EUROPEISKA KOMMISSIONEN Bryssel den 14.7.2021 COM(2021) 558 final/2 2021/0203(COD) CORRIGENDUM

This document corrects document COM(2021) 558 final of 14.7.2021.

Concerns all language versions.

Formatting errors in the text and other minor errors in the text and annex.

The text shall read as follows: Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om energieffektivitet (omarbetning) (Text av betydelse för EES) {SEC(2021) 558 final} - {SWD(2021) 623 final} - {SWD(2021) 624 final} - {SWD(2021) 625 final} - {SWD(2021) 626 final} - {SWD(2021) 627 final}



MOTIVERING 1. BAKGRUND TILL FÖRSLAGET I och med antagandet av den europeiska gröna given i december 2019, fastställde kommissionen ”en ny tillväxtstrategi som ska ställa om EU till ett rättvist och välmående samhälle med en modern, resurseffektiv och konkurrenskraftig ekonomi där det 2050 inte längre förekommer några nettoutsläpp av växthusgaser och där den ekonomiska tillväxten har frikopplats från resursförbrukningen. Den ska också skydda, bevara och förbättra EU:s naturkapital och skydda allmänhetens hälsa och välbefinnande från miljörelaterade risker och effekter.” För att uppnå dessa mål måste energieffektivitet prioriteras. Vid det tillfället meddelade kommissionen också att den skulle lägga fram en konsekvensbedömning för att öka unionens mål för minskning av växthusgasutsläppen till 2030 på ett ansvarsfullt sätt och åtog sig att ”se över och föreslå en översyn, där så behövs, av den relevanta energilagstiftningen senast i juni 2021”. I mars 2020 lade kommissionen fram ett förslag till en europeisk klimatlag för att fasa ut fossila bränslen i Europa fram till 2050. I klimatmålsplanen föreslog kommissionen att man skulle höja EU:s ambitionsnivå att minska växthusgasutsläppen till minst 55 % under 1990 års nivåer senast 2030, vilket är mycket mer än det nuvarande målet på 40 %. I klimatmålsplanen anges också nödvändiga åtgärder inom alla ekonomiska sektorer, inbegripet en översyn av de viktigaste lagstiftningsinstrumenten för att uppnå den ökade ambitionsnivån och fullgöra åtagandet från meddelandet om den europeiska gröna given om att lägga fram en övergripande plan för att öka Europeiska unionens mål för 2030 till 55 % på ett ansvarsfullt sätt. Klimatmålsplanen ligger också i linje med Parisavtalets mål att hålla den globala temperaturökningen långt under 2 °C och att sträva efter att hålla den till 1,5 °C. I december 2020 godkände Europeiska rådet ett bindande EU-mål om en inhemsk nettominskning på minst 55 % av växthusgasutsläpp senast 2030 jämfört med 1990. Europeiska rådet konstaterade att klimatambitionerna behövde höjas på ett sätt som kommer att driva på en hållbar ekonomisk tillväxt, skapa arbetstillfällen av hög kvalitet, medföra hälso- och miljövinster för unionsmedborgarna samt bidra till EU-ekonomins långsiktiga globala konkurrenskraft genom att främja innovation i grön teknik. Den 22 april 2021 nådde Europaparlamentet och rådet en preliminär politisk överenskommelse om att minska växthusgasutsläppen med minst 55 % senast 2030. Denna utgör åtgärdsramen för att minska utsläppen av växthusgaser under de kommande årtiondena, men måste genomföras genom särskild lagstiftning för att säkerställa att dessa minskningar sker. Prognoserna visar att med ett fullständigt genomförande av den nuvarande politiken skulle minskningen av utsläppen av växthusgaser 2030 uppgå till omkring 45 % jämfört med 1990 års nivåer, om utsläpp och upptag genom markanvändning inte räknas med, och omkring 47 % när detta räknas med. I klimatmålsplanen för 2030 beskrivs därför en rad åtgärder inom alla ekonomiska sektorer och ändringar av de viktigaste lagstiftningsinstrumenten som krävs för att klara denna höjda ambitionsnivå. För att uppnå detta aviserade Europeiska kommissionen i sitt arbetsprogram för 2021 ett 55 %-paket för att minska utsläppen av växthusgaser med minst 55 % senast 2030 och för att göra Europeiska unionen klimatneutral senast 2050. Paketet omfattar en rad politikområden, bland annat energieffektivitet, förnybar energi, markanvändning, energibeskattning, ansvarsfördelning och utsläppshandel. Energieffektivitet är ett nyckelområde för åtgärder, eftersom en fullständig utfasning av fossila bränslen i unionens ekonomi inte kan uppnås utan energieffektivitet. Energieffektivitetsdirektivet har lett till unionens nuvarande energieffektivitetspolitik för att ta vara på de kostnadseffektiva energisparmöjligheterna. I december 2018 ändrades energieffektivitetsdirektivet som en del av paketet ”Ren energi för alla i EU”, för att i synnerhet inkludera ett nytt överordnade energieffektivitetsmål för unionen för 2030 på minst 32,5 % (jämfört med energianvändningsprognosen för 2030) och för att utvidga och stärka energisparkravet efter 2020. Även om energieffektivitetsmålet för 2020 kan ha uppnåtts på grund av de exceptionella omständigheter som följt av covid-19-pandemin, når inte summan av medlemsstaternas nationella bidrag i de nationella energiklimatplanerna upp till unionens ambitionsnivå på 32,5 % år 2030. Medlemsstaternas kollektiva bidrag skulle minska den slutliga energianvändningen med 29,4 % och primärenergianvändningen med 29,7 % jämfört med referensscenariot för 2030 enligt 2007 års prognoser. Detta skulle innebära ett kollektivt underskott på 2,8 procentenheter för primärenergianvändning och 3,1 procentenheter för den slutliga energianvändningen för EU27. Denna skillnad påverkar också nivån på de insatser som krävs för att uppnå den högre ambitionsnivån för energieffektivitetsmålen. I konsekvensbedömningen av klimatmålsplanen dras slutsatsen att det är osannolikt att de nödvändiga högre energieffektivitetsnivåerna skulle uppnås enbart genom marknadskrafterna, den nuvarande marknadsorganisationen och den tekniska utvecklingen, vilket innebär att ytterligare insatser behövs. Enligt den konsekvensbedömning som åtföljer detta direktiv måste energieffektivitetsförbättringarna öka avsevärt från den nuvarande ambitionsnivån på 32,5 %. Den högre ambitionsnivån innebär att främjandet av energieffektivitetsåtgärder, där detta är kostnadseffektivt, måste öka inom alla delar av energisystemet och inom alla berörda sektorer där verksamheten påverkar efterfrågan på energi, såsom transportsektorn, vattensektorn och jordbrukssektorn. Det är särskilt viktigt att ta itu med kopplingen mellan vatten och energi, eftersom behovet av vatten och energi ökar, eller på grund av ett ökande tryck på vattenresurserna till följd av klimatförändringarna. Energieffektivitetsdirektivet är ett viktigt steg i riktning mot klimatneutralitet senast 2050, där energieffektivitet ska behandlas som en energikälla i sig. Energieffektivitetens centrala roll stöds av principen om energieffektivitet först. Denna erkänns som en riktlinje för unionens energipolitik och bör beaktas i alla sektorer, även utanför energisystemet, och på alla nivåer, inklusive i finanssektorn. Energieffektivitetslösningar bör betraktas som förstahandsalternativet i samband med alla planerings- och investeringsbeslut när nya regler fastställs för försörjningssidan och andra politikområden. Principen har erkänts som ett centralt inslag i strategin för integrering av energisektorn. Potentialen för energibesparingar är fortfarande stor inom alla sektorer, men det finns särskilda utmaningar när det gäller transporter, i och med att transportsektorn står för 30 % av den slutliga energianvändningen, och byggnader, eftersom 75 % av unionens byggnadsbestånd har låg energiprestanda. En annan viktig sektor som får allt mer uppmärksamhet är sektorn för informations- och kommunikationsteknik (IKT), som står för 5–9 % av världens totala elanvändning och mer än 2 % av alla utsläpp. År 2018 hade datacentralerna i EU en energianvändning på 76,8 TWh. Denna siffra väntas öka till 98,5 TWh 2030, vilket är en ökning på 28 %. Denna ökning i absoluta tal kan även iakttas i relativa tal: Datacentralerna i EU stod för 2,7 % av efterfrågan på el 2018 och kommer att stå för 3,21 % 2030 om utvecklingen fortsätter enligt samma bana. Europas digitala strategi har redan lyft fram behovet av mycket energieffektiva och hållbara datacentraler och transparensåtgärder för telekomoperatörer gällande deras miljöpåverkan. Den offentliga sektorn är en viktig ekonomisk aktör i sig och svarar för omkring 5–10 % av unionens totala slutliga energiförbrukning. Totalt uppskattas unionens andel av de offentliga upphandlingskontrakt som kan hänföras till centrala statliga organ till omkring 16 %. På medlemsstatsnivå varierar detta mellan 5 % och 86 %. Offentliga byggnader beräknas använda omkring 2 % av unionens slutliga energianvändning. Det finns fortfarande potential för kostnadseffektiva besparingar inom hela den offentliga sektorn, både när det gäller renovering och energiförvaltning av befintliga byggnader samt framtida upphandling av energieffektiva byggnader, produkter och tjänster. Industrin är en av de sektorer som har uppnått betydande energieffektivitetsförbättringar under det senaste årtiondet. Det finns dock fortfarande potential för kostnadseffektiva besparingar. Värme- och kylsektorn förbrukar hälften av unionens slutliga energianvändning, vilket gör den till den största sektorn för slutanvändning av energi. Det finns fortfarande stora möjligheter att minska energianvändningen inom denna sektor, samtidigt som man uppnår de temperaturer som behövs. Uppvärmning och kylning spelar därför en avgörande roll för unionens ambition att övergå till en ren och koldioxidneutral ekonomi senast 2050. En stor del av arbetet behövs när det gäller bättre isolering av byggnader, men det finns också potential när det gäller ett effektivare tillhandahållande av den värme eller kyla som behövs. Energiförlusterna vid omvandling, överföring och distribution av energi kan vara betydande. Avsaknaden av gemensamma metoder och rapporter gör det svårt att jämföra nät eller operatörer eller riktmärka resultat. Det finns i själva verket ingen enhetlig definition av energiförlust inom unionen, vilket leder till undermålig datakvalitet, vilket måste åtgärdas. Hushållssektorn står för omkring en fjärdedel av den totala slutliga energiförbrukningen i unionen. Konsumenternas och medborgarnas beteende har en viktig inverkan på denna energiförbrukning, och energieffektivitetsdirektivet innehåller flera bestämmelser som stöder medborgarnas och konsumenternas egenmakt. Bristen på fokus på konsumentbeteende och konsumentinflytande när det gäller att främja energieffektivitet, särskilt på mer lokal nivå, leder till otillräckliga incitament för konsumenterna att genomföra energieffektivitetsförbättringar och att ta itu med de höga initialkostnaderna och problemet med delade incitament. Även om energieffektivitetsdirektivet redan ger medlemsstaterna incitament att ta itu med energifattigdomen, har covid-19-krisen visat hur brådskande det är att ta itu med energifattigdomen om unionen ska kunna skapa ett socialt Europa, i enlighet med det gemensamma sociala åtagandet från Porto, som tillgodoser alla medborgares behov genom att göra det möjligt för dem att spela en aktiv roll i den gröna omställningen, samtidigt som de negativa effekterna mildras och ingen lämnas utanför. Andelen energifattigdom i medlemsstaterna kommer att stå i fokus, eftersom fler européer kan komma att kämpa för att ha råd med tillgång till nödvändig energi, särskilt i och med stigande energikostnader och den stigande arbetslösheten. Även medelinkomsthushåll löper ökad risk att drabbas av energifattigdom inom den närmaste framtiden, eftersom de flesta hushåll som drabbas av energifattigdom redan i dag är (lägre) medelinkomsthushåll. Energieffektivitet har identifierats som den effektivaste lösningen för att minska energifattigdomen och övervinna vissa potentiella negativa fördelningseffekter av prissättningsåtgärder. I enlighet med kraven i den europeiska gröna given kommer energieffektivitetsdirektivet tillsammans med de andra initiativen inom ramen för 55 %-paketet, särskilt den sociala klimatfonden, att ta itu med den dubbla utmaningen och omvandla både klimatmässiga och sociala behov till möjligheter. I detta sammanhang kommer ändringarna att bidra till att stärka energieffektivitetsdirektivet för att bättre åtgärda återstående marknadshinder och marknadsmisslyckanden genom att beakta bredare mål i den europeiska gröna given som syftar till att inte lämna någon utanför och skapa en hållbar ekonomi. Förslaget kommer således att stärka de olika bestämmelserna i energieffektivitetsdirektivet för att säkerställa att det på bästa sätt bidrar till det högre klimatmålet med en ambitionsnivå på minst 55 % minskning av växthusgasutsläppen fram till 2030, i enlighet med klimatmålsplanen. • Förenlighet med befintliga bestämmelser inom området Detta förslag ingår i en bredare politisk ram för energieffektivitetspolitik som omfattar energieffektivitetspotentialen inom specifika politikområden, inklusive byggnader (direktiv 2010/31/EG (direktivet om byggnaders energiprestanda)), produkter (direktiv 2009/125/EG, förordning (EU) 2017/1369 och förordning (EU) 2020/740) och styrningsförordningen (EU) 2018/1999. Dessa politiska strategier har en mycket stor betydelse för uppnåendet av energibesparingar när produkter byts ut eller byggnader uppförs eller renoveras. Förslaget är förenligt med förslaget till översyn av direktivet om förnybar energi. I detta förslag till en omarbetning av energieffektivitetsdirektivet fastställs en ram för andra energieffektivitetsåtgärder genom angivelse av energieffektivitetsmålen och de viktigaste sektorsövergripande åtgärderna samt mer specifika åtgärder. Förslaget inriktar sig på energibesparingar i den offentliga sektorn , bland annat genom skyldigheter att årligen renovera offentliga byggnader och att beakta energieffektivitet vid upphandling av varor, tjänster, byggentreprenader och byggnader. Denna särskilda inriktning på offentliga byggnader kompletterar energiprestandadirektivet, som fastställer standarder och särskilda tekniska skyldigheter för byggnader. Den offentliga sektorn betjänar befolkningen i stort, inbegripet utsatta kunder och de som riskerar energifattigdom, och ser därmed till att ingen lämnas utanför i linje med målen för den europeiska gröna given. Den särskilda inriktningen på den offentliga sektorn i energieffektivitetsdirektivet är avgörande för att den ska kunna vara ett gott exempel när det gäller att främja energieffektivitet. Kommissionen har inlett översynen av energiprestandadirektivet i syfte att lägga fram ett förslag i slutet av 2021. Även om det för närvarande inte är möjligt att föregripa resultatet av denna översyn, respekterar detta förslag energiprestandadirektivets särskilda roll när det gäller att fastställa kostnadsoptimala krav på energiprestanda, samtidigt som det stärker bestämmelserna i energieffektivitetsdirektivet om offentliga organs roll som förebild, särskilt när det gäller byggnader (artikel 5 och artikel 6), och offentlig upphandling (artikel 7), och utgör den nödvändiga övergripande ramen för åtgärder.

