Yttrande från Regionkommittén om "Den gemensamma jordbrukspolitiken och östutvidgningen"

(97/C 116/05)

BAKGRUND

- Kommissionens beslut av den 13 mars 1996 att begära Regionkommitténs yttrande i detta ärende i enlighet med artikel 198c, första stycket, i EG-fördraget.

- Regionkommitténs beslut av den 12 juni 1996 att ge utskott 2 "Fysisk planering, jordbruk, jakt, fiske, skogsbruk, havsmiljö och bergsområden" i uppdrag att utarbeta yttrandet.

- Utkastet till yttrande (CdR 239/96 rev.) som antogs av utskott 2 den 5 december 1996. Föredragande var Reinhold Bocklet i samarbete med medlemmarna i arbetsgruppen, Michel Lafay, Lloyd Kenyon, W.T. van Gelder och Kaija-Maija Perkkiö.

Med hänsyn till ovanstående antog Regionkommittén följande yttrande vid sin 16:e plenarsession den 15-16 januari 1997 (sammanträdet den 16 januari).

1. Inledning

Gemenskapens politik inom jordbruket - marknads- och prispolitik, inkomstpolitik, horisontell och regional strukturpolitik samt angränsande politikområden - står inför en hel rad händelser som kräver beslut av unionen om den framtida utformningen av den gemensamma jordbrukspolitiken GJP, t.ex.:

- det stegvisa ikraftträdandet av GATT-avtalen;

- starten för nästa förhandlingsrunda inom WTO år 1998, med målet att än mer inbegripa GJP i globaliseringen av marknaderna;

- EU:s utvidgning österut;

- nya beslut om EU:s finanser för tiden efter 1999.

Europeiska rådet i Essen uppmanade kommissionen att framlägga en studie över alternativa strategier för utvecklingen av kontakterna på jordbruksområdet mellan Europeiska unionen och de associerade länderna med hänsyn till deras kommande inträde, och kommissionen tillmötesgick denna uppmaning genom att framlägga dokument CSE(95) 607 för rådet i Madrid.

Europeiska rådets beslut i Essen i december 1994, i Cannes och Madrid i juni och december 1995 preciserade strategin för utvidgningen och påskyndade den fortlöpande processen, så att kommissionen blev uppmanad att framlägga sitt yttrande över kandidaturerna för att förhandlingarna skall kunna börja omedelbart efter det att regeringskonferensen 1996/1997 har avslutats.

Rådet i Madrid krävde en analys av unionens finansieringsystem för att ange en finansiell ram för tiden efter 1999 som inbegriper perspektivet med utvidgningen.

Rådet i Madrid krävde att de 1992 påbörjade reformerna av GJP skall fortsätta, och det verkar möjligt att GJP tas upp på regeringskonferensen som indirekt fråga i debatterna om unionsutvidgningen, trots att den inte står på den officiella dagordningen.

De första associationsavtalen slöts redan i februari 1994 med Ungern och Polen och dessa följdes i februari 1995 av avtalen med Tjeckien, Slovakien, Rumänien och Bulgarien och i juni 1995 av avtalen med de tre baltiska staterna. Associationsavtalet med Slovenien har undertecknats under tiden.

Öppningen i riktning mot de central- och östeuropeiska staterna - som sker parallellt med att effekterna av Gatt-avtalet från 1994 börjar märkas, och med att slutstadiet av reformen från 1992 inleds - kommer att påverka det europeiska jordbruket och hela den socioekonomiska situationen i gemenskapens landsbygdsområden.

Med hänsyn till ovanstående anser Regionkommittén det lämpligt att i enlighet med artikel 198c i Maastrichtfördraget utarbeta ett yttrande över kommissionens studie om alternativa strategier för utvecklingen av kontakterna på jordbruksområdet mellan den Europeiska unionen och de associerade länderna med hänsyn till deras kommande inträde. Kommissionär Franz Fischler presenterade och förklarade studien vid Regionkommitténs plenum den 13 juni 1996.

2. Innehållet i studien

2.1. Kommissionen försöker i sitt dokument identifiera de kärnfrågor som i framtiden blir aktuella inom jordbruksområdet och jordbrukspolitiken i de centraleuropeiska länderna och Europeiska unionen, samt utvärdera konsekvenserna av en utvidgning med nuvarande GJP som grund. Kommissionen gör en första skiss av GJP:s fortsatta utveckling och föreslår en rad vägar och åtgärder för att förbättra förbindelserna på jordbruksområdet under förberedelsefasen inför inträdet.

