Yttrande från från Ekonomiska och sociala kommittén om "Halvtidsöversyn av de tre processer som ligger till grund för den europeiska sysselsättningsstrategin"

(2001/C 139/10)

Ekonomiska och sociala kommittén beslutade vid plenarsessionen den 2 mars 2000 att i enlighet med artikel 23.3 i arbetsordningen utarbeta ett yttrande om "Halvtidsöversyn av sysselsättningsstrategin".

I enlighet med artiklarna 11.4 och 19.1 i arbetsordningen tillsatte kommittén en underkommitté med uppgift att svara för det förberedande arbetet i ärendet.

Underkommittén antog utkastet till yttrande den 14 februari 2001. Föredragande var Jan Olsson, medföredragande var Ursula Engelen-Kefer.

Vid sin 379:e plenarsession den 28 februari-1 mars 2001 (sammanträdet den 28 februari 2001) antog Ekonomiska och sociala kommittén med 93 röster för, 1 röst mot och 2 nedlagda röster följande yttrande.

1. Bakgrund till översynen

1.1. Syftet med detta yttrande är att

- utifrån ett helhetsperspektiv se över de olika processerna (Luxemburg, Cardiff, Köln),

- bidra till Europeiska rådets möte i Stockholm våren 2001, som kommer att bli den första uppföljningen av toppmötet i Lissabon där man bekräftade vikten av att samordna de tre processerna och samtidigt införa nya inslag.

Mot bakgrund av att kommittén representerar olika aktörer i det civila samhällets organisationsliv, baseras översynen på följande kriterier:

- Deltagande från det organiserade civila samhällets sida när det gäller att förbereda och genomföra de tre processerna och följa upp strategin från Lissabon.

- Roll och ansvarsområde för de olika aktörerna med avseende på behovet av att skapa en lämplig balans mellan lagstiftning och andra åtgärder, och samtidigt uppfylla målen om att utveckla en kunskapsbaserad ekonomi inom ramen för social sammanhållning, ökad sysselsättning, hållbar utveckling samt rättvisa och lika möjligheter för alla.

De strukturella indikatorer som kommissionen har presenterat i syfte att följa upp Lissabontoppmötet behandlas i ett annat yttrande från kommittén(1).

1.1.1. Luxemburgprocessen

Luxemburgprocessen (november 1997) syftar till att förbättra samordningen mellan den nationella sysselsättningspolitiken i olika länder. Processens kärnpunkt är att medlemsstaterna utfäster sig att arbeta för en enhetlig uppsättning gemensamma mål som grupperas kring de fyra pelarna anställbarhet, företagaranda, anpassningsförmåga och jämställdhet. Man har inlett en process som innebär att programplanering, rapportering, ömsesidig utvärdering, bedömning samt justering av målen genomförs regelbundet. På EU-nivå har denna process i första hand resulterat i riktlinjer för sysselsättningen, som varje år anpassas och omvandlas till nationella sysselsättningsplaner i alla medlemsstater.

I syfte att göra Luxemburgprocessen effektivare begärde Europeiska rådet i Lissabon en halvtidsöversyn vars slutsatser återspeglas i sysselsättningsriktlinjerna för år 2001.

I halvtidsöversynen(2) konstateras att processen bidragit till att sysselsättning har kommit i fokus och att flera aktörer engagerats inom ramen för en helhetssyn. Samtidigt konstateras ökande regionala skillnader jämsides med en ökande brist främst på yrkesutbildad arbetskraft. Dessutom finns en obalans i genomförandet av de olika riktlinjerna särskilt vad gäller pelaren om anpassningsförmåga. Också "gender mainstreaming" har enbart genomförts delvis. Inför framtiden föreslogs färre riktlinjer, effektivare samordning med andra processer, utveckling av indikatorer, förbättrad övervakning och spridning av goda förebilder (good practice). En klarare rollfördelning mellan aktörerna efterlystes, inte minst att i högre grad involvera arbetsmarknadens parter. Slutligen vill man att processen måste bli mera synlig utåt.

Kommittén instämmer i halvtidsöversynens slutsatser och vill särskilt understryka fokusering på nyckelfrågorna, tydligare kvantitativa och kvalitativa mål, vikten av att främja företagarandan samt arbetsmarknadsparternas engagemang och roll i de riktlinjer som berör dem mest på alla nivåer. Samtidigt vill kommittén understryka nödvändigheten av att Luxemburgprocessen får en bred förankring i medlemsländerna både lokalt och bland alla organisationer i näringsliv och samhälle. Efter den femåriga periodens slut bör man därför överväga ett ettårigt uppehåll för att verkligen engagera alla berörda aktörer. För att kunna fokusera på och tydliggöra målen är dessutom en förenkling av processen önskvärd.

1.1.2. Cardiffprocessen

Cardiffprocessen (juni 1998) syftar till ekonomiska reformer som kan göra inre marknaden till en drivkraft när det gäller att skapa nya arbetstillfällen och främja företagaranda och konkurrenskraft.

