Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om:

- "Förslag till rådets förordning (EG) om ändring av förordning (EEG) nr 1766/92 om den gemensamma marknaden för spannmål och om upphävande av förordning (EEG) nr 2731/75 om fastställande av standardkvaliteter för vanligt vete, råg, korn, majs och durumvete", och - "Förslag till rådets förordning (EG) om upprättande av ett stödsystem för producenter av vissa jordbruksgrödor" () (98/C 284/11)

Den 4 juni 1998 beslutade rådet i enlighet med artiklarna 43 och 198 i EG-fördraget att rådfråga Ekonomiska och sociala kommittén om ovannämnda förslagen.

Sektionen för jordbruk och fiskeri, som ansvarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 16 juni 1998. Föredragande var Jean-Paul Bastian.

Vid den 356:e plenarsessionen den 1-2 juli 1998 (sammanträdet den 1 juli) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 98 röster för, 33 emot och 15 nedlagda röster.

1. Allmänna synpunkter

1.1. Kommittén erinrar om den strategiska betydelse som jordbruksgrödorna (spannmål, oljeväxter och proteingrödor) har för EU. Uppgifterna i bilaga 1 beskriver situationen väl.

1.2. Kommittén anser att EU bör fortsätta försöken att återerövra den inre marknaden inom denna sektor (särskilt vad beträffar djurfoder) samt att skapa en livsmedelsreserv och lägga upp en strategisk plan i syfte att kunna utnyttja de tillfällen som ges på de internationella marknaderna på grund av:

- en växande världsbefolkning;

- en ökning av köpkraften (bland annat i utvecklingsländerna);

- en ökad världsefterfrågan på kött (framför allt i Sydostasien) som borde föra med sig en ökad efterfrågan på spannmål samt oljeväxter och proteingrödor.

1.2.1. Kommittén är medveten om de begränsningar som jordbruksavtalet i Uruguayrundan, undertecknat 1994 i Marrakech, innebär för den europeiska produktionen av jordbruksgrödor och framför allt när det gäller gemenskapens export av spannmål. Kommittén vet också att de kommande multilaterala jordbruksförhandlingarna inom WTO kan komma att avsevärt skärpa dessa begränsningar (strävan att sänka tullar och/eller ökning av tullkvoter, nedskärningar i den subventionerade exporten, nedskärning av den interna stödet som är "kopplat" till produktionen m. m.). Förhandlingarna kommer att äga rum under en period som är avgörande för gemenskapens jordbruk, vilket redan har att anpassa sig till effekterna av Marrakechavtalet samt förbereda utvidgningen till länderna i Öst- och Centraleuropa.

1.3. Kommittén anser dock rent generellt att det krävs en nyordning av den gemensamma marknadsorganisationen inom spannmålssektorn samt en förändring av systemet för stöd till producenter av vissa jordbruksgrödor, så att de berörda producenterna kan anpassa sig till den nya ekonomiska och internationella miljön.

1.3.1. Likväl anser kommittén, som den uttalat i yttrandet () över jordbruksaspekterna av Agenda 2000 (punkten 3.1.3), att EU måste kämpa för den egna modellen för jordbruksutveckling och bekräfta detta vid de kommande internationella förhandlingarna. Kommittén anser därför att nästa reform av GJP bör ge EU anledning att markera en vilja att respektera sina internationella åtaganden, samtidigt som gemenskapsproduktionens särskilda karaktär och verktygen för jordbrukspolitiken bibehålls.

1.4. Kommittén vill framhålla att de kommande WTO-förhandlingarna inte kommer att bli de sista. Man bör komma ihåg att skapandet av WTO inneburit att förhandlingsrundor inte längre kommer att äga rum: de internationella handelsförhandlingarna kommer hädanefter att äga rum kontinuerligt. Vidare kommer utvidgningen till länderna i Öst- och Centraleuropa utan tvivel att innebära att EU ser över sina internationella åtaganden.

1.4.1. Nästa reform av GJP måste i första hand utformas i ljuset av EU:s egna intressen och tidsgränser avseende perioden 2000-2006. EU kan till exempel med rätta försvara sin egen idé om en frikoppling av stöden och vägra att gå med på ett totalt borttagande av exportbidrag, såsom kommittén framhållit i yttrandet över jordbruksaspekterna av Agenda 2000 (punkten 3.1.4).

