Förslag till RÅDETS BESLUT om den ståndpunkt som ska intas på Europeiska unionens vägnar i Internationella sjöfartsorganisationen (IMO) i fråga om antagandet av vissa koder med tillhörande ändringar av konventioner /* COM/2013/0208 final - 2013/0111 (NLE) */





MOTIVERING 1. BAKGRUND TILL FÖRSLAGET Föreliggande kommissionsförslag avser fastställandet av unionens ståndpunkt i olika IMO-organ i samband med följande: (a) Antagandet av en genomförandekod för IMO-instrument (nedan kallad III-koden). (b) Antagandet av en IMO-kod för erkända organisationer (nedan kallad RO-koden). (c) Antagandet av ändringar av vissa internationella konventioner. (d) Godkännandet av dessa ändringar i enlighet med respektive bestämmelser i de berörda konventionerna. 1.1. III-koden Utkastet till III-koden har som mål att öka sjösäkerheten i hela världen och förbättra skyddet av den marina miljön och bistå stater i genomförandet av följande handlingar: · Den internationella konventionen om säkerheten för människoliv till sjöss, 1974, i dess ändrade lydelse (Solas 1974) och 1988 års protokoll till denna. · Den internationella konventionen till förhindrande av förorening från fartyg, 1973, ändrad genom de därtill hörande protokollen från 1978 och 1997, i dess ändrade lydelse (Marpol 73/78). · Konventionen om internationella regler till förhindrande av kollisioner till sjöss, 1972, i dess ändrade lydelse (Colreg 1972). · Internationella lastlinjekonventionen, 1966 (LL 1966) och 1988 års protokoll till denna. · Den internationella konventionen angående normer för sjöfolks utbildning, certifiering och vakthållning, 1978, i dess ändrade lydelse (STCW). · Den internationella konventionen om skeppsmätning, 1969 (Tonnage 1969). Koden innehåller både obligatoriska bestämmelser och rekommendationer som gäller de aspekter som anses nödvändiga för en avtalsslutande part för att ge full verkan åt bestämmelserna i tillämpliga internationella instrument som koden är avtalsslutande part i. De områden som omfattas är följande: · När det gäller flaggstater, kuststater eller hamnstater: Allmänna bestämmelser om genomförandestrategi, tillämpningsområde, inledande åtgärder, överföring av information, registerhållning och förbättringar. · När det gäller flaggstater: Genomförande, delegering av befogenheter, verkställighet, flaggstatsinspektörer, utredningar, utvärderingar och översyner av flaggstaterna. · När det gäller kuststater: Genomförande, verkställighet, utvärdering och översyn. · När det gäller hamnstater: Genomförande, verkställighet, utvärdering och översyn. 1.2. RO-koden Utkastet till RO-koden syftar till att ge flaggstaterna en standard för bedömning och godkännande av erkända organisationer samt mekanismer för en konsekvent, effektiv och ändamålsenlig tillsyn av erkända organisationer, och att klargöra ansvaret för de organisationer som är godkända som erkända organisationer och omfattningen av detta godkännande. Detta gäller följande instrument: · 1974 års internationella konvention om säkerheten för människoliv till sjöss, i dess ändrade lydelse (Solas 1974). · 1978 års protokoll till den internationella konvention till förhindrande av förorening från fartyg, 1973. · 1988 års protokoll till internationella lastlinjekonventionen, 1966. Koden gäller alla organisationer som övervägs för erkännande eller som erkänns som en flaggstat för att, på dess vägnar, genomföra föreskriven certifiering och tjänster enligt bindande IMO-instrument och nationell lagstiftning, och för samtliga flaggstater som har för avsikt att bevilja det erkännandet. Koden innehåller obligatoriska bestämmelser när det gäller delegering av behörighet och överföring av information och fastställer följande: · De obligatoriska krav som en organisation ska uppfylla för att erkännas som en flaggstat. · De obligatoriska krav som en erkänd organisation ska uppfylla när de utför föreskriven certifiering och tjänster på uppdrag av dess behöriga flaggstater. · De obligatoriska krav som flaggstaterna bör följa vid bemyndigande av en erkänd organisation. · Riktlinjer för flaggstatstillsyn av erkända organisationer. 1.3. Antagande av koderna 1.3.1. Antagande av III-koden III-koden godkändes av IMO:s kommitté för skydd av den marina miljön vid dess 64:e sammanträde (MEPC 64, oktober 2012) och av Internationella sjöfartsorganisationens utskott för sjöfartens säkerhet vid organisationens 91:a sammanträde (MSC 91, november 2012) och den förväntas bli antagen på det 28:e IMO-sammanträdet i december 2013. 1.3.2. Antagande av RO-koden RO-koden har nu blivit godkänd av IMO:s kommitté för skydd av den marina miljön vid dess 64:e sammanträde (oktober 2012) och av Internationella sjöfartsorganisationens utskott för sjöfartens säkerhet vid organisationens 91:a sammanträde (november 2012), och den förväntas bli antagen av dessa kommittéer i maj och juni 2013, vid deras 65:e respektive 92:a sammanträde. 1.4. Ändring av gällande internationella konventioner 1.4.1. Antagande av ändringsförslag om III-koden IMO:s kommitté för skydd av den marina miljön godkände vid kommitténs 64:e sammanträde ändringar av protokollen från 1978 och 1997 om Marpol-konventionen i syfte att göra III-koden obligatorisk, tillsammans med ett kombinerat system för kontroll av flaggstaterna. Kommittén förväntas anta dessa ändringar vid sitt 66:e sammanträde 2014. IMO:s sjösäkerhetskommitté godkände vid kommitténs 91:a sammanträde ändringar av Solas-konventionen och protokollet från 1988 rörande lastlinjekonventionen, i syfte att göra III-koden obligatorisk, tillsammans med ett åtföljande system för kontroll av flaggstaterna. Vid sitt 92:a sammanträde, som ska äga rum i juni 2013, förväntas kommittén godkänna ändringarna i STCW-konventionen i samma syfte. Kommittén förväntas anta de ändringar som avses i detta stycke vid sitt 93:e sammanträde, år 2014. IMO:s sjösäkerhetskommitté godkände vid kommitténs 91:a sammanträde ändringar av lastlinjekonventionen, Colregkonventionen och konventionen om skeppsmätning i syfte att göra denna kod obligatorisk, tillsammans med ett åtföljande system för kontroll av flaggstaterna, för övervägande och antagande vid det tjugoåttonde sammanträdet. 