Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Sverige: Den ekonomiska situationen och genomförandet av strukturella reformer enligt Cardiffprocessen och rådets rekommendationer i fråga om den ekonomiska politiken"

(2002/C 48/30)

Den 28 februari 2001 beslutade Ekonomiska och sociala kommittén i enlighet med artikel 23.3 i arbetsordningen att utarbeta ett yttrande om "Sverige: Den ekonomiska situationen och genomförandet av strukturella reformer enligt Cardiffprocessen och rådets rekommendationer i fråga om den ekonomiska politiken".

Sektionen för Ekonomiska och monetära unionen, ekonomisk och social sammanhållning, som ansvarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 13 november 2001. Föredragande var Kenneth Walker.

Vid sin 386:e plenarsession (sammanträdet den 29 november 2001) antog Ekonomiska och sociala kommittén enhälligt följande yttrande.

1. Inledning

1.1. Den 13 februari 1998 publicerade ESK:s sektion för Ekonomiska och monetära unionen, ekonomisk och social sammanhållning en rapport om den ekonomiska och sociala situationen i Sverige. I rapporten räknar sektionen upp en rad fördelar och olägenheter som Sverige skulle kunnat ställas inför på grund av att landet inte anslutit sig till EMU, exempelvis följande:

- Fördelen att sysselsättningen och lönerna inte blir de enda justeringsvariablerna för den svenska ekonomins konkurrenskraft.

- Nackdelen att växelkurserna blir instabila så att realräntorna höjs.

- Nackdelen att de utländska investeringarna minskar genom att kapitalet hellre söker sig till eurozonens säkerhet, stabilitet och avsättningsmöjligheter.

I ljuset av analysen i detta yttrande verkar det som om förhållandet att Sverige inte anslutit sig till EMU inte fått någon större effekt på ekonomin i denna medlemsstat.

1.1.1. Det föreliggande yttrandet är en uppföljning av den tidigare rapporten, och vi behandlar särskilt de framsteg som har gjorts när det gäller genomförandet av strukturella reformer i enlighet med Cardiffprocessen och de mål som anges i ordförandeskapets slutsatser från Europeiska rådets möte i Lissabon. Denna utredning måste göras mot bakgrund av EU:s allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken, den allmänna ekonomiska situationen i landet och den makroekonomiska utveckling som ägt rum under analysperioden.

1.2. I ordförandeskapets slutsatser från Europeiska rådets möte i Lissabon anges att Europeiska unionen står inför en genomgripande förändring till följd av globaliseringen och utmaningarna från en ny kunskapsstyrd ekonomi. Som ett svar på dessa utmaningar har unionen fastställt ett nytt strategiskt mål för nästa decennium, nämligen att bli världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi, med möjlighet till hållbar ekonomisk tillväxt med fler och bättre arbetstillfällen och en högre grad av social sammanhållning.

1.2.1. För att uppnå detta mål krävs det en övergripande strategi med följande syften:

- Att förbereda övergången till en ekonomi och ett samhälle som baserar sig på kunskaper genom en politik som gynnar informationssamhället och forskning och utveckling, genom att driva på den strukturella reformen för konkurrenskraft och innovation samt genom att fullborda inre marknaden.

- Att modernisera den europeiska sociala modellen, genom att investera i människor och bekämpa social utslagning.

- Att vidmakthålla de sunda ekonomiska utsikterna och den gynnsamma tillväxtprognosen genom att genomföra lämpliga makroekonomiska åtgärder.

1.2.2. Genomförandet av denna strategi är tänkt att ske genom en förbättring av befintliga processer, införande av en ny öppen samordningsmetod på alla nivåer i anslutning till en starkare väglednings- och samordningsroll för Europeiska rådet, så att det går att säkerställa en mer konsekvent strategisk ledning och effektiv övervakning av de framsteg som görs.

1.2.3. På senare tid har den slagkraft som Lissabon-mötet alstrade delvis gått förlorad; andra prioriteringar har fått större tyngd och den ekonomiska tillväxten i EU ligger påtagligt lägre än det genomsnitt på 3 % som i slutsatserna från Lissabon-mötet sågs som en "realistisk prognos för de närmaste åren". Det finns en risk för att detta mål försvinner ur sikte om inte beslutsamma åtgärder vidtas för att säkerställa att det även fortsättningsvis står i centrum för uppmärksamheten.

1.3. Det är mot denna bakgrund som kommittén har tagit initiativ till att undersöka och beskriva de framsteg som görs i de enskilda medlemsstaterna när det gäller att uppnå det nya strategiska målet. Detta yttrande om situationen i Sverige är det första som utarbetas i linje med denna nya ansats.

2. Översikt över den svenska ekonomin

2.1. 1970 hade Sverige fjärde högsta BNP per capita i världen. Ett årtionde senare hade landets BNP fallit till åttonde plats och 1998 till den sjuttonde (tabell 1). Denna fortlöpande relativa nedgång har avspeglats av den svenska kronan, som under samma period har förlorat 50 % av sitt värde gentemot en korg bestående av de elva ledande konkurrentländernas valutor (tabell 2).

2.2. Under 1960-talet och i början av 1970-talet hade Sverige den högsta tillväxten i världen, efter USA och Japan. Under 1980-talet började den ekonomiska tillväxten att avmattas men sysselsättningsnivån var fortfarande hög, till stor del på grund av att den offentliga sektorn expanderade för att suga upp överskottet på arbetskraft (tabell 3). I början av 1990-talet övergick den ekonomiska avmattningen till recession och den offentliga sektorns expansion kunde inte längre hålla jämna steg med det minskade behovet av arbetskraft i den privata sektorn, vilket resulterade i en kraftig men relativt kortlivad ökning av arbetslösheten (tabell 4).

2.2.1. Under perioden 1970-2000 ökade antalet anställda inom offentlig sektor med 800000 personer, samtidigt som antalet anställda inom privat sektor minskade med 200000. I slutet av förra året arbetade 32 % av alla anställda inom den offentliga sektorn, jämfört med i genomsnitt 20 % inom EU. Den totala arbetskraften uppgår till cirka 4000000.

2.2.2. Denna nivå avspeglas i Sverige i utgifterna för den offentliga sektorn, som 1999 svarade för 56,4 % av landets BNP, jämfört med i genomsnitt 46,7 % i EU och 38,1% i OECD-länderna (tabell 5). Vid slutet av 1990-talet minskade dock dessa utgifters andel av BNP.