Energieffektivitetsdirektivet fastställer ramen för planeringen av uppvärmning och kylning i syfte att kartlägga medlemsstaternas energieffektivitet och potential för förnybar energi. Det innehåller också bestämmelser om övervakning av politik och åtgärder för att utnyttja denna potential. Dessa strategier och åtgärder stöder direkt uppfyllande av målet om förnybar energi i det mål för värme- och kylsektorn som anges i artikel 24 i direktivet om förnybar energi. Till exempel skulle en reviderad definition av ett effektivt system för fjärrvärme och fjärrkyla (artikel 2.43 i energieffektivitetsdirektivet) direkt främja utbyggnaden av förnybar energi inom fjärrvärme och fjärrkyla. Omvänt skulle dessa delmål bidra till att energieffektivitetsmålen i energieffektivitetsdirektivet uppnås. Dessutom kommer planeringsåtgärderna för värme- och kylsektorn inom ramen för energieffektivitetsdirektivet att synkroniseras med tidsplanen för de nationella energi- och klimatplanerna. Detta underlättar större samstämmighet mellan de nationella energi- och klimatplanerna, de övergripande bedömningarna och bedömningarna av potentialen hos energi från förnybara energikällor samt användningen av spillvärme och spillkyla inom värme- och kylsektorn i enlighet med artikel 15.7 i direktivet om förnybar energi. Närmare uppgifter om rapporteringen vad gäller olika bestämmelser i energieffektivitetsdirektivet fastställs i styrningsförordningen (förordning (EU) 2018/1999). Enligt denna förordning ska varje medlemsstat upprätta en tioårig integrerad nationell energi- och klimatplan för 2021–2030, där medlemsstaten bland annat anger hur den avser att bidra till energieffektivitetsmålet för 2030. Styrningsförordningen innehåller också särskilda krav för fastställande av energieffektivitetsmål, rapporteringsskyldigheter, övervakning av framsteg och korrigerande åtgärder som ska vidtas vid otillräckliga ambitioner och framsteg. Effekterna av ändringarna i detta direktiv kommer att behöva analyseras, vilket kan kräva en senare ändring av styrningsförordningen för att säkerställa samstämmighet mellan de två rättsakterna. Nya bestämmelser, i första hand kopplade till fastställandet av nationella vägledande bidrag, mekanismer för att täcka skillnader samt rapporteringsskyldigheter, bör överföras och anpassas till styrningsförordningen, när denna har ändrats, för att undvika överlappande krav. Några av bestämmelserna styrningsförordningen kan också behöva omprövas mot bakgrund av de förändringar som föreslås i detta direktiv. Energieffektivitetsdirektivet samverkar med annan lagstiftning om energieffektivitet, dvs. direktivet om byggnaders energiprestanda, unionens ekodesigndirektiv och unionens förordningar om energi- och däckmärkning. Dessa instrument fastställer minimistandarder för prestanda men kräver varken att ersättningstakten eller val av mer effektiva resultat över miniminivån påskyndas. De viktigaste mekanismer som står till medlemsstaternas förfogande för att de ska kunna öka sina energibesparingar över de naturliga nivåerna för att uppfylla kraven i energieffektivitetsdirektivet är att stimulera utbyte av energiineffektiva enheter och stimulera effektivare val. Varje instrument behandlar olika energieffektivitetsaspekter, samtidigt som de i slutändan leder till samma mål, dvs. att förbättra energieffektiviteten och uppnå unionens övergripande energieffektivitetsmål. På andra områden kompletterar energieffektivitetsdirektivet annan lagstiftning för att öka inriktningen på energieffektivitet och därmed öka den totala mängden energibesparingar, till exempel vad gäller åtgärder för offentlig upphandling, energinät samt uppvärmning och kylning. • Förenlighet med unionens politik inom andra områden Ändringar av energieffektivitetsdirektivets policystruktur samverkar med befintliga och planerade styrmedel och åtgärder, inklusive prissättningsmekanismer och andra mekanismer och åtgärder. Energieffektivitetsdirektivet, som behandlar befintliga marknadshinder för energieffektiviteten, går hand i hand med införandet av handel med utsläppsrätter för bränslen som används i byggnader, vilket kommer att förkorta återbetalningstiden för investeringar i energieffektivitet och stärka affärsnyttan för energieffektivitetsåtgärder i hela unionen. Klimatmålsplanen visade att det behövs en blandning av lagstiftningsåtgärder och koldioxidprissättning för att åstadkomma den mest kostnadseffektiva vägen mot att uppnå en 55-procentig minskning av växthusgasutsläppen. Att hitta en balans mellan koldioxidprissättning och lagstiftningsåtgärder är avgörande för att uppnå det höjda klimatmålet på ett kostnadseffektivt sätt, samtidigt som man begränsar eventuella effekter av koldioxidkostnader som förs vidare, särskilt för utsatta kunder och slutanvändare. Samtidigt kommer handeln med utsläppsrätter att generera ytterligare intäkter från auktionerna för utsläppsrätter som kan omfördelas mellan medlemsstaterna och inom medlemsstaterna för att hjälpa utsatta och energifattiga slutanvändare att betala sina räkningar och att genomföra byggnadsrenoveringar. I 55 %-paketet samlas de relevanta politiska instrument som kan bidra till att uppnå målet att minska växthusgasutsläppen med 55 % och som syftar till att göra detta på ett konsekvent och proportionerligt sätt bland andra relevanta förordningar och direktiv. Detta gäller särskilt energieffektivitetsdirektivet; direktivet om förnybar energi; EU:s system för handel med utsläppsrätter; förordningen om ansvarsfördelning; förordningen om markanvändning, förändrad markanvändning och skogsbruk; energiskattedirektivet samt förordningen för normer för koldioxidutsläpp för fordon. Samstämmigheten mellan de olika initiativen i 55 %-paketet erkändes som avgörande för att säkerställa att paketets olika politiska instrument, däribland energieffektivitetsdirektivet, bidrar till att det högre klimatmålet på 55 % uppnås på ett så effektivt sätt som möjligt. Dessa EU-strategier bidrar till att energieffektivitetsdirektivets målsättningar uppnås, särskilt när det gäller energieffektivitetsmålet. De mål och åtgärder som fastställs i energieffektivitetsdirektivet kommer att säkerställa effektivare beröringspunkter och synergieffekter med unionens övriga politikområden. Energieffektivitetsdirektivet har viktiga beröringspunkter med direktivet om förnybar energi, särskilt när det gäller uppvärmning och kylning, eftersom båda också bidrar till att uppnå målen med strategin för integrering av energisektorn. Energieffektivitetsdirektivet tillhandahåller en förstärkt planeringsram när det gäller att identifiera energieffektivitet och potential för förnybar energi inom uppvärmning och kylning, och kräver att medlemsstaterna genomför strategier och åtgärder för att utnyttja denna potential. Dessa strategier och åtgärder stöder direkt uppnåendet av målet för förnybar energi inom värme- och kylsektorn som anges i artikel 23 i direktivet om förnybar energi. Likaså bidrar dessa mål till uppnåendet av energieffektivitetsmålen i artikel 23 i energieffektivitetsdirektivet och hela energieffektivitetsdirektivet. I EU:s utsläppshandelssystem fastställs ett tak för utsläpp av växthusgaser, som sänks med tiden. I förordningen om ansvarsfördelning fastställs för medlemsstater bindande årliga utsläppsmål vilka är inriktade på utsläpp av växthusgaser från sektorer som inte omfattas av EU:s utsläppshandelssystem, däribland byggnader, transporter och jordbruk. Förordningen om ansvarsfördelning driver på efterlevnaden av energieffektivitetsdirektivet, särskilt energisparkravet. Kravet på additionalitet inom ramen av energisparkravet ger medlemsstaterna incitament att genomföra nationella strategier och åtgärder som överskrider de minimikrav på energiprestanda som fastställts på unionsnivå (t.ex. strängare nationella byggnormer och program som främjar högre klasser av apparater). Prissättningsåtgärder såsom EU:s utsläppshandelssystem och energiskattedirektivet gör investeringar i energieffektivitet mer ekonomiskt attraktiva men löser inte de marknadshinder som leder till en suboptimal investeringsnivå. De kompletterar därför lagstiftningen om energieffektivitet men ersätter den inte. Innan alla åtgärder och mål som föreslås i 55 %-paketet får full verkan och lösgör Europas medborgare från beroendet av fossila bränslen och ökade energikostnader, kan vissa åtgärder under övergångsperioden leda till betydande fördelningseffekter. Utvidgningen av EU:s utsläppshandelssystem till byggnads- och transportsektorerna förväntas leda till ökade energipriser, eftersom bränsleleverantörer sannolikt kommer att föra över koldioxidkostnaderna på konsumenterna, och kan därmed påverka utsatta kunder och slutanvändare som är beroende av fossila bränslen eller människor som riskerar att drabbas av energifattigdom. Riktade åtgärder kommer underlätta övergången både på EU-nivå och på nationell nivå. I 55 %-paketet föreslås särskilda åtgärder inom ramen för energieffektivitetsdirektivet, och ett nytt finansieringsinstrument baserat på intäkterna från det nya utsläppshandelssystemet, för att begränsa effekterna av de högre kostnader för konsumenter som följer av införandet av ett koldioxidpris inom vägtransport- och byggsektorerna. Det är viktigt att se till att investeringar i energieffektivitet används för de mest utsatta i våra samhällen. Stödåtgärder för att stärka energisparkravet och stärka och skydda utsatta kunder, hushåll som påverkas av eller riskerar energifattigdom och, i tillämpliga fall, personer som bor i subventionerade bostäder, kan bidra till att begränsa dessa effekter. En kombinerad effekt av de föreslagna åtgärderna inom ramen för energieffektivitetsdirektivet och det nya finansieringsverktyget baserat på intäkterna från handeln med utsläppsrätter i de nya sektorerna kommer att bidra till att hantera eventuella negativa sociala effekter på ett effektivt sätt och i en anda av solidaritet. Intäkter från EU:s utsläppshandelssystem, inbegripet från handel med utsläppsrätter i de nya sektorerna, kommer också att förbli tillgängliga för medlemsstaterna så att de ska kunna finansiera åtgärder för att förbättra energieffektiviteten, fjärrvärmesystem och isolering, eller kunna ge ekonomiskt stöd till låg- och medelinkomsthushåll. För att hantera de sociala konsekvenserna av utsläppshandeln för de två nya sektorerna byggnader och vägtransporter inrättas en social klimatfond (fonden). För att säkerställa att unionens budget kan klara de ytterligare utgifterna för fonden lägger kommissionen parallellt med denna fondförordning fram förslag om ändring av både förordningen om den fleråriga budgetramen för 2021–2027 och rådets beslut (EU, Euratom) 2020/2053 (beslutet om egna medel). En del av intäkterna från handeln med utsläppsrätter för vägtransporter och byggnader kommer att tillfalla unionens budget. Fonden bör tillhandahålla finansiering till medlemsstaterna för att stödja dessas åtgärder och investeringar avsedda att öka energieffektivitet i byggnader, genomföra energieffektivitetsförbättringar, renovera byggnader och att minska koldioxidutsläppen från uppvärmning och kylning av byggnader, inbegripet integrering av energiproduktion från förnybara energikällor och finansiering av utsläppsfri och utsläppssnål mobilitet. Medlemsstaterna skulle också kunna överväga tillfälligt direktstöd till utsatta hushåll vid sidan av investeringar som påskyndar ytterligare strukturella förändringar. I linje med renoveringsstrategin ingår dessutom unionens finansieringsstöd till investeringar i energieffektivitet och renovering av byggnader, som kommer att bidra till att åtgärda eller förebygga energifattigdom, i ett antal nya och befintliga program inom den fleråriga budgetramen och Next Generation EU. En annan viktig finansieringskälla för investeringar i energieffektivitet tillhandahålls genom faciliteten för återhämtning och resiliens, som kommer att ge medlemsstaterna totalt 672,5 miljarder euro i bidrag och lån. Inom ramen för det övergripande målet om att 37 % av medlen från faciliteten för återhämtning och resiliens ska avsättas för klimatåtgärder planerar medlemsstaterna att spendera betydande belopp på investeringar i renovering av byggnader, i linje med Europeiska kommissionens riktlinjer, särskilt inriktade på de byggnader som har sämst energiprestanda och energifattiga hushåll. Sammanhållningsfonderna kommer, inom ramen för det övergripande klimatmålet på 30 % och genom den tematiska koncentrationen på det politiska mål 2, att fortsätta att anslå en betydande andel av unionens budget till investeringar i energieffektivitet och renovering av byggnader, medan InvestEU, genom de särskilda finansieringsinstrumenten och tekniskt stöd, särskilt Elena, kommer att mobilisera privata och offentliga investeringar i stor skala i medlemsstaterna. Fonden för en rättvis omställning, med en total budget på 17,5 miljarder euro, kommer att inriktas på att minska de sociala och ekonomiska kostnaderna till följd av omställningen till en klimatneutral ekonomi, bland annat genom investeringar i energieffektivitet och renovering av byggnader som kommer att ha den dubbla fördelen av att de skapar lokala arbetstillfällen och tar itu med energifattigdomen på ett hållbart sätt. Slutligen kommer de centralt förvaltade programmen som Life eller Horisont Europa att ha finansieringsprioriteringar som stöder en rättvis och grön omställning, i linje med de särskilda programmens mål och deras karaktär, dvs. som syftar till teknik- och marknadsinnovation och utveckling av bästa praxis för genomförandet av energieffektivitetspolitiken. I EU:s lagstiftning om koldioxidutsläpp från vägfordon krävs att tillverkarna minskar koldioxidutsläppen från avgasrören i det nya bilbeståndet från den fordonsmix som de säljer. Bestämmelser har införts för tunga fordon och för personbilar och lätta nyttofordon. Dessa föreskrifter innebär att tillverkarna antingen måste använda teknik för att förbättra fordonens energieffektivitet (t.ex. genom att minska deras aerodynamiska motstånd, rullmotstånd eller framdrivningseffektivitet) eller genom att använda en energikälla som genererar mindre koldioxidutsläpp. Genom att byta till helt elektriska drivsystem undviks energiförluster från förbränningsmotorer och detta leder till en bråkdel av den slutliga energianvändningen per km. Minskad energianvändning inom transportsektorn till följd av lagstiftningen om fordons koldioxidutsläpp återspeglas i kvantifieringen av EU:s övergripande energieffektivitetsmål. Energieffektivitetsdirektivet kommer att skapa synergieffekter med åtgärderna i strategin för hållbar och smart mobilitet. Direktivet kommer att uppmuntra till införande av energieffektivitetsåtgärder inom transportsektorn samtidigt som det ger medlemsstaterna full flexibilitet och bestämmanderätt när det gäller valet av åtgärder för att minska energianvändningen inom transport. Handlingsplanen för den cirkulära ekonomin kompletterar också energieffektivitetsdirektivet. Utformning av produkter och infrastrukturer för längre livslängd, eller återanvändning och återvinning av råvaror, leder till lägre energiförbrukning och lägre utsläpp av växthusgaser under produkters och infrastrukturers livscykel. Renoveringsvågen lägger fokus på att se till att Europas byggnader är mer energieffektiva, mindre koldioxidintensiva under hela sin livscykel och mer hållbara. Principerna om cirkulär ekonomi kan bidra till att minska föroreningar och materialrelaterade växthusgasutsläpp i samband med renovering av byggnader. 2. RÄTTSLIG GRUND, SUBSIDIARITETSPRINCIPEN OCH PROPORTIONALITETSPRINCIPEN • Rättslig grund

