Kommissionens tolkningsmeddelande om tillämpningen av den inre marknadens regler för mässor och utställningar (98/C 143/02)

INLEDNING

Mässor och utställningar är en europeisk tradition sedan århundraden tillbaka och en ekonomisk verksamhet som kontinuerligt ökat under de senaste åren. De representerar i Europeiska gemenskapen en sektor som genererar en betydande ekonomisk aktivitet. Några siffror kan räcka för att illustrera deras betydelse. Tre hundra större städer står värd för 3 500 mässor och utställningar varje år. Närmare 450 000 direkta utställare och 63 miljoner besökare registreras årligen. I sysselsättningshänseende uppskattas antalet personer som är direkt anställda på heltid till 70 000 och det totala antalet arbetstillfällen med anknytning till sektorn till 800 000. Den andel av budgeten som företagen anslår till mässor och utställningar, uppskattningsvis mellan 10 och 20 % av marknadsföringsutgifterna, visar dessutom att de anser att mässor och utställningar spelar en väsentlig roll för företagens ekonomiska utveckling.

Mässor och utställningar fyller i själva verket flera funktioner.

Genom att på en given geografisk plats och under en begränsad tid, ibland med regelbundna intervall, sammanföra utbud och efterfrågan utgör mässor och utställningar ett konkret uttryck för marknadskonceptet.

De utgör först och främst, genom att sammanföra utbud och efterfrågan när det gäller utställda varor och tjänster i en miljö som är gynnsam för aktörerna, ett instrument för att främja försäljningen som är ett komplement till, men klart skilt från, reklam.

Dessutom klargör de samspelet mellan aktörerna på marknaden och ger deras industriella och teknologiska vitalitet en chans att komma till sin rätt. Mässor och utställningar är på så sätt ett tillfälle för deltagarna att förbättra sin marknadskännedom, att lära känna nya trender och utvecklingstendenser, att bedöma konkurrenternas situation och att knyta kontakter. De är för sin framgång beroende av en ekonomi som blir alltmer komplex, allt öppnare och alltmer diversifierad, en ekonomi där det finns ett växande behov av en kommunikations- och informationsprocess som gör det möjligt för konsumenterna att optimera sina val.

Även om varje medlemsstat är behörig att fastställa de villkor som skall vara uppfyllda när en mässa eller utställning arrangeras, liksom förutsättningarna för att få delta som utställare, måste de nationella åtgärder som den vidtar för att fastställa dessa krav vara förenliga med de principer som följer av gemenskapsrätten, särskilt de principer som avser den inre marknadens funktion. Dessa principer har emellertid inte respekterats, vilket visas av flera fall som anmälts till kommissionen. I enlighet med subsidiaritetsprincipen har kommissionen inte för avsikt att föreslå ett lagstiftningsinitiativ i ämnet. Som ett resultat av kontakter som har knutits med personer som är engagerade i mäss- och utställningsverksamhet och på deras begäran anser kommissionen däremot att det är nödvändigt att erinra om och klargöra gällande gemenskapsrätt som är tillämplig enligt Romfördraget och domstolens rättspraxis. Det ankommer för övrigt på kommissionen, i enlighet med de skyldigheter och befogenheter som den tilldelats genom Romfördraget (artikel 155), att i de europeiska medborgarnas intresse säkerställa att hindren för att organisera denna form av ekonomisk verksamhet verkligen undanröjs.

Detta meddelande avser självfallet inte nationella åtgärder av rent privat natur som vidtas av ekonomiska aktörer eller av deras sammanslutningar som spelar en roll inom sektorn mässor och utställningar. Sådana åtgärder kan naturligtvis i förekommande fall bli föremål för undersökning med hänsyn till fördragets konkurrensregler (artikel 85 och följande) (1).

Genom att offentliggöra detta meddelande vidtar kommissionen en åtgärd för ökad genomblickbarhet och klarhet i fråga om de gemenskapsregler vilkas efterlevnad den har till uppgift att säkerställa. Kommissionen erbjuder alla berörda aktörer, såväl nationella myndigheter som ekonomiska aktörer, ett referensinstrument som klargör den rättsliga ram inom vilken de ekonomiska aktörerna inom denna sektor är garanterade att få utöva de grundläggande friheter som reglerna för den inre marknaden erbjuder dem.

I det första kapitlet av detta meddelande definieras det område som avses närmare, med hänsyn till att mäss- och utställningssektorn utmärks av mångsidighet och mångfald (I). Därefter redogörs för huvuddragen av de rättsliga principer för den inre marknaden som i olika avseenden gäller för mässor och utställningar (II). Det tredje kapitlet ägnas åt de särskilda konsekvenserna av dessa principer när det gäller mässor och utställningar (III), nämligen ordningen för att arrangera mässor och utställningar och tillståndsgivningen för dessa (A), tillträdet för utställare till mässor och utställningar (B) och villkoren för att ställa ut varor och erbjuda tjänster (C).

I. MÄSSOR OCH UTSTÄLLNINGAR SOM AVSES I MEDDELANDET

1. Detta meddelande avser mässor och utställningar som arrangeras i kommersiellt syfte, varvid en grupp ekonomiska aktörer kollektivt och tillfälligt ställer ut varor eller erbjuder tjänster som endast undantagsvis blir föremål för direkt försäljning varvid varan avlägsnas eller ett serviceavtal fullgörs.

I allmänhet är mässor regelbundet återkommande, medan utställningar är av sporadisk karaktär.

Bland mässorna och utställningarna kan särskilt följande typer av arrangemang urskiljas med tanke på deras olika särdrag:

a) Stora kommersiella mässor: utställningar av allmän karaktär, som inte är begränsade till särskilda produktkategorier och som är öppna för den breda allmänheten.

b) Salonger eller utställningar som är speciellt inriktade på vissa utställningsprodukter och i regel är reserverade för en specialiserad publik eller vissa yrkeskategorier.

c) Mindre utställningar, framför allt med avseende på antalet utställare, den geografiska täckningen och urvalet av produkter, som inte är regelbundet återkommande och som tillgodoser intresset hos en grupp ekonomiska aktörer som beslutar att ställa ut sina produkter på en viss plats och vid en viss tidpunkt utanför kretsen av de stora mässorna eller de internationella salongerna (open house-utställningar . . .).

