KOMMISSIONENS ÅRLIGA ÖVERSYN av medlemsstaternas årliga verksamhetsrapporter enligt förordning (EU) nr 1233/2011 /* COM/2015/0130 final - 2015/ ( ) */





1. Inledning Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1233/2011 av den 16 november 2011 om tillämpningen av vissa riktlinjer för statsstödda exportkrediter och om upphävande av rådets beslut 2001/76 EG och 2001/77/EG[1] föreskriver i sin bilaga I att medlemsstaterna ska lämna in en årlig verksamhetsrapport till kommissionen i syfte att öka insynen på unionsnivå. Kommissionen ska på grundval av denna information utarbeta en årlig översyn åt Europaparlamentet. Denna årliga översyn omfattar kalenderåret 2013. Översynen berör verksamhet rörande exportkrediter i den mening som anges i rådets förordning (EU) nr 1233/2011, dvs. transaktioner på medellång och lång sikt med en återbetalningsperiod på två år eller mer. Översynen omfattar varken transaktioner som rör kortfristiga exportkrediter[2] eller verksamhet som bedrivs av vissa exportkreditinstitut utanför området för exportkrediter (t.ex. investeringsförsäkringar). Det bör också påpekas att när det gäller vissa medlemsstater utförs ett exportkreditorgans funktion av ett försäkringsbolag som bedriver verksamhet inom ramen för ett offentligt uppdrag. I sådana fall är förvaltningen av det offentliga exportkreditprogrammet strikt åtskild från verksamheter i den privata sektorn (de senare omfattas naturligtvis inte av den här översynen). Kommissionen har noterat den resolution som den 2 juli 2013 antogs av Europaparlamentet om den första rapporteringsperioden enligt förordning (EU) nr 1233/2011[3]. Kommissionen har beaktat rekommendationerna i resolutionen – såsom rekommendationen att rådets arbetsgrupp för exportkrediter och kommissionen ska samråda med Europeiska utrikestjänsten om att vidareutveckla rapporteringsmetoden – och särskilt uppmärksammat medlemsstaterna på resolutionen inför kommande rapportering. 2. Årliga verksamhetsrapporter som erhållits för kalenderåret 2013 Årliga verksamhetsrapporter har erhållits från följande medlemsstater: Österrike, Belgien, Bulgarien, Kroatien, Tjeckien, Danmark, Finland, Frankrike, Tyskland, Ungern, Italien, Luxemburg, Nederländerna, Polen, Portugal, Rumänien, Slovenien, Slovakien, Spanien, Sverige och Förenade kungariket. Cypern, Estland, Grekland, Irland, Lettland, Litauen och Malta hade inte några aktiva exportkreditprogram i den mening som avses i förordning (EU) nr 1233/2011 under rapporteringsåret. Liksom i föregående rapportering har medlemsstaterna använt en liknande modell för sin rapportering (i form av en ”checklista”). Vissa medlemsstater har valt att anpassa sin årliga verksamhetsrapport till årsrapporter på nationell nivå som publiceras för samma period, medan andra har valt att utförligt beskriva sin verksamhet direkt i rapporteringsmallen. 3. Analys av de årliga verksamhetsrapporterna a) Allmänna och finansiella uppgifter Gällande regelverk (förordning (EU) nr 1233/2011) är inriktat på regler för transaktioner och program rörande exportkrediter, men det är den enskilda medlemsstatens uppgift att besluta om ett exportkreditprogram ska inrättas eller inte, och om så är fallet, hur de respektive exportkreditorganen ska organiseras. I vissa medlemsstater är exportkreditorganet en statlig myndighet eller ett statligt organ. I andra är det ett försäkringsbolag som har denna funktion inom ramen för ett offentligt uppdrag och under statlig tillsyn. Det är inte ovanligt att de medlemsstater som erbjuder flera olika kategorier av exportkreditstöd har fler än ett exportkreditorgan (t.ex. ett organ som lämnar statsstöd i form av en garanti eller en ”ren risktäckning” i försäkringsform och ett annat som lämnar någon typ av räntestöd). Under 2013 hade 21 EU-medlemsstater