[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |

Bryssel den 12.4.2005

KOM(2005) 141 slutlig

2005/0057 (CNS)

INTEGRERADE RIKTLINJER FÖR TILLVÄXT OCH SYSSELSÄTTNING

(2005-2008)

med

KOMMISSIONENS REKOMMENDATION

om allmänna riktlinjer för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik (enligt artikel 99 i EG-fördraget)

och ett

förslag till

RÅDETS BESLUT

om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik (enligt artikel 128 i EG-fördraget)

(framlagt av kommissionen)

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

1.1. Behovet av att öka inriktningen på tillväxt och sysselsättning 3

1.2. Framtidsutsikter 5

1.3. De integrerade riktlinjerna (2005–2008) 6

1.4. Innehåll och uppläggning 8

Del 1 Kommissionens rekommendation om allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken (2005-2008) 12

Avsnitt A – En tillväxt- och sysselsättningsinriktad makroekonomisk politik 13

A.1. En makroekonomisk politik som skapar förutsättningar för ökad tillväxt och sysselsättning 13

A.2 Ett dynamiskt och väl fungerande euroområde 16

Avsnitt B - Mikroekonomiska reformer i syfte att öka Europas tillväxtpotential 18

B.1 Göra Europa till ett mera attraktivt område att investera och arbeta i 18

B.2 Tillväxtfrämjande kunskap och innovation 22

Del 2 Sysselsättningsriktlinjer (2005-2008) 25

BILAGA 28

1 få in och behålla flera människor i arbete och modernisera de sociala trygghetssystemen 28

2 förbättra arbetstagares och företags anpassningsförmåga liksom flexibiliteten på arbetsmarknaderna 30

3 öka investeringarna i humankapital genom bättre utbildning och färdigheter 31

MOTIVERING

I överensstämmelse med slutsatserna från Europeiska rådets vårmöte 2005 innehåller detta meddelande de första integrerade riktlinjerna för tillväxt och sysselsättning för perioden 2005–2008.

Denna motivering omfattar både kommissionens rekommendation om allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken och ett förslag till rådsbeslut om sysselsättningsriktlinjer.

1.1. Behovet av att öka inriktningen på tillväxt och sysselsättning

Tiden efter Europeiska rådets möte i Lissabon i mars 2000 kännetecknades av svåra motgångar för världsekonomin. Optimismen när det gällde de framtida tillväxtutsikterna, uppgången på aktiemarknaden och investerarnas tilltro till den nya teknikrevolutionen gav vika för en tilltagande osäkerhet över världsekonomin. Några av de faktorer som utpekas som troliga orsaker till detta är den s.k. dot.com-bubblan som sprack 2001, nedgången i världshandeln 2001, redovisningsskandaler, den geopolitiska osäkerhet som bredde ut sig till följd av terroristattacker samt kriget i Irak. Dessa faktorer gav tillsammans upphov till en osäkerhet som inverkade på företagens och konsumenternas förtroende, vilket dämpade den inhemsks efterfrågan. Till följd av detta var den genomsnittliga årliga tillväxten i vissa medlemsstater lägre än 1 % under perioden 2001–2003.

Ekonomin har gradvis återhämtat sig sedan andra halvåret 2003, och även om EU:s ekonomiska resultat för andra halvåret 2004 var en besvikelse tyder kommissionens senaste prognoser på att den ekonomiska aktiviteten får ett uppsving under 2005. De historiskt låga räntorna och den förväntade ökningen av sysselsättning och reallöner bidrar till att skapa de rätta förutsättningarna för en uppgång i den inhemska efterfrågan.

Mot denna bakgrund har inflationen varit måttlig, trots förändringar i energipriserna, och sysselsättningstillväxten har också varit tillfredsställande och understötts av en måttlig löneutveckling.

Arbetslösheten förväntas minska, om än långsamt , och väntas under 2006 uppgå till 8,7 %. Den uppskattade allmänna sysselsättningsgraden var 62,9 % i EU-25 år 2003, vilket är betydligt lägre än det överenskomna målet 70 %. Utvecklingen i riktning mot målet om en 60-procentig sysselsättningsgrad för kvinnor har varit långsam. Sysselsättningsgraden uppgår nu till 56,1 % i EU-25, men förväntas öka. Sysselsättningsgraden för äldre arbetstagare, som ökat till något över 40,2 %, ligger längst från målet, som satts till 50 % år 2010. Samtidigt har resultaten när det gäller att förbättra kvaliteten i arbetet varit blandade och den ekonomiska nedgången har skärpt problemen när det gäller social integration. Efter flera års tillbakagång ökar nu långtidsarbetslösheten åter, och det verkar osannolikt att denna utveckling skall kunna vändas inom den närmaste framtiden.

Den ekonomiska återhämtningen har i hög grad berott på förnyad global tillväxt och en snabb ökning av världshandeln. När den globala tillväxtcykeln når sin kulmen och absorberar de dämpande effekterna av högre världsmarknadspriser på olja kommer tonvikten allt mer att behöva läggas vid den inhemska efterfrågan i EU som den faktor som skall ge kraftigare impulser till ett uppsving.

Återgången till en högre ekonomisk tillväxttakt i EU kommer visserligen som en lättnad, men den långsamma takten i den ekonomiska återhämtningen är fortfarande en källa till oro. Den innebär att EU:s ekonomi i flera avseenden i dag är längre från målet att bli världens mest konkurrenskraftiga ekonomi än vad som var fallet i mars 2000. Mot denna bakgrund, och trots att EU:s konkurrenter i allmänhet drabbats av samma ekonomiska chock, har klyftan mellan Europas och dess ekonomiska partners tillväxtpotential inte minskat i någon högre grad.

Den främsta förklaringen till de sämre resultaten för EU:s ekonomi är att arbetskraftsdeltagandet fortsatt är relativt lågt. Åtgärder från medlemsstaternas sida har gjort att sysselsättningsgraden stigit från 61,9 % år 1999 till 62,9 % år 2003. Det finns dock fortfarande utrymme för avsevärda förbättringar – särskilt när det gäller unga och äldre arbetstagare – och detta måste utnyttjas för att Lissabonmålen skall kunna nås. Den relativt låga sysselsättningsgraden visar, tillsammans med det relativt låga antalet arbetstimmar, att Europa har en reserv av outnyttjad arbetskraft. En betydande del av den potentiella arbetskraften utnyttjas inte och kan alltså inte bidra till en höjning av levnadsstandarden.

Dem andra huvudförklaringen till EU:s dåliga resultat hänger samman med den låga produktivitetstillväxten. Produktivitetstillväxten har under flera årtionden följt en nedåtgående trend. Under de senaste 10 åren kan denna utveckling delvis förklaras av att ett stort antal mindre kvalificerade arbetstagare återinträtt på arbetsmarknaden. Till största del beror dock minskningen på låga företagsinvesteringar, på att takten i den tekniska utvecklingen och innovationen mattats av och på att informations- och kommunikationsteknik sprids relativt långsamt. Tillväxten i arbetskraftens produktivitet per timme i Europa har mattats av ytterligare sedan början av detta årtionde, vilket lett till att tillväxttakten för första gången på flera årtionden är lägre än hos EU:s ledande konkurrenter. För närvarande beror mer än en tredjedel av skillnaden i levnadsstandard (uttryckt som BNP per capita) mellan EU och USA på skillnader i produktivitet per timme. Att vända den nedåtgående trenden för produktivitetstillväxten är den viktigaste utmaningen för unionen när det gäller konkurrenskraften, och samtidigt är det ett av de främsta sätten att skapa ökad tillväxt.

En högre tillväxtpotential och fler arbetstillfällen kommer i hög grad att bidra till hållbar utveckling och social sammanhållning i EU. Omvänt bör de olika strategierna för social och ekologisk hållbarhet bidra till en dynamisk ekonomi med hög sysselsättning och förmåga att utveckla och tillämpa teknik som värnar om kommande generationers livskvalitet. Vid sidan av den ökade inriktningen på tillväxt och sysselsättning ger de integrerade riktlinjerna för perioden 2005–2008 medlemsstaterna utrymme att välja de lokala åtgärder som är bäst anpassade för deras egna reformbehov. På så sätt främjas ett nationellt egenansvar för processen.

Nystarten för Lissabonstrategin, sådan den återspeglas i dessa integrerade riktlinjer, syftar till att fastställa lämpliga sätt att bemöta den utveckling som beskrivs ovan. Den omfattar en strategi för att åtgärda de relativt svaga tillväxtresultaten och det otillräckliga skapandet av nya arbetstillfällen. Omfattande reformer av produkt- och arbetsmarknaderna utgör en integrerad del av denna ansats. Kommissionens beräkningar visar att reformerna under senare hälften av 1990-talet lett till att den potentiella tillväxttakten ökat med 1/2–3/4 procentenhet på medellång sikt. Över en tioårsperiod skulle detta medföra en ökning av BNP på upp till 7–8 %. Med tanke på att reformåtgärderna är av olika natur och att det förekommer både komplementaritet och kompromissbehov mellan reformer på olika områden kan det vara svårt att beräkna kostnaderna för att inte vidta några åtgärder, men de kommer att bli betydande.

På medellång sikt måste – mot bakgrund av de otillräckliga framstegen inom ramen för Lissabonstrategin och en endast måttlig ekonomisk återhämtning som bromsas av fortsatt bristande tillförsikt – inriktningen på tillväxt och sysselsättning bibehållas, samtidigt som en hållbar utveckling eftersträvas, för att levnadsstandarden i unionen skall kunna tryggas och höjas. På längre sikt blir denna inriktning ännu viktigare när det gäller beredskapen inför utvecklingstendenser som kan komma att i hög grad påverka utsikterna i fråga om tillväxt och sysselsättning. Inom EU kommer befolkningens åldrande att medföra enorma påfrestningar på de offentliga finanserna och tillgången på arbetskraft. Enligt kommissionens beräkningar skulle befolkningens åldrande få som direkt följd att den potentiella tillväxttakten minskar med upp till en procentenhet fram till 2040. Utanför EU leder globaliseringen till att nya länder integreras i det internationella ekonomiska systemet. EU måste utnyttja de möjligheter som öppnandet av de snabbt växande marknaderna i Asien (t.ex. Kina och Indien) medför. Samtidigt måste EU ta itu med den nya internationella arbetsuppdelning som detta leder till, i synnerhet med tanke på att Kina nu i högre grad börjar specialisera sig på varor med högt mervärde och Indien håller på att utvecklas till ett globalt centrum för utkontraktering (outsourcing). Riskerna för tilltagande resursknapphet, stora och snabba prisförändringar, klimatförändringar och förlust av biologisk mångfald utgör också stora utmaningar.