2.3. Recessionen i början av 90-talet utlöste en ekonomisk kris. Statsskulden fördubblades på bara några få år, räntorna sköt i höjden, den öppna arbetslösheten steg till toppnivån 8 %, man tvingades överge den svenska kronans fasta växelkurs gentemot ecun och svenska statsobligationers säljbarhet minskade kraftigt. Det förekom till och med rykten att landet kanske skulle behöva söka hjälp av IMF. Den svenska regeringen reagerade med att 1995 införa ett budgetsaneringsprogram.

2.3.1. Detta saneringsprogram, som uppgick till c:a 5 miljarder EUR under det första året och totalt 12 miljarder EUR under perioden 1995-98, byggde på stora nedskärningar i de offentliga utgifterna kombinerat med omfattande skattehöjningar. Med avsikt lade den svenska regeringen huvudparten av saneringarna i början av perioden för att visa på sin beslutsamhet och återvinna finansmarknadens förtroende för dess förmåga att lösa problemen.

2.3.2. För att få väljarkåren att acceptera saneringsprogrammet valde man att låta nedskärningar och skattehöjningar väga nästan lika tungt i vågskålen. Fördelningseffekten blev att de 20 % som tjänade mest bidrog med ca 40 % till saneringen och att de 20 % som tjänade minst bidrog med 10 %.

2.4. För att bevara ekonomins stabilitet och säkerställa att effekterna av sanerings-programmet inte gick om intet gjorde man omfattande institutionella reformer i budgetprocessen. Den nya budgetmodellen införde en toppstyrd process vars utmärkande drag är ett tak för statens utgifter. Det består i ett treårigt rullande tak där taken för de föregående åren två och tre (nu år ett och två) lämnas oförändrade och endast taket för det nya år tre återstår att fastställa.

2.4.1. Även om det finns en möjlighet att senare kraftigt förändra taken efter den ekonomiska utvecklingen har man inte gjort det sedan systemet infördes. En orsak till det är att det i budgetprocessen finns en säkerhetsmarginal som medger mindre justeringar för oväntade händelser utan att det fastställda taket överskrids.

2.4.2. Det exakta utgiftstaket för varje år bestäms av regeringens långsiktiga budgetmål. Genom att minska den samlade statsskulden och stärka statens finanser för att bemöta de negativa demografiska trenderna avser man att uppnå ett överskott på 2 % per år över en konjunkturcykel. Hittills har man uppnått eller överskridit detta mål varje år. Detta faktum skulle kunna ge regeringen handlingsutrymme genom att överskottet gör det möjligt att sänka målet på 2 % under innevarande år om de ekonomiska villkoren kräver det, under förutsättning att den genomsnittliga rörliga nivån ligger kvar över 2 %.

2.5. Detta program har visat sig ytterst framgångsrikt. Tabell 6 visar den kraftiga återhämtningen i real BNP-tillväxt, privat konsumtion, statens upplåning, sysselsättning, arbetskraftens produktivitet och inflation. Den nettoförbättring av de offentliga finanserna som skett genom detta program var högre än 12 % av BNP under perioden 1995-2000. Efter ett budgetunderskott på 11 % av BNP 1993 uppnådde Sverige ett överskott på 2 % av BNP 1998, vilket är en anmärkningsvärd omsvängning i alla avseenden.

2.5.1. Den svenska ekonomin växte med 4 % per år under 1999 och 2000, betydligt mer än den beräknade potentiella tillväxten på 2,5 %. Den snabba totala efterfrågeökningen har haft ett brett underlag, med betydande bidrag från både inhemsk efterfrågan och export. Företagens investeringar har dessutom ökat kraftigt, delvis på grund av andra starka efterfrågekomponenter och låga räntor. Den kraftiga och ihållande tillväxten har lett till att budgetbalansen har fortsatt att förbättras samtidigt som det skett endast en svag försämring av bytesbalansen. Ökningen av arbetsproduktiviteten med 2 % under de senaste tre åren har varit en halv procent högre än genomsnittet för de två senaste decennierna. Även sysselsättningsökningen har varit betydligt högre än tidigare och medfört en kraftig minskning av arbetslösheten till ca 4 % i slutet av förra året (5,9 % enligt Eurostats harmoniserade beräkningsmetod), vilket är i linje med regeringens uttalade mål.

2.5.2. Den samlade bilden av en gynnsam makroekonomisk situation fullbordas av det faktum att inflationen har förblivit anmärkningsvärt låg, med konsumentpriser som ökat med endast 0,75 % 1999 och 1,25 % 2000. Detta avspeglas i företagens förtroende. I en undersökning som gjordes av Eurochambres i slutet av förra året ansåg 73 % av de svarande företagen att utsikterna för 2001 var positiva, och nästan ingen av de svarande förväntade sig att 2001 skulle bli ett sämre år än 2000.

2.5.3. Tillväxten efter den senaste recessionen har delvis har berott på att recessionen undanröjde de minst effektiva företagen och stimulerade de överlevande att öka sin effektivitet.

2.6. Allmänt sett är den svenska ekonomin förmodligen starkare och i bättre balans än någonsin sedan den svindlande tiden i början av 1970-talet. Med en rimlig balans mellan sparande och investeringar samt en ganska god internationell konkurrenskraft finns det ingen överhängande risk för ekonomin som helhet, och en upprepning av de tidigare kraftiga recessionerna förefaller osannolik. Tillväxten har varit stark och baserad på en solid grund, även om problem kan skönjas på arbetsmarknaden.

2.6.1. Denna sistnämnda faktor är ett tänkbart moln vid horisonten. Det råder stor osäkerhet om beräkningarna av den nuvarande potentiella BNP-nivån och BNP-gapet. Svenska analytiker är allmänt överens om att det fortfarande finns en viss överkapacitet och att BNP-gapet kommer att slutas först mot slutet av detta år eller nästa år. Andra observatörer hävdar dock att BNP-gapet kan ha slutit sig redan förra året.