Processen omfattar åtgärder för att eliminera hinder för handel mellan medlemsstaterna, öka produktiviteten inom tjänstesektorn och göra den ekonomiska miljön för små och medelstora företag mer gynnsam för tillväxt och sysselsättning. Åtgärderna skall också leda till effektiva kapitalmarknader och en adekvat tillgång på riskkapital samt främja en effektiv konkurrenspolitik och minska det statliga stödet.

För att uppfylla mandatet från Europeiska rådet i Cardiff skall medlemsstaterna och kommissionen utarbeta en årlig rapport om frågor som rör reformen av produkt- och kapitalmarknaderna.

I andra Cardiffrapporten(3) uppmanar kommissionen EU och medlemsstaterna att genomföra ekonomiska reformer som är förenliga med ekonomisk och social sammanhållning och se till att alla berörda parter medverkar, samt att i sin tur uppmana offentliga myndigheter att säkerställa att förändringarna verkligen får effekt på konkurrenskraften och leder till förbättringar för konsumenterna. Det gäller också att åstadkomma ett enkelt men ändå högkvalitativt regelverk.

Kommittén ställer sig bakom denna uppmaning men vill understryka nödvändigheten av en mera systematisk och sammanhållen uppföljning för att genomföra Cardiffprocessen med ett ökat engagemang från arbetsmarknadens parter och övriga organisationer i näringsliv och samhälle.

1.1.3. Kölnprocessen

Kölnprocessen (juni 1999) kompletterar Luxemburg- och Cardiffprocesserna med en övergripande strategi - Europeiska sysselsättningspakten - som samlar unionens samtliga sysselsättningspolitiska åtgärder. Processen omfattar samordning av den ekonomiska politiken och bättre samspel mellan å ena sidan löneutvecklingen och å andra sidan penning-, budget- och finanspolitiken, genom en makroekonomisk dialog i syfte att säkra en icke-inflatorisk tillväxt och långsiktiga framsteg inom Ekonomiska och monetära unionen.

De allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken är ett centralt inslag i samordningen av den ekonomiska politiken. De utgör en skärningspunkt mellan den ekonomiska politiken och Luxemburg- och Cardiffprocesserna och diskuteras från år 2000 i andra rådskonstellationer än finansministrarnas.

Rådet, kommissionen, Europeiska centralbanken och arbetsmarknadens parter deltar i den makroekonomiska dialogen. Dessa möten, som sedan 1999 hålls två gånger per år, leds av ekofinrådets ordförande.

Kommittén konstaterar att Kölnprocessen kommit igång men vill understryka de europeiska arbetsmarknadsorganisationernas gemensamma åsikt om att finansministrarna verkligen deltar samt att dialogen också omfattar relationerna mellan makroekonomisk politik och strukturella reformer(4).

2. Toppmötet i Lissabon - den nya öppna samordningsmetoden

2.1. Vid sitt toppmöte i Lissabon byggde Europeiska rådet vidare på de tidigare toppmötena i Köln och Helsingfors, och inriktade sig på att förbättra samstämmigheten mellan olika samordningsprocesser samt deras utformning.

I stället för att införa en ny process introducerade rådet emellertid en ny politisk metod, den s.k. nya öppna samordningsmetoden, i syfte att uppnå det nya strategiska mål som fastställdes vid toppmötet i Lissabon.

2.2. Denna metod innebär att man fastställer riktlinjer och bestämda tidsplaner med avseende på hur målen skall uppnås. Man skall också, genom jämförelser med de världsledande på området, fastställa kvantitativa och kvalitativa indikatorer och referensvärden för att kunna jämföra bra lösningar. De europeiska riktlinjerna skall överföras till nationella och regionala strategier genom att man sätter upp specifika mål och beslutar om åtgärder samtidigt som man beaktar nationella och regionala olikheter.

2.3. I linje med subsidiaritetsprincipen och ett decentraliserat synsätt föreslog Europeiska rådet att unionen, medlemsstaterna, lokala och regionala myndigheter samt "arbetsmarknadens parter och det civila samhället" skulle vara aktivt engagerade. Strategin är således huvudsakligen avhängig av såväl den privata sektorn som offentlig-privata partnerskap.

2.4. ESK noterar att den nya metoden innebär att hela det organiserade civila samhället skall bidra till att genomföra strategin. Det europeiska projektet skall inte utvecklas genom en "uppifrån och ned"-strategi, utan genom att offentliga och privata aktörer "på fältet" samordnar sina åtgärder.

2.5. ESK har vid flera tillfällen föreslagit att sociala och ekonomiska organisationer skall bidra till att utforma, genomföra och övervaka EU:s åtgärder både på EU-nivå och nationell nivå. Det gäller till exempel de allmänna ekonomiska riktlinjerna, sysselsättningsriktlinjerna, företagspolitiken, inre marknaden, social trygghet, reglering av finansmarknaderna, handlingsprogrammet för att motverka social utslagning osv. Kommittén konstaterar att Lissabonstrategin öppnat för att nya "processer" införts på andra politikområden, såsom när det gäller politiken för att bekämpa social utslagning och fattigdom.