Förslaget grundas på artikel 194.2 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt som utgör den rättsliga grunden för bestämmelser om energi. De föreslagna åtgärderna syftar till att förbättra energieffektiviteten inom alla sektorer och genom hela energikedjan och bidrar således till att uppnå ett av de mål som anges i artikel 194, nämligen att främja energieffektivitet och energibesparingar i enlighet med artikel 194.1 c. Eftersom fördraget innehåller en särskild energirelaterad rättslig grund är det lämpligt att använda den. • Subsidiaritetsprincipen (för icke-exklusiv befogenhet) Subsidiaritetsprincipen berörs av detta förslag eftersom unionen inte har exklusiva befogenheter vad gäller energipolitiken. Förslaget bygger på energieffektivitetens växande betydelse som politisk och ekonomisk utmaning och dess nära samband med politikområdena trygg energiförsörjning, klimatförändring, den inre marknaden och ekonomisk och social utveckling. Behovet av EU-åtgärder EU-åtgärder är alltså motiverade av subsidiaritetsskäl i enlighet med artikel 191 i EUF-fördraget, eftersom samordning på europeisk nivå ökar energitryggheten samt miljö- och klimatfördelarna. De underliggande problem som orsakar en brist på energibesparingar (jämfört med den optimala nivån ur samhällets perspektiv) är desamma i hela EU och förekommer överallt. Det krävs åtgärder på unionsnivå för att säkerställa att medlemsstaterna bidrar till det bindande energieffektivitetsmålet på EU-nivå och att detta mål uppnås gemensamt och kostnadseffektivt. Medlemsstaterna är skyldiga att fastställa sina egna ambitionsnivåer, inklusive utvecklingsbanor som motsvarar nationella omständigheter och sammanhang. Instrumentets karaktär och det faktum att energieffektivitetsmålet inte är bindande på nationell nivå följer subsidiaritetsprincipen. Genom att ta hänsyn till nationell kontext och nationella särdrag kommer medlemsstaterna att behålla samma flexibilitet när det gäller att välja sin policymix, sina sektorer och strategin för att uppnå de energibesparingar som krävs senast 2030. Med tanke på det högre klimatmålet kommer unionens åtgärder att komplettera och stärka nationella och lokala åtgärder för att öka insatserna för energieffektivitet. I styrningsförordningen föreskrivs redan en skyldighet för kommissionen att agera om medlemsstaterna har bristande ambitioner att uppnå unionens mål, vilket innebär ett formellt erkännande av den viktiga roll som unionens åtgärder spelar i detta sammanhang, och EU-åtgärder är därför motiverade av subsidiaritetsskäl i enlighet med artikel 191 i EUF-fördraget. De underliggande problem som orsakar en brist på energibesparingar (jämfört med den optimala nivån ur samhällets perspektiv) är desamma i hela EU och förekommer överallt. Med tanke på de externa kostnaderna för energiförbrukning (t.ex. växthusgasutsläpp, luftföroreningar och energitrygghet) kommer åtgärder för att öka energieffektiviteten och minska energiförbrukningen sannolikt att leda till fördelar bortom nationell gränser. När det gäller gränsöverskridande problem är det osannolikt att åtgärder från medlemsstaternas sida leder till optimala resultat. Vid förekomsten av ett högre klimatmål, vilket kräver ett högre energieffektivitetsmål, måste unionens åtgärder komplettera och förstärka nationella och lokala åtgärder. Dessutom följer instrumentets karaktär och det faktum att energieffektivitetsmålet inte är bindande på nationell nivå subsidiaritetsprincipen. Medlemsstaterna behåller samma flexibilitet när det gäller att välja sin policymix, sina sektorer och strategin för att uppnå de energibesparingar som krävs senast 2030 och kan ta hänsyn till sin nationella kontext och sina nationella särdrag. Energi är dock ett politikområde med stora investeringsbehov. En samordnad strategi på unionsnivå kan skapa förtroende, tillförlitlighet och kontinuitet, vilket ökar sannolikheten för att olika aktörer investerar och engagerar sig. Strategier på unionsnivå kan också skapa en rättvis övergång för länder och regioner med ekonomier som i hög grad kan påverkas av förändringar i industristrukturen eller sysselsättningen till följd av energiomställningen mot utfasning av fossila bränslen. Samordnade åtgärder på unionsnivå gör det dessutom möjligt att ta större hänsyn till medlemsstaternas olika förmåga att agera. En extern kostnad uppstår när tillverkningen eller konsumtionen av en vara eller tjänst medför en kostnad (negativ effekt) för en tredje part. EU-mervärde Energieffektivitetspolitiken är en viktig mekanism för att minska utsläppen av växthusgaser och bidrar till miljömässiga, ekonomiska och sociala fördelar såsom bättre luftkvalitet, lägre energiräkningar och bättre hälsa. Unionens energi- och klimatmål för 2030 är gemensamma mål. I detta avseende har en samordnad unionspolitik större chans att omvandla unionen till en klimatneutral kontinent senast 2050. En gemensam strategi är det effektivaste sättet att se till att internationella åtaganden fullgörs. Konkreta åtgärder för att minska energiförbrukningen måste vidtas på medlemsstatsnivå. Det behövs dock en effektiv ram för dessa åtgärder på unionsnivå. En samordnad och harmoniserad strategi på unionsnivå kommer att möjliggöra och stärka medlemsstaternas åtgärder och säkerställa de fyra grundläggande friheterna. En gemensam EU-strategi kommer, till exempel, att bidra till att skapa större marknader för europeiska leverantörer, arbetstagare och varor och säkerställa att samma skyldigheter och regler är tillämpliga. Detta kommer att skydda och öka konkurrensen. En gemensam strategi på unionsnivå kommer att göra det möjligt för konsumenterna att åtnjuta samma grundläggande rättigheter och få jämförbar och igenkännbar information i hela unionen. En gemensam unionsstrategi för energieffektivitet kommer att göra det möjligt att ta itu med specifika gemensamma utmaningar såsom behovet av att minska energifattigdomen. Erfarenheterna från genomförandet av energieffektivitetsdirektivet har visat att en gemensam unionsram är socialt rättvis, minskar kostnaderna, ökar fördelarna med den inre marknaden och gör det möjligt för nationella beslutsfattare att lära av varandra. Energieffektivitetsdirektivet kompletterar och katalyserar effektivt andra nationella åtgärder och unionsåtgärder. Strategier som antas på unionsnivå återspeglar det nära sambandet mellan politikområdena klimatförändringar, försörjningstrygghet, hållbarhet, miljö, den inre marknaden samt social och ekonomisk utveckling. Effekterna på den inre marknaden när det gäller tillväxt, investeringar och skapande av arbetstillfällen kan därför beaktas när strategier och åtgärder beslutas och genomförs. Detta stöddes av arbetsgruppen för att mobilisera insatser för att uppnå EU:s energieffektivitetsmål för 2020, som efterfrågade en stark, målinriktad och gemensam energieffektivitetspolitisk ram för att locka till sig nödvändiga investeringar och säkerställa att energibesparingarna uppnås på ett rättvist sätt. Dessutom fungerar unionens inre marknad som en stark drivkraft för kostnadseffektivitet när det gäller att uppnå minskningar av växthusgasutsläppen. En gemensam unionsåtgärd kommer att säkerställa att målen för strategin uppnås gemensamt till lägsta möjliga kostnad. För att man ska kunna uppnå de övergripande målen gemensamt kan de samordnade åtgärderna på unionsnivå möjliggöra och öka insatserna på nationell nivå genom att säkerställa en mer harmoniserad strategi, bidra till att skapa stordriftsmarknader för europeiska leverantörer och säkerställa att de omfattas av samma skyldigheter och regler. En ram på unionsnivå kommer också att tillhandahålla större säkerhet för investerarna. Den kommer att skapa en allmän drivkraft på hela den inre marknaden att investera i mer energieffektiva produkter av alla slag. Definitionen av unionens mål och nationella mål ger en tydlig indikation på hur stora insatser som förväntas när det gäller energieffektivitet, och hjälper till att fastställa storleken på marknaden för energieffektiva produkter och tjänster. Detta kommer att sända en signal till leverantörer och tillverkare att satsa mer på produktutvecklingen i detta avseende. För att uppnå energieffektivitet och samtidigt ge konsumenterna egenmakt krävs meningsfull, korrekt och begriplig information om energianvändning och relaterade kostnader samt enkel tillgång till en konkurrensutsatt marknad för byggnadsmaterial (fönster, isolering osv.), värme- och kyllösningar och andra produkter som bidrar till att förbättra energieffektiviteten. Sektorsspecifika åtgärder, till exempel inriktade på värme- och kylsektorn, behövs för att säkerställa att sektorer där den största minskningen av växthusgasutsläppen måste uppnås uppmärksammas på lämpligt vis. En harmoniserad planering säkerställer en jämförbar kvalitet på de nationella strategierna och åtgärderna. Den säkerställer också tillgång till strukturerad information om sektorsspecifika mål och planer i medlemsstaterna, vilket hjälper medlemsstaterna och marknadsaktörerna att planera sin verksamhet. När det gäller uppvärmning och kylning bidrar den till att säkerställa en tillräcklig marknad med gemensamma standarder för leverantörer av högeffektiv utrustning för fjärrvärme och kraftvärme för att sänka kostnaderna och motivera dem att förnya och förbättra sitt utbud.