1.4.2. Antagande av ändringsförslag om RO-koden IMO:s kommitté för skydd av den marina miljön godkände vid kommitténs 64:e sammanträde ändringar av 1978 års protokoll avseende Marpol-konventionen i syfte att göra RO-koden obligatorisk. Kommittén förväntas anta dessa ändringar vid sitt 65:e sammanträde, som planeras att hållas i maj 2013. IMO:s sjösäkerhetskommitté godkände vid kommitténs 91:a sammanträde ändringar av Solas-konventionen och protokollet från 1988 rörande lastlinjekonventionen, i syfte att göra RO-koden obligatorisk. Kommittén förväntas anta dessa ändringar vid sitt 92:a sammanträde. 1.4.3. Godkännande och ikraftträdande. Reservationer. När de godkänts och antagits av den behöriga IMO-kommittén eller av församlingen, om så är lämpligt, kommer ändringarna av ovannämnda konventioner att läggas fram för respektive avtalsslutande parter så att de kan uttrycka sitt samtycke till att bli bundna av de nämnda ändringarna, antingen underförstått eller uttryckligen, i enlighet med de relevanta bestämmelserna i varje konvention. Inga av ovannämnda konventioner innehåller klausuler som undantar formuleringen av reservationer vad gäller ändringar. 1.4.4. Sammanfattande tabell En sammanfattande tabell av de händelser som beskrivs för enkelhetens skull i föregående underavsnitt presenteras nedan Kod eller konvention || Godkännande || Förväntat antagande || Typ av godkännande || Omlopp || Förväntat godkännande || Ändringarnas förväntade ikraftträdande III-kod || MEPC[1]64, oktober 2012 MSC[2]91, november 2012 || IMO:s 28:e sammanträde, december 2013 || -/- || -/- || -/- || -/- Lastlinjekonventionen 1966 (III-kod) || MSC91, november 2012 || IMO:s 28:e sammanträde, december 2013 || Enhälligt och tyst, eller || 3 år || 1/1/2017 || 1/1/2018[3] med två tredjedelars majoritet och uttryckligt || Baserat på att tillräckligt många uttryckliga godkännanden uppnåtts || || Senast 12 månader efter det att antalet uttryckliga godkännanden har mottagits Konventionen om skeppsmätning 1969, (III-kod) || MSC91, november 2012 || IMO:s 28:e sammanträde, december 2013 || Enhälligt och tyst, eller || 2 år || 1/1/2016 || 1/1/2017[4] med två tredjedelars majoritet och uttryckligt || Baserat på att tillräckligt många uttryckliga godkännanden uppnåtts || || Senast 12 månader efter det att antalet uttryckliga godkännanden har mottagits Kollisionsregler (III-kod) || MSC91, november 2012 || IMO:s 28:e sammanträde, december 2013 || Två tredjedelars majoritet Tyst || 18 månader || 1/7/2015 || 1/1/2016 RO-kod || MEPC64, oktober 2012 MSC91, november 2012 || MEPC65, maj 2013 MSC92, juni 2013 || -/- || -/- || -/- || -/- Marpol-protokollet ’78 (RO-kod) || MEPC64, oktober 2012 || MEPC65, maj 2013 || Två tredjedelars majoritet Tyst || ≥ 10 månader || 1/4/2014 || 1/10/2014 Solas-konventionen och lastlinje-protokollet ’88. (RO-kod) || MSC91, november 2012 || MSC92, juni 2013 || Två tredjedelars majoritet Tyst || ≥1 år || 1/7/2014 || 1/1/2015 Marpol- protokollet 78/ 97 (III-kod) || MEPC64, oktober 2012 || MEPC66, mars 2014 || Två tredjedelars majoritet Tyst || ≥ 10 månader || 1/2/2015[5] || 1/8/2015[6] Solas-konventionen och lastlinjeprotokollet ’88. (III-kod) || MSC91, november 2012 || MSC93, maj 2014 || Två tredjedelars majoritet Tyst || ≥1 år || 1/7/2015 || 1/1/2016 STCW-konventionen och del A i STCW-koden, (III-kod) || MSC92, juni 2013 || MSC93, maj 2014 || Två tredjedelars majoritet Tyst || ≥1 år || 1/7/2015 || 1/1/2016 1.5. Relevant EU-lagstiftning 1.5.1. Direktiv 2009/15/EG Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/15/EG om gemensamma regler och standarder för organisationer som utför inspektioner och utövar tillsyn av fartyg och för sjöfartsadministrationernas verksamhet i förbindelse därmed[7] (nedan kallat direktivet) upphävde och ersatte delvis rådets direktiv 94/57/EG av den 22 november 1994 om gemensamma regler och standarder för organisationer som utövar tillsyn av fartyg och för sjöfartsadministrationernas verksamhet i förbindelse därmed[8]. Direktivet reglerar förhållandet mellan medlemsstaterna och de erkända organisationer som de har bemyndigat att utföra föreskrivna uppgifter på deras vägnar. 1.5.2. Förordning 391/2009 Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 391/2009 om gemensamma regler och standarder för organisationer som utför inspektioner och utövar tillsyn av fartyg[9] (nedan kallad förordningen) ändrade och ersatte det system som redan fastställs i rådets direktiv 94/57/EG för erkännande och bedömning av klassificeringssällskap. Förordningen innehåller ett antal kriterier och skyldigheter som en organisation måste uppfylla för att erhålla och därefter bibehålla sitt EU-erkännande. Dessa krav avser både föreskriven verksamhet och klassificeringsverksamhet och fastställs[10] i artiklarna 8.4, 9, 10 och 11 samt i bilaga I till förordningen. Kraven i förordningen har det särskilda målet att öka säkerheten på och förhindra förorening från fartyg i klassen av erkända organisationer[11]. De är allmänt formulerade och gör ingen skillnad på grundval av flagg. Förordningen styr också beviljandet och återkallelsen av EU-erkännande, innehåller bestämmelser om regelbunden utvärdering av RO av kommissionen, och fastställer ett system med sanktioner vid bristande efterlevnad. 1.5.3. Direktiv 2009/21/EG Direktiv 2009/21/EG om fullgörande av flaggstatsförpliktelser[12], som också tillhörde det tredje sjösäkerhetspaketet, fastställer ett antal skyldigheter för medlemsstaterna som flaggstater. Dessa omfattar i synnerhet en skyldighet för medlemsstaterna att vidta de åtgärder som krävs för en IMO-revision av deras förvaltning som ska genomföras minst vart sjunde år. Denna bestämmelse ska upphöra att gälla ”senast den 17 juni 2017 eller, så snart som IMO:s obligatoriska revisionsprogram för medlemsstater har trätt i kraft, vid en tidigare tidpunkt som ska fastställas av kommissionen i enlighet med det föreskrivande förfarande som avses i artikel 10.2”. 1.5.4. Direktiv 2008/106/EG Direktiv 2008/106/EG om minimikrav på utbildning för sjöfolk[13] fastställer bland annat minimikrav på utbildning för sjöfolk i EU, baserade på de utbildningsnormer som ingår i STCW-konventionen och åtföljande STCW-riktlinjer samt bestämmelser om minsta viloperiod för vaktgående personal i enlighet med den konventionen. Direktiv 2008/106/EG innehåller också en rad särskilda skyldigheter för medlemsstaterna som flagg- och hamnstater, t.ex.: a) förfaranden och gemensamma kriterier för medlemsstaternas erkännande av certifikat utfärdade av tredjeländer, grundat på utbildnings- och certifieringskraven i STCW-konventionen, b) kriterier avseende inspektion av sjöfartsinstitut, utbildningsprogram och kurser, c) bestämmelser för inspektion av fartyg genom hamnmyndigheter och hamnstatskontroll, d) bestämmelser för verkställigheten av medlemsstaterna, inbegripet förebyggande av bedrägliga förfaranden och ett system med påföljder. 