1.4.2. Det är på grundval av reformen som kommer att antas år 2000 som EU bör förhandla fram sina internationella åtaganden för denna period, så att unionen inte försätter sig i ett läge där den måste betala två gånger. Enligt kommittén gäller denna dynamiska syn på de kommande förhandlingarna såväl för spannmål samt oljeväxter och proteingrödor som för andra produktionssektorer i EU, framför allt nötkött och mjölk.

1.5. Inom jordbruksgrödesektorn menar kommittén att den europeiska jordbruksmodellen måste vidmakthållas genom följande åtgärder:

- en aktiv och skyddsinriktad gemensam marknadsorganisation bör bibehållas för de berörda jordbrukarna och denna bör säkerställa att ett jämviktsläge råder på marknaden, att priserna förblir stabila, att tillförseln till den inre marknaden kvalitativt och kvantitativt fungerar på ett regelbundet sätt (särskilt viktigt för livsmedelsindustrin i ledet efter produktionen) och att EU finns med på den internationella marknaden;

- en jämvikt bör bibehållas i produktionen av vegetabilier, vilket bör ske med hjälp av stöd till bristgrödorna;

- miljön bör skyddas;

- producenternas inkomster bör bibehållas.

1.5.1. Beträffande denna sista punkt befarar kommittén den samlade effekten av kommissionens förslag: sänkning av de institutionella priserna, partiell kompensation, fastställande av en övre gräns, variationer i stödet från medlemsstaterna, stöd som villkoras med hänsyn till sysselsättning och miljö. Under dessa förhållanden befarar inte kommittén, i motsats till kommissionen, att producenterna av spannmål samt av oljeväxtfrö och proteingrödor kommer att "överkompenseras". Kommittén kräver därför att sänkningen av de institutionella priserna skall kompenseras fullt ut.

1.5.2. Kommittén anser tvärtom att EU bör föra logiken med kompensationsbetalningarna som infördes 1992 ett steg vidare. Enligt kommittén bör EU helt kompensera de nya prissänkningar inom sektorn för jordbruksgrödor som skall beslutas.

1.5.3. Kommittén vill för övrigt varna kommissionen för risken att den gemensamma jordbrukspolitiken på nytt blir en rent nationell angelägenhet, vilket kan bli följden av att medlemsstaterna vidtar nya stödåtgärder och av att det införs sysselsättnings- och miljövillkor för stöden.

2. Sektorsanknutna synpunkter

2.1. Spannmål

2.1.1. Kommittén delar kommissionens strävan att se till att framför allt EU:s spannmålspriser är konkurrenskraftiga, även på världsmarknaden. Kommittén anser att EU måste se till att den kan förse den egna marknaden samt förbli en huvudaktör på en expanderande världsmarknad för spannmål.

2.1.2. I ett läge då exportbidragen minskar anser kommittén att skillnaden mellan EU:s institutionella priser (som ofta används som referensvärde när priserna på den inre marknaden fastställs) och de priser som förekommer på världsmarknaden inte kan vara för stor under en längre tid.

2.1.3. Kommittén anser emellertid att den gemensamma marknadsorganisationen (GMO) inom spannmålssektorn inte enbart att avsedd att bli en "exportmaskin" för EU. Förutom uppgiften att reglera marknaden har GMO också som målsättning att skydda producenterna mot prisfluktuationerna på världsmarknaden (synnerligen lättrörliga när det gäller spannmål) och att garantera att producenternas inkomster förblir stabila. Kommittén erinrar om att en stark och aktiv GMO utgör en extra garanti för att medelstora spannmålsjordbruk skall kunna fortleva inom EU.

2.1.4. I enlighet med kommitténs yttrande om jordbruksaspekterna av Agenda 2000 (punkten 3.1.3) anser kommittén att EU inte behöver sänka interventionspriserna med 20 % på spannmål för att göra dem mer konkurrenskraftiga på världsmarknaden samt för att exportera med en så liten användning av exportbidrag som möjligt. Unionen bör även fortsättningsvis skydda producenterna mot lättrörliga världsmarknadspriser.

2.1.5. Kommittén anser att sänkningen bör klart begränsas till det som är absolut nödvändigt för att återföra interventionspriset till den nivå för världsmarknadspriserna som konstaterats under de senaste åren (jämför bilaga 2).