1.2. Framtidsutsikter

Gemenskapen och medlemsstaterna bör bemöta dessa utmaningar i en anda av realistisk optimism. Det finns många exempel på framgångsrika reformer och ekonomiska kursomläggningar som visar att en förändring till det bättre är möjlig. Det är särskilt uppmuntrande att det råder bred enighet om behovet av brådskande åtgärder. Det finns en allmän vilja att genomdriva reformer för att länka in unionen på en väg som leder till högre tillväxt och till att vi kan förverkliga våra sociala och ekologiska ambitioner. EU har stora möjligheter att vidareutveckla sina konkurrensfördelar, och det är av största vikt att åtgärder vidtas beslutsamt i syfte att till fullo utnyttja dessa möjligheter och höja tillförsikten bland EU-medborgarna.

I detta sammanhang bör EU och de enskilda medlemsstaterna lägga tonvikten vid investeringar i kunskap för att säkerställa dynamik och styrka i hela den europeiska ekonomin. Förverkligandet av ett kunskapssamhälle som bygger på humankapital, utbildning, forskning och innovation är en central förutsättning för att vi skall kunna höja vår tillväxtpotential och förbereda oss för framtiden. En hållbar tillväxt förutsätter också en mer dynamisk demografisk utveckling, bättre social integration och ett bättre tillvaratagande av den potential som Europas ungdomar representerar och som erkänts av Europeiska rådet genom antagandet av den europeiska pakten för ungdomsfrågor.

Vid sidan av fullbordande av den inre marknaden och främjande av konkurrens är skapande av ett företagsvänligt klimat, utveckling av infrastrukturer, skapande av en arbetsmarknad som präglas av anpassningsförmåga och integration samt kunskapsbaserade reformer faktorer som bidrar till ekonomisk tillväxt och högre produktivitet. Och en sådan utveckling är mer sannolik mot bakgrund av en tillväxtfrämjande makroekonomisk politik.

1.3. De integrerade riktlinjerna (2005–2008)

Dessa frågor kräver att tonvikten läggs vid reformer i syfte att höja EU:s tillväxtpotential och att reformarbetet understöds av sund makroekonomisk politik. Den överenskommelse om att förbättra genomförandet av stabilitets- och tillväxtpakten som nåtts inom Europeiska rådet kommer att göra det möjligt att på ett mer konsekvent sätt åtgärda dessa frågor inom ramen för finanspolitiken[1]. En höjning av unionens tillväxtpotential kommer att bidra till uppnåendet av det övergripande målet om en hållbar utveckling.

De integrerade riktlinjerna innebär att dessa prioriteringar omsätts i praktiken på EU-nivå. De utgör en konkret etapp i processen för en nyinriktning av och ett stärkt engagemang för Lissabonstrategin.

Förnyad inriktning på tillväxt och sysselsättning

Europeiska rådet kungjorde vid sitt möte i mars i år en nystart för Lissabonstrategin för tillväxt och sysselsättning i Europa, i överensstämmelse med kommissionens förslag[2]. Genom att fatta detta beslut har stats- och regeringscheferna givit ett klart besked om unionens prioriteringar för de närmaste åren. EU bör, både på unionsnivå och i medlemsstaterna, från och med nu koncentrera sig på dessa områden och vidta nödvändiga åtgärder för att främja kunskap, göra Europa attraktivt att arbeta i samt skapa fler arbetstillfällen[3].

Särskild tonvikt bör läggas vid genomförandet av Lissabonagendan. För att dessa mål skall kunna nås måste EU i högre grad än tidigare mobilisera alla tillgängliga resurser på nationell nivå och gemenskapsnivå – inbegripet strukturfonderna och medlen för landsbygdsutveckling – så att synergieffekterna kan utnyttjas bättre. Genom att parter som berörs av dessa frågor involveras i genomförandet kan medvetandet om behovet av strukturreformer höjas, kvaliteten i genomförandet förbättras och känslan av egenansvar för Lissabonstrategin ökas. Medlemsstaterna och gemenskapen bör utnyttja varje tillfälle att göra myndigheter på regional och lokal förvaltningsnivå, arbetsmarknadens parter och det civila samhället delaktiga i genomförandet av de integrerade riktlinjerna. De bör redovisa vilka framsteg som gjorts i detta avseende genom rapporteringsmekanismerna inom ramen för Lissabonstrategin.

För att göra nyinriktningsprocessen mer effektiv har Europeiska rådet beslutat att stärka samstämmigheten och komplementariteten mellan befintliga mekanismer genom att införa en ny förvaltningscykel. Dessa förbättringar förenklar processen avsevärt. Avsikten är att de skall förbättra prioriteringarnas genomslag och genomförande på nationell nivå.

En ny förvaltningscykel

- Först och främst har Europeiska rådet uppmanat kommissionen att införliva prioriterandet av tillväxt och sysselsättning i de nya allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, som skall antas på grundval av artikel 99, i syfte att sörja för allmän ekonomisk samstämmighet mellan de tre dimensionerna – den ekonomiska, den sociala och den ekologiska – av Lissabonstrategin, samt att utarbeta nya sysselsättningsriktlinjer på grundval av artikel 128 i fördraget. Dessa båda centrala instrument är alltså inriktade på samma mål som den förnyade Lissabonstrategin, vars syfte är att främja tillväxt och sysselsättning.

- Den övergripande samstämmigheten förstärks ytterligare genom att båda texterna inarbetats i ett och samma dokument, vilket gör det möjligt att för EU och medlemsstaterna lägga fram en tydlig, strategisk bild av de utmaningar som Europa står inför på det makroekonomiska, det mikroekonomiska och det sysselsättningspolitiska området.

- De integrerade riktlinjerna ger på så sätt gemenskapen och medlemsstaterna ett stabilt och sammanhållet ramverk för genomförande av de prioriterade åtgärder som överenskommits i Europeiska rådet. Riktlinjerna kommer att ligga till grund för utarbetandet av de nationella reformprogram som medlemsstaterna uppmanas lägga fram under hösten 2005. I dem bör medlemsstaterna ange vilka konkreta åtgärder de har för avsikt att vidta (eller redan har vidtagit) för att stödja tillväxt och sysselsättning på nationell nivå. Varje medlemsstat bör lägga särskild vikt vid de största utmaningar den står inför.

- Riktlinjerna kommer, liksom de nationella program som de ligger till grund för, att gälla i tre år för att garantera den stabilitet som krävs för genomförandet. De nationella programmen bör, i enlighet med varje medlemsstats egna traditioner, vara resultatet av diskussioner på nationell nivå med de behöriga parlamentariska organen och arbetsmarknadens parter. Detta är en viktigt förutsättning för att alla berörda parter skall sluta upp bakom programmen.

- Riktlinjerna kan vid behov anpassas årligen i överensstämmelse med bestämmelserna i fördraget. Medlemsstaterna kan ändra de nationella programmen för att beakta interna politiska behov.

- Den samstämmighet som eftersträvats i de integrerade riktlinjerna bör återspeglas i de nationella programmen. De nationella programmen bör alltså i ett enda dokument sammanföra alla de befintliga nationella rapporter som är relevanta för Lissabonstrategin. Till dessa hör nationella sysselsättningsrapporter, s.k. Cardiffrapporter om den ekonomiska reformprocessen och de (förenklade) sektorsvisa genomföranderapporter som omfattas av den öppna samordningsmetoden. De nationella strategiska planerna för prioriterade utgifter med avseende på strukturfonderna och Sammanhållningsfonden kommer också att inbegripas (så snart förordningarna antagits)[4]. Genom denna förenklade rapporteringsmekanism kommer medlemsstaterna att kunna ägna större uppmärksamhet åt genomförandet.

- De nationella reformprogrammen bör under de påföljande åren (hösten 2006 och 2007) följas upp med samlade genomföranderapporter , i vilka de ovannämnda sektorsrapporterna integreras, och kommer därefter att ersättas med nya program som följer de nya integrerade riktlinjer som skall utfärdas våren 2008.

Kommissionen kommer eventuellt att inom kort lägga fram ett meddelande där vissa punkter klargörs närmare i syfte att hjälpa medlemsstaterna att utarbeta sina program med beaktande av de integrerade riktlinjerna. Sådana punkter skulle t.ex. kunna röra fastställandet av de mest centrala utmaningarna för varje medlemsstat, en gemensam ram och ett gemensamt format, integreringen av de befintliga sektorsrapporterna samt kommissionens övervakning av programmen.

Slutligen kommer kommissionen att, parallellt med de nationella programmen, lägga fram ett ”gemenskapens Lissabonprogram 2005–2008” med samtliga åtgärder som skall vidtas på gemenskapsnivå för att främja tillväxt och sysselsättning. Detta program kommer att återspegla de åtgärder som anges i kommissionens meddelande inför Europeiska rådets vårmöte[5] och i synnerhet gemenskapsdelarna av Lissabonhandlingsprogrammet[6].

1.4. Innehåll och uppläggning

Eftersom makro- och mikroekonomisk politik och sysselsättningspolitik har många beröringspunkter och bör förstärka varandra läggs de integrerade riktlinjerna fram i form av ett övergripande dokument med två delar.

Del 1 – Allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken

Denna del av de integrerade riktlinjerna innehåller kommissionens rekommendation om allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken, som skall gälla för alla medlemsstater och för gemenskapen. Dessa riktlinjer utgör ett av de viktigaste instrumenten för samordning av den ekonomiska politiken. De återspeglar nystarten för Lissabonstrategin och är inriktade på hur den ekonomiska politiken kan bidra till högre tillväxt och fler arbetstillfällen.

I denna del ges information om den makroekonomiska och mikroekonomiska politiken i medlemsstaterna och gemenskapen på de områden där möjligheterna att påverka tillväxten och sysselsättningen är störst. I avsnitt A behandlas hur den makroekonomiska politiken kan bidra i detta avseende. Avsnitt B är inriktat på de åtgärder och den politik som unionen och medlemsstaterna måste tillämpa för att göra Europa mer attraktivt att investera och arbeta i och för att främja tillväxtfrämjande kunskap och innovation.

Strategier och strukturreformer i syfte att genomföra dessa riktlinjer kommer att gynnas avsevärt av en stabil makroekonomisk omgivning och politik. Den makroekonomiska och den mikroekonomiska politiken påverkar och förstärker varandra i hög grad. Utan en tillväxt- och stabilitetsinriktad makroekonomisk politik kommer den potentiella nyttan av strukturreformer att gå förlorad på grund av flaskhalsar och bristande jämvikt i ekonomin. Samtidigt kan strukturreformer bidra till en stabil makroekonomisk politik genom att de gör marknaderna mer effektiva och därigenom pressar ner priserna och höjer ekonomins förmåga att återhämta sig efter chocker. En omfattande reformstrategi som underbyggs av stabila makroekonomiska förhållanden gör det möjligt att till fullo beakta denna växelverkan och komplementaritet.