1.6. EU-behörighet Mot bakgrund av den ovannämnda relevanta EU-lagstiftningen anser kommissionen att antagandet av utkastet till III-koden och RO-koden samt ändringarna av de konventioner som avses i avsnitt 1.1 och 1.2 ovan omfattas av EU:s exklusiva befogenhet som unionen har förvärvat i enlighet med artikel 3.2 i EUF-fördraget i den mån antagandet av de internationella instrumenten som står på spel kan påverka de gemensamma reglerna eller ändra deras räckvidd. I detta sammanhang gäller följande: 1. Utkastet till III-koden är tänkt att ersätta resolution A.973(24) som omfattar den befintliga koden för genomförande av obligatoriska IMO-instrument, som i sin tur ersätter IMO-församlingens resolution A.847(20) som medlemsstaterna är skyldiga att tillämpa enligt artikel 3.1 i direktiv 2009/15/EG. 2. Frågan om RO-koden regleras uttömmande genom ovannämnda direktiv och genom förordning (EG) nr 391/2009, antingen direkt eller genom hänvisning till flera IMO-resolutioner. 3. I första stycket i artikel 7.2 i direktiv 2009/15/EG står följande: ”När nya instrument eller protokoll till de internationella konventioner som avses i artikel 2 d antas ska rådet, på förslag av kommissionen samt med hänsyn till medlemsstaternas parlamentariska förfaranden och relevanta förfaranden inom IMO, besluta om närmare arrangemang för ratificering av dessa nya instrument eller protokoll, och samtidigt säkerställa att de tillämpas enhetligt och samtidigt i medlemsstaterna.” 4. Termen ”internationella konventioner” definieras både i direktiv 2009/15/EG (artikel 2 d) och i förordning (EG) nr 391/2009 (artikel 2 b) så att den omfattar Solas-, Marpol- och lastlinjekonventionerna med tillhörande protokoll och ändringar och därmed förknippade koder med obligatorisk tillämpning, i uppdaterad version. 5. De skyldigheter som åligger medlemsstaterna som flagg- och hamnstater enligt STCW-konventionen beskrivs uttömmande i direktiv 2008/106/EG. I enlighet med en väl konsoliderad rättspraxis, även om unionen är inte medlem i IMO, är medlemsstaterna inte behöriga att göra åtaganden som kan påverka EU-bestämmelser som antagits för att uppnå målen i fördragen, såvida de inte har fått tillstånd till detta genom ett rådsbeslut på förslag av kommissionen. Behovet av bemyndigande bör därför utvidgas till sådana skyldigheter, oavsett föremålet för de berörda internationella instrumenten. 1.7. Konfliktområden mellan utkastet till IMO-koder och EU-lagstiftningen Kommissionen anser att koderna är förenliga med EU-lagstiftningen, med undantag för följande områden: 1.7.1. Utkast till III-koden 1.7.1.1. Klasscertifikat och föreskrivna certifikat I avsnitt 16, del 2 i koden anges en minimiförteckning över resurser och processer som flaggstaterna måste inrätta för att förvalta ett program för säkerhet och miljöskydd. Enligt punkt 1 i detta avsnitt måste förteckningen omfatta administrativa instruktioner för genomförande av tillämpliga internationella regler och föreskrifter samt utarbetande och spridning av nödvändiga nationella tolkningsföreskrifter, inbegripet intyg utfärdat av ett klassificeringssällskap, som erkänns av flaggstaten i enlighet med bestämmelserna i Solas regel XI-1/1, och vars intyg krävs av flaggstaten för att visa överensstämmelse med strukturella, mekaniska, elektriska och/eller andra krav i en internationell konvention som flaggstaten är part eller krav på flaggstatens nationella bestämmelser. Förordning (EG) nr 391/2009 och direktiv 2009/15/EG definierar två typer av certifikat som kan utfärdas av klassificeringssällskap – ”föreskrivna certifikat” – som är certifikat som är utfärdade av en flaggstat eller på dess vägnar i enlighet med internationella konventioner och ”klasscertifikat” som är av en erkänd organisation utfärdade dokument som intygar ett fartygs lämplighet för en viss användning eller tjänst i enlighet med de regler och förfaranden som har fastställts och offentliggjorts av den erkända organisationen. I motsats till dessa bestämmelser förefaller avsnitt 16 i utkastet till III-koden avse alla certifikat utfärdade av klassificeringssällskap som krävs av flaggstaten och följaktligen måste de uppfylla de administrativa instruktioner som tillhandahålls av den staten. Detta ska också förstås som en hänvisning till vad som i EU räknas som klassuppgifter och klasscertifikat, särskilt de som krävs som bevis för överensstämmelse med Solas kap. II-I, del A-1, förordn. 3-1[14], som förblir handlingar av de erkända organisationerna och som därför inte kan åtnjuta skydd till följd av en stats handlingar. Det finns därför en risk för att kraven i ovannämnda förordning vad gäller klassificeringsuppgifter och certifikat, eller åtgärder som vidtas för att säkerställa genomförandet av dessa krav, otillbörligt överklagas av tredjeländer eller av erkända organisationer som själva grundas på olika administrativa instruktioner som härrör från dessa stater. 1.7.1.2. Bemyndigande av erkända organisationer Enligt inledningen till avsnitt 18, del 2 i utkastet till III-koden måste en flaggstat som bemyndigar en erkänd organisation att agera på dess vägnar, med avseende på fartyg som har rätt att föra dess flagg, när det gäller att genomföra besiktningar och revisioner, inspektioner och utfärdande av certifikat och dokument, märkning av fartyg och annat föreskrivet arbete enligt konventionerna av den organisation eller enligt sin nationella lagstiftning, reglera bemyndigandena i enlighet med de tillämpliga kraven i internationella bindande instrument. I enlighet med förordning (EG) nr 391/2009 ska erkännande ges på EU-nivå och det erkända klassificeringssällskapet, efter ett sådant erkännande, kan uppfylla både föreskrivna uppgifter och klassificeringsuppgifter i EU. Erkännandet ska dessutom ges för klassificeringssällskapets världsomspännande verksamhet. Förteckningen över minimikriterier och -skyldigheter som föreskrivs i förordningen (varav många är av strukturell karaktär) berör hela organisationens verksamhet, oberoende av flagg. Ovannämnda begränsning i utkastet till III-koden av flaggstatens kapacitet att reglera organisationens verksamhet, endast vad gäller fartyg som för dess egen flagg, kan anses stå i strid med den uppsättning kriterier som tillämpats