Genom att agera på unionsnivå kan man komma till rätta med flera hinder för offentliga och privata investeringar och åtgärda bristen på samordning mellan olika tillståndsgivande organ på nationell nivå samt stimulera den administrativa kapaciteten för att genomföra gränsöverskridande projekt och stödordningar. Energieffektivitetsdirektivet fastställer i huvudsak det övergripande energieffektivitetsmålet, men överlåter merparten av de åtgärder som ska vidtas för att uppnå detta mål till medlemsstaterna. Tillämpningen av principen om ”energieffektivitet först” ger medlemsstaterna flexibilitet. I energieffektivitetsdirektivet fastställs bindande energieffektivitetsmål på unionsnivå, men inga bindande mål på nationell nivå för 2020 och 2030 fastställs. Medlemsstaterna bör fastställa sitt bidrag till det kollektiva uppnåendet av unionens energieffektivitetsmål med beaktande av den formel som anges i energieffektivitetsdirektivet. En skyldighet att uppnå en årlig minskning av energiförbrukningen i den offentliga sektorn kommer att säkerställa att den offentliga sektorn föregår med gott exempel, medan medlemsstaterna behåller full flexibilitet när det gäller valet av åtgärder för förbättrad energieffektivitet för att uppnå den minskning av slutlig energiförbrukning som krävs. Dessutom kommer energieffektivitetsdirektivet att fortsätta att tillhandahålla en årlig renoveringstakt för byggnaders golvyta. Tillämpningsområdet för denna skyldighet utvidgas till byggnader som ägs av offentliga organ på en medlemsstats territorium. Denna åtgärd ska säkerställa att medlemsstaterna fortsätter att föregå med gott exempel genom att de uppgraderar byggnaders energiprestanda inom sina behörighetsområden, samtidigt som flexibiliteten när det gäller valet av åtgärder bibehålls. Dessutom kommer energieffektivitetsdirektivet att tillhandahålla den ram som krävs för att säkerställa hög energieffektivitetsprestanda för produkter, tjänster, byggentreprenader och byggnader som köps in av offentliga organ och för att, där så är lämpligt, beakta mer övergripande hållbarhetsaspekter samt sociala, miljömässiga och cirkulära ekonomiska aspekter. Ett harmoniserat tillvägagångssätt, inbegripet beaktande av energieffektivitetsaspekter i anbudsförfaranden, kommer att bevara konkurrensen, säkerställa långsiktiga och kostnadseffektiva energibesparingar och möjliggöra fortsatta stordriftsfördelar. Energieffektivitetsdirektivet kommer att utöka energibesparingarna genom att öka besparingstakten. Medlemsstaterna bör fortsätta att uppnå nya årliga energibesparingar genom politiska åtgärder inom alla sektorer. Eftersom energisparkravet är en effektiv åtgärd för att förbättra energieffektiviteten inom olika sektorer är det också ett effektivt verktyg för att stödja medlemsstaterna när det gäller att minska energifattigdomen. Energisparkravet kommer således att innebära att medlemsstaterna måste uppnå en individuellt beräknad andel av den totala mängd energibesparingar som krävs för utsatta kunder och slutanvändare, personer som påverkas av energifattigdom och, i tillämpliga fall, personer som bor i subventionerade bostäder. En harmoniserad strategi kan bidra till en rättvis energiomställning för alla EU-medborgare. Energisparkravet ger medlemsstaterna full flexibilitet när det gäller typerna av politiska åtgärder, deras storlek, omfattning och innehåll. Energieffektivitetsdirektivet kommer att säkerställa samma nivå av grundläggande avtalsrättigheter för alla EU-medborgare när det gäller uppvärmning, kylning och varmvatten för hushållsbruk. Även om energieffektivitetsdirektivet kommer att kräva att vissa av kundernas grundläggande avtalsenliga rättigheter genomförs kommer de nationella befogenheterna inte begränsas. Det kräver också lika villkor i hela EU när det gäller konsumentinformation och medvetandehöjande åtgärder. Medlemsstaterna är skyldiga att vidta lämpliga åtgärder, men det står dem fritt att själva bestämma utformningen av sådana åtgärder. Effekterna av den ekonomiska krisen och hälsokrisen i hela unionen visar att det också krävs en harmoniserad strategi för att stärka och skydda utsatta kunder och slutanvändare samt personer som påverkas av energifattigdom. För att säkerställa samma skyddsnivå och egenmakt krävs enligt energieffektivitetsdirektivet att åtgärder för förbättrad energieffektivitet ska genomföras och finansieras som en prioritering bland dessa människor, vilket också kommer att hjälpa medlemsstaterna att begränsa fördelningseffekterna. Expertnätverk kommer att underlätta medlemsstaternas åtgärder i detta avseende och bör inrättas i alla medlemsstater. Samtidigt som obligatoriska energibesiktningar krävs för stora företag, eftersom energibesparingarna kan vara betydande, kommer medlemsstaterna att ha kvar flexibiliteten att utveckla program för att uppmuntra små och medelstora företag att genomgå energibesiktningar. När det gäller värme- och kylsektorn behåller medlemsstaterna sin behörighet att göra en heltäckande bedömning av potentialen för högeffektiv kraftvärme och effektiv fjärrvärme och fjärrkyla, och får bevilja undantag när det gäller återvinning av spillvärme genom högeffektiv kraftvärme eller genom försörjning till ett nät för fjärrvärme eller fjärrkyla. Energieffektivitetsdirektivet kommer att göra det möjligt för medlemsstaterna att införa åtgärder och förfaranden för att främja kraftvärmeanläggningar. För att bidra till skapandet av en inre marknad bör alla medlemsstater, nationella tillsynsmyndigheter och systemansvariga för överförings- och distributionssystem tillämpa principen om ”energieffektivitet först” och avskaffa alla hinder inom lagstiftning, teknik och andra områden för en förbättrad energieffektivitet i driften av energinät. Utvecklingen av en marknad för energitjänster för att säkerställa tillgänglighet av både tillgången och efterfrågan av energitjänster skulle förbli upp till medlemsstaternas skönsmässiga bedömning. Energieffektivitetsdirektivet skulle ge medlemsstaterna möjlighet att vidta åtgärder för att identifiera och ta itu med lagstiftningshinder och andra hinder för förbättrad energieffektivitet. Medlemsstaterna och regionerna skulle uppmuntras att fullt ut utnyttja struktur- och investeringsfonderna och andra finansieringsmöjligheter för att få till stånd investeringar i åtgärder för förbättrad energieffektivitet, minska energifattigdomen och begränsa eventuella fördelningseffekter på utsatta kunder och slutanvändare, människor som drabbats av energifattigdom och dem som bor i subventionerade bostäder. Förslaget följer därför subsidiaritetsprincipen. • Proportionalitetsprincipen På grundval av den åtföljande konsekvensbedömningen och i enlighet med proportionalitetsprincipen går de föreslagna ändringarna på det hela taget inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå den högre ambitionsnivån för energieffektivitet med tanke på det höjda klimatmålet för 2030. När det gäller energieffektivitetsmålen står ändringarna i proportion till unionens obligatoriska ambition i linje med det höjda klimatmålet om en minskning av växthusgasutsläppen med minst 55 %, vilket föreslås i klimatmålsplanen. I flera ändringsförslag fastställs specifika mål och skyldigheter för offentliga förvaltningar där de ska uppnå energibesparingar på vissa områden – offentlig sektor och energifattigdom – som övergripande kommer att vara proportionella. När det gäller energisparkravet för den offentliga sektorn definieras offentliga organ i direktiv 2014/24/EU om offentlig upphandling (upphandlande myndigheter). Medlemsstaterna skulle behöva upprätta en databas med offentliga organ som omfattar deras årliga energiförbrukning. Den föreslagna skyldigheten att minska energiförbrukningen ger medlemsstaterna stor flexibilitet när det gäller var och hur energibesparingar kan uppnås. Med tanke på de kostnadsfördelar som genomförandet av besparingsåtgärder skulle medföra anses denna insats vara effektiv och inte överdriven. Förslaget syftar också till att ta itu med fördelningseffekterna av utvidgningen av handeln med utsläppsrätter till byggnader och transporter. Att fastställa definitioner och skyldigheter, särskilt när det gäller uppvärmning och kylning, skulle stå i proportion till de ytterligare energibesparingar och synergieffekter med andra instrument som skulle kunna uppnås inom denna sektor. Proportionaliteten för de ytterligare övervaknings- och rapporteringskraven beror på den balans mellan ökade kostnader och besparingar som uppnåtts tack vare en bättre förståelse av effekterna av relevanta åtgärder. Den begränsningsnivå som åläggs här står därför i proportion till det eftersträvade målet. • Val av instrument Det instrument som valts är ett direktiv som ska genomföras av medlemsstaterna. Ett direktiv är det lämpligaste instrumentet eftersom det tydligt definierar de av unionens målsättningar som ska uppfyllas, samtidigt som det ger medlemsstaterna tillräcklig flexibilitet för att genomföra direktivet på det sätt som bäst passar för medlemsstaternas enskilda omständigheter. Förslaget kombinerar en kodifiering och en ändring av energieffektivitetsdirektivet. Inom ”Medborgarnas Europa” fäster kommissionen stor vikt vid att unionsrätten förenklas och förtydligas så att den blir mer tillgänglig och begriplig för medborgarna och därmed ger dem nya möjligheter och tillfällen att utöva de särskilda rättigheter som de kan åberopa. Förslaget innebär en innehållsmässig ändring av energieffektivitetsdirektivet, som har ändrats flera gånger. För att anpassa de två förfarandena, översynen och kodifieringsförfarandet, till varandra föreslår kommissionen en omarbetning av energieffektivitetsdirektivet. Omarbetningstekniken bidrar till att förenkla unionslagstiftningen genom att gör det möjligt att anta en enda lagtext som samtidigt gör den önskade ändringen, kodifierar denna ändring och tidigare ändringar med de oförändrade bestämmelserna i den tidigare rättsakten och upphäver den akten och tidigare ändringsrättsakter. Ett omarbetat direktiv är därför det lämpligaste instrumentet och ligger i linje med kommissionens åtagande enligt punkt 46 i det interinstitutionella avtalet om bättre lagstiftning. Den nya rättsakten kommer att ersätta och upphäva den tidigare rättsakten 2012/27/EU. I de fall artiklarna har numrerats om framgår förhållandet mellan de gamla och nya artikelnumren av en tabell i bilaga XVI till det omarbetade direktivet. 3. RESULTAT AV EFTERHANDSUTVÄRDERINGAR, SAMRÅD MED BERÖRDA PARTER OCH KONSEKVENSBEDÖMNINGAR • Efterhandsutvärdering av befintlig lagstiftning Energieffektivitetsdirektivet är fortfarande relevant för att uppnå ökad energieffektivitet i unionen och bidra till ett ökat klimatmål på 55 %. Det ger också andra fördelar, såsom minskat beroende av energiimport och stimulans av innovation och konkurrenskraft. Utvärderingen har visat att det är energieffektivitetsdirektivets uppgift att se till att medlemsstaterna vidtar lämpliga åtgärder på särskilda energiförbrukningsområden. Olika studier som genomförts av kommissionen, samt uppgifter från berörda parter, visar att det, även med befintlig teknik, fortfarande finns betydande utrymme för investeringar i energieffektivitet och kostnadseffektiva besparingar i medlemsstaternas ekonomiska sektorer och i samhället i stort. Under oförändrade förhållanden, och i ännu högre grad till följd av de negativa socioekonomiska effekterna och inkomstförlusterna till följd av covid-19-krisen, skulle en stor del av denna potential för energieffektivitet och energibesparingar förbli outnyttjad, bland annat på grund av marknadsmisslyckanden och brister i lagstiftningen, som förhindrar kostnadseffektiva investeringar i energieffektivitet och energieffektivitetsåtgärder. Med tanke på den betydande energibesparingspotentialen är det nödvändigt att ytterligare främja energieffektivitetsåtgärder och undanröja fortsatta hinder för ett energieffektivt beteende, även för investeringar. Utvärderingen visar att det verkar finnas en motvilja inom den offentliga sektorn mot att systematiskt inkludera energieffektivitetskrav i upphandling, främst på grund av inköpspriset. Det finns därför utrymme för att stärka och anpassa energieffektivitetsdirektivet så att det bidrar till att uppnå det högre klimatmålet och målen i den europeiska gröna given. Dessutom finns det en potential för att genom energieffektivitetsdirektivet bättre ta itu med socioekonomiska utmaningar såsom att skydda utsatta kunder och slutanvändare och ge dem egenmakt samt att minska energifattigdomen. När det gäller industrin visar utvärderingen att ett stort hinder sannolikt är att de flesta företag inte har den sakkunskap som krävs för att veta vilka tekniska möjligheter till energisparande som finns eller vilka ekonomiska fördelar de kan ha för företaget.