2.6.2. Frågan är om låg inflation är hållbart med de nuvarande räntenivåerna. Inflationsförväntningarna har visserligen varit starkt knutna till målet på 2 %, men det måste vägas mot tecken på ökande arbetskraftsbrist och det faktum att de nominella löneökningarna i Sverige har varit något högre än hos landets handelspartner, även om de har varit låga historiskt sett. Att man motverkat hyreshöjningar, vilket de facto berott på en form av hyresreglering, har bidragit till låg inflation. Dessutom har de reala löneökningarna varit högre än produktivitetsökningen och vinstmarginalerna har pressats ihop under senare år, vilket avviker från utvecklingen i de flesta andra länder. Mot denna bakgrund skulle det kunna byggas upp ett inflationstryck på medellång sikt om ekonomin fortsätter att expandera i en takt över sin potential. Den förväntade ökningen av både den totala och den underliggande inflationen i april och maj i år understryker denna fara. Dessutom medför den svenska kronans fortsatta svaghet en ökad risk för inflation på medellång sikt. Det råder inget tvivel om att risken för inflation har ökat under de senaste månaderna.

2.7. I detta sammanhang skulle den nuvarande nedgången i världsekonomin kunna bidra till att hålla tillbaka efterfrågan inom en långsiktig jämviktsnivå. Om en svagare global efterfrågan skulle dämpa oron för inflation på medellång sikt, skulle det medge en mindre strikt monetär politik än vad som annars hade behövts. De negativa effekterna av den globala avmattningen skulle kunna bli större i Sverige än i andra medlemsstater eftersom Sveriges ekonomi är relativt stark beroende av högteknologisektorn, som har varit den hårdast drabbade världen över.

2.8. Det mest oroande scenariot är att inflationen fortsätter att stiga trots ihållande svag ekonomisk tillväxt. Det skulle kunna tvinga de ansvariga för penningpolitiken att höja räntorna för att hålla inflationen under kontroll, något som skulle förlänga den ekonomiska åtstramningen och sannolikt leda till recession, det makroekonomiska fenomen som kallas stagflation. Den skickliga ekonomiska politik som förts av den svenska regeringen under de senaste åren och Riksbankens konsekventa monetära strategi, som av många betraktas som en föredömlig valutapolitik, bör dock vara tillräckligt för att avvärja denna risk.

3. Socialpolitik

3.1. Sverige har ett av världens mest omfattande och generösa välfärdssystem. Det är ett system som bygger på solidaritet och social sammanhållning, där sociala förmåner betraktas som en del av de grundläggande medborgerliga rättigheterna och inte som välgörenhet. Förmånerna betraktas som en väsentlig del av samhällsbygget och inte som en börda för staten. I Sverige råder det stor enighet i denna fråga. Även företrädare för arbetsgivarsidan accepterar i stor utsträckning den höga skattenivån som en oundviklig konsekvens av den sociala modell de ansluter sig till. De svenska skatterna är bland de högsta i EU (tabell 7).

3.2. Den ekonomiska krisen 1994 innebar en stark chock i systemet. Fastän regeringen lade sig vinn om att säkerställa att nödvändiga besparingar gjordes på ett så rättvist sätt som möjligt genom minskade utgifter och höjda skatter, slog de påföljande nedskärningarna hårt mot många människor och var för många svåra att acceptera. I alla välfärdssystem finns det en naturlig tendens hos skattebetalarna att känna att de betalar för mycket och hos bidragstagarna att de får för lite. Denna känsla ökar när skattehöjningar sammanfaller med nedskärningar av förmåner och båda sidor tenderar att invända att de inte får valuta för pengarna.

3.3. Att solidariteten kunde överleva denna kris visar på den sociala sammanhållningens omfattning i Sverige. Det råder fortfarande stor enighet om att välfärdsstaten är kärnan i ett stabilt samhälle, men det finns även ett utbrett samförstånd om att sunda offentliga finanser är en viktig förutsättning för ett sådant system. Det är i dag allmänt vedertaget att underskottsfinansiering leder till minskat nationellt självstyre, eftersom regeringens politik i allt högre grad styrs av långivarnas krav och en så stor del av statens inkomster går till räntor och amorteringar att det belopp som finns tillgängligt för åtgärder för socialt skydd minskar betydligt.

3.3.1. Om en regering skall kunna bevara sin handlingsfrihet måste den därför balansera utgifterna och inkomsterna på lång sikt. Regeringarna måste bevara väljarnas och finansmarknadernas förtroende. För att kunna uppfylla dessa båda krav måste de bland annat iaktta principen om klarhet och öppenhet. I själva verket är solvens nyckeln till oberoende.

3.3.2. Den förbättrade situationen för svensk ekonomi har lett till påstötningar från vissa håll om att utgiftstaken skall luckras upp eller till och med avskaffas helt. Man hävdar att sådana åtgärder endast skall tillämpas i krissituationer och inte är motiverade som ett ständigt inslag i den makroekonomiska politiken. Regeringen har tillbakavisat dessa argument. Man framhåller att taken varje år fastställs utifrån beräkningar av en på längre sikt hållbar utgiftsnivå och inte på grundval av förutsägelser om intäkterna under ett enda år. Detta gör det möjligt att utforma en välfärdspolitik som är hållbar på sikt och inte gör välfärdsstaten beroende av konjunkturutvecklingen. Regeringen har beslutat att undvika att åter hamna i en situation där konjunkturnedgångar tvingar den att välja mellan inskränkningar i välfärdssystemet och underskottsfinansiering som innebär beroende av yttre faktorer.

3.3.3. Därmed har man i själva verket valt att följa den grundläggande makroekonomiska strategi som tillämpas i USA sedan 1990. Dessförinnan var strategin att USA:s statsbudget skulle bringas i balans genom lagstadgade mål för underskottet. Trots att det årliga underskottet reducerades lyckades man inte uppnå en balanserad budget av den enkla anledningen att regeringens utgifter tilläts öka vid konjunkturuppgång och inte kunde skäras ned tillräckligt under lågkonjunktur.

3.3.3.1. Sedan 1990 har man inriktat sig på en strikt utgiftskontroll utan att sätta upp några särskilda mål för underskottet. I en cyklisk konjunkturedgång tillåts budgetunderskottet öka i den mån ökningen är ett resultat av effekterna från de inbyggda stabiliseringsmekanismerna. Vid högkonjunktur måste underskottet däremot minska, eftersom det gynnsamma läget på intäktssidan inte får utnyttjas för att finansiera nya utgifter, utan enbart får användas till att konsolidera budgeten. Denna strategi bygger alltså på att underskottet "andas" i takt med konjunkturen och att det på grund av sin anti-cykliska karaktär har en stabiliserande effekt på konjunkturen.