2.2. Rapporten börjar med en beskrivning av det aktuella läget inom EU och de central- och östeuropeiska länderna och en analys av situationen till 1999. Kommissionen utgår då ifrån att en ytterligare liberalisering av världshandeln efter den tidpunkten kommer att utöva ett nytt tryck på jordbruket inom EU. Dessutom borde de produktionsbegränsande åtgärderna från GJP-reformen 1992 vid det laget neutraliseras av den produktionstekniska utvecklingen och därmed en situation med nya överskott inträda. Samtidigt måste man räkna med häftiga diskussioner inom EU om fördelningen av medlen och därmed om storleken av jordbruksbudgeten i samband med förhandlingarna om nästa periods finansiella perspektiv för budgeten efter år 2000.

2.3. Facit av den inledande analysen är att en vidareutveckling av den gemensamma jordbrukspolitiken är nödvändig även utan en utvidgning österut.

2.4. Man fortsätter med att skissera tre alternativ för en möjlig gemensam jordbrukspolitik med hänsyn till de central- och östeuropeiska staternas inträde. Det första alternativet innebär att det central- och östeuropeiska jordbruket integreras i en oförändrad GJP. De utgifter som då tillkommer i jordbruksfonden beräknas i slutskedet av inträdet uppgå till 12 miljarder ecu årligen, inklusive allt direkt stöd och alla angränsande åtgärder. Detta alternativ torde enligt kommissionens mening leda till en ökad jordbruksproduktion i Central- och Östeuropa och därmed till överproduktion inom EU och ekonomiska problem för de central- och östeuropeiska staterna på grund av stigande konsumentpriser.

Det andra scenariot utgår från en radikal reform med en omfattande strykning av allt prisstöd och ett upphävande av alla produktionsbegränsningar för socker, mjölk och för arealer. De kompensationsersättningar som blir nödvändiga om kvotsystemen för mjölk och socker avskaffas, och de sociala problem och miljöproblem som uppstår på landsbygden genom den framtvingade strukturomvandlingen, betraktas som så betydande att detta alternativ förkastas.

Kommissionen föredrar ett tredje alternativ, som man kallar en förnuftig vidareutveckling av den existerande jordbrukspolitiken inom gemenskapen. Det innebär att den år 1992 påbörjade frikopplingen mellan marknadspolitik och inkomst- respektive strukturpolitik skall fortsätta. De vid tidpunkten för inträdet lägre EU-priserna skulle underlätta den planerade integrationen av de central- och östeuropeiska länderna. Ytterligare kompensationsersättningar skulle inte behövas för jordbruket i dessa länder. De direkta stöden skulle starkare än hittills kopplas till social- och miljöpolitiska villkor. Målet för en sådan politik skulle vara att bättre integrera miljöåtgärder i jordbruket och att skapa en hållbar finansieringsform för den utveckling samhället önskar inom jordbruket och för bevarandet av naturresurserna.

2.5. Kommissionen noterar härvid att medlemsstaterna eller regionerna skulle få större rörelsefrihet när gemenskapens beslut genomförs, medan gemenskapen bibehåller behörigheten att fatta beslut om ramarna. I stället för de årliga rundorna om jordbrukspriserna skulle denna reglering av ramarna fastställas i fleråriga program med ett starkare deltagande av Europaparlamentet. Detta system för en gemensam jordbrukspolitik skulle ungefär motsvara EU:s nuvarande strukturpolitik med femårsplaner och ett långtgående genomförande av programmen på medlemsstats- eller regionnivå.

2.6. Fram till inträdet föreslår kommissionen - liksom vid Portugals inträde - ett moderniseringsprogram för jordbruket i Central- och Östeuropa och stöd för livsmedelsindustrins reformer. Kostnader och finansiering av stödet före inträdet anges inte närmare.

3. Den förbättrade marknadstillgångens regionala konsekvenser

3.1. Genom de central- och östeuropeiska staternas inträde ökar jordbrukets produktionspotential med minst 50 % gentemot status quo. Det motsvaras av en befolkningsökning på endast 29 %. Även om man får olika resultat om man tittar på olika produkter, kvarstår faktum att gemenskapen totalt skulle kunna få en överskottspotential med följder särskilt för de stora grödorna.

Sådana marknadsstörningar kan få särskilt problematiska följder i regioner vilkas ekonomi är starkt inriktad på produktion av känsliga produkter.

