör internationella vatten och 
gränsöverskridande föroreningar. 
6. Befintlig EG-lagstiftning 
Principerna i Romfördraget ligger till grund för all EG-lagstiftning om vatten. I bilagan 
till det här meddelandet finns en kort översikt över målen och det viktigaste innehållet i 
varje del av den befintliga och den föreslagna EG-lagstiftningen med tonvikten lagd på 
vattenpolitik och även vissa kommentarer om den. Kommentarerna i bilagan bör därför 
läsas tillsammans med huvudtexten i detta meddelande. Hänvisningarna i bilagan till 
"ramdirektivet" syftar på det förslag som det skissas på i avsnitt 9. 
Den rättsliga ramen för gemenskapens politik för vatten förvaltningen i medlemsstaterna 
består av en kombination av åtgärder med ursprung i gemenskapslagstiftningen och 
nationella åtgärder. Gemenskapsåtgärderna har tillämpats sedan början av 1970-talet, 
ursprungligen i enlighet med artiklarna 100 och 235 i Romfördraget, men på senare tid 
i enlighet med artikel 130s. All befintlig EG-vattenlagstiftning är äldre än Fördraget om 
Europeiska unionen och antogs enhälligt i enlighet med artiklarna 100 och 235 eller i 
enlighet med den tidigare versionen av artikel 130s. 
Det kan vara värt att notera att efter tillkomsten av Fördraget om Europeiska unionen 
innehåller artikel 130s tre olika förfaranden beroende på karaktären på ämnesområdet för 
den föreslagna åtgärden. Artikel 130s.l täcker det mesta av vattenlagstiftningen och 
kräver samarbete med parlamentet och kvalificerad majoritet i rådet. Artikel 130s.2 täcker 
t.ex. "förvaltningen av vattenresurser" och kräver samråd med parlamentet och enhällighet 
i rådet. Artikel 130s.3 täcker allmänna åtgärdsprogram och kräver sambeslut med 
parlamentet och kvalificerad majoritet i rådet. 
7. Särskilda frågor som rör vattenfbrvaltningen 
Det här avsnittet av meddelandet behandlar några av de mer omfattande frågor som är 
resultatet av kommentarerna i bilagan och av hur principerna i avsnitt fem omsätts i 
praktiken. 
7.1 Två metoder: gränsvärden för utsläpp och miljökvalitetsmål 
Kontroll av föroreningar från punktkällor är en av de mest utvecklade delarna av 
vattenförvaltningen av den enkla orsaken att den typen ;iv förorening är en av de enklaste 
att upptäcka och att vidta åtgärder mot. Detaljerna skiftar frän land till land, men den 
grundläggande principen har varit att kräva att industrier eller verksamheter som man vet 
förorenar vatten måste godkännas på ett eller annat vis, och att kontroll av utsläppen skall 
vara ett villkor för att godkännande skall kunna utfärdas. Detta brukar normalt uttryckas 
som "utsläppskontroll" med angivna gränser för hur mycket miljöfarliga ämnen som får 
släppas ut i vatten. 
Problemen började när man försökte fastställa kravnivån för utsläppskontroll. Detta har 
tidigare lett till segslitna diskussioner i vilka de två extrema ståndpunkterna kan beskrivas 
som "miljökvalitetsmål" och "gränsvärden för utsläpp". Den första metoden innebär att 
man beräknar vilken koncentration av det förorenande ämnet som kan tolereras eller 
accepteras i den aktuella vattenmassan och att ange gränsvärden för utsläpp som skall 
säkerställa att tröskelvärdena inte överskrids. Den andra metoden innebär att man beräknar 
vilken grad av minskning som maximalt kan förväntas med tillgänglig teknik och en 
given kostnadsnivå och fastställer gränsvärden för utsläpp utifrån detta. Metoden 
gränsvärden för utsläpp kopplas ofta ihop med "bästa tillgängliga teknik" (nedan kallat 
BTT), även om tolkningarna om vad som är "bäst" respektive "tillgängligt" kan skilja sig 
åt avsevärt. 
I praktiken erbjuder ingen av dessa två extremer någon idealisk lösning. Bara 
miljökvalitetsmål är ofta otillräckliga när det gäller att tackla allvarliga 
miljöförstöringsproblem och kan missbrukas som ett "godkännande att förorena" upp till 
en fastställd nivå. Likaså kan en strikt tolkning av gränsvärden för utsläpp baserad på 
BTT i vissa fall leda till onödiga investeringar utan att miljön gynnas i någon större 
utsträckning. 
Nyligen antagen gemenskapslagstiftning tar gränsvärden för utsläpp som utgångspunkt. 
Det överensstämmer med säkerhetsprincipen och fastlägger att industrin bör vara ansvarig 
för att minska utsläppen så långt det rimligen går. Det kommer dock att uppstå situationer 
då sådana åtgärder inte är tillräckliga för att skydda miljön och i sådana fall kommer 
utsläppsminskningar som inte kan uppnås med BTT, enligt ovanstående beskrivning, att 
vara nödvändiga. Å andra sidan kommer det tillfällen dä kostnaderna för att använda de 
allmänt vedertagna BTT-normerna inte motsvaras av de miljömässiga fördelarna. 
Gemenskapens inställning kan illustreras med hjälp av direktivet om rening av 
avloppsvatten från tätbebyggelse och det föreslagna direktivet om förebyggande och 
minskning, i integrerad form, av föroreningar. Det första av dessa direktiv fastställer en 
hög behandlingsnivå av avloppsvatten från tätbebyggelse baserad på tekniska 
överväganden, men om utsläppen sker i ett "känsligt" område krävs ännu striktare åtgärder 
och om utsläpp sker i ett "mindre känsligt" område kan en enklare och billigare lösning 
väljas. Den gemensamma ståndpunkten i direktivet om förebyggande och övervakning av 
föroreningar kräver dock att behöriga myndigheter skall fastställa gränsvärden för utsläpp 
"baserade på bästa tillgängliga teknik" för de industrier som berörs. Om detta inte är 
tillräckligt för att klara normerna för miljökvalitet "skall ytterligare åtgärder krävas". 
Omvänt gäller att om lokala förhållanden medger mindre strikta åtgärder samtidigt som 
en hög skyddsnivå för miljön bibehålls, kan "det geografiska läget och de lokala 
miljöförhållandena" las med i beräkningen av gränsvärden loi utsläpp. 
De olika delarna i det här tillvägagångssättet har inte alltid kombinerats i ett enda direktiv. 
Badvattendirektivet och förslaget till direktiv om ekologisk vattenkvalitet till exempel 
innehåller inga gränsvärden för utsläpp, utan är inriktade på att identifiera de tillfällen då 
ytterligare åtgärder behövs för att man skall klara de fastlagda kvalitetskriterierna. 
I praktiken innebär miljökvalitetsmål att myndigheterna kan bedöma effektiviteten hos de 
gränsvärden för utsläpp som antagits och om de behöver skärpas. Omvänt gäller att 
utsläppskontroll (oftast baserad på BTT) utgör den viktigaste delen av de strategier som 
syftar till att uppnå miljökvalitetsmål. De två metoderna kompletterar varandra och är inte 
oförenliga. 
Utsläppskontrollen i gemenskapens vattenpolitik innehåller därför delar av metoden med 
miljökvalitetsmål och delar av metoden gränsvärden för utsläpp som grundas på en 
bedömning av vad som är tekniskt möjligt. 