När det gäller ändamålsenlighet har energieffektivitetsdirektivet lett till förbättringar av energieffektiviteten i hela unionen tack vare dess mål (särskilt artikel 3 och artikel 5) och bindande åtgärder (särskilt artikel 7 om energisparkrav), även om framstegen med att uppnå unionens energieffektivitetsmål för 2020 inte var tillräckliga. Ett uppnående av den nivå av energieffektivitetsförbättringar som krävs är i hög grad beroende av medlemsstaternas ambition när de fastställer mål och deras insatser när de utarbetar och genomför energieffektivitetsåtgärder på nationell nivå. Även om energieffektivitetsdirektivet fastställer gränser för slutlig och primär energianvändning för unionen som helhet, och styrningsförordningen föreskriver ytterligare unionsåtgärder om målen inte uppfylls, stöder målets vägledande karaktär inte att det uppnås. Artikel 7 är fortfarande en effektiv åtgärd för att generera energibesparingar, främst inom byggnadssektorn. Den offentliga sektorns skyldigheter (artiklarna 5 och 6) har visat sig vara avgörande för att visa att statliga myndigheter föregår med gott exempel när det gäller att främja energieffektivitet genom renoveringar och offentlig upphandling. Åtgärderna genomfördes dock i begränsad omfattning, och ett antal begränsningar förhindrar att man utnyttjar energibesparingspotentialen i den offentliga sektorn. Energieffektivitetsdirektivet var också avgörande för att främja användningen av energibesiktningar i hela unionen (artikel 8). Viktiga begränsningar kvarstår dock, såsom uppföljning av besiktningar och utmaningar i samband med tillämpningen av definitionen av små och medelstora företag samt brist på krav och incitament för att införa energiledningssystem. Kraven i artikel 14 om värme och kyla, särskilt kravet på att göra heltäckande bedömningar, bidrog till att öka den övergripande betydelsen av och medvetenheten om värme och kyla i alla medlemsstater. Analysen visade dock att den övergripande effekten hade varit ganska begränsad, särskilt på grund av bristen på uppföljning av resultaten från de heltäckande bedömningar som gjorts i enlighet med artikel 14 och den omfattande användningen av undantag som tilläts. Energieffektivitetsdirektivet bidrog i hög grad till utvecklingen av energitjänstemarknader och avtal om energiprestanda (artikel 18). Det återstår dock fortfarande viktiga hinder som måste hanteras. Generellt sett har energieffektivitetsdirektivet bidragit till att uppnå energibesparingar i unionen på ett kostnadseffektivt sätt. Flera bestämmelser har omfattats av ”villkor” (t.ex. artiklarna 5, 6, 9–11 och 14) för åtgärder, dvs. om det är kostnadseffektivt/ekonomiskt eller tekniskt genomförbart. Detta gav medlemsstaterna stor flexibilitet att välja åtgärder. Medlemsstaterna har dock inte alltid visat hur genomförbarheten fastställdes. Det finns inga tecken på stora kostnadsskillnader mellan medlemsstaterna för de flesta bestämmelser i energieffektivitetsdirektivet, med undantag för artikel 7 (kostnaderna beror på åtgärdens utformning och omfattning). När det gäller samstämmighet är energieffektivitetsdirektivet på det hela taget förenligt med en bredare energi- och klimatpolitik, men de ökande beröringspunkterna med förnybar energi och EU:s utsläppshandelssystem kräver en ordentlig rationalisering och en närmare granskning av minskningen av den administrativa bördan. Dessutom måste bestämmelserna i energieffektivitetsdirektivet anpassas för att stödja målen om minskade koldioxidutsläpp och nollutsläpp i samband med initiativen inom ramen för den europeiska gröna given. När det gäller mervärdet på unionsnivå var unionens insatser avgörande för att uppnå förbättrad energieffektivitet i hela unionen. Det står klart att utan målet på EU-nivå och bindande åtgärder skulle detta inte ha uppnåtts i den omfattning som observerats. Det finns dock utrymme för att stärka och rationalisera vissa bestämmelser för att säkerställa att energieffektivitetsdirektivet uppfyller de nödvändiga insatserna med tanke på unionens högre klimatmål på minst 55 % senast 2030. • Samråd med berörda parter Färdplanen för utvärderingen/den inledande konsekvensbedömningen offentliggjordes den 3 augusti 2020 och var tillgänglig till och med den 21 september 2020. Kommissionen mottog 189 svar och 99 berörda parter lämnade kompletterande redogörelser och information med sina svar. Flest svar inkom från näringslivsorganisationer (80 svar), följt av företag (36 svar) och icke-statliga organisationer (26 svar). Dessutom anordnades nio särskilda möten med berörda parter under perioden september–oktober 2020 med riktade intressentgrupper om specifika ämnen, och ett särskilt möte i expertgruppen för direktivet om energieffektivitet hölls den 10 november 2020. Kommissionen inledde även ett internetbaserat offentligt samråd som pågick mellan den 17 november 2020 och den 9 februari 2021, i linje med kommissionens regler för bättre lagstiftning. Samrådet innehöll flervalsfrågor och öppna frågor som omfattade en lång rad aspekter av efterhandsutvärderingen och alternativ för översynen av energieffektivitetsdirektivet. Totalt inkom 344 svar. Den största gruppen av uppgiftslämnare var näringslivsorganisationer (132 svar), enskilda företag och bolag (92 svar), följt av icke-statliga organisationer (34 svar). 21 svarande inkom med svar i egenskap av enskild medborgare. 24 myndigheter svarade, däribland nationella myndigheter från 9 medlemsstater (Cypern, Tjeckien, Estland, Finland, Frankrike, Litauen, Nederländerna, Spanien och Sverige). En klar majoritet av de berörda parterna (86 % av de svarande) ansåg att energieffektivitet bör spela en viktig roll för att stödja mer ambitiösa klimatmål för 2030 och för att uppnå unionens koldioxidneutralitet senast 2050. Berörda parter stödde i stor omfattning en förstärkning av energieffektivitetsdirektivet i detta avseende. En majoritet av de berörda parterna (53 %) förespråkade bindande energieffektivitetsmål, inbegripet på nationell nivå (47 %). De berörda parterna ansåg att det krävs ytterligare energieffektivitetsåtgärder i byggnader (76 %) och transporter (62 %), följt av industrin (52 %) och IKT (40 %). De synpunkter som de berörda parterna framförde under det offentliga samrådet och under workshopparna har beaktats vid utarbetandet av de olika politiska alternativen för respektive politikområde i konsekvensbedömningen. I juni stod Europeiska kommissionen värd för en utfrågning med arbetsmarknadens parter inom Europa om 55 %-paketet. De europeiska arbetsmarknadsparterna uppmanades att dela med sig av sina första reaktioner på detta paket och att framföra sina synpunkter på vilka kompletterande åtgärder och mekanismer som skulle kunna införas för att se till att ingen lämnas utanför. Behovet av starkare samverkan mellan den europeiska pelaren för sociala rättigheter och den europeiska gröna given togs upp och det konstaterades att målen för dessa bör vara två sidor av samma mynt. • Insamling och användning av sakkunnigutlåtanden Studien COWI var det enda kontrakt som uttryckligen ingicks för att direkt stödja utarbetandet av konsekvensbedömningen. Många andra rapporter har gett relevant information. När det gäller kraven på energibesiktningar gjordes en särskild bedömning av problemen med att genomföra den definition som används i artikel 8.4 i energieffektivitetsdirektivet. • Konsekvensbedömning Den övergripande energibesparingsambitionen och nivån på energisparkraven är resultatet av en kostnadseffektiv strategi för att uppnå den övergripande ambitionen att minska växthusgasutsläppen med 55 %. De åtgärder som undersöktes i konsekvensbedömningen är ytterligare inslag för att stödja och möjliggöra energibesparande åtgärder som kommer att underlätta investeringar i förbättrad energieffektivitet och därmed minska den totala kostnaden för att uppnå energisparmålen och målen för minskade växthusgasutsläpp. Åtgärder övervägdes på tio olika områden som inte utesluter varandra. Dessa varierar och omfattar lagstiftningsåtgärder och andra åtgärder. Olika lagstiftningsåtgärder av varierande stränghetsgrad undersöktes. Identifieringen av det rekommenderade alternativet kräver en bedömning av den optimala effekten för varje område, i kontrast till lagstiftningsarbetet och den administrativa bördan. Den viktigaste effekten av åtgärden blir att unionen använder mindre energi utan att detta påverkar tillhandahållandet av önskade tjänster. Denna minskning av energianvändningen kommer att åtföljas av sidovinster såsom förbättrad energitrygghet och minskad miljöpåverkan. Den minskade miljöpåverkan beror främst på cirka 8 % lägre utsläpp av luftföroreningar, men miljövinster förväntas också till följd av det minskade behovet av bränsletillförsel, minskade infrastrukturbehov och lägre utsläpp till vatten, till exempel från rökgasreningsutrustning. Lämpligt riktat offentligt stöd till byggnadsrenoveringar kan också medföra betydande sociala fördelar tack vare motverkande av energifattigdomen och motsvarande förbättringar av människors hälsa. På alla områden förväntas energibesparingarna främst uppnås genom energibesparande investeringar som ger avkastning på kapitalkostnaden inom några år. Information om förväntade återbetalningstider lämnas per sektor och typ av investering. • Lagstiftningens ändamålsenlighet och förenkling Översynen är en omarbetning av direktivet. I konsekvensbedömningen identifierades möjligheter till förenkling av befintlig lagstiftning och minskade regleringskostnader, samtidigt som man strävar efter att de föreslagna ändringarna ska vara effektiva. Avskaffandet av den alternativa strategin för renovering av offentliga myndigheters byggnader innebär en förenkling av bestämmelserna eftersom den endast skulle fokusera på renoveringar. Särskilda tekniska aspekter vad gäller offentliga byggnader och vissa undantag utgår eftersom de regleras i direktivet om byggnaders energiprestanda. Om man avskaffar villkoren om kostnadseffektivitet och teknisk eller ekonomisk genomförbarhet när det gäller energieffektivitetskrav vid offentlig upphandling kommer genomförandet av energieffektivitetskraven att förenklas, eftersom de kommer att gälla i lika mån för alla offentliga myndigheter. Beslut om it-utveckling och upphandling måste godkännas på förhand av Europeiska kommissionens styrelse för informationsteknik och cybersäkerhet. Att se till att energibesiktningsinsatserna inriktas på större energiförbrukare kommer att leda till proportionellt sett större energibesparingar, vilket skulle leda till en betydande minskning av bördan för företag med lägre energianvändning, samt till en förenkling av bördan för de offentliga förvaltningarna, eftersom de skulle ha ett enklare kriterium för att bedöma behovet av besiktningar och ett mindre antal företag att kontrollera. De ökade efterlevnadskostnaderna för de företag som fortfarande omfattas av bestämmelsen förväntas betalas tillbaka genom ökat utnyttjande av kostnadseffektiva förbättringsåtgärder.

