Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Meddelande från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén: Klimatförändringar - Att fastställa en gemenskapsstrategi inför konferensen i Kyoto"

(98/C 19/23)

Den 6 oktober 1997 beslutade kommissionen att i enlighet med artikel 198 i EG-fördraget rådfråga Ekonomiska och sociala kommittén om ovannämnda meddelande.

Vid sin 349:e plenarsessionen den 29-30 oktober 1997 (sammanträdet den 29 oktober 1997) godkände Ekonomiska och sociala kommittén utnämningen av Giampaolo Pellarini till huvudföredragande samt antog följande yttrande med 79 röster för, 25 röster emot och 19 nedlagda röster.

1. Bakgrund

1.1. Om världstoppmötet i Rio 1992 var en framgång i den meningen att det ledde till ett ökat medvetande hos världsopinionen samt till åtaganden för att rädda vår planets framtid, så bör den tredje konferensen för de stater som undertecknat konventionen om klimatförändringar, som hålls i Kyoto i december, bli den fas då man juridiskt och praktiskt konsoliderar parternas åtaganden.

1.1.1. Konventionen om klimatförändringar, som undertecknades i Rio och som trädde i kraft den 21 mars 1994, markerar inledningen på ett internationellt samarbete mot en hållbar utveckling. Målsättningen att stabilisera växthusgaskoncentrationerna i atmosfären för att undvika farliga effekter på klimatsystemet () är dock, där den uppnåtts, mer ett resultat av andra faktorer (ekonomisk tillbakagång och en därpå följande minskning av energiförbrukning, nyttjande av kärnkraft, omvandling av elkraftverkens omställning till naturgas, stängning av kolgruvor etc.) än av en konsekvent omställningspolitik.

1.1.2. Inom CFC-sektorn (klorfluorkolföreningar) kan betydande minskningar noteras, tack vare Europeiska unionens banbrytande roll och andra bindande åtaganden i Montrealprotokollet. Detsamma kan dock inte sägas om koldioxidutsläppen. Trots en förbättrad energieffektivitet har totalförbrukningen av energi ökat, och således också utsläppen av denna gas med stor påverkan på växthuseffekten. Ökningen gäller framför allt inom transportsektorn, och en stabilisering av utsläppen på 1990 års nivå har inte kunnat uppnås.

1.2. Mot bakgrund av de otillfredsställande resultaten totalt sett gav parternas första konferens i Berlin i mars 1995 industriländerna (uppräknade i bilaga I i konventionen) mandat att uppställa kvantifierade mål för begränsning och minskning av växthusgasutsläppen efter år 2000 samt att göra dem bindande genom att anta ett protokoll eller något annat juridiskt styrmedel. Ett sådant uppdrag utesluter nya åligganden för de länder som inte inkluderas i bilaga I, och bekräftar att den största kvoten utsläpp härrör från industriländerna (med USA i täten) och att utsläppen per capita i utvecklingsländerna alltjämt är relativt låga.

1.3. Berlin-mandatet stöds av den andra utvärderingsrapporten från den mellanstatliga expertgruppen för klimatutvärdering (IPPC), som publicerades i början av 1996, där man betonade att befintliga data bevisar att människan tydligt påverkar hela klimatsystemet (). Försiktighetsprincipen, som låg till grund såväl för experternas första rapport som för Riokonventionen, får sin bekräftelse än en gång, vilket gör en beslutsam och samlad aktion än mer angelägen för att förhindra framtida skador.

1.4. Så här strax före konferensen i Kyoto där Berlin-mandatet bör omsättas i praktiken, är det dock endast Europeiska unionen som vidtagit konkreta mått och steg för att visa att det går att förverkliga målsättningen att minska tre växthusgaser (CO2, CH4 och N2O) fram till år 2010 med 15 %, med en mellanetapp år 2005 (7,5 %). Samtidigt stöder man sin förhandlingsposition med ett detaljerat arbetsdokument innehållande ekonomiska och tekniska aspekter på de åtgärder som skall vidtas. Länder som Japan, USA och Australien motsätter sig i princip det europeiska ställningstagandet - även om de ännu inte definitivt tagit ställning - och inriktar sig på mycket lägre reduktionsmål eller helt enkelt på en icke-bindande stabilisering. Tanzania, som har gjort sig till språkrör för gruppen med världens 77 fattigaste länder och för Kina, har däremot givit sitt stöd åt de målsättningar till reduktion som EU föreslagit. Samtidigt har de lagt till en målsättning om 35 % för år 2020 och begär att man inför en fond för att finansiera utvecklingsländernas reduktionssträvanden med medel från de länder som nämns i bilaga I (dvs. i-länderna) och som inte uppfyller de förutbestämda kraven.

1.5. Förverkligandet av Europeiska unionens åtaganden är underställda de beslut som kommer att fattas i Kyoto, och utesluter därigenom ett ensidigt initiativ. Detta kan innebära en svaghet i förhandlingarna och kan - om de skulle stranda - leda till handlingsförlamning. Risken är att åtgärder för att förhindra klimatförändringar fortsättningsvis skjuts på framtiden i konkurrenskraftens och globaliseringens namn, vilket har varit fallet under de senaste åren när de politiska besluten inom EU inte levt upp till förväntningarna och principen om en "hållbar utveckling".