Det bör understrykas att kvalitetsmål kan uttryckas på olika sätt. En metod som man 
tidigare använt allmänt i EG-lagstiftningen (t.ex. sötvattendirektivet), är att ange 
gemensamma parametervärden på gemenskapsnivå som används av samtliga 
medlemsstater. Den andra metoden är att fastställa gemensamma kriterier som skall 
användas för att fastställa parametrar och värden på nationell och lokal nivå. Dessa 
gemensamma kriterier skulle föreskriva en hög skyddsnivå i enlighet med vad som 
fastställs i Romfördraget, men skulle samtidigt ge utrymme för flexibilitet för att anpassa 
kraven till de mycket skiftande miljöförhållanden som råder i olika delar av gemenskapen. 
Den här metoden antogs i det föreslagna direktivet om ekologisk vattenkvalitet och är den 
metod som kommissionen förespråkar för ramdirektivet om vattenresurser som beskrivs 
i avsnitt 9 i det här meddelandet. Medlemsstaterna skulle ha en klar förpliktelse att följa 
de kriterier som fastställts på gemenskapsnivå och den här metoden innebär därför inte 
att standarderna sänks. 
Ovanstående argument gäller naturligtvis i tillämpliga delar för andra vattenpolitikfrågor 
som t.ex. vattenavledning och verksamheter som påverkar miljön fysiskt. 
7.2 Beteckning på "zoner" 
Principen som nämns i avsnitt 5.7, att gemenskapspolitiken bör ta med miljöförhållandena 
i gemenskapens olika regioner i beräkningen, strider mot enhetliga kontroller som gäller 
under alla förhållanden och överallt. När det gäller vatten, och särskilt 
vattenresursförvaltning, kan det vara en god idé att utse vattenresurser som behöver 
särskilt skydd i fråga om kvalitet och kvantitet. Det kan vara fallet när det gäller 
dricksvatten- eller bevattningskällor, eller också kan källorna vara särskilt känsliga för 
vissa typer av skador. Vissa miljöer är också särskilt värdefulla genom att de är ovanliga, 
vackra eller på annat sätt värda att skydda. I sådana områden kan kontrollen vara hårdare. 
Samstämmigheten är kanske mindre om områden som är "mindre känsliga" av en eller 
annan orsak, men sådana åtgärder har antagits i gemenskapslagstiftningen (se exemplet 
med direktivet om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse i avsnitt 7.1) och kan vara 
10 
värdefulla när man lågprioriterar vissa områden och följaktligen högprioriterar de områden 
där omedelbara insatser krävs. Det här tillvägagångssättet ger dock utrymme för missbruk 
och måste användas med försiktighet. 
Principen att olika områden kan ha olika skyddsnivåer kan ta formen av ett zonsystem. 
7.3 Vattenkvantitet 
För att den integrerade vattenförvaltningen skall vara fullständig måste man ta med frågor 
om vattenkvantiteten i beräkningen. Vattenkvalitet är intimt förknippad med 
vattenkvantitet. Oavsett om vattnet används som dricksvatten eller för andra ändamål, är 
vattnets kvalitet och kvantitet av lika stor vikt. På samma sätt påverkar vattenavledning 
vattenkvaliteten i den kvarvarande vattenmassan genom att minska dess 
utspädningsförmåga. När tillgången på vatten är dålig är det viktigare än någonsin att 
säkerställa en hög skyddsnivå för vattnet. 
Konstgjort låga vattennivåer påverkar den naturliga miljön direktare. Förutom de 
självklara ekonomiska nackdelarna kan låga ytvatten- och grund vattennivåer kraftigt 
försämra kvaliteten på miljön. 
Ett annat argument för gemenskapsåtgärder på det här området är att många av de 
problem som hänger samman med vattenkvantiteten är gränsöverskridande. Skillnaden är 
inte stor mellan verksamhet i en medlemsstat som förorenar vattnet nedströms i en annan 
medlemsstat och verksamhet som leder till mycket låga flöden i samma vatten. 
7.4 Övervaknings krav 
Vattenförvaltning är inte möjlig utan att man har tillgång till pålitliga uppgifter att basera 
besluten på. Det mesta av EG-vattenlagstiftningen omfattar skyldigheter att övervaka 
kvaliteten på aktuella vattnen eller att övervaka de aktuella verksamheterna. 
Medlemsstaterna införlivar sådana krav i sina nationella eller regionala 
övervakningsnätverk. 
Eftersom varje övervakningskrav i EG-lagstiftningen berör ett specifikt ämnesområde är 
det kanske ofrånkomligt att de olika övervakningskraven kan ge intryck av att vara 
oförenliga. Detta är dock till stor del skenbart, och det förekommer relativt få dubblerande 
eller motstridiga krav. Det här är ett område som skulle kunna ses över i syfte att 
samordna kraven, men det är inget område som tycks orsaka särskilt många problem för 
medlemsstaterna i det dagliga arbetet. Om utkastet till ramdirektivet som nämns i stycke 
9 accepteras, finns dock argument för att även samla de olika övervakningskraven i det 
direktivet. 
Ytterligare ett argument för en sådan inställning är behovet av jämförbara uppgifter för 
hela Europa. Europeiska miljöbyrån undersöker för närvarande möjligheterna att förbättra 
detta och kommissionen kommer att ha ett nära samarbete med byrån i fråga om att 
utreda övervakningskonsekvenserna av ramdirektivet. 
11 
Det finns också utrymme för att infoga mer information om vattenkvantiteter i 
övervakningsuppgifterna och i synnerhet i fråga om den mängd vatten som avleds och 
används för olika ändamål. 
Uppgifter om vattenkvantitet och -kvalitet bör ges med flodbassänger som 
rapporteringsenhet (se även avsnitt 7.8). 
7.5 Rapportskyldigheter 
Medlemsstaterna är förpliktade att rapportera till kommissionen om genomförandet av 
EG-lagstiftningen och om resultaten av en del av den övervakning som skett i enlighet 
med den. Detta är ett instrument för att garantera att lagstiftningen efterlevs, men det ger 
samtidigt en översikt av tillståndet hos gemenskapens vattenmiljö. Informationen behövs 
i syfte att informera politiska beslutsfattare och bidra till ett värdefullt utbyte av 
information och erfarenheter mellan myndigheterna i medlemsstaterna. Inte all, men 
mycket av rapporteringen om EG-vattenlagstiftningen faller under rapporteringsdirektivet5 
och därför finns redan en funktion som skall samordna rapportarbetet där det är 
nödvändigt. 
7.6 Insyn, allmänhetens deltagande och redovisning för allmänheten 
Det finns inga motiv för att hemlighålla information om miljötillståndet, att försvåra den 
eller göra den orimligt dyr att ta del av. Allmänheten bör ha rätt att få veta resultaten av 
miljöövervakningen och att få dem presenterade på ett lättfattligt sätt. De bör ha rätt att 
i god tid informeras om vilka åtgärder som vidtas för att skydda miljön och ta del i 
beslutandeprocessen. Denna rätt gäller på samma satt för de industrier som berörs av 
förordningen och för berörda parter som representerar miljö- eller konsumentintressen. 
Det är nödvändigt att säkerställa att medlemsstaterna, inom en vid, gemensam ram av 
lagstiftning, har ett stort mått av flexibilitet. Allmänhetens deltagande och redovisning för 
allmänheten hjälper till att säkerställa att sådan flexibilitet inte behöver innebära att 
standarden sjunker. Ett åtgärdsprogram som genomförs med stöd från berörda parter har 
dessutom större möjligheter att bli framgångsrikt jämfört med ett som genomförs utan 
förklaringar eller motiveringar. 
7.7 Integrerad vattenresursförvaltning 
Kommissionens förslag till ett direktiv om ekologisk vattenkvalitet6 innehåller ett krav på 
medlemsstaterna att de ska upprätta integrerade program som innehåller de åtgärder som 
krävs för att tillämpa direktivet tillsammans med de åtgärder som krävs enligt övrig 
EG-vattenlagstiftning och nationell vattenlagstiftning. Syftet är att få en överblick över 
de åtgärder som behövs för att uppnå de olika politiska målen för en viss vattenmassa. 