exportkreditprogram i den mening som avses i förordning (EU) nr 1233/2011. Dessa program förvaltades av totalt 29 olika organ och myndigheter. När det gäller de typer av exportkrediter som tillhandahålls av de europeiska exportkreditinstituten är den vanligaste formen fortfarande ”ren risktäckning” (dvs. exporttransaktionen i fråga finansieras genom ett lån från en affärsbank, för vilket exportkreditinstitut lämnar en garanti eller en risktäckning av försäkringstyp). Samtliga 21 medlemsstater som under rapporteringsperioden tillhandahöll exportkrediter i den mening som avses i förordning (EU) nr 1233/2011 erbjuder denna typ av stöd. 14 medlemsstater erbjuder också andra typer av stöd som omfattas av förordning (EU) nr 1233/2011 och OECD-överenskommelsen om statsstödda exportkrediter[4], som direkt kredit eller finansiering (där finansiering tillhandahålls direkt av exportkreditorganet och inte av en affärsbank)[5], refinansiering[6] eller system för räntestöd[7]. I flera årliga verksamhetsrapporter nämns också uttryckligen projektfinansiering[8] eller bundet stöd[9]. Det är alltid svårt att jämföra olika nationella exportkreditprogram med varandra. För det första har medlemsstaterna – inom de allmänna exportkredittyper som nämns i föregående stycke – utvecklat en mängd olika finansiella produkter. För det andra beror ett exportkreditprograms effekter självklart också på den nationella ekonomins särdrag och den privata finansiella sektorns kapacitet. Med den reservationen ger en jämförelse av den aggregerade nominella riskexponeringen per den 31 december 2013 åtminstone en allmän idé om storleken på de största exportkreditsystemen av typen ”ren risktäckning”: De största europeiska exportsystemen av typen ”ren risktäckning” under 2013 (i miljarder euro) Tyskland || 87,7 Frankrike || 61,2 Sverige || 34,9 Italien || 21,6 Förenade kungariket[10] || 20,6 Finland || 11,0 Nederländerna || 9,4 Spanien || 8,5 Mot bakgrund av att särskilda finansieringsvillkor råder i vissa industrisektorer – t.ex. luftfartygs- och varvssektorn – har flera medlemsstater också utvecklat sektorsspecifika exportkreditprodukter. Såsom redan nämnts är europeiska exportkreditinstitut aktiva inom en mängd olika områden som inte omfattas av rapporteringen enligt förordning (EU) nr 1233/2011. Denna rapportering täcker huvudsakligen exportkreditverksamhet på medellång och lång sikt (enligt definitionen i OECD-överenskommelsen om statsstödda exportkrediter). Många europeiska exportkreditinstitut erbjuder dock även sådana produkter som kortfristiga exportkrediter och rembursgarantier, tillverkningsriskgarantier eller försäkringsprodukter med investeringsinslag. Detta bör hållas i minnet vid bedömningen av exportkreditinstitutens allmänna ekonomiska roll. Närmare information finns i avsnitten II och IV till den rapporteringsmall som används för de årliga verksamhetsrapporterna och i de allmänna årliga rapporter som flera medlemsstater uttryckligen hänvisar till. Sammanfattningsvis ger de årliga verksamhetsrapporterna relevant finansiell information om exportkreditprogrammen under 2013. Det måste emellertid understrykas att enligt förordning (EU) nr 1233/2011 sker denna rapportering i enlighet med varje medlemsstats nationella lagstiftning. Detta leder till vissa skillnader i utförande. Kommissionen har inga särskilda synpunkter på de finansiella aspekterna av de årliga verksamhetsrapporterna[11]. De årliga verksamhetsrapporterna för Tjeckien, Slovakien och Förenade kungariket uppger ansvarsförbindelser med hänvisning till punkt 1 sista meningen i bilaga 1 till förordning (EU) nr 1233/2011. b) Behandling av ”miljörisker, som kan medföra andra relevanta risker” Enligt punkt 2 i bilaga I till förordning (EU) nr 1233/2011 ska medlemsstaterna i sina årliga verksamhetsrapporter ”beskriva hur miljörisker, som kan medföra andra relevanta risker, beaktas i deras exportkreditinstituts verksamhet med statsstödda exportkrediter”. 