Del 2 – Sysselsättningsriktlinjer

Denna del av de integrerade riktlinjerna inbegriper ett förslag till rådets beslut om sysselsättningsriktlinjer. Samråd kommer att hållas med Europaparlamentet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén i enlighet med artikel 128 i fördraget. Dessa riktlinjer – och den därmed sammanhängande europeiska sysselsättningsstrategin – spelar en central samordnande roll för medlemsstaternas sysselsättningspolitik. Sedan 1997 har sysselsättningsstrategin bidragit till att förbättra inriktningen och uppföljningen av och rapporteringen om sysselsättningspolitiken i hela EU.

Tyngdpunkten i denna del läggs vid hur sysselsättningspolitiken kan bidra till att skapa fler och bättre arbetstillfällen, så som fastställs i den nya Lissabonagendan. Sysselsättningspolitiken kan på ett avgörande sätt bidra till ökad sysselsättning, högre produktivitetstillväxt och stärkt social sammanhållning. Det är också nödvändigt att modernisera de sociala trygghetssystemen i syfte att sörja för att de är lämpliga, ekonomiskt hållbara och anpassade till de föränderliga behoven i dagens samhälle och att de understöder en varaktig ekonomisk tillväxt och sysselsättningsökning[7].

I sysselsättningsriktlinjerna anges de allmänna målen och prioriteringarna för sysselsättningsfrämjande åtgärder i EU och dess medlemsstater. Sysselsättningspolitiken bör gå hand i hand med reformer av tjänste-, produkt- och finansmarknaderna och samspela positivt med en tillväxt- och sysselsättningsinriktad makroekonomisk politik. Därför görs korshänvisningar mellan relevanta riktlinjer i delarna 1 och 2 i syfte att sörja för enhetlighet och samstämmighet mellan delarna.

Integrerade riktlinjer för tillväxt och sysselsättning (2005–2008)

Makroekonomiska riktlinjer

1. Säkerställa ekonomisk stabilitet.

2. Trygga ekonomisk hållbarhet.

3. Främja en effektiv resursfördelning.

4. Främja större samstämmighet mellan den makroekonomiska politiken och strukturpolitiken.

5. Säkerställa att löneutvecklingen bidrar till makroekonomisk stabilitet och tillväxt.

6. Bidra till en dynamisk och fungerande ekonomisk och monetär union.

Mikroekonomiska riktlinjer

7. Utvidga och fördjupa den inre marknaden.

8. Sörja för öppna och konkurrensutsatta marknader.

9. Skapa ett attraktivare företagsklimat.

10. Främja en mer företagarvänlig kultur och ett gynnsamt klimat för små och medelstora företag.

11. Utvidga och förbättra den europeiska infrastrukturen och slutföra överenskomna prioriterade gränsöverskridande projekt.

12. Öka och förbättra investeringarna i forskning och utveckling.

13. Underlätta innovation och utnyttjande av informations- och kommunikationsteknik.

14. Främja en hållbar resursanvändning och stärka synergierna mellan miljöskydd och tillväxt.

15. Bidra till en stark industriell bas i EU.

Sysselsättningsriktlinjer

16. Genomföra en sysselsättningspolitik som syftar till att uppnå full sysselsättning, förbättra kvaliteten och produktiviteten i arbetet och öka graden av social och territoriell sammanhållning.

17. Främja en livscykelinriktad syn på arbete.

18. Sörja för att en arbetsmarknad som är öppen för alla står till förfogande för arbetssökande och missgynnade personer.

19. Förbättra förmågan att bemöta arbetsmarknadens behov.

20. Främja flexibilitet i kombination med anställningstrygghet och minska segmenteringen av arbetsmarknaden.

21. Sörja för en sysselsättningsfrämjande utveckling av lönekostnader och andra arbetskostnader.

22. Utöka och förbättra investeringarna i humankapital.

23. Anpassa utbildningssystemen till nya kompetenskrav.

*

* *

Mot bakgrund av det ovanstående

- rekommenderar kommissionen följande allmänna riktlinjer för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik, i överensstämmelse med artikel 99 i EG-fördraget,

- föreslår kommissionen följande rådsbeslut om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik, i överensstämmelse med artikel 128 i EG-fördraget.

Del 1Kommissionens rekommendation omallmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken (2005-2008)

KOMMISSIONENS REKOMMENDATION

om allmänna riktlinjer för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik (enligt artikel 99 i EG-fördraget)

Avsnitt A – En tillväxt- och sysselsättningsinriktad makroekonomisk politik [8]

A.1. En makroekonomisk politik som skapar förutsättningar för ökad tillväxt och sysselsättning

Säkerställa ekonomisk stabilitet i syfte att öka sysselsättningen och höja tillväxtpotentialen

En balanserad ekonomisk expansion och ett fullständigt förverkligande av den befintliga tillväxtpotentialen måste underbyggas av en sund makroekonomisk politik. En sådan politik är också av central betydelse när det gäller att skapa de rambetingelser som främjar tillfredsställande spar- och investeringsnivåer samt en starkare inriktning på investeringar i kunskap och innovation i syfte att ställa in ekonomin på en kurs som leder till en hållbar och icke-inflatorisk ökning av tillväxt och sysselsättning. Företag och enskilda måste, när de planerar för framtiden, kunna lita på att prisstabiliteten kommer att bibehållas och att växelkurserna och de långfristiga räntorna kommer att vara relativt stabila.

Penningpolitiken kan bidra till detta genom att eftersträva prisstabilitet och, om detta uppnås, genom att understödja andra delar av den allmänna ekonomiska politiken. För vissa av de nya medlemsstaterna är det viktigt att penningpolitiken möjliggör en ytterligare nedgång i de långa räntorna och ett växelkurssystem som är inriktat på att uppnå en hållbar real – och nominell – konvergens. Deltagande i den europeiska växelkursmekanismen (ERM II) kommer att bidra till att underbygga dessa strävanden. Ytterligare en utmaning för vissa av dessa medlemsstaters makroekonomiska politik är att hålla det relativt höga bytesbalansunderskottet inom sådana gränser att en sund extern finansiering kan säkerställas. I detta avseende kommer det att krävas en återhållsam finanspolitik för att minska underskottet i bytesbalansen, eftersom det kan bli svårare att finansiera underskotten när privatiseringen slutförts.

Genom att sörja för sunda offentliga finanser ger man de automatiska budgetstabilisatorerna möjlighet att verka fritt och symmetriskt i syfte att stabilisera produktionen på en högre och hållbar nivå för tillväxttrenden. För de medlemsstater som redan uppnått sunda offentliga finanser består utmaningen i att bevara det läget utan att behöva ta till engångsinsatser och tillfälliga åtgärder. För de övriga medlemsstaterna är det av avgörande betydelse att vidta de nödvändiga åtgärderna för att uppnå de medelfristiga målen för de offentliga finanserna, i synnerhet när de ekonomiska villkoren förbättras, för att på så sätt undvika en konjunkturförstärkande politik och skapa ett läge där de automatiska stabilisatorerna får tillräckligt spelrum före nästa konjunkturavmattning. För de enskilda medlemsstaterna varierar det medelfristiga målet för de offentliga finanserna beroende på skuldsättningsgraden och den potentiella tillväxten, men en tillräcklig marginal till referensvärdet på 3 % av BNP bör eftersträvas.

Riktlinje. För att säkerställa ekonomisk stabilitet bör medlemsstaterna bibehålla sina edelfristiga mål för de offentliga finanserna över hela konjunkturcykeln och, så länge målen inte är uppnådda, vidta alla nödvändiga åtgärder för att nå dem i överensstämmelse med stabilitets- och tillväxtpakten. Om inte annat följer av detta bör medlemsstaterna undvika en konjunkturförstärkande finanspolitik. Medlemsstater vars bytesbalansunderskott riskerar att bli ohållbara bör sträva efter att åtgärda dem genom strukturreformer som främjar konkurrenskraften gentemot omvärlden och genom finanspolitiska åtgärder (Integrerad riktlinje nr 1.)

Trygga en långsiktig ekonomisk hållbarhet mot bakgrund av Europas åldrande befolkning

Europas åldrande befolkning utgör ett allvarligt hot mot den långsiktiga hållbarheten i unionens ekonomi. Enligt de senaste beräkningarna kommer EU:s befolkning i arbetsför ålder (15–64) år 2050 att ha krympt med 18 % jämfört med 2000 och antalet personer över 65 att ha ökat med 60 %. Detta innebär inte bara högre försörjningskvoter utan också en högre skuldbörda, högre realräntor och lägre potentiell produktion, om åtgärder inte vidtas nu för att trygga den långsiktiga hållbarheten i EU:s ekonomi.

Medlemsstaterna kan motverka de ekonomiska följderna av en åldrande befolkning genom att sträva efter en snabbare skuldminskning och vidta åtgärder för att höja sysselsättningsgraden och arbetskraftsutbudet i syfte att kompensera för den framtida minskningen av antalet personer i arbetsför ålder. Det är också nödvändigt att modernisera de sociala trygghetssystemen för att se till att de är finansiellt hållbara och samtidigt uppfyller målet att vara tillgängliga och tillräckliga, mot bakgrund av högre försörjningskvoter och växande behov i anslutning till ökningen av antalet äldre personer. I synnerhet kan ett bättre samspel mellan de sociala trygghetssystemen och arbetsmarknaderna undanröja snedvridningar som påverkar pensioneringsbeslut och, med tanke på den ökade förväntade livslängden, uppmuntra till ett längre arbetsliv.

Riktlinje. För att trygga ekonomisk hållbarhet bör medlemsstaterna, med tanke på de beräknade kostnaderna för den åldrande befolkningen, i tillfredsställande takt minska den offentlig skulden för att stärka de offentliga finanserna; de bör vidare reformera pensions- och hälso- och sjukvårdssystemen för att se till att de är finansiellt hållbara och samtidigt socialt tillräckliga och tillgängliga samt vidta åtgärder för att höja sysselsättningsgraden och arbetskraftsutbudet (Integrerad riktlinje nr 2). Se också integrerad riktlinje nr 17: ”Främja en livscykelinriktad syn på arbete”.

Främja en effektiv resursfördelning och samstämmighet mellan den makroekonomiska politiken och strukturpolitiken

Väl utformade skatte- och utgiftssystem som främjar en effektiv resursfördelning är nödvändiga för att den offentliga sektorn till fullo skall kunna bidra till tillväxt och sysselsättning utan att de ekonomisk stabilitetsmålen eller hållbarhetsmålen blir lidande. Detta kan uppnås genom en omfördelning av utgifter till tillväxtfrämjande områden såsom forskning och utveckling, fysisk infrastruktur, humankapital och kunskap. Medlemsstaterna kan också bidra till att kontrollera andra utgiftsområden genom utgiftsregler och resultatbudgetering och genom att införa mekanismer som säkerställer att enskilda reformåtgärder och övergripande reformpaket är väl utformade. En huvudprioritering för EU:s ekonomi är att se till att skattestrukturerna och deras samspel med bidragssystemen främjar en högre tillväxtpotential genom ökad sysselsättning och ökade investeringar.