Det här tillvägagångssättet ger utrymme för viss rationalisering och samordning av de 
olika åtgärder som vidtas av, ibland, olika myndigheter för att förbättra samma 
vattenmassa. 
5 EGT nr L 377, 31.12.1991, s. 48. 
6 EGT nr C 222, 10.8.1994, s. 6. 
12 
Genom ett sådant integrerat tillvägagångssätt blir det mer uppenbart alt åtgärder som 
vidtas för att förbättra ytvatten av miljöskäl även bidrar till att säkerställa att lloder och 
sjöar får ökad förmåga att rena sig själva och därigenom till att skydda vatten som en 
ekonomisk resurs. 
Konceptet med integrerade program, som förslaget om ekologisk vattenkvalitet bygger på, 
kan utökas till ett vidare koncept av integrerad förvaltning som skulle omfatta en högre 
integrationsgrad av de olika övervaknings- och måldelarna i vattenpolitiken. 
7.8 Förvaltning av flodbassänger 
Floder och sjöar följer inte politiska eller administrativa gränser (även om de ofta själva 
är sådana gränser). Den enda logiska enheten för administration eller samordning av 
flodförvaltningen är flodbassängen, dvs. det landområde frän vilket allt överflödigt 
ytvatten rinner genom strömmar, floder och sjöar ut i havet via en flodmynning eller ett 
delta. Ofta går flodbassänger under olika beteckningar som flodområde, avrinningsområde, 
hydrografisk bassäng etc, men den underliggande principen för dem är ungefar 
densamma. 
Många medlemsstater organiserar redan nu sin vattenförvaltning i större eller mindre 
utsträckning i administrativa enheter som motsvarar en eller flera flodbassänger. De flesta 
av de största gränsöverskridande europeiska floderna regleras av internationella 
konventioner som ger utrymme för en större eller mindre grad av samordning av 
vattenpolitiken mellan myndigheterna i de berörda länderna. 
Förvaltningen av flodbassänger kan skötas av enskilda myndigheter som är ansvariga för 
en eller flera flodbassänger eller också kan den organiseras av myndigheter som har 
överblick och som kan samordna de olika myndigheternas verksamhet i fråga om en 
flodbassäng. 
Grundvattenskikt formar inte alltid sådana enkelt identifierbara enheter och det finns ingen 
självklar "naturlig" administrativ enhet för förvaltningen av dessa vattenresurser. Deras 
uppsamlingsområden sammanfaller inte heller alltid med flodbassängerna. Av praktiska 
skäl och med tanke på vikten av att integrera förvaltningen av grund- och ytvatten, kan 
det tyckas logiskt att inkorporera dem, tillsammans med kustvatten i närheten av 
flodmynningar, under direkt eller samordnande kontroll av en myndighet som är ansvarig 
för flodbassängfrågor. 
Det skulle vara ett önskvärt mål som skulle ge den effektivaste resursanvändningen och 
den effektivaste planeringen av åtgärder inom vattenförvaltningen. 
8. Sammanfattning 
Detta meddelande har behandlat vattenpolitikens mål och de utmaningar som 
beslutsfattarna står inför. Principerna för miljölagstiftningen i Romfördraget har granskats 
och några av de frågor som uppkommer när dessa principer skall tillämpas inom 
vattensektorn har beskrivits litet noggrannare. Bilagan till detta meddelande innehåller en 
sammanfattning av huvuddelarna av den relevanta, befintliga eller föreslagna 
lagstiftningen, tillsammans med en kommentar till varje del och några ändringsförslag. 
13 
Vilka slutsatser kan man då dra av ovanstående? 
För det första råder inget tvivel om alt gemenskapens vatlenpolitik har haft och 
fortfarande har en positiv effekt på de åtgärder som vidtas för att skydda miljön och pä 
den skyddsnivå som blivit resultatet. I Dobnsbedömningen7 fann Europeiska miljöbyrån 
att det fortfarande återstår mycket att göra för att skydda vattenmiljön i Europa, men man 
pekade också på nyligen gjorda förbättringar inom många områden där EG-lagstiftningen 
haft inflytande. På andra områden, som alltför kraftig vattenavledning och förorening av 
ytvatten och grundvatten genom näringsämnen eller rester av bekämpningsmedel, är 
trenden fortfarande oroande och den relevanta EG-lagstiftningen har inte varit i kraft 
länge nog för att ha lett till förbättringar. När man gör en genomgång av vilka 
förbättringar som kan göras av politiken, skall man dock komma ihåg att även om 
misslyckanden förekommit, så har EG-lagstiftningen som helhet haft en positiv effekt på 
vattenkvaliteten i gemenskapen. Trots det finns det naturligtvis alltid utrymme för 
förbättringar. 
Vattenpolitiken i gemenskapen är ett mångskiftande område. De fyra mål för 
vattenpolitiken som finns avsnitt 3 måste därför uppnäs genom en kombination av 
åtgärder som vidtas på medlemsstatsnivå och gemenskapsnivå. Gemenskapslagstiftningen 
kan bara bidra till att dessa mål uppfylls och gör det också när den införlivas i nationell 
lagstiftning och kompletteras med nationella åtgärder. Detta kan delvis förklara varför 
gemenskapslagstiftningen ibland kan ge ett intryck av att vara ett lappverk. Gemenskapen 
vidtar bara åtgärder i de fall då den kan uppnå bättre resultat än medlemsstaterna och 
därför täcker inte gemenskapslagstiftningen alla mål eller alla problem. 
Eftersom vissa delar av vattenlagstiftningcn passar bäst som fristående lagstiftning, har 
kommissionen kommit till slutsatsen att stora delar av lagstiftningen som berör 
kvalitetsmål skulle kunna samlas i ett ramdirektiv om vattenresurser. Det skulle göra 
lagstiftningen enhetligare och hjälpa till att förklara hur lappverket hänger ihop. Detta 
beskrivs närmare i avsnitt 9. 
En andra slutsats är att effektivare gemenskapskontroll behövs på vissa områden. Det 
gäller särskilt det tredje av de fyra målen, som berör skyddet av det naturliga, ekologiska 
tillståndet och funktionen hos vattenmiljön samt förvaltningen av vattenkvantitetsfrågor. 
Det aktuella förslaget till direktivet om ekologisk vattenkvalitet behandlar den första 
frågan, men bör infogas i ramdirektivet. Kvantitetsfrågor som rör både grund- och 
ytvatten samt det kvantitativa förhållandet mellan dem mäste också behandlas och bör 
infogas i ramdirektivet. 
Analysen av den befintliga gemenskapslagstiftningen har dessutom visat att vissa delar 
av den är föråldrad och att en del av målen kan uppnås lika bra eller bättre på annat sätt, 
som till exempel genom ett ramdirektiv. Det finns därför utrymme för att avskaffa vissa 
befintliga direktiv, men kommissionen kommer inte att föreslå sådana åtgärder om det 
inte framgår klart att nivån på miljöskyddet inte sänks. 
7 Europas miljö: DobfiSbedömningen, ISBN 92-826-5409-5 
14 
Den tydligaste frågan är kanske den om att det finns ett behov av mer integration vid den 
praktiska tillämpningen av vattenlagstiftningen. Integration krävs mellan: 
tranor som rör vnttenkx :uuitv*u*n »s l\ k\alu, un 
ytvatten- och grundvaUentonallnmg 
- vattenanvändning och miljöskydd 
föroreningskontroll genom utsläppskontroller och genom kvalitetsmål, 
samt, inte minst, 
- vattenpolitik och övriga strategier 
Enligt kommissionen kan detta förbättras genom att man antar ett ramdirektiv om 
vattenresurser, som skulle kräva integrerade vattenförvaltningsplaner (se avsnitt 7.7). 