3.2. Med hänsyn till handelns betydelse vid de central- och östeuropeiska ländernas övergång från plan- till marknadsekonomi skapar associationsavtalen stora möjligheter för en progressiv öppning av marknaderna. Det är fråga om att under en kontrollerad tidsperiod komma fram till ett fritt varuutbyte med EU och att integrera de associerade staterna i den stora inre marknaden.

För att uppnå detta förutser avtalen ömsesidiga handelskoncessioner, som ska ta hänsyn till de marknadsstörningar som kan uppstå genom införsel av känsliga produkter, vare sig det handlar om jordbruksprodukter eller till exempel textilier.

3.3. Men det finns en väsentlig skillnad mellan industrisektorn och jordbrukssektorn. Det är ett framträdande mål att inom tio år steg för steg förverkliga en frihandelszon. Därvid kan man konstatera att handelsbalansen mellan de 12 EU-länderna och de 10 central- och östeuropeiska länderna i skedet före undertecknandet av associationsavtalen har gått från ett negativt saldo på 879 miljoner ecu år 1989 till ett överskott till EU:s förmån på 903 miljoner ecu år 1994.

EU:s export har under denna period nästan tredubblats, medan importen bara har vuxit med 15 %. Ungern är det enda land som liksom förut exporterar betydligt mer till gemenskapen än det importerar från denna.

3.4. Industriprodukter från de central- och östeuropeiska staterna kan från och med nu importeras fritt till EU. I gengäld sänks de central- och östeuropeiska ländernas handelsbarriärer fortlöpande.

3.5. För jordbrukssektorn har man däremot inte fastställt fritt varuutbyte som mål. Avtalen föreskriver bara att tariffkoncessioner införs för fem år enligt asymmetriprincipen. I klartext innebär det att unionen upphäver sina handelsrestriktioner i större omfattning och snabbare än sina partner. I avtalen har gemenskapens koncessioner fastställts genom att många handelskvoter öppnas med successivt 20-60 % reducerade tullar. Sedan juli 1995 kan de inom kvoterna reduceras med upp till 80 %. Kvoterna gäller produkt för produkt. Som bas har man utgått från det traditionella handelsutbytet mellan åren 1986 och 1990. Det förutses att kvoterna stiger med i genomsnitt 10 % per år under de första fem åren av avtalens giltighetstid. För vissa produkter reducerades tullarna utan kvantitativ begränsning.

3.6. För de central- och östeuropeiska staterna gäller preferenstullar som för det mesta reduceras progressivt. På grund av GATT-avtalen är tullarna för en rad produkter för närvarande högre än tidigare. Därför tillämpar dessa länder de gamla tullarna från associationsavtalen både för kvoter och för obegränsade tullkoncessioner. Att anpassa associationsavtalen är ett huvudtema i strategin för tiden före inträdet. Man har uttryckligen förutsett möjligheten att bevilja nya kvoter. De central- och östeuropeiska staterna har uppnått en allt större öppning av kvoterna med hänvisning till att handelsbalansen utvecklas negativt. I december 1994 föreslog kommissionen rådet att kvoterna skall ökas med 10 % per år. Rådet avvisade det och accepterade en höjning med endast 5 % per år. Denna höjningsmarginal gäller inte för känsliga produkter som levande nötboskap, får och getter; jordgubbar, lök och produkter med tomater som råvara.

3.7. Därmed har rådet säkerställt att det tills vidare inte blir några störningar till följd av konkurrensen av import från Central- och Östeuropa för regioner vilkas huvudinriktning är produktion inom nämnda områden.

För närvarande vill kommissionen gå vidare i väsentliga avseenden, vilket den beskriver i sitt strategidokument. Den tänker föreslå nya ökningar av kvoter och möjligheten att överföra kvoter från en stat till en annan i Central- och Östeuropa. Samtidigt skall importpriserna sänkas inom vissa kvoter för frukt och grönsaker. Det kan skapa problem för frukt- och grönsaksproduktionen i Sydeuropa, men också i länder som Tyskland och Nederländerna eftersom redan små, ytterligare mängder i den inre marknaden vid den nuvarande prisnivån kan utlösa starka destabiliserande effekter.

3.8. Å andra sidan måste floden av varor från unionen till de central- och östeuropeiska staterna granskas noga, särskilt beträffande i vad mån den har ökat vid tidpunkten för inträdet. Eventuellt kan förhandlingarna bli lättare med tredje land inom WTO:s ramar.

