Meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet - Åtgärdsplan för biologisk mångfald i fiskerinäringen

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

1. Inledning

2. Begreppet biologisk mångfald

3. Åtgärdsplanens övergripande mål

4. Åtgärdsplan för den konventionella fiskenäringen

4.1. Relevans för fiskerisektorn

4.2. Lagstiftning som gäller fiskerinäringen

4.2.1. Gemenskapens lagstiftning

4.2.2. Internationell lagstiftning

4.3. Åtgärder avsedda att skydda den biologiska mångfalden

4.3.1. Bevarande och hållbart nyttjande av kommersiellt viktiga fiskbestånd genom en total minskning av fisketrycket

4.3.2. Tekniska åtgärder för kommersiellt nyttjade bestånd.

4.3.3. Tekniska åtgärder som rör andra organismer och livsmiljöer

4.4. Forskning, resultatindikatorer, övervakning och utvärdering

4.4.1. Forskning och integrerad rådgivning

4.4.2. Insamling av uppgifter

4.4.3. Indikatorer, övervakning och utvärdering

5. Vattenbruk

5.1. Inledning

5.2. Lagstiftningen rörande vattenbruk

5.2.1. Gemenskapens lagstiftning

5.2.2. Den internationella lagstiftningen

5.3. Åtgärder som syftar till att skydda den biologiska mångfalden

5.3.1. Minskning av miljöeffekterna

5.3.2. Införsel av nya arter, säkerhet när det gäller djurhälsa och genetiskt modifierade djur i vattenbruket

5.4. Forskning som rör vattenbruk

6. Information, utbildning och kunskapsspridning

7. Genomförande och tidsplan

Bilaga 1: Förteckning över förkortningar som används i åtgärdsplanen

Bilaga 2: Åtgärder som måste genomföras för att åtgärdsplanens prioriterade mål skall kunna uppnås: mål och tidsplan

1. Inledning

1. Detta dokument innehåller några förslag till administrativa mål och åtgärder när det gäller bevarande och hållbart nyttjande av den biologiska mångfalden inom fiskerinäringen och vattenbruket. Europeiska gemenskapens strategi för biologisk mångfald innehåller ett krav på utformning och genomförande av strategier som skall möjliggöra "bevarande och hållbart nyttjande av biologisk mångfald" på alla politikområden. Fiskerisektorn, som även omfattar vattenbruk, påverkar på många sätt den biologiska mångfalden i havs-, kust- och flodmynningsmiljöer samt delvis på land, och förordningen är därför särskilt relevant för denna sektor. Europeiska gemenskapens strategi för biologisk mångfald [1] antogs som ett meddelande från kommissionen till rådet och parlamentet i februari 1998. Rådet godkände strategin i februari 1998 och parlamentet i oktober samma år.

[1] Meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om Europeiska gemenskapens strategi för biologisk mångfald, KOM(1998) 42 slutlig.

2. De problem som främst diskuterats när det gäller fiskerinäringens och vattenbrukets påverkan på den biologiska mångfalden rör överfiskning, fysisk påverkan på livsmiljön, stora utsläpp av näringsämnen och spridning av sjukdomar. Det har inte ägnats lika stor uppmärksamhet åt de möjliga genetiska effekterna av att fisketrycket under flera årtionden har varit högt och storleksselektivt.

3. Ett högt fisketryck under lång tid har medfört att lekbestånden för många bottenlevande fiskarter sjunkit till kritiska nivåer, och vissa håller rentav på att försvinna, till exempel torsk- och kummelbestånden. Ett högt fisketryck kan leda till minskade genetiska skillnader och mindre effektiva och förenklade näringsvävar där ekosystemets energiflöde blir allvarligt stört. Följden kan bli att ekosystemet får en mindre återhämtningsförmåga och blir mindre stabilt. Dessutom kan dessa ekosystem få en minskad förmåga att anpassa sig till naturliga miljöförändringar.

4. Det råder bristande insikt om hur allvarlig denna situationen är eftersom det inte finns tillräckliga kunskaper om hur fiskeriet och vattenbruket påverkar den biologiska mångfalden, särskilt när det gäller genetisk mångfald samt mångfalden av olika funktioner och ekosystem. Faran med detta är att allvarliga skador kan uppstå utan att det märks. Tecken på att sådana förändringar har inträffat är bland annat att bestånden i Nordatlanten återhämtar sig mycket långsamt och att lekområden försvunnit.

5. Allt mer forskning om dessa och andra aspekter av den biologiska mångfalden genomförs emellertid, och detta bidrar till att öka vår förståelse och skapa bättre underlag för framtida åtgärder när det gäller fiskeri och biologisk mångfald. I denna åtgärdsplan behandlas fiskerinäringens betydelse för och beroende av den biologiska mångfalden tillsammans med dess möjliga hot mot den biologiska mångfalden, och dessutom föreslås åtgärder för att komma till rätta med fiskeriets och vattenbrukets potentiella negativa påverkan.

6. Det ovannämnda meddelandet var ett viktigt steg i riktning mot att integrera miljöhänsyn i fiskerisektorn. Ännu ett steg togs genom meddelandet om fiskeriförvaltning och bevarande av naturen. [2] I det meddelandet beskrivs de viktigare problemen när det gäller samverkan mellan fiskeriet och miljön, och ramarna anges för en gemenskapspolitik som syftar till att skapa ett miljömässigt hållbart nyttjande av fiskeri och biologisk mångfald.

[2] Meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet - Fiskeriförvaltning och bevarande av naturen i havsmiljö, KOM(1999) 363.

2. Begreppet biologisk mångfald

7. I FN:s konvention om biologisk mångfald [3] anges i artikel 2 en generell definition av begreppet: "Biologisk mångfald": variationsrikedomen bland levande organismer av alla ursprung, inklusive bland annat landbaserade, marina och andra akvatiska ekosystem och de ekologiska komplex i vilka de ingår; detta innefattar mångfald inom arter, mellan arter och ekosystem."

[3] FN:s konvention om biologisk mångfald antogs den 5 juni 1992 och trädde i kraft den 29 december 1993.

8. Definitionen anspelar tydligt på den biologiska mångfaldens komplexitet och den utesluter överförenklingar som antalet arter i ett ekosystem eller endast de som utnyttjas kommersiellt. Biologisk mångfald får därför inte inskränkas till att endast gälla arter utan bör även omfatta följande begrepp:

* Genetisk variation inom arter.

* Variationsrikedom när det gäller storleks- och åldersstruktur samt arternas reproduktionsförmåga.

* Artrikedom.

* Mångfald inom ekosystemen (samhällen, livsmiljöer och funktioner).

9. Den vetenskapliga kunskapen om dessa faktorer är begränsad, särskilt när det gäller förmågan att förstå, mäta och förutsäga ekosystemens reaktion på mänsklig påverkan och naturliga förändringar. Betydande kunskaper har visserligen samlats in under flera årtionden om kommersiellt viktiga fiskarter, hydrografi med mera, men det är ont om uppgifter om icke-målarter och om viktiga parametrar som beskriver komplicerade funktioner och samspel inom arter och mellan olika arter och deras miljö, och de uppgifter som finns är ofta bristfälliga eller ofullständiga.

10. Nya framsteg när det gäller att utforma ett försiktigt tillvägagångssätt för förvaltning av kommersiellt viktiga fiskbestånd har visat att det i en mängd fall där relevanta uppgifter och tillförlitliga riskanalyser föreligger är möjligt att utveckla fungerande principer för enskilda bestånds hållbarhet baserade på en kvantitativ modell som inbegriper biologiska gränsvärden och referenspunkter samt förvaltningsmodeller. På vissa områden där det finns modeller för flera arter, kan fångststrategier utformas på ett sådant sätt att de tar hänsyn till flera arter. Med hjälp av försiktighetsmetoden bör hållbarhet kunna uppnås, men det är inte säkert att detta omfattar även genetisk hållbarhet.