Planerna skulle innehålla en bedömning av helhetssituationen i vattenmassan inklusive 
miljökvaliteten, massans resurspotential och den miljöpåverkan som finns. Den skulle 
också fastställa de specifika vattenpolitikmålen för den aktuella vattenmassan och ett 
åtgärdsprogram för att målen skall kunna uppnås inom en angiven tidsplan. 
Integrerade vattenförvaltningsplaner skulle vara ännu effektivare om de användes för 
flodbassänger, särskilt i fråga om gränsöverskridande flodbassänger. 
Analysen av befintlig lagstiftning visar att det finns möjlighet att förena några av de 
åtgärder som krävs enligt de olika delarna av lagstiftningen om vattenkvalitet, framför allt 
beträffande övervakningsskyldigheterna. Det kan också vara vettigt att sammanföra de 
olika definitioner som finns i lagstiftningen, vilket skulle kunna göras i ramdirektivet. 
EG:s vattenpolitik måste kännetecknas av insyn och redovisning för allmänheten, vilket 
bör återspeglas i ramdirektivet. 
9. Utkast till ett ramdirektiv om vattenresurser 
Med ledning av ovanstående slutsatser förbereder kommissionen ett förslag till ett 
ramdirektiv om vattenresurser och välkomnar synpunkter frän rådet, parlamentet och alla 
intresserade organ. 
Följande direktiv skulle på det stora hela inte påverkas av del här förslaget, även om 
kommissionen kommer att beakta möjligheten att överföra vissa av definitionerna, 
övervakningskraven och andra relevanta delar i dessa direktiv till ramdirektivet: 
- badvattendirektivet 
- direktivet om farliga ämnen8 (och alla efterföljande direktiv) 
- dricksvattendirektivet9 
- beslutet om informationsutbyte'0 
direktivet om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse 
- nitratdirektivet 
9 
10 EGT nr L 129, 18.5.1976, s. 23. 
EGT nr L 299, 30.8.1980, s. 11. 
EGT nr L 334, 24.12.1977, s. 29. 
15 
- rapporteringsdirektivet 
det föreslagna direktivet om förebyggande och minskning, i integrerad 
form, av föroreningar 
Följande direktiv skulle upphävas och ersättas med ramdirektivet: 
ytvattendirektivet11 (och det relaterade direktivet 79/869/EEG12) 
- sötvattendirektivet13 
- direktivet om skaldjursvatten14 
- grundvattendirektivet'5 
- det föreslagna direktivet om ekologisk vattenkvalitet 
Ramdirektivet skulle baseras på de mål och principer som fastställs i detta meddelande 
och kommer att beakta proportionaliteten mellan kostnaderna och vinsterna och en hög 
skyddsnivå för gemenskapens vatten. Det skulle fastlägga gemensamma definitioner för 
användning i all EG-vattenpolitik och kräva följande: 
- Integration av vattenresursförvaltningen med skydd av det naturliga 
ekologiska tillståndet och vattenmiljöns funktion. 
- Integration av förvaltningen av vattenkvalitet och -kvantitet (med 
bestämmelser för fastställande, vid behov, av en metod för tillstånd till 
vattenavledning). 
- Integration av ytvattenförvaltning (inklusive kustvatten) med 
grundvattenförvaltning. 
- Integration av åtgärder, som utsläppskontroller, med miljömål. 
Ramdirektivet skulle kräva integrerad planering av vattenförvaltningen med flodbassänger 
som bas. Följande skulle omfattas: 
- Övervakning av vattenkvantitet och -kvalitet. 
- En bedömning av samhällets vattenbehov och av hur mänsklig aktivitet 
påverkar de berörda vattenmassorna. 
- Fastställande av mål (inklusive mål som uppkommer på grund av andra 
delar av EG-lagstiftningen som inte ingår i ramdirektivet och mål som 
uppkommer beroende på nationell eller lokal politik). 
- Fastställande och genomförande av ett åtgärdsprogram som syftar till att 
uppnå målen (inklusive de åtgärder som krävs i andra delar av EG-
lagstiftningen som inte är införlivade med ramdirektivet samt nationella 
och lokala åtgärder). 
- Insyn och allmänhetens deltagande i beslutandeprocessen. 
- . Övervakning och rapportering om genomförandet av direktivet. 
EGT nr L 194,25.7.1975, s. 26. 
EGT nr L 271, 29.10.1979, s. 44. 
EGT nr L 222, 14.8.1978, s. 1. 
EGT nr L 281, 10.11.1979, s. 47. 
EGT nr L 20, 26.1.1980, s. 43. 
16 
Inom flodbassängen, och särskilt inom större flodbassänger, kan typen av mål och 
åtgärder variera. 
Ramdirektivet skulle ställa upp riktlinjer tor ovanstående lör att garantera alt 
insatsernaansträngningarna och resultaten står i proportion till varandra, men många delar 
av det praktiska genomförandet skulle lämnas till medlemsstaterna. 
Genom ramdirektivet skulle också en kommitté med ansvar för tillämpning och 
uppdatering av direktivet inrättas. Kommittén skulle ansvara för samordningen av 
genomförandet av direktivet med övrig EG-vattenlagstifining. 
10. Proceduren 
Det finns för närvarande fyra förslag från kommissionen som framlagts för rådet och 
parlamentet (förslagen om förebyggande och minskning, i integrerad form, av 
föroreningar och ekologisk vattenkvalitet och de föreslagna ändringarna av 
dricksvattendirektivet16 och badvattendirektivet17). Dessutom avser kommissionen att 
presentera ett åtgärdsprogram som rör grundvatten. 
Kommissionen anser att förslaget om förebyggande och minskning, i integrerad form, av 
föroreningar och de två föreslagna ändringarna i stort sett inte påverkas alls av förslagen 
i detta meddelande och att rådet och parlamentet kan fortsätta sin granskning av texterna. 
Likaså kommer arbetet med åtgärdsprogrammet om grundvatten att fortsätta. 
Förslaget om ekologisk vattenkvalitet skulle komma att ingå i del nya ramdirektivet. Alla 
huvuddelar av det nya förslaget skulle inlemmas i det nya ramdirektivet och inga större 
ändringar skulle ske av den strategi för ekologisk kvalitet som för närvarande diskuteras. 
Kommissionen uppmanar rådet och parlamentet att inkomma med synpunkter på dessa 
idéer från Även synpunkter från övriga berörda parter välkomnas. Synpunkterna bör 
skickas till D G Lawrence, enhetschef för Dl, generaldirektorat XI, Boulevard de 
Triomphe 174, B-1160 Bryssel, Belgien. 
16 EGT nr C 131, 30.5.1995, s. 5. 
17 EGT nr C 112, 22.4.1994, s. 3. 
17 
Bilaga 
Befintlig EG-lagstiftning och anslutande gemenskapspolitik 
1. EG-vattenlagstiftning 
Nedan följer en uppräkning av EG-lagstiftning som enbart handlar om frågor som rör 
vattenförvaltning. Uppställningen är kronologisk. 
1.1 Ytvattendirektivet (75/440/EEG)1* 
Mål - Att bidra till att säkerställa tillgången på rent dricksvatten genom att skydda de 
floder, sjöar och reservoarer som används som dricksvattenkällor. 
Huvudinnehåll - I direktivet krävs att medlemsstaterna skall identifiera, klassificera och 
övervaka sådana vatten och att de skall fastställa ätgärdsplaner för att säkerställa 
överensstämmelse med olika parametrar som rör vattenkvaliteten. 1 ett anslutande direktiv 
(79/869/EEG19) fastställs vilka metoder som skall användas för provtagning och analys. 