19 årliga verksamhetsrapporter hänvisar uttryckligen till denna bestämmelse. Även om punkt 2 i bilaga I bara innehåller en uttrycklig hänvisning till miljörisker hänvisar flera medlemsstater också till sociala konsekvenser[12]. När det gäller punkt 2 i bilaga I nämner enskilda medlemsstater också mänskliga rättigheter[13], grundläggande arbetsnormer [14], bekämpning av mutor[15] eller allmänna utvecklingseffekter[16]. De relevanta processerna för utvärdering av de berörda riskerna brukar inriktas på ett entydigt beslut som fastställer om ett visst projekt är berättigat till exportkreditstöd eller inte (dvs. om riskerna är oproportionerligt stora ges inget stöd). Om riskerna anses godtagbara brukar exportkreditstödet vara förenat med specifika villkor, som vanligen syftar till upprätthållandet av dämpande åtgärder och uppfyllandet av normer. En uttrycklig hänvisning till sådan villkorad risktäckning finns i rapporterna från Belgien, Danmark, Ungern, Italien, Luxemburg, Polen, Portugal, Rumänien, Slovenien och Spanien. Många medlemsstater hänvisar till förfarandena i OECD:s rekommendation om gemensamma strategier för statsstödda exportkrediter och miljörelaterad och social noggrannhetskontroll (”gemensamma strategier”)[17]. En del av de medlemsstater som har flera exportkreditinstitut har säkerställt att deras respektive instituts utvärderingar kompletterar varandra (t.ex. Italien[18] och Tjeckien[19]). c) Annan information i de årliga verksamhetsrapporterna Utöver de uppgifter som redan nämnts i avsnitten 3a och 3b visar också den information som återfinns i de årliga verksamhetsrapporterna att medlemsstaterna i allmänhet har utarbetat strategier för exportkrediter och miljö, bekämpning av mutor och hållbar kreditgivning till låginkomstländer. De tre relevanta OECD-rekommendationerna[20] spelar en viktig – men inte avgörande – roll. Även de medlemsstater som inte är medlemmar i OECD tillämpar dem eller har för avsikt att i princip göra det[21]. Många medlemsstater uppger i sina rapporter att ”gemensamma strategier” ska tillämpas utöver det tillämpningsområde som definieras av OECD[22]. I många fall har det också utvecklats relevanta instrument och metoder för de berörda politikområdena som syftar till att gå längre än innehållet i OECD:s rekommendationer[23]. I flera fall har exportkreditinstituten i fråga själva utvecklat relevanta instrument (t.ex. ett program för företagens sociala ansvar eller en etisk kod)[24]. Precis som i förra rapporteringsomgången betonar många medlemsstater hur viktigt det är med mänskliga rättigheter. Nästan samtliga rapporter stödjer utvecklingen av en människorättsdimension i de nya gemensamma strategierna. Flera medlemsstater har gett människorättshänsyn en särskild status i sin projektbedömning[25]. I en del fall kopplas denna fråga direkt till frågan om arbetstagares rättigheter[26]. Flera medlemsstater fäster också särskild vikt vid strategier mot mutor och korruption[27]. De använder sig av en mängd olika instrument (t.ex. nationell lagstiftning, inhemsk bästa praxis och internationella instrument). Andra medlemsstaters politik med anknytning till exportkreditverksamhet omfattar insyn (principerna för öppenhet och sekretess), dialog med det civila samhället, medverkan till en hållbar utveckling, företagens sociala ansvar (antingen i form av ett handlingsprogram för exportkreditorganen själva eller genom att främja exportörernas ansträngningar på detta område), samt främjandet av efterlevnaden av OECD:s riktlinjer för multinationella företag. Under rapporteringsperioden har Tyskland beslutat att upphöra med att bevilja exportkrediter för varor och tjänster