Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Europeisk 'fair trade'-märkning"

(96/C 204/14)

Den 30 mars 1995 beslutade Ekonomiska och sociala kommittén enligt artikel 23 i arbetsordningen att utarbeta ett yttrande om "Europeisk 'fair trade'-märkning".

Sektionen för externa relationer, handels- och utvecklingspolitik, som varit ansvarig för kommitténs arbete i frågan, antog sitt yttrande den 15 april 1996. Föredragande var Ann Davison.

Vid sin 335:e plenarsessionen den 24-25 april 1996 (sammanträdet den 24 april 1996) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande.

1. Inledning

1.1. Kommittén har länge varit intresserad av att förbättra arbetsförhållanden, miljöstandarder och ekonomiska villkor i utvecklingsländerna. I yttrandet om "Effekterna av Uruguayrundans avtal" riktade man uppmärksamheten mot nya marknadsföringsidéer som ger företag och konsumenter möjlighet att påverka förhållanden på plantager och egendomar. I yttrandet uttalades följande (): "Frivillig europeisk 'fair trade'-märkning erbjuder ett kompletterande medel för att höja den etiska och sociala standarden i utvecklingsländerna. Denna märkning ger konsumenterna en garanti för att arbetarna i tredje världen som framställt den märkta varan erhållit rättvisare löner och bättre arbetsvillkor. Företag som efterlever sådana etiska normer och ansöker om 'fair trade'-märkning belönas genom publicitet och försäljning till intresserade konsumenter. EU borde finansiera dessa initiativ och bidra till att de utökas."

1.2. Kommittén har nu undersökt denna idé ytterligare och har utarbetat följande yttrande, som riktas till ekonomiska och sociala intressegrupper, nationella regeringar och EU-institutioner.

2. Rekommendationer

2.1. När det gäller handel mellan länder i tredje världen och Europeiska unionen samt andra industriländer, har konsumenter och företag faktiskt möjlighet att uppmuntra till förbättringar i arbets- och miljöförhållanden, eftersom man handlar på en fri marknad. Företag kan sälja och konsumenter kan köpa produkter som framställts och handlats med på ett sätt som garanterar bra anställningsförhållanden och också ger bra villkor för producenterna.

2.2. En sådan marknad kan göra det möjligt för företag att utveckla produkter som har ett mervärde. Konsumenterna vet att produkterna ger producenterna i "tredje världen" extra fördelar och deras status höjs något. Sådana produkter går under namnet "fair trade"-produkter, även om denna term är missvisande i många europeiska länder, och alternativa termer används. Märket gäller inte handelsvillkor i Europa och antyder inte heller att icke-certifierade produkter är framställda på ett felaktigt sätt. Termen "treat fair" eller "fair treat" (ung. rättvis behandling) vore lämpligare.

2.3. För att ge konsumenterna en garanti för att sådana produkter verkligen framställs under bra arbetsförhållanden i tredje världen och säljs så att det ger fördelar för producenterna, måste man ha en oberoende certifiering. Det är nödvändigt att en sådan certifiering gäller både leverantörsorganisationen och handelsförhållandena. Certifieringen bör se till att fördelarna med handeln delas mellan primärproducenterna och att leverantörerna uppfyller oberoende villkor för producenterna, miljön och arbetsförhållandena. Man måste också kontrollera kvaliteten på certifierade jordbruksprodukter.

2.4. Det är viktigt att bibehålla det frivilliga inslaget i sådan märkning, både här och i utvecklingsländerna. Handlare, leverantörer och konsumenter bör själva bestämma om de skall delta eller inte. Märkningen verkar, och bör verka, på en fri marknad.