2.6. Nästa steg bör vara att integrera EU:s transport-, energi- och miljöpolitik i Lissabonstrategin.

2.7. Den nya öppna samordningsmetoden avspeglar mångfalden i Europa med avseende på kultur, livsstil samt ekonomiska och sociala förutsättningar. Denna mångfald, som accentuerats under årens lopp, förutsätter en rad rättsliga och icke-rättsliga instrument samt en kultur som utmärks av att alla deltar: företag både inom den "gamla" och den "nya" ekonomin, fackliga organisationer, institutioner för social trygghet, andra sociala och ekonomiska aktörer, formella och icke-formella utbildningsanordnare, enskilda organisationer och myndigheter. Den geografiska dimensionen av politiken, baserad på ett brett partnerskap, är också av stor betydelse för att hantera mångfalden.

Men kommittén vill samtidigt betona de gemensamma värden som ligger till grund för den europeiska modellen och att den nya samordningsmetoden ställer krav på att uppföljning och utvärdering av politiken (vilket kan ske på olika sätt i respektive medlemsstat), baserad på gemensamma kriterier, måste omfatta alla EU-länder.

2.8. Den privata sektorns medansvar är en utmaning för det organiserade civila samhället och därmed för kommittén, som företräder ett brett spektrum av representativa organisationer i näringsliv och samhälle.

ESK har därför ett ansvar för att engagera dessa aktörer och därmed ge sitt bidrag till processen.

2.9. Kommittén vill understryka nödvändigheten av att kandidatländerna snarast förbereder sig för att delta i den nya samordningsmetoden, eftersom anslutningen till EU inte enbart handlar om att mekaniskt anpassa sig till existerande gemenskapsrätt (acquis communautaire) och att inrätta offentliga institutioner för dennas genomförande. Den handlar i minst lika hög grad om ett aktivt deltagande av organisationer inom näringsliv och samhälle så att utvidgningsprocessen får en så bred förankring som möjligt. Inom ramen för sina egna insatser kommer kommittén att noggrant följa denna utveckling för att engagera det civila samhällets organisationsliv.

2.10. Den nya samordningsmetoden skall också sättas i relation till den kommande vitboken om nya styrelseformer i Europeiska unionen som skall offentliggöras efter Europeiska rådets möte i Stockholm.

3. Medverkar det organiserade civila samhället? En enkät

3.1. En enkät sändes till ESK:s ledamöter, europeiska organisationer samt nationella sociala och ekonomiska kommittéer. Frågorna handlade om i vilken grad man var aktivt involverad inom olika politikområden (makroekonomisk dialog, sysselsättningsriktlinjer, företagsprogram, inre marknaden, finansiella tjänster, social trygghet, program för att bekämpa social utslagning samt regionala utvecklingsprogram).

Svaren från kommitténs ledamöter täcker 13 av de 15 medlemsländerna. Ett tjugotal europeiska organisationer svarade samt 8 nationella ESK.

Även om svarsgraden var förhållandevis låg kan följande preliminära slutsatser dras: Arbetsmarknadens parter är relativt väl involverade både på den europeiska, nationella samt regionala/lokala nivån. Särskilt gäller detta för arbetsmarknadens parter i deras hjärtefrågor. Även organisationer som företräder specifika intressen (till exempel finansiella tjänster eller social utslagning ) anger en hög aktivitetsnivå. Ändå finns det medlemsstater där svaren visar på att parterna inte deltar när det exempelvis gäller sysselsättningspolitiken. När det gäller inre marknadsfrågor visar svaren ett relativt lågt deltagande. Delaktighet från "Övriga intresseorganisationer" (grupp 3) är genomgående lägre (utom när det gäller företagsprogram och social utslagning på nationell nivå) än från arbetstagarnas och näringslivets organisationer. Svaren visar att nationella ESK inte alltid medverkar (som högst deltar 6 av de 8 svarande på några av nämnda politikområden) ens på nationell nivå.

3.2. För att öka deltagandet i processen uppmanar ESK dels organisationerna i näringsliv och samhälle att engagera sig på nationell, regional och lokal nivå, dels myndigheterna på dessa nivåer att utforma offentlig-privata partnerskap som bygger på öppenhet, ömsesidigt förtroende och lika villkor.

Vid toppmötet i Stockholm bör rådet på nytt understryka vikten av det organiserade civila samhällets medverkan och att denna uppmaning riktas till varje medlemsland.

Kommittén anser dock att det är viktigt att både kommissionen och de nationella regeringarna låter arbetsmarknadens parter spela sina roller och inte ingriper på ett olämpligt eller förhastat sätt, utan låter dem ta sitt ansvar till fullo inom sina kompetensområden.

4. Offentlig-privata partnerskap och myndigheternas roll

4.1. Inom ramen för det delade ansvar mellan privata och offentliga sektorn som ligger till grund för Lissabonstrategin, bör myndigheternas roll vara att tillhandahålla ramvillkor för det organiserade civila samhällets medverkan när det gäller att uppnå målsättningarna i de olika processerna och i Lissabonstrategin. Kommittén stöder i detta sammanhang rekommendationen i Cardiff-rapport II om ett enkelt och högkvalitativt regelverk(5).