avsedda för kärntekniska anläggningar (nya och befintliga). Endast i vissa särfall (t.ex. varor och tjänster som förbättrar säkerheten i befintliga anläggningar, avveckling av kärntekniska anläggningar samt varor och tjänster för forskningsanläggningar och medicinska anläggningar) kommer exportkredittäckning att vara tillgänglig även i framtiden. d) Exportkreditinstitutens efterlevnad av unionens mål och förpliktelser Enligt punkt 3 i bilaga I ska kommissionen ”på grundval av denna information utarbeta en årlig översikt för Europaparlamentet, inbegripet en utvärdering av exportkreditinstituts efterlevnad av unionens mål och förpliktelser”. I fördraget om Europeiska unionen (EU-fördraget) anges de allmänna målen för unionen i artikel 3 och principerna och målen för unionens yttre åtgärder i artikel 21. När det gäller EU:s gemensamma handelspolitik, hänvisas det till principerna och målen för unionens yttre åtgärder i artikel 206 och i artikel 207 första stycket i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, som har följande lydelse: Artikel 206: Genom att upprätta en tullunion i enlighet med artiklarna 28–32 ska unionen i enlighet med sina gemensamma intressen bidra till en harmonisk utveckling av världshandeln, en gradvis avveckling av restriktionerna i den internationella handeln och i utländska direktinvesteringar samt en sänkning av tullmurarna och andra åtgärder. Artikel 207: Den gemensamma handelspolitiken ska grunda sig på enhetliga principer, särskilt när det gäller ändring av tullsatser och ingående av tull- och handelsavtal som rör utbyte av varor och tjänster samt handelsrelaterade aspekter av immateriella rättigheter, utländska direktinvesteringar, enhetlighet i fråga om liberaliseringsåtgärder, exportpolitik och handelspolitiska skyddsåtgärder, inbegripet åtgärder vid dumpning och subventioner. Den gemensamma handelspolitiken ska föras inom ramen för principerna och målen för unionens yttre åtgärder. Europeiska kommissionen konstaterar att de medlemsstater som har exportkrediter i den mening som avses i förordning 1233/2011 har infört bestämmelser för förvaltningen av sina exportkreditprogram som är i linje med EU:s mål. De exportkreditspecifika rekommendationer som utarbetats av OECD – den enda internationella organisation som hittills har utarbetat specialiserade bestämmelser för detta politikområde – används allmänt, men medlemsstaternas åtgärder är mer långtgående. Förutom specialfallet med Tysklands stopp för exportkrediter för kärnkraftssektorn har det i princip inte skett några radikala förändringar av strategierna för medlemsstaternas exportkreditprogram sedan den senaste rapporten, vilket inte betyder att framsteg inte har skett. Mot bakgrund av en rekommendation i Europaparlamentets resolution från juli 2013 om vägledning för framtida rapportering utfärdade kommissionen redan i samband med den förra årliga översikten en rekommendation om att arbetet i internationella övervakande institutioner (som FN) skulle användas som vägledning för den fortsatta utvecklingen av politiken. För medlemsstaternas rapporter används redan sådana internationella instrument i viss utsträckning som referenspunkter, och kommissionen uppmuntrar ytterligare arbete i den riktningen. Det är också mycket viktigt med en fortsatt dialog med Europeiska utrikestjänsten när det gäller politiken för mänskliga rättigheter. Europaparlamentet har begärt att Europeiska kommissionen ska fastställa om medlemsstaterna uppfyller unionens syften och skyldigheter. Kommissionen anser att de medlemsstater som har tillhandahållit relevant information om frågan på det hela taget har agerat i enlighet med artiklarna 3 och 21 i EUF-fördraget. De europeiska institutionerna kan självklart gemensamt vilja anta mer långtgående politiska mål. Kommissionen är