2.5. Konsumenterna måste få mer information om märkningssystemet. Trots att första steget måste tas av företag som ansöker om märkning, är framgången beroende av om konsumenterna genom sina inköp stöder de märkta produkterna. För att ett sådant system skall bli framgångsrikt, måste också konsumenter, producenter och handlare tycka att systemen är trovärdiga. Medan villkoren och förfarandena har utvecklats av de europeiska fair trade-initiativen själva, finns det en tendens till internationalisering, vilket bör uppmuntras. Befintliga standarder bygger, där det är möjligt, på redan accepterade standarder, som ILO-konventionen, och på forskning och rådfrågning av producentorganisationer i länder i tredje världen som redan deltar. Denna process bör bli mer formaliserad när systemen blir mer etablerade. Internationella organisationer som the International Trade Center, som nu överväger hur man i framtiden skall arbeta, skulle kunna vara ett möjligt forum för en sådan vidareutveckling. ESK skulle också vara rätt organ för samarbete mellan dessa grupper, som syftar till att harmonisera de olika "bästa metoderna". Detta är nödvändigt eftersom dessa nationella program eventuellt kan utgöra handelshinder. ESK fyller redan denna funktion genom att inrätta ett sekretariat för det europeiska forumet för rådfrågning, där samma samhällsgrupper arbetar för att tillämpa EU:s "Ecolabel-program" för miljömärkning.

2.6. Trots att det finns en internationell aspekt på standarderna är det viktigt att tillämpningen speglar prioriteringarna och förväntningarna i de enskilda länderna. De olika intressegrupper som representeras i kommittén skulle alla kunna spela en roll inom detta område, dels genom de egna organisationerna i EU, dels via internationella kontakter. Handelskammare, branschorganisationer, fackföreningar och icke-statliga organisationer berörs också och borde delta. Utbyte av sådan information kommer att minska kostnaderna och upprätthålla standarderna. För närvarande sker utvecklingen genom forskning om varje land, och med hänvisning till nationella lagar, men den skulle kunna formaliseras genom att certifieringsorganisationer utvecklas. ESK skulle också vara rätt organ för samarbete mellan dessa grupper, som syftar till att harmonisera de olika "bästa metoderna". Detta är nödvändigt eftersom dessa nationella program eventuellt kan utgöra handelshinder. ESK fyller redan denna funktion genom att inrätta ett sekretariat för det europeiska forumet för rådfrågning, där samma samhällsgrupper arbetar för att tillämpa EU:s "Ecolabel-program" för miljömärkning.

2.7. Ett officiellt system bör inrättas för att utveckla och fastställa standarder samt för att godkänna produkter. Reglerna skall vara klara och man skall kunna använda dem för att utkräva ansvar. Ett ombudsmannasystem skulle kunna vara användbart om det blir dispyter, till exempel om en märkning skall godkännas eller inte. Företag måste vara säkra på att systemet är rättvist både för dem och för producenterna. Företagen måste ha råd att betala licensavgifterna och systemet måste behandla företagen lika.

2.8. De olika juridiska och institutionella ramar som märkningsinitiativen i Europa verkar inom, gör att de har olika sätt att bevisa att deras märkning är tillförlitlig. Utvecklingen av en europeisk certifieringsstandard under EU45011 () är emellertid en möjlighet för certifieringen att vinna den trovärdighet som inrättandet av dessa standarder ger. Rörelsens europeiska forum ämnar starta ett europeiskt bolag så snart stadgan om europeiska bolag blir lag.

2.9. Andra områden som kan behöva utvecklas är information och utbildning till allmänheten, utveckling av internationellt accepterade standarder och förfaranden och pilotstöd för att hitta nya producenter, speciellt bland missgynnade grupper, och i synnerhet när det gäller bearbetade varor och fabriksvaror.

3. Slutsatser

3.1. Kommittén välkomnar märkningsidén och önskar stödja dess fortsatta utveckling, inom ramen för den inre marknaden och rättvisa konkurrensförhållanden. Man rekommenderar också följande:

3.2. Man bör använda en lämpligare term för att beskriva fair trade-aktiviteterna. Detta för att se till att allmänheten förstår att syftet är att förbättra positionen och villkoren för arbetstagare i "tredje världen" som framställer sådana produkter.

3.3. Kommissionen bör inrätta en separat budgetpost för att stödja utvecklingen av detta arbete på medellång sikt. På lång sikt bör det vara självförsörjande.

3.4. Kommittén och ledamöterna skulle kunna spela en viktig roll för att sprida information om märkningen och uppmuntra harmonisering.

Bryssel den 24 april 1996.

Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande

Carlos FERRER

() Se ESK:s yttrande om effekterna av Uruguayrundan, EGT nr C 397, 31. 12. 1994 (finns inte översatt till svenska, övers anm).

() CEN-standarder för certifieringsorganisationer (CEN - den europeiska standardiseringsorganisationen).

BILAGA till Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande

1. Certifiering av produkter i medlemsstaterna

1.1. 1988 lanserades Max Havelaar-märkningen i Nederländerna. Certifierat kaffe finns nu tillgängligt i 90 % av de nederländska snabbköpen, det har 2,75 % av marknaden och försäljningen ökar fortfarande. Flera välkända kaffemärken har nu Max Havelaar-märket i Nederländerna. Märkningen har hela tiden fått stor uppmärksamhet i media. Max Havelaar-kaffe har godkänts som den officiella drycken i både det holländska parlamentet och i Europaparlamentet och har offentligt stötts av den holländska kungafamiljen. Under det första året gav Max Havelaar-märket omkring 6 miljoner ecu extra till småskaliga kaffeodlare, huvudsakligen i Latinamerika.

1.2. En liknande märkning, "TransFair", infördes för kaffe i tyska snabbköp i januari 1993, på initiativ från EFTA samt andra organisationer. Fairtrade-märket i Storbritannien som infördes 1994 tillämpas på kaffe, te och choklad. Certifierat kakao, honung och socker och till och med kosmetika som är baserat på kakaosmör, finns i medlemsländerna.

1.3. Luxemburg har en märkningsorganisation som heter TransFair Minka. Den grundades 1994 och har en anställd. Max Havelaar- och TransFair-märkta varor finns att köpa och certifierat kaffe har 1,4 % av marknaden. Italien har nyligen infört TransFair-märkningen. Irlands roll övervakas av Irish Fairtrade Network som samarbetar med Storbritanniens Fairtrade Foundation, FTF. FTF-märkta produkter finns i Irland. Tysklands märkningsorganisation heter TransFair Tyskland. I organisationen ingår 32 sociala och religiösa organisationer samt utvecklingsorganisationer. TransFair-kaffe har 2 % av marknaden, men det finns en tendens till att företag introducerar sina egna "fair"-produkter. Frankrike har ett kaffe som är Max Havelaar-märkt. Danmarks Max Havelaar-filial upprättades i november 1994. Belgien har en väl inarbetad Max Havelaar-filial, vars kaffeförsäljning ökar med 10 % per år. Österrike har en TransFair-filial som startade 1994. De certifierade produkternas marknadsandel varierar mellan länder och produkter, men där det finns resurser för marknadsföring varierar de mellan 1 och 5 % och uppvisar stadig tillväxt.

1.4. Övriga EU-stater har fortfarande ingen certifiering för produkter som har framställts på ett bra sätt. Max Havelaar finns också i Schweiz och TransFair i Kanada och Japan. EU:s certifieringsinstanser träffas med jämna mellanrum för att samordna normerna och för att arbeta för en gemensam märkning.

2. Fastställande av standarder och kontroll

2.1. De grundkriterier som fastställs av certifieringsorganisationerna gäller ersättning till producenter, minimipriser, förskottsbetalning och långsiktiga kontrakt. Producenten måste delta i beslut om hur man skall använda den extra förtjänst som certifieringen ger. Arbetare på plantager måste få en lön som ligger över genomsnittet i området och man måste arbeta för lika lön och representation för kvinnor. Om arbetarna bor på plantagen måste grundläggande bostadsstandarder vara uppfyllda. Det måste finnas utbildning i hälsa och säkerhet och man måste arbeta mot miljömål.

2.2. Den största delen av teet växer på plantager men den största delen av kaffet odlas av småbrukare. För småbrukare krävs ett ansvarstagande producentkooperativ, ett "rättvist" pris, kreditvillkor och långsiktiga handelsöverenskommelser. Minimipriser bygger på internationella data från till exempel "kaffeavtalet". De täcker produktionskostnaden plus en marginal för framtida investeringar. Förskottsbetalningen gör att producenter inte hamnar i skuld innan försäljningen sker. "Letters of intent" (ung. avsiktsförklaring) om kommande order krävs för att ge säkerhet.

2.3. Standarderna är inte verklighetsfrämmande, utan förbättrar faktiskt villkoren i regionen. (Som exempel kan nämnas att de grundläggande bostadsstandarderna kräver att dricksvatten finns på 10 meters avstånd från huset och att husen inte läcker).

2.4. De finns två huvudtyper av leverantörer: arbetsgivare och sammanslutningar av småbrukare. För småbrukarna är kriterierna utformade för att se till att sammanslutningarna är representativa för producenterna och att medlemmarna till största delen är småskaliga oberoende odlare. Arbetsgivare (såsom gods och plantager) utvärderas efter hur de uppfyller allmänt accepterade sociala standarder och efter deras vilja att låta producenter få del av någon premie. Standarderna grundas på rekommendationer och konventioner från ILO, som inriktas på att konsultation bör ske med arbetstagarorganisationer lokalt.

2.5. Certifieringsorganisationer besöker varje leverantör för att se till att de fortfarande uppfyller standarden. Där det finns internationella register sköts detta arbete av en organisation för de andras räkning. Kvartalsrapporter från licensierade företag samt årliga kontroller av granskade rapporter garanterar också att de märkta produkterna har köpts in från registrerade leverantörer enligt rättvisa villkor.

3. Standarder i praktiken

3.1. Jordbrukare i tredje världen lider ofta av fluktuationer på världsmarknaden och av mättad tillgång. Mayabönder i Toledo i södra Belize som uppmuntrats att odla kakao kände sig mycket svikna när priset sjönk så lågt att det inte ens var lönt att skörda. Jordbrukare flyttade från byarna för att söka tillfälliga jobb. Ett engelskt företag räddade situationen när man sökte godkännande av den engelska Fairtrade-organisationen. Man erbjöd ett bättre pris som täckte produktionskostnaden och gav möjlighet till investeringar och ett långsiktigt handelsåtagande. Jordbrukarna återvände till sina jordplättar på 1,5 hektar och trefaldigade sina skördar på två år. De kan nu skicka sina barn till skolan, köpa medicin och få tag på en doktor när så behövs.

3.2. Chokladen fick Fairtrade-märket och säljs nu i alla större brittiska snabbköpskedjor. Från försäljningen går 19 000 ecu per år direkt till 150 bönder som odlar kakao och enligt företaget som säljer chokladen har försäljningen fördubblats på grund av märkningen.

3.3. Kaffeproducenternas organisation i El Cacao i Dominikanska Republiken har ett apotek och två läkare tack vare Max Havelaar och minimipriset. Många av bönderna skickar nu sina barn till skolan, vilket de förut inte hade råd med. Trots detta är många familjer ändå hungriga under lågsäsongen när kaffebönorna har skördats.

3.4. Separat från Max Havelaar har ett nytt projekt startats av kaffeproducenternas organisation. Man använder organisk gödning för att odla chinola och jams på små jordar som inte är lämpliga för kaffeodling och på så sätt får man inkomster under lågsäsongen. Detta kunde bara åstadkommas med hjälp av det säkerhetsnät som Max Havelaars anständiga kaffepriser utgör genom att ha stött investeringen. Producenterna saknar sällan initiativkraft men man har inte medel för att investera i en hållbar utveckling.