3.3.3.2. Denna kontracykliska strategi liknar den som den svenska regeringen har börjat tillämpa. Denna politik har varit synnerligen framgångsrik i USA, och som framgår av tabell 6 finns det ingen anledning till att den inte skulle bli lika framgångsrik i Sverige. En sådan politik är emellertid beroende av att andra politikområden, i synnerhet valutapolitiken, skapar ett gynnsamt klimat för ekonomisk tillväxt. Sverige är för närvarande inte medlem i EMU och har fortfarande obegränsad kontroll över sin valutapolitik inom ramen för stabilitets- och tillväxtpaktens restriktioner.

3.3.3.3. På kort och medellång sikt kommer den svenska regeringen förmodligen att tvingas bli mer restriktiv i fråga om utgiftsbegränsningar än vad som varit fallet i USA, eftersom man måste bekämpa de negativa demografiska trenderna. Av denna anledning har man beslutat att sträva mot ett årligt överskott på i genomsnitt 2 % i stället för en balanserad budget.

4. Sysselsättning

4.1. Den öppna arbetslösheten i Sverige är bland de lägsta i EU. År 2000 uppgick den till 4 % och låg under den "naturliga" arbetslösheten (NAIRU, non-accelerating inflation rate of unemployment), vilket framgår av tabell 8. Som i de flesta länder finns det stora regionala skillnader. Arbetslösheten i norra Sverige är tre gånger högre än i Stockholm, och det finns områden där arbetslösheten är relativt hög i städerna.

4.1.1. Sysselsättningsnivån och deltagandet i arbetslivet i Sverige är bland de högsta i världen. År 2000 låg sysselsättningsnivån på 75 %, och 78 % av befolkningen i arbetsför ålder deltog i arbetslivet. Trots att detta innebär en nedgång jämfört med 1990, då båda siffrorna uppgick till 85 %, är sysselsättningsnivån i Sverige mycket högre än genomsnittet i EU, och den är högre än i USA, Japan och i de flesta EU-länderna. Regeringen har dock satt upp som mål att öka sysselsättningen för dem som har icke-subventionerat arbete till 80 % fram till 2004. Detta innebär att det skall skapas cirka 110000 nya arbetstillfällen. Det kommer i själva verket att bli nödvändigt att öka deltagandet om tillväxttakten skall bevaras, eftersom ett ökande antal företag i ett brett spektrum av branscher rapporterar att de lider brist på arbetskraft. I en enkät som genomfördes av Eurochambres i slutet av förra året beräknade 35 % av företagen att de skulle behöva öka antalet anställda under 2001. Sverige är ett av de fyra medlemsländer som uppgivit att de kommer att ge medborgarna i de nya medlemsländerna fritt och öppet tillträde till sina arbetsmarknader så snart de blivit EU-medlemmar.

4.1.1.1. En oförklarad faktor på den svenska arbetsmarknaden är den höga sjukfrånvaron, som i genomsnitt ligger på 10 % av den nominella arbetskapaciteten. Denna siffra har tenderat att stiga i samband med sjunkande arbetslöshet och har lett till att sjukersättningarna ökat snabbt. Detta har medfört ytterligare restriktioner i regeringens utgifter på andra områden med hänsyn till utgiftstaken. Siffran är högre i den offentliga sektorn än i den privata och allra lägst bland anställda i små och medelstora företag.

4.2. Den svenska regeringen har förordat aktiva arbetsmarknadsprogram (ALMP) för att bekämpa arbetslösheten. Strategin är att hålla kvar människor på arbetsmarknaden, med motiveringen att om förtidspensionering används som verktyg för att minska arbetslösheten under perioder av ekonomisk tillbakagång är det svårt att övertyga dessa människor att komma tillbaka till arbetsmarknaden när det råder brist på arbetskraft. Det anses dessutom riskfyllt och socialt splittrande att låta stora grupper stå utanför arbetsmarknaden under längre perioder. De aktiva arbetsmarknadsprogrammen syftar i första hand till att förbättra anställbarheten, och målsättningen är inte att skapa nya arbetstillfällen.

4.3. Som en del av denna strategi införde man den 1 augusti 2000 en aktivitetsgaranti. Den omfattar personer som är registrerade vid arbetsförmedlingen och som erhåller arbetslöshetsersättning eller andra sociala förmåner och som inte haft något ordinarie arbete (dvs. icke-subventionerat arbete) under 27 månader. Denna grupp omfattade i slutet av förra året 50000 personer (1,25 % av arbetskraften) trots den relativt låga arbetslösheten.

4.4. Det finns krav på att arbetssökande skall delta i aktiva arbetsmarknadsprogram eller andra former av utbildning för att bygga upp humankapitalet. All verksamhet inom ramen för aktivitetsgarantin skall planeras för en period på max sex månader, men det finns ingen fast tidsgräns för aktivitetsgarantins längd; i princip gäller den under obegränsad tid.

4.4.1. Arbetsgivare och andra riktar emellanåt följande kritik mot de aktiva arbetsmarknadsprogrammen:

- Den utbildning som erbjuds är inte alltid relevant med hänsyn till arbetsgivarnas aktuella krav.

- Utbildning utan att det skapas nya arbetstillfällen leder bara till arbetslösa med en högre utbildningsnivå.

- De arbetsmarknadspolitiska åtgärderna har varit alltför ambitiösa och man har ställt upp för många mål.

- Det finns för många typer av arbetsmarknadsåtgärder och för många ledningsnivåer.

- Processen är alltför långsam och den fokuserar på fel områden.

- När människor omfattas av arbetsmarknadsåtgärder slutar de att söka aktiv sysselsättning.

- Systemet inverkar hämmande på arbetskraftens rörlighet på grund av att man subventionerar pendlingskostnader.

- Arbetsgivarna föredrar personer med erfarenhet från "riktiga jobb".

4.4.2. Ekonomiskt stöd erbjuds personer som är arbetslösa - eller riskerar att bli arbetslösa - för att ge dem möjlighet att starta eget, under förutsättning att de anses kunna sköta ett företag.

4.4.3. Särskild introduktion och uppföljning erbjuds arbetssökande med arbetshandikapp. Detta stöd erbjuds såväl den arbetssökande som arbetsgivaren via en konsulent med särskilda kunskaper i introduktionsmetodik.