2. Detta meddelande bör emellertid inte omfatta följande:

a) Internationella utställningar och världsutställningar som regleras genom Pariskonventionen av den 22 november 1928.

b) Utställningar på undervisningsområdet, vetenskapliga utställningar och informationsutställningar som inte innefattar något kommersiellt moment, samt konstnärliga arrangemang.

c) Marknader som omfattas av rådets direktiv 75/369/EEG av den 16 juni 1975 om åtgärder för att främja den faktiska etableringsfriheten och friheten att tillhandahålla tjänster som handelsresande och hemförsäljare, särskilt övergångsåtgärder för dessa former av verksamhet (2).

II. FRIHETER PÅ DEN INRE MARKNADEN SOM SKALL GÄLLA FÖR MÄSSOR OCH UTSTÄLLNINGAR: ALLMÄNNA PRINCIPER

1. Grundläggande regler i gemenskapsrätten som är av särskild betydelse på området: etableringsrätten, friheten att tillhandahålla tjänster och den fria rörligheten för varor

Inom ramen för den inre marknaden, ett område utan inre gränser, aktualiserar medlemsstaternas bestämmelser om mässor och utställningar och arrangemangen kring dessa framför allt frågor med avseende på de tre grundläggande friheter som fastställs i fördraget: etableringsfriheten, friheten att tillhandahålla tjänster och den fria rörligheten för varor. Artiklarna 52, 59 och 30 i fördraget (3), så som de har tolkats av Europeiska gemenskapernas domstol, säkerställer skyddet för dessa tre friheter genom att undanröja nationella begränsningar som kan utgöra hinder för dem, särskilt direkt eller indirekt diskriminering på grund av nationalitet. Innan de specifikt rättsliga aspekterna och de praktiska konsekvenserna av tillämpningen av dessa tre friheter inom mässektorn tas upp, är det lämpligt att först ange de grundläggande principer som enligt rättspraxis är gemensamma för de tre friheterna och att närmare klargöra de åtgärder som avses.

2. Nationella åtgärder som omfattas

Vad gäller åtgärder som kan bli föremål för bedömning med hänsyn till artiklarna 52, 59 och 30 i Romfördraget, bör det understrykas att dessa artiklar i fördraget gäller nationella åtgärder i vidsträckt bemärkelse (4), nämligen i fråga om

- handlingar som vidtas av offentliga myndigheter eller organ som, även om de är organiserade i privaträttslig form, är underkastade ett avgörande inflytande från offentliga myndigheters sida när det gäller verksamheten, genom till exempel representation från offentliga myndigheter, utseende av styrelseledamöter, finansiering av organet osv. (5),

- administrativ praxis som härrör från nationella myndigheter; sådan praxis kan vara otillåten enligt gemenskapsrätten i den mån den har karaktär av enhetligt uppträdande som regelbundet iakttas av dessa myndigheter,

- stimulansåtgärder (6) som vidtas av en offentlig myndighet som, även om de inte är bindande för mottagaren, utgör åtgärder som kan omfattas av förbuden i artiklarna 52, 59 och 30. Även åtgärder som inte är tvingande kan i själva verket strida mot dessa artiklar, i den mån de genom diskriminering grundad på varornas eller tjänsternas ursprung påverkar de ekonomiska aktörernas agerande.

Det bör tilläggas att artiklarna 52, 59 och 30 i fördraget är tillämpliga på alla administrativa nivåer - central, regional och lokal nivå.

3. Tillåtna undantag från de grundläggande reglerna i gemenskapsrätten: nödvändighet och proportionalitet

Vissa nationella åtgärder kan, även om de kan utgöra hinder för en eller flera av de tre grundläggande friheterna enligt artiklarna 52, 59 och 30 i fördraget, vara berättigade om de uppfyller kraven på nödvändighet och proportionalitet. För övrigt påverkar följande påpekanden inte tillämpningen av den specifika karaktären av etableringsrätten, vars tolkning inte kan vara rätt och slätt anpassad efter tolkningen av artikel 59 i fördraget.

a) Nödvändighet

Framför allt måste dessa restriktiva nationella åtgärder svara mot ett behov av att skydda legitima intressen enligt samma fördrag (7), särskilt allmän ordning, allmän säkerhet och allmän hälsa. Andra legitima intressen har erkänts av domstolen genom dess rättspraxis (vare sig det skett med åberopande av "oavvisliga krav med hänsyn till det allmänna intresset" i fråga om tjänster (8) eller, i förekommande fall, etablering (9), eller "tvingande krav" i fråga om varor (10). Konsumentskydd är ett typiskt exempel (11). Miljöskydd och god handelssedvana kan också hänvisas till som exempel.

b) Proportionalitet

Åtgärderna skall dessutom respektera proportionalitetsprincipen. De eventuellt restriktiva effekterna av åtgärder som kan hindra etableringsrätten, rätten att tillhandahålla tjänster och handeln inom gemenskapen måste inte bara vara nödvändiga för att förverkliga det åsyftade målet. De får inte heller var mera långtgående än vad som krävs i förhållande till det eftersträvade legitima målet. Som exempel kan nämnas att en åtgärd skulle kunna anses som oproportionerlig om det eftersträvade målet kan uppnås genom en annan åtgärd, som i mindre mån kränker de ovan nämnda gemenskapsfriheterna (12).

4. Direkt effekt och företräde

Artiklarna 52, 59 och 30 i fördraget har direkt effekt (13). Detta betyder att de ekonomiska aktörerna kan åberopa dem inför nationella domstolar. Gemenskapsrätten har dessutom företräde framför nationell rätt. De nationella domstolarna är därför, enligt gemenskapsrätten och konsoliderad rättspraxis från Europeiska gemenskapernas domstol, skyldiga att vid behov undanröja sådana krav i lagar, förordningar och administrativ praxis i medlemsstaterna som strider mot gemenskapsrätten. Principerna om företräde och direkt effekt utgör en säker garanti för skyddet av de rättigheter som gemenskapsrätten ger den enskilde och som det nationella rättsväsendet skall säkerställa.