2.1.6. Vad särskilt majs beträffar kan kommittén inte godta kommissionens förslag att helt ta bort de särskilda basarealerna för majs som används för beräkning av de regionala avkastningarna, på grundval av vilka kompensationsbetalningarna beräknas (). Kommittén beklagar att kommissionen inte tagit hänsyn till de speciella förhållanden som råder för majs och uppmanar medlemsstaterna att bibehålla flexibilitet när det gäller att fastställa avkastningen för majs så att jämvikten i produktionen bibehålls och tillförseln till förädlingsanläggningar (särskilt stärkelsefabriker) säkerställs.

2.1.7. Kommittén noterar vidare att kommissionen förutser att exportavgifterna bibehålls i syfte att säkerställa tillförseln till inre marknaden på fördelaktigast möjliga villkor för avnämarna i EU, när världsmarknadspriserna är högre än den inre marknadens. Det skulle ankomma på kommissionen att fritt bedöma huruvida en exportavgift skall införas eller ej. Enligt logiken i den liberalisering av marknaden som kommissionen föreslår anser kommittén att en exportavgift endast skall påföras i lägen då världsmarknadspriserna ökat kraftigt. Kommittén föreslår således att man fastställer en tröskel för påförande av exportavgifter. Ju lägre det planerade "säkerhetsnätet" för den reformerade GMO är desto högre bör tröskeln vara.

2.1.8. Kommittén framhåller på samma sätt att i enlighet med den nya, mer liberala inriktningen av GMO bör exportlicens tilldelas automatiskt i händelse av export utan bidrag.

2.2. Oljeväxter

2.2.1. Kommissionen föreslår att stödet till oljeväxter skall justeras till spannmålssektorns nivå, med en ersättning om 66 ecu per ton (det vill säga en sänkning med 30 % jämfört med dagens stödnivå). Genom att slopa det särskilda oljeväxtstödet hoppas kommissionen framför allt att EU skall slippa de begränsningar (av produktion och areal) som Blair House-avtalet föreskrivit.

2.2.2. I kommitténs yttrande om jordbruksaspekterna av Agenda 2000 gjordes bedömningen att de europeiska oljeväxtarealerna kan förväntas minska kraftigt, vilket leder till att unionens självförsörjningsgrad sänks betydligt i fråga om oljor och växtprotein. Kommittén understryker än en gång att denna situation skulle vara oacceptabel, när EU i dag bara producerar 25 % av sitt behov av växtprotein i form av oljeväxter och proteingrödor.

2.2.3. Kommittén ogillar kommissionens förslag, som automatiskt leder till att veteodlingen gynnas på oljeväxternas bekostnad om ersättningen är densamma. Vi anser att den prioriterade ställning som växtproteinproduktionen inom EU bör ha tvärtom kräver att man förbättrar dess konkurrenskraft i relation till andra grödor.

2.2.4. För övrigt menar kommittén att den lovvärda strävan att frigöra sig från Blair House-avtalets begränsningar inte får ha den paradoxala konsekvensen att den europeiska arealen understiger de tak som förhandlades fram med Förenta staterna år 1993. I så fall har de europeiska producenterna blivit förda bakom ljuset. Detta skulle vara ännu mindre godtagbart med hänsyn till att USA:s "Fair Act" ger landet möjlighet att bibehålla ett garanterat pris för oljeväxter; via ett "flexibilitetskontrakt" har man också infört ett specifikt stöd till denna produktion som inte fanns tidigare. Enligt kommittén s uppfattning gör EU ett strategiskt misstag genom att avveckla sitt system för oljeväxtstöd när Förenta staterna kräver att stödet skall slopas samtidigt som man i praktiken förstärker det egna stödet.

2.2.5. Kommittén erinrar om att oljeväxterna redan produceras till världsmarknadspriser (de har inga interventionspriser) och därför inte kommer att behandlas under de närmaste internationella förhandlingsomgångarna. Vi anser att det varken är brådskande eller motiverat att reformera denna sektor före år 2006.

2.2.6. Den verkliga utmaningen för denna sektor ligger i att unionen skall utvidgas med de central- och östeuropeiska länderna, som potentiellt är betydande oljeväxtproducenter.