4.4.4. Inklusive deltagarna i initiativet inom vuxenutbildningen deltog 220000 personer (vilket motsvarar samma antal heltidsanställda) i aktiva arbetsmarknadsprogram under år 2000, vilket motsvarar cirka 5 % av arbetskraften. Den totala kostnaden för de aktiva arbetsmarknadsprogrammen uppgick till över 2 % av BNP (tabell 9), vilket, trots den relativt låga arbetslösheten, är mer än i något annat OECD-land.

4.5. Utöver de aktiva arbetsmarknadsprogrammen betalar regeringen ut stöd till arbetsgivare som anställer långtidsarbetslösa. Arbetsgivare inom såväl den privata som den offentliga sektorn kan erhålla allmänt anställningsstöd som uppgår till 50 % av lönen eller max 350 SEK per dag för arbetstagare som varit arbetslösa eller arbetssökande mer än 12 månader. Ett högre anställningsstöd kan erhållas enligt en glidande skala med högre belopp för arbetstagare som har varit arbetslösa i mer än 24 månader. För arbetstagare över 57 år som har varit arbetslösa i mer än 24 månader finns det särskilt anställningsstöd som uppgår till 75 % av lönen eller max 525 SEK per dag under max två år. Aktiva arbetsmarknadsprogram är dubbelt så dyra som anställningsstöd, men det finns viss oro för att arbetsgivarna utnyttjar stödsystemet för att få subventionerad arbetskraft.

4.6. Som framgår av tabell 9 är bruttoersättningen från arbetslöshetsförsäkringen bland de högsta i Europa. De formella urvalskriterierna för arbetslöshetsersättning är relativt höga, men tillämpningen är inte alltid så strikt. I teorin utgår det arbetslöshetsersättning under 300 dagar, men denna period kan i själva verket förlängas med ytterligare 600 dagar om mottagaren deltar i ett utbildningsprogram. Kompletterande ersättning gör det möjligt för en person att arbeta deltid och erhålla arbetslöshetsersättning för de återstående timmarna i en normal arbetsvecka. På grund av att systemet är så generöst är marginalvinsten för längre arbetstid minimal.

4.6.1. Arbetslöshetsersättningen uppgår till 80 % av den tidigare lönen upp till en viss inkomstnivå, men det finns en stark politisk vilja att höja ersättningen, eftersom begränsningen innebär att en stor del av arbetskraften får mindre än 80 %.

4.7. I rapporten "World Competitiveness Report" som IMD (International Institute for Management Development) utarbetade 2000 framgick det att arbetsmarknadslagstiftningen i Sverige fortfarande är ganska restriktiv i jämförelse med andra EU-länder och andra ledande världsekonomier (tabell 10).

5. Pensionerna och den demografiska utmaningen

5.1. I likhet med de flesta andra industriländer står Sverige inför allvarliga demografiska problem under de kommande 50 åren. Den nuvarande situationen kommer att förvärras dramatiskt inom den närmaste framtiden, eftersom det stora antalet personer som föddes åren efter andra världskriget kommer att uppnå pensionsåldern. Problemen med den demografiska utvecklingen i Sverige har lyfts fram på grund av det låga födelsetalet. Det ligger nu på 1,4, vilket är ett kraftigt fall i jämförelse med 1995 då det låg på 1,7. Denna sjunkande siffra är mycket påtagligare än i något annat medlemsland och innebär att Sverige har en av de snabbast åldrande befolkningarna i EU. År 2030 kommer befolkningsandelen under arbetsför ålder, i arbetsför ålder och över normal pensionsålder att vara: 21,6; 54,5 respektive 24 %. Även med 80 % deltagande i arbetslivet betyder det att varje aktiv person skall försörja 1,3 inaktiva personer. Enligt de aktuella beräkningarna kommer situationen att ha förvärrats ytterligare år 2050. Den nuvarande nivån för ofinansierade pensionsåtaganden som andel av BNP ligger på 26 %.

5.1.1. Den demografiska situationen i Sverige försvåras av en nationell tendens att gå i pension långt före den lagstadgade pensionsåldern och av den svenska befolkningens goda hälsoläge, som har gett en förväntad livslängd som ligger mycket högre än i vissa andra medlemsländer. Tendensen med ökad förväntad livslängd gäller nästan alla utvecklade länder. En oförmåga att regelbundet anpassa systemet till detta har bidragit till den kostnadskris som många nationella socialförsäkringssystem står inför i dag.

5.2. Det gamla pensionssystemet utformades på 1950-talet i en ekonomisk miljö med en stabil årlig reell tillväxt på 4 % och med en förväntad livslängd som låg mycket lägre än i dag. Efter hand som tillväxttalen per capita sjönk till 2 % och arbetskraftsökningen stagnerade, började sakkunniga hysa farhågor om att avgiftsunderlaget inte skulle öka tillräckligt snabbt i framtiden för att kunna bära upp den förväntade ökningen av ålderspensionärer. Försäkringstekniska beräkningar visade att det skulle bli nödvändigt att öka avgiftsunderlaget avsevärt om åtagandena skulle kunna uppfyllas i framtiden. Bedömningen av problemens storlek berodde, som alltid är fallet med sådana beräkningar, på de försäkringstekniska antaganden man gjorde om framtiden. Det faktum att det inte i dag gick att säga hur resultatet troligtvis skulle komma att se ut i framtiden sågs också som ett problem i sig. Det finns en allmän enighet om vikten av tydlighet i fråga om innehållet i de åtaganden mellan generationer som finns i Pay-As-You-Go-systemet.

5.2.1. Den oro som fanns bland sakkunniga delades av befolkningen i stort. I början av 1980-talet spreds en allmän farhåga bland allmänheten att systemet inte skulle kunna uppfylla sina "löften" i framtiden. Särskilt yngre arbetare blev mer och mer skeptiska till framtidsutsikterna efter pensioneringen. Kort sagt höll förtroendet för systemet på att försvinna. Den djupa ekonomiska recessionen i början av 1990-talet och den åtföljande minskningen av avgiftsunderlaget med ca. 10 % klargjorde slutligen för ett brett spektrum av politiska intressen att behovet av en reform var akut.

