[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |

Bryssel den 8.9.2008

KOM(2008)542 slutlig

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET

SJÄTTE LÄGESRAPPORTEN OM HANTERINGEN AV RADIOAKTIVT AVFALL OCH ANVÄNT BRÄNSLE I EUROPEISKA UNIONEN

SEK(2008)2416

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET

SJÄTTE LÄGESRAPPORTEN OM HANTERINGEN AV RADIOAKTIVT AVFALL OCH ANVÄNT BRÄNSLE I EUROPEISKA UNIONEN

1. INLEDNING

I meddelandet ”En energipolitik för Europa”[1] av den 10 januari 2007 betonade kommissionen att kärnenergi föranleder väsentliga frågor kring avfallet och att dessa bör beaktas i gemenskapens framtida verksamhet. I det vägledande programmet om kärnenergi[2], som ingår i det paket som lades fram samtidigt med meddelandet, sägs att avfall i grunden är ”en miljö- och hälsofråga, och därför måste hantering och slutförvaring av radioaktivt avfall underkastas samma noggranna prövning som tillämpas på alla projekt som kan påverka människorna och deras miljö”, samt att diskussionen bl.a. bör inriktas på att säkerställa att medlemsstaterna har ”nationella planer för hanteringen av radioaktivt avfall”.

Rådet säger i sina slutsatser från sitt möte den 8 maj 2007 om kärnsäkerhet och säker hantering av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall att varje medlemsstat i EU bör uppmanas ”att upprätta och regelbundet uppdatera ett nationellt program för säker hantering av radioaktivt avfall och använt kärnbränsle som inbegriper alla former av radioaktivt avfall inom landets behörighetsområde och täcker alla faser av hanteringen”.

Efter 30 års forskning är det nu tillräckligt väl bevisat att geologisk förvaring är det säkraste och hållbaraste alternativet för långsiktig hantering av högaktivt avfall och använt bränsle som ska slutförvaras, även om tillämpningsinriktad forskning och utveckling behöver fortsätta på de områden som de viktigaste berörda organisationerna har angett, samordnat inom Euratoms sjunde ramprogram.

I denna rapport sammanfattas läget med avseende på hantering av radioaktivt avfall och använt bränsle i EU, med utgångspunkt i den sjätte lägesrapporten om radioaktivt avfall och använt bränsle i Europeiska unionen[3]. Dessutom föreslås åtgärder på gemenskapsnivå och nationell nivå för att bidra till förverkligandet av anläggningar för bortskaffande av radioaktivt avfall och använt bränsle.

2. HANTERING AV RADIOAKTIVT AVFALL OCH ANVÄNT BRÄNSLE

2.1. Politik och praxis

Medlemsstaternas politik och praxis för hantering av radioaktivt avfall och använt bränsle återspeglar deras historiska, vetenskapliga och tekniska utveckling. För närvarande upparbetar fem länder sitt bränsle, medan två länder aktivt ägnar sig åt direkt förvar av använt bränsle. I de flesta länderna finns det ingen slutgiltig politik för använt bränsle, bortsett från arrangemang för att se till att bränslet lagras säkert under en längre tid (50–100 år).

För de farligaste avfallstyperna, högaktivt avfall och använt bränsle som ska slutförvaras direkt, kan framsteg med omhändertagandet bara noteras i några få medlemsstater, nämligen Finland, Sverige och Frankrike. Sannolikt kommer dessa länder att senast 2025 förfoga över avfallsanläggningar i drift. Tyskland och Belgien kan möjligen ansluta sig till den skaran senast 2040. I de återstående länderna har utvecklingen inte hunnit lika långt. Många har inte gjort några framsteg på grund av frågans politiska känslighet, otillräckliga vetenskapliga, tekniska eller ekonomiska resurser eller andra historiska eller samhälleliga skäl.

Finland har visat att även små kärnenergiprogram kan ha råd med egna nationella förvar. I det här fallet har samarbetet med det svenska kärnenergiprogrammet bidragit till att pressa ned kostnaderna. För att hålla nere kostnaderna förekommer allt oftare multinationella initiativ som stöd till nationella lösningar genom gemensamma insatser och program och kunskapsöverföring, liksom överväganden om regionala lösningar, både internationellt och inom EU. Forskning och demonstration inom EU:s ramprogram har bidragit till framstegen på detta område. En liknande situation råder för långlivat låg- och medelaktivt avfall, eftersom den vanligaste lösningen även för denna avfallstyp är djup geologisk förvaring, antingen i samma förvar som för högaktivt avfall och använt bränsle eller i ett separat förvar. För denna avfallskategori kan Tyskland ha ett djupt geologiskt förvar i drift före 2014.