11. Den vetenskapliga kunskapen har ännu inte nått en sådan nivå att man kan säkerställa de marina ekosystemens hållbarhet i samma utsträckning som enskilda arters hållbarhet. Det finns dock en växande mängd forskningsresultat som bidrar till att skapa förståelse och kartlägga vilka uppgifter som måste samlas in. Dessutom arbetar man på att utveckla en bredare uppsättning ekologiska mål (ekologiska kvalitetsmål) och att identifiera miljörelaterade indikatorer.

12. Tidigare erfarenheter visar att ekosystemen, eller delar av dem, t.ex. fiskbestånd, kan återhämta sig när antropogena störningar minskar, förutsatt att livsmiljön (och framför allt de genetiska resurserna) inte har fått irreversibla skador. Om en förändrad mänsklig påverkan gör att förhållandena förbättras kan fiskbestånden vanligen återhämta sig och bygga upp populationerna i tidigare utfiskade livsmiljöer, även om denna process kan ta lång tid.

13. Syftet med att säkerställa bevarande och hållbart nyttjande av den biologiska mångfalden måste därför vara att bevara de naturliga genetiska resurserna för nuvarande och framtida bruk.

3. Åtgärdsplanens övergripande mål

14. I kommissionens meddelande från 1998 sägs att åtgärdsplaner för biologisk mångfald bör vara praktiska verktyg för att åstadkomma integration av biologisk mångfald inom sektorvisa och sektorövergripande politikområden. Vissa åtgärdsplaner kan ha formen av rättsliga instrument men bör också vara en integrerad del av den befintliga politiken inom olika sektorer och ta hänsyn till befintliga överenskommelser och internationella åtaganden.

15. Det övergripande målet bör därför vara att inom den gällande lagstiftningens ramar definiera och identifiera sammanhållna åtgärder som leder till bevarande och rehabilitering av den biologiska mångfalden där denna hotas av fiskeri [4] eller vattenbruk. I kommissionens meddelande identifierades följande fyra områden där åtgärder bör vidtas när det gäller fiskeri:

[4] I detta sammanhang refererar orden "fiskeri", "fiske" och "fiskbestånd" i förekommande fall inte bara till fiskarter utan även till kräftdjur, mollusker och andra vattenlevande organismer.

(1) Att främja bevarande och hållbart nyttjande av fiskbestånd och näringsområden genom kontroll av utnyttjandegraden och genom utformning av tekniska åtgärder i syfte att stödja bevarande och hållbart nyttjande av fiskbestånd. Bland de åtgärder som står till buds finns fiskeförbudszoner (huvudsakligen för att skydda områden med stor koncentration av ung fisk) och bestämmelser om nätmaskornas storlek. Varje form av åtgärd skall tillämpas efter sina förtjänster och sin förväntade effekt på bevarandet.

(2) Att minska den påverkan som fiskeri och annan mänsklig verksamhet har på arter som inte är direkta mål för fisket samt på ekosystem i havs- och kustmiljöer, allt för att uppnå ett hållbart nyttjande av biologisk mångfald i havs- och kustmiljöer.

(3) Att undvika vattenbruksmetoder som genom sitt utnyttjande av känsliga områden kan påverka bevarandet av livsmiljöer, t.ex. i mangroveträsk i länder utanför EU och i tidvattenområden inom gemenskapen, vattenbruksmetoder som medför nedsmutsning genom de ämnen som sätts in och produceras i fiskodlingar samt genetisk förorening genom att exemplar av arter eller underarter släpps ut eller rymmer från fiskodlingar.

16. I inledningsskedet kommer tydliga samordningsvinster att uppstå mellan fiskeriintressena och bevarandet av den biologiska mångfalden, eftersom en måttlig minskning av fisketrycket leder till att fiskeinsatserna blir mer hållbara och vinstgivande och att den biologiska mångfalden kan bevaras på ett bättre sätt. Genom att införa gränsvärden för fångst av icke-målarter och skydd av livsmiljöerna kommer fiskekvoterna inte bara att anpassas till situationen för målarterna utan även att bestämmas av situationen för andra arter eller livsmiljöer. Detta kommer att leda till lägre utnyttjande, färre fiskemöjligheter och minskad sysselsättning inom fiskerinäringen. Betydande konflikter kommer att uppstå mellan de outtalade målen inom fiskerisektorn och de mål som sätts upp för att skydda den biologiska mångfalden.

17. Den begränsade mängden vetenskaplig kunskap om viktiga aspekter av den biologiska mångfalden, och kanske särskilt när det gäller fiskeriets påverkan på den biologiska mångfalden, begränsar givetvis effekterna av de åtgärder som kan vidtas på detta stadium. Det aktuella forskningsläget medför att det behövs en positiv och realistisk ansats. Åtgärdsplanen innehåller förslag till åtgärder som skall göra det möjligt att uppnå den initialt lämpliga skyddsnivån. Dessutom bör effekterna av de vidtagna åtgärderna kunna mätas och övervakas så att lämplig utvärdering kan göras. Vidare måste de åtgärder som vidtas inom ramen för åtgärdsplanen anpassas och utvecklas mot bakgrund av ny vetenskaplig kunskap. Stöd till forskning, övervakning och utvärdering kommer därför att vara avgörande inslag för den vidare utvecklingen av åtgärdsplanen.

18. Det är inte möjligt att uppnå alla mål samtidigt, men med utgångspunkt i aktuella kunskaper kan viktiga framsteg göras. Sådana åtgärder kommer att bereda vägen för ytterligare insatser när resultaten från pågående och föreslagna forskningsprojekt blir tillgängliga. Om man vill uppnå målen för biologisk mångfald inom fiskerinäringen krävs en långsiktig strategi.

19. Det finns en mer eller mindre tydlig skiljelinje mellan aspekter som rör konventionellt fiske och aspekter som rör vattenbruk. I avsnitt 4 i detta dokument behandlas den del av åtgärdsplanen som rör konventionellt fiske och den naturliga miljön (vilda organismer) medan avsnitt 5 handlar om den del som rör vattenbruket. De akronymer som används i texten förklaras i bilaga 1.

20. Detta meddelande handlar främst om fiske och vattenbruk i havs- och kustområden, men dessa verksamheter är viktiga även i sötvattensmiljöer. Vissa fiskbestånd vandrar dessutom mellan sötvattensmiljöer, kust- och havsområden. Kompatibla mätmetoder bör användas även i sötvattensmiljöer när det gäller arter som vandrar mellan havs- och sötvatten, bland annat laxfiskar och ål. Detta skulle enklast kunna uppnås genom åtgärder för förvaltning och bevarande av dessa arter inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken. De åtgärder som föreslås för vattenbruket skulle också kunna tillämpas på havs-, kust- och sötvattensmiljöer.

21. När det gäller fiskarter och fiskeri som endast förekommer i sötvattensområden bör ansvaret för utformningen av åtgärdsplaner ligga på de enskilda medlemsstaterna. Med tanke på att sötvattensmiljöer är mer geografiskt isolerade och skiljer sig mycket åt när det gäller livsmiljöerna, krävs att de regionala och lokala planerna anpassas till de olika systemens särdrag. Medlemsstaterna bör därför uppmanas att göra en översyn av befintliga planer eller utforma egna åtgärdsplaner, och i det sammanhanget kan denna åtgärdsplan fungera som riktlinje. Det kan också tänkas att man på gemenskapsnivå behöver göra en uppföljning av de nationella fiskeriplanerna. Därför kan kommissionen komma att granska medlemsstaternas åtgärdsplaner.