Kommentarer - Det här är ett gammalt direktiv som antogs före dricksvattendirektivet. 
Parametrarna och klassificeringarna har blivit föråldrade och bidrar högst obetydligt till 
dricksvattnets säkerhet efter tillkomsten av dricksvattendirektivet. Dess värde i fråga om 
att skydda framtida dricksvattenkällor är okänt och direktivet skulle med fördel kunna 
ersättas av en allmän skyldighet i ramdirektivet att skydda kvaliteten på yt- och 
grundvatten. 
1.2 Badvattendirektivet (76/160/EEG)20 
Mål - Att skydda de badandes hälsa och upprätthålla kvaliteten på badvatten. 
Huvudinnehåll - I direktivet krävs att medlemsstaterna skall identifiera badvatten till havs 
och i sötvatten, övervaka dem och vidta "alla lämpliga åtgärder" för att säkerställa att de 
överensstämmer med olika parametrar som rör vattenkvaliteten. Kommissionen rapporterar 
varje år om genomförandet av direktivet och om kvaliteten pä gemenskapens badvatten. 
Den senaste av dessa rapporter gällde 1994 års säsong21. Tillämpningen av det här 
direktivet leder inte, som man kan förledas tro av en allmänt spridd missuppfattning, till 
att stränder som klarar kraven får en utmärkelse. Programmet organiseras av fonden för 
miljöutbildning i Europa. 1994 offentliggjorde kommissionen ett förslag till ändring av 
direktivet22. Detta förslag behandlas för närvarande av rådet och parlamentet. 
18 
19 
20 
21 
22 EGT nr L 194, 25.7.1975, s. 26. 
EGT nr L 271, 29.10.1979, s. 44. 
EGT nr L 31, 5.2.1976, s. 1. 
Kvaliteten på badvatten, ISBN 92-827-4046-3. 
EGT nr C 112,22.4.1994, s. 3. 
18 
Kommentarer Direktivet är allmän! känl i Europa och ingen ifrågasätter dess värde när 
det gäller alt skydda de badandes hälsa. När det antogs fanns det inte mycket annan 
lagstiftning som rörde skyddet av vatten frän avloppsvatten frän tätbebyggelse och 
direktivet fick därför som underordnat syfte att kräva att medlemsstater skulle vidta 
åtgärder för att ta itu med de värsta fallen av förorening frän sådant avloppsvatten. 
Direktivet om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse innehåller vissa normer för 
sådana föroreningar, men dessa avser andra miljöfrågor och sammanfaller inte med de 
miljökvalitetsnormer som finns i badvattendirektivet. Direktivet, tillsammans med de 
tillägg som föreslogs 1994, kommer att kvarstå som fristående rättsakt, men de åtgärder 
som medlemsstaterna vidtar i syfte att förbättra badvatten kommer att samordnas med det 
integrerade åtgärdsprogrammet enligt ramdirektivet. 
1.3 Direktivet om farliga ämnen (76/464/EEG)23 
Mål - Att kontrollera föroreningen av ytvattnet genom farliga ämnen. 
Huvudinnehåll - Direktivet gäller allt ytvatten och kräver att medlemsstaterna kontrollerar 
utsläpp av ett antal ämnen (dessa listas i en bilaga till direktivet), främst genom tillstånd 
som ges till industrianläggningar och förbättrad hantering av avloppsvatten från 
tätbebyggelse. Villkoren för tillstånd för farligare ämnen (de som finns upptagna i lista 
1) fastställs på gemenskapsnivå genom flera "dotterdirektiv" (82/176/EEG24, 
83/513/EEG25, 84/156/EEG26, 84/491/EEG27 och 86/280/EEG28). Direktivet innehåller två 
metoder för att fastställa villkoren. Medlemsstaterna kan välja mellan att använda 
gränsvärden för utsläpp som baseras på bästa tillgängliga teknik eller också kan de basera 
sina tillstånd på de gränser som krävs för att klara specificerade "kvalitetsmål" som avser 
den mottagande vattenmassan. Medlemsländerna ansvarar själva för ämnena i lista 2, för 
vilka de måste upprätta program i syfte att minska halterna. Kommissionen rapporterade 
om genomförandet av detta direktiv 199329. 
Kommentarer - Direktivet har bidragit till förbättrad ytvattenkvalitet inom gemenskapen, 
men är ganska gammalt. Det har visat sig både arbetsamt och tidskrävande att ta fram 
"dotterdirektiv" för ämnena i lista 1, medan insatserna från från de flesta medlemsländer 
föratt ta fram åtgärdsprogram för ämnen i lista 2 har varit försumbara. Direktivet har 
kritiserats för att det inte behandlar den ständigt växande listan över ämnen som eventuellt 
kan ge anledning till oro och för att inget sägs om ackumulerade toxiska effekter. 
Kritiken besvaras till stor del i det föreslagna direktivet om förebyggande och minskning, 
i integrerad form, av föroreningar (IPPC), även om kontroll av något slag av de företag 
som inte täcks av IPC fortfarande kommer att krävas. Direktivet kommer att ses över mot 
23 
24 
25 
26 
27 
28 
29 EGT nr L 129, 18.5.1976, s. 23. 
EGT nr L 81, 27.3.1982, s. 29. 
EGTnr L291, 24.10.1983, s. 1. 
EGT nr L 74, 17.3.1984, s. 49. 
EGT nr L 274, 17.10.1984, s. 11. 
EGTnr L 181,4.7.1986, s. 16. 
Administrativa strukturer och genomförande av gemenskapsdirektiven om utsläpp av farliga ämnen 
i vatten. Ännu ej publicerad. 
19 
bakgrund av direktivet om förebyggande och minskning, i integrerad form, av 
föroreningar, när detta har antagits, och i samband med att det nya ramdirektivet tas fram. 
1.4 Beslutet om informationsutbyte (77/795/EEG)H) 
Mål - Att bidra till att ge en överblick över kvaliteten och kvantiteten på flodvatten inom 
gemenskapen i syfte att tillhandahålla information vid formuleringen av politiken. 
Huvudinnehåll - I beslutet fastställs ett nätverk på 124 övervakningspunkter (i de 
dåvarande tolv medlemsstaterna) med 19 olika övervakningsparametrar. 
Informationsutbyte sker mellan medlemsländerna och kommissionen offentliggör en 
sammanställning31. 
Kommentarer - Det här beslutet var ett lovvärt försök att försöka få en överblick över 
vattenmiljöns tillstånd i gemenskapen, men dess roll anses nu ha övertagits av Europeiska 
miljöbyrån och av olika övervakningskrav i efterföljande direktiv. Det kan finnas ett visst 
värde i att fortsätta uppgiftsserierna som byggts upp sedan förslaget trädde i kraft, men 
kommissionen anser att det i så fall skulle vara lämpligare att infoga de olika 
övervakningskraven i ramdirektivet. 
1.5 Sötvattendirektivet (78/659/EEG)"2 
Mål - Att skydda sötvatten som ger, eller borde kunna ge livsbetingelser för fisk, särskilt 
för de arter som fiskas kommersiellt eller för fritidsändamål. 
Huvudinnehåll - I direktivet krävs att medlemsstaterna skall bestämma vilka vatten som 
skall betecknas som fiskevatten, fastställa kvalitetsnormer för dem, övervaka vattnen och 
ta fram program för minskad förorening för att säkerställa att kvalitetsnormerna uppnås. 
Under 199533 rapporterade kommissionen om genomförandet av det här direktivet. 