När det gäller de minst farliga avfallskategorierna, kortlivat låg- och medelaktivt avfall samt mycket lågaktivt avfall, driver 7 av de 16 medlemsstater som har kärnkraftverk för närvarande avfallsanläggningar för dessa avfallskategorier. Om nuvarande planer genomförs kan dock alla stater med undantag av Nederländerna senast 2020 ha avfallsanläggningar i drift för dessa avfallskategorier.

2.2. Allmänhetens acceptans

Den senaste Eurobarometerundersökningen[4] om radioaktivt avfall visade att 93 % av EU-medborgarna vill att lösningar genomförs nu för långsiktig hantering av högaktivt avfall, men att bara 43 % anser att djup geologisk förvaring är den lämpligaste lösningen. Den här undersökningen, samt den senaste Eurobarometerundersökningen[5] om kärnsäkerhet, visar att den olösta avfallsfrågan är en av de frågor som EU-medborgarna känner störst oro för när det gäller kärnenergi.

Geologiska förvar förutsätter ett långsiktigt politiskt engagemang, moderna styrformer och ett stegvis tillvägagångssätt där de nationella och lokala berörda parterna tidigt involveras i processen, så att man får ändamålsenliga samråd och acceptans för den valda lösningen. Sådana moderna styrformer ligger till grund för de finska och svenska framgångarna.

3. SLUTSATSER

Kommissionen anser att många vetenskapliga och tekniska områden av betydelse för geologisk förvaring nu är mogna, och det praktiska genomförandet bör uppmuntras och underlättas.

Att skjuta upp det slutliga beslutet om vilken lösning som ska tillämpas (”vänta och se”) är inte acceptabelt, med tanke på vilka konsekvenser hanteringen av radioaktivt avfall och använt bränsle kan få för hälsa och säkerhet och på opinionen bland EU-medborgarna. Alla initiativ som innebär att lokalisering och drift av säkra avfallsförvar underlättas är ytterst välkomna.

Kommissionen anser att regionalt och internationellt samarbete kan påskynda beslut om slutgiltiga avfallslösningar. Även om regionala lösningar är tilltalande på grund av stordriftsfördelarna, eftersom avsevärda besparingar i form av pengar och andra resurser kan göras, är det uppenbart att ett land måste vara villigt att hysa en sådan regional anläggning, vilket förutsätter politisk och samhällelig acceptans.

Kommissionen anser vidare att förslag från länder utanför EU rörande bortskaffande av radioaktivt avfall och använt bränsle inte bör uppmuntras av tekniska och ekonomiska men även säkerhetspolitiska skäl. Detta gäller särskilt om det påtänkta mottagarlandet inte håller sig med samma tekniska, politiska och samhälleliga krav och villkor som i EU.

Hanteringen av radioaktivt avfall och använt bränsle är en del av den hållbara förvaltningen av de nationella kärnenergiprogrammen, som inbegriper planering, uppförande och avveckling av kärntekniska anläggningar. För kärnenergins framtid är avfallspolitiken av största vikt.

Nyligen inrättades Europeiska högnivågruppen för kärnsäkerhet och avfallshantering [6] , som bl.a. har tillsatt en arbetsgrupp för avfallshantering som på högnivågruppens uppdrag ska verka för att förbättra hanteringen av använt bränsle, radioaktivt avfall och avveckling i EU-medborgarnas intresse.

Den sjätte lägesrapporten om hantering av radioaktivt avfall och använt bränsle i Europeiska unionen utgör ett underlag för arbetsgruppen att nå en gemensam inställning till och, om så befinns lämpligt, föreslå ett gemensamt tillvägagångssätt för säker hantering av använt bränsle och radioaktivt avfall.

Denna rapport torde underlätta ett återupptagande av diskussionerna i rådet och Europaparlamentet om lagstiftning på EU-nivå.

[1] KOM(2007) 1 slutlig.

[2] KOM(2006) 844 slutlig.

[3] KOM(...) ... slutlig.

[4] Särskild Eurobarometer 297 (2008).

[5] Särskild Eurobarometer 271 (2007).

[6] Kommissionens beslut 2007/530/Euratom av den 17 juli 2007, EUT L 195, s. 44.