på EU-nivå som ett oeftergivligt krav för utfärdande och upprätthållande av erkännande. Man måste dock notera att erkännande tillhandahålls av kommissionen, medan medlemsstaterna endast kan bemyndiga organisationer som erkänns på EU-nivå. 1.7.1.3. Särskilda krav Avsnitt 18 i utkastet till III-koden verkar ge en uttömmande förteckning över områden där stater kan ingripa i en erkänd organisations verksamhet i syfte att säkerställa överensstämmelse med vissa standarder. Även om dessa krav är formulerade på ett allmänt sätt täcker de inte alla de minimikriterier och -skyldigheter som tillhandahålls i förordningen – såsom kriterium B.5 (Immateriell äganderätt) eller skyldigheter i fråga om harmonisering av klassificeringsregler och ömsesidigt erkännande enligt artikel 10.1 i förordningen eller som följer av medlemsstaternas skyldigheter som fastställs i direktiv 2009/15/EG – t.ex. ekonomiskt ansvar enligt artikel 5.2 b. Det framgår dock av själva kodens karaktär och dess tillämpningsområde som anges i avsnitt 6 (koden omfattar de aspekter som är nödvändiga för en fördragsslutande regering eller part att till fullo genomföra bestämmelserna i tillämpliga internationella instrument som den är en fördragsslutande regering eller part i att, utom om ett uttryckligt förbud formuleras, dess bestämmelser måste tolkas som krav på att införa minimistandarder som de enskilda staterna kan utarbeta och förbättra, vilket är den avsikt som uttrycks i skäl 4 i förordning nr 391/2009. 1.7.1.4. Tillämpning av klassificeringsregler Enligt avsnitt 19, del 2 i utkastet till III-koden får ingen flaggstat ge mandat åt dess erkända organisationer i fråga om fartyg, förutom de som har rätt att föra dess flagg, alla krav som gäller deras klassificeringsregler, krav, förfaranden eller genomförande av andra föreskrivna certifieringsförfaranden utöver kraven i konventionen och de obligatoriska instrumenten i denna organisation. Följaktligen kommer flaggstaten inte att kunna ålägga klassificeringssällskap som medlemsstaterna godkänner, krav som går utöver vad som föreskrivs i konventionerna och IMO:s bindande instrument, utom för de fartyg som för deras flagg. Däremot får en flaggstat införa sådana krav som är förenliga med IMO:s konvention eller andra bindande IMO-instrument, inklusive själva III- och RO-koderna. Såsom framgår av föregående underavsnitt finns det ett antal krav som ingår i ovannämnda förordning och direktiv som inte omfattas av denna bestämmelse. Precedensfallen i utarbetandet av koderna har dessutom visat att vissa av dessa krav tenderar att uppfattas av ett antal stater som att de inkräktar på deras suveränitet. Den uppfattningen är emellertid ogrundad, av följande skäl: · Klassificeringssällskapen förblir fria att fastställa sina egna regler och förfaranden som de finner bäst, under förutsättning att de uppfyller de målbaserade standarder som fastställts av IMO. De antar ovannämnda regler och förfaranden enligt sin egen exklusiva befogenhet. · Av detta följer att klassificeringsundersökningar som utförts och klassificeringscertifikat som levereras för att fastställa och därefter intyga överensstämmelse med nämnda regler och förfaranden är verksamhet av rent privat karaktär och därför varken handlingar från någon stat eller handlingar som utförs på någon stats vägnar. · Klassificeringsuppgifternas och -certifieringens privata karaktär är ett faktum som inte påverkas av att de ingår i definitionen av föreskriven certifiering och föreskrivna tjänster. Denna privata karaktär ändras heller inte av det faktum att det i Solas kap. II-I, del A-1, förordn. 3-1 krävs att de fördragsslutande parterna säkerställer att fartyg som för deras flagg uppfyller de strukturella, mekaniska och elektriska krav som ett klassificeringssällskap ställer. Såsom framgår av ordalydelsen av denna bestämmelse ska de förbli krav från klassificeringssällskapet och inte från den erkännande staten. · Varje klassificeringssällskap är fri att välja om det vill ingå erkännandeavtal med flaggstater, och därmed att godkänna eller avvisa de villkor som fastställs av dessa stater, som villkor för erkännande, med beaktande av ovannämnda klassificeringsregler och förfaranden. · Det åligger följaktligen varje erkänd organisation att se till att de skyldigheter som man kommer överens om med olika flaggstater är kompatibla med varandra. Även om det är fullt möjligt att de villkor för erkännande beträffande klassificeringsuppgifter och certifiering som fastställs av olika stater kan vara oförenliga med varandra, innebär detta i inga fall en konflikt av suveräna rättigheter och får inte några andra konsekvenser än att en organisation inte kan få erkännande från alla eller en del av dessa stater samtidigt. Erfarenheterna av tidigare maritima katastrofer, t.ex. olyckorna ”Erika” och ”Prestige”, då båda fartygen förde (dåvarande) tredjeländers flagg, men var klassificerade av organisationer som var erkända i EU, visar i vilken utsträckning sjösäkerheten och skyddet av miljön i Europa är beroende av ett gott arbete för EU-erkända klassificeringssällskap, både för föreskrivna områden och klassificeringsområden, och oberoende av flagg. Unionen kan inte bortse från detta behov, eftersom det annars skulle bli motsägelsefullt att organisationer som har rätt att certifiera EU-fartygs säkerhet, och som därmed får fritt tillträde till en marknad som har hög kvalitet och omfattande storlek, medan det emellertid skulle vara tillåtet att sänka standarderna vid certifiering av fartyg som för tredjeländers flagg och som kan utgöra ett hot mot legitima, avgörande unionsintressen som säkerhet och skydd av miljön. Detta är skälet till att förordning nr 391/2009, vilket framgår av förordningens artiklar 1 och 4 jämförd med skäl 13, kräver efterlevnad av lämpliga kriterier och skyldigheter av systemisk natur, avseende både klassificeringsuppgifter och föreskrivna uppgifter och som inte gör någon skillnad på grundval av fartygets flagg, som en ovillkorlig förutsättning för att en organisation ska erkännas på EU-nivå och därefter bibehålla det erkännandet. 