4. Åtgärdsplan för den konventionella fiskenäringen

4.1. Relevans för fiskerisektorn

22. Den aktuella situationen, där ett stort antal fiskbestånd utsätts för överfiskning både i förhållande till tillväxtpotentialen och - ännu allvarligare - i förhållande till återhämtningen, visar tydligt att de nuvarande fångstnivåerna inte är hållbara för många bestånd. På grund av den överdrivna fångsten är lekbestånden på historiskt sett låga nivåer och domineras av endast ett fåtal åldersklasser. Av denna anledning minskar produktionen, och fångsterna måste ligga på nivåer långt under den högsta långsiktigt hållbara nivån. Det grundläggande problemet är obalansen mellan fiskeflottornas kapacitet och de fiskresurser som dessa flottor utnyttjar.

23. Förutom de direkta ekonomiska och biologiska konsekvenserna av att målarter utsätts för överfiskning, är påverkan på andra delar av ekosystemet ett problem. Den selektiva fångsten av vissa arter och förändringarna av populationernas storleksstruktur kan innebära att samspelet mellan rovfisk och bytesarter förändras och därigenom även på olika sätt energins flöde i näringsväven. Energiflödet som helhet kanske inte påverkas och det sker kanske inte några viktigare funktionella förändringar, men det hela kan medföra att fisksamhällenas struktur förändras. Detta kan leda till att arter med ett högt marknadsvärde ersätts av mindre värdefulla arter.

24. Av en genomgång som Internationella havsforskningsrådet (ICES) nyligen gjort framgår att i fall då sådana mer omfattande förändringar i näringsväven ägt rum, var det inte fisket i sig som orsakade förändringen, utan vanligen överfiskning i kombination med en allvarlig miljöförändring. Detta gör det svårt att isolera överfiskningens roll när det gäller förändringar i näringsväven. Även om miljöfaktorer har en viktig del i påverkan på näringsvävens struktur, kan alltså ekosystemens motståndskraft mot miljöchocker avsevärt förstärkas genom att man ser till att resurserna inte överfiskas. Risken för omfattande och irreversibel påverkan på ekosystemen kan i hög grad minskas om man förvaltar fiskeresurserna på ett hållbart sätt.

25. Fisket får även fysiska effekter på livsmiljön. Vid fiske med bomtrål och uttertrål störs havsbottnen, livsmiljöernas mångfald minskar och de näringsämnen som ligger inbäddade i sedimenten frigörs i vattnet. Detta kan lokalt medföra större produktion, och mer energi kan bli tillgänglig för lägre nivåer i näringsväven. Forskningsresultat tyder på att sådana variationer i resursernas tillgänglighet kan påverka energins flöde uppåt i näringsväven och förändra den relativa förekomsten av rovfiskar. Det är inte lätt att fastställa vilka konsekvenser sådana förändringar kan få, och ytterligare forskning behövs, men det finns en risk för oönskade förändringar av den relativa förekomsten av olika fiskarter, vilket kan vara negativt för fiskerinäringen.

26. Även om man kan kartlägga effekterna av påverkan på kort och medellång sikt och utforma förvaltningsåtgärder för dessa förändringar, kan det vara svårare att identifiera och mildra de långsiktiga förändringarna av den biologiska mångfalden, t.ex. förändringar av den genetiska mångfalden.

27. Det har vuxit fram en ökad medvetenhet om att årtionden av alltför höga fångstnivåer kan ha påverkat den genetiska mångfalden när det gäller åtminstone några av de kommersiellt fiskade bestånden. Om sådana förändringar har inträffat kan de ta mycket lång tid att reparera, och i vissa fall kan förändringarna vara irreversibla. Det finns i sådana fall en potentiell risk för att bestånden inte reagerar som väntat på förvaltningsåtgärder eller får en nedsatt förmåga att anpassa sig till naturliga miljöförändringar.

28. Vattenbrukssektorn är också beroende av att mångfalden bevaras som grundval för ytterligare utveckling och nyttjande av nya arter.

29. Både konventionellt fiske och fiskodlingar är beroende av de akvatiska ekosystemens kvalitet, eftersom både vild och odlad fisk utsätts för föroreningar i sin föda och i vattnet. Stabila kemiska föreningar som ackumuleras i levande organismer kan utgöra ett hot mot djuren i näringskedjan, med effekter på fiskar, havsfåglar, sälar och valar, och i allvarliga fall kan de också leda till begränsningar av den mänskliga konsumtionen. Av de mänskliga verksamheter som påverkar den akvatiska miljön är fisket en av de viktigaste, men andra viktiga faktorer är bland annat föroreningar, förändringar i eller förlust av livsmiljöer, övergödning och införsel av främmande arter i miljön.

30. Fiskeriets hållbarhet och framtida utveckling är därför i hög grad beroende av ett hållbart akvatiskt ekosystem och följaktligen av bevarad biologisk mångfald och produktion.

4.2. Lagstiftning som gäller fiskerinäringen

4.2.1. Gemenskapens lagstiftning

31. Regelverket för den europeiska fiskeripolitiken innehåller principen om bevarande av levande marina akvatiska resurser och har utvecklats som svar på samlade vetenskapliga rön om fiskets konsekvenser för kommersiellt viktiga fiskbestånd och även på en större förståelse för hur man på ett praktiskt plan genomför en politik som rör en så komplicerad fråga.

32. I detta sammanhang skall nämnas att det i grundförordningen för GFP, förordning (EEG) nr 3760/92 [5], anges följande: "De allmänna målen för den gemensamma fiskeripolitiken skall i fråga om utnyttjandet vara att skydda och bevara de levande marina akvatiska resurser som är tillgängliga och får utnyttjas och att se till att dessa resurser långsiktigt utnyttjas på ett ändamålsenligt och ansvarsfullt sätt under de ekonomiska och sociala förhållanden som passar sektorn, varvid hänsyn skall tas till följderna för det marina ekosystemet och särskilt till producenternas och konsumenternas behov".

[5] Rådets förordning (EEG) nr 3760/92 om ett gemenskapssystem för fiske och vattenbruk, EGT L 389, 31.12.1992, s 14.

33. I förordning (EEG) nr 3760/92 anges även olika förvaltningsverktyg som kan användas för att införa ytterligare skydd för den marina biologiska mångfalden. I artikel 4 i förordningen anges bland annat att rådet får

(1) införa zoner inom vilka fiskeaktiviteter är förbjudna eller begränsade, stängda områden eller fiskeförbudszoner,

(2) begränsa beskattningsnivåerna (ytterligare uppgifter om hur begränsningar kan göras anges i artikel 8 i förordning 3760/92),

(3) fastställa kvantitativa fångstbegränsningar (relaterat till punkt 2 ovan),

(4) begränsa tiden till sjöss (relaterat till punkt 2 ovan),

(5) fastställa antal fartyg som har rätt att fiska (relaterat till punkt 2 ovan),

(6) fastställa tekniska anvisningar för fiskeredskap och fångstmetoder,

(7) fastställa minsta storlek eller vikt för fisk som får fångas,

(8) införa incitament, även ekonomiska, för att främja ett mera selektivt fiske.

34. I princip kan rådet emellertid även fastställa andra åtgärder som behövs för att "fastställa villkoren för tillgång till zoner och resurser och om utövandet av exploateringsverksamhet för att säkerställa att fiskeresurserna utnyttjas på ett hållbart, ändamålsenligt och ansvarsfullt sätt". Detta gäller bland annat åtgärder för att skydda den biologiska mångfalden, i enlighet med principerna om "ansvarsfullt fiske" och "hållbarhet" i artikel 2 i förordning (EEG) nr 3760/92.