2.2.7. Kommittén rekommenderar följaktligen att unionen justerar oljeväxtstödet till spannmålens nivå först efter en övergångsperiod. Vid de kommande internationella förhandlingarna kan EU meddela Förenta staterna att man avser att frigöra sig från Blair House-avtalet och få garantier för att USA inte överklagar det nya gemenskapssystemet om det leder till en ökning av produktionsarealerna. Vi betraktar detta tillvägagångssätt som säkrare än den modell som kommissionen för närvarande förespråkar och som går ut på att göra Blair House-avtalet ogiltigt genom ett ensidigt europeiskt beslut.

2.2.8. Kommittén är medveten om att unionen bör avveckla sina produktionsstöd ytterligare inför de kommande internationella förhandlingsomgångarna, och föreslår i linje med detta att man planerar för ett tillägg till oljeväxterna när prissänkningen på spannmål fastställts och det stödbelopp som inte är kopplat till odlingarna är känt (i dag 66 ecu i kommissionens förslag). Detta tillägg bör vara lika stort som differensen mellan dagens stöd (94,24 ecu per ton) och det framtida stöd som inte är kopplat till odlingarna ().

2.2.9. Kommittén är beredd att studera alla alternativa lösningar som kommissionen kan föreslå i syfte att befria EU från Blair House-begränsningarna redan från år 2000 samtidigt som oljeväxtarealerna bibehålls (premie för växelbruk inom ramen för miljöprogram för jordbruket, premie för bristgrödor osv).

2.3. Proteingrödor

2.3.1. I syfte att behålla ett samlat grepp för de europeiska proteingrödorna som helhet föreslår kommittén att tillägget för proteingrödor beräknas enligt den metod som rekommenderas för oljeväxterna. Det tillägg på 6,5 ecu per ton som kommissionen föreslagit (det vill säga en minskning med 6 ecu i förhållande till det nuvarande stödet på 78,49 ecu per ton) förefaller i själva verket otillräckligt för att bevara proteingrödornas konkurrenskraft i förhållande till spannmål.

2.3.2. Kommittén begär vidare att kommissionen skall lägga fram förslag om att inrätta en ny plan för proteingrödor inom EU i syfte att säkerställa en beständig odling av dessa växter, som spelar en positiv roll för miljön.

2.4. Durumvete

2.4.1. Kommissionen föreslår att man förlänger det nuvarande systemet som härrör från reformen av GMO för durumvete i oktober 1997. Sänkningen med 20 % av interventionspriset skulle gälla för durumvete som, förutom det generella stödet på 66 ecu per ton, alltjämt skulle åtnjuta ett tillägg till arealersättningen med 344,5 ecu per hektar (eller möjligen ett särskilt stöd på 138,9 ecu per hektar, beroende på det aktuella produktionsområdet) inom den maximala garantiarealen.

2.4.2. Kommittén motsätter sig en sänkning av interventionspriset för durumvete.

2.4.3. En sänkning skulle leda till att gränsskyddet försvagas () samt gynna import av kvalitetsvete från tredje länder som är mer konkurrenskraftiga inom denna nisch (Kanada, Förenta Staterna m. fl.) till förfång för den europeiska produktionen av kvalitetsvete. EU kommer inte att lyckas med att öka exporten på den internationella marknaden, även om interventionspriset på durumvete sänks. Mot bakgrund härav förstår inte kommittén motivet till att detta pris skulle sänkas.

2.5. Potatisstärkelse

2.5.1. Ordningen för potatisstärkelse är automatiskt kopplad till GMO inom spannmålssektorn. Kommissionen föreslår att minimipriset för potatis avsedd för tillverkning av stärkelse skall anpassas till minskningen av spannmålspriset.

2.5.2. Kommittén anser att förslaget är tekniskt motiverat. Emellertid vill den understryka stärkelseordningens särskilda karaktär, eftersom produktionen är kvoterad. Således kan producenterna inte bibehålla sina inkomster genom att öka produktionen, om priset faller och kompensation utgår endast delvis. Kommittén anser därför att full kompensation bör ges för prissänkningen.

3. Andra kommentarer

3.1. Arealuttag

3.1.1. Kommittén godkänner kommissionens förslag att minska det obligatoriska arealuttaget till 0 %, om prissänkningar gör det möjligt att sätta interventionspriset för spannmål i nivå med priserna som gäller på världsmarknaden. I likhet med kommissionen anser kommittén att EU inte kan beröva sig själv möjligheten att tillämpa obligatoriskt arealuttag, som utgör en effektiv mekanism för att styra produktionen och marknaden ().