1.7.2. Utkast till RO-koden 1.7.2.1. Klasscertifikat och föreskrivna certifikat Enligt avsnitt 1.3 i del II i RO-koden innebär föreskriven certifiering och föreskrivna tjänster intyg som utfärdats, och tjänster som tillhandahålls, i enlighet med lagar, regler och föreskrifter som fastställs av regeringen i en suverän stat. Detta inbegriper planöversyn, undersökning och/eller granskning som leder till utfärdande av eller stöd för utfärdandet av ett certifikat av en flaggstat eller på dess vägnar, som bevis på överensstämmelse med kraven i en internationell konvention eller nationell lagstiftning. Detta innefattar certifikat som utfärdats av en organisation som erkänts av flaggstaten i enlighet med bestämmelserna i Solas-förordning XI-1/1 och som kan innehålla uppvisad efterlevnad av de strukturella, mekaniska och elektriska kraven i RO i enlighet med avtalsvillkoren för dess erkännande med flaggstaten. Med hänsyn till definitionerna av ”föreskrivet certifikat” och ”klasscertifikat” enligt EU-lagstiftningen, är de överväganden som görs längre upp i underavsnitten 1.7.1.1 till 1.7.1.4 för utkastet till III-koden även tillämpliga för utkastet till RO-koden. 1.7.2.2. Samarbete mellan erkända organisationer I punkterna 3.9.3.1 och 3.9.3.2 i del II i utkastet till RO-koden föreskrivs en mekanism för samarbete mellan erkända organisationer, men enligt den ram som upprättats av flaggstaten. Samarbete mellan erkända organisationer regleras genom artikel 10.1 i förordning (EG) nr 391/2009, och gäller klassificeringsuppgifter och intyg utan åtskillnad på grundval av flagg. I motsats till dessa bestämmelser i EU-lagstiftningen tycks punkterna 3.9.3.1 och 3.9.3.2 i del II i utkastet till RO-koden skapa vissa begränsningar i samarbetet mellan erkända organisationer, i den meningen att medlemsstaternas genomförande av koden skulle innebära att a) ömsesidigt erkännande endast skulle vara möjligt om en ram för detta ändamål finns inom varje medlemsstat för de fartyg som för dess flagg och b) effekterna av denna ram inte kan gå utöver gränserna för flottan som seglar under varje medlemsstats flagg. Förordning nr 391/2009 är direkt tillämplig i alla medlemsstater och uppfyller därför villkor a). Men av de skäl som beskrivs i avsnitt 1.7.1.3 och 1.7.1.4 går ramen för samarbete som inrättas genom förordning nr 391/2009 utöver gränserna för flottan som seglar under varje medlemsstats flagg och följaktligen är de inte förenliga med villkor b) och står därför i strid med punkterna 3.9.3.1 och 3.9.3.2 i del II till utkastet till RO-koden. 1.7.2.3. Tillämpning av klassificeringsregler Eftersom bestämmelserna i punkt 3.9.3.3 i del II i utkastet till RO-koden är identiska med de som finns i avsnitt 19, del 2 i utkastet till III-koden är de överväganden som gjorts i underavsnitt 1.7.1.4 också tillämpliga för dessa bestämmelser. 1.7.2.4. Bemyndigande av erkända organisationer Enligt punkt 8.1.1 i del II i utkastet till RO-koden får en flaggstat bemyndiga en RO att agera på dess vägnar vid föreskriven certifiering och föreskrivna tjänster och fastställande av antal ton endast för fartyg med rätt att föra deras flagg i enlighet med dessa konventioner. Sådana bemyndiganden får inte kräva att RO genomför åtgärder som påverkar rättigheterna för en annan flaggstat. Denna bestämmelse bör analyseras i samband med definitionen av ”föreskriven certifiering och föreskrivna tjänster” för att se om utvidgningen av flaggstatskraven över klasscertifikat och minimiförteckningen över kriterier som måste uppfyllas av en organisation för att erkännas på EU-nivå kan medföra ifrågasättande av andra flaggstaters befogenheter. I detta hänseende gäller de överväganden som gjorts i avsnitten 1.7.1.3 och 1.7.1.4 även här. 1.8. IMO-revisionen Genom de planerade ändringarna av de diskuterade internationella konventionerna inrättas också en obligatorisk IMO-revision som definieras som IMO-medlemsstaternas revisionsordning som fastställs av organisationen, och med beaktande av de riktlinjer som utarbetats av organisationen, som är avsedd att säkerställa ett konsekvent och effektivt genomförande av organisationens instrument och för att bistå stater med att förbättra deras kapacitet och övergripande prestanda i detta avseende. I enlighet med de ändringar som föreslås kommer medlemsstaterna att bli föremål för dessa revisioner med jämna mellanrum. Enligt definitionen ska revisionen ta hänsyn till efterlevnaden av IMO:s instrument och den ska grundas på en övergripande tidsplan som utvecklats av organisationens generalsekreterare med beaktande av de riktlinjer som utarbetats. I princip kommer således en obligatorisk IMO-revision också att bedöma uppfyllandet av de internationella konventionerna såsom de definieras i förordning (EG) nr 391/2009 och direktiv 2009/15/EG, inklusive III-koden och RO-koden. I detta sammanhang är det nödvändigt att undersöka om det kan uppstå en situation av oförenlighet mellan medlemsstaternas internationella förpliktelser och de bestämmelser som åligger dem enligt EU:s lagstiftning. Analysen i avsnitten 1.7.1 och 1.7.2 visar att det finns ett antal områden där utkastet till III- och RO-koderna står i strid med tillämplig EU-lagstiftning och att det därför är nödvändigt att säkerställa att de skyldigheter som åligger dem enligt de internationella konventionerna om sjösäkerhet, och mot vilka de kommer att granskas av IMO, är förenliga med deras skyldigheter på EU-nivå. 1.9. Direktiv 2008/106/EG Utan att det påverkar tillämpningen av övervägandena i avsnitten 1.6 till 1.8 har inga konfliktområden konstaterats mellan utkasten till koderna och direktiv 2008/106/EG. 1.10. Slutsats Mot bakgrund av ovanstående kan medlemsstaterna bara ge sitt samtycke till att bindas av III- och RO-koderna om de nödvändiga skyddsmekanismer vidtas för att säkerställa att (a) den fulla verkan av förordning nr 391/2009 och direktiv 2009/15/EG samt unionens förmåga att fortsätta att utveckla sådana regelverk, och (b) kommissionens kapacitet att bevilja erkännande endast till de organisationer som uppfyller de kriterier och skyldigheter som fastställs i förordning nr 391/2009, och att återkalla sitt erkännande av dem som inte gör det, har bevarats fullt ut. För att skydda uppnåendet av målen för nämnda direktiv och förordning anser kommissionen att medlemsstaterna bör göra en uttrycklig reservation i förhållande till sina skyldigheter enligt EU:s lagstiftning när de lämnar sitt samtycke till att bli bundna av koderna och att lämna in sina sjöfartsadministrationer till IMO:s obligatoriska revisionsprogram för medlemsstaterna. När det gäller de frågor som diskuteras under avsnitt 1.7.1.3 borde det räcka för medlemsstaterna att klargöra, när de lämnar sitt samtycke till att bli bundna av koderna, att de tolkar de berörda bestämmelserna på ett visst sätt, exempelvis som att de endast tillhandahåller ett antal minimikrav som inte hindrar flaggstaterna från att införa andra krav på erkända organisationer. Slutligen bör medlemsstaternas skyldighet att genomgå en IMO-revision i enlighet med artikel 7 i direktiv 2009/21/EG även ses mot bakgrund av de skyldigheter som åligger dem på internationell nivå och EU-nivå. Därför måste alla IMO-revisioner verifiera överensstämmelsen endast med de bestämmelser i de internationella konventionerna som medlemsstaterna har godkänt. 