4.2. Offentlig-privata partnerskap bör främjas, och ett benchmarkingförfarande bör inrättas i syfte att identifiera framgångsrika metoder med avseende på delat ansvar.

4.3. Regeringarna behöver en övergripande strategi för att undvika segmentering dels för att öka effektiviteten dels för att skapa samstämmighet med det organiserade civila samhällets helhetssyn. Detta skulle också vara i linje med den administrativa reform som Europeiska rådet i Lissabon efterlyste som del av nödvändiga ekonomiska reformer. För att stötta administrativa reformer och säkerställa en hög kvalitet på tjänsterna måste man vidta åtgärder dels för att utveckla personalpolitiken, dels för de anställdas medverkan, dels för bättre arbetsledning. Det krävs också en aktiv politik för att skapa bättre möjligheter för kvinnor och missgynnade personalgrupper samt för att åstadkomma "inre modernisering", innovationer och högre prestationsförmåga parallellt med en avveckling av rigida hierarkiska strukturer. Dessutom måste de regionala effekterna av administrativa reformer beaktas.

Kommittén anser att de offentliga förvaltningarna bör uppmuntras till ett erfarenhetsutbyte mellan medlemsländerna när det gäller administrativa reformer, så att man på liknande sätt som det organiserade civila samhället kan dra nytta av de goda förebilder som finns på andra håll.

5. Att bibehålla och förbättra tjänster i allmänhetens intresse

5.1. EU-åtgärder för att främja konkurrenskraften påverkar i allt högre grad verksamheten inom den offentliga sektorn. Många sektorer sorterar numera under de fria marknadsreglerna snarare än under medlemsstaternas bestämmelser.

Denna utveckling måste välkomnas, i den mån den leder till högre kvalitet på tjänsterna och lägre priser samt ger samtliga användare möjlighet att få tillgång till de tjänster som tillhandahålls till rimliga priser.

5.2. Det är dock myndigheternas ansvar att förbättra de tjänster som ligger i allmänhetens intresse, och dessa utgör en nyckelfaktor i den europeiska samhällsmodellen. Ett bristande utbud av sådana tjänster får negativa konsekvenser såväl för medborgarna och jobben som kvaliteten i den lokala miljön.

5.3. Kvaliteten på tillgängliga tjänster i allmänhetens intresse måste garanteras. Målet bör vara en produktiv och effektiv offentlig sektor som kombinerar brukarmedverkan med ekonomisk livskraft och goda villkor för de anställda samtidigt som man erbjuder medborgarna tjänster av hög kvalitet till rimliga priser. Samma mål ska gälla oberoende om produktionen av sådana tjänster sker i offentlig eller privat regi.

5.4. Det är nödvändigt med innovationer och ökad produktivitet som leder till bättre service, bredare utbud och lägre kostnader. Samtidigt måste man finna nya sätt att möta en växande efterfrågan på tjänster i allmänhetens intresse, särskilt nya socialt inriktade och miljövänliga tjänster. Detta ligger i linje med syssättningsriktlinjernas uppmaning om att till fullo utnyttja sysselsättningspotentialen inom tjänstesektorn.

6. Sysselsättningen

6.1. Kommittén noterar med tillfredsställelse att full sysselsättning gjordes till ett uttalat mål vid toppmötet i Lissabon.

6.2. För att detta mål skall kunna uppnås, krävs bättre samordning och samstämmighet mellan de olika processerna inom ramen för Lissabonstrategin som nu kommit i fokus för politiken. Kommittén vill här understryka vikten av att jämförbara indikatorer utarbetas för att kunna utvärdera hur sysselsättningen utvecklas.

Det räcker emellertid inte att medlemsstaterna endast strävar efter att minska arbetslösheten. De bör även ha som mål att öka den allmänna sysselsättningsgraden för att komma upp till den genomsnittliga sysselsättningsnivån som anges i punkt 6.9.

6.3. Kommittén efterlyser en samordning som möjliggör samordningsvinster mellan fristående aktörer, som ECB inom den monetära politiken och arbetsmarknadsparterna vid utarbetandet av lönepolitiken. En sådan samordning tillåter i praktiken en bättre förståelse av de mål och begränsningar som styr de olika parter som berörs av den ekonomiska politiken.

En hållbar anticyklisk finanspolitik som inte äventyrar jämvikten i de offentlig finanserna på medellång sikt är nödvändig. För att åstadkomma detta anser kommittén att det absolut krävs insatser som garanterar att de offentliga finanserna kan försvaras inom ramen för tillväxt- och stabilitetspakten, samtidigt som en optimal struktur bibehålls mellan utgifterna för offentlig konsumtion och offentliga investeringar.

6.4. ESK förespråkar en regelbunden makroekonomisk dialog där finansministrar och ECB-ordförande deltar. Dialogen skall bidra till att de ekonomiska förutsättningarna stämmer med kraven på social sammanhållning och att arbetsmarknadens parter tar sitt ansvar för en sysselsättningsinriktad och investeringsbefrämjande lönepolitik. Dialogen är nödvändig för att öka medborgarnas förtroende för euron, och för att man skall kunna komma till rätta med oförutsedda risker som kan orsaka ekonomisk instabilitet och sociala problem. Samtidigt som det behövs en makroekonomisk dialog och en samordnad finanspolitik för att underlätta ekonomisk tillväxt bör den nationella mångfalden beaktas. Valet av konkreta åtgärder inom den ekonomiska politiken och finanspolitiken bör vara medlemsstaternas ansvar inom ramen för en konsekvent övergripande strategi.