3.9. Man bör noga se till att handelsutbytet styrs på så sätt att det håller sig inom associationsavtalens ram.

3.10. De central- och östeuropeiska länderna kommer inte att få några, eller åtminstone mycket små, Gatt/WTO-kvoter för subventionerade exporter. Trots de relativt gynnsamma prognoserna för spannmål, fläsk, fjäderfä och ägg kan återigen ett anpassningstryck uppstå för dessa när det gäller avsättning i tredje land, och denna situation skulle kunna uppmuntra till en ny anpassning av kvoter för subventionerad export, vilket kan förstärkas genom en fortsatt liberalisering av handeln med jordbruksprodukter som en följd av framtida WTO-förhandlingar.

4. Decentralisering av jordbrukspolitiken

4.1. Reflektionerna i strategidokumentet om en integrerad politik för landsbygden fortsätter den positiva utveckling som gemenskapens regionalpolitik har haft efter reformen av strukturfonderna, och är, om de genomförs, ägnade att ge den en ny dimension med ett effektivt medinflytande från regionerna.

4.2. Något som framförallt kan bidra till detta är den nämnda radikala förenklingen av åtgärder och procedurer, liksom en ökad flexibilitet i handhavandet. En ny aspekt som måste bedömas mycket positivt är insikten "att medlemsstaterna och/eller regionerna måste få mer handlingsutrymme när de beslut som fattats på EU-nivå skall genomföras. Därvid kan en tydlig åtskillnad mellan marknadspolitik och inkomststöd vara till hjälp".

4.3. Av denna riktiga insikt dras tyvärr inte i tillräcklig utsträckning konsekvenserna beträffande beslutsnivåer och politiskt handlande. Kommissionens förslag - att åtgärderna på EU-nivå skall inskränka sig till att utfärda ramförordningar, ställa upp gemensamma mål och definiera ett nödvändigt minimum av gemensamma regler - stämmer med den nödvändiga decentraliseringen av GJP men lämnar den politiska och juridiska utformningen av alternativet öppen.

4.4. Men sådana förslag från kommissionen behövs för att det uppdrag som ligger i artikel 3b i Maastrichtfördraget - subsidiaritetsprincipen - skall tränga igenom även i titel 2 "Jordbruket", med hänsyn till principen om finansiell solidaritet.

Tillämpningen av artikel 3b på jordbruket kan inte inskränka sig till olika aspekter av teknisk förenkling och kodifiering av rättsliga föreskrifter.

4.5. I en gemenskap som utvidgas med de central- och östeuropeiska staterna ökar variationsrikedomen kraftigt i jordbruket. Det gäller särskilt för verksamhetens struktur och rättsliga former. Mycket stora, industriellt drivna enheter kommer att ha en stor andel av produktionen.

Olika traditioner, förvaltningskapacitet och förvaltningsstrukturer kommer att försvåra, ja omöjliggöra, att centrala detaljregler tillämpas enhetligt.

4.6. Den kärnfråga som dyker upp i detta sammanhang inom jordbrukspolitiken är: Skall de kompensationsersättningar som beviljats inom ramen för reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken ligga inom gemenskapens kompetens eller borde de inte hellre höra till medlemsstaternas kompetens?

4.7. När prisutjämningsstödet och belöningen till miljöåtgärder infördes, skedde en avgörande förändring i den gemensamma jordbrukspolitiken och den berikades med en ny kvalitet, vars rötter i strukturpolitiken går tillbaka till bergsjordbruksdirektivet från år 1975.

4.8. Gemenskapens utvidgning kräver på detta område längre gående differentieringar, som tar hänsyn även till jordbrukets strukturella situation, kostnadsnivån och levnadsstandarden i enskilda områden. Om det inte sker kommer den formella likabehandlingen av alla att leda till ännu större olikhet än nu och till en kraftig snedvridning av konkurrensen.

4.9. I diskussionen ställs alltid frågan om hur genomförbar en decentraliserad uppläggning är. Regionkommittén skulle därför vilja påpeka att det redan finns en beprövad modell. För målen i strukturfonderna och genomförandet av förordning (EEG) nr 2078/92 är åtgärderna redan planerade i en "nedifrån och upp" -metod.

Denna princip har fungerat i gemenskapens regionalpolitik sedan 1988. Instrumenten är utprovade och anpassade till de erfarenheter man har.

Då skulle medlemsstaterna, och beroende på gällande grundlagar även regionerna, behöva utarbeta stödkoncept med flerårig löptid, på samma sätt som man redan gör i strukturfondernas målpolitik.

Ramvillkor som hela tiden utvecklas skulle kanske kunna lösa den ständiga konflikten mellan jämvikt på marknaden och garanterad inkomst i jordbruket. EG:s jordbruksreform har försökt mildra konflikten genom att införa kompletterande direktstöd inom viktiga marknadsordningar.