5. Procedurmässiga garantier

Ekonomiska aktörer i gemenskapen åtnjuter både när det gäller friheten att tillhandahålla tjänster, etableringsrätten och den fria rörligheten för varor vissa procedurmässiga garantier i sina relationer med myndigheterna. Det skulle sålunda till exempel vara oförenligt med gemenskapsrätten att fastställa ett tillståndsförfarande som inte är lätt tillgängligt och snabbt och innebär en rimlig kostnad för den ekonomiska aktören, och som inte garanterar att denne får ett beslut med anledning av sin framställning som är vederbörligen motiverat och som kan överklagas (14).

Påföljder som tillämpas mot gemenskapsaktörer som inte iakttar nationella regler skall dessutom vara icke-diskriminerande och i alla händelser inte gå utöver vad som är nödvändigt i förhållande till det eftersträvade målet (15).

III. SÄRSKILDA KONSEKVENSER AV DESSA ALLMÄNNA PRINCIPER PÅ OMRÅDET MÄSSOR OCH UTSTÄLLNINGAR

A. ORDNING FÖR ATT ARRANGERA MÄSSOR OCH UTSTÄLLNINGAR OCH TILLSTÅNDSGIVNING FÖR SÅDANA

>Start Grafik>

Gemenskapsaktörer skall kunna arrangera mässor och utställningar överallt i gemenskapen.

>Slut Grafik>

Utövandet av en oberoende ekonomisk aktivitet över gränserna regleras i allmänhet av bestämmelserna i artikel 52 respektive artikel 59 i fördraget, beroende på om den gränsöverskridande aktiviteten är av permanent karaktär (etableringsrätt) eller endast temporär och/eller tillfällig (frihet att tillhandahålla tjänster).

Tillämpade på sektorn mässor och utställningar innebär dessa principer att en gemenskapsaktör har rätt dels att regelbundet arrangera evenemang av detta slag i ett annat land, till exempel genom att personligen eller via en verksamhetsstruktur etablera sig där, dels att begränsa sig till att tillfälligt verka i ett annat land i samband med ett eller flera särskilda mässevenemang.

Vissa åtgärder som styr organisationen av ett evenemang av detta slag kan följaktligen, oberoende av utställarnas ursprung, för de varor som eventuellt kommer att ställas ut eller för de tjänster som kommer att erbjudas i samband med en mässa, visa sig vara oförenliga med bestämmelserna i artikel 52 och/eller artikel 59 i fördraget (16), beroende på vad saken gäller.

Det finns därför anledning att framhålla vissa konsekvenser av tillämpningen av de ovan nämnda allmänna principerna när det gäller att organisera mässor och utställningar.

A.1. Undanröjande av all slags diskriminering (direkt eller indirekt) på grundval av nationalitet eller hemvist för den som arrangerar mässor och utställningar

Först och främst får värdlandet inte ställa villkor beträffande möjligheten att och villkoren för att utöva aktiviteter i samband med att mässor och utställningar organiseras som diskriminerar på grundval av arrangörens nationalitet eller hemvist.

Denna grundläggande rättsliga garanti omfattar enligt artikel 58 i fördraget (17) också varje företag som upprättats i enlighet med lagstiftningen i en annan medlemsstat och som önskar utöva sin gränsöverskridande aktivitet genom ett kontor, en filial eller ett dotterbolag.

Värdlandet skall alltså, till exempel när tillstånd beviljas, ge nationell behandling åt varje gemenskapsföretag som har en sidoetablering i detta land. Att tillåta att medlemsstaterna tillämpar en annorlunda behandling av det enkla skälet att ett företags säte är beläget i en annan medlemsstat skulle urholka artikel 58, som säkerställer möjligheten att ha mer än ett centrum i gemenskapen för näringsverksamheten.

Det är väsentligt att understryka att principen om lika behandling, enligt domstolens konsoliderade rättspraxis när det gäller etableringsrätt och friheten att tillhandahålla tjänster, innebär ett förbud inte bara mot uppenbar diskriminering på grund av nationalitet utan också mot alla former av dold diskriminering, som genom tillämpning av andra, skenbart neutrala kriterier för åtskillnad, i praktiken leder till samma resultat.

A.2. Rätt att arrangera mässor och utställningar av privat karaktär: nationella bestämmelser som reserverar dessa aktiviteter för vissa aktörer är otillåtna

Varje gemenskapsaktör som besitter de nödvändiga yrkesmässiga egenskaperna skall kunna utöva rätten att genomföra aktiviteten i fråga i varje medlemsstat i unionen.

Som en allmän regel är därför nationella bestämmelser otillåtna som ställer upp ett generellt förbud mot att organisera och genomföra mässor och utställningar och som reserverar denna möjlighet för vissa enheter, särskilt för enbart officiella organ eller organ som kontrolleras av myndigheterna eller sådana vars egna organ (förvaltningsorgan eller kontrollorgan) är, om än endast delvis, sammansatta, utnämnda eller godkända av offentliga instanser.

Det är vidare inte tillåtet att föreskriva att denna aktivitet endast får utövas av enheter utan vinstintresse eller av företag som uteslutande har till syfte att arrangera mässor och utställningar. En sådan inskränkning skulle nämligen inte uppfylla kraven på nödvändighet och proportionalitet.

En annan form av hinder som i regel skulle vara oförenligt med de grundläggande friheter som behandlas här är bestämmelser som reserverar benämningarna "mässa" och/eller "utställning" för evenemang enbart av officiell karaktär och inte medger att de används för mässor och utställningar som inte är av officiell karaktär.

Även om de generella benämningarna "mässa" och "utställning" skall kunna användas utan åtskillnad för alla mässor och utställningar av samma slag, vare sig de är av allmän eller privat karaktär, är det emellertid inte i sig ett brott mot gemenskapsrätten att åsätta enbart vissa evenemang beteckningen "officiell".