2. Allmänna synpunkter

2.1. Det aktuella kommissionsmeddelandet (som är en uppföljning av rådsmötena i mars och juni 1997) skall berömmas för ansträngningen att stärka EU:s förhandlingsposition genom att visa att det går att genomföra en miljövänlig utveckling, och också för det första positiva resultatet när det gäller att tvinga andra viktiga aktörer, som USA och Japan, att officiellt ge sina synpunkter på problemet. Därigenom möjliggörs en mer konkret och stringent diskussion vid konferensen i Kyoto.

2.1.1. Samtidigt kan man notera som ett politiskt svaghetstecken att det inte finns några planer på någon ensidig förpliktelse från EU:s sida, en brist som endast rådet vid sammanträdet den 16 oktober hade kunnat råda bot på. Dessutom finns det något dubbelbottnat i beskrivningen av de uppställda hypoteserna, som sammanför ekologiska och ekonomiska överväganden vilka inte alltid överensstämmer. Detta är ett resultat av att man tvekar att ge sig i kast med den hållbara utveckling som finns införd i Amsterdamfördraget, men som fortfarande befinner sig på principstadiet.

2.1.2. Rådet har bekräftat sin önskan att man i Kyoto antar ett verkningsfullt protokoll med juridiskt bindande målsättningar () samt beklagat frånvaron av konkreta förhandlingserbjudanden - eller otillräckliga sådana - från viktiga industriländer, men man var mycket vag och förtegen angående möjligheten att utarbeta och anta en gemenskapspolicy och vidta nödvändiga gemenskapsåtgärder för att förverkliga de i förväg fastställda målen.

2.2. Om man nu tar forskarnas oro på allvar (och i synnerhet den andra utvärderingsrapporten från IPCC), en oro som stöds av en mängd obestridliga vetenskapliga data, så kräver försiktighetsprincipen snabba och beslutsamma insatser, eftersom kostnaderna för framtida skador riskerar att bli oändligt stora.

2.2.1. När kommissionen understryker att de ekonomiska kalkylerna för omvandlingskostnader inte lockar till alltför beslutsamma åtgärder, eftersom valen ställs i relation till en kortsiktig konkurrenskraft på en global marknad, glömmer man vikten av den stora dokumentation som finns om hur ekonomiskt fördelaktiga många av reduktionsåtgärderna är, vilket kan hjälpa till att stödja de egna förslagen. Kommissionen glömmer också de uppgifter som visar att ju mer man fördröjer omställningsåtgärderna, desto högre blir kostnaderna.

2.3. Globaliseringen skall inte bara gälla finansmarknader och konkurrenskraft utan också riskerna och ansvaret för vår planets framtid. Klimatförändringen är utan tvivel en global utmaning som kräver en omdefiniering av det internationella samarbetet, vars mål inte kan domineras av finansmarknader eller av påtryckningsgrupper.

2.3.1. Mot bakgrund av detta bör man fästa större vikt vid de statistiska uppgifterna rörande utsläpp av växthusgas för tre huvudsektorer: industri, elförsörjning och transport, som otvetydigt visar väsentliga och kraftiga minskningar redan nu för industrin och elförsörjningen men däremot en konstant och anmärkningsvärd ökning av koldioxid för transportsektorn.

2.4. Mot den bakgrunden och med en förväntan att konferensen i Kyoto ska leda till konkreta åtaganden, kommer fördelningen av kostnaderna för en nödvändig omställning att noga avvägas. Dessa faller främst på industriländerna, vilka står för den högsta procenten utsläpp och dessutom är tekniskt rustade att anta utmaningen samt att sprida de tekniska framstegen. Europa kan föregå med gott exempel i detta sammanhang genom att visa upp ett gemensamt ekonomiskt-politiskt bygge, med hållbar utveckling som en av byggstenarna.

2.5. När kommissionen illustrerar de åtgärder som redan vidtagits på gemenskapsnivå samt de aktuella förslag som kommittén uttalar sig om vid samma plenarsession (Klaus Schmitz yttrande om beskattning av energiprodukter och Klaus Boisserées yttrande om klimatförändringens energidimension) presenterar man samtidigt en rad val inför framtiden och erbjuder de andra industriländerna en gemensam plattform.

2.6. Denna plattform kan bidra till att göra Kyoto till en framgång genom att motsätta sig de begränsade reduktionsmål som man tycks ha i USA och Japan. Endast en verkningsfull och sammanhållen insats från industriländernas sida kan bana väg för ett större engagemang från utvecklingsländerna, vilkas energiförbrukning oundvikligen kommer att öka. De avtal mellan i-länderna och utvecklingsländerna om handel med utsläppstillstånd och en gemensam tillämpning (emissions trade och joint implementation), som USA vill underställa förhandlingarna i Kyoto, utgör en senare etapp som bara kan förverkligas om i-länderna samstämmigt vidtar åtgärder för att minska utsläppen, inom ramen för den egna ekonomiska utvecklingen.

3. Slutsatser

3.1. Kommittén, som är övertygad om att EU:s förhandlingsposition kan bidra till att göra Kyoto-konferensen framgångsrik, välkomnar kommissionens meddelande men förbehåller sig rätten att uttala sig och utvärdera de konkreta åtgärdsförslagen och deras fördelning inom EU, när resultaten från konferensen i december föreligger.

Bryssel den 29 oktober 1997.

Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande

Tom JENKINS

() Artikel 2 i Riokonventionen: "Stabilization of greenhouse gas concentrations in the atmosphere at a level that would prevent dangerous anthropogenic interference with the climate system."

() IPCC Second Assessment Report: "The balance of evidence suggests a discernible human influence on global climate."

() Konklusionerna från miljöministrarnas rådsmöte den 16 oktober.