Denna målinriktning överensstämmer även med slutförklaringen vid Europeiska konferensen om landsbygdsutveckling i Cork den 9 november 1996, där man förordar en integrerad politik för landsbygden i stort, med utgångspunkt i en decentraliserad tillämpning av subsidiaritetsprincipen.

5. Fortsättning av WTO-förhandlingarna

5.1. I detta sammanhang hänvisar Regionkommittén till sina uttalanden i yttrandet om regionala konsekvenser av reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken. Regionkommittén framhåller där särskilt att ett tillräckligt yttre skydd måste bibehållas efter differentieringen och borttagandet av tullarna.

5.2. Redan nu finns en viss fara för en urholkning av det kvarvarande yttre skyddet för jordbruket genom att frihandelsavtal sluts - även sådana som är en förberedelse för de central- och östeuropeiska staternas anslutning eftersom det är hårdare krav för WTO-erkännande av frihandelszoner (undantag från MGN-principen).

På väsentliga handelsområden - exempelvis jordbrukssektorn - kan man i fortsättningen inte bara bortse från frihandelsavtal som följer WTO:s regler. Om WTO-arbetsgruppen inte kommer fram till att ett frihandelsavtal är förenligt med GATT finns det en risk att andra WTO-medlemsstater kräver att få delta i den fria jordbruksprodukthandeln med hänvisning till principen om mest gynnad nation.

5.3. Gällande GATT-avtal innehåller en fredsklausul som garanterar de kompensationsbetalningar som gemenskapen beslutat om 1992 inom ramen för GATT-reformen, till och med budgetåret 2003/2004. Däremot kan man räkna med att gemenskapens jordbrukspolitik utsätts för tryck efter 1999 i samband med en ny förhandlingsrunda inom Världshandelsorganisationen. Detta kommer speciellt att yttra sig i krav på ytterligare sänkning av den interna stödnivån, det yttre gränsskyddet och exportsubventionerna.

Sådana krav får inte leda till att den gemensamma jordbrukspolitiken reformeras radikalt, enligt alternativ 2 i kommissionens strategisammanställning. Med hänsyn till WTO-förhandlingarna, där man i alternativ 1 förutsätter överföring av en oförändrad GJP till de central- och östeuropeiska staterna, skulle man få både finansiella och andra betydande problem.

5.4. Det tredje alternativet, som innebär en förnuftig, mer decentraliserad vidareutveckling av den existerande GJP, förefaller vara en framkomlig väg, som tillåter medlemsstaterna och regionerna att stärka jordbrukets konkurrenskraft med skräddarsydda, regionanpassade koncept, och samtidigt att i tillräcklig mån betona ekologiska mål.

5.5. Av detta skäl är det obegripligt att kommissionen från början tar in i sina diskussioner en fortsatt neddragning av prisstödet. Ett sådant uttalande är inte heller befogat mot bakgrund av artikel 20 i överenskommelsen om jordbruket i Gatt-avtalet. Innan man uttalar sig för något sådant krävs en ingående undersökning av de nuvarande sänkningsförpliktelsernas konsekvenser för jordbrukshandeln på världsmarknaden och en ingående analys av utbuds- och efterfrågesituationen på ifrågavarande globala produktmarknader. Att föregripa sänkningsalternativet, vilket sker i detta dokument, är bara ägnat att skada gemenskapens förhandlingsposition i kommande WTO-förhandlingar.

5.6. Den nya "US-farm"-lagen leder i Amerika till omställning av stödsystemet till produktionsoberoende "green-box"-åtgärder. Därmed kan det inom WTO:s ram uppstå en preferens för "green-box"-åtgärder, som kan motverka en förlängning av "blue-box" där prisutjämningsåtgärder skall inordnas. När den frist som anges i fredsklausulen har löpt ut kan det vara lämpligt med en betydligt starkare inriktning av EU:s interna stöd mot "green-box"-åtgärder.

6. Finansiering av den gemensamma jordbrukspolitiken

6.1. I fråga om vidareutvecklingen av den gemensamma jordbrukspolitikens finansiering uttalar sig kommissionen i den föreliggande rapporten ganska vagt, frånsett en beräkning av det tillkommande behovet för de central- och östeuropeiska staterna.

6.2. För närvarande gäller Europeiska rådets beslut från Edinburgh. Enligt beslutet om egna medel skall taket för dessa öka successivt från 1,20 % (1994) till 1,27 % (1999). (0,01 % av BNP motsvarar för närvarande cirka 680 miljoner ecu.)