Kommentarer - I direktivet ges medlemsstaterna frihet att själva bestämma vilka vatten 
som skall betecknas som fiskevatten och direktivet genomförs därför på mycket olika sätt 
inom gemenskapen. Det kan i och för sig hävdas att det inte finns något behov av krav 
som fastställs på gemenskapsnivå. Direktivet har dock i vissa medlemsländer varit 
värdefullt i fråga om att få igenom förbättringar av relevanta vatten. Enligt kommissionen 
bör den insatsen inte förbigås. I det befintliga förslaget från kommissionen till direktivet 
om ekologisk vattenkvalitet föreslås allmänna krav för skyddet av ytvatten som miljö 
inklusive dess förmåga att ge förutsättningar för fiskliv och man avsåg att de värdefulla 
inslagen i sötvattendirektivet skulle infogas i de kraven. Ramdirektivet skulle omfatta 
huvuddelarna av förslaget om ekologisk vattenkvalitet och sötvattendirektivet kan därför 
avskaffas utan att miljöstandarderna sänks. 
30 
31 
32 
33 EGT nr L 334, 24.12.1977, s. 29. 
Kvaliteten på sött ytvatten, ISBN 92-826-9396-1. 
EGTnr L 222, 14.8.1978, s. 1. 
Kvaliteten på sötvatten för fisk och på skaldjursvatten, ISBN 92-826-9111-X. 
20 
1.6 Direktivet om skaldjursvatten (7W923/EEG)-4 
Mål - Att skydda kustvatten och bräckt vallen i syfte all gynna skaldjurspopulationer och 
att förhindra nedsmittning av skaldjuren. 
Huvudinnehåll - Direktivet liknar till formen sötvattendirektivet, men innehåller också 
vissa särskilda krav för specifika utsläpp i skaldjursvatten. Kommissionen rapporterade 
om genomförandet av det här direktivet vid samma tidpunkt och i samma rapport som 
sötvattendirektivet. 
Kommentarer - Inte alla, men många, av kommentarerna om sötvattendirektivet gäller 
även direktivet om skaldjursvatten. Det finns dessutom ett direktiv (91/492/EEG) som 
fastställer hälsovillkoren för produktion och utsläppande på marknaden av levande 
tvåskaliga blötdjur35. Direktivet om skaldjursvatten kan därför upphävas utan att 
miljöstandarderna sänks. 
1.7 Grundvattendirektivet (80/68/EEG)36 
Mål - Att kontrollera grundvattenföroreningen av farliga ämnen. 
Huvudinnehåll - l direktivet krävs att medlemsstaterna skall kontrollera det direkta och 
indirekta utsläppet av vissa ämnen (dessa listas i en bilaga till direktivet), främst genom 
ett system med godkännanden för direkta utsläpp. Medlemsstaterna skall övervaka 
överensstämmelsen med villkoren för godkännande och påverkan på grundvatten. 
Kommentarer - Direktivet började som ett "systerdirektiv" till direktivet om farliga ämnen 
och var utformat för att samma regler skulle gälla för grundvattenskydclet. Sedan det 
antogs har det visat sig att de långsiktiga problemen för grundvattnet alltmer hänger 
samman med föroreningar från spridda källor och med ohållbara vattenavrinningsnivåer, 
två problem som inte täcks tillräckligt av direktivet. Kommissionen arbetar för närvarande 
med ett åtgärdsprogram för grundvattnet som behandlar samtliga problem i sammanhanget 
och där de åtgärder som krävs på lokal, nationell och gemenskapsnivå anges. På 
gemenskapsnivå kommer en fullständig omarbetning av grundvattendirektivet att föreslås. 
För att det skall ske en bättre integration av grundvatten- och ytvattenskydd skulle 
omarbetningen av grundvattendirektivet infogas i det nya ramdirektivet som täcker alla 
gemenskapsvatten och det ursprungliga direktivet bör därför upphävas. 
1.8 Dricksvattendirektivet (80/778/EEG) 37 
Mål - Att skydda människors hälsa genom att fastställa stränga kvalitetskrav för vatten 
som är avsett av konsumeras av människor. 
34 
35 
36 
37 EGT nr L 281, 10.11.1979, s. 47. 
EGTnr L 268,24.9.1991, s. 1. 
EGTnr L 20, 26.1.1980, s. 43. 
EGT nr L 229, 30.8.1980, s. 11. 
21 
Huvudinnehåll - I direktivet krävs att medlemsstaterna fastställer stränga 
kvalitetsstandarder för fler än 60 parametrar, att de övervakar dricksvattenkvaliteten och 
att de vidtar nödvändiga åtgärder för att säkerställa att de fastställda värdena inte 
överskrids. Under 1995 offentliggjorde kommissionen ett förslag till ändring av 
direktivet38. Detta behandlas för närvarande av rådet och parlamentet. 
Kommentarer - Direktivet har haft mycket stort inflytande och anses allmänt ha varit den 
drivande kraften bakom den generella förbättring av dricksvattnet som skett inom 
gemenskapen under det senaste årtiondet. Regeringar och vattenleverantörer har i 
direktivet haft en stabil och förutsägbar bas för sina investeringsprogram. Konsumenterna 
kan nu förvänta sig att få vatten som klarar de kvalitetsnormer som gäller inom 
gemenskapen. Direktivet skiljer sig åt från andra delar av vatten lagstiftningen på så vis 
att det anger produktstandarder. Direktivet bör inte infogas i ramdirektivet, utan bör vara 
fristående, och arbetet med att anta kommissionens förslag till översyn av direktivet bör 
fortsätta. 
.9 Direktivet om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse (91/271/EEG) 39 
Mål - Att minska föroreningen av ytvatten med näringsämnen (särskilt nitrater och 
fosfater) från avloppsvatten från tätbebyggelse som är en av de största källorna till 
förorening med näringsämnen och följaktligen till övergödning. Ett annat mål är att 
minska nitratkoncentrationen i vatten som avleds för att användas som dricksvatten. 
Huvudinnehåll -1 direktivet fastställs villkoren för insamling, behandling och utsläpp av 
avloppsvatten från tätbebyggelse och från vissa industrisektorer. Vidare fastställs en 
tidsplan för inrättandet av insamlingssystem och behandlingsanläggningar för 
avloppsvatten samt den behandlingsnivå som krävs för anläggningarna. Tidsplanen och 
kraven varierar beroende på tätortens storlek och på hur pass känsliga de mottagande 
vattnen är, vilket måste fastställas genom kontroller. 
Kommentarer - Direktivet håller för närvarande på att genomföras och det är för tidigt 
för att kunna bedöma om de normer som krävs är tillräckliga för att klara problemet. 
Direktivet är ett bra exempel på hur de bägge metoderna miljökvalitetsmål och 
gränsvärden för utsläpp kan kombineras. Det ger ett gott miljöskydd samtidigt som de 
begränsade ekonomiska resurserna används pä ett effektivt sätt. Kommissionen kan 
komma alt föreslå ändringar för att säkerställa samstämmighet med övervaknings- och 
programkraven i ramdirektivet. 
40 1.10 Nitratdirektivet (91/676/EEG) 
Mål - Att fungera som komplement till direktivet om rening av avloppsvatten från 
tätbebyggelse genom att reglera nitratföroreningar från jordbruket som är ytterligare en 
stor källa till nitratföroreningar. 
38 EGT nr C 131,30.5.1995, s. 5. 
39 EGT nr L 135,21.5.1991, s. 40. 
40 EGT nr L 375, 31.12.1991, s. 1. 
22 
Huvudinnehåll Direktivet innehåller ett allmänt krav pä medlemsstaterna att ta fram och 
stödja regler för goda brukningsmetoder i syfte att minska nilralutsläppen frän jordbruk 
till yt- och grundvatten. Direktivet innehåller övervakningskrav, och pä områden' som 
identifierats som känsliga för nitratföroreningar fastställer det ätgärdsprogram med 
rättsliga begränsningar för brukningsmetoder tillsammans med begränsningar av 
spridningen av organiskt gödsel. 