Riktlinje. För att främja en effektiv resursfördelning bör medlemsstaterna, utan att det påverkar tillämpningen av riktlinjerna för ekonomisk stabilitet och hållbarhet, inrikta sammansättningen av de offentliga utgifterna så, att ökad tonvikt läggs vid tillväxtfrämjande områden, anpassa skattestrukturerna för att höja tillväxtpotentialen samt sörja för att det finns mekanismer för att bedöma förhållandet mellan offentliga utgifter och uppnåendet av politiska mål och mekanismer för att åstadkomma övergripande samstämmighet i och mellan reformpaket (Integrerad riktlinje nr 3.)

En sund makroekonomisk politik har som funktion att skapa förhållanden som gynnar sysselsättningsskapande och tillväxt, men i slutändan är det strukturreformer för att åstadkomma effektiva marknader samt väl genomtänkta offentliga insatser som är avgörande för en hållbar produktions- och välståndsökning. Om strukturpolitiken inte lyckas skapa högre tillväxt kommer detta att undergräva den makroekonomiska stabiliteten, t.ex. genom budgetunderskott, ett konstant inflationstryck och brist på anpassningsförmåga inför tillfälliga eller stadigvarande ekonomiska chocker. Ett centralt inslag i medlemsstaternas allmänna ekonomiska strategi bör vara att se till att de har en samstämmig strukturpolitik på olika områden som stöder de makroekonomiska ramarna och tvärtom. Det behövs i synnerhet marknadsreformer för att förbättra ekonomiernas allmänna anpassningsförmåga inför konjunktursvängningar och även inför mer långsiktiga trender såsom globaliseringen och den tekniska utvecklingen.

Riktlinje. För att främja större samstämmighet mellan den makroekonomiska politiken och strukturpolitiken bör medlemsstaterna genomföra reformer som stöder de makroekonomiska ramarna genom ökad flexibilitet, rörlighet och anpassningsförmåga som ett svar på globaliseringen, tekniska framsteg och konjunkturförändringar (Integrerad riktlinje nr 4). Se också integrerad riktlinje nr 20: ”Främja flexibilitet i kombination med anställningstrygghet och minska segmenteringen av arbetsmarknaden”.

Säkerställa att löneutvecklingen bidrar till makroekonomisk stabilitet och kompletterar strukturreformerna

Löneutvecklingen kan bidra till stabila makroekonomiska förhållanden och till en sysselsättningsfrämjande kombination av politiska åtgärder, förutsatt att reallöneökningarna ligger i linje med produktivitetstillväxten på medellång sikt och ger utrymme för en lönsamhetsnivå som möjliggör produktivitets-, kapacitets- och sysselsättningsökande investeringar. Detta förutsätter att tillfälliga faktorer, t.ex. en produktivitetsökning till följd av en konjunkturuppgång eller en tillfällig höjning av den allmänna inflationstakten, inte tillåts leda till en ohållbar löneuppgång och att löneutvecklingen återspeglar förhållandena på den lokala arbetsmarknaden.

Med tanke på att olje- och råvarupriserna fortsätter att pressas uppåt krävs det att man är vaksam på de verkningar som löneuppgörelser och ökade arbetskraftskostnader har på förmågan att konkurrera med priser. Åtgärder kan vidtas på EU-nivå för att främja fortsatt dialog och informationsutbyte mellan de finans- och penningpolitiska myndigheterna och arbetsmarknadens parter genom den makroekonomiska dialogen.

Riktlinje. För att se till att löneutvecklingen bidrar till makroekonomisk stabilitet och tillväxt och för att höja sin anpassningsförmåga bör medlemsstaterna främja nominella löneökningar och arbetskraftskostnader som är förenliga med prisstabilitet och ligger i linje med produktivitetsutvecklingen på medellång sikt, med beaktande av kompetensskillnader och lokala arbetsmarknadsförhållanden (Integrerad riktlinje nr 5). Se också integrerad riktlinje nr 21: ”Sörja för en sysselsättningfrämjande utveckling av lönekostnader och andra arbetskostnader”.

A.2 Ett dynamiskt och väl fungerande euroområde

Behovet av högre tillväxt och sysselsättning är särskilt trängande inom euroområdet med tanke på den senaste tidens blygsamma ekonomiska resultat och den låga potentiella tillväxtnivån (ca 2 % enligt kommissionens beräkningar). Avmattningen av den inhemska efterfrågan märks särskilt i euroområdet, där både den privata konsumtionen och investeringarna år 2004 låg betydligt under genomsnittet för EU-25. Avmattningen i den privata konsumtionen verkar ha sin grund i fortsatta farhågor när det gäller sysselsättningsmöjligheterna (arbetslösheten ligger alltjämt kring 9 %), pensionssystemens och, mer allmänt, de offentliga finansernas hållbarhet liksom inkomstutvecklingen på medellång sikt.

Utmaningen för euroområdet består i att se till att den nuvarande tillväxtpotentialen kan förverkligas och, i än högre grad, att med tiden höja tillväxtpotentialen. Detta sker bäst genom en tillväxt- och stabilitetsinriktad makroekonomisk politik och omfattande strukturreformer. Dessa båda faktorer spelar en särskilt viktig roll för medlemsstaterna i euroområdet, eftersom de har en avsevärd inverkan på deras förmåga att anpassa sig till chocker med asymmetriska effekter och därmed på hela euroområdets ekonomiska återhämtningsförmåga. Dessutom påverkar det ekonomiska resultatet och politiken i enskilda medlemsstater i euroområdet gemensamma faktorer såsom eurons växelkurs, räntor och prisstabilitet. Allt detta medför att det behövs en bättre samordning av den makroekonomiska politiken och strukturpolitiken i euroområdet.

Inom den ekonomiska och monetära unionen (EMU) premieras disciplin när det gäller de offentliga finanserna just i syfte att skydda dessa gemensamma faktorer. Avsaknaden av en nationell ränte- och valutapolitik medför också ett större behov av att uppnå och bibehålla sunda offentliga finanser som ger en tillräcklig marginal för att absorbera verkningarna av konjunkturförändringar eller ekonomiska chocker med en asymmetrisk inverkan.

Strukturpolitiska åtgärder som gynnar en smidig anpassning av priser och löner är ytterst viktiga för att medlemsstaterna i euroområdet skall ha förmåga att snabbt anpassa sig till chocker (såsom den nuvarande oljeprischocken) och bidra till att minska omotiverade inflationsskillnader mellan medlemsstater. En politik som ökar arbetsmarknadernas anpassningsförmåga genom att uppmuntra ett omfattande arbetskraftsdeltagande, yrkesmässig och geografisk rörlighet samt lönesättning och reformer som ökar produktmarknadernas flexibilitet är särskilt betydelsefulla i detta avseende.

För att euroområdet skall kunna bidra till en stabil internationell ekonomi och bättre tillvarata sina ekonomiska intressen är det av största vikt att det till fullo fyller sin funktion i det internationella penningpolitiska och ekonomisk-politiska samarbetet. Inrättandet av ett ordförandeskap för eurogruppen kommer att bidra till att samordna medlemsstaternas ståndpunkter, men euroområdets respresentation utåt är fortfarande fragmenterad och ofullständig, och hindrar euroområdet från att ikläda sig en ledande strategisk roll när det gäller utvecklingen av det globala ekonomiska systemet.

Riktlinje. För att bidra till en dynamisk och fungerande ekonomisk och monetär union bör medlemsstaterna i euroområdet ägna särskild uppmärksamhet åt disciplin när det gäller de offentliga finanserna, och i detta sammanhang bör de som ännu inte uppnått de medelfristiga målen för de offentliga finanserna ställa upp som riktmärke en årlig förbättring av sitt konjunkturrensade underskott, exklusive engångsinsatser och andra tillfälliga åtgärder, med 0,5 % av BNP, dock med en högre anpassningstakt under gynnsamma perioder; de bör även fortsätta sina strukturreformer i syfte att förbättra euroområdets konkurrenskraft och ekonomiska anpassning till asymmetriska chocker och sörja för att euroområdets inflytande i det globala ekonomiska systemet står i proportion till dess ekonomiska tyngd (Integrerad riktlinje nr 6.)

Avsnitt B - Mikroekonomiska reformer i syfte att öka Europas tillväxtpotential

Strukturreformer är nödvändiga för att öka EU:s tillväxtpotential, eftersom de bidrar till den europeiska ekonomins effektivitet och anpassningsförmåga. För att uppnå största möjliga synergieffekter bör de genomföras på ett allsidigt och samordnat sätt.

För att Europas tillväxtpotential skall kunna öka måste nya arbetstillfällen skapas och produktiviteten öka. Alltsedan mitten av 1990-talet har produktivitetstillväxten i EU minskat markant. Att vända denna trend är den viktigaste utmaning när det gäller konkurrenskraften som unionen står inför, särskilt med tanke på dess åldrande befolkning. Enbart på grund av den åldrande befolkningen beräknas den nuvarande potentiella tillväxttakten minska med nästan hälften. Om levnadsstandarden skall kunna upprätthållas och höjas i framtiden är det därför nödvändigt att öka takten i produktivitetstillväxten.

Produktivitetsvinster uppnås genom investeringar och innovation. Att göra Europa till ett område som det är mera attraktivt att investera i och att främja investeringar i kunskap och innovation är därför viktiga delar av det Lissabonhandlingsprogram som överenskoms vid Europeiska rådets vårmöte 2005. Därför kommer de nationella och regionala program som får stöd från strukturfonderna och Sammanhållningsfonden i allt högre grad att inriktas på investeringar inom dessa områden i enlighet med Lissabonmålen.

B.1 Göra Europa till ett mera attraktivt område att investera och arbeta i

Europeiska unionens förmåga att locka till sig investeringar är beroende bland annat av hur stora och öppna dess marknader är, hur dess lagstiftning är utformad och vilken kvalitet dess infrastruktur har. Med ökade investeringar blir Europa mera produktivt, eftersom arbetsproduktiviteten är beroende av att det investeras både i fysiskt kapital och humankapital och i kunskap och infrastruktur.

Utvidga och fördjupa den inre marknaden

Europeiska tillverkares förmåga att konkurrera och överleva på den inre marknaden är av avgörande betydelse för deras konkurrenskraft på världsmarknaden. En till fullo integrerad inre marknad skulle också göra EU mera attraktivt för utländska investerare. Även om den inre marknaden för varor är relativt väl integrerad, är marknaderna för tjänster fortfarande, rättsligt sett eller i praktiken, ganska fragmenterade. Detta gäller i synnerhet energi- och transportmarknaderna samt de reglerade yrkena. För att tillväxt och sysselsättning skall kunna främjas och konkurrenskraften ökas måste den inre marknaden för tjänster vara fullt fungerande, samtidigt som den europeiska sociala modellen måste bevaras. Undanröjandet av skattehinder för gränsöverskridande verksamhet och avlägsnandet av de återstående hindren för arbetstagares rörlighet skulle också medföra betydande effektivitetsvinster. En fullständig integrering av finansmarknaderna slutligen skulle öka produktionen och sysselsättningen genom att en effektivare fördelning av kapitalet skulle bli möjlig och det skulle skapas bättre förutsättningar för finansiering av företag.

Trots att de potentiella fördelarna med den inre marknaden är allmänt erkända går införlivandet av direktiven rörande den inre marknaden tyvärr fortfarande sakta. Dessutom genomförs eller tillämpas direktiven ofta inte på ett korrekt sätt, vilket framgår av de många överträdelseförfaranden som initierats av kommissionen. Medlemsstaterna måste samarbeta mera aktivt med varandra och med kommissionen, så att deras medborgare och näringsliv kan dra full nytta av lagstiftningen rörande den inre marknaden. Metoderna för offentlig upphandling skulle t.ex. kunna förbättras betydligt, vilket skulle leda till att antalet offentligen tillkännagivna upphandlingar ökade. Ett mera öppet upphandlingsförfarande leder dessutom till betydande budgetbesparingar för medlemsstaterna.

Riktlinje . I syfte att utvidga och fördjupa den inre marknaden bör medlemsstaterna påskynda införlivandet av direktiven rörande den inre marknaden, prioritera en striktare och bättre efterlevnad av lagstiftningen rörande den inre marknaden, påskynda integrationen av finansmarknaden, undanröja skattehindren för gränsöverskridande verksamhet och tillämpa EU:s bestämmelser om offentlig upphandling effektivt (Integrerad riktlinje nr 7).

Sörja för öppna och konkurrensutsatta marknader i och utanför Europa

Öppna och konkurrensutsatta marknader bidrar till en effektivare resursanvändning, leder till en bättre organisation av arbetet i företagen och kan stimulera till innovation. Konkurrenspolitiken har i hög grad bidragit till att säkerställa lika villkor för företagen i EU och kan också spela en viktig roll när det gäller att pröva hur det rättsliga ramverket mera allmänt på marknadsområdet kan utformas för att förbättra konkurrensvillkoren för företag. De europeiska marknaderna kan öppnas mera för konkurrens om den allmänna nivån på det statliga stödet minskas med beaktande dock av de krav som verkliga marknadsmisslyckanden ställer. Detta måste åtföljas av en omfördelning av återstående statligt stöd till förmån för vissa horisontella mål, såsom forskning och innovation, och för optimering av humankapitalet.

Strukturreformer som underlättar marknadsinträde är ett särskilt effektivt medel för att öka konkurrensen. Sådana reformer är särskilt viktiga på marknader som tidigare var skyddade mot konkurrens på grund av konkurrensbegränsande företeelser, överreglering (tillstånd, licenser, minimikapitalkrav, juridiska hinder, affärstidsregleringar, reglerade priser, perioder för realisationsförsäljning, etc.) eller handelspolitiska skyddsåtgärder. Rådet har redan uppmanat medlemsstaterna att undersöka om deras nuvarande nationella lagstiftning är förenlig med EU-bestämmelserna, så att marknadshindren kan undanröjas och det kan öppnas upp för konkurrens på den inre marknaden.

Genomförandet av redan överenskomna åtgärder i syfte att öppna upp nätindustrierna för konkurrens bör dessutom bidra till säkerställandet av lägre priser generellt och till större valmöjlighet, samtidigt som tillhandahållandet av tjänster av allmänt ekonomiskt intresse för alla medborgare garanteras. Konkurrens- och tillsynsmyndigheter bör slutligen se till att det råder tillräckligt stor konkurrens på de liberaliserade marknaderna, där marknadsandelen för redan etablerade företag ofta är mycket stor.

En gemensam strategi för förbindelserna med tredjeland är nödvändig för att förutsättningarna för marknadstillträde skall kunna förbättras för företag i EU. Ingåendet av ett ambitiöst avtal inom ramen för Doharundan torde leda till att världsmarknaderna i ännu högre grad öppnas för handel och investeringar och därmed bidra till att öka den potentiella tillväxten.

Riktlinje. I syfte att sörja för öppna och konkurrensutsatta marknader bör medlemsstaterna prioritera följande: avlägsnandet av hinder i lagar och andra författningar och andra hinder för konkurrensen inom viktiga områden; ett effektivare genomförande av konkurrenspolitiken; en selektiv marknadsundersökning från konkurrens- och tillsynsmyndigheternas sida i syfte att identifiera och undanröja hinder för konkurrens och marknadsinträde; en minskning av statligt stöd som snedvrider konkurrensen och en omfördelning av stödet till förmån för vissa horisontella mål, såsom forskning och innovation och optimering av humankapitalet. Medlemsstaterna bör också till fullo genomföra de överenskomna åtgärderna om att öppna upp nätindustrierna för konkurrens, så att det kan sörjas för effektiv konkurrens på de integrerade europeiska marknaderna, samtidigt som det blir möjligt att garantera tillfredsställande leveranser av tjänster av allmänt ekonomiskt intresse av hög kvalitet (Integrerad riktlinje nr 8).

Förbättra den europeiska och den nationella lagstiftningen

Marknadslagstiftning är nödvändig för att skapa en miljö med låga kostnader inom vilken affärstransaktioner kan äga rum. Den tjänar också till att rätta till icke fungerande marknader eller till att skydda marknadsaktörerna. De samlade verkningarna av lagstiftningen kan emellertid medföra stora ekonomiska kostnader. Det är därför nödvändigt att lagstiftningen är väl utformad och proportionerlig.

När lagstiftning utarbetas eller ändras bör medlemsstaterna systematiskt bedöma de kostnader och fördelar som är förbundna med lagstiftningsinititativen. Detta innebär samråd mellan relevanta aktörer, som också måste ha tillräckligt med tid för att ta ställning. Medlemsstaterna uppmanas att utarbeta nationella planer för lagstiftningsförbättringar och rapportera om dessa i sina nationella Lissabonprogram.

I kommissionens strategi för en bättre lagstiftning görs en noggrann bedömning av de ekonomiska, sociala och miljömässiga konsekvenserna av ny eller reviderad lagstiftning i syfte att identifiera eventuella avvägningar, som kan behöva göras, och synergier mellan olika policymål. Dessutom undersöks om den befintliga lagstiftningen kan förenklas och dess inverkan på konkurrenskraften bedöms. Slutligen håller ett gemensamt tillvägagångssätt för bedömning av de administrativa kostnaderna för ny respektive befintlig lagstiftning på att utvecklas.

Betydande förbättringar när det gäller den rättsliga miljön kan således uppnås genom en minskning av de kostnader som är förbundna med lagstiftningen, inbegripet de administrativa kostnaderna. Detta är särskilt viktigt för små och medelstora företag, som vanligtvis har endast begränsade resurser till sitt förfogande för det administrativa arbete som de åläggs genom både gemenskapslagstiftningen och den nationella lagstiftningen.

Riktlinje. I syfte att skapa ett attraktivare företagsklimat bör medlemsstaterna förbättra kvaliteten på sin lagstiftning genom en systematisk och rigorös bedömning av de ekonomiska, sociala och miljömässiga konsekvenserna, samtidigt som hänsyn tas till de administrativa kostnader som är förbundna med lagstiftningen. Vidare bör medlemsstaterna ha ett omfattande samråd om kostnaderna för och fördelarna med sina lagstiftningsinitiativ, i synnerhet när dessa innebär avvägningar mellan olika policymål (Integrerad riktlinje nr 9).

Europa behöver bli bättre på att utveckla sin entreprenörsanda och behöver flera nya företag som är villiga att ge sig in på kreativa eller innovativa projekt. Studier i entreprenörskap på alla utbildningsnivåer bör stödjas och de färdigheter som behövs bör tillhandahållas. För detta bör partnerskap med företag uppmuntras. Inrättandet av företag och deras tillväxt kan också uppmuntras genom att tillgången till finansiella resurser förbättras, skattesystemen anpassas så att framgång belönas och stödtjänster för företagen tillhandahålls, särskilt för unga företagare. Särskild vikt bör läggas vid att underlätta ägarskifte, översyn av konkurslagstiftning och förbättring av förfarandena för undsättning och omstrukturering av företag.

Riktlinje . I syfte att främja en mer företagarvänlig kultur och ett gynnsamt klimat för små och medelstora företag bör medlemsstaternana förbättra tillgången till finansiella resurser, anpassa skattesystemen, stärka små och medelstora företags innovationspotential samt tillhandahålla relevanta upplysningar och stödtjänster i syfte att uppmuntra till nyföretagande och tillväxt i nystartade företag i enlighet med stadgan för små och medelstora företag. Vidare bör medlemsstaterna förstärka utbildningen i entreprenörskap (hänvisning till riktlinjen rörande sysselsättningen). Medlemsstaterna bör också underlätta ägarskifte, se över sin konkurslagstiftning och förbättra sina förfaranden för undsättning och omstrukturering av företag (Integrerad riktlinje nr 10).

Utvidga och förbättra den europeiska infrastrukturen

En modern infrastruktur är en viktig faktor som är av betydelse för hur attraktiv en plats är. En modern infrastruktur underlättar rörligheten för personer, varor och tjänster i hela unionen. En modern infrastruktur för transport, energi och elektronisk kommunikation är en förutsättning för att man skall kunna skörda frukterna av den förnyade Lissabonstrategin.Sammankopplade och driftskompatibla transeuropeiska nät kan bidra till främjandet av internationell handel och ge liv åt den inre marknaden genom att transportkostnaderna minskar och göra marknaderna större. Den pågående liberaliseringen av de europeiska nätindustrierna främjar dessutom konkurrens och bidrar till effektivitetsvinster inom dessa sektorer.

När det gäller framtida investeringar i europeisk infrastruktur bör genomförandet av de 30 prioriterade transportprojekt som fastställdes av Europaparlamentet och rådet i riktlinjerna för de transeuropeiska transportnäten (TEN) och genomförandet av de gränsöverskridande snabbstartsprojekt för transport, energi och bredbandskommunikation som fastställts inom ramen för det europeiska tillväxtinitiativet betraktas som en prioritet. Flaskhalsar i ländernas infrastruktur måste också åtgärdas. Lämpliga prissättningssystem för infrastrukturen kan bidra till att infrastrukturen används på ett effektivt sätt och till att det uppnås en hållbar jämvikt mellan transportsätten.

Riktlinje . I syfte att utvidga och förbättra den europeiska infrastrukturen och slutföra överenskomna prioriterade gränsöverskridande projekt med det särskilda syftet att uppnå en högre grad av integration av de nationella marknaderna inom det utvidgade EU bör medlemsstaterna utveckla lämpliga infrastrukturer för transport, energi och informations- och kommunikationsteknik, särskilt på de gränsöverskridande områdena, eftersom det är en viktig förutsättning för att kunna öppna nätindustrierna för konkurrens. Dessutom bör de införa lämpliga prissättningsystem för infrastrukturen i syfte att internalisera miljökostnaderna, så att en effektiv användning av infrastrukturerna säkerställs och en hållbar jämvikt mellan transportsätten uppnås (Integrerad riktlinje nr 11).

B.2 Tillväxtfrämjande kunskap och innovation

Kunskap inhämtad genom investeringar i forskning och utveckling, innovation och utbildning är en viktig drivkraft för långsiktig tillväxt. Strategier som syftar till att öka investeringarna i kunskap och till en förstärkning av EU-ekonomins innovationsförmåga är centrala delar av Lissabonstrategin för tillväxt och sysselsättning.

Öka och förbättra investeringarna i forskning och utveckling

Forskning och utveckling (FoU) har betydelse för den ekonomiska tillväxten på flera olika sätt. För det första kan FoU bidra till skapandet av nya marknader eller produktionsprocesser. För det andra kan FoU leda till gradvisa förbättringar av redan befintliga produkter och produktionsprocesser. För det tredje ökar FoU ett lands förmåga att tillgodogöra sig ny teknik.

EU avsätter för närvarande cirka 2 % av sin BNP till forskning och utveckling (det varierar dock från mindre än 0,5 % till mer än 4 % av BNP mellan medlemsstaterna), vilket inte är mycket mer än nivån vid tidpunkten för Lissabonstrategins lansering. Dessutom finansieras endast cirka 55 % av utgifterna för forskning i EU av industrin. Uppfyllandet av det samlade EU-målet att öka investeringarna i forskning till 3 % av BNP måste gå snabbare; två tredjedelar av de samlade investeringarna bör komma från den privata sektorn. Medlemsstaterna uppmanas att i sina nationella Lissabonprogram redovisa sina målsättningar när det gäller utgifter för forskning och utveckling för 2008 och 2010 och om vilka åtgärder som kommer att vidtas för att uppnå målen. Den största utmaningen består i att inrätta rambetingelser och instrument och att stimulera företagen att investera i forskning. De offentliga forskningsanslagen måste utnyttjas på ett effektivare sätt och banden mellan den offentliga forskningen och den privata sektorn måste bli starkare. Expertcentrum och expertnätverk måste förstärkas och offentliga stödmekanismer, inbegripet skatteåtgärder, användas på ett bättre sätt, så att den privata sektorns forskning och utveckling främjas. Det är också viktigt att sörja för att företag verkar i en tillräckligt konkurrenspräglad miljö, eftersom konkurrens är ett viktigt incitament för privata investeringar i innovation. Dessutom måste beslutsamma ansträngningar göras för att öka antalet kvalificerade forskare som är verksamma i Europa. Detta kan särskilt ske genom att flera studenter uppmuntras till att söka till vetenskapliga, tekniska och ingenjörsvetenskapliga utbildningsgrenar och genom att förbättra karriärutvecklingsmöjligheterna och rörligheten för forskare mellan nationer och sektorer.

Riktlinje. I syfte att öka och förbättra investeringarna i forskning och utveckling bör medlemsstaterna vidareutveckla de åtgärder på olika områden som syftar till att främja företagens forskning och utveckling. Detta kan ske på följande sätt: förbättrade rambetingelser och genom att se till att företagen verkar i en tillräckligt konkurrensutsatt miljö; ökning och effektivare användning av de offentliga utgifterna för forskning och utveckling; förstärkning av kompetenscentrum; bättre användning av stödmekanismer, såsom skatteåtgärder i syfte att öka den privata sektorns forskning och utveckling; sörja för att det finns tillräckligt många kvalificerade forskare genom att flera studenter uppmuntras till att söka till vetenskapliga, tekniska och ingenjörsvetenskapliga utbildningsgrenar och genom att förbättra karriärutvecklingsmöjligheterna och rörligheten för forskare mellan nationer och sektorer (Integrerad riktlinje nr 12). Se också integrerad riktlinje nr 22 ”Utöka och förbättra investeringarna i humankapital”.

Underlätta innovation, utnyttjande av informations- och kommunikationsteknik och en hållbar resursanvändning

Dynamiken i den europeiska ekonomin är i högsta grad beroende av dess innovationsförmåga. Det måste finnas ekonomiska rambetingelser för innovation. Detta innebär att det måste finnas väl fungerande finans- och produktmarknader liksom klart definierade immateriella rättigheter till överkomliga priser. Innovationer introduceras ofta på marknaden av nya företag som kan ha svårt att få finansiering. Åtgärder för att uppmuntra inrättandet av innovationsföretag och deras tillväxt, inbegripet för att förbättra tillgången till finansiering, bör därför främja innovationsverksamheten. Spridning av teknik kan främjas genom utveckling av innovationscentrum och innovationsnätverk liksom av stödtjänster för innovation som är inriktade på små och medelstora företag. Kunskapsöverföring via rörlighet för forskare, utländska direktinvesteringar eller importerad teknik är särskilt fördelaktig för länder och regioner som släpar efter i utvecklingen.

EU har inte varit i stånd att dra full nytta av fördelarna med den ökade produktionen och användningen av informations- och kommunikationsteknik. Det är ett uttryck för att det fortfarande investeras för lite i informations- och kommunikationsteknik och att det finns institutionella begränsningar och organisatoriska problem förbundna med införandet av informations- och kommunikationsteknik. Teknisk innovation är när allt kommer omkring beroende av att det finns ett ekonomiskt klimat som verkar främjande på tillväxten. Utnyttjandet av informations- och kommunikationsteknik är därför särskilt beroende av att det finns en smidig arbetsorganisation och flexibla marknader.

Riktlinje. I syfte att underlätta innovation och utnyttjande av informations- och kommunikationsteknik bör medlemsstaterna inrikta sig på en förbättring av stödtjänsterna för innovation, särskilt för tekniköverföring, inrättande av innovationscentrum och innovationsnätverk där universitet och företag kan mötas, uppmuntran av kunskapsöverföring genom utländska direktinvesteringar, förbättring av tillgången till finansiering och fastställande av klart definierade immateriella rättigheter till överkomliga priser. De bör underlätta utnyttjandet av informations- och kommunikationsteknik och de därmed förbundna ändringarna av organisationen av arbetet i ekonomin (Integrerad riktlinje nr 13).

Om unionens framgång skall vara bestående beror också på om den ger sig i kast med att lösa en rad frågor på resurs- och miljöområdet och som, om de lämnas därhän, kommer att bromsa den framtida tillväxten. I detta sammanhang har utvecklingen på senare tid och utsikterna när det gäller oljepriserna visat hur viktig frågan om energieffektivitet är. Om man väntar ännu mer med att ta itu med dessa frågor kommer de ekonomiska kostnaderna för att vidta åtgärder att bli ännu större. Detta innebär t.ex. att det måste vidtas åtgärder för att ta itu med problemet med klimatförändringen, åstadkomma en rationellare användning av resurser och bromsa förlusten av biologisk mångfald. Användningen av marknadsbaserade instrument, så att skadorna på miljön och de sociala kostnaderna bättre avspeglas i priserna är i detta sammanhang av central betydelse. Om utvecklingen och användningen av miljövänlig teknik uppmuntras och ett miljötänkande införs vid offentlig upphandling kan detta leda till ökad innovationsverksamhet i de berörda sektorerna och till ökade bidrag från dessa sektorer till hållbar utveckling. EU:s företag är bland de främsta i världen när det gäller att utveckla ny förnybar energiteknik. I ett sammanhang där energipriserna hela tiden stiger och hoten mot klimatet ökar är det viktigt att kraftfullt uppmuntra till förbättringar av energieffektiviteten som ett bidrag till både hållbar utveckling och konkurrenskraft.

Riktlinje . I syfte att främja en hållbar resursanvändning och stärka synergierna mellan miljöskydd och tillväxt bör medlemsstaterna prioritera internaliseringen av externa miljökostnader, en ökning av energieffektiviteten samt utveckling och tillämpning av miljövänlig teknik. Genomförandet av dessa prioriteringar bör ske i enlighet med de åtaganden som gjorts på EU-nivå och med de åtgärder och instrument som föreslås i handlingsplanen för miljöteknik, genom användning av marknadsbaserade instrument, riskfonder och finansiering av forskning och utveckling, miljötänkande vid offentlig upphandling och avskaffande av subventioner och andra politiska instrument som har negativa effekter för miljön (Integrerad riktlinje nr 14).

Bidra till en stark industriell bas i EU

Den minskade produktivitetstillväxten i EU på senare tid beror delvis på EU:s svårigheter att omorientera sin ekonomi mot nyare sektorer med högre produktivitetstillväxt. För att kunna öka och behålla sin ledande ekonomiska och tekniska ställning måste Europa förbättra sin förmåga att utveckla och marknadsföra ny teknik. De synergieffekter som uppnås genom gemensamma åtgärder på EU-nivå när det gäller forskning, regelverk och finansiering, i de fall där de enskilda medlemsstaterna på grund av utmaningarnas storlek eller omfång inte ensamma klarar av att lösa marknadsmisslyckanden, har inte alltid utnyttjats till fullo, Galileo-programmet och programmen inom flygteknikindustrin utgör dock undantag. Resultatet är att EU inte har kunnat utnyttja sin tekniska potential till fullo. Genom sammanslagning av den europeiska sakkunskapen och utveckling av partnerskap mellan den offentliga och den privata sektorn, i de fall där fördelarna för samhället är större än för den privata sektorn, kommer denna potential att kunna utnyttjas bättre

Riktlinje. I syfte att bidra till en stark industriell bas i EU bör medlemsstaterna inrikta sig på att utveckla ny teknik och nya marknader. Detta innebär framför allt ett åtagande om att inrätta och genomföra gemensamma europeiska tekniska initiativ och upprätta partnerskap mellan den offentliga och privata sektorn som bidrar till att avhjälpa faktiska marknadsmisslyckanden samt att inrätta och utveckla regionala eller lokala företagsgrupper (Integrerad riktlinje nr 15).