6.3. Med hänsyn till valutaunionen genomförs i alla medlemsstater en sträng besparingspolitik, och detta särskilt i dem som ger nettobidrag till gemenskapens budget, vilket inte heller efter 1999 gör att en höjning av taket för egna medel verkar möjlig.

6.4. Enligt Europeiska rådets beslut i Edinburgh skall strukturmedlen i huvudsak koncentreras på mål 1-områden som släpar efter i utvecklingen. 1999 kommer minst 70 % av strukturmedlen att tillfalla mål 1-områden.

6.5. För utgifterna i jordbruksfondens garantidel är den möjliga årliga höjningen sedan 1988 genom jordbruksdirektivet begränsad till 74 % av den reella BNP-tillväxten och den genomsnittliga inflationen i EG.

De uppskattade utgifterna för garantidelen år 1996 motsvarar jordbruksdirektivet på 40,828 miljarder ecu. Det är ännu ovisst om direktivet på grund av gynnsamma världsmarknadspriser, särskilt för spannmål, åter kommer att underskridas, eller åter blir hårt utnyttjat på grund av ytterligare åtgärder för bekämpning av galna ko-sjukan. Åren 1994/1995 underskreds direktivet varje gång med ca 3 miljarder ecu.

Den framtida utgiftsramen för garantin beror främst på konjunkturfaktorer och politiska faktorer. För närvarande strävar kommissionen uppenbarligen efter att så vitt möjligt stabilisera utgifterna.

Utgiftsökningar kan framför allt väntas för angränsande åtgärder och för de kommande reformerna av ytterligare marknadsordningar.

Den möjliga ramen för en ökning av direktivet behövs för att fånga upp de tidigare nämnda merutgifterna liksom mindre avräkningsintäkter.

6.6. Dessutom kan det inte uteslutas att ytterligare åtgärder efter 1996 måste finansieras med hjälp av jordbruksfondens garantidel. Åtgärder som i första hand kan komma att överföras till garantin är veterinär- och 5 a-åtgärder.

6.7. Om man antar att gemenskapens samlade regelverk kommer att antas av de nya medlemmarna vid en utvidgning österut efter år 2000, uppskattar kommissionen den ytterligare belastningen på budgeten till cirka 12 miljarder ecu årligen.

Om man utgår ifrån att de central- och östeuropeiska länderna betalar sina bidrag till EG:s kassa i enlighet med nu gällande beslut om de egna medlen, så visar det sig att deras bidrag till budgeten kan bli som mest cirka 4 %. Följaktligen måste den helt övervägande delen av jordbruks- och även strukturutgifterna finansieras genom nettoöverföringar från det gamla EU.

6.8. Av detta skäl är det nödvändigt att i framtiden underkasta medelstilldelningen en effektiv utgiftsdisciplin och granska den ur rättvisesynpunkt, på ett sätt som mer än hittills anpassar sig till de enskilda medlemsstaternas ekonomiska kapacitet.

7. Regionkommitténs yttrande

7.1. Regionkommittén stöder i princip kommissionen i dess strävan att utveckla lämpliga strategier som gör det möjligt för de central- och östeuropeiska staterna att integreras i Europeiska unionen så smidigt som möjligt. I strategidokumentet har kommissionen påvisat viktiga riktningar för jordbrukspolitikens framtida väg och startat en bred diskussion, till vilken Regionkommittén vill ge ytterligare impulser med detta första yttrande ur regionernas synvinkel.

7.2. Regionkommittén konstaterar att jordbruket i gemenskapen på många håll i Europa alltjämt har en svår inkomstsituation vid den tidpunkt när utvidgningen österut börjar, vilket påtagligt påskyndar den strukturella anpassningsprocessen.

7.3. Regionkommittén konstaterar att tungt vägande inskränkningar som leder till ytterligare belastningar har genomförts genom:

- reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken;

- den restriktiva prispolitiken i en rad icke reformerade marknadssegment samt;

- genom genomförandet av Gatt-avtalen.

7.4. Innan man gör några som helst förändringar av GJP är det därför ett grundläggande villkor att man gör en ingående analys av konsekvenserna av tillämpningen av GJP-reformen från 1992 och att man slutför de reformer av GMO inom de sektorer som inte reformerats, i enlighet med riktlinjerna från 1992 och "Jumbo-rådet" från 1993.