5.3. Inför denna situation inrättade regeringen en arbetsgrupp för reformering av pensionssystemet år 1992. Dess mandat var att reformera det befintliga pensionssystemet så att det blev mer hållbart. Den första lagstiftning som berörde reformen kom i juni 1994. Reformer i socialförsäkringssystemen är av naturliga skäl politiska och innebär därför alltid kompromisser mellan olika intressen. En styrka i den svenska reformprocessen är att reformen var ett resultat av politisk enighet mellan fem av de sju riksdagspartierna 1994, vilka tillsammans företrädde mer än 80 % av väljarna. Reformen har även fortsättningsvis åtnjutit brett politiskt stöd.

5.3.1. Den centrala principen i reformen har utgjort en riktlinje för den svenska socialpolitiken sedan 1950-talet: en rimlig, inkomstrelaterad pensionsförmån som omfattar alla som arbetar och bor i Sverige, kompletterad av ett säkerhetsnät som garanterar en rimlig levnadsstandard för de äldre. Den svenska reformen har fyra huvudmål, nämligen följande:

- Rättvis behandling av personer som intjänat sina pensionsrättigheter på olika sätt. Två personer som har bidragit till systemet med samma belopp och som går i pension samtidigt och vid samma ålder skall få samma pension.

- Tydliga omfördelningsprinciper. Detta mål uppnås genom en omfördelningspolitik som finansieras av allmänna budgetmedel som öronmärkts för detta syfte.

- Stabil finansiering som tar hänsyn till demografiska och ekonomiska förändringar.

- Inrättande av pensionssparande som förvaltas av privata finansinstitut.

5.3.2. Under den period då de stora barnkullarna från 1940-talet går i pension och uttömmer resurserna i det nuvarande Pay-As-You-Go-systemet kommer sparandet i de offentliga finanserna att upprätthållas genom att nytt sparande från yngre arbetstagare skapas och växer inom andra pelaren. Ett resultat av reformen är att äldre arbetare kommer att kunna kombinera inkomster av arbete och pensionsinkomster på det sätt de vill, eftersom samma skatteregler gäller för både inkomst av tjänst och pensionsinkomster.

5.4. De totala pensionsavgifterna när det gäller inkomster i det nya systemet kommer att motsvara 18,5 %, varav arbetsgivaren och arbetstagaren står för lika stor andel. Av den totala summan kommer 2,5 % att utgöras av premiepension. Denna pensionsavgift kan investeras i privata fonder som den anställde själv väljer. I och med detta system införde man en komponent med fondsparande i ett system som tidigare enbart byggde på ett fördelningssystem (PAYG-system - Pay-As-You-Go). För den som inte kommer upp till en miniminivå finns en utfyllnad, garantipension, finansierad av staten.

5.5. Den andra pelaren i pensionssystemet utgörs av en avtalspension som finansieras av arbetsgivaren och den anställde. Även inom denna finns numera en del som utgörs av en premiepension. Många människor kompletterar dessutom sin pension med privata pensionssystem.

5.6. Med hänsyn till den demografiska situation som beskrivits ovan förefaller en utveckling mot fonderade system i stället för fördelningssystem oundviklig under de kommande trettio åren. Detta innebär inte nödvändigtvis en privatisering av systemet; det är fullt möjligt - och i själva verket önskvärt - att regeringarna inrättar fonderade system.

6. Forskning och utveckling

6.1. Näringslivets och statens satsningar på FoU är den största enskilda faktorn bakom utvecklingen av nya idéer. Utgifterna för FoU är avsevärt högre i USA än i Europa, men Sverige är det land i EU som har den högsta nivån per capita när det gäller investering i forskning och utveckling. Det framgår av tabell 11 att de svenska investeringarna överskrider de japanska nivåerna, ligger nära de amerikanska och är nästan dubbelt så stora som genomsnittet för EU-14 (exklusive Luxemburg).

6.2. I Sverige motsvarar forskningskostnaderna cirka 3,8 % av BNP, men 85 % av forskningen utförs i företagen och är därmed oftare tillämpad forskning än grundforskning. En källa till oro i sammanhanget är att så många ledande svenska företag har köpts av utländskt ägda multinationella företag. Denna process kommer troligtvis att fortsätta. En konsekvens av detta är en risk att dessa företag koncentrerar forskningen till globala forskningscentrum, vilket skulle kunna innebära en nedprioritering av forskningsverksamheten i Sverige.

6.3. Av hävd har universiteten betraktats som grundforskningens hemvist, men de engageras i allt större utsträckning i kommersiella projekt. Den huvudsakliga inkomstkällan för universitetens forskningsavdelningar är numera avknoppning av företag, inte inkomster från patent på uppfinningar. Här hämmar svensk lagstiftning grundläggande forskningsverksamhet eftersom patenträttigheterna går till uppfinnaren oberoende av hur forskningen har finansierats. Detta minskar universitetens inkomster och därmed deras möjligheter att finansiera fler forskningsprojekt.

7. Den nya ekonomin

7.1. Under det senaste årtiondet har en "ny ekonomi" vuxit fram på grundval av informationstekniken (IT). En av de främsta orsakerna till detta är att Internet har skapat och infört en global standard. Det är möjligt att detta är den viktigaste standard som någonsin skapats. Innan denna standard skapades använde datorer olika tekniska plattformer som var inkompatibla, och kunderna var därför låsta till ett visst system. Standarden har gett IT-användarna helt nya möjligheter och på samma gång inneburit en omfattande och grundläggande omstrukturering av alla typer av kommersiell, industriell, statlig och privat verksamhet. Globaliseringsprocessen har uppstått ur möjligheterna till fritt informationsutbyte.

7.2. Traditionellt sett har teknik betraktats som tillämpning av vetenskapliga upptäckter. I dag har IT ändrat på det synsättet: upptäckter sker nu på tekniknivå. IT skiljer sig från tidigare spjutspetsteknik på så vis att IT rationaliserar och ökar informationsflödet i stället för att förflytta föremål. Den nya ekonomin innebär nya villkor för hela ekonomin. IT handlar inte bara om framgångsrika IT-företag, utan också om effekterna av IT-användning inom alla typer av företag och organisationer, inklusive den offentliga sektorn. Den nya tekniken innebär en grundläggande omstrukturering av företagens informationsflöden. Gamla gränser försvinner

- mellan länder,

- mellan näringsgrenar,

- mellan varor och tjänster,

- mellan och inom företag,

- mellan arbetsgivare och arbetstagare,

- mellan arbetare och tjänstemän,

- mellan arbete och fritid,

- mellan arbetsplatsen och hemmet.