Kommentarer - Liksom direktivet om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse håller 
detta direktiv på att genomföras. Det kan vara värt att notera att flera medlemsländer inte 
lyckats klara kraven på utsatt tid. Återigen i likhet med direktivet om rening av 
avloppsvatten från tätbebyggelse kombinerar nitratdirektivet de bägge metoderna 
miljökvalitetsmål och gränsvärden för utsläpp när det gäller vattenförvaltning och kräver 
kraftfullare åtgärder när det är befogat. Kommissionen kan komma att föreslå ändringar 
för att säkerställa samstämmighet med övervaknings- och programkraven i ramdirektivet. 
1.11 Det föreslagna direktivet om ekologisk vattenkvalitet (KOM (93) 680 slutlig)4* 
Mål - Att upprätthålla och förbättra livsbetingelserna i ytvatten, och därigenom förbättra 
kvaliteten på sådana vatten i allmänhet och att öka deras potentiella värde som 
dricksvattenkälla och för andra ändamål samt att öka deras värde som rekreationsresurs. 
Huvudinnehåll - I det föreslagna direktivet skulle det krävas av medlemsstaterna att de 
övervakar det ekologiska tillståndet hos ytvattnen, identifierar föroreningskällor eller 
negativa effekter på människan, fastställer "operationella mål" för hur "god ekologisk 
kvalitet" skall uppnås och genomför "integrerade program" i syfte att uppnå dessa mål. 
Det föreslagna direktivet omfattar även krav på synpunkter från allmänheten på innehållet 
i de integrerade programmen. Förslaget behandlas för närvarande av rådet och 
parlamentet. 
Kommentarer - Kommissionen anser att den allmänna strukturen på förslaget till 
ekologisk vattenkvalitet även skulle vara lämplig för ramdirektivet om vattenresurser. Det 
skulle innebära att man kommer att vara tvungen att helt omforma förslaget. 
Kommissionen avser därför att lämna ett förslag till ett nytt ramdirektiv och samtidigt dra 
tillbaka det nuvarande. Det nya förslaget skulle utvidga ramdirektivet om ekologisk 
vattenkvalitet så att det täcker olika användningsområden för vattnet, täcker grundvatten 
och ytvatten samt omfattar kvalitets- och kvantitetsfrågor. 
2. Närbesläktad EG-lagstiftning 
Nedan följer en lista över de delar i lagstiftningen som har ett mindre direkt inflytande 
på vattenförvaltningsfrågor eller som bara delvis behandlar sådana frågor. 
41 EGT nr C 222, 10.8.1994, s. 6. 
23 
2.1 • Direktivet om avloppsslam (86/278)42 
Mål - Att reglera användningen av avloppsslam i jordbruket för att förhindra skadliga 
effekter på marken, växtlighet, djur och människan. 
Huvudinnehåll - I direktivet fastställs gränsvärden för tungmetallkoncentrationer i slam 
som skall spridas på åkermark och de maximala årliga kvantiteterna av dessa metaller som 
får tillföras marken med beaktande av gränsvärdena för tungmetallkoncentrationerna i 
marken. I direktivet anges även villkoren för slamspridning som behandling, 
användningsperioder och vilka försiktighetsåtgärder som skall vidtas. 
Kommentarer - Huvudmålet för det här direktivet är markskydd, men indirekt hindrar det 
även förorening av grundvattnet. Kommissionen anser att användningen av avloppsslam 
förmodligen kommer att öka inom de närmaste åren av skäl som t.ex. genomförandet av 
direktiv 91/271/EEG om avloppsvatten från tätbebyggelse, antagandet av direktivet om 
nedgrävning av sopor (planerat till september 1996) och avfallsstrategin (nedgrävningen 
av sopor blir allt mindre accepterad, slambränning med energi utvinning är inte möjlig). 
Följaktligen överväger kommissionen en översyn av det direktivet. 
43 2.2 Rapporteringsdirektivet (91/692/EEG) 
Mål - Att förenkla och samordna de skyldigheter som medlemsstaterna, enligt flera 
direktiv, har att avge regelbundna genomföranderapporter till kommissionen. 
Huvudinnehåll - I direktivet fastställs en treårig rapportcykel för ett antal direktiv som 
för varje cykel täcker lagstiftning som rör vatten, luft och avfall. Vattenrapporten täcker 
ytvattendirektivet, direktivet om farliga ämnen (med "dotterdirektiv"), sötvattendirektivet, 
direktivet om skaldjursvatten, grundvattendirektivet och dricksvattendirektivet. 
Kommentarer - I rapporteringsdirektivet erkänns behovet av att samordna vissa av 
åtgärderna i de olika delarna av lagstiftningen genom att samla de flesta 
rapportskyldigheter i en enda lagstiftning. Inom vattensektorn kommer många av 
direktiven som rapporterar via rapporteringsdirektivet att avskaffas eller infogas i 
ramdirektivet. Rapporteringsskyldigheten i ramdirektivet kommer att infogas i 
rapporteringsdirektivets treårscykel. Därför avser inte kommissionen att föreslå några 
större ändringar av rapporteringsdirektivét. 
2.3 Det föreslagna direktivet omförebyggande och minskning, i integrerad form, av 
föroreningar (KOM (93) 423 slutlig)44 
Mål - Att förhindra eller minimera förorening av vatten, luft och mark från stora 
förorenande industrier. 
42 
43 
44 EGTnr L 181, 8.7.1986, s. 6. 
EGT nr L 377, 31.12.1991, s. 48. 
EGT nr C 311, 17.11.1993, s. 6 och C 165, 1.7.1995, s. 9. 
24 
Huvudinnehåll - I det föreslagna direktivet skulle det krävas av de behöriga 
myndigheterna i medlemsstaterna att de ger integrerade tillstånd till industriverksamheter 
som täcker utsläpp i vatten, i luften och till marken. Tillstånden skulle omfatta 
utsläppsbegränsningar av föroreningar baserade pä "bästa tillgängliga teknik" och med 
beaktande av lokala miljömässiga och tekniska överväganden. Alla befintliga 
utsläppsgränser och miljömål inom gemenskapen mäste uppfattas som minimikrav. 
Förslaget behandlas för närvarande av rådet och parlamentet. Rådet intog en gemensam 
ståndpunkt den 27 november 199545. 
Kommentarer - Syftet med det föreslagna direktivet är att integrera kontrollen av 
föroreningar från de industrier som förorenar mest för att säkerställa en enhetlig strategi 
för utsläpp i vatten, i luften och till marken. Det är ett logiskt och förnuftigt förslag, men 
det innebär med nödvändighet att lagstiftningen inte begränsas till enbart 
vattenskyddsområdet. Det finns därför inga fördelar med att försöka integrera förslaget 
i något ramdirektiv om vatten förutom att man säkerställer samstämmighet mellan 
förslagen och att hänvisningar som kan visa sig nödvändiga eller användbara inkluderas. 
2.4 Direktivet om växtskyddsmedel och det föreslagna biociddirektivet (91/414/EEG, 4(\ 
KOM (93) 35lr och (95) 387 - COD 465'H) 
Mål - Att reglera utsläppandet på marknaden av växtskyddsmedel för att bl.a. säkerställa 
att användningen av dem inte leder till att grund- eller ytvattnct förorenas. Det föreslagna 
direktivet om biocider är utformat för att fungera på samma sätt för biocider. 
Huvudinnehåll - I direktivet om växtskyddsmedel krävs godkännande för alla 
växtskyddsmedel, bl.a. i syfte att säkerställa att de uppfyller vissa grundläggande kriterier 
som fastställs i direktivet och de anslutande direktiven om enhetliga principer49. Det 
omfattar även krav på märkning och förpackning av sådana produkter. Liknande krav 
föreslås i biociddirektivet. 