7.5. Regionkommittén kräver att få en ingående analys av sänkningskravens konsekvenser för den globala handeln med jordbruksprodukter samt de erfarenheter som vunnits vid genomförandet, innan man förhandlar om fortsatta reformsteg.

7.6. ReK kräver vidare - mot bakgrund av att jordbrukssektorn har mycket stor ekonomisk och social betydelse - att alla beslut i denna fråga, i synnerhet angående utvidgningen, stöds av ett klargörande i förväg när det gäller ramen för framtida finansieringsmöjligheter, som uppgår till 1,27 % av BNP.

7.7. Regionkommittén stöder genomförandet av jordbruksreformen som ett led i att säkra en bättre ekologisk, hållbar, politisk och social utveckling samt en bättre jordbruks-, näringslivs- och landsbygdsinriktad utveckling under förutsättning att man bibehåller produktionskvoterna.

7.8. Regionkommittén betonar uttryckligen den politiska dimensionen av att marknadsekonomi införs i de central- och östeuropeiska staterna, dess betydelse för dessa länders socio-ekonomiska tillfrisknande samt jordbrukets nyckelroll i denna process.

7.9. Regionkommittén noterar hur föga homogen jordbrukssituationen är i de olika länderna i Central- och Östeuropa och att detta nödvändiggör en differentierad, klok och försiktig hållning i förhandlingarna om utvidgning. När man beslutar om åtgärder och övergångsperioder måste man vara uppmärksam på den konkreta situationen i varje associerat land.

7.10. Regionkommittén stöder kommissionens strategi att i de central- och östeuropeiska länderna primärt lämna stöd för strukturutveckling som skulle ge dessa länders jordbruk reella utvecklingsmöjligheter, men som emellertid inte får ge incitament till att skapa en överkapacitet som man inte finner avsättning för.

7.11. Regionkommittén kräver med eftertryck att både CÖE-staterna och EU-staterna vidtar förberedelser för den utvidgade, gemensamma jordbruksmarknaden så att man kan undvika ekonomiska och sociala snedvridningar.

7.12. Regionkommittén anser att den modell enligt vilken de central- och östeuropeiska länderna själva skall besluta om användningen av tilldelade EU-medel också är lämplig för den framtida jordbruksstruktur-, miljö- och inkomstpolitiken i de femton EU-staterna. En sådan nationell eller regional självbestämmandemöjlighet måste emellertid vara underkastad alla bindande EG-rättsliga rambestämmelser, följa förfaranden som möjliggör insyn samt utesluta missbruk. Den får inte ifrågasätta den gemensamma marknaden och måste ske med beaktande av målsättningarna för den gemensamma marknads- och prispolitiken.

7.13. Regionkommittén kräver att EU:s jordbruk, inklusive de central- och östeuropeiska staternas, får ytterligare möjligheter att i enlighet med de internationella bestämmelserna (GATT) utnyttja en positiv efterfrågeutveckling på världsmarknaden i olika produktionssegment, för att förebygga eventuella störningar i den inre marknaden på grund av den enorma ökningen av jordbrukets produktionspotential genom de central- och östeuropeiska länderna.

7.14. Regionkommittén kräver att miljöintressena prioriteras entydigt och att jordbrukets multifunktionella uppgifter betonas, framförallt med hänsyn till det minskade prisstödet som bidrar till tendensen att produktionen koncentreras till ett fåtal gynnade platser.

7.15. Regionkommittén kräver också fortsättningsvis att pris- och marknadspolitiken med prisgarantin som mål skall inriktas mot jämvikt på marknaden och varaktigt kompletteras med en målinriktad inkomstpolitik.

7.16. Regionkommittén kräver att subsidiaritetsprincipen beaktas i högre grad vid tilldelningen av befogenheter inom jordbrukspolitiken, och att dessa i förekommande fall fördelas på olika statliga nivåer och gemenskapsnivåer, varvid medlemsstatsnivån skall ha företräde om det är lämpligt för en rimlig lösning av problemen. Detta får dock inte innebära att den gemensamma jordbrukspolitiken åter nationaliseras, och man bör uppmuntra till samråd med lokala och regionala myndigheter när man utvecklar strategier för landsbygdsutveckling.

7.17. Regionkommittén kräver - för enkelhetens skull och i partnerskapets anda - att unionens befogenhet för jordbrukets strukturpolitik begränsas till att ange ramar, och att gemenskapens finansiella engagemang inriktas mot att stärka regionerna och medlemsstaterna, med beaktande av de principer om koncentration som framhölls i Cork.

7.18. Regionkommittén kräver att man överlämnar åt medlemsstaterna eller, om författningen så föreskriver, åt regionerna att utforma system för direkta utbetalningar för inkomststöd, miljöskydd, en hållbar utveckling, förbättring av jordbrukets struktur och utjämning av valutaförändringar samt att de tillhandahåller motsvarande finansiella medel, varvid den gemensamma rättsliga ramen skall iakttas och målen för den gemensamma jordbrukspolitiken skall beaktas.

7.19. Regionkommittén kräver att de tekniska och förvaltningsorganisatoriska kriterierna skall uppfyllas i och med utvecklingen av den gemensamma rättsliga ramen, och att man överlåter åt medlemsstaterna och regionerna att utforma ett system för genomförandet.

7.20. Regionkommittén kräver att EU:s samtliga jordbrukspolitiska regler utformas så att de är anpassade till Gatt och möjliggör EU:s öppning österut utan att riskera effektiviteten hos ett jordbruk som bygger på familjeägda gårdar. Syftet med jordbruksstödet måste då vara att skapa ett konkurrenskraftigt jordbruk med familjejordbruket i centrum.

7.21. I enlighet med Cork-konferensens intentioner kräver Regionkommittén att jordbrukets utveckling och diversifiering som strukturmål ytterligare utvidgas och att hänsyn tas till detta vid den kommande strukturfondsreformen.

7.22. Regionkommittén avvisar en radikal reform med "fullständig liberalisering" av marknaden för jordbruksprodukter och betonar uttryckligen dess negativa följder för eftersatta jordbruksområden och regioner på landsbygden som redan nu lider av kraftig avfolkning.

7.23. Regionkommittén anser att det är nödvändigt med ett jordbruksstöd som är differentierat för stordrift och familjejordbruk, för att, även då de finansiella medlen är knappa, tillräckligt löna de för samhället viktiga tjänster som familjejordbruken gör för landsbygdsregionerna, särskilt vad gäller att i unionens 15 medlemsstater och i landsbygdsområdena i länderna i Central- och Östeuropa vidmakthålla kulturlandskapet, bevara naturtillgångarna, erbjuda rekreations- och turistområden samt upprätthålla en lantlig kultur som motvikt till urbaniseringen. En ny reform av GJP, mot bakgrund av en utvidgning mot öst och kommande förhandlingar inom WHO, måste bidra till den ekonomiska, sociala och regionala sammanhållningen i Europeiska unionen.

7.24. Regionkommittén anser att man vid kommande WTO-förhandlingar bl.a. skall lägga vikt vid att "green-box"-anpassat stöd byggs ut. Vid sidan om ekologiska aspekter måste man då också vid utformningen av stödet ta med aspekter som:

- en belöning av jordbruksproduktion som saknar marknad men är av betydelse för samhället och landsbygden;

- åtgärder för att upprätthålla jordbruket i eftersatta regioner, samt;

- den strukturella situationen.

7.25. För att förenkla administrationen och för att minska belastningsrisken anser Regionkommittén det vara motiverat att undersöka om det är möjligt att slå samman djurbidragen till arealbaserade kompensationsersättningar som skulle kunna integreras i arealbidragssystemet. I ett längre perspektiv kvarstår dessutom att undersöka i vilken utsträckning och under vilka förutsättningar det skulle vara lämpligt att använda sig av individanknutna transfereringar som ett jordbrukspolitiskt gemenskapsinstrument.

7.26. Regionkommittén kräver att stödet till bergsregionerna, övriga missgynnade regioner och småregioner - som samtliga uppfyller kriterierna i direktiv 75/268/EEG () - säkras och byggs ut på basis av bindande beslut redan före östutvidgningen. På detta sätt kan man långsiktigt garantera det mångfunktionella jordbruket i de marginaliserade zonerna.

7.27. Regionkommittén framhåller att stödinsatser till de central- och östeuropeiska staternas omstrukturering i riktning mot miljövänlig produktion och utnyttjande och produktion av förnybara energislag skall bedrivas redan före en anslutning.

7.28. Regionkommittén kräver gemenskapsreglering av de rättsområden inom den gemensamma jordbrukspolitiken där sådan krävs för att undvika snedvridning av marknaderna och diskriminering: hälso- och konsumentskydd, djurskydds- och epidemilagstiftning, ursprungsskydd och marknadsföringsregler, yttre skydd.

Bryssel den 16 januari 1997.

Regionkommitténs ordförande

Pasqual MARAGALL i MIRA

() EGT nr L 128, 19.5.1975, s. 1.