6.5. ESK vill uppmärksamma de betydelsefulla kopplingar som intimt förenar den makroekonomiska politiken med strukturpolitiken. Man bör således söka en "policy-mix", dvs. en logisk blandning av makroekonomiska och strukturella åtgärder som är optimal med hänsyn till de eftersträvade målen för tillväxt och sysselsättning.

Detta klargörande av policy-mixen skall inte bara göras mellan den makroekonomiska politiken å ena sidan och strukturpolitiken å den andra - denna kontinuerliga kalibrering bör också bedrivas inom ramen för vart och ett av de båda politikområdena. Med andra ord gäller det att söka så höggradig jämvikt som möjligt mellan den makroekonomiska politikens komponenter: den monetära politiken, finanspolitiken och lönepolitiken. På samma sätt bör reformerna på områdena för teknisk innovation, forskning, konkurrens, arbetsmarknad, infrastruktur osv. vila på båda de element som utgör hjärtat av strukturpolitiken.

6.6. ESK konstaterar att det högnivåforum som anordnades i juni år 2000 inte ansågs vara en framgång. För att forumet skall ha mer att tillföra för alla berörda parter bör det organiseras på ett mer operativt sätt och äga rum mellan det att "syntesrapporten" publiceras och vårtoppmötet.

6.7. Kommittén uppmanar medlemsstaternas regeringar att bygga upp ett nära samarbete med arbetsmarknadens parter, för att diskutera och genomföra sysselsättningsstrategin. För att göra strategin framgångsrik bör arbetsmarknadsparterna i full autonomi definiera konkreta bidrag som regeringarna tar hänsyn till.

Kommittén uppmanar de europeiska länderna att satsa stora resurser i kunskap och utbildning eftersom framgången för sysselsättningsstrategin är starkt avhängig av detta. Detta har framförts i flera yttranden från kommittén(6).

Kommittén noterar med uppskattning att också utbildningsminstrarna involverats i diskussionerna kring sysselsättningsriktlinjerna.

Kommittén förväntar sig att toppmötet i Stockholm tar ytterligare ett steg på vägen för att åstadkomma ett allmänt "kunskapslyft" som omfattar alla.

6.8. Kommittén föreslår att framför allt utvecklingen mot en åldrande europeisk befolkning och behovet av arbete med kvalitet tas upp i sysselsättningsstrategin under de närmaste åren. I detta sammanhang konstaterar kommittén också att den demografiska trenden i riktning mot en allt högre genomsnittsålder som kan komma att leda till ökat sparande måste kanaliseras till investeringar i mänskliga resurser, forskning och utveckling samt ny kunskapsteknologi, för att man skall kunna överbrygga gapet i fråga om färdigheter, ålder, mäns och kvinnors sysselsättningsgrad samt mellan olika grupper och regioner.

6.9. Den stora utmaningen kommer att bestå i att öka den genomsnittliga sysselsättningsgraden i alla medlemsstaterna så att den övergripande målsättningen (60 % för kvinnor och 70 % för män) kan uppnås. Denna ökning måste åtföljas av lämpliga åtgärder för att uppnå social sammanhållning, vilket kräver att hela det organiserade civila samhället medverkar.

6.10. Enligt kommitténs åsikt innebär detta att åtgärder inom ramen för ett sysselsättningsfrämjande skatte- och förmånssystem måste vidtas för att åstadkomma följande:

- Öka äldre arbetstagares deltagande i arbetslivet: Kommittén upprepar sitt förslag(7) om en Europaomfattande informationskampanj för att öka medvetenheten om den roll som äldre arbetstagare kan spela samt en social dialog som skulle kunna förstärka existerande sysselsättningsriktlinjer.

- Uppnå en högre sysselsättningsgrad för kvinnor, baserad på bättre möjligheter att kombinera familjeliv och yrkesliv: Grundläggande förutsättningar är att organisera tillsyn av barn och andra icke-yrkesarbetande hushållsmedlemmar, att underlätta karriärbyte, att införa nya typer av arbetsorganisation liksom att åstadkomma ekonomiskt oberoende för kvinnor.

- Integrera utsatta grupper på arbetsmarknaden: Stödåtgärder som involverar hela det organiserade civila samhället behövs för att stödja "pathways" för alla missgynnade individer i syfte att undvika fattigdomsfällan.

- Förbättra de funktionshindrades situation när det gäller lika möjligheter och jämlik behandling arbetsmarknaden och inom alla därtill knutna områden (inre marknaden, informationssamhället osv.).

- Förbättra situationen för tredjelandsmedborgare och andra invandrare bosatta inom EU, så att de kan erhålla ett arbete på den öppna arbetsmarknaden samt omfattas av en adekvat social trygghet och grundläggande rättigheter.

- Ompröva invandringspolitiken utifrån samtliga aspekter i syfte att genomföra en kontrollerad invandring som bidrar till såväl Europas som till utvandringslandets välfärd. Kommittén är i färd med att behandla denna fråga, liksom flyktingpolitiken, men understryker att den senare ska behandlas separat från den allmänna invandringspolitiken.

6.11. Kommittén anser att Europeiska rådet i Stockholm bör bli en språngbräda för nya initiativ för ett bättre arbetsliv, till exempel:

- Förbättra utbildningsnivån genom att inleda en Europaomfattande kampanj för livslångt lärande som inte bara involverar företagen, utan även alla de aktörer som är engagerade i formell och icke-formell utbildning. Samtidigt bör man finna vägar att bättre ta tillvara existerande kompetens hos arbetskraften.

- Förbättra hälsan och säkerheten på arbetsplatsen genom att genomföra det åtagande om ett nytt program som förutses i den sociala dagordningen.

- Tillse att den sysselsättningsfrämjande politiken och strukturella reformer på arbetsmarknaden leder till meningsfulla arbeten och väl definierade anställningsformer.

- Genomföra åtgärder som stimulerar till nyskapande arbetsorganisationer, god arbetsledning och flexibla arbetstidsarrangemang som uppfyller både företagens och de anställdas behov. Yrkesbyten och rörlighet bör främjas.

- Ta särskild hänsyn till olika sätt att förbättra situationen för kvinnor och för andra grupper som har lägre lön och sämre karriärmöjligheter.

7. Lagstiftning inom arbetsmarknadsområdet och social trygghet

7.1. För att uppnå balans mellan lagstiftning och icke lagstiftning bör förestående EU-lagstiftning inom det sociala och arbetsmarknadsrelaterade området ses över i nära samarbete med arbetsmarknadens parter men även andra berörda organisationer i näringsliv och samhälle där så är lämpligt.

7.2. ESK noterar med tillfredsställelse inrättandet av kommittén för social trygghet och dess inriktning för närvarande på pensioner och social utslagning. Samtidigt konstateras att den har två andra uppgifter nämligen frågor om arbetets lönsamhet och om en långsiktigt fungerande hälsovård.

7.3. Pensionssystemens livskraft är ofrånkomligen kopplad till en långsiktig hållbar ekonomisk utveckling oberoende av hur pensionsförsäkringssystemet är organiserat - statliga pensioner, avtalsmässiga eller ömsesidiga tilläggspensioner eller privata individuella pensioner.

7.4. Finansmarknaderna får bränsle av det ökade antalet pensionsfonder, för enskilda personer, ömsesidiga eller grundade på avtal mellan arbetstagare och arbetsgivare. Eftersom fonderade pensioner är innehållen inkomst, bör förmånstagarnas representanter ha inflytande över fondernas placering om det inte menligt påverkar förmånstagarnas avkastning. Kommittén föreslår att riktlinjer skall fastställas för pensionsfondernas placeringar, antingen genom avtal med arbetsmarknadens parter eller genom uppförandekodexar för fonderna, med syftet att uppnå långsiktig tillväxt och hållbarhet.

Kommittén för social trygghet bör därför också få i uppdrag att undersöka utvecklingen av tilläggspensionerna i ett nära samarbete med arbetsmarknadens parter.

Arbetstagarnas rörlighet bör inte hindras av olika tjänstepensionssystem(8).

7.5. Det är också angeläget att samma kommitté studerar system för social trygghet som kombinerar flexibilitet och trygghet och därvid särskilt kartlägger de goda erfarenheter och lösningar som kan finnas inom detta område.

7.6. Tillgången till hälsovård av god kvalitet är ytterligare ett område inom det sociala trygghetssystemet som medlemsstaterna har beslutat att modernisera.

7.7. Beträffande rätten till lika tillgång till hälsovård anser kommittén att obligatoriska försäkringssystem och tilläggssjukförsäkringar kan kombineras så länge båda systemen grundas på idén om att denna rätt är en tjänst i allmänhetens intresse och att inte riskselektering eller genetisk information utgör grund för försäkringsmässig diskriminering. Kommittén anser, vilket påpekats i tidigare yttrande(9), att man bör ange riktlinjer i stället för att lagstifta på ett område vars komplexitet har framgått så tydligt. Målet är att medlemsstaterna i samråd och förhandling med privata försäkringsgivare skall utforma avtalsgrundade kravspecifikationer, vilka skall fungera som uppförandekodex.

8. Företagens roll

8.1. Företaget skall betraktas som en ekonomisk aktör som främjar social sammanhållning. Därför måste medlemsstaterna främja företagandekulturen i alla samhällsskikt.

8.2. Insatser vars syfte är att underlätta skapande och överlåtelse av företag är mycket viktiga om man skall öka sysselsättningsgraden. Bättre ramvillkor för småföretag och enklare administrativa regler är av yttersta vikt om nya områden för tillväxt och sysselsättning, särskilt inom tjänstesektorn, skall kunna exploateras. ESK upprepar sitt förslag(10) att den "europeiska stadgan för småföretag" skall utgöra ett referensunderlag för att mäta gjorda framsteg.

8.3. Det är viktigt att slå vakt om mångfalden i företagandet och inte bara uppmärksamma innovativa företag och högteknologisektorer. De flesta företag är små, lokalt förankrade och arbetskraftsintensiva, särskilt inom tjänstesektorn. Det sker en stark tillväxt av nya företagsformer, inte minst sådana som bygger på egenföretagande på hel- eller deltid, och företag som startas av otraditionella företagargrupper, t.ex. kvinnor, ungdomar och minoritetsgrupper. För detta krävs lämpliga stödstrukturer. Man måste också hitta lösningar för en fungerande social trygghet för dem som arbetar i de nya företagsformerna (både för ägare och anställda).

8.4. En viktig förutsättning när man skall främja en företagandekultur inom alla samhällsskikt är att utveckla en kultur som präglas av självständighet och ansvar på arbetsplatsen. Företagare har ju oftast själva varit anställda tidigare. För att skapa en sådan självständighetskultur är det viktigt att man förbättrar arbetets kvalitet och ökar de anställdas inflytande över arbetets utformning.

8.5. Olika former för löntagarägande i företagen kan också bidra till att stärka företagandekulturen samtidigt som det främjar social sammanhållning och ökar arbetets kvalitet. Kommissionen bör följa upp Pepper-rapporterna genom att undersöka olika modeller som basis för utbyte av goda erfarenheter.

8.6. Den sociala ekonomin spelar en viktig roll som en modell för företagande med samhälleliga och ömsesidiga mål som bygger på medinflytande och sätter människor och deras behov i centrum.

8.7. Eftersom de flesta företag i första hand utvecklas på gräsrotsnivå måste den geografiska dimensionen av sysselsättningsstrategin ytterligare betonas. ESK föreslår att den handlingsplan som EU-kommissionen förutser under 2001 har en stark inriktning på nya och små företag samt skapandet av "partnerskap för kompetensutveckling och innovationer" mellan olika aktörer (små och stora företag, fackföreningar, icke-statliga organisationer inom den sociala ekonomin, lokala myndigheter, tillhandahållare av offentlig service)(11) för att öka konkurrenskraften. De geografiska sysselsättningspakterna och liknande lokala aktionsplaner kan stå som modeller för lyckade lokala partnerskap.

8.8. I och med att stadgan för Europabolag och det berörda direktivet antagits bör skyndsamt motsvarande bestämmelser för kooperativa företag, föreningar och ömsesidiga bolag genomföras.

8.9. I slutsatserna från Lissabon vädjade man särskilt till företagens sociala ansvarskänsla, och en uppföljning föreslås i den sociala dagordningen.

8.10. Utöver de normer som arbetsmarknadens parter eller de lagstiftande myndigheterna infört vill kommittén förespråka att företagen tar socialt ansvar genom att ta hänsyn till alla intressenter (stakeholders). Kommittén anser att näringslivet bör sträva efter legitimitet genom att göra långsiktiga åtaganden gentemot samhället, och en hållbar utveckling genom att främja goda metoder i form av integration i den lokala miljön, en djupgående social dialog,sträva efter jämställdhet och likabehandling, integration av minoriteter, finansiering av mikroföretag och kan därvid bland annat inspireras av OECD:s nyligen antagna riktlinjer för multinationella företag vilka omfattar icke-bindande etiska, sociala och miljömässiga åtaganden.

9. Inre marknadens regler måste förenklas

9.1. Vid toppmötet i Lissabon gjordes åtaganden för att fullborda inre marknaden i syfte att tillvarata företagens och konsumenternas intressen.

9.2. ESK konstaterar att det föreligger ett omedelbart behov av att införa nya, förenklade bestämmelser för att se till att inre marknaden fungerar som avsett.

Kommittén anser att man bör utarbeta regler på ett välavvägt sätt så att man undviker att införa nya begränsningar som inte står i proportion till de mål som eftersträvas utan att för den skull äventyra kvaliteten på varor och tjänster. Kommittén har själv tagit initiativet till att föreslå en uppförandekodex för EU:s aktörer i lagstiftningsprocessen.

9.3. Mot denna bakgrund vill ESK uppmana Europeiska rådet att senast år 2001 anta ett flerårigt program för förenkling för perioden fram till år 2005 med prioriteringar och en tidsplan för åtgärderna, samt resurser för uppföljning, övervakning för upprättande av årsrapporter och resultattavlor.

9.4. Detta fleråriga program bör bland annat innehålla bestämmelser om

- en effektivare användning av konsekvensanalyser,

- alternativa åtgärder, exempelvis uppförandekodexar, olika kontraktstyper samt utökad användning av märkning, certifiering och andra former av självreglering som inbegriper företag, fackföreningar och konsumenter i processen.

9.5. Kommittén uppmanar också rådet att föreslå särskilda åtgärder som innebär att den inre marknaden också får positiva konsekvenser för de bestående, specifika problem som råder på eftersatta öar och på landsbygden och för de perifera regionerna inom EU(12).