7.3. Enskilda människor påverkas av den nya ekonomin på många sätt. Som konsumenter kan de dra nytta av bättre information, större urval av varor och tjänster och av lägre priser genom tillgången till en global marknad. Som arbetstagare kan de åtnjuta större oberoende i arbetet (både som individer och i grupp), större ansvar och befogenheter, möjligheter till högre inkomster och utbildning under hela arbetslivet. Som medborgare kan de bli mer välinformerade, få större möjligheter att påverka och bättre kontakt med myndigheterna.

7.4. Sverige var en av föregångarna när det gäller IT-användning. Svenska företag och myndigheter gjorde tidiga och stora investeringar i den nya tekniken. Den processen underlättades av följande faktorer:

- God ledningsförmåga i svenska företag.

- Hög allmän utbildningsnivå hos befolkningen.

- Inget motstånd inom fackföreningarna mot införandet av ny teknik.

7.4.1. När det gällde användningen i hemmen bidrog staten verksamt till spridandet av datorkunskaper genom att införa skattelättnader för inköp av hemdatorer. Resultatet har blivit att Sveriges totala IT-kostnader uttryckt i procent av BNP är högre än för något av de andra EU-länderna och dessutom högre än motsvarande siffra i USA och mycket högre än i Japan (tabell 12). Ser man på det index för informationssamhällets infrastruktur som har sammanställts av IDC (som ingår i International Data Group) är Sverige världsledande (tabell 13).

7.5. Den nya ekonomin kännetecknas av hög tillväxt i total faktorproduktivitet (TFP) och låg inflation. Tabell 14 visar att inflationen i de nordiska länderna (Sverige, Danmark, Finland och Norge) har fallit kraftigt samtidigt som den totala faktorproduktiviteten har ökat kraftigt under mätperioden. I USA har tendensen varit densamma men inte lika stark. Omvänt har EU (exklusive de nordiska länderna, Storbritannien, Nederländerna och Luxemburg) uppvisat minskad inflation men en dramatisk minskning i total faktorproduktivitet. I Japan har mönstret varit detsamma men mindre markant. Detta återspeglas i den benchmarkingstudie som Europeiska kommissionen gjorde 1998, där man kan se vilka länder som ligger långt framme och vilka som har halkat efter i den nya ekonomin (tabell 15).

7.6. Ett av målen från Lissabon var att medlemsstaterna skulle "säkerställa allmän elektronisk tillgång till de viktigaste allmänt tillgängliga tjänsterna senast 2003". Detta är den enda indikator som för Sveriges del inte placerar landet bland de ledande IT-länderna. I detta avseende hamnar Sverige något under EU-genomsnittet (tabell 16). Detta är ett riktmärke på de framsteg som de nationella regeringarna har gjort när det gäller att utnyttja Internets potential. Det mäter regeringarnas och företagens förmåga att använda Internet för att genomföra obligatoriska administrativa processer (business-to-administration eller B2A), och Sverige måste satsa mer på detta område.

7.7. Om det svenska försprånget i den nya ekonomin skall kunna vidmakthållas, och om landet skall kunna dra nytta av de fördelar som erbjuds, måste vissa åtgärder vidtas. Svenska företag, arbetstagare och hushåll har varit snabba när det gäller att börja använda ny teknik, men viljan att acceptera förändringar måste ökas ytterligare. Fackföreningarna måste även fortsättningsvis vara flexibla i förhållande till ny teknik, nya arbetsmetoder, ny organisationsteknik och nya lönesystem. Om man skall kunna utnyttja potentialen i den nya ekonomin krävs kapital. Möjligheterna till riskfinansiering med eget kapital måste förbättras, särskilt tillgången till riskkapital och i synnerhet för små och medelstora företag. Det vore också fördelaktigt om man skapade gemensamma kommersiella tjänster så att de små och medelstora företagen kunde utveckla sina möjligheter till handel mellan företag (business-to-business eller B2B) och handel mellan företag och konsumenter (business-to-consumer eller B2C).

8. Privatisering och avreglering

8.1. Offentligt finansierad verksamhet började avregleras och konkurrensutsättas i stor skala i Sverige under 1990-talet. Samtidigt har konkurrenslagarna skärpts och anpassats till EU-standard. En stor del av den svenska ekonomin är dock fortfarande skyddad från konkurrens. Den offentliga sektorns verksamhet i Sverige uppgår fortfarande till 650 miljarder svenska kronor, varav den konkurrensutsatta verksamheten står för cirka 150 miljarder. Vissa sektorer (både offentligt och privat ägda) fortsätter att vara mindre konkurrensutsatta, bl.a. detaljhandelsdistributionen, medan andra, t.ex. bostadssektorn, fortfarande är hårt reglerade. På vissa områden, t.ex. telekommunikationer, krävs ytterligare regleringsåtgärder när det gäller den dominerande operatören samt åtgärder för att avlägsna hinder för tillträde till marknaden.

8.2. Som i andra länder har resultatet varit blandat. Handel med och produktion av el har öppnats för konkurrens, och det finns nu cirka 160 företag som är engagerade i denna verksamhet. Detta har resulterat i att Sverige har de lägsta elpriserna för hushållskonsumenter i hela EU, även om en mycket kraftig allmän prisökning under 2001 har lett till att regeringen granskar konkurrenssituationen på detta område. Den genomsnittliga familjen kan spara stora summor varje kvartal genom att välja rätt leverantör. Avregleringen av taxinäringen har lett till lägre priser och en ökning på 25 % i antalet tillgängliga taxibilar. Avregleringen av tjänstemarknaden har lett till kraftig tillväxt.

8.2.1. Å andra sidan ledde privatiseringen av pendeltågen i Stockholmsområdet inledningsvis till ett år av kaos eftersom processen varit illa förberedd. Man har också sett exempel på sämre standard i äldrevården när dessa tjänster har privatiserats.

8.3. I allmänhet har konsumenterna varit de som dragit störst nytta av utvecklingen, men arbetstagarna har också gynnats av ett större utbud av arbetsgivare och av de positiva effekter som privatiseringen i de flesta fall har haft när det gäller att skapa nya arbetstillfällen. Enligt en nyligen genomförd opinionsundersökning ansåg 46 % av de tillfrågade att resultatet i det stora hela hade varit positivt medan 27 % ansåg att resultatet var negativt. 65 % var positiva till principen att kunna välja mellan offentliga och privata tjänsteleverantörer, och endast 15 % var emot detta.