3.1.2. När det gäller frivilligt arealuttag stöder kommittén att man inför en minimisats samt att det finns möjlighet att införa ett flerårigt arealuttag för en period som inte överstiger fem år. Kommittén finner dock att kommissionens föreslagna andel på 10 % är för hög. Eftersom det ankommer på de enskilda medlemsstaterna att fastställa den maximala arealen för frivilligt uttag, anser kommittén att beslut om minimiarealen borde tas i enlighet med subsidiaritetsprincipen.

3.2. Borttagande av de månatliga uppräkningarna samt senareläggning av stödutbetalning

3.2.1. Kommittén noterar att borttagandet av de månatliga uppräkningarna, och senareläggningen av datum för kompensationsbetalningarna, leder till att priserna sänks med mer än vad kommissionen uppgivit, med ungefär 6 à 7 punkter. Kompensationen är inte heller kopplad till inflationen. Producenternas inkomster kommer att bli desto mer hotade som kommissionen inte tar hänsyn till effekten av dessa två förslag vid beräkningen av den partiella kompensation som man föreslår.

3.2.2. Kommittén motsätter sig bestämt dessa två förslag.

3.2.3. De månatliga uppräkningarna utgör tillägg till priser som beviljas producenter samt organisationer för lagerhållare (kooperativa eller privata) innan produktionen förs ut på marknaden. Kommittén anser att uppräkningarna gör det lättare att reglera den inre marknaden genom mer regelbundna leveranser. De utgör en användbar mekanism för att stabilisera priserna under hela odlingssäsongen och skyddar på så sätt producenternas inkomster. Kommittén begär därför att de månatliga uppräkningarna skall bibehållas.

3.2.4. Kommittén anser vidare att kompensationsbetalningar till producenterna inte bör senareläggas. Kommissionen föreslår att utbetalningarna, som för närvarande görs mellan den 15 oktober och den 31 december, skall skjutas fram till mellan den 1 januari och den 31 mars. Kommissionen anser att en för tidig utbetalning medför att jordbrukarna inte uppmuntras att avsätta sin skörd på marknaden i början av försäljningsperioden. Kommittén instämmer inte i denna analys och anser att en senareläggning av utbetalningen av direkta stöd endast skulle leda till att många producenters likviditet försämrades.

3.2.5. Före 1992 års reform fick producenterna betalt för skörden i dess helhet i samband med försäljningen, omkring juli månad. Reformen av GJP har medfört en nedgång i likviditeten, eftersom kompensationsbetalningarna uppskjutits till oktober månad. Kommittén anser att EU inte kan begära att producenterna än en gång skall gå med på försämringar i likviditeten.

3.2.6. Med utgångspunkt från kommissionens resonemang, enligt vilket utbetalning i oktober månad stör spannmålsleveranserna, föreslår kommittén i stället en likviditetsneutral lösning. Utan att förfarandet kompliceras skulle producenten enligt denna lösning få ett förskott på 50 % i samband med hans "arealdeklaration" godkänns (i juli). Resterande belopp skulle därför inte kunna utbetalas förrän i januari året därpå.

3.3. Odling av grödor som inte är avsedda som livsmedel

3.3.1. År 1995-1996 användes i unionen mer än en miljon hektar odlingsbar mark i träda för industriell produktion av förnybara råvaror som inte var avsedda som livsmedel (främst oljeväxt- och spannmålsprodukter). År 1997-1998 uppgick de arealer som användes för denna typ av odling endast till 470 000 hektar, varav ungefär 385 000 hektar utgjorde raps- och solrosodlingar.

3.3.2. För att se till att denna produktion blir konkurrenskraftig bygger den i stor utsträckning på den möjlighet som för närvarande ges producenterna att använda jordbruksmark i träda till industriell produktion i enlighet med förordning (CEE) nr 334/93, dvs. att använda den mark som de är skyldiga att ta ur bruk till odling av grödor för industriella ändamål.

3.3.3. Enligt kommittén råder inga tvivel om att denna jämvikt kommer att hotas om skyldigheten att ta mark ur bruk försvinner. Kommittén förvånar sig över att kommissionen inom ramen för den förestående reformen inte lägger något förslag som syftar till att utveckla användningen av jordbruksprodukter för andra ändamål än livsmedel.