2013/0111 (NLE) Förslag till RÅDETS BESLUT om den ståndpunkt som ska intas på Europeiska unionens vägnar i Internationella sjöfartsorganisationen (IMO) i fråga om antagandet av vissa koder med tillhörande ändringar av konventioner EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA BESLUT med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 100.2 jämförd med artikel 218.9, med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, och av följande skäl: (1) Genomförandekoden för IMO-instrument har nu blivit godkänd av IMO:s kommitté för skydd av den marina miljön vid kommitténs 64:e sammanträde (MEPC 64, oktober 2012) och av IMO:s sjösäkerhetskommitté vid kommitténs 91:a sammanträde (MSC 91, november 2012) och IMO förväntas anta III-koden vid sin 28:e församling i december 2013. (2) En IMO-kod för erkända organisationer (RO-kod) är nu godkänd av IMO MEPC 64 och IMO MSC 91 och dessa kommittéer förväntas anta RO-koden i maj och juni 2013 vid deras 65:e respektive 92:a möte. (3) I syfte att göra III-koden obligatorisk godkände IMO MSC 91 ändringarna av den internationella lastlinjekonventionen, 1966 (nedan kallad lastlinjekonventionen), de internationella reglerna till förhindrande av kollisioner till sjöss, 1972, och den internationella konventionen om skeppsmätning, 1969, tillsammans med ett åtföljande system för kontroll av flaggstaterna, för övervägande och antagande av IMO:s 28:e församling. (4) I syfte att göra III-koden obligatorisk godkände IMO MEPC 64 ändringar av protokollen från 1978 och 1997 rörande den internationella konventionen till förhindrande av förorening från fartyg, 1973 (nedan kallad Marpol), tillsammans med ett åtföljande system för kontroll av flaggstaterna. Kommittén förväntas anta dessa ändringar vid sitt 66:e sammanträde 2014. (5) I syfte att göra III-koden obligatorisk godkände IMO MSC 91 ändringar av den internationella konventionen om säkerheten för människoliv till sjöss, 1974 (nedan kallad Solas-konventionen) och 1988 års protokoll samt protokollet från 1988 rörande internationella lastlinjekonventionen, 1966, tillsammans med ett åtföljande system för kontroll av flaggstaterna. Vid sitt 92:a sammanträde, som ska äga rum i juni 2013, förväntas kommittén godkänna ändringar av den internationella konventionen angående normer för sjöfolks utbildning, certifiering och vakthållning (nedan kallad STCW-konventionen), med samma syfte. Kommittén förväntas anta de ändringar som avses i detta stycke vid sitt 93:e sammanträde 2014. (6) IMO MEPC 64 godkände ändringar av 1978 års protokoll till Marpol-konventionen i syfte att göra RO-koden obligatorisk. Kommittén förväntas anta dessa ändringar vid sitt 65:e sammanträde. (7) I syfte att göra RO-koden obligatorisk godkände IMO MSC ändringar av Solas-konventionen och protokollet från 1988 rörande lastlinjekonventionen. Kommittén förväntas anta dessa ändringar vid sitt 92:a sammanträde. (8) Så snart de har antagits kommer ändringarna av ovannämnda konventioner att lämnas in av IMO:s generalsekreterare till respektive avtalsslutande parter så att de kan uttrycka sitt samtycke till att bli bundna av nämnda ändringar antingen underförstått eller uttryckligen, i enlighet med relevanta bestämmelser i varje konvention. (9) Inga av ovannämnda konventioner innehåller klausuler som undantar formuleringen av reservationer vad gäller ändringar. (10) Utkastet till III-koden är tänkt att ersätta resolution A.973 (24) som omfattar den befintliga koden för genomförande av bindande IMO-instrument, som sin tur ersatte församlingens resolution A.847 (20) som medlemsstaterna är skyldiga att tillämpa enligt artikel 3.1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/15/EG om gemensamma regler och standarder för organisationer som utför inspektioner och utövar tillsyn av fartyg och för sjöfartsadministrationernas verksamhet i förbindelse därmed[15]. (11) Frågan om RO-koden är uttömmande reglerad genom ovannämnda direktiv och Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 391/2009 om gemensamma regler och standarder för organisationer som utför inspektioner och utövar tillsyn av fartyg[16], antingen direkt eller genom hänvisning till flera av IMO:s resolutioner. (12) Dessutom, enligt artikel 7.2 första stycket i direktiv 2009/15/EG, efter antagandet av nya instrument eller protokoll till de internationella konventioner som avses i artikel 2.d ska rådet, på förslag av kommissionen samt med hänsyn till medlemsstaternas parlamentariska förfaranden och relevanta förfaranden inom IMO, besluta om närmare arrangemang för ratificering av dessa nya instrument eller protokoll, och samtidigt säkerställa att de tillämpas enhetligt och samtidigt i medlemsstaterna. Termen ”internationella konventioner” definieras både i direktiv 2009/15/EG och i förordning (EG) nr 391/2009 så att den omfattar Solas-, Marpol- och lastlinjekonventionerna med tillhörande protokoll och ändringar och därmed förknippade koder med obligatorisk tillämpning, i uppdaterad version. (13) De skyldigheter som åligger flaggstater enligt STCW-konventionen omfattas av direktiv 2008/106/EG om minimikrav på utbildning för sjöfolk[17], i dess ändrade lydelse genom direktiv 2012/35/EU[18]. (14) Det är nödvändigt att säkerställa samstämmigheten med unionsrätten för medlemsstaternas skyldigheter som följer av tillämpningen av III-koden och RO-koden enligt de konventioner som avses i ovanstående stycken och enligt andra konventioner som medför att dessa riktlinjer blir obligatoriska för de avtalsslutande parterna. (15) I direktiv 2009/21/EG om fullgörande av flaggstatsförpliktelser[19] fastställs ett antal förpliktelser för medlemsstaterna i egenskap av flaggstater. Dessa omfattar i synnerhet en skyldighet för medlemsstaterna att vidta de åtgärder som krävs för en IMO-revision av deras administration som ska genomföras minst vart sjunde år. Denna bestämmelse ska dock upphöra att gälla