Likaså kan behöriga offentliga myndigheter föreskriva vissa särskilda villkor, naturligtvis icke diskriminerande, för officiella mässor och utställningar under deras egen kontroll, till exempel genom att införa en sektorsplanering på nationell eller lokal nivå eller en tidsplan för officiella evenemang och ett förbud mot att samtidigt genomföra flera andra mässor av samma slag, eller genom att inrätta särskilda organ eller kommittéer.

I dessa fall gäller emellertid samtidigt som generell regel att möjligheten att på icke-diskriminerande villkor arrangera mässor av privat karaktär skall kvarstå ograverad, dvs. utan att ett visst arrangemang gynnas i förhållande till ett annat, särskilt vad gäller villkoren för att organisera och marknadsföra evenemanget samt i fråga om tillträdet och deltagandet från utställarnas och besökarnas sida.

Myndigheternas obestridliga rätt att fastställa en tidsplan för de officiella arrangemangen skall alltså inte automatiskt utesluta möjligheten att arrangera en privat mässa eller utställning av det enkla skälet att denna skulle ligga alltför nära en annan i tiden. Det ankommer i själva verket på arrangörerna att bedöma evenemangets lämplighet utan att de administrativa myndigheternas synpunkter alltid måste inhämtas. Marknaden kommer dessutom själv att fungera som regleringsmekanism.

Det är heller inte tillåtet att som absolut villkor för tillstånd till en mässa föreskriva att den materiel som används skall överensstämma med nationella bestämmelser då ett sådant krav skulle strida mot principen om ömsesidigt erkännande.

A.3. Formaliteter och procedurmässiga aspekter när det gäller att organisera mässor och utställningar: behovet av gynnsamma nationella regelverk

För att aktörerna effektivt skall kunna utnyttja dessa friheter på det gränsöverskridande planet måste den formella rätten att arrangera mässor och utställningar kompletteras av nationella rättsregler om formaliteter och förfaranden som är tillgängliga och opartiska.

Domstolen har i sin rättspraxis slagit fast att utövandet av en grundläggande rättighet som ges direkt genom fördraget inte får underkastas en nationell myndighets diskretionära makt (18). Det framstår dock som i princip berättigat att som förutsättning för att organisera en mässa eller en utställning föreskriva ett föregående tillståndsförfarande, som syftar till att objektivt bekräfta att väsentliga krav är uppfyllda, till exempel när det gäller arrangörens soliditet, hederlighet och yrkesmässighet, för att säkerställa dels den kvalitet som krävs i arbetet, dels säkerheten för personer och varor som förekommer vid evenemanget.

Detta tillstånd bör emellertid beviljas av behöriga myndigheter i den stat där mässan eller utställningen äger rum enligt ett förfarande som är förenligt med de garantier som de ekonomiska aktörerna åtnjuter enligt gemenskapsrätten.

Detta innebär framför allt att förfarandet skall vara tillgängligt för intresserade aktörer, och särskilt att dessa lätt skall kunna identifiera de instanser till vilka de skall vända sig.

Vidare krävs att endast organ som skyddar allmänna intressen och som är representativa för dessa på ett absolut opartiskt sätt fattar beslut i tillståndsfrågan.

Det kan till exempel ifrågasättas om statliga eller lokala bestämmelser som föreskriver ett tillståndsförfarande som inte garanterar det beslutsfattande organets oberoende och opartiskhet är förenliga med fördraget.

Det är i själva verket viktigt att säkerställa att varje instans som deltar i ärendets behandling är opartiskt sammansatt och att dess beslut fattas på ett opartiskt sätt, så att utövandet av en av de friheter som ges direkt genom fördraget inte blir illusoriskt.

Det framstår också som principiellt oberättigat att inom ramen för tillståndsförfarandet tvinga den som arrangerar privata mässor och utställningar att till de behöriga myndigheterna överlämna information av konfidentiell natur som inte är nödvändig för den administrativa kontrollen.

Vidare måste ett beslut att inte bevilja tillstånd vara tillfredsställande motiverat, så att den som berörs får kännedom om skälen till det beslut som fattats i hans ärende och så att beslutet kan överklagas för att möjliggöra en prövning av dess förenlighet med gemenskapsrätten. De påföljder som tillämpas mot en gemenskapsaktör som inte respekterat vissa nationella regler på området skall vidare, för att inte bli ett hinder för den fria rörligheten på den inre marknaden, vara icke diskriminerande och inte mera långtgående än vad som krävs med hänsyn till överträdelsens art.

Förfarandet inför de behöriga myndigheterna i värdlandet skall slutligen ta hänsyn till skillnaderna mellan å ena sidan en aktör som önskar etablera sig för att stadigvarande vara verksam som mässarrangör, och å andra sidan en aktör som är etablerad i en annan medlemsstat och önskar begränsa sig till enstaka eller tillfälliga aktiviteter. En aktör av det senare slaget får i själva verket endast underkastas förenklade formaliteter och sådana rättsliga och ekonomiska krav som är rimliga med hänsyn till att verksamheten avser ett enkelt tillhandahållande av tjänster.

A.4. Särskilda aspekter som rör organiserande av mässor och utställningar inom ramen för friheten att tillhandahålla tjänster

Myndigheterna i den stat där en tjänst tas emot får i fråga om den som tillhandahåller tjänsten och är etablerad i en annan medlemsstat endast tillämpa sådana tvingande nationella bestämmelser som är berättigade med hänsyn till det allmänna intresset (till exempel utställarnas eller besökarnas säkerhet eller skyddet av konsumenterna) och är tillämpliga utan åtskillnad, i den mån som den begränsning detta leder till är proportionerlig (dvs. inte går utöver vad som är nödvändigt och inte kan ersättas av en alternativ, mindre tvingande åtgärd), och i den mån detta allmänna intresse inte redan är skyddat på ett tillfredsställande och likvärdigt sätt genom de bestämmelser som tillämpas på aktören i det land där han är etablerad (19).