Del 2Sysselsättningsriktlinjer (2005-2008)

Förslag till

RÅDETS BESLUT

om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik (enligt artikel 128 i EG-fördraget)

2005/0057 (CNS)

Förslag till

RÅDETS BESLUT

om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik

EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR BESLUTAT FÖLJANDE

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 128.2 i detta,

med beaktande av kommissionens förslag[9],

med beaktande av Europaparlamentets yttrande[10],

med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande[11],

med beaktande av Regionkommitténs yttrande[12],

med beaktande av Sysselsättningskommitténs yttrande, och

av följande skäl:

(1) I artikel 2 i Fördraget om Europeiska unionen fastställs att unionen skall ha som mål att främja ekonomiska och sociala framsteg och en hög sysselsättningsnivå. I artikel 125 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen anges att medlemsstaterna och gemenskapen skall arbeta för att utveckla en samordnad sysselsättningsstrategi och särskilt för att främja en kvalificerad, utbildad och anpassningsbar arbetskraft och en arbetsmarknad som är mottaglig för ekonomiska förändringar.

(2) Vid Europeiska rådets möte i Lissabon år 2000 lanserades en strategi som syftar till hållbar ekonomisk tillväxt med fler och bättre arbetstillfällen och högre grad av social sammanhållning samt långsiktiga sysselsättningsmål. Fem år senare är dock resultaten blandade.

(3) Om ett integrerat paket med riktlinjer för sysselsättningen och övergripande riktlinjer för den ekonomiska politiken läggs fram kan Lissabonstrategin om tillväxt och sysselsättning få en ny inriktning. Den europeiska sysselsättningsstrategin har en avgörande roll när det gäller genomförandet av sysselsättningsmålen i Lissabonstrategin.

(4) Enligt slutsatserna från Europeiska rådets vårmöte den 22–23 mars 2005 måste målen om full sysselsättning, kvalitet och produktivitet i arbetet samt social sammanhållning omsättas i tydliga prioriteringar, nämligen att få in och behålla flera människor i arbete och modernisera de sociala trygghetssystemen; förbättra arbetstagares och företags anpassningsförmåga liksom flexibiliteten på arbetsmarknaderna samt att öka investeringarna i humankapital genom bättre utbildning och färdigheter.

[13]

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

De riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik som anges i bilagan godkänns härmed.

Artikel 2

Alla aspekter av riktlinjerna skall beaktas i medlemsstaternas sysselsättningspolitik och avrapporteras i de nationella Lissabonprogram som skall läggas fram årligen.

Artikel 3

Detta beslut riktar sig till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den

På rådets vägnar

Ordförande

BILAGA

1 FÅ IN OCH BEHÅLLA FLERA MÄNNISKOR I ARBETE OCH MODERNISERA DE SOCIALA TRYGGHETSSYSTEMEN

Att uppnå full sysselsättning och minska arbetslösheten och sysslolösheten är nödvändigt och är möjligt genom åtgärder för att öka efterfrågan på och utbudet av arbetskraft. Detta går hand i hand med att arbete görs mera attraktivt, kvaliteten i arbetet och arbetsproduktivitetstillväxten förbättras och andelen fattiga arbetare minskar. Synergier mellan kvalitet i arbetet, produktivitet och sysselsättning bör utnyttjas till fullo. Beslutsamma åtgärder är nödvändiga för att stärka den sociala integrationen, förhindra uteslutning från arbetsmarknaden och stödja missgynnade människors integration i arbetslivet samt för att minska de regionala skillnaderna när det gäller sysselsättning, arbetslöshet och arbetsproduktivitet, särskilt i regioner som släpar efter i utvecklingen. Lika möjligheter, bekämpning av diskriminering och integrering av ett jämställdhetsperspektiv är av avgörande betydelse för framsteg.

Riktlinje. Genomföra en sysselsättningspolitik som syftar till att uppnå full sysselsättning, förbättra kvaliteten och produktiviteten i arbetet och öka graden av social och territoriell sammanhållning . Politiken bör bidra till att det uppnås en genomsnittlig sysselsättningsgrad för Europeiska unionen på 70 % totalt sett, på minst 60 % för kvinnor och på 50 % för äldre arbetstagare (55-64) och till att arbetslösheten och sysslolösheten minskar. Medlemsstaterna bör fastställa nationella sysselsättningsmål för 2008 och 2010 (Integrerad riktlinje nr 16).

Att höja sysselsättningsnivåerna är det mest effektiva sättet att generera ekonomisk tillväxt och främja ekonomier utan social utslagning, samtidigt som det sörjs för ett skyddsnät för de människor som är oförmögna att arbeta. Att främja en ny livscykelinriktad syn på arbete och modernisera de sociala trygghetssystemen i syfte att sörja för att de är lämpliga, ekonomiskt hållbara och anpassade till de föränderliga behoven i samhället är så mycket viktigare som antalet människor i arbetsför ålder väntas sjunka. Särskild vikt bör läggas vid att komma till rätta med de bestående skillnaderna i fråga om sysselsättning mellan kvinnor och män och den låga sysselsättningsgraden för äldre arbetstagare och unga, som ett led i en ny generationsövergripande strategi. Åtgärder krävs också för att komma till rätta med ungdomsarbetslösheten som är dubbelt så stor som arbetslösheten totalt sett. De rätta förutsättningarna måste skapas för att underlätta framsteg när det gäller sysselsättningen, vare sig det är fråga om det första inträdet på arbetsmarknaden, en återgång till arbete efter ett uppehåll eller en önskan att förlänga arbetslivet. Kvalitet i arbetet, inbegripet löner och förmåner, arbetsvillkor, trygghet på arbetsplatsen, möjligheter till livslångt lärande och karriärutsikter, är av avgörande betydelse, liksom stöd och stimulans genom de sociala trygghetssystemen. Genomförandet av den europeiska pakten för ungdomsfrågor bör bidra till en livscykelinriktad syn på arbete.

Riktlinje. Främja en livscykelinriktad syn på arbete genom följande: ett förnyat försök att skapa sysselsättningsmöjligheter för unga och minska ungdomsarbetslösheten; resoluta åtgärder för att undanröja skillnaderna mellan män och kvinnor när det gäller sysselsättning, arbetslöshet och löner; bättre balans mellan arbete och privatliv, inbegripet tillhandahållande av tillgänglig barnomsorg och anhörigvård till rimliga priser; moderna pensions- och hälsovårdssystem som är lämpliga, ekonomiskt hållbara och anpassade till de föränderliga behoven i samhället, så att deltagande i arbetslivet och ett längre arbetsliv kan stödjas, inbegripet lämpliga åtgärder som stimulerar till arbete och motverkar förtida avgång (Integrerad riktlinje nr 17). Se också integrerad riktlinje nr 2 ”Trygga ekonomisk hållbarhet”.

Att underlätta tillgången till arbete för arbetssökande, förebygga arbetslöshet och sörja för att de som blir arbetslösa fortsatt har nära anknytning till arbetsmarknaden samt öka deras anställbarhet är av stor betydelse för att öka deras deltagande och bekämpa social uteslutning. För detta krävs att hindren på arbetsmarknaden avlägsnas, vilket kan ske genom hjälp till effektivt jobbsökande, underlättande av tillträdet till utbildning och andra aktiva arbetsmarknadsåtgärder; vidare genom att se till att arbete lönar sig samt att arbetslöshet, fattigdom och sysslolöshetsfällor undanröjs. Särskilda åtgärder behövs för att främja missgynnade människors integration på arbetsmarknaden, inbegripet genom en utbyggnad av sociala tjänster och samhällsekonomiska åtgärder. Skillnaderna i arbetslöshet när det gäller missgynnade personer, både EU-medborgare och icke-EU-medborgare, är fortfarande alltför stora och bör minskas betydligt i enlighet med fastställda nationella mål. Att bekämpa diskriminering, främja tillgången till arbete för funktionshindrade och integrera migrerande personer och minoritetsgrupper är särskilt viktigt.

Riktlinje. Sörja för att en arbetsmarknad som är öppen för alla står till förfogande för arbetssökande och missgynnade personer genom följande: aktiva, förebyggande arbetsmarknadsåtgärder, inbegripet genom att i god tid identifiera behov, bistå i arbetssökandet, vägledning och utbildning som ett led i personliga åtgärdsprogram, tillhandahålla de sociala tjänster som är nödvändiga för att stödja missgynnade människors integration på arbetsmarknaden samt medverka till en högre grad av social och territoriell sammanhållning och till utrotning av fattigdomen; fortlöpande översyn av skatte- och förmånssystem, inbegripet förvaltningen av förmåner och villkoren för dessa samt minskning av de höga effektiva marginalskattesatserna i syfte att se till att det lönar sig att arbeta och sörja för tillfredsställande sociala trygghetsnivåer (Integrerad riktlinje nr 18).

För att göra det möjligt för flera att finna ett bättre arbete är det också nödvändigt att förstärka arbetsmarknadsinfrastrukturen på nationell nivå och på EU-nivå, inbegripet genom EURES-nätverket, så att det blir lättare att förutse och avhjälpa eventuell bristande överenskommelse mellan efterfrågan och utbud. I detta sammanhang är rörligheten för arbetstagare inom EU av central betydelse och bör till fullo säkras. Det kompletterande utbud av arbetskraft som följer av invandringen av medborgare från tredjeland måste också till fullo beaktas.

Riktlinje. Förbättra förmågan att bemöta arbetsmarknadens behov genom följande: modernisering och förstärkning av arbetsmarknadsinstitutionerna, särskilt arbetsförmedlingarna; större öppenhet när det gäller sysselsättnings- och utbildningsmöjligheter på nationell nivå och på EU-nivå, så att rörligheten underlättas i hela Europa; bättre förutseende när det gäller färdighetsbehov samt utbudsbrister och flaskhalsar på arbetsmarknaden; passande förvaltning av ekonomisk migration (Integrerad riktlinje nr 19).

2 förbättra arbetstagares och företags anpassningsförmåga liksom flexibiliteten på arbetsmarknaderna

Europa behöver förbättra sin förmåga att förutse, sätta igång och tillgodogöra sig ekonomiska och sociala förändringar. För detta krävs sysselsättningsfrämjande arbetskostnader, moderna former av arbetsorganisation och väl fungerande arbetsmarknader som möjliggör större flexibilitet i kombination med trygghet i arbetet för att möta företagens och arbetstagarnas behov. Detta bör också bidra till att förhindra uppkomsten av segmenterade arbetsmarknader och till att det odeklarerade arbetet minskar.

I dagens alltmer globaliserade ekonomi med öppnandet av marknader och det ständiga införandet av ny teknik, ställs både företag och arbetstagare inför behovet likaväl som möjligheten av att anpassa sig. Även om denna process med strukturella förändringar på det hela taget är gynnsam för både tillväxt och sysselsättning, medför den också förändringar som påverkar vissa arbetstagare och företag negativt. Företagen måste bli flexiblare, så att de kan bemöta plötsliga förändringar när det gäller efterfrågan på sina varor och tjänster, anpassa sig till ny teknik och vara i stånd att ständigt förnya sig för att förbli konkurrenskraftiga. De måste också bemöta ökad efterfrågan på kvalitet i arbetet som har att göra med arbetstagares personliga önskemål och förändringar av familjesituationen, och de kommer att behöva hantera en situation med en åldrande arbetskraft tvingas och flera unga anställda. För arbetstagarna blir arbetslivet alltmer komplicerat efterhand som arbetsmönstren blir mera varierade och oregelbundna och alltfler omställningar framgångsrikt måste klaras av under livscykeln. Med de snabba förändringarna av ekonomierna och den därmed förbundna omstruktureringen måste de klara av nya arbetsmetoder, inbegripet ökad användning av informations- och kommunikationsteknik och förändringar av sin sysselsättningsstatus, och vara inställda på livslångt lärande. Geografisk rörlighet är också nödvändig för att ta vara på arbetsmöjligheterna både i ett vidare perspektiv och i EU som helhet.

Riktlinje. Främja flexibilitet i kombination med anställningstrygghet och minska segmenteringen av arbetsmarknaden genom följande: anpassning av arbetslagstiftningen, vid behov med en översyn av den flexibilitetsnivå som tillhandahålls genom avtal om anställning tills vidare respektive om tidsbegränsad anställning; bättre föregripande och positiv förvaltning av förändringar, inbegripet ekonomisk omstrukturering, framför allt förändringar som är förbundna med öppnandet av handeln, så att de sociala kostnaderna för förändringarna blir så små som möjligt och en anpassning underlättas; stöd till omställningar med anknytning till sysselsättningsstatus, inbegripet utbildning, verksamhet som egenföretagare, bildande av företag samt geografisk rörlighet; främjande och spridning av innovation och smidiga former för arbetets organisation, inbegripet bättre hälsa och säkerhet och olika former av anställnings- och arbetstidsarrangemang, i syfte att förbättra kvaliteten och produktiviteten i arbetet; anpassning till ny teknik på arbetsplatsen, beslutsamma åtgärder för att omvandla odeklarerat arbete till laglig sysselsättning (Integrerad riktlinje nr 20). Se också integrerad riktlinje nr 4 ”Främja större samstämmighet mellan den makroekonomiska politiken och strukturpolitiken”.

I syfte att skapa så många arbetstillfällen som möjligt, bevara konkurrenskraften och bidra till den allmänna ekonomiska ramen bör den allmänna löneutvecklingen ligga i linje med produktivitetstillväxten under konjunkturcykeln och avspegla situationen på arbetsmarknaden. Det kan också bli nödvändigt att vidta åtgärder för att minska de indirekta arbetskostnaderna och att se över skattekilen, i syfte att underlätta skapandet av nya arbetstillfällen, särskilt för lågavlönade.

Riktlinje. Sörja för en sysselsättningsfrämjande utveckling av lönekostnader och andra arbetskostnader genom följande: främjande av en lämplig ram för löneförhandlingssystemet med respekterande av arbetsmarknadsparternas roll, så att skillnaderna i fråga om produktivitets- och arbetsmarknadsutveckling avspeglas på sektorsnivå och på regional nivå; övervakning och, vid behov, översyn av strukturen på och nivån för de indirekta arbetskostnaderna samt av deras inverkan på sysselsättningen, särskilt för de lågavlönade och de som för första gången kommer in på arbetsmarknaden (Integrerad riktlinje nr 21). Se också integrerad riktlinje nr 5 ”Säkerställa att löneutvecklingen bidrar till makroekonomisk stabilitet och tillväxt”.

3 öka investeringarna i humankapital genom bättre utbildning och färdigheter

Europa måste investera mera i humankapital. Alltför många människor kan inte komma in eller stanna kvar på arbetsmarknaden på grund av att de saknar tillräckliga färdigheter eller inte har de rätta färdigheterna. Om tillgången på arbete skall kunna förbättras för alla åldersgrupper och produktiviteten och kvaliteten i arbetet skall kunna öka måste EU investera mer och mera effektivt i humankapital och livslångt lärande till förmån för enskilda, företag, ekonomin och samhället. Medlemsstaterna har förbundit sig att fastställa övergripande strategier för livslångt lärande senast 2006.

Kunskapsbaserade och tjänstebaserade ekonomier kräver andra färdigheter än traditionella industrier; färdigheter som kontinuerligt behöver uppdateras med tanke på tekniska förändringar och innovation. Om arbetstagarna skall kunna stanna kvar och göra framsteg i arbetet måste de förvärva flera färdigheter och regelbundet förnya dem. Företagens produktivitet är beroende av att de kan bygga upp och behålla en arbetsstyrka som kan anpassa sig till förändringar. Staten måste sörja för att utbildningsnivåerna förbättras och att unga människor får den nyckelkompetens som är nödvändig i överensstämmelse med den europeiska pakten för ungdomsfrågor. Alla viktiga aktörer bör mobiliseras i syfte att utveckla och främja en genuin kultur med livslångt lärande från tidigaste ålder. För att en betydande ökning av de offentliga och privata investeringarna i humankapital per capita skall kunna uppnås är det viktigt att se till att kostnaderna och ansvaret fördelas på ett rättvist och öppet sätt mellan alla aktörer. Medlemsstaterna bör utnyttja strukturfonderna och Europeiska investeringsbanken på ett bättre sätt för investeringar i utbildning.

Riktlinje. Utöka och förbättra investeringarna i humankapital genom följande: fastställande av effektiva strategier för livslångt lärande i enlighet med de åtaganden som gjorts på EU-nivå, inbegripet lämpliga stimulansåtgärder och kostnadsfördelningsmekanismer för företag, offentliga myndigheter och enskilda, särskilt i syfte att avsevärt minska antalet elever som slutar skolan för tidigt; ökat tillträde till grundläggande yrkesutbildning och till utbildning på sekundär- och högskolenivå, inbegripet lärlingsutbildning och utbildning i entreprenörskap; ökat deltagande i vidareutbildning och arbetsplatsutbildning under hela livscykeln, särskilt för lågutbildade och äldre arbetstagare (Integrerad riktlinje nr 22). Se också integrerad riktlinje nr 12 ”Öka och förbättra investeringarna i forskning och utveckling”.

Det räcker inte att fastställa ambitiösa mål och att öka nivån på de investeringar som görs av samtliga aktörer. Om det skall uppnås balans mellan utbud och efterfrågan på arbetskraft i praktiken måste systemen för livslångt lärande vara ekonomiskt överkomliga, tillgängliga och kunna anpassas till föränderliga behov. Det är nödvändigt att anpassa utbildningssystemen och bygga upp deras kapacitet så att deras relevans för arbetsmarknaden, deras lyhördhet för behoven i kunskapsbaserade ekonomier och samhällen och deras effektivitet förbättras. Informations- och kommunikationsteknik kan användas för att förbättra tillgången till utbildning och anpassa den till arbetsgivarnas och arbetstagarnas behov. Det är också nödvändigt att öka rörligheten för både arbets- och utbildningssyften, så att tillgången till arbete blir möjlig mera allmänt i EU som helhet. De återstående hindren för rörligheten på den europeiska arbetsmarknaden bör undanröjas, särskilt de hinder som rör erkännande av kvalifikationer och färdigheter och deras genomblickbarhet. Det kommer att vara viktigt att instrument och referenser som överenskommits på EU-nivå används för att stödja reformer av nationella utbildningssystem.

Riktlinje. Anpassa utbildningssystemen till nya kompetenskrav genom följande: bättre kartläggning av yrkesmässiga behov och nyckelkompetenser samt förutseende av framtida färdighetskrav; breddat utbud av utbildningsmöjligheter; skapa förutsättningar för genomblickbarhet när det gäller kvalifikationer och för deras faktiska erkännande samt godkännande av icke-formellt och informellt lärande; säkerställande av att utbildningssystemen är attraktiva, öppna och håller höga kvalitetsstandarder (Integrerad riktlinje nr 23).

*

* *

Medlemsstaterna bör, när de vidtar åtgärder, lägga särskild vikt vid att sörja för en god förvaltning av sysselsättningspolitiken.

De bör upprätta ett omfattande partnerskap för förändring med deltagande av parlamentsorgan och viktiga aktörer, inbegripet på regional och lokal nivå.Europeiska och nationella arbetsmarknadsparter bör spela en central roll. Medlemsstaterna bör fastställa åtaganden och mål i överensstämmelse med EU:s riktlinjer och rekommendationer. En god förvaltning kräver också öppenhet i fördelningen av administrativa och finansiella resurser. Medlemsstaterna bör i samförstånd med kommissionen utnyttja strukturfondsmedel, särskilt Europeiska socialfonden, för genomförande av den europeiska sysselsättningsstrategin och rapportera om de åtgärder som vidtas. Särskild vikt bör läggas vid att förstärka den institutionella och administrativa förmågan i medlemsstaterna.

När medlemsstaterna tillämpar de strategiska riktlinjer som anges ovan bör de vara uppmärksamma på att de nationella rekommendationer, framstegsindikatorer och mål som fastställs i sysselsättningsriktlinjerna från 2003 och rekommendationerna från 2004 fortfarande är giltiga som bakgrundsreferens.

[1] Rapport som bifogats slutsatserna från Europeiska rådets möte i mars 2005, (http://ue.eu.int/cms3_fo/showPage.asp?lang=en&id=432&mode=g&name=)

[2] KOM(2005) 24 av den 2 februari 2005: Att arbeta tillsammans för tillväxt och sysselsättning – Nystart för Lissabonstrategin.

[3] Slutsatser från Europeiska rådets möte i mars 2005, (http://ue.eu.int/cms3_fo/showPage.asp?lang=en&id=432&mode=g&name=)

[4] I ett kommande meddelande om de nationella reformprogrammen kommer kommissionen att lägga fram riktlinjer för hur uppföljningsrapporterna rörande den öppna samordningsmetoden och de strategiska planerna för strukturfonderna skall integreras i de nationella programmen.

[5] KOM(2005) 24 av den 2 februari 2005: Att arbeta tillsammans för tillväxt och sysselsättning – Nystart för Lissabonstrategin.

[6] SEK(2005) 192 av den 3 februari 2005. Dokument som åtföljer kommissionens meddelande till Europeiska rådet.

[7] Dessa inslag behandlas närmare i den socialpolitiska agendan (KOM(2005) 33).

[8] Vid genomförandet av de ovan angivna riktlinjerna för politiken bör medlemsstaterna observera att de landsspecifika rekommendationer som fastställts i samband med rådets rekommendation av den 26 juni 2003 om de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik (perioden 2003–2005) och som kompletterats och uppdaterats i samband med rådets rekommendation av den 5 juli 2004 om 2004 års uppdatering av riktlinjerna fortfarande gäller som bakgrundsreferenser.

[9] EUT C …, …, s. .

[10] EUT C …, …, s. .

[11] EUT C …, …, s. .

[12] EUT C …, …, s. .

[13] EUT L 326, 19.10.2004.