10. Finansiella marknader och tjänster skall bidra till den sociala sammanhållningen

10.1. Kommittén välkomnar regler som integrerar de splittrade finansmarknaderna och bankmarknaderna i EU men som beaktar alla viktiga aktörers intressen (konsumenternas, spararnas, företagens och investerarnas).

10.2. Finansiella marknader och tjänster skall inte bara bidra till den ekonomiska utvecklingen utan också till den sociala sammanhållningen.

10.3. Det finns en oro för att utvecklingen av de finansiella marknaderna och tjänsterna kommer att leda till att medborgare med begränsade tillgångar, perifera regioner och små företag marginaliseras. Mot denna bakgrund bör man i EU undersöka hur man, utan att äventyra banksekretessen, skulle kunna ställa krav på bankerna, försäkringsbolagen och andra tillhandahållare av finansiella tjänster att informera om hur deras tjänster fördelas utifrån sociala och regionala kriterier.

10.4. Under förutsättning att sedvanliga bankvillkor är uppfyllda anser kommittén att

- medborgare skall ha rätt till ett grundläggande bankkonto och finansiella tjänster av grundläggande kvalitet som tillfredsställer deras behov, vilket innebär tillgång till konsumentkrediter och skydd mot ocker och andra former av exploatering, liksom möjlighet att spara med etiska, sociala och ekologiska syften,

- små företag skall ha tillgång till krediter.

För att uppfylla dessa åtaganden kan finansinstitut använda sig av mellanhänder som inrättats av småföretag eller av medborgarna själva.

11. Forskning och innovation

11.1. ESK har i flera yttranden stött EU:s åtaganden att skapa ett europeiskt område för forskning och innovation som en bas för kunskapssamhället(13).

11.2. För att åstadkomma bästa möjliga effekter av forskningen och utnyttja de ekonomiska resurserna på ett optimalt sätt krävs både samordning och decentralisering. Kommittén vill understryka vikten av att forskningen blir tillgänglig även för grupper i samhället som tidigare har missgynnats.

11.3. Därför föreslår kommittén att EU:s planerade sjätte ramprogram för forskning och teknisk utveckling koncentreras till ett begränsat antal prioriteringar som står under direkt kontroll av kommissionen, innehåller bestämmelser om en decentraliserad förvaltning på nationell och lokal nivå för småskaliga projekt samt om ett begränsat ekonomiskt deltagande från EU:s sida i nationella projekt som ligger inom ramarna för gemenskapens prioriteringar(14).

11.4. Kommittén hoppas också att toppmötet i Stockholm stöder förslaget om inrättande av ett antal "networks of excellence" (forskningsnätverk) under en tidsbegränsad försöksperiod. Kommittén välkomnar också upprättandet av ett nätverk av strategiska informationssystem för forskning och teknik för att sprida resultat och organisera utbyte(15).

11.5. Kommittén stöder slutligen även upprättandet av en europeisk byrå för informationsteknologi för att främja ett konkurrenskraftigt europeiskt informationssamhälle.

Bryssel den 28 februari 2001.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Göke Frerichs

(1) Strukturella indikatorer.

(2) Internt kommissionsdokument; Mid-term review of the Luxembourg process.

(3) KOM(1999) 61 slutlig, Ekonomiska och strukturella reformer i EU (Cardiff II).

(4) Gemensamma ståndpunkter Unice/CEEP/EFS inför högnivåforumet i juni 2000 (European Trade Union Confederation, Union of industrial and employers' confederations of Europe, European centre of enterprises with public participation and enterprises of general economic interest).

(5) KOM (1999) 61 slutlig, Ekonomiska och strukturella reformer i EU (Cardiff II).

(6) EGT C 14, 16.1.2001, Ny kunskap, nya arbetstillfällen. EGT C 117, 26.4.2000, s. 62, Sysselsättning, ekonomiska reformer och social sammanhållning. Utbildningens europeiska dimension: Karaktär, innehåll, framtidsutsikter. EGT C 168, 16.6.2000, s. 30, Europeiskt samarbete: Kvalitetsbedömning inom skolutbildning.

(7) EGT C 14, 16.1.2001, Äldre arbetstagare, punkt 5.3 och 5.5. EGT C 14, 16.1.2001, Riktlinjer för sysselsättningen 2001.

(8) EGT C 157, 25.5.1998, Tilläggspension vid flyttning inom unionen.

(9) EGT C 204, 18.7.2000, avsnitt 3, punkt C, Tilläggssjukförsäkring.

(10) EGT C 14, 16.1.2001.

(11) EGT C 14, 16.1.2001.

(12) Artiklarna 158 och 299 i EU-fördraget.

(13) EGT C 14, 16.1.2001, Ny kunskap, nya arbetstillfällen. EGT C 117, 26.4.2000, s. 62, Sysselsättning, ekonomiska reformer och social sammanhållning.

(14) EGT C 367, 20.12.2000, Uppföljning, utvärdering och optimering av FoTU-insatsernas ekonomiska och sociala verkan: Från femte till sjätte ramprogrammet.

(15) EGT C 14, 16.1.2001, Ny kunskap, nya arbetstillfällen. EGT C 204, 18.7.2000, s. 70, Mot ett europeiskt område för forskningsverksamhet.