Ändringarna kommer att stärka de befintliga övervaknings- och rapporteringskraven, särskilt när det gäller åtgärder inriktade på energifattigdom enligt energisparkravet (artikel 8) och byggnadsrenoveringar för den offentliga sektorn, vilket skulle säkerställa effektivare resultat, men också leda till en större administrativ börda för de offentliga myndigheterna. Krav på ytterligare övervaknings- och rapporteringskrav när det gäller offentlig upphandling och avtal om energiprestanda skulle ytterligare förbättra bestämmelsernas effektivitet, men kan i viss mån öka den administrativa bördan för företag och offentliga myndigheter. Ytterligare vägledning och stöd med tanke på medlemsstaternas åtgärder, t.ex. för att öka medvetenheten, kommer att leda till en kortsiktig ökning av den administrativa bördan, eftersom de olika informationskampanjerna, kunskapsutbytena eller stödsystemen skulle behöva inrättas av medlemsstaterna, men detta förväntas bli kostnadseffektivt på medellång sikt på grund av ökade energibesparingar. De ytterligare rapporterings- och övervakningskraven kommer inte ge upphov till några nya parallella rapporteringssystem utan de skulle omfattas av den befintliga övervaknings- och rapporteringsramen enligt styrningsförordningen (EU) 2018/1999. • Grundläggande rättigheter Förslaget är förenligt med artikel 37 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, enligt vilken en hög nivå i fråga om miljöskydd och förbättring av miljöns kvalitet ska integreras i unionens politik och tryggas i enlighet med principen om hållbar utveckling. 4. BUDGETKONSEKVENSER Förslaget får inga konsekvenser för unionens budget. Ändringarna skulle leda till måttliga administrativa kostnader för de offentliga myndigheterna. 5. ÖVRIGA INSLAG • Genomförandeplaner samt åtgärder för övervakning, utvärdering och rapportering Efter det att medlagstiftarna antagit detta omarbetade direktiv kommer kommissionen under införlivandeperioden att vidta följande åtgärder för att underlätta införlivandet: –Upprättande av en jämförelsetabell som fungerar som checklista för införlivande för både medlemsstaterna och kommissionen. –Anordnande av möten med de experter från medlemsstaterna som är ansvariga för införlivandet av de olika delarna av direktivet för att diskutera hur de ska införlivas och hur tvivel ska lösas, antingen inom ramen för samordnade åtgärder för direktivet om energieffektivitet eller i ett kommittéformat. –Tillgång till bilaterala möten och samtal med medlemsstaterna vid specifika frågor om införlivandet av direktivet. –Efter tidsfristen för införlivande kommer kommissionen att göra en omfattande bedömning av huruvida medlemsstaterna har införlivat direktivet på ett fullständigt och korrekt sätt. Genom förordning (EU) 2018/1999 om styrningen av energiunionen och av klimatåtgärder inrättades en integrerad ram för energi- och klimatplanering, övervakning och rapportering för att övervaka framstegen mot klimat- och energimålen i linje med transparenskraven i Parisavtalet. Medlemsstaterna skulle senast i slutet av 2019 lämna in sina integrerade nationella energi- och klimatplaner till kommissionen, vilka skulle omfatta energiunionens fem dimensioner för perioden 2021–2030. Medlemsstaterna ska vartannat år rapportera om framstegen i genomförandet av planerna och ska dessutom senast den 30 juni 2023 underrätta kommissionen om sina utkast till uppdateringar av planerna. De slutliga uppdateringarna ska lämnas in senast den 30 juni 2024. Dessa uppdateringar skulle omfatta eventuella nya mål som man kommit överens om vid översynen av energieffektivitetsdirektivet. Detta rapporteringssystem inom ramen för styrningsförordningen anses ha varit ändamålsenligt när det gäller att övervaka medlemsstaternas framsteg mot energieffektivitetsbidrag på unionsnivå och nationell nivå. Nya bestämmelser, främst om fastställande av nationella bidrag, mekanismer för att täcka skillnader och rapporteringsskyldigheter, har införts i detta förslag. Dessa förslag bör överföras till och anpassas med styrningsförordning (EU) 2018/1999 när den ses över för att undvika överlappande krav. Några av bestämmelserna styrningsförordningen kan också behöva omprövas mot bakgrund av de förändringar som föreslås i detta direktiv. En utvärdering av ambitionsnivån i artiklarna 4, 5, 6 och 8 föreslås i artikel 33 i detta omarbetade direktiv.

• Förklarande dokument (för direktiv) Genom energieffektivitetsdirektivet införs en ny artikel (artikel 3) om principen om energieffektivitet först, för att säkerställa att principen tillämpas där så är relevant och övervakas ordentligt på alla områden. I direktivet anges inte hur detta ska göras med tanke på principens breda tillämpningsområde. För att underlätta genomförandet av energieffektivitetsdirektivets bestämmelser kommer Europeiska kommissionen att utfärda en rekommendation till medlemsstaterna, inklusive en vägledning om hur principen ska tolkas och tillämpas i olika sammanhang. Denna vägledning bör bidra till att göra principen mer användbar. Till följd av EU-domstolens dom i målet kommissionen mot Belgien (mål C-543/17) måste medlemsstaterna komplettera sina anmälningar av nationella införlivandeåtgärder med tillräckligt tydlig och exakt information och ange genom vilka bestämmelser i den nationella lagstiftningen de specifika bestämmelserna i ett direktiv införlivas. Detta måste anges för varje skyldighet, inte bara på ”artikelnivå”. • Ingående redogörelse för de specifika bestämmelserna i förslaget De centrala bestämmelser som i väsentlig grad ändrar direktiv 2012/27/EU eller tillför nya element är följande: I artiklarna 1 och 4 fastställs ett ökat bindande unionsmål för energieffektivitet för slutlig och primär energianvändning samt vägledande nationella energieffektivitetsbidrag och en formel för medlemsstaternas beräkning av deras bidrag. Unionens mål fastställs i termer av den slutliga och primära energianvändning som ska uppnås 2030, och ambitionsnivån uttrycks genom att dessa nivåer jämförs med 2020 års referensscenario med prognoser för 2030. Den ambitionsnivå som uttrycks på detta sätt återspeglar ytterligare åtgärder jämfört med de åtgärder som redan vidtagits eller som anges i de nationella energi- och klimatplanerna. Jämförelser med det tidigare utgångsvärdet, dvs. 2007 års referensscenario med prognoser för 2030 och historiska värden från 2005, finns kvar i skälen. De nationella bidragen är fortfarande vägledande på grund av det starka motstånd mot bindande nationella mål som majoriteten av medlemsstaterna uttryckte i det offentliga samrådet och i andra forum. Riktmärken och nya mekanismer i fall av eftersläpning föreslås dock som ett komplement till dem som föreslogs i styrningsförordningen. Genom artikel 3 införs en ny bestämmelse om principen om energieffektivitet först, som ska utgöra den rättsliga grunden för tillämpningen av principen, samtidigt som den administrativa bördan minimeras. Den inbegriper en skyldighet att beakta energieffektivitetslösningar i politiska beslut och investeringsbeslut inom energisystem och andra sektorer än energisektorn, inklusive subventionerade bostäder. Genom artikel 5 införs en skyldighet för den offentliga sektorn att minska sin energiförbrukning för offentliga tjänster och i anläggningar för offentliga organ. Detta kan uppnås inom vilket område som helst av den offentliga sektorn, inbegripet transporter, offentliga byggnader, fysisk planering, vattenförvaltning och avloppsvattenrening bland andra. Genom artikel 6 utvidgas tillämpningsområdet för renoveringsskyldigheten. Skyldigheten kommer nu att gälla alla offentliga organ på alla förvaltningsnivåer och inom alla sektorer av offentliga organs verksamhet, inklusive hälso- och sjukvård, utbildning och offentligägda hyresbostäder, där byggnaderna ägs av offentliga organ. Detta kommer att föra fördelarna med renovering av offentliga byggnader närmare alla människor i alla medlemsstater och det kommer att mångfaldiga renoveringarna inom den offentliga sektorn. Artikel 6 är inriktad på renoveringar som uppfyller normen för nära-nollenergibyggnader, vilket är en förbättrad kostnadseffektiv standard för renoveringar. Renoveringstakten ligger kvar på minst 3 %, vilket är den lägsta gemensamma nämnaren för en lägsta renoveringstakt, samtidigt som det erkänns att vissa medlemsstater, regioner och städer redan har antagit högre renoveringskrav och renoveringsstandarder inom den offentliga sektorn. Slutligen utgår de alternativ som gjorde det möjligt för medlemsstaterna att uppnå liknande energibesparingar genom andra åtgärder än renoveringar. Sådana åtgärder kan fortsätta att ingå i energisparkraven enligt artikel 8 och bidra till uppfyllandet av skyldigheten enligt artikel 8. Artikel 6 syftar till renoveringar i linje med renoveringsstrategin. Artikel 7 stärker bestämmelserna om offentlig upphandling genom att utvidga skyldigheten att ta hänsyn till energieffektivitetskraven på alla nivåer inom den offentliga förvaltningen och genom att stryka villkor avseende kostnadseffektivitet samt teknisk och ekonomisk genomförbarhet. Ändringarna kommer att innehålla en bestämmelse om att medlemsstaterna kan kräva att offentliga organ, när så är lämpligt, beaktar aspekter som rör cirkulär ekonomi och kriterier för grön offentlig upphandling i samband med offentlig upphandling. Medlemsstaterna kommer att vara skyldiga att stödja offentliga organ genom att tillhandahålla riktlinjer och metoder för bedömning av livscykelkostnader och genom att inrätta kompetensstödcentrum och uppmuntra användning av gemensam upphandling och digital upphandling. Medlemsstaterna skulle vara skyldiga att offentliggöra information om vinnande anbud (i linje med de tröskelvärden som fastställs i direktiven om offentlig upphandling). Som en del av att den offentliga sektorn ska föregå med gott exempel innehåller artikel 7 också en bestämmelse om att upphandlande myndigheter får kräva att anbuden ska uppge en global uppvärmningspotential för nya byggnader (numerisk indikator i kgCO2e/m² (för användbar inre golvyta) för varje livscykelstadium i genomsnitt för ett år av en referensperiod på 50 år), särskilt för nya byggnader över 2000 kvadratmeter. Detta är kopplat till en bestämmelse som syftar till att öka medvetenheten om den cirkulära ekonomin och hela livscykeln för koldioxidutsläpp vid offentlig upphandling. Genom ändringar av artikel 8 höjs det årliga energisparkravet till 1,5 % för alla medlemsstater (inklusive Cypern och Malta) och omfattar särskilda krav för att minska energifattigdomen. Det krävs att politiska åtgärder genomförs som en prioritering bland utsatta kunder och slutanvändare, människor som påverkas av energifattigdom och, i tillämpliga fall, personer som bor i subventionerade bostäder, att offentliga medel används på bästa möjliga sätt och att man, i tillämpliga fall, överväger användningen av intäkterna från utsläppsrätter inom systemet för handel med utsläppsrätter. Enligt artikel 8 ska medlemsstaterna se till att den nationella policymixen inte har negativa effekter på utsatta kunder och slutanvändare, personer som drabbats av energifattigdom och, i tillämpliga fall, personer som bor i subventionerade bostäder, och att dessa policyer effektivt motverkar och minskar energifattigdomen. I artikel 8 krävs det att medlemsstaterna uppnår en andel av den totala mängd energibesparingar som krävs för utsatta kunder och slutanvändare, personer som påverkas av energifattigdom och, i tillämpliga fall, personer som bor i subventionerade bostäder. I artikel 8 fastställs en mekanism i fall av eftersläpning när det gäller den mängd energibesparingar som krävs under en viss sparkravsperiod. Energisparkravet föreskriver inte att flexibilitet ska tillämpas för att beräkna den mängd energibesparingar som krävs alternativt från och med den 1 januari 2024 (artikel 8.6–8.9). Artikel 9 omfattar systemansvariga för överföringssystem som potentiella kvotpliktiga parter och gör det möjligt för medlemsstaterna att ålägga kvotpliktiga parter att uppnå energibesparingar bland utsatta kunder och slutanvändare, personer som påverkas av energifattigdom och, i tillämpliga fall, personer som bor i subventionerade bostäder. I bilaga V undantas ansvarighet för energibesparingar från politiska åtgärder vad gäller användning av teknik för förbränning av fossila bränslen, och det klargörs att en minskning av energianvändningen genom åtgärder inom ramen för direktivet om EU:s system för handel med utsläppsrätter inte kan räknas med i uppfyllandet av energisparkravet. Dessutom skärps additionalitetskravet när det gäller beskattningsåtgärder.



Genom artikel 11 flyttas kriteriet för energibesiktningar och energiledningssystem från typen av företag till nivån av energiförbrukning, och företagets ledning måste godkänna besiktningsrekommendationerna. Artikeln kräver också energiledningssystem för de största energiförbrukande företagen, som sannolikt kommer att vara mer effektiva när det gäller att säkerställa att mer kostnadsbesparande, energibesparande investeringar görs samtidigt som de sannolikt kommer att ha en lägre total kostnadsbörda för företaget. Slutligen införs genom artikeln en skyldighet att övervaka datacentralers energiprestanda i syfte att senare fastställa en uppsättning ”hållbarhetsindikatorer för datacentraler”. Artikel 20 stärker konsumentskyddet genom att införa grundläggande avtalsenliga rättigheter för fjärrvärme, fjärrkyla och varmvatten för hushållsbruk, i linje med de rättigheter som infördes för el genom direktiv (EU) 2019/944. Artikel 21 skärper skyldigheterna gentemot konsumenterna, särskilt när det gäller tillgång till och tillhandahållande av information, medvetandehöjande åtgärder och teknisk och ekonomisk rådgivning eller tekniskt och ekonomiskt stöd. Inrättandet av samservice, gemensamma kontaktpunkter och tvistlösningsmekanismer är strukturer som i hög grad kommer att bidra till att stärka konsumenternas och slutanvändarnas ställning. Slutligen innehåller artikeln skyldigheter att identifiera och undanröja hinder som är relevanta för de delade incitamenten mellan hyresgäster och ägare eller mellan ägare. Artikel 22 hänvisar till begreppet utsatta kunder, som medlemsstaterna bör fastställa i enlighet med artiklarna 28 och 29 i direktiv (EU) 2019/944 och artikel 3.3 i direktiv 2009/73/EG. Enligt artikel 22 ska medlemsstaterna fastställa detta begrepp genom att även beakta slutanvändare som inte har något direkt eller individuellt avtal med energileverantörer. Genom artikel 22 införs en skyldighet för medlemsstaterna att prioritera genomförandet av åtgärder för förbättrad energieffektivitet bland utsatta kunder, personer som drabbats av energifattigdom och, i tillämpliga fall, personer som bor i subventionerade bostäder, för att lindra energifattigdomen. Medlemsstaterna är skyldiga att genomföra åtgärder för förbättrad energieffektivitet för att mildra fördelningseffekterna av andra politiska strategier och åtgärder, såsom beskattningsåtgärder som genomförs i enlighet med artikel 9 i detta direktiv, eller tillämpningen av utsläppshandel enligt direktivet om EU:s utsläppshandelssystem, och att främja införandet av underlättande finansierings- och finansverktyg. Artikel 22 stärker expertnätverkens roll. I artiklarna 23 och 24 fastställs striktare planering och uppföljning av heltäckande bedömningar av uppvärmning och kylning, inbegripet at främja detta på lokal och regional nivå. Genom artiklarna införs minimikrav för effektiva system för fjärrvärme och fjärrkyla, bredare kostnads-nyttokrav och skyldigheter när det gäller återanvändning av spillvärme. Minimikraven för effektiv fjärrvärme kommer gradvis att höjas i syfte att säkerställa en fullständigt koldioxidfri leverans av värme eller kyla i effektiva system för fjärrvärme eller fjärrkyla senast 2050. Kraven för högeffektiv kraftvärme kommer att kompletteras med ett kriterium för direkta utsläpp av koldioxid från kraftvärme, när denna inte drivs med förnybara energikällor eller avfall.

Artikel 25 förtydligar och stärker de nationella tillsynsmyndigheternas roll i genomförandet av principen om ”energieffektivitet först” i planeringen och driften av energinät. Den hänvisar också till kunskapen hos Entso för el, Entso för gas och EU DSO-enheten för att övervaka framstegen. På grund av det mycket stora antalet systemansvariga är en indirekt strategi att föredra. Artikel 26 förtydligar och förstärker bestämmelserna om tillgång till kvalificerings-, ackrediterings- och certifieringssystem för olika leverantörer av energitjänster, energibesiktningsmän, energiförvaltare och installatörer. Nya bestämmelser kommer att kräva att medlemsstaterna utvärderar systemen vart fjärde år från och med december 2024. Genom artikel 27 införs ytterligare krav för att öka utnyttjandet av avtal om energiprestanda. Genom artikel 28 införs ett krav på att medlemsstaterna ska rapportera om investeringar i energieffektivitet, inbegripet om de avtal om energiprestanda som ingåtts (som en del av styrningsförordningen). Medlemsstaterna kommer att åläggas att inrätta mekanismer för projektutvecklingsstöd på nationell, regional och lokal nivå för att främja investeringar i energieffektivitet i syfte att bidra till uppnåendet av de högre energieffektivitetsmålen. 🡻 2012/27/EU (anpassad) 2021/0203 (COD) Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om energieffektivitet, om ändring av direktiven 2009/125/EG och 2010/30/EU och om upphävande av direktiven 2004/8/EG och 2006/32/EG (omarbetning) (Text av betydelse för EES) EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 194.2, med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, efter översändande av utkastet till lagstiftningsakt till de nationella parlamenten, med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande, med beaktande av Regionkommitténs yttrande, i enlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet, och av följande skäl:

⇩ ny (1)Europaparlamentets och rådets direktiv 2012/27/EU har ändrats väsentligt flera gånger. Eftersom ytterligare ändringar ska göras, bör det direktivet av tydlighetsskäl omarbetas. 🡻 2012/27/EU skäl 1 (anpassad) Unionen står inför helt nya utmaningar på grund av det ökade beroendet av importerad energi och knappa energiresurser, liksom behovet av att begränsa klimatförändringarna och övervinna den ekonomiska krisen. Energieffektivitet är ett värdefullt sätt att hantera dessa utmaningar. Unionens försörjningstrygghet förbättras genom minskad primärenergianvändning och minskad import av energi. Det bidrar till att minska utsläppen av växthusgaser på ett kostnadseffektivt sätt och därigenom till att mildra klimatförändringarna. En övergång till en mer energieffektiv ekonomi skulle också påskynda spridningen av innovativa tekniska lösningar och öka industrins konkurrenskraft, öka den ekonomiska tillväxten och skapa högkvalitativa jobb inom flera sektorer med anknytning till energieffektivitet. 🡻 2012/27/EU skäl 2 (anpassad) I Europeiska rådets slutsatser av den 8 och 9 mars 2007 underströks behovet av att öka energieffektiviteten i unionen för att uppnå besparingsmålet på 20 % av unionens primärenergianvändning 2020 jämfört med prognoserna. I Europeiska rådets slutsatser av den 4 februari 2011 underströks att energieffektivitetsmålet på 20 % för 2020, vilket fastställdes vid Europeiska rådets möte i juni 2010, måste uppfyllas, även om man hittills inte har kommit så långt som planerat. Prognoser från 2007 visade en primärenergianvändning 2020 på 1842 miljoner ton oljeekvivalenter (Mtoe). En minskning med 20 % resulterar i 1474 Mtoe 2020, dvs. en minskning med 368 Mtoe jämfört med prognoserna. 🡻 2012/27/EU skäl 3 (anpassad) I Europeiska rådets slutsatser av den 17 juni 2010 fastställdes energieffektivitetsmålet som ett av de övergripande målen i unionens nya strategi för sysselsättning och smart, hållbar tillväxt för alla (Europa 2020-strategin). Inom ramen för denna process och i syfte att genomföra målet på nationell nivå, måste medlemsstaterna ange nationella mål i nära dialog med kommissionen och i sina nationella reformprogram ange hur de avser att uppnå dem. 🡻 2012/27/EU skäl 4 (anpassad) Kommissionens meddelande av den 10 november 2010 om Energi 2020 sätter energieffektivitet i centrum för unionens energistrategi för 2020, och beskriver behovet av en ny strategi för energieffektivitet som kommer att göra det möjligt för alla medlemsstater att frikoppla energianvändningen från den ekonomiska tillväxten. 🡻 2012/27/EU skäl 5 (anpassad) I sin resolution av den 15 december 2010 om översynen av handlingsplanen för energieffektivitet, uppmanade Europaparlamentet kommissionen att i sin reviderade handlingsplan för energieffektivitet innefatta åtgärder som ska täppa luckorna i genomförandet så att unionens övergripande energieffektivitetsmål kan nås 2020. 🡻 2012/27/EU skäl 6 (anpassad) Ett av initiativen i Europa 2020-strategin är huvudinitiativet om ett resurseffektivt Europa som antogs av kommissionen den 26 januari 2011. I detta initiativ identifieras energieffektivitet som ett huvudelement för att säkerställa en hållbar användning av energiresurserna.

🡻 2012/27/EU skäl 7 (anpassad) I Europeiska rådets slutsatser av den 4 februari 2011 konstaterades att man hittills inte har kommit så långt som planerat vad gäller unionens energieffektivitetsmål och att det krävs beslutsamma åtgärder om vi ska kunna utnyttja den avsevärda potentialen för större energibesparingar i byggnader, transporter, produkter och processer. I slutsatserna föreskrivs också att genomförandet av unionens energieffektivitetsmål kommer att ses över senast 2013 och att nya åtgärder kommer att övervägas vid behov. 🡻 2012/27/EU skäl 8 (anpassad) Den 8 mars 2011 antog kommissionen ett meddelande med titeln Handlingsplanen för energieffektivitet 2011. I meddelandet bekräftades att unionen är på väg att inte uppnå sitt energieffektivitetsmål. Detta är trots de framsteg som gjorts i nationell energieffektivitetspolitik vars huvuddrag anges i de första nationella handlingsplanerna för energieffektivitet som medlemsstaterna lämnat in för att fullgöra kraven i Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/32/EG av den 5 april 2006 om effektiv slutanvändning av energi och om energitjänster . En inledande bedömning av de andra handlingsplanerna bekräftar att unionen inte är på rätt väg. För att rätta till detta innehåller 2011 års handlingsplan för energieffektivitet en serie energieffektivitetsrelaterade strategier och åtgärder för hela energikedjan, däribland produktion, överföring och distribution av energi, den offentliga sektorns ledande roll inom energieffektivitet, byggnader och apparater, industri och behovet av att göra det möjligt för slutanvändare att hantera sin energianvändning. Energieffektivitet inom transportsektorn behandlades parallellt i vitboken om transport som antogs den 28 mars 2011. I synnerhet efterlyses i initiativ 26 i vitboken lämpliga standarder för koldioxidutsläpp från fordon inom samtliga transportmedel, om nödvändigt kompletterade med krav på energieffektivitet så att alla typer av framdrivningssystem omfattas. 🡻 2012/27/EU skäl 9 (anpassad) Den 8 mars 2011 antog kommissionen också en färdplan för ett konkurrenskraftigt utsläppssnålt samhälle 2050, där det konstateras att det behövs mer fokus på energieffektivisering ur det perspektivet. 🡻 2012/27/EU skäl 10 (anpassad) I samband med detta är det nödvändigt att uppdatera unionens rättsliga ram för energieffektivitet med ett direktiv som syftar till att uppnå det övergripande energieffektivitetsmålet på en besparing med 20 % av unionens primärenergianvändning 2020, och till att göra ytterligare energieffektivitetsförbättringar efter 2020. För detta ändamål bör det i detta direktiv fastställas en gemensam ram för att främja energieffektivitet inom unionen och införas specifika åtgärder för att genomföra några av förslagen i Handlingsplanen för energieffektivitet 2011 och uppnå den väsentliga outnyttjade energibesparingspotential som identifieras i planen. 🡻 2012/27/EU skäl 11 (anpassad) Europaparlamentets och rådets beslut nr 406/2009/EG av den 23 april 2009 om medlemsstaternas insatser för att minska sina växthusgasutsläpp i enlighet med gemenskapens åtaganden om minskning av växthusgasutsläppen till 2020 , kräver att kommissionen senast 2012 ska bedöma och rapportera om unionens och dess medlemsstaters framsteg när det gäller att uppnå målet om att till 2020 minska energianvändningen med 20 %, jämfört med prognoserna. Däri anges också att kommissionen senast den 31 december 2012 ska lägga fram förslag om förstärkta eller nya åtgärder för att påskynda förbättringarna på energieffektivitetsområdet, i syfte att hjälpa medlemsstaterna i deras strävan att fullgöra unionens åtagande att minska växthusgasutsläppen. Detta direktiv är ett svar på det kravet. Det bidrar också till att uppfylla målen i färdplanen för ett konkurrenskraftigt utsläppssnålt samhälle 2050, särskilt genom att minska utsläppen av växthusgaser från energisektorn, och till att uppnå en elproduktion helt utan utsläpp senast 2050. 🡻 2012/27/EU skäl 12 (anpassad) En integrerad strategi måste antas för att utnyttja hela den befintliga energibesparingspotentialen, som omfattar besparingar inom energiförsörjning och slutanvändarsektorer. Samtidigt bör bestämmelserna i Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/8/EG av den 11 februari 2004 om främjande av kraftvärme på grundval av efterfrågan på nyttiggjord värme på den inre marknaden för energi och direktiv 2006/32/EG förstärkas. ⇩ ny