3.3.4. Kommittén erinrar om att man måste säkerställa tillförseln till den industri som utnyttjar dessa produkter (biobränsle, kemi, osv.). Vi skulle därför vilja att man inför en plan som särskilt rör odling av grödor som inte är avsedda som livsmedel. En sådan plan skulle kunna anta formen av direkt och specifikt stöd, i avvaktan på att unionen infört den skattelagstiftning som krävs för att garantera denna sektors framtid.

3.3.5. Utan inverkan på den särskilda planen, som snarast bör antas inom ramen för Agenda 2000, rekommenderar kommittén att man utan dröjsmål vidtar åtgärder för uppvärdering av produktionen när det gäller odling av grödor som inte är avsedda som livsmedel, så att man skall kunna bromsa upp den oroande minskningen av de arealer som ägnas åt sådan produktion och återställa leveranstryggheten för industrin.

Bryssel den 1 juli 1998.

Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande

Tom JENKINS

() EGT C 170, 4.6.1998, s. 1-4.

() EGT C 73, 9.3.1998, s. 71.

() För att beräkna arealbetalningen skall den förutsedda kompensationsbetalningen (t.ex. 66 ecu per ton) multipliceras med den genomsnittliga avkastningen för spannmål i den berörda regionen (med region avser man en medlemsstat eller en region inom en medlemsstat, allt efter den berörda medlemsstatens val).

() Detta oljeväxttillägg bör "utjämnas" nedåt för att ta hänsyn till att prissänkningskompensationen till spannmålsodlarna är enbart partiell (så att differensen mellan stödet till spannmål respektive oljeväxter förblir proportionellt oförändrad i förhållande till dagens situation).

() Enligt regeln i jordbruksavtalet i Marrakech att högsta tullen för importerad spannmål inte får överstiga interventionspriset med mer än 155 %.

() Ett obligatoriskt arealuttag är också en förutsättning för att en producent skall kunna åtnjuta kompensationsbetalning när de institutionella priserna sänks inom spannmålssektorn.

BILAGA I till Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande

Några siffror om gemenskapens produktion av spannmål, oljeväxter och proteingrödor

Spannmål, oljeväxter och proteingrödor utgör cirka 30 % av den utnyttjade jordbruksarealen i unionen. Under 1980- och 1990-talen berodde den starkt ökande vegetabilieproduktionen i Europa huvudsakligen på förbättringen av produktiviteten per hektar (som t.ex. 1996 ökade till 5 400 kilo i genomsnitt för spannmål).

Under de senaste tio åren har den mest iögonenfallande företeelsen i sektorn för jordbruksgrödor varit att arealen med oljeväxtodling i unionen fördubblats (en obligatorisk stabilisering på 5 482 miljoner hektar följer av Blair House-avtalet). I unionen föreligger trots detta ännu en mycket stor brist vad gäller denna produktion.

Med en produktion om 87,7 miljoner ton (1995) är EU den främsta producenten i världen framför USA av vete (EU och USA står för 16 respektive 11 % av världsproduktionen). EU producerar 89,9 miljoner ton av andra typer av spannmål (1995, ris ej medräknat), det vill säga 11 % av världsproduktionen (på andra plats efter USA som med 209 miljoner ton bidrar med 26 % av världsproduktionen av andra typer av spannmål).

Unionen är självförsörjande till mer än 140 % vad gäller denna produktion och är en betydande aktör på världsmarknaden för vete, med en export på 12,6 miljoner ton år 1995/1996, dvs. 14 % av världsexporten (USA har en andel på 37 % av världshandeln för vete, Kanada 19 % Australien 13 % och Argentina 5 %). När det gäller andra spannmål än huvudgrödor är unionen en nettoimportör om man beaktar ersättningsprodukter för spannmål. USA dominerar i hög grad världsmarknaden för spannmål av denna typ (70 %) p.g.a. av landets betydande majsexport. Unionens bidrag på denna marknad utgörs nästan uteslutande av dess export av korn (unionen låg på tredje plats bland världsexportörerna år 1995/1996 med 5 % av den totala världsexporten, efter Argentina, 7 %, på samma nivå som Kanada och före Australien, 4 %).

Källa: Eurostat - Kommissionens rapporter 1995 och 1997 om jordbrukets allmänna situation inom Europeiska unionen.

BILAGA II till Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande

Världsmarknadspriset för vete