Det skall även erinras om att det enligt gemenskapsrätten skall vara tillåtet för företag att flytta med sina anställda för att erbjuda sina tjänster i en annan medlemsstat. I detta sammanhang föreskriver Europaparlamentets och rådets direktiv 96/71/EG av den 16 december 1996 (20) som skall vara genomfört den 16 december 1999 att den som erbjuder tjänster och sänder anställda till en annan medlemsstat skall iaktta en rad grundläggande och obligatoriska minimiregler rörande anställnings- och arbetsvillkor i värdlandet.

Härav följer att exempelvis följande skulle anses som hinder på området mässor och utställningar:

a) Tillämpning av bestämmelser som, inom ramen för tillståndsförfarandet för rätten att arrangera en mässa eller en utställning, tvingar företag som är etablerade i en annan medlemsstat att uppfylla alla de krav som följer av den mottagande statens lagstiftning utan att vederbörligen beakta den kontroll och granskning som redan verkställts och de skyldigheter som redan iakttagits i ursprungslandet. Det skall alltså av yrkesutövare och företag från andra medlemsstater inte kunna krävas att de på nytt uppfyller villkor som redan iakttagits i deras respektive etableringsland.

b) En tvingande bestämmelse i värdlandet enligt vilken den aktuella verksamheten reserveras för enbart offentliga eller privata enheter som godkänts eller officiellt erkänts på nationell eller lokal nivå.

c) Att ställa som villkor för varje form av tillhandahållande att aktören är etablerad i det land där tjänsten skall tillhandahållas, dvs. att denne har sitt säte eller i alla händelser en permanent struktur där. Detta etableringskrav skulle i själva verket innebära ett förnekande av den frihet som föreskrivs i artikel 59, denna grundläggande bestämmelse i fördraget som syftar till att särskilt avskaffa inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster för personer som är etablerade i en annan medlemsstat än tjänstemottagarens (21).

En offentlig myndighet får inte åberopa administrativa skäl för att som förutsättning för tillhandahållandet av en viss tjänst kräva att operatören skall vara etablerad i den stat där tjänsten utförs. Enligt domstolens fasta rättspraxis (22) kan överväganden av administrativ karaktär, som ju i princip inte kan motivera avvikelser från bestämmelserna i gemenskapsrätten, än mindre utesluta utövandet av en av de grundläggande friheter som garanteras av fördraget.

B. TILLTRÄDE FÖR UTSTÄLLARE TILL MÄSSOR OCH UTSTÄLLNINGAR

>Start Grafik>

Utställare som är etablerade i en annan medlemsstat skall ha tillträde till mässor och utställningar som arrangeras inom hela gemenskapen utan att bli föremål för diskriminerande eller ogrundade begränsningar.

>Slut Grafik>

Ekonomiska aktörer i gemenskapen, som önskar ställa ut sina produkter eller erbjuda sina tjänster på en mässa eller utställning som arrangeras i en annan medlemsstat, omfattas i två avseenden av regeln om icke-diskriminerande behandling i förhållande till medborgarna i var och en av medlemsstaterna: dels i sin egenskap av ekonomiska aktörer (som näringsidkare eller tillhandahållare av tjänster), del i sin egenskap av mottagare av tjänster som tillhandahålls i värdlandet inom ramen för arrangerandet av och förloppet av evenemang av detta slag (23).

Denna princip medför följande konsekvenser:

- Bestämmelser i lagar och förordningar, som automatiskt begränsar deltagandet i alla mässor och/eller utställningar till vissa kategorier ekonomiska aktörer och på så sätt omedelbart utesluter varje annan aktör, skulle strida mot fördragets bestämmelser. Sådana åtgärder skulle i själva verket få till följd att med ens eliminera möjligheten att låta mässor och utställningar stå öppna för andra kategorier av aktörer, som i huvudsak sysslar med säljfrämjande åtgärder (till exempel aktörer inom turistnäringen eller aktörer som är verksamma inom försäljningskedjorna) och som kan beröras av denna typ av arrangemang.

- En nationell bestämmelse får inte inskränka eller förhindra en utställares deltagande i en mässa annat än på vederbörligen motiverade grunder som till exempel rör särdragen för den sektor som omfattas av arrangemanget (vissa mässor och utställningar förutsätter i själva verket på grund av sin särart ett deltagande av mycket speciella kategorier ekonomiska aktörer).

- Det får inte ställas som villkor för tillstånd att delta i en mässa eller utställning att utställaren ingår i det officiella distributionsnätet för den produkt han önskar ställa ut.

- Ett absolut och generellt förbud mot all försäljning av varor eller tjänster i samband med en mässa skulle också kunna vara överdrivet begränsande och avskräckande med tanke på att vissa aktörer kan vilja delta och kombinera den försäljningsfrämjande funktionen med den i egentlig mening kommersiella.

Kommissionen anser dessutom att nationella bestämmelser som ger den som organiserar ett arrangemang möjlighet att efter eget gottfinnande och enligt obestämda kriterier begränsa tillträdet till en mässa till vissa kategorier av utställare, skapar osäkerhet om villkoren och aktörernas rätt att delta. Denna osäkerhet är inte ägnad att säkerställa en tillräcklig nivå av rättssäkerhet och skydd för de rättigheter som följer av fördraget.

En beslut om att inte bevilja tillstånd att delta eller att utesluta en gemenskapsaktör från en mässa eller utställning skall i alla händelser alltid vara motiverat och kunna överklagas.

C. VILLKOR FÖR ATT STÄLLA UT PRODUKTER OCH ERBJUDA TJÄNSTER

>Start Grafik>

Som villkor för att vid en mässa ställa ut varor och/eller tjänster som framställts lagenligt i en viss medlemsstat får inte krävas att gällande bestämmelser i värdlandet eller ogrundade formaliteter skall respekteras.