senast den 17 juni 2017 eller vid en tidigare tidpunkt som ska fastställas av kommissionen, om IMO:s obligatoriska revisionsprogram har trätt i kraft. (16) Av ovannämnda skäl omfattas III-koden och RO-koden samt motsvarande ändringar av ovannämnda konventioner av EU:s exklusiva behörighet som unionen har förvärvat enligt artikel 3.2 i EUF-fördraget i den mån antagandet av de aktuella internationella instrumenten kan påverka gemensamma regler eller ändra deras räckvidd. (17) Ett antal bestämmelser i utkastet till III-koden står i strid med ovannämnda instrument i EU-lagstiftningen särskilt i fråga om: a) förlängningen av koden för att täcka flaggstatens administrativa instruktioner när det gäller klassificeringsuppgifter och intyg, som innebär en risk för att kraven i förordning (EG) nr 391/2009 avseende de uppgifter och intyg, eller åtgärder för att säkerställa genomförandet av dessa krav, otillbörligt överklagas, b) begränsning av flaggstatens kapacitet för att reglera erkända organisationers verksamhet till att endast omfatta fartyg som för dess flagg, i motsats till kriterier och skyldigheter som föreskrivs i nämnda förordning och som berör alla verksamheter av erkända organisationer, oberoende av flagg, c) förbudet för flaggstaten att ge mandat åt dess erkända organisationer att tillämpa klassificering eller föreskrivna krav på fartyg som inte har rätt att föra dess flagg, utöver de som föreskrivs i konventionerna och IMO:s obligatoriska instrument, i motsats till de specifika kriterier och skyldigheter som avses ovan. (18) Ett antal bestämmelser i utkastet till RO-koden står i strid med ovannämnda instrument i EU-lagstiftningen särskilt i fråga om: a) definitionen av föreskriven certifiering och föreskrivna tjänster, som inbegriper tjänster och certifieringsuppgifter som i förordning (EG) nr 391/2009 och i direktiv 2009/15/EG anses vara en del av de erkända organisationernas klassificeringsverksamhet och således även av privat karaktär, b) begränsning av krav för samarbete mellan erkända organisationer endast inom den ram som fastställts av flaggstaten, i motsats till de åtaganden som fastställs i artikel 10 i förordning (EG) nr 391/2009, c) tillämpningen av de klassificeringsreglerna som beskrivs ovan. Dessutom leder förbudet i utkastet till RO-kod för alla krav på erkända organisationer som kan inkräkta på rättigheterna för en annan flaggstat, jämförd med kodens definition av föreskriven certifiering och föreskrivna tjänster, till oriktig tolkning av koden och ger således upphov till omotiverade hinder för uppfyllandet av de krav som anges i förordning (EG) nr 391/2009 om klassificeringsverksamhet som bedrivs av erkända organisationer. (19) Varken de områden som anges i utkastet till III-koden där de avtalsslutande parterna kan ingripa i erkända organisationers verksamhet eller de krav som ställs i utkastet till RO-koden på erkända branschorganisationer, omfattar samtliga minimikriterier och skyldigheter som fastställs i förordning nr 391/2009 eller som följer av förpliktelser som åligger medlemsstaterna i enlighet med direktiv 2009/15/EG. Dessa bestämmelser måste emellertid förstås, om inte ett uttryckligt förbud formuleras, som att införa minimistandarder som de avtalsslutande parterna kan utarbeta och förbättra. (20) Ingenting i utkastet till III-koden eller RO-koden bör inskränka på unionens förmåga att fastställa, i enlighet med fördragen och internationell rätt, lämpliga villkor för beviljandet av ett erkännande av organisationer som önskar bli bemyndigade av medlemsstaterna för att utföra fartygsrevisioner och certifieringsverksamhet på deras vägnar, i syfte att uppnå unionens mål och särskilt för att öka sjösäkerheten och skyddet av miljön. (21) Med undantag av ovan beskrivna områden där det kan finnas en potentiell konflikt med unionsrätten, måste de två utkasten till riktlinjer på hela taget betraktas som en positiv utveckling eftersom de kommer att införa höga globala standarder både för flaggstaternas verksamhet och för erkända organisationer. Av dessa skäl planerades utvecklingen av en IMO RO-kod uttryckligen i skäl 4 i förordning 391/2009. Unionen bör därför stödja antagandet av båda koder som obligatoriska instrument för IMO. (22) Unionen är varken medlem i IMO eller en avtalsslutande part i ovannämnda konventioner. Det är därför nödvändigt för rådet att bemyndiga medlemsstaterna att ge sitt samtycke till att, i unionens intresse, vara bundna av ändringarna av dessa konventioner som kommer att göra III-koden och RO-koden obligatorisk, tillsammans med ett åtföljande system för kontroll av flaggstaterna. HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE. Artikel 1 1. Unionens ståndpunkt vid IMO:s 28:e sammanträde ska vara att ställa sig bakom utkastet till genomförandekoden för IMO-instrument, som godkändes av IMO:s sjösäkerhetskommitté vid organisationens 91:a sammanträde och som fastställs i IMO:s dokument MSC 91/22 bilaga 16. 2. Unionens ståndpunkt vid IMO:s 28:e sammanträde ska vara att ställa sig bakom följande: (a) Ändringar av internationella lastlinjekonventionen, 1966 i syfte att göra genomförandekoden för IMO-instrument obligatorisk, tillsammans med ett åtföljande system för kontroll av flaggstaterna, som godkänts av IMO:s sjösäkerhetskommitté vid organisationens 91:a sammanträde, enligt IMO dokument MSC 91/22 bilaga 10. (b) Ändringar av den internationella konventionen om skeppsmätning, 1969 i syfte att göra genomförandekoden för IMO-instrument obligatorisk, tillsammans med ett åtföljande system för kontroll av flaggstaterna, som godkändes av IMO:s sjösäkerhetskommitté vid organisationens 91:a sammanträde, enligt IMO dokument MSC 91/22 bilaga 12. (c) Ändringar av de internationella reglerna till förhindrande av kollisioner till sjöss, 1972 i syfte att göra genomförandekoden för IMO-instrument obligatorisk, tillsammans med ett åtföljande system för kontroll av flaggstaterna, som godkänts av IMO:s sjösäkerhetskommitté vid organisationens 91:a sammanträde, enligt IMO-dokument MSC 91/22 bilaga 11. Artikel 2 1. Unionens ståndpunkt vid det 65:e sammanträdet i IMO:s kommitté för skydd av den marina miljön ska vara att ställa sig bakom utkastet till IMO:s kod för erkända organisationer, som godkänts av nämnda kommitté vid dess 64:e sammanträde och av IMO:s sjösäkerhetskommitté vid organisationens 91:a sammanträde, enligt IMO dokument MSC 91/22 bilaga 19. 