(2)Med klimatmålsplanen föreslog kommissionen att unionens ambitionsnivå skulle höjas genom en ökning av utsläppsmålen för växthusgaser till minst 55 % under 1990 års nivåer till 2030. Detta är en betydande ökning jämfört med det nuvarande 40-procentsmålet. Genom förslaget fullgjordes åtagandet från meddelandet om den europeiska gröna given om att lägga fram en övergripande plan för att öka EU:s mål för 2030 till 55 % på ett ansvarsfullt sätt. Den är också i enlighet med målen från den 21:a partskonferensen för FN:s ramkonvention om klimatförändringar (Parisavtalet) att hålla ökningen av den globala medeltemperaturen långt under två grader över förindustriell nivå samt göra ansträngningar för att hålla den under 1,5 grader. (3)I december 2020 gav Europeiska rådet sitt stöd till ett bindande unionsmål med en inhemsk nettominskning senast 2030 på minst 55 % av växthusgasutsläppen jämfört med 1990. Europeiska rådet konstaterade att klimatambitionerna behövde höjas på ett sätt som kommer att driva på en hållbar ekonomisk tillväxt, skapa arbetstillfällen, medföra hälso- och miljövinster för unionsmedborgarna samt bidra till EU-ekonomins långsiktiga globala konkurrenskraft genom att främja innovation i grön teknik. (4)För att uppnå dessa mål aviserade Europeiska kommissionen i sitt arbetsprogram för 2021 ett 55 %-paket för att minska utsläppen av växthusgaser med minst 55 % fram till 2030 och göra Europeiska unionen klimatneutral till senast 2050. Paketet omfattar en rad politikområden, bland annat energieffektivitet, förnybar energi, markanvändning, förändrad markanvändning och skogsbruk, energibeskattning, ansvarsfördelning och utsläppshandel. (5)Prognoserna visar att med ett fullständigt genomförande av den nuvarande politiken skulle utsläppen av växthusgaser 2030 uppgå till omkring 45 % jämfört med 1990 års nivåer, om utsläpp och upptag genom markanvändning inte räknas med, och omkring 47 % när detta räknas med. I klimatmålsplanen för 2030 beskrivs därför en rad åtgärder i alla ekonomiska sektorer och ändringar av de viktigaste lagstiftningsinstrumenten som krävs för att klara denna höjda ambitionsnivå. (6)Energieffektivitet är ett nyckelområde för åtgärder, eftersom en fullständig utfasning av fossila bränslen i unionens ekonomi inte kan uppnås utan energieffektivitet. Det är behovet av att tillvarata de kostnadseffektiva energibesparingsmöjligheterna som har lett till unionens nuvarande energieffektivitetspolitik. I december 2018 infördes unionens nya överordnade energieffektivitetsmål för 2030 på minst 32,5 % (jämfört med energianvändningsprognosen för 2030), som en del av paketet ”Ren energi för alla i EU”. (7)Den konsekvensanalys som åtföljer klimatmålsplanen har visat att för att den höjda klimatambitionen ska kunna uppnås måste energieffektivitetsförbättringarna öka avsevärt från den nuvarande ambitionsnivån på 32,5 %. (8)De sammanlagda nationella bidrag som medlemsstaterna meddelat i sina nationella energi- och klimatplaner når inte upp till unionens ambitionsnivå på 32,5 %. Medlemsstaternas kollektiva bidrag skulle minska den slutliga energianvändningen med 29,4 % och primärenergianvändningen med 29,7 % jämfört med referensscenariot för 2030 enligt 2007 års prognoser. Detta skulle innebära ett kollektivt underskott på 2,8 procentenheter för primärenergianvändning och 3,1 procentenheter för den slutliga energianvändningen för EU27. (9)Potentialen för energibesparingar är fortfarande stor inom alla sektorer, men det finns särskilda utmaningar när det gäller transporter, i och med att transportsektorn står för mer än 30 % av den slutliga energianvändningen, och byggnader, eftersom 75 % av unionens byggnadsbestånd har låg energiprestanda. En annan allt viktigare sektor är sektorn för informations- och kommunikationsteknik (IKT), som står för 5–9 % av världens totala elanvändning och mer än 2 % av alla utsläpp. År 2018 stod datacentraler för 2,7 % av efterfrågan på el i EU28. I detta sammanhang lyfte unionens digitala strategi fram behovet av klimatneutrala, mycket energieffektiva och hållbara datacentraler och insynsåtgärder riktade mot telekomoperatörer gällande deras miljöpåverkan. Den eventuella ökning av industrins efterfrågan på energi som kan bli resultatet av att den fasar ut fossila bränslen, särskilt för energiintensiva processer, bör också beaktas. (10)Den högre ambitionsnivån innebär att främjandet av kostnadseffektiva energieffektivitetsåtgärder måste öka inom alla delar av energisystemet och inom alla berörda sektorer där verksamheten påverkar efterfrågan på energi, såsom transportsektorn, vattensektorn och jordbrukssektorn. Att förbättra energieffektiviteten i hela energikedjan, inbegripet produktion, överföring, distribution och slutanvändning av energi, kommer att gynna miljön, förbättra luftkvaliteten och folkhälsan, minska utsläppen av växthusgaser, förbättra energitryggheten, sänka energikostnaderna för hushåll och företag, bidra till att lindra energifattigdomen och leda till ökad konkurrenskraft, fler jobb och ökad ekonomisk verksamhet i hela ekonomin och därmed förbättra livskvaliteten för medborgarna. Detta överensstämmer med unionens åtaganden inom ramen för energiunionen och den globala klimatagenda som upprättats genom 2015 års Parisavtal. 🡻 2018/2002 skäl 1 Dämpad efterfrågan på energi är en av de fem dimensionerna i strategin för energiunionen som infördes genom kommissionens meddelande den 25 februari 2015 En ramstrategi för en motståndskraftig energiunion med en framåtblickande klimatpolitik. Att förbättra energieffektiviteten i hela energikedjan, inbegripet produktion, överföring, distribution och slutanvändning av energi, kommer att gynna miljön, förbättra luftkvaliteten och folkhälsan, minska utsläppen av växthusgaser, förbättra energitryggheten genom att minska beroendet av energiimport från länder utanför unionen, sänka energikostnaderna för hushåll och företag, bidra till att lindra energifattigdomen och leda till ökad konkurrenskraft, fler jobb och ökad ekonomisk verksamhet i hela ekonomin och därmed förbättra livskvaliteten för medborgarna. Detta är i linje med unionens åtaganden inom ramen för energiunionen och med den globala klimatagenda som upprättats genom 2015 års Parisavtal om klimatförändringar till följd av den tjugoförsta konferensen med parterna i Förenta nationernas ramkonvention om klimatförändring (nedan kallat Parisavtalet); dessa åtaganden innebär att hålla ökningen i den globala medeltemperaturen långt under 2 °C över förindustriell nivå samt göra ansträngningar för att begränsa temperaturökningen till 1,5 °C över förindustriell nivå. 🡻 2018/2002 skäl 2 (anpassad) ⇨ ny (11)⌦ Detta direktiv ⌫ Europaparlamentets och rådets direktiv 2012/27/EU är ett steg i riktning ⌦ innebär ett steg framåt ⌫ mot energiunionen, enligt vilken ⇨ klimatneutralitet senast 2050, där ⇦, energieffektivitet ska behandlas som en energikälla i sig. Principen om energieffektivitet först ⇨ är en övergripande princip som ⇦ bör beaktas ⇨ i alla sektorer, även utanför energisystemet, och på alla nivåer, inklusive finanssektorn. Energieffektivitetslösningar bör betraktas som förstahandsalternativet i samband med alla policy-, planerings- och investeringsbeslut ⇦ när nya regler fastställs för försörjningssidan och andra politikområden. ⇨ Principen om energieffektivitet först bör visserligen tillämpas utan att den påverkar andra rättsliga skyldigheter, mål och principer, men dessa bör inte heller begränsa principens tillämpning eller undantas från att tillämpa den. ⇦ Kommissionen bör säkerställa att energieffektivitet och efterfrågeflexibilitet kan konkurrera på lika villkor med produktionskapaciteten. Energieffektivitet behöver övervägas inför varje beslut om planering av energisystemet eller finansiering. Förbättringar av energieffektiviteten behöver göras så fort de är mer kostnadseffektiva än motsvarande lösningar på försörjningssidan. Detta ⌦ bör ⌫ borde bidra till möjligheten att utnyttja de många fördelarna med energieffektivitet för unionen, särskilt för dess medborgare och företag. ⇨ Genomförandet av åtgärder för förbättrad energieffektivitet bör också prioriteras i arbetet med att minska energifattigdomen. ⇦ 🡻 2018/2002 skäl 3 ⇨ ny (12)Energieffektivitet bör erkännas som en avgörande faktor och ges prioritet vid framtida beslut om investeringar i unionens energiinfrastruktur. ⇨ Principen om energieffektivitet först bör också tillämpas med särskilt beaktande av systemeffektivitetsstrategin och samhällsperspektivet. Därmed bör den bidra till att öka effektiviteten i enskilda slutanvändarsektorer och i hela energisystemet. Tillämpningen av principen bör också stödja investeringar i effektiva lösningar som bidrar till miljömål som anges i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2020/852. ⇦

⇩ ny (13)Principen om energieffektivitet först definierades i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2018/1999 och är central för EU:s strategi för integrering av energisystem. Principen baseras på kostnadseffektivitet, men dess tillämpning har bredare effekter som kan variera beroende på omständigheterna. Kommissionen utarbetade särskilda riktlinjer för principens funktion och tillämpning, genom att föreslå särskilda verktyg och exempel på tillämpning inom olika sektorer. Kommissionen har också utfärdat en rekommendation till medlemsstaterna som bygger på kraven i detta direktiv och som uppmanar till specifika åtgärder när det gäller tillämpningen av principen. (14)För att principen ska vara verkningsfull måste den tillämpas konsekvent av beslutsfattarna vid alla relevanta policy-, planerings- och större investeringsbeslut (vilket avser storskaliga investeringar till ett värde av mer än 50 miljoner euro vardera eller 75 miljoner euro för transportinfrastrukturprojekt) som påverkar energianvändningen eller energiförsörjningen. För en korrekt tillämpning av principen krävs att rätt kostnads-nyttoanalysmetod används, för att skapa villkor som främjar energieffektiva lösningar och en korrekt övervakning. Flexibilitet på efterfrågesidan kan ge betydande fördelar för konsumenterna och samhället i stort, och kan öka energisystemets effektivitet och minska energikostnaderna, exempelvis genom att minska systemets driftskostnader vilket leder till lägre avgifter för alla konsumenter. Medlemsstaterna bör ta hänsyn till potentiella fördelar från flexibilitet på efterfrågesidan när de tillämpar principen om energieffektivitet först och, när så är relevant, beakta laststyrning, energilagring och smarta lösningar som ett led i sina ansträngningar för att öka det inte