beredd att verka för en relevant interinstitutionell dialog om detta. När det gäller fullgörandet av internationella skyldigheter och skyldigheter enligt EU:s konkurrenslagstiftning har det inte funnits några tvister inom Världshandelsorganisationen om europeiska exportkreditprogram under rapporteringsperioden. Europeiska kommissionen har inte mottagit några klagomål om potentiella överträdelser av EU-lagstiftningen rörande exportkreditinstituten under 2013. [1] EUT L 326, 8.12.2011, s. 45. [2] På sådana transaktioner tillämpas kommissionens meddelande enligt artikel 93.1 i EG-fördraget om tillämpning av artikel 92 och 93 i fördraget på kortfristig exportkreditförsäkring. [3] Europaparlamentets resolution av den 2 juli 2013 om den första årsrapporten från kommissionen till Europaparlamentet om verksamheten i medlemsstaternas exportkreditinstitut (2012/2320(INI). [4] OECD-överenskommelsen om statsstödda exportkrediter ligger som bilaga till förordningen. [5] Bulgarien, Tjeckien, Danmark, Finland, Ungern, Polen, Slovakien, Spanien och Förenade kungariket. [6] Slovakien och Sverige [7] Finland, Frankrike, Tyskland, Italien, Polen, Slovakien och Spanien. [8] Danmark, Tyskland, Nederländerna och Slovenien. [9] Österrike, Danmark, Ungern, Polen och Spanien. [10] Siffror från den 31 mars 2014 [11] Enligt punkt 1 i bilaga I ska det nuvarande rapporteringsförfarandet inte påverka befogenheterna för de institutioner i medlemsstaterna som utövar tillsyn över nationella exportkreditprogram. [12] T.ex. Belgien, Tjeckien, Danmark, Frankrike, Tyskland, Nederländerna, Slovakien, Slovenien och Sverige. [13] Finland, Tyskland och Sverige. [14] Finland och Nederländerna. [15] Nederländerna. [16] Belgien, Finland och Tyskland. [17] Belgien, Tyskland, Italien, Nederländerna, Luxemburg, Polen, Portugal, Slovakien, Slovenien, Spanien och Förenade kungariket. [18] I Italien täcks exporttransaktioner ofta av Sace (exportkreditgaranti), men de kan också omfattas av räntestöd från Simest). I sådana fall verifierar Simest att den berörda transaktionen uppfyller kraven i OECD:s rekommendation om gemensamma strategier för statsstödda exportkrediter och miljörelaterad och social noggrannhetskontroll. Om det krävs en djupare analys måste transaktionen klara Saces relevanta bedömning. [19] I det tjeckiska exportkreditsystemet försäkras vanligtvis den tjeckiska exportbankens (Czech Export Bank, CEB) transaktioner också av exportgaranti- och försäkringsbolaget (Export Guarantee and Insurance Corporation, Egap). Bedömningen av ett projekts miljörisker och sociala risker görs normalt av Egap. I undantagsfall då Egap inte försäkrar en CEB-transaktion tar den senare ansvaret för alla miljörisker och sociala risker för ett projekt. [20] 1. OECD:s rekommendation om gemensamma strategier för statsstödda exportkrediter och miljörelaterad och social noggrannhetskontroll (gemensamma strategier) 2. OECD:s rekommendation om mutor och statsstödda exportkrediter. 3. Principer och riktlinjer för att främja hållbar kreditgivning vid tillhandahållandet av officiella exportkrediter till låginkomstländer. [21] Det är dock uppenbart att OECD:s principer och riktlinjer för att främja hållbar kreditgivning inte kan tillämpas av exportkreditgivare som inte tillhandahåller några krediter till låginkomstländer (t.ex. Rumänien). [22] Danmark, Frankrike, Italien och Nederländerna. [23] Österrike, Belgien, Bulgarien, Danmark, Finland, Frankrike, Tyskland. Nederländerna och Sverige. [24] Danmark, Italien, Luxemburg, Nederländerna, Slovenien och Sverige. [25] Tyskland och Sverige. [26] Danmark, Nederländerna och Sverige. [27] Bulgarien, Kroatien, Tyskland, Ungern, Italien, Luxemburg, Nederländerna, Sverige och Förenade kungariket. Detta utvecklas särskilt i rapporterna från Tyskland och Sverige.