>Slut Grafik>

De grundläggande principerna om fri rörlighet för varor och frihet att tillhandahålla tjänster i gemenskapen har betydelsefulla effekter också när det gäller villkoren för att ställa ut varor (a) och att erbjuda tjänster (b) i samband med mässor och utställningar.

a) Villkor för att ställa ut varor

1. Krav får inte ställas på att de utställda produkterna skall överensstämma med bestämmelserna i det land där utställningen äger rum

Det följer av domstolens rättspraxis att varje produkt som lagenligt tillverkats och/eller släppts ut på marknaden i en medlemsstat och som uppfyller de skyddskrav som krävs enligt medlemsstatens lagstiftning, utan någon inskränkning skall kunna säljas på samma sätt och på samma villkor som (nationella) produkter som förklarats överensstämma med de nationella kraven (24). Denna princip är tillämplig på utställda produkter som är avsedda att säljas. Det skulle vara än mer orimligt att kräva att utställda produkter som inte är avsedda för försäljning alltid skall överensstämma med de nationella bestämmelserna i det land där de ställs ut.

2. Krav får inte ställas på godkännande eller intyg om likvärdighet vid utställandet

I avsaknad av harmonisering på gemenskapsnivå har domstolen erkänt att en medlemsstat har rätt att, innan en produkt med ursprung i en annan medlemsstat där den blivit lagenligt tillverkad och/eller saluförd (25), eller av en tjänst, som lagenligt tillhandahålls i en annan medlemsstat, för första gången släpps ut på marknaden, kräva att en produkt som redan godkänts skall underkastas ett nytt prövnings- eller godkännandeförfarande. Domstolen har emellertid uttalat att medlemsstaten då är skyldig att förenkla de kontroller som verkställs.

Det bör noteras att legitima intressen såsom skyddet av hälsa och säkerhet, skyddet av konsumenterna osv. inte torde kunna åberopas för att motivera ett nytt undersöknings- eller godkännandeförfarande, när produkten är avsedd att endast ställas ut på en mässa där ingen direkt försäljning är avsedd att äga rum.

Eftersom det rör sig om produkter som presenteras på en mässa skulle ett direkt krav på godkännande eller intyg om likvärdighet vara en källa till omotiverade kostnader och förseningar med tanke på att de utställda produkterna kanske aldrig kommer att saluföras.

I alla händelser är produkter som inte redan blivit godkända eller för vilka ett intyg om likvärdighet inte redan finns endast av begränsat intresse för de potentiella kunderna, om utställaren inte kan garantera att ett sådant godkännande eller intyg kommer att finnas vid försäljningen. Detta är skälet till att kommissionen anser att aktörerna själva bör få välja mellan att skaffa ett godkännande för sina produkter innan dessa presenteras på mässor eller utställningar, eller att avstå. Att ställa ett sådant krav skulle däremot gå utöver vad som är nödvändigt.

3. Förbud mot åtgärder som kan leda till att en produkt med ursprung i en annan medlemsstat nedvärderas i allmänhetens ögon

Åtgärder som leder till en nedvärdering i konsumenternas ögon av produkter från andra medlemsstater står i strid med artikel 30 (26).

Ett krav på att anbringa en skylt som anger att produkterna inte överenstämmer med nationella bestämmelser i den medlemsstat där utställningen äger rum kan utgöra en sådan åtgärd.

Om en utställd produkt varken överensstämmer med någon nationell lagstiftning eller med gemenskapsbestämmelser på ett harmoniserat område och dessa bestämmelser föreskriver att konsumenten skall informeras om detta (detta gäller några direktiv enligt den s.k. "nya metoden", till exempel "läkemedelsdirektivet" 93/42/EEG (27) av den 14 juni 1993, "maskindirektivet" 89/392/EEG av den 14 juni 1989 (28), "personliga skyddsutrustningsdirektivet" 89/686/EEG (29) av den 21 december 1989 m.fl.) skall ett krav på att anbringa en skylt anses vara förenlig med gemenskapsrätten. Om å andra sidan den utställda produkten är i överensstämmelse med lagstiftningen i en medlemsstat, framstår ett sådant krav som oberättigat och överdrivet med hänsyn till reglerna i fördraget.

Kommissionen vill erinra om att sådana bestämmelser, även om de till synes är tillämpliga utan åtskillnad, riskerar att i relativt sett högre grad beröra produkter med ursprung i andra medlemsstater. Produkter som tillverkats i den stat där utställningen äger rum uppfyller i princip de krav som gäller där och riskerar därmed i mindre grad att beröras av sådana bestämmelser. Produkter med ursprung i andra medlemsstater däremot har i regel tillverkats enligt andra regler än de som gäller i destinationslandet och kan därför beröras av bestämmelserna.

Kommissionen vill dessutom erinra om att en mässa eller utställning har som ändamål att främja marknadsföringen av produkter och att bedöma potentiella köpares reaktion innan produkterna eventuellt släpps ut på marknaden. Besökarna kan därvid själva be utställarna om all nyttig information om den utställda produkten, inklusive besked om huruvida produkten överensstämmer med gällande nationella bestämmelser.

4. Märkning och förpackning av produkten

De utställda produkterna bör i princip inte underkastas krav på märkning enligt nationella bestämmelser, eftersom någon försäljning av produkten inte kommer att ske förrän i ett senare skede. Konsumenterna riskerar alltså inte att vilseledas eller påverkas av produkten. Det bör inte heller krävas att produkten skall presenteras i sin slutliga förpackning förrän vid det egentliga saluförandet.

5. Förbud mot restriktioner på grundval av varans ursprung

Alla bestämmelser och all praxis från offentliga myndigheters sida som reserverar tillträdet till samtliga eller vissa mässor för enbart nationella produkter utgör en diskriminerande åtgärd som kan strida mot fördragets bestämmelser och dela upp den inre marknaden.

Utställningar av lokal, regional eller nationell karaktär kan arrangeras. Men de grundläggande föreskrifterna såväl åtgärder som emanerar från staten rörande dessa varor får inte innebära att produkter eller utställare med ursprung i andra medlemsstater systematiskt utesluts på förhand.

Således utgör bestämmelser som ger företräde för eller gynnar nationella produkter i förhållande till produkter med ursprung i andra medlemsstater en åtgärd som kan strida mot gemenskapsrätten, även om de också missgynnar vissa nationella produkter.