2. I syfte att göra IMO-koden för de erkända organisationerna obligatorisk ska unionens ståndpunkt vid det 65:e mötet i IMO:s kommitté för skydd av den marina miljön vara att ställa sig bakom antagandet av ändringarna av 1978 års protokoll till internationella konventionen till förhindrande av förorening från fartyg, 1973 såsom godkänts av IMO:s kommitté för skydd av den marina miljön vid dess 64:e sammanträde, enligt IMO-dokument MEPC 64/23 bilaga 23. 3. I syfte att göra genomförandekoden för IMO-instrument obligatorisk ska unionens ståndpunkt vid det 66:e sammanträdet i IMO:s kommitté för skydd av den marina miljön vara att ställa sig bakom antagandet av ändringarna av 1978 och 1997 års protokoll till den internationella konventionen till förhindrande av förorening från fartyg, 1973 såsom godkänts av IMO:s kommitté för skydd av den marina miljön vid dess 64:e sammanträde, i enlighet med IMO-dokument MEPC 64/23 bilaga 20. Artikel 3 1. Unionens ståndpunkt vid det 92:a sammanträdet i IMO:s kommitté för skydd av den marina miljön ska vara att ställa sig bakom utkastet till IMO:s kod för erkända organisationer, som godkänts av nämnda kommitté vid dess 91:a sammanträde och av IMO:s sjösäkerhetskommitté vid organisationens 64:e sammanträde, enligt IMO dokument MSC 91/22 bilaga 19. 2. Unionens ståndpunkt vid IMO:s sjösäkerhetskommittés 92:a möte ska vara att ställa sig bakom följande: (a) Ändringar av den internationella konvention om säkerheten för människoliv till sjöss, 1974, i dess ändrade lydelse (Solas 1974), i syfte att göra IMO-koden för erkända organisationer obligatorisk, som godkänts av IMO:s sjösäkerhetskommitté vid organisationens 91:a sammanträde, enligt IMO dokument MSC 91/22 bilaga 20. (b) Ändringar av 1988 års protokoll till internationella lastlinjekonventionen, 1966 i syfte att göra IMO-koden för erkända organisationer obligatorisk, som godkänts av IMO:s sjösäkerhetskommitté vid organisationens 91:a sammanträde, enligt IMO dokument MSC 91/22 bilaga 21. 3. Unionens ståndpunkt vid IMO:s sjösäkerhetskommittés 93:e möte ska vara att ställa sig bakom följande: (a) Ändringar av den internationella konvention om säkerheten för människoliv till sjöss, 1974, i dess ändrade lydelse (Solas 1974), i syfte att göra genomförandekoden för IMO-instrument obligatorisk, tillsammans med ett åtföljande system för kontroll av flaggstaterna som godkänts av IMO:s sjösäkerhetskommitté vid organisationens 91:a sammanträde, enligt IMO dokument MSC 91/22 bilaga 17. (b) Ändringar av 1988 års protokoll till internationella lastlinjekonventionen, 1966 i syfte att göra genomförandekoden för IMO-instrument obligatorisk, tillsammans med ett åtföljande system för kontroll av flaggstaterna, som godkänts av IMO:s sjösäkerhetskommitté vid organisationens 91:a sammanträde enligt IMO dokument MSC 91/22 bilaga 18. 4. Unionens ståndpunkt vid IMO:s sjösäkerhetskommitté 92:a och 93:e sammanträde ska vara att ställa sig bakom godkännandet och det efterföljande antagandet av lämpliga ändringar av den internationella konventionen angående normer för sjöfolks utbildning, certifiering och vakthållning, 1978, i syfte att göra genomförandekoden för IMO-instrument obligatorisk, tillsammans med ett åtföljande system för kontroll av flaggstaterna. Artikel 4 1. Den ståndpunkt för unionen som fastställs i artiklarna 1–3 ska uttryckas av de medlemsstater som är medlemmar i IMO, som agerar gemensamt i unionens intresse och omfattas av förbehållet som ingår i bilagan till detta beslut. 2. Formella och mindre ändringar av unionens ståndpunkt såsom de fastställs i artiklarna 1–3 kan överenskommas utan att ståndpunkten behöver ändras. Artikel 5 Medlemsstaterna bemyndigas härmed att ge sitt samtycke till att vara bundna, i unionens intresse och med förbehåll av vad som anges i bilagan till detta beslut av de ändringar som avses i artiklarna 1.2, 2.2, 2.3 och 3.2–3.4. Artikel 6 Detta beslut riktar sig till medlemsstaterna. Utfärdat i Bryssel den På rådets vägnar Ordförande BILAGA Reservation från [ange namnet på den avtalsslutande medlemsstaten] När det gäller [ange namnet på den tillämpliga koden] vill [ange namnet på den avtalsslutande medlemsstaten] förtydliga att ingenting i denna kod på något sätt ska anses begränsa eller hindra dess fullgörande av sina skyldigheter enligt EU:s lagstiftning. I synnerhet har [ange namnet på den avtalsslutande medlemsstaten] för avsikt att fortsätta att följa relevant unionslagstiftning om gemensamma regler och standarder för fartygsinspektioner och besiktningsorganisationer särskilt i fråga om: - Definitionen av ”föreskrivna certifikat” och ”klasscertifikat”. - Räckvidden för de skyldigheter och kriterier som fastställts för erkända organisationer. - De förpliktelser som åvilar Europeiska kommissionen vid erkännande, bedömning och, i tillämpliga fall, införandet av korrigerande åtgärder eller sanktioner för de erkända organisationerna. Dessutom anser [ange namnet på den avtalsslutande medlemsstaten] att [ange namnet på den tillämpliga koden] innehåller ett antal minimikrav för vilka länder kan, beroende på vad som är tillämpligt, utarbeta och förbättra den ökade sjösäkerheten och skyddet av miljön. Varje IMO-revision bör endast verifiera överensstämmelsen med de bestämmelser i de internationella konventionerna som [ange namnet på den avtalsslutande medlemsstaten] har godkänt, inklusive i fråga om denna reservation. [1] IMO: Kommittén för skydd av den marina miljön. [2] IMO Sjösäkerhetskommittén. [3] Eller 12 månader efter det att tillräckligt många uttryckliga godkännanden uppnåtts. [4] Eller 12 månader efter det att tillräckligt många uttryckliga godkännanden uppnåtts. [5] Godkännandetidsfristen kan komma att skjutas upp till den 1 juli 2015 i syfte att harmonisera med den åtföljande ändringen av Solas-, lastlinje- och STCW-konventionerna. [6] Godkännandetidsfristen kan komma att skjutas upp till den 1 januari 2016 i syfte att harmonisera med den åtföljande ändringen av Solas-, lastlinje- och STCW-konventionerna. [7] EGT L 319, 12.12.1994, s. 20. [8] EUT L 131, 28.5.2009, s. 47. [9] EUT L 131, 28.5.2009, s. 11. [10] Artikel 3.1. [11] Skäl 13. [12] EUT L 131, 28.5.2009, s. 132. [13] EUT L 323, 3.12.2008, s. 33. Direktivet senast ändrat genom direktiv 2012/35/EU. [14] Se nedan, avsnitt 1.7.1.4. [15] EUT L 131, 28.5.2009, s. 47. [16] EUT L 131, 28.5.2009, s. 11. [17] EUT L 323, 3.12.2008, s. 33. [18] EUT L 343, 14.12.2012, s. 78. [19] EUT L 131, 28.5.2009, s. 132.