8.4. Det har väckt vissa farhågor att andra länders statliga monopol har kommit in på den svenska marknaden efter avregleringen och snedvridit konkurrensen genom att dra fördel av sin monopolställning på hemmamarknaden. Man har upplevt att delar av den svenska ekonomin förstatligats på nytt, men av andra medlemsländer.

8.5. Regeringen har tagit initiativet till en minskning av byråkratin för små företag genom undantag från vissa bestämmelser för de minsta företagen. Detta borde gynna startandet av företag och öka andelen framgångsrika företagsetableringar.

9. Beskattning

9.1. Som tidigare nämnts har Sverige en mycket hög skattenivå. Strategin inför framtiden måste vara att bygga på det som uppnåtts under de senaste åren genom att öka effektiviteten i skatte- och förmånssystemet och dess effektivitet när det gäller att ge socialt stöd. På medellång till lång sikt kvarstår ett betydande utrymme för en fortsatt rationalisering av skatte- och förmånssystemet utan att de sociala målen äventyras.

9.2. Skattesystemet bör utformas så att det lönar sig att arbeta. Samtidigt måste man minska incitamentet att förvandla inkomst av tjänst till inkomst av kapital, vilket är en central svårighet i ett skattesystem som bygger på två inkomsttyper. Andra gynnsamma åtgärder vore strukturreformer i fråga om förmögenhetsbeskattningen, där man borde ta bort de undantag som gynnar de mest välbärgade samt höja tröskeln så att en viss förmögenhet i form av fastigheter undantogs.

10. Slutsatser

10.1. Den svenska ekonomin har med stor framgång återhämtat sig från konjunkturnedgången i mitten av 1990-talet och är nu i bättre skick än någon gång under de tre senaste årtiondena.

10.2. En central faktor för återhämtningen har det treåriga rullande utgiftstaket för de statliga utgifterna varit. Denna åtgärd motverkar de cykliska förändringarna i den svenska makroekonomin, vilket borde stabilisera konjunktursvängningar och säkerställa återhämtningens hållbarhet. Utgiftstaket borde också göra det lättare för regeringen att nå en hållbar nivå när det gäller välfärden, oberoende av svängningar i konjunkturen. En negativ faktor är risken för att inflationen åter stiger om tillväxten fortsätter att överskrida potentialen. Ökad brist på arbetskraft visar att BNP-gapet kommer att försvinna i en nära framtid, om det inte redan har försvunnit.

10.3. Sverige följer den nordiska sociala modellen, en modell som kännetecknas av ett högt utvecklat system för socialt trygghet och motsvarande höga skatter. Det råder allmänt samförstånd om att modellen bör bevaras, men också om att den måste vara hållbar och möjlig att anpassa till villkoren i den nya ekonomin. Leif Pagrotsky, den svenske handelsministern, har sagt: "Utmaningen består inte i att montera ned den europeiska sociala modellen utan i att modernisera den så att Europas medborgare kan erbjudas skydd i förändringen, inte skydd mot förändringar."

10.4. I Sverige är arbetslösheten lägre och deltagandet i yrkeslivet högre än i de flesta andra länder. Den svenska regeringens politik i kampen mot stigande arbetslöshet i mitten av 1990-talet var en kombination av aktiv arbetsmarknadspolitik och anställningsstöd. Den aktiva arbetsmarknadspolitiken är mer kostnadskrävande men anses mer lämplig på lång sikt. Viss kritik har dock riktats mot hur den fungerar. OECD har framfört att arbetsmarknadens funktion skulle förbättras om man lättade på bestämmelserna för anställningsskyddet ytterligare genom att öka den regionala rörligheten och låta löneskillnaderna öka. Huruvida detta är önskvärt och möjligt att genomföra är för närvarande heta debattämnen i Sverige.

10.5. Precis som de flesta andra länder står Sverige inför allvarliga demografiska problem. Regeringen har på senare tid genomfört reformer av pensionssystemet i syfte att avhjälpa dessa problem. Reformerna har förbättrat hållbarheten i pensionssystemet, men mer måste göras om den arbetande befolkningens nuvarande förväntningar skall kunna uppfyllas vid pensioneringen.

10.6. Sverige lägger en större andel av BNP på FoU än de flesta andra länder, men verksamheten bedrivs i huvudsak i företagen och utgörs därför av tillämpad forskning och utveckling i högre grad än av grundforskning. Internationaliseringen av de största svenska företagen skulle kunna leda till att verksamheten flyttas till andra länder.

10.7. Sverige är en av de ledande aktörerna i den nya ekonomin, men utvecklingstakten och förändringarnas omfattning innebär att Sverige inte har råd att minska satsningarna om landet vill behålla sin position. Landet har ett bra läge när det gäller att dra nytta av de möjligheter som erbjuds, men mycket beror på i hur stor utsträckning man lyckas omvandla sin sakkunskap till marknadsmässiga fördelar.

10.8. Mycket har hänt när det gäller avreglering och privatisering av statliga monopol, men fortfarande är stora delar av den svenska ekonomin skyddad från konkurrens. Avregleringen har inte alltid varit helt framgångsrik och det finns skilda åsikter om hur mycket som bör privatiseras och om hur det i så fall bör ske. I allmänhet finns det dock stöd hos flertalet svenskar för principen om ökad konkurrens. Det tycks vara nödvändigt att ytterligare minska det statliga ägandet i näringslivet. Det krävs också ett större erkännande av vikten av att omskola företagsledare som enbart har arbetat inom den offentliga sektorn, så att de får möjlighet att anpassa sig till en konkurrensutsatt marknad.

10.9. Regeringen har föreslagit stöd till små företag genom undantag från vissa bestämmelser, men utvecklingen av bättre system för finansiering av små och medelstora företag är fortfarande en prioriterad fråga.

10.10. På många sätt har den ekonomiska, sociala och tekniska utvecklingen i Sverige det senaste årtiondet varit framgångsrik. Utmaningen inför framtiden måste vara att bygga vidare på den framgången genom att upprätthålla det tekniska försprånget, öka produktiviteten, modernisera arbetsmarknaden och justera skattesystemet så att ett hållbart och förbättrat välfärdssystem skapas, ett system som främjar den sociala sammanhållning som är så central för det svenska samhället.

Bryssel den 29 november 2001.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Göke Frerichs