Ändå kan utställda produkters specialitet eller inneboende kvalitet åberopas som skäl för åtskillnad eller begränsningar när det gäller tillträde för produkterna till en utställning liksom nationellt, regionalt eller lokalt ursprung endast om en geografisk beteckning eller en ursprungsbeteckning är skyddad med stöd av rådets förordning 2081/92 (30) om skydd för geografiska och ursprungsbeteckningar för jordbruksprodukter och livsmedel.

6. Förbud mot begränsningar av parallellimport

Vad gäller den fria rörligheten för varor visar domstolens fördömande av begränsningar av parallellimport (31) att eventuella förbud mot att ställa ut produkter som härrör från parallellimport, dvs. produkter som införts utanför den officiella distributionskedjan för en produkt, är oförenliga med gemenskapsrätten.

Sådana begränsningar skulle inte vara berättigade med hänsyn till varumärkesrätten. Domstolen har uttalat att den kommersiella varumärkesrätten har till huvudsyfte att garantera märkesinnehavare den exklusiva rätten att använda detta varumärke när produkten först släpps ut på marknaden, vilket alltså skyddar denne mot konkurrenter som kan vilja använda sig av företagets ställning eller ett varumärkes anseende och utnyttja det på ett otillbörligt sätt (32).

När väl en produkt som skyddas med stöd av varumärkesrätten lagenligt har släppts ut på gemenskapens inre marknad av rättsinnehavaren eller med dennes samtycke, upphör följaktligen denna rätt. Lika litet som på en nationell marknad kan alltså då förhindras att produkten omsätts fritt. Detta hindrar dock inte att de påföljder tillämpas som gäller vid kränkande av varumärkesrätten så som den definierats av domstolen.

b) Villkor för att erbjuda tjänster

De nu nämnda principerna för att ställa ut varor skall också, i tillämpliga delar, tillämpas i fråga om tjänster som ställs ut, främjas eller erbjuds i samband med mässor och utställningar.

Den grundläggande bestämmelsen om ömsesidigt erkännande innebär särskilt att en tjänst som lagenligt tillhandahålls i en medlemsstat i princip skall kunna tillhandahållas och, framför allt, ställas ut i en annan medlemsstat, såvida inte en proportionerlig begränsningsåtgärd är motiverad med hänsyn till behovet av att skydda ett legitimt intresse som inte på ett likvärdigt sätt redan skyddats i ursprungslandet.

Det ömsesidiga erkännandet medger inte föreskrifter som förbjuder att en tjänst, som lagenligt tillhandahålls i en annan medlemsstat, får tillhandahållas fritt med motivering endast att förutsättningarna för tillhandahållandet skiljer sig från de som gäller i det land där den som tillhandahåller tjänsten är etablerad. Eftersom de krav som föreskrivs i den medlemsstat där tjänsten skall tas emot inte får dubblera likvärdiga krav i lagar och förordningar som redan uppfyllts i etableringslandet, skall den behöriga myndigheten i destinationslandet beakta de kontroller och den granskning som redan verkställts i den medlemsstat där den som tillhandahåller tjänsten är etablerad (se punkt III A 4).

I analogi alltjämt med vad som understrukits ovan i fråga om villkoren för att ställa ut varor bör tilläggas att krav på godkännande och andra krav och formaliteter som i allmänhet föreskrivs i värdlandet för tjänster som presenteras för allmänheten på mässor skulle vara än mindre acceptabla i fråga om ett utställningsevenemang utan direkt försäljning eller tillhandahållande till allmänheten eller i fråga om en utställning där besökarna utgörs av sakkunniga yrkesutövare.

(1) Europeiska kommissionen har i själva verket redan fattat flera formella beslut med tillämpning av artikel 85 i fördraget. Det kan hänvisas till följande exempel: beslut 84/477/EEG av den 11 juli 1988, British Dental Trade Association - BDTA (EGT L 233, 23.8.1988, s. 15), beslut 87/509/EEG av den 18 september 1987, Internationale Dentalschau (EGT L 293, 16.10.1987, s. 58) och beslut 86/499/EEG av den 30 september 1986, VIFKA (EGT L 291, 15.10.1986, s. 46). Det bör dessutom tilläggas att förbudet mot diskriminering på grund av nationalitet, i fråga om friheterna på den inre marknaden, inte bara gäller myndigheternas handlande. Det omfattar även regler som härrör från sammanslutningar eller organ som inte styrs av någon författning och syftar till att i kollektiv form reglera utövandet av ekonomiska aktiviteter. Denna princip innebär för medborgarna rättigheter som de nationella domstolarna är skyldiga att värna (se i detta avseende dom av den 12 december 1974 i mål 36/74 Walrave, REG 1974, s. 1405 och dom av den 15 december 1995 i mål C-415/93 Bosman, REG 1995, s. I-4921).

(2) EGT L 167, 10.3.1975, s. 29. Enligt artikel 2 i direktivet skall det tillämpas på bland annat köp och försäljning av varor genom handelsresande och hemförsäljare "på övertäckta marknadsplatser utan fasta stånd och på utomhusmarknader".

(3) Artikel 52: Inom ramen för nedanstående bestämmelser skall inskränkningar för medborgare i en medlemsstat att fritt etablera sig på en annan medlemsstats territorium gradvis avvecklas under övergångstiden. Denna gradvisa avveckling skall även omfatta inskränkningar för medborgare i en medlemsstat som är etablerad i någon medlemsstat att upprätta kontor, filialer eller dotterbolag. Etableringsfriheten skall innefatta rätt att starta och utöva verksamhet som egenföretagare samt rätt att bilda och driva företag, särskilt bolag som de definieras i artikel 58 andra stycket, på de villkor som etableringslandets lagstiftning föreskriver för egna medborgare, om inte annat följer av bestämmelserna i kapitlet om kapital.

Artikel 59: Inom ramen för nedanstående bestämmelser skall inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster inom gemenskapen gradvis avvecklas under övergångstiden för medborgare i medlemsstater som har etablerat sig i en annan stat inom gemenskapen än mottagaren av tjänsten. Rådet får med kvalificerad majoritet på förslag från kommissionen besluta att bestämmelserna i detta kapitel skall tillämpas även på medborgare i tredje land som tillhandahåller tjänster och som har etablerat sig inom gemenskapen.

Artikel 30: Kvantitativa importrestriktioner samt åtgärder med motsvarande verkan skall vara förbjudna mellan medlemsstaterna, om inte annat föreskrivs nedan.

(4) Dom av den 9 maj 1985 i mål 21/84, Kommissionen mot Frankrike, REG 1985, s. 1355; dom av den 24 november 1982 i mål 249/81, Buy Irish, REG 1982, s. 4005; dom av den 25 juli 1991 i de förenade målen C-1/90 och C-176/90, Reklam för alkoholhaltiga drycker, REG 1991, s. I-4151.

(5) Sådana handlingar kan också omfattas av artikel 85 i fördraget - Dom av den 30 januari 1985 i mål 123/83, BNIC/CLAIR, REG 1985, s. 391.

(6) Dom av den 24 november 1982 i mål 249/81, se not 4.

(7) Artikel 56.1: Bestämmelserna i detta kapitel och åtgärder som vidtagits med stöd av dessa skall inte hindra tillämpning av bestämmelser i lagar och andra författningar som föreskriver särskild behandling av utländska medborgare och som grundas på hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa.

Artikel 36.1: Bestämmelserna i artiklarna 30-34 skall inte hindra sådana förbud mot eller restriktioner för import, export eller transitering som grundas på hänsyn till allmän moral, allmän ordning eller allmän säkerhet eller intresset att skydda människors och djurs hälsa och liv, att bevara växter, att skydda nationella skatter av konstnärligt, historiskt eller arkeologiskt värde eller att skydda industriell och kommersiell äganderätt. Sådana förbud eller restriktioner får dock inte utgöra ett medel för godtycklig diskriminering eller innefatta en förtäckt begränsning av handeln mellan medlemsstaterna.

(8) Dom av den 25 juli 1991 i mål C-76/90, Dennemeyer, REG 1991, s. I-4221.

(9) Dom av den 31 mars 1993 i mål C-19/92, Kraus, REG 1993, s. I-1663 samt dom av den 30 november 1995 i mål C-55/94, Gebhard, REG 1995, s. I-4165.

(10) Dom av den 20 februari 1979 i mål 120/78, Rewe, REG 1979, s. 649; dom av den 6 maj 1986 i mål 304/84, Muller, REG 1986, s. 1511.

(11) Dom av den 4 december 1986 i mål 252/83, Kommissionen mot Danmark, REG 1986, s. 3713.

(12) Se målen Kraus och Rewe.

(13) Dom av den 21 juni 1974 i mål 2/74, Reyners, REG 1974, s. 631; dom av den 3 december 1974 i mål 33/74, Van Binsbergen, REG 1974, s. 1299; dom av den 22 mars 1977 i mål 74/76, Iannelli och Volpi, REG 1977, s. 557.

(14) Dom av den 14 juli 1983 i mål 174/82, Sandoz, REG 1983, s. 2445; dom av den 15 oktober 1987 i mål 222/86, Heylens, REG 1987, s. 4097.

(15) Dom av den 11 november 1981 i mål 203/80, Casati, REG 1981, s. 2595.

(16) Se kommissionens tolkningsmeddelande av den 9 december 1993 om fri rörlighet över gränserna för tjänster (EGT C 334, 9.12.1993, s. 3).

(17) Artikel 58: Bolag som bildats i överensstämmelse med en medlemsstats lagstiftning och som har sitt säte, sitt huvudkontor eller sin huvudsakliga verksamhet inom gemenskapen skall vid tillämpningen av bestämmelserna i detta kapitel likställas med fysiska personer som är medborgare i medlemsstaterna.

Med "bolag" förstås bolag enligt civil- eller handelslagstiftning, inbegripet kooperativa sammanslutningar samt andra offentligrättsliga eller privaträttsliga juridiska personer, med undantag av sådana som inte drivs i vinstsyfte.

(18) Dom av den 31 januari 1984 i de förenade målen 286/82 och 26/83, Luisi och Carbone, REG 1984, s. 377.

(19) Dom av den 18 mars 1980 i mål 52/79 Debauve, REG 1980, s. 833; dom av den 4 december 1986 i mål 205/84 Kommissionen mot Tyskland, REG 1986, s. 3755.

(20) EGT L 18, 21.1.1997, s. 1.

(21) Dom av den 26 november 1975 i mål 39/75, Coenen och andra mot Social-Economische Raad, REG 1975, s. 1547; dom av den 10 februari 1982 i mål 76/81, Transporoute, REG 1982, s. 417.

(22) Dom av den 3 februari 1983 i mål 29/82, Van Luipen, REG 1983, s. 151.

(23) Dom av den 31 januari 1984 i de förenade målen 286/82 och 26/83, se not 18; dom av den 2 februari 1989 i mål 186/87, Cowan, REG 1989, s. 195; dom av den 20 oktober 1993 i de förenade målen C-92/92 och C-326/92, Phil Collins, REG 1993, s. I-5145.

(24) Dom av den 20 februari 1979 i mål 120/78, Cassis de Dijon, REG 1979, s. 649.

(25) Dom av den 28 januari 1986 i mål 188/84, Godkännande av träbearbetningsmaskiner, REG 1986, s. 419.

(26) Dom av den 13 december 1983 i mål 222/82, Apple and Pear Development Council, REG 1983, s. 4083.

(27) EGT L 169, 12.7.1993, s. 1.

(28) EGT L 183, 29.6.1989, s. 9.

(29) EGT L 399, 30.12.1989, s. 18.

(30) EGT L 208, 24.7.1992, s. 1.

(31) Dom av den 20 maj 1976 i mål 104/75, De Peijper, REG 1976, s. 613.

(32) Dom av den 31 oktober 1974 i mål 16/74, Centrafarm mot Winthrop, REG 1974, s. 1183.