Kommentarer - Dessa direktiv behandlar ämnen av stor vikt som direkt påverkar 
vattenkvalitetsförvaltningen. Eftersom även andra frågor tas upp i direktiven kan de inte 
infogas i någon vattenlagstiftning, men man måste ändå säkerställa den inbördes 
överensstämmelsen. 
2.5 Direktivet om tvätt- och rengöringsmedel (73/404/EEG™ och 73/405/EEG5') 
Mål - Att minska föroreningar i floder av löddrande, beständiga tvätt- och 
rengöringsmedel. 
45 
46 
47 
48 
49 
50 
51 Ännu ej offentliggjord i EGT. 
EGTnr L 230, 19.8.1991, s. 1. 
EGT nr C 239, 5.9.1993, s. 1. 
EGT nr C 261, 6.10.1995, s. 5. 
EGT nr L 227, 1.9.1994, s. 3. 
EGTnr L 347, 17.12.1973, s. 51. 
EGTnr L 347, 17.12.1973, s. 53. 
25 
Huvudinnehåll - 1 direktivet fastställs egenskapsnormer för tvätt- och rengöringsmedel 
som säljs inom gemenskapen, i vilka det krävs att de skall vara biologiskt nedbrytbara till 
90 %. Kommissionen går för närvarande igenom direktiven för att ändra och förbättra 
bedömningsmetoderna. 
Kommentarer - Det här är två ganska gamla rättsakter som rör en särskild fråga som 
egentligen bäst behandlas genom produktstandarder. 
2.6 Direktivet om risker för storolyckor (82/501/EEG) 52 
Mål - Att minimera förekomsten av och påverkan från större olyckor på människor och 
miljön. 
Huvudinnehåll - l direktivet fastställs krav på anläggningar och inrättningar där en 
storolycka skulle kunna orsaka allvarlig skada på människor eller miljön. Kraven täcker 
identifiering av risker, kontroll av risker och åtgärder som skulle lindra effekterna av en 
storolycka. 
Kommentarer - Det här är ett allmänt direktiv om risker vid storolyckor som föreskriver 
relevanta kontroller för skydd av människor och miljön pä ett allmänt sätt. Åtgärderna 
gäller förorening av vatten vid storolyckor pä samma sätt som vid andra typer av 
storolyckor. Det finns ingen anledning att integrera direktivet i vattenramdirektivet i sig, 
förutom i syfte att säkerställa samstämmigheten mellan dessa områden. 
2.7 Direktiven om livsmiljö och vilda fåglar (92/43/EEGu och 79/409/EEG54) 
Mål - Att säkerställa biologisk mångfald inom gemenskapen. 
Huvudinnehåll - I direktivet krävs urval av skyddade områden och lämplig förvaltning 
av dessa. Direktivet omfattar förhindrande av föroreningar och i förekommande tall 
underhåll av vattennivåer och -kvalitet. 
Kommentarer - I de integrerade vattenförvaltningsplaner som krävdes i ramdirektivet 
skulle man behöva erkänna områden som utformats i enlighet med dessa direktiv och 
liknande nationell lagstiftning. 
2.8 Direktivet om bedömning av miljöpåverkan (85/37/EEG^) 
Mål - Att säkerställa att det görs en bedömning av miljöpåverkan från nya 
utvecklingsprojekt innan planeringsgodkännande ges. 
Huvudinnehåll - I direktivet krävs att vissa projekt som förmodas ha betydande 
miljöpåverkan bör bedömas utifrån hur de påverkar olika miljöfaktorer (inklusive bl.a. 
52 
53 
54 
55 EGT nr L 230, 5.8.1982, s. 1. 
EGT nr L 206, 22.7.1992, s. 7. 
EGT nr L 103,25.4.1979, s. 1. 
EGT nr L 175,5.7.1985. s. 40. 
26 
människan, flora, fauna och vatten). De behöriga myndigheterna måste beakta all sådan 
information tillsammans med åsikter från allmänheten och berörda organ innan man 
beviljar utvecklingsgodkännande. 
Kommentarer - Kommissionen har föreslagit en ändring av direktivet (KOM (93) 575, 
slutlig56) som är utformat för att utvidga bilagornas räckvidd. Rådet intog en gemensam 
ståndpunkt om det här förslaget den 18 december57. Kommissionen har också för avsikt 
att utarbeta ett förslag i syfte att utvidga principerna i direktivet om bedömning av 
miljöpåverkan till att även omfatta påverkan från planer och program som har speciell 
betydelse för miljön. 
2.9 Lagstiftning som täcker klassijicering, märkning och riskbedömning av kemikalier 
Mål - Att utvärdera risken och reglera utsläppandet på marknaden av industriella ämnen 
som kan orsaka förorening. 
Huvudinnehåll - Lagstiftningen omfattar flera direktiv och förordningar som fastställer 
ramkraven för klassificering och märkning av farliga ämnen (67/548/EEG58, 793/93/EG59, 
78/631/EEG60 och 88/379/EEG61). Den omfattar även två rättsakter om riskutvärdering av 
nya och befintliga kemikalier (direktiv 93/67/EEG62 och förordning 1488/9463). Den 
information och de testresultat av utvärderingen som följer av den här lagstiftningen 
utlöser ofta åtgärder i annan lagstiftning som reglerar förorening, inklusive förorening av 
vatten och vattenekosystem. 
Kommentarer - Den här lagstiftningen påverkas inte av de frågor som diskuteras i detta 
meddelande. 
3. Övrig gemenskapspolitik som påverkar vattentorvaltningsfrågor 
Förutom ovanstående lagstiftning finns det naturligtvis flera politiska beslut på europeisk, 
nationell och regional nivå som kan ha ett stort inflytande på vattenförvaltningen. Inom 
miljöpolitiken kommer lagstiftning om luftkvalitet och avfall samt övergripande åtgärder 
som har att göra med integrerade initiativ eller nya typer av åtgärder, etc. att ha stort 
inflytande. Även övriga områden som industripolitik, regionalpolitik, transportpolitik, 
energipolitik och planering av markanvändning är viktiga. De tvä viktigaste områdena är 
den gemensamma jordbrukspolitiken och den gemensamma fiskeripolitiken. Enligt 
Romfördraget (artikel 130r) skall miljöpolitiken integreras helt och hållet i gemenskapens 
övriga politik. Den principen har fått bättre fäste inom vissa områden än inom andra och 
kräver kontinuerliga insatser. 
56 
57 
58 
59 
60 
61 
62 
63 EGT nr C 130, 12.5.1994, s. 8. 
Ännu inte publicerad. 
EGTnr L 196, 16.8.1967, s. 1. 
EGTnr L 84, 5.4.1993, s. 1. 
EGT nr L 206, 29.7.1978, s. 13. 
EGT nr L 187, 16.7.1988, s. 14. 
EGT nr L 227, 8.9.1993, s. 9. 
EGT nr L 161,29.6.1994, s. 3. 
27 
En grundläggande del av den integrerade vattenförvaltningen är att påverkan från och 
vattenbehovet vid all verksamhet inom dessa områden mäste beaktas. Ramdirektivet 
kommer att innehålla en sådan bedömning som ett baskrav enligt direktivet. 
Dessutom har kommissionen inom ramen för sin forskningspolitik inrättat en arbetsgrupp 
för. vattenmiljöfrågor. 
28 

BSN 1024-4506 
KOM(96) 59 slutlig 
DOKUMENT 
SV 14 
Katalognummer : CB-CO-96-082-SV-C 
ISBN92-78-00894-X 
Byrån for Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg