MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN - En bättre och enklare lagstiftning.

Inledning

1. Vid Europeiska rådet i Edimburgh i december 1992 fastslogs att en förenkling och en förbättring av lagstiftningen utgör en av gemenskapens främsta prioriteringar.

Nio år senare kan det konstateras att de insatser som gjorts inte lett till önskat resultat, vilket beror på att frågan är komplex och på att det saknas ett klart politiskt stöd för en förändring. Kommissionen anser att problemet i allt väsentligt återstår. Denna uppfattning delas av Europaparlamentet och rådet, vilket bland annat betonats i flera parlamentsdebatter under de senaste två åren.

En förbättring och en förenkling av lagstiftningen är av avgörande betydelse för unionens framtid, och skälen till detta anges i vitboken om styrelseformerna i EU som antogs av kommissionen den 25 juli 2001:

* För att förstärka den demokratiska legitimiteten i det europeiska projektet bör unionen verka för en bättre och enklare lagstiftning som är mer lättillgänglig och bättre anpassad till de rådande förhållandena. Detta är en nödvändig förutsättning för att öka förståelsen för hur unionen fungerar och för att förbättra tillämpningen av unionens rättsakter, och följaktligen för att skapa en ökad acceptans för unionen bland medborgarna.

* För att främja den ekonomiska och social utvecklingen inom unionen krävs, enligt strategin från Europeiska rådet i Lissabon, en tydlig och effektiv rättslig ram för att skydda medborgarna och företagens konkurrenskraft genom att öka rättssäkerheten och minska företagens kostnader på grund av lagstiftningens låga kvalitet [1].

[1] Enligt den EOS/Gallup-undersökning som utförts på uppdrag av kommissionen anser de europeiska företagen att deras verksamhet hindras av den låga kvaliteten på lagstiftningen. De kostnader som lagstiftningen ger upphov till uppgår enligt undersökningen till 4 % av gemenskapens BNP. Om lagstiftningen förbättrades skulle denna kostnad kunna minskas med 15 %, det vill säga 0,6 % av gemenskapens BNP, vilket motsvarar 50 miljarder euro.

* Inför utvidgningen krävs en förenkling av normerna och en kvalitativ förbättring av normgivningen för att gemenskapens regelverk även efter utvidgningen skall kunna tillämpas fullt ut och för att unionens handlingskraft skall kunna bevaras.

2. Nödvändigheten av att mobilisera gemenskapsinstitutionerna och medlemsstaterna har under senaste två åren vid ett flertal tillfällen uttalats på högsta nivå:

* I slutsatserna från Europeiska rådets möte i Lissabon uppmanas kommissionen, rådet och medlemsstaterna att "senast 2001 utarbeta en strategi för ytterligare samordnade åtgärder för att förenkla bestämmelser" [2], och denna uppmaning bekräftas och ges förlängd giltighet i slutsatserna från Stockholm och Göteborg.

[2] Slutsatserna från Europeiska rådet i Lissabon den 23 och 24 mars 2000: "[...] senast 2001 utarbeta en strategi för ytterligare samordnade insatser för att förenkla bestämmelser, inklusive resultatet av offentlig förvaltning på såväl nationell nivå som gemenskapsnivå [...]". Slutsatserna från Europeiska rådets möte i Stockholm den 23 och 24 mars 2001: "Kommissionen, i samarbete med alla berörda organ, kommer att lägga fram en strategi för förenklad reglering och regleringskvalitet före utgången av 2001." Slutsatserna från Europeiska rådets möte i Göteborg den 15 och 16 juni 2001: "[...] kommissionen i sin handlingsplan för regelförenkling, som skall läggas fram vid Europeiska rådets möte i Laeken, kommer att införa mekanismer som säkerställer att alla viktiga politiska förslag innehåller en konsekvensanalys av dess effekter på hållbar utveckling, vilket inbegriper potentiella ekonomiska, sociala och miljömässiga effekter."

* Vid debatterna i Europaparlamentet under 1999 och 2000 i samband med utvärderingen av programmen SLIM och BEST framhölls behovet av att anslå nödvändiga medel på alla nivåer för att en god, enkel och begriplig lagstiftning skall kunna skapas.

* Den rådgivande högnivågruppen, som inrättats av ministrarna för offentlig förvaltning i november 2000 med Dieudonné Mandelkern som ordförande, har nyligen lagt fram en utomordentlig och betydelsefull rapport som behandlar samtliga delar av problemet. Denna rapport innehåller en utförlig analys av goda metoder som bör tillämpas inom hela beslutsprocessen för att garantera en lagstiftning av hög kvalitet. Den innehåller även ett stort antal konkreta förslag till en förbättring av kvaliteten på (såväl nationella som gemenskapsrättsliga) rättsakter, även om den inte i tillräckligt hög utsträckning betonar medlemsstaternas ansvar. Kvaliteten på den nationella lagstiftningen och gemenskapslagstiftningen kan höjas om medlemsstaterna och gemenskapens institutioner - i den utsträckning de berörs - genomför rapportens rekommendationer. Kommissionen anser dock att hänsyn bör tas till den specifika karaktären hos gemenskapens beslutsprocess och till de olika institutionernas befogenheter [3] vid genomförandet av rekommendationerna.

[3] Som exempel kan nämnas att gemenskapens lagstiftande organ i flera fall antar ett förslag till rättsakt på det uttryckliga villkoret att det därefter läggs fram ett förslag till ytterligare en rättsakt som täcker övriga aspekter av den antagna rättsakten och därmed kompletterar denna. I detta fall har gemenskapens institutioner en "bunden behörighet" i fråga om framtida lagstiftning.

Kommissionen är övertygad om att inga framsteg kan göras i denna fråga om inte samtliga aktörer, såväl gemenskapsinstitutionerna som de nationella myndigheterna, gemensamt förändrar sina beteenden. En sådan reform kräver ingen ändring i fördragen. Däremot är enligt kommissionen en interinstitutionell diskussion om en förenkling och förbättring av lagstiftningen nödvändig, och i samband med denna diskussion bör även den politiska ramen för en gemensam strategi fastställas.

3. Kommissionen har redan lagt fram en delrapport för Europeiska rådet i Stockholm [4], där man redogör för situationen och presenterar de styrande principerna och de tänkbara diskussionsbanorna. Vitboken om styrelseformerna i EU [5], som antogs av kommissionen den 25 juli 2001, rymmer dessutom olika förslag till riktlinjer, som är föremål för samråd fram till mars 2002. Kommissionen noterar även med intresse parlamentets första betänkande om denna vitbok [6]. Det är viktigt att dessa moment hädanefter integreras i en samordnad och operativ strategi. En sådan strategi bör omfatta följande:

[4] KOM(2001) 130.

[5] KOM(2001) 428.

[6] Europaparlamentets resolution, som återfinns i betänkandet av Sylvia-Yvonne Kaufmanns som antogs den 28 november 2001.

* En gemensam definition av målen: För kommissionens vidkommande gäller det att på ett konkret sätt förbättra de nuvarande metoderna och instrumenten under hela lagstiftningsprocessen och att såväl kvalitativt som kvantitativt förenkla den befintliga lagstiftningen. Det finns ingen anledning att avreglera eller begränsa gemenskapens verkställande och lagstiftande organs befogenheter, inte heller att begränsa gemenskapens handlingsförmåga.

* Ett uttalat och kraftigt politiskt stöd från medlemsstaterna och gemenskapens institutioner, särskilt via lämpliga budgetmedel och personalresurser samt nya metoder och en ny kultur när det gäller arbetet.

* Utformningen av konkreta, realistiska och motiverande åtgärder, som kan utgöra ett kraftigt politiskt budskap till de europeiska medborgarna.

Följaktligen borde en interinstitutionell dialog inledas mellan Europaparlamentet, rådet och kommissionen för en praktisk tolkning av principerna för och innehållet i denna strategi.

4. Med föreliggande meddelande avser kommissionen att inleda ett samråd med de övriga gemenskapsinstitutionerna och med medlemsstaterna om denna strategi och om de åtgärder som kommissionen anser bör prioriteras inom ramen för denna, nämligen

(1) en förenkling och förbättring av gemenskapens regelverk,

(2) en bättre anpassad och förberedd lagstiftning,

(3) en ny kultur inom gemenskapsinstitutionerna,

(4) ett bättre införlivande och tillämpning av gemenskapsrätten [7].

[7] Kommissionen erinrar om att den i sin delrapport lagt fram förslag om andra åtgärder för Europeiska rådet i Stockholm.

Utifrån rådets och Europarlamentets reaktioner på detta meddelande, och med hänsyn till det samråd som inleddes i samband med vitboken om styrelseformerna i EU och som pågår fram till mars 2002, kommer kommissionen att i juni 2002 föreslå en detaljerad åtgärdsplan i syfte att förenkla och förbättra lagstiftningen.

1. En förenkling och förbättring av gemenskapens regelverk

Först och främst måste gemenskapen lösa den nuvarande politiska motsättningen: gemenskapens regelverk uppskattas för att det utgör en stabil grund för de olika rättigheterna och för en fortsatt integration, men samtidigt kritiseras det för att vara både svårtillgängligt, svårbegripligt och svårtillämpligt.

Gemenskapens regelverk uppgår i dag till 80 000 sidor, vilket naturligtvis innebär ett hinder både för aktörerna och för medborgarna. Denna situation kommer med all säkerhet att förvärras i och med anslutningen av nya medlemsstater, som därmed tvingas integrera regelverket i sin nationella lagstiftning. Det är nödvändigt att det vidtas åtgärder för att förenkla och volymmässigt minska rättstexterna, och att det samtidigt fastställs ett kvantifierat mål och ett tydligt politiskt slutdatum.

Detta kan uppnås via flera olika metoder [8], och vissa punktinsatser har gjorts under de senaste åren (till exempel SLIM-initiativet). Trots detta är resultaten högst begränsade. Gemenskapsinstitutionerna och medlemsstaterna måste dra slutsatsen av detta och utforma nya åtgärder för en enhetlig, effektiv och samordnad förenkling av lagstiftningen.

[8] Konsolidering består i att uteslutande i informativt syfte samla en viss gällande författnings bestämmelser, som för närvarande ligger utspridda på en inledande rättsakt och på successiva ändringarna av denna rättsakt, inom ramen för en enda text. Kodifikation består i att en ny rättsakt antas som i en enda text integrerar den grundläggande rättsakten och dess successiva ändringar utan att ändra innebörden och som därigenom ersätter och förkortar den föregående rättsakten. Ett interinstitutionellt avtal om en påskyndad arbetsmetod för officiell kodifiering av texter till rättsakter slöts den 20 december 1994. Via omarbetning erhålls, förutom en enda rättsakt innehållande de önskade innehållsliga ändringarna, även en kodifiering av såväl dessa ändringar som den föregående rättsaktens bestämmelser utan att några ändringar görs, och dessutom erhålls en förkortning av ovan nämnda föregående rättsakt. En slutbehandling har nyligen gjorts av det interinstitutionella avtalet om en mer systematisk omarbetning av rättsakter, för att denna metod lättare skall kunna tillämpas. Förenkling, slutligen, är en metod som tillämpas i efterhand på en befintlig författning i syfte att förenkla denna författnings innehåll och anpassa det efter användarnas behov (SLIM-metoden är det bästa exemplet).

Kommissionen föreslår att ett gemensamt program för en förenkling av gemenskapens regelverk utarbetas inom institutionerna. En sådan förenkling skulle särskilt kunna åstadkommas genom att antalet rättsakter minskas via en kodifiering eller en omarbetning av grupper av författningar med tillhörande ändringsförfattningar, genom att det totala sidantalet minskas med hjälp av samma metoder och genom att lagstiftningens innehåll förenklas [9]. Detta program, som kompletterar det kodifieringsprogram som redan antagits av kommissionen, skulle kunna resultera i en påtaglig minskning av antalet befintliga rättsakter, och om möjligt med minst 25 % fram till slutet av den nuvarande kommissionens mandatperiod i januari 2005. I slutet av denna inledande fas kommer gemenskapsinstitutionerna att utvärdera den och därefter närmare bestämma metoderna för den efterföljande fasen.

[9] Enligt principerna i det interinstitutionella avtalet om omarbetning av rättsakter som antogs av gemenskapsinstitutionerna 2001.

Var och en bör vara medveten om att en sådan plan kräver lämpliga medel och bör resultera i en definition av nya arbetsmetoder [10].

[10] Jfr avsnitt 3, s. 10 i dokumentet.

Samtidigt måste lagstiftningssystemet avlastas genom att förslag till rättsakter som har förlorat sin aktualitet avlägsnas. I syfte att rikta ett kraftigt politiskt budskap till övriga parter avser kommissionen att dra tillbaka ett hundratal förslag som lagts fram före 1999 och som har förlorat sin aktualitet.

2. en bättre anpassad och förberedd lagstiftning

En vanligt förekommande kritik mot gemenskapslagstiftningen är att de förslag som läggs fram av kommissionen och sedan antas av Europaparlamentet och rådet är dåligt anpassade.

Kommissionen ser det som sitt ansvar att sörja för en permanent förbättring av kvaliteten på gemenskapslagstiftningen [11]. Denna uppgift är av avgörande betydelse för en förstärkning av demokratin inom gemenskapen.

[11] Enligt det interinstitutionella avtalet om den redaktionella kvaliteten från 1999, EGT C 73, 17.3.1999.

Kommissionen föreslår därför två prioriterade åtgärder, utan att åsidosätta resultaten av det pågående samrådet.

A - En förstärkning av samråden och de föregående konsekvensanalyserna

Varje förslag till rättsakt förbinder kommissionen. Med gemenskapsintresset för ögonen företar kommissionen en förhandsbedömning av ärendet i fråga för att avgöra lämpligheten av att vidta åtgärder på gemenskapsnivå. Därefter samråder kommissionen med de berörda parterna och utför olika konsekvensanalyser i syfte att bedöma vilken lösning som är effektivast när det gäller att uppnå de önskade målen, vilket instrument som är lämpligast och, vid behov, vilka kostnader och fördelar en åtgärd skulle medföra. Ett ingripande på gemenskapsnivå kan på detta stadium visa sig obefogat.

Kommissionen avser att förbättra sina metoder för att garantera de europeiska medborgarna en effektivare lagstiftning och en ökad insyn i enlighet med protokollet om tillämpning av subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna [12].

[12] Jfr punkt 9 i detta protokoll i bilagan till Amsterdamfördraget.

1) När det gäller samråden

Kommissionen förfogar redan i dag över lämpliga instrument (grönböcker, vitböcker, samråd med arbetsmarknadens parter, diverse forum, de allt vanligare interaktiva samråden via Internet med mera) och ett flertal organ (expertgrupper och rådgivande kommittéer) för att genomföra samråd. I syfte att främja insynen förbinder sig kommissionen att så snart som möjligt offentliggöra en fullständig förteckning över dessa instrument och organ. Kommissionen tar för övrigt i så stor utsträckning som möjligt hänsyn till Ekonomiska och sociala kommitténs och Regionkommitténs yttranden. Detta förfarande är unikt och mycket värdefullt för kommissionen, och en förbättring av dess funktion skulle innebära en utökad garanti för medborgarna.

Men det krävs ytterligare åtgärder. Därför avser kommissionen att intensifiera samråden, särskilt med de olika delarna av det civila samhället och med Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén, och genom att utveckla allmänhetens tillgång till databaserna och möjliggöra onlinesamråd (via EUR-Lex och PRE-Lex) [13].

[13] EUR-Lex är den interinstitutionella databas som innehåller den gällande lagstiftningen. PRE-Lex är en specialiserad webbplats som rymmer en del av lagstiftningen under beredning. Det skulle kunna diskuteras huruvida EUR-Lex skulle kunna utvecklas till en portal med åtkomst till samtliga webbplatser rörande lagstiftningen. Dessutom innehåller EUR-Lex redan i dag samma information om de nationella åtgärderna för införlivande av rättsakter som Celex.

2) När det gäller konsekvensanalyserna

Kommissionen företar redan i dag en förhandsbedömning (pre-assessment) av utkasten till förslag för att avgöra om det är lämpligt att vidta åtgärder på unionsnivå.

I det fall det visar sig nödvändigt att vidta åtgärder, kan förhandsbedömningen även bidra till att fastställa vilka förslag som bör bli föremål för en detaljerad konsekvensanalys. Beslut rörande detta fattas av kollegiet i samband med att arbetsprogrammet antas.

Mot denna bakgrund, och i enlighet med mandatet från Europeiska rådet i Göteborg, avser kommissionen att senast vid utgången av 2002 utforma en enhetlig metod för konsekvensanalyser för att säkerställa att varje viktigt förslag inkluderar, i den utsträckning som anses proportionerlig och utifrån dess innehåll, en utvärdering av förslagets ekonomiska, sociala och miljömässiga aspekter utifrån ett hållbarhetsperspektiv. Ett meddelande om detta kommer att läggas fram snarast möjligt. Metoden grundas på en bedömning av den kostnad och nytta som förslaget medför med betoning på de ekonomiska, sociala och miljömässiga konsekvenserna. I konsekvensanalysen klarläggs de aktuella problemen, analyseras möjliga lösningar och konsekvenserna av dessa samt anges tillvägagångssättet för genomförandet av åtgärderna.

I enlighet med Mandelkern-rapportens rekommendationer förväntar sig kommissionen att medlemsstaterna, då de anmäler lagstiftningen till kommissionen och de övriga medlemsstaterna, alltid låter anmälan åtföljas av den nationella konsekvensutredningen i ärendet, i det fall en sådan föreligger.

Införandet av dessa metoder, som är krävande men nödvändiga, bör inte medföra en alltför stor fördröjning av lagstiftningsprocessen, och inte heller begränsa unionens handlingsförmåga [14]. Kommissionen anser att en bättre förberedd lagstiftning, som grundar sig på väl genomförda samråd och konsekvensanalyser, bör möjliggöra både enklare och snabbare beslut i lagstiftningsärenden av Europaparlamentet och rådet.

[14] Dessa detaljerade konsekvensanalyser bör naturligtvis inte tillämpas vid brådskande förslag, vid förslag av mindre vikt eller förslag som berör den löpande förvaltningen, inte heller vid mindre ändringar eller uppdateringar av rättsakter eller vid rättsakter som direkt föreskrivs i fördraget.

B - Ett bättre utnyttjande av de tillgängliga instrumenten

I vitboken om styrelseformerna i EU, som lades fram i juli 2000, uttrycker kommissionen sin önskan att inleda en gemensam diskussion om en anpassning av gemenskapens lagstiftningsinstrument och kompletterande åtgärdsmetoder.

Uppenbarligen krävs tydligare instrument och åtgärdstyper för att öka effektiviteten. Kommissionen avser att följa bestämmelserna i fördraget rörande valet av instrument när sådana anges.

Utbudet av tillgängliga instrument är brett: förordningar, direktiv, beslut, rambeslut, konventioner och rekommendationer. Den öppna samordningsmetoden och avtal mellan arbetsmarknadens parter utgör kompletterande instrument.

För övrigt bör det ske en ökad förståelse för skillnaden mellan förordningar och direktiv: Förordningarna bör väljas vid sådana åtgärder som kräver en enhetlig tillämpning i medlemsstaterna, och i övriga fall bör valet falla på direktiv, vilka bör återges i sin egenskap av instrument för fastställande av en rättslig ram och samt de mål som skall uppnås, i enlighet med fördraget och protokollet om tillämpning av subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna [15].

[15] Jfr punkt 5 i protokollet om tillämpning av subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna.

Kommissionen bör i vissa välavvägda fall ges ytterligare verkställande befogenheter för att syftet att öka förfarandet via mindre detaljerade direktiv skall uppnås. Samtidigt är det nödvändigt att företa en ny granskning av de befintliga förfarandena i fråga om kommittésystemet och i fråga om gemenskapens lagstiftande organs kontroll av genomförandedirektiven.

Alla tillgängliga åtgärdstyper bör för övrigt utnyttjas i syfte att uppnå de mål som anges i fördraget: lagstiftande åtgärder, samordnande åtgärder, ekonomiska stödåtgärder - av tvingande eller icke-tvingande karaktär. Med hänsyn till nya krav inom vissa särskilda sektorer bör dessutom de berörda parterna (de ekonomiska aktörerna, arbetsmarknadens parter, övriga aktörer) i vissa fall ges en mer framskjuten position för att öka deras ansvar och undvika en alltför tungrodd lagstiftning i enlighet med de principer som angetts ovan och med hänsyn till kraven på öppenhet och skydd av det allmänna intresset.

Samregleringen möjliggör att uppnå dessa flexibilitets- och effektivitetsmål. Samregleringen är en kombination av tvingande åtgärder i form av lagstiftning eller bestämmelser, vilka utgör den huvudsakliga rättsliga och politiska ramen, och av sådana åtgärder som vidtas av de berörda parterna, vilka utgör själva tillämpningen. Samregleringen bör åtföljas av gemenskapsrättsliga påföljdsmekanismer för att en sammanhängande rätt och en enhetlig lagstiftning i ärendet skall uppnås.

Målet för samregleringen är inte att förbigå de befogenheter som innehas av gemenskapens lagstiftande organ, inte heller att avstå från att vidta lagstiftningsåtgärder. Det åligger gemenskapens lagstiftande organ att i varje enskilt fall avgöra huruvida samregleringsmekanismen bör tillämpas. Reglerna för denna tillämpning kan preciseras i samband med den interinstitutionella dialogen. Ett I fördraget föreskrivs en mekanism för avtal mellan arbetsmarknadens parter på gemenskapsnivå, som antingen kan åstadkommas genom en tvingande rättsakt från rådet eller i enlighet med de förfaranden och den praxis som arbetsmarknadsparterna och medlemsstaterna särskilt tillämpar (se artiklarna 138 och 139 i fördraget). Detta sätt att genom sådana avtal skapa gemenskapsnormer möjliggör att i större utsträckning ta hänsyn till subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna.

I lämpliga fall kommer kommissionen att tillämpa dessa olika instrument och metoder i syfte att kunna tillhandahålla en väl avpassad lösning på de problem som uppstår. Kommissionen noterar att ett förfarande via självreglering under noga angivna förutsättningar även kan leda till att målen enligt fördraget uppnås och att ett alltför stort mått av lagstiftning undviks. I vitboken om styrelseformerna i EU föreslog därför kommissionen en gemensam diskussion om de allmänna ramarna för ett sådant förfarande. Kommissionen avvaktar de övriga institutionernas och medlemsstaternas reaktioner rörande detta.

3. En ny kultur inom gemenskapsinstitutionerna

Såsom har kunnat konstateras alltsedan 1992 går det inte att förordna om en förenklad lagstiftning. Det krävs både att nödvändiga personella resurser och budgetmedel avsätts och att de befintliga strukturerna anpassas för att en ny administrativ och politisk kultur skall kunna skapas [16].

[16] Kommissionen förbehåller sig rätten att inom ramen för den årliga policystrategin (APS) för 2003 lägga fram de nödvändiga yrkandena med hänvisning till de åtgärder som godkänts enligt planen.

För en förändring av det här slaget krävs en kollektiv ansträngning av både kommissionen, de övriga institutionerna och medlemsstaterna.

Kommissionen avser att föregå med gott exempel genom att upprätta ett internt rättsligt nätverk i syfte att främja goda metoder och tillämpa sådana principer för god lagstiftning som skulle kunna antas inom ramen för den interinstitutionella dialogen.

Ett sådant nätverk möjliggör även att på ett tidigare stadium i utarbetandet av förslag till rättsakter identifiera eventuella initiativ som inte uppfyller subsidiaritets- och proportionalitetskriterierna. Generalsekretariatet kommer att ges i uppdrag att leda och samordna detta nätverk och att förelägga kollegiet de förslag som bedöms eventuellt oförenliga med subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna. Kommissionen förbehåller sig rätten att dra tillbaka sina förslag, om rådet och Europaparlamentets planerade kompromisser skulle medföra rättsliga komplikationer som strider mot dessa principer.

Eftersom även Europaparlamentet och rådet är ansvariga för lagstiftningen inom gemenskapen, bör samtidigt ett interinstitutionellt nätverk under ledning av kommissionen upprättas med uppgift att sörja för att texterna håller en hög kvalitet ur rättslig synvinkel.

En ny kultur kräver samtidigt nya arbetsmetoder. Till exempel bör kodifieringen, omarbetningen och förenklingen inte anförtros åt de experter som medverkat vid antagandet av de ursprungliga rättsakterna. Det vore istället önskvärt att för detta ändamål tillsätta en ad hoc-grupp inom rådet. Rådet och parlamentet borde likaså tillämpa påskyndade förfaranden vid antagandet av de förenklade texterna.

4. Ett bättre införlivande och tillämpning av gemenskapsrätten

Medlemsstaterna, som är upphov till 90 % av gemenskapslagstiftningen, har även ett politiskt ansvar när det gäller kvaliteten på lagstiftningen, eftersom de har i uppdrag att tillämpa och eventuellt införliva denna. Det rör sig här om en mycket viktig funktion, som bör förstärkas.

Kommissionen å sin sida kontrollerar införlivandet av rättsakterna och bör tillsammans med medlemsstaterna förvissa sig om att lagstiftningen får avsedd konkret verkan.

Det är därför kommissionens önskan att medlemsstaterna förbinder sig att troget och inom fastställd tid införliva gemenskapens rättsakter i den inhemska lagstiftningen, och därmed att det mål som uppställts av Europeiska rådet i Lissabon uppnås. Anmälningsförfarandena i samband med införlivandet bör även moderniseras och påskyndas.

För detta ändamål bör även medlemsstaterna utse kontaktpersoner för införlivandet/tillämpningen i syfte att skapa goda förbindelser mellan kommissionen och de nationella förvaltningarna. Det bör även vara möjligt att skapa en bättre återkoppling, som gör det möjligt att bedöma nyttan och effektiviteten av lagstiftningen, tack vare det ökade samarbetet.

Slutligen bör kommissionen tillsammans med medlemsstaterna undersöka möjligheten av att utforma en gemensam strategi för kontroll och en tillämpning i praktiken av gemenskapslagstiftningen, utan att dess roll som fördragens väktare därmed åsidosätts. För denna strategi krävs det att gemensamma mål, principer och kriterier utarbetas samt att ett administrativt samarbete, ett utbyte av information, ömsesidigt bistånd och en samordnad övervakning av de berörda sektorerna upprättas.

Slutsats

Det krävs samordnade insatser av gemenskapsinstitutionerna och medlemsstaterna för att skapa en bättre och enklare lagstiftning. Hittills har endast få förändringar skett. Kommissionens uppmuntrar var och en att bidra till utformningen av föreliggande gemensamma strategi, som syftar till en bättre lagstiftning och som därmed gagnar unionens medborgare.

Utifrån reaktionerna på detta dokument föreslår kommissionen att en gemensam diskussion mellan kommissionen, Europaparlamentet och rådet så snart som möjligt inleds, för att närmare bestämma principerna för och innehållet i denna strategi, som i juni 2002 kommer att utmynna i en åtgärdsplan och eventuellt i ett interinstitutionellt avtal.