35. Flera sekundärakter inom GFP om kvantitativa, tekniska eller strukturella bevarandemetoder syftar till att förverkliga dessa principer, och grundförordningen utgör ett lämpligt verktyg för att integrera mål för biologisk mångfald i EG:s bevarandepolitik. EG-domstolen har dessutom fastslagit att åtgärder avsedda att säkerställa skydd av fiskebottnar, bevarande och välavvägt nyttjande av resurserna och begränsning av fiskeansträngningarna i stor utsträckning kan omfatta miljöinslag. [6] Regelverket för GFP kan därför tjäna som underlag för en omfattande integrering av miljöhänsyn i fiskerisektorn, i enlighet med relevanta bestämmelser i EG-fördraget i dess lydelse enligt Amsterdamfördraget (artikel 6) samt i den så kallade Cardiff-processen.

[6] Se domstolens dom av den 24 november 1993 (Etablissements Armand Mondiet SA mot Armement Islais SARL), mål C-405/92, REG 1993, s. I-6133.

36. Cardiff-processen är en mekanism för att integrera miljöhänsyn och hållbar utveckling i gemenskapens politik. Inom denna ram uppmanas rådet (fiske) att utforma en övergripande strategi för hållbar utveckling. Även fiskerisektorn uppmanas att utforma en detaljerad sektorsspecifik strategi och att identifiera mål och indikatorer för övervakning av utvecklingen. Samråd om åtgärdsplaner för biologisk mångfald i fiskerinäringen ger möjlighet att i ett tidigt skede bidra till den processen och att utveckla en systematisk ansats för integrering av biologisk mångfald i fiskeripolitiken.

4.2.2. Internationell lagstiftning

37. Vid sidan av konventionen om biologisk mångfald, Jakartamandatet och andra internationella avtal om vilda djur och växter, t.ex. Bonnkonventionen, är gemenskapen bunden av internationella bestämmelser om fiske i dokument som FN:s havsrättskonvention, och gemenskapen har undertecknat FN:s avtal om gemensamma fiskbestånd samt förklarat att den skall tillämpa FAO:s uppförandekod för ansvarsfullt fiske. [7] I FAO:s uppförandekod för ansvarsfullt fiske, och särskilt i dess artikel 6, hänvisas till att skyddet av den biologiska mångfalden bör integreras i principen om ansvarsfullt fiske. Gemenskapen samarbetar med flera regionala fiskeriorganisationer, till exempel IBSFC, NASCO, NEAFC, NAFO och CCAMLR, som också ägnar sig åt sådana frågor som skydd av ekosystemen, den biologiska mångfalden och tillämpningen av en försiktighetsmetod inom fiskerinäringen. Gemenskapen har även varit mycket aktiv inom Agenda 21-processen i Östersjöområdet [8] via IBSFC som företräder fiskerisektorn. Baltic 21 är ett av de första försöken att definiera mål och indikatorer i syfte att uppnå hållbar utveckling och att skydda den biologiska mångfalden. En av dess huvudprinciper är följande: "Ytterligare integration av fiskeri och miljöskydd, bevarande- och förvaltningsåtgärder, som så långt de vetenskapliga rönen tillåter skall ha ett ekosystembaserat synsätt." Baltic 21 medverkar även till att inom FAO utveckla internationella åtgärdsplaner för hajar och havsfåglar [9] och genomföra rekommendationerna i Cites-konventionen.

[7] Uppförandekod för ansvarsfullt fiske, FAO 1995

[8] Rapport från den extrainsatta sessionen "Baltic 21-Sector fisheries", Warszawa den 16-20 februari 1998

[9] Internationell åtgärdsplan för reduktion av oavsiktlig fångst av havsfåglar vid fiske med lång lina samt internationell åtgärdsplan för bevarande och förvaltning av hajar. FAO 1999.

38. Det finns även andra konventioner som rör skyddet av miljön och ekosystemen i tre europeiska regionala hav, nämligen Östersjön, Medelhavet och Nordostatlanten. Konventionen om skydd av den marina miljön i Nordostatlanten (Ospar-konventionen) och konventionen om Östersjöns marina miljö (HELCOM) ålägger parterna att skydda, bevara och återställa ekosystemen och den biologiska mångfalden i havsområden genom att kontrollera och minska annan mänsklig påverkan än fiskeri i dessa områden.

4.3. Åtgärder avsedda att skydda den biologiska mångfalden

39. I praktiken bör denna åtgärdsplan leda till att man tillämpar den försiktighetsprincip som formuleras i meddelandet om försiktighetsprincipen samt uppgörelser om fleråriga totala tillåtna fångstmängder [10] och bestämmelserna i FAO:s uppförandekod för ansvarsfullt fiske. I planen skulle man även kunna tillämpa relevanta bestämmelser såsom fastställts i meddelandet om försiktighetsprincipen. [11] Ett centralt mål i detta sammanhang är att undvika irreversibla skador, till exempel minskad genetisk mångfald i en population. Ett annat centralt inslag i denna princip är att avsaknad av fullständig vetenskaplig kunskap inte kan utgöra en grund för att senarelägga åtgärder som bedöms vara nödvändiga, om en objektiv vetenskaplig förhandsbedömning visar att det finns rimliga skäl att misstänka potentiellt irreversibla miljöeffekter. Tillämpningen av försiktighetsprincipen har kallats försiktighetsmetoden inom fiskeriförvaltningen. Denna metod har fått allt större genomslagskraft, och betydande erfarenheter har samlats in både inom EU och internationellt inom fiskeriorganisationerna. På grundval av dessa erfarenheter står det klart att försiktighetsmetoden utgör ett lämpligt instrument för att uppnå de mål som anges i det här meddelandet.

[10] Meddelande från kommissionen om tillämpning av försiktighetsprincipen och fleråriga förfaranden för fastställandet av TAC. KOM(2000) 803 slutlig, 1.12.2000.

[11] Meddelande från kommissionen om försiktighetsprincipen. KOM(2000) 1 slutlig, 2.2.2000.

40. Följande åtgärder kan tillämpas i detta sammanhang:

* Antagande av förvaltningsmål i enlighet med försiktighetsmetoden för kommersiellt viktiga fiskbestånd, icke-målarter och livsmiljöer.

* Åtgärder för att undvika utfiskning av lokala, genetiskt distinkta bestånd.

* Satsa mer på genomförande av befintliga - och utveckla nya - tekniska bevarandeåtgärder för att minska fiskets påverkan på de delar av ekosystemen som är av liten eller ingen kommersiell betydelse.

* Grundforskning i syfte att stödja, utforma och påskynda integrationen av frågor rörande den biologiska mångfalden i fiskeripolitiken.

41. Dessutom är det viktigt att:

* förbättra konsekvensen mellan olika GFP-instrument och miljöinstrument och genomförandet av dem,

* se till att fiskeripolitiken och dess olika instrument inte förorsakar miljöskador i tredje land eller i områden som ligger utanför nationell jurisdiktion samt att stödja tredje land att bevara och hållbart nyttja den biologiska mångfalden,

* öka yrkesfiskarnas medverkan när det gäller att återställa livsmiljöer samt minska mängderna av stabila kemiska föreningar och näringsämnen som rinner ut i floder, estuarier och hav.

42. Var och en av dessa åtgärder diskuteras nedan.

4.3.1. Bevarande och hållbart nyttjande av kommersiellt viktiga fiskbestånd genom en total minskning av fisketrycket

Motivering

Kommersiellt utnyttjade bestånd

43. Olika faktorer påverkar möjligheterna att bevara och hållbart nyttja fiskbestånden, men den viktigaste utgångspunkten är fiskeintensiteten och det slag av fiske som faktiskt äger rum. En minskning av fisketrycket kommer inledningsvis att ge fångster som är mindre än de nuvarande. På medellång och lång sikt kommer minskat fisketryck att leda till fiskbestånd som genomsnittligt innehåller en större andel äldre och större individer och en större biomassa. Detta bör även leda till ökad genetisk mångfald inom de enskilda fiskbestånden. Det kommer dessutom att leda till stabila fångster med ekonomisk vinst för fiskerinäringen och därigenom stödja en hållbar utveckling.

Andra organismer och livsmiljöer

44. Ett minskat totalt fisketryck skulle bidra till skyddet av andra delar av de marina ekosystemen, eftersom det skulle gynna inte bara de kommersiellt viktiga arterna utan även arter av liten eller ingen kommersiell betydelse som fångas tillsammans med dem. En minskning av fisketrycket med redskap som släpas över havsbottnen kommer till exempel att leda till mindre påverkan på bottenlevande organismer och deras livsmiljö genom att sådana redskap inte används lika ofta inom ett område. Vissa livsmiljöer och arter är dock ytterst känsliga, sällsynta eller representativa och kan bli allvarligt påverkade trots en generell minskning av fiskeansträngningarna. Man måste därför kartlägga lämpliga områden i syfte att skydda livsmiljöerna och vissa arter, i linje med bestämmelserna i livsmiljödirektivet. Åtgärdsplanen kommer därför att lita till utvecklingen av nätverket Natura 2000 för att nå detta mål.

45. Stängda områden eller fiskeförbudszoner har använts under lång tid inom fiskeförvaltningen både inom EU och på andra håll. Det är viktigt att förstå syftet med sådana stängda områden, eftersom det beror på om stängningen hänger samman med traditionell fiskeförvaltning eller om den har ekologiska syften. På fiskeförvaltningsområdet används stängning främst i följande syften:

* I nödsituationer, för att förhindra hög fiskedödlighet när fisken är mycket känslig eftersom den bildar stora koncentrationer.

* För att öka skyddet av ung fisk när redskapens selektivitet inte ger tillräckligt skydd.

* När det är enda sättet att skydda lokala lekbestånd från utfiskning eller utrotning.

46. I sådana situationer anser man att det är effektivt med stängning, även om de vetenskapliga beläggen endast ger ett svagt stöd till en sådan slutsats. Detta skulle även gälla icke-målarter (arter som fås som bifångst).

47. De erfarenheter som stängda områden har givit visar att det är mycket svårt att bedöma effekterna av dem och att fiskeförbudszoner inte är någon universallösning för alla ekologiska eller fiskeförvaltningsrelaterade problem. Stängning kan inte lika effektivt minska det totala fisketrycket som en begränsning av fiskeansträngningarna, eftersom resultatet kan bli att fiskeansträngningarna omfördelas till områden eller säsonger som alltjämt är öppna. För att komma till rätta med sådana effekter måste de stängda områdena täcka en mycket stor del av distributionen av de bestånd som stängningen är avsedd att skydda, något som väcker frågan om inte andra förvaltningsverktyg (minskning av de totala tillåtna fångstmängderna, förbättrad selektivitet och så vidare) eller kombinationer av sådana verktyg skulle vara effektivare och mindre diskriminerande mot de yrkesfiskare som befinner sig nära det stängda området.

48. Det finns inte lika mycket erfarenhet när det gäller områden som stängts av ekologiska skäl i havsmiljön, även om flera stängda områden har funnits under många år. I vissa fall var syftet att skydda enskilda bestånd, men det har även förekommit att vidsträckta områden har stängts för fiske i närheten av marina anläggningar, t.ex. för olje- och gasutvinning.

49. Det är viktigt att notera att i jämförelse med landlevande organismer är marina organismer relativt rörliga, och det kan därför vara mer relevant med stängda områden i syfte att skydda känsliga eller representativa livsmiljöer, exempelvis korallrev och viktiga födosöksområden för havsfåglar under häckningstiden.

50. Den generella uppfattningen är dock att om de stängda områdena är väl avgränsade kan de vara ett användbart kompletterande verktyg när det gäller att stärka skyddet av bestånden och av känsliga livsmiljöer. I åtgärdsplanen föreslås därför att stängda områden används för att skydda fisk och livsmiljöer, men det är nödvändigt att tydligt definiera målen och att ange den biologiska motiveringen för alla sådana åtgärder. Lika viktigt är att främja forskningen om hur effekterna skall mätas och övervakas, och därför måste pilotstudier inledas som en integrerad del av denna åtgärd.

51. Man ser på många håll att den höga utnyttjandegraden för kommersiellt viktiga fiskbestånd även får mer omfattande verkningar som leder till reducerade näringsvävar med en lägre grad av komplexitet och, generellt sett, mindre diversa ekosystem. Marina livsmiljöer påverkas också. Även om man kan fråga sig om dessa effekter är reversibla när det gäller stora förändringar från den ursprungliga situationen, anses generellt att minskat fisketryck på kommersiellt viktiga fiskbestånd skulle bidra till att på medellång sikt öka de marina ekosystemens totala biologiska mångfald.

52. I vissa fall kan dock fiskets effekter på miljön betraktas som positiva för vissa populationer eller leda till ökad produktivitet. Till exempel har de stora mängderna kasserad fisk i vissa områden lett till ökade populationer av vissa havsfågelarter som bland annat livnär sig av död fisk. Om förekomsten av dominerande rovfiskar minskar till följd av fisket kan detta leda till en ökad förekomst av bytesarter. En ringa fysisk störning kan dessutom främja den biologiska mångfalden och ekosystemens produktivitet. Dessa effekter kan anses vara positiva så länge som fisket inte är så omfattande att populationerna mister sin återhämtningsförmåga. Man skall därför komma ihåg att effekterna av en förändring av fiskets metoder och fördelning måste granskas noggrant, utan förutfattade meningar om huruvida följderna är positiva eller negativa.

Åtgärder för att uppnå ett minskat totalt fisketryck

53. Minskat fisketryck kan uppnås genom att

(1) fastställa lämpliga gränser för fångst av kommersiellt nyttjade arter,

(2) minska fiskets kapacitet (fiskeflottornas och redskapens storlek och effektivitet) eller

(3) minska fiskeflottornas aktivitet, eller

(4) genom en kombination av ovanstående tre punkter.

54. Fångstbegränsningar i form av totala tillåtna fångstmängder har använts inom den gemensamma fiskeripolitiken sedan 1983. I praktiken fastställdes dock de totala tillåtna fångstmängderna, ända fram till de senaste åren, mot bakgrund av fluktuationer i beståndens storlek från år till år, utan att man tänkte särskilt mycket på att minska det totala fisketrycket till hållbara nivåer. År 1996 infördes för första gången fångstgränser baserade på långsiktiga förvaltningsplaner som utformades i enlighet med försiktighetsprincipen för några bestånd som utnyttjades av Europeiska unionen. Därefter har ungefär 11 bestånd varit föremål för denna process som kommer att fortsätta inom ramen för denna åtgärdsplan. Totala tillåtna fångstmängder kommer i allt högre grad att fastställas inom en flerårig ram i överensstämmelse med hållbarhetsmålet som definieras med hjälp av gränsvärden och referenspunkter.

55. På liknande sätt har fleråriga utvecklingsprogram (FUP) genomförts för att minska fångstkapaciteten, och begränsningar av fiskeflottornas aktiviteter har också fastställts för de västra delarna av gemenskapens fiskevatten (ICES delområden VI till IX). Trots dessa insatser är överkapaciteten ett fundamentalt problem för en hållbar utveckling inom fiskerisektorn. [12] Överkapacitet skapar problem med kontroll och genomdrivande av reglerna, alltför hög utnyttjandegrad och till följd därav såväl minskande lekbestånd som minskad storleksstruktur i populationerna. Överkapaciteten är därför ett hot mot den biologiska mångfalden. Den gemensamma fiskeripolitiken har visat sig kunna stabilisera fiskedödligheten, men på en alltför hög nivå. Därför utnyttjas mer än hälften av EU:s fiskbestånd på en nivå som ligger över den långsiktiga potentialen, och flera bestånd, exempelvis torskbeståndet, befinner sig i en kritisk situation. Det har varit möjligt att förhindra långvariga beståndssammanbrott och åter bygga upp bestånden, men man har inte lyckats förhindra att kriserna återkommer. Denna situation kan inte bestå, och fisketrycket måste sänkas permanent genom tillämpning av fångstbegränsningar och minskning av kapaciteten via tillgängliga instrument. Översynen av FUP 2001 ger möjlighet att ta upp kapacitetsproblemet på kort och medellång sikt och att återupprätta den avsedda balansen mellan kapacitet och resurser.

[12] Kommissionens rapport till rådet: Förberedelser inför översynen efter halva tiden av de fleråriga utvecklingsprogrammen (FUP), KOM(2000) 272 slutlig, 10.5.2000.

56. På grundval av översynen av de rättsliga instrumenten kan man dra slutsatsen att de nedanstående åtgärderna kan vidtas och att de kan förväntas uppnå målen om de genomförs och verkställs på ett tillfredsställande sätt. Den pågående översynen av den gemensamma fiskeripolitiken för 2002 kommer dock att ge möjlighet att överväga om det behövs ytterligare förstärkningar av de befintliga instrumenten, bland annat de finansiella styrmedlen, eller om man skall utforma en bredare uppsättning förvaltningsinstrument inom en annan strukturell eller institutionell ram.

Åtgärd I -minskning av det totala fisketrycket i syfte att främja bevarande och hållbart nyttjande av kommersiellt viktiga fiskbestånd

Genomförande av långsiktiga förvaltningsplaner i enlighet med försiktighetsmetoden för kommersiellt nyttjade bestånd:

* Definition av försiktighetsnivåer och referenspunkter när det gäller fiskedödlighet och beståndens biomassa.

* Om det inte finns tillräckligt omfattande statistik för att fastställa försiktighetsnivåer för vissa bestånd, bör regler utformas för utnyttjandet av sådana bestånd och dessa skall bygga på uppgifter om tidigare utnyttjande, avkastning och de troliga biologiska resultaten av utnyttjandet.

* Om så krävs skall kompletterande, stödjande förvaltningsåtgärder utformas.

* Där så är möjligt skall hänsyn tas till flera arter i förvaltningsplanerna.

* Där så är möjligt skall man undvika lokal utfiskning av fiskbestånd som kan utgöra funktionellt separata enheter i genetiskt eller beteendemässigt avseende.

* Minskning av fiskeflottornas överkapacitet och fiskeansträngningar.

4.3.2. Tekniska åtgärder för kommersiellt nyttjade bestånd.

Motivering

57. Tekniska åtgärder, till exempel bestämmelser om fiskeredskapens maskvidd och stängning av fiskezoner, används ofta som ett kompletterande verktyg för att reglera utnyttjandet och främja bevarandet av kommersiellt viktiga fisk- och skaldjursarter. Sådana åtgärder anges för gemenskapens fiskevatten i rådets förordning nr 850/98, [13] som är en omfattande omarbetning av den tidigare gällande lagstiftningen och som trädde i kraft den 1 januari 2000. Liknande åtgärder definieras för Östersjön [14] och Medelhavet [15]. Förbättringen av dessa åtgärder är en ständigt pågående process, och åtgärdsplanen innebär krav på ytterligare förbättringar.

[13] Rådets förordning (EG) nr 850/98 för bevarande av fiskeresurserna genom tekniska åtgärder för skydd av unga exemplar av marina organismer. EGT L 125, 27.4.1998, s. 1.

[14] Rådets förordning (EG) nr 88/98 om fastställande av vissa tekniska åtgärder för bevarande av fiskeresurserna i Östersjön, Bälten och Öresund. EGT L 9, 15.1.98, s. 1.

[15] Rådets förordning (EG) nr 1624/94 om fastställande av vissa tekniska åtgärder för bevarande av fiskeresurserna i Medelhavet. EGT L 171, 6.7.1997, s. 1.

58. Huvudmålet med dessa åtgärder är att skydda ung fisk och lekande fisk, och följaktligen att minska mängden kasserad fisk genom att införa restriktioner för vilka redskapstyper som får användas, definiera egenskaperna hos de nät som får användas och de platser där arter får fiskas, samt fastställa minsta landningsstorlek för kommersiellt utnyttjade arter och riktade stängningar av områden (med omedelbar verkan, säsongsbundna eller permanenta), i syfte att undvika oönskad dödlighet bland ung fisk och lekande fisk. Detta utgör ett logiskt komplement till den långsiktiga förvaltningen av fiske av kommersiella bestånd, vilket främjar ett bevarande av den biologiska mångfalden och ett hållbart nyttjande av resurserna.

59. Vissa bestånd förvaltas huvudsakligen med användning av de förordningar om totala tillåtna fångstmängder och fångstkvoter som gäller en grupp av arter eller en grupp av populationer som konstaterats vara distinkta delpopulationer. Ytterligare ett mål är att bibehålla en genetisk och funktionell mångfald i dessa fall genom att undvika utfiskning av sådana delpopulationer. Åtgärder som områdesbegränsningar för fångster och stängda områden samt säsongsvisa fiskeförbud kommer att användas i detta syfte.

Åtgärd II - Tekniska åtgärder i syfte att förbättra bevarande och hållbart nyttjande av kommersiellt utnyttjade bestånd

* Förbättrad storleksselektivitet i avsikt att minska kassering av ung fisk.

* Förbättrad artselektivitet.

* Fiskeförbud för vissa tider och områden i syfte att främja överlevnaden i koncentrationer av ung fisk och lekande fisk, inklusive delpopulationer.

* Nya eller ändrade bestämmelser om minsta landningsstorlek för fisk och skaldjur.

* Fiskeförbud för vissa tider och områden i syfte att främja lokala populationers överlevnad i syfte att bevara den genetiska mångfalden.

4.3.3. Tekniska åtgärder som rör andra organismer och livsmiljöer

60. Allt fiske påverkar ekosystemen. Hur påverkan drabbar icke-målarter och hur lång tid det kan förväntas ta att reparera eventuella skador är dock vanligen inte särskilt väl definierat.

61. Effekterna på ekosystemen kan delas in i fyra grupper:

(1) Fiskets effekter på demografin i de kommersiellt utnyttjade fiskbestånden (behandlas i avsnittet ovan).

(2) Störningar och fysiska skador på marina organismer.

(3) Fysiska skador på havsbotten och därmed relaterade strukturer.

(4) Störningar av den marina näringsväven.

62. Med tanke på att flera inslag i den gemensamma fiskeripolitiken syftar till en minskning av fiskeansträngningarna och fiskedödligheten, är det uppenbart att fiskets miljöpåverkan kommer att minska även om inga andra åtgärder vidtas. Kompletterande åtgärder i syfte att ytterligare minska den potentiella påverkan på icke-målarter och livsmiljöer bör diskuteras. Särskild uppmärksamhet bör ägnas åt att minska påverkan på arter som förtecknas i direktiven 79/409/EG (fågeldirektivet) och 92/43/EEG (livsmiljödirektivet).

Åtgärd III - Tekniska åtgärder avsedda att minska påverkan på icke-målarter och livsmiljöer

* Införa och främja användningen av selektiva redskap som minskar eller eliminerar bifångster av icke-målarter.

* Införa och främja fiskemetoder med en lägre grad av fysisk påverkan på miljön.

* Om så är lämpligt införa stängning för vissa tider och områden i syfte att öka skyddet av arter eller livsmiljöer, inklusive införande av fiskeförbudszoner.

* Om så är lämpligt införa gränser för bifångst, särskilt när det gäller arter som förtecknas i miljölagstiftningen.

63. Fonden för fiskets utveckling (FFU) ger redan nu möjlighet till finansiering av fiskeprojekt i experimentsyfte med målet att skydda resurser och att använda mer selektiva fiskemetoder (artikel 17 rådets förordning nr 2792/1999). Denna typ av åtgärder måste uppmuntras eftersom de också tjänar som instrument för att öka informationen och medvetenheten samt industrins engagemang i processen.

4.4. Forskning, resultatindikatorer, övervakning och utvärdering

4.4.1. Forskning och integrerad rådgivning

64. Av EU:s politiska insatser är förmodligen GFP en av dem som bygger mest på vetenskaplig rådgivning. Kommissionen är i sitt arbete mycket beroende av att den vetenskapliga rådgivningen har en god kvalitet och att den kan ske i rätt tid. De viktigaste rådgivningsorgan som kommissionen anlitar är ICES, NAFO:s vetenskapliga råd och ICCAT. I Medelhavsområdet kommer GFCM förmodligen att få ökad betydelse som rådgivare. Råden från dessa organisationer utvärderas av och kompletteras med synpunkter från Vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiskerisektorn (STECF). Traditionellt har råden vanligen rört en enskild art men i vissa fall har även överväganden om flera olika arter framförts.

65. Utvecklingen har gått långsamt när det gäller integrerad rådgivning som även tar upp konsekvenserna för miljön, ekonomin och samhället. Detta kan huvudsakligen förklaras av att denna form av rådgivning är komplex men även av att de ramar, metoder och statistiska uppgifter som krävs för denna rådgivning saknas. Det är tveklöst så att den integrerade rådgivningen måste förbättras om en utveckling i riktning mot en ekosystembaserad förvaltning skall kunna främjas. Detta görs bäst via de befintliga vetenskapliga rådgivningsorganisationerna och genom bättre samordning av den forskning och information som förekommer inom fiskerisektorn och de ekologiska vetenskapsgrenarna.

66. Fiskeriforskningen är mycket kostsam och denna offentliga utgift måste motiveras. För att kunna behålla en forskning som är till nytta för den framtida gemensamma fiskeripolitiken blir det allt viktigare att ge valuta för pengarna och följaktligen att förbättra definitionen av forskningsprioriteringarna. Redan nu finns en tydlig tendens att ger fiskeriforskning lägre prioritet. Samtidigt visar forskarsamhället minskat intresse för detta område eftersom andra forskningsområden uppfattas som mer givande eller utmanande.

67. Rutinåtgärderna inom den gemensamma fiskeripolitiken kräver kontinuerlig övervakning av situationen för kommersiellt viktiga fiskbestånd, bland annat datainsamling och rutinbedömningar. Medlemsstaterna har skyldighet att stödja sådan verksamhet, som även erhåller stöd från kommissionen. De långa tidsserierna av forskningsöversikter och annan statistik som samlats in i syfte att stödja den traditionella fiskeriforskningen har först på senare tid börjat behandla frågor om biologisk mångfald, till exempel förändringar i arternas samhällen och struktur. Även när det gäller den biologiska mångfalden är det därför viktigt att se till att det finns övervakning och utvärdering av fiskeriet.

Åtgärd IV - Forskningsprioriteringar som syftar till att säkra det traditionella stödet till den gemensamma fiskeripolitiken

* Forskning om metoder som syftar till att främja effektivare (billigare) utvärderings- och provtagningsprogram.

* Forskning om mer selektiva fiskemetoder med mer begränsade miljöeffekter.

* Forskning om alternativa förvaltningssystem, bland annat andra åtgärder för kontroll av reglernas efterlevnad.

68. För att kommande utmaningar skall kunna mötas måste GFP utvecklas, till exempel genom integrering av miljörelaterade, ekonomiska och sociala problem. GFP innehåller i nuläget en skyldighet att reagera på samhällets behov - vilket inbegriper integrering av miljöaspekter, till exempel biologisk mångfald, hållbar utveckling, förvaltning av ekosystemen - men även på konsumenternas efterfrågan på produkter med garanterad kvalitet från fiskeri- och vattenbruksnäringen. De nya utmaningarna ökar behovet av en utvärdering av kostnader, miljöeffektivitet samt ekonomiska och sociala sidoeffekter. Detta kommer att ställa större krav på insamling av nya uppgifter och analys av dessa uppgifter.

69. Om man på ett effektivt sätt skall kunna angripa problemet med den akvatiska biologiska mångfalden, behövs forskning om och tillämpning av existerande molekylärbiologisk teknik för att studera naturliga genetiska resurser. Detta kommer att bidra till att utvärdera potentiellt irreversibla genetiska följder av förvaltningsåtgärder och ge möjlighet till ett bättre bevarande av sådana resurser. Om sådana metoder används är det möjligt att övervaka variationerna i bestånden över tid och rum och som följd av detta skulle man kunna förvänta sig en påtaglig förbättring av förvaltning och bevarande. En stor mängd biologiska prover finns bevarade och det bör vara möjligt att göra sådana analyser som sträcker sig flera årtionden tillbaka i tiden för att söka svar på frågor om förändringar av den genetiska mångfalden.

70. Fiskeriets omedelbara effekter på andra organismer än de kommersiellt viktiga fiskbestånden har ännu inte definierats eller kvantifierats på ett noggrant sätt. Det behövs kvantitativa bedömningar såväl av fiskeriets direkta som indirekta effekter på interaktioner i näringsväven. Dessutom är inte effekterna av annan mänsklig påverkan, till exempel föroreningar, övergödning och förstöring av livsmiljöer, särskilt väl kartlagda, varken när det gäller kommersiellt viktiga fiskbestånd eller andra organismer.

71. Forskningsprioriteringarna nedan är avsedda att förbättra kunskaperna om den genetiska variationen i tiden och att utnyttja tillgången på integrerad rådgivning som stöd för att bevara den biologiska mångfalden.

Åtgärd V - Forskning som syftar till att få fram fördjupade kunskaper om den biologiska mångfalden

* Utveckling och tillämpning av molekylärbiologiska metoder för att identifiera bestånden, kvantifiera deras genetiska variation och förändringar mellan och inom populationerna samt övervaka genetiska förändringar.

* Utforma kvantitativa modeller för att mäta effekterna av mänsklig påverkan på populationer av arter som har litet eller inget kommersiellt värde, inklusive effekterna av att livsmiljöer förstörs.

* Utforma indikatorer för biologisk mångfald som kan påvisa tillståndet i marina ekosystem, såväl när det gäller fiskbestånd som andra arter. Dessa indikatorer skall utgöra referensnormer för förvaltningen, med hjälp av vilka fiskeriets eller annan mänsklig verksamhets miljöeffekter skall kunna bedömas.

* Fastställa nya slag av uppgifter som bör samlas in rutinmässigt.

* Kartlägga viktiga livsmiljöer och biotoper samt fastställa vilka bevarande- och förvaltningsåtgärder som krävs för att minimera fiskeriets påverkan på dem.

* Studera interaktionen mellan olika arter och relationen mellan rovfisk och bytesfisk för att bättre förstå fiskeriets effekter.

72. Vissa av dessa forskningsprioriteringar ingår i femte ramprogrammet. I ramprogrammet behandlas dessa forskningsprioriteringar i temaprogrammet, "Livskvalitet och förvaltning av levande resurser", nyckelåtgärd 5, "Hållbart jordbruk, fiske och skogsbruk samt integrerad utveckling av landsbygdsområden, inklusive bergsområden". Viktiga forskningsprioriteringar med betydelse för förståelsen av den biologiska mångfalden förtecknas även i temaprogram 4: "Energi, miljö och hållbar utveckling" inom nyckelåtgärd 3 "Hållbara marina ekosystem."

73. Det är alltför tidigt att bedöma totalresultatet av femte ramprogrammet men det är troligt att kompletterande strategisk forskning kommer att behövas för att underbygga åtgärdsplanen. Utarbetandet av sjätte ramprogrammet har inletts och kommer att ge ytterligare möjligheter att granska de framsteg som gjorts och förstärka forskningsprioriteringarna till stöd för åtgärdsplanen.

4.4.2. Insamling av uppgifter

74. Kommissionen har konstaterat att man måste samla in grundläggande uppgifter till stöd för GFP. På förslag av kommissionen antog rådet i juni 2000 en ram för insamling och förvaltning av uppgifter av grundläggande betydelse för GFP. [16] Den nya ramen för insamling och analys av biologiska och ekonomiska uppgifter kommer i första hand att gälla kommersiella fiskbestånd och fiskefartyg. Det nya programmet för insamling av uppgifter kommer att införas under 2001.

[16] Rådets förordning (EG) nr 1543/2000 av den 29 juni 2000 om upprättande av en gemenskapsram för insamling och förvaltning av uppgifter av grundläggande betydelse för den gemensamma fiskeripolitiken, EGT L 176, 15.7.2000, s. 1.

75. Uppgifter som rör miljön omfattas inte av denna förordning. Det är också av avgörande betydelse att både de dataslag som samlas in och undersökningsmaterialet standardiseras, så att uppgifterna blir kompatibla och jämförbara. Information av detta slag är mycket viktig för att kunna bedöma fiskeripolitikens miljöeffekter och effekterna av de insatser som syftar till att integrera miljöhänsyn. I åtgärdsplanen föreslås därför att en översyn av ramen för uppgiftsinsamling genomförs 2003. Fram till dess är det viktigt att göra en bedömning av vilka kompletterande uppgifter som bör samlas in.

4.4.3. Indikatorer, övervakning och utvärdering

Kommersiellt utnyttjade fiskbestånd

76. Fiskeriets effekter på de viktigaste målarterna har studerats under många år i europeiska fiskevatten. Genom fortsatt övervakning och utvärdering av målarternas status, trender när det gäller biomassa och fiskdödlighet, blir det möjligt att utvärdera effekterna av de åtgärder som föreslås i åtgärdsplanen. Dessa målarter skulle därför kunna användas tillsammans med andra långa dataserier, till exempel vetenskapliga långtidsstudier och eventuellt provserier av bottenfauna, för att bedöma andra typer av effekter innan mer specifika indikatorer blir tillgängliga. Det är därför helt nödvändigt att dessa studier fortsätter och utvidgas.

77. Fiskeriets intensitet mäts som en uttagstakt, kallad fiskedödlighet, som är direkt relaterad till den numeriska andel av beståndet som tas ut varje år genom fiskeri. Fiskedödligheten är relaterad till den totala fiskeansträngning (i gemenskapens lagstiftning definierad som kilowattdagars fiske) som fiskeflottorna genererar och är därför en lämplig indikator på fisketrycket.

78. Fiskedödligheten utvärderas årligen när det gäller ett stort antal fiskbestånd inom (och utanför) EU:s fiskevatten av forskare som arbetar inom Internationella havsforskningsrådet (ICES) och andra vetenskapliga organisationer. I samband med uppskattningar av dödligheten tar man också fram uppskattningar av biomassan av könsmogen fisk (de lekande beståndens biomassa) och ung fisk. Sådan information föreligger för bestånd som motsvarar den huvudsakliga fångstvolymen eller som utgör fiskeriets huvudsakliga inkomstkälla.

79. Alla aktuella uppskattningar av fiskedödligheten eller av lekande bestånds biomassa kan jämföras med referenspunkter som är vetenskapligt bestämda försiktighetsnivåer. I enlighet med detta förfarande har fiskbestånden klassificerats i rådets beslut 97/413/EG av den 26 juni 1997 enligt följande:

(1) Underutnyttjade bestånd: Den långsiktiga avkastningen skulle kunna vara större även om fiskedödligheten låg på en högre nivå, förutsatt att biomassan av mogen fisk även på denna högre nivå är så stor att beståndens återhämtning inte hotas, vilket innebär liten inverkan på den biologiska mångfalden.

(2) Fullt utnyttjade bestånd: Inga betydande vinster (eller förluster) görs på lång sikt vid en måttlig ökning av fiskedödligheten, och biomassan av mogen fisk ligger över den nivå på vilken beståndens återhämtning hotas, vilket innebär en måttlig inverkan på den biologiska mångfalden.

(3) Överutnyttjade bestånd: Måttliga till betydande vinster kan göras på lång sikt om fiskedödligheten minskas, och en minskning kommer att påtagligt minska sannolikheten för att biomassan av mogen fisk sjunker till en nivå på vilken beståndens återhämtning hotas, vilket innebär en möjlig inverkan på den biologiska mångfalden.

(4) Utfiskade bestånd: Fiskedödligheten är så hög att biomassan av mogen fisk redan ligger, eller i en nära framtid troligen kommer att ligga på en nivå på vilken beståndens återhämtning hotas, vilket innebär ett hot mot den biologiska mångfalden.

80. Man kan dock även tänka sig andra lika giltiga indelningar baserade på referenspunkter för försiktighet. Vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiskerisektorn ger vissa riktlinjer för klassificering av bestånd i sin 10:e rapport. [17]

[17] 10:e rapporten från Vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiskerisektorn. (SEK(2000, under utarbetande) 3-7 april 2000.

Åtgärd VI - Övervakning och utvärdering av situationen för kommersiellt viktiga fiskbestånd

* Övervakning av nyckelparametrar när det gäller viktiga fisk- och skaldjursbestånd, inklusive en fortsättning av pågående undersökningar.

* Uppskattning av förändringar över tiden i sådana bestånd.

Andra organismer och livsmiljöer

81. Europeiska miljöbyrån håller på att utforma ett Europaövergripande system för övervakning av den aktuella situationen och av vilka tendenser som förekommer när det gäller biologisk mångfald. Inom ramen för FAO:s uppförandekod för ansvarsfullt fiske har dessutom en rapport publicerats nyligen med en relativt övergripande utvärdering av pågående internationellt arbete om fiskeriindikatorer, bland annat sociala, miljörelaterade och ekonomiska indikatorer. I rapporten framhålls behovet av hållbarhetsindikatorer som går längre än den traditionella statistiken för enskilda bestånd, och det betonas att begränsade framsteg har gjorts på det här området. Åtgärdsplanen skall bygga vidare på dessa resultat. Under tiden behövs dock indikatorer för att övervaka potentiell påverkan och följa upp resultaten av åtgärderna inom åtgärdsplanen.

82. En sammanställning av statistik om fördelningen av dessa effekter (dvs. effekterna av fiskeri, övergödning, förorening, förstöring av livsmiljöer) i EU:s fiskevatten skulle möjliggöra en mer objektiv och kvantitativ syn när det gäller prioritering av de åtgärder som syftar till bevarande av den biologiska mångfalden.

Åtgärd VII - övervakning av andra organismer och livsmiljöer

* Kontroll av indikatorer (enligt Europeiska miljöbyråns definition) på de marina ekosystemens hälsa när det gäller biologisk mångfald, både för fiskbestånd och andra arter. Dessa indikatorer skall tjäna som riktlinjer eller referensnormer för förvaltning, i förhållande till vilka fiskeriet eller annan mänsklig verksamhets effekter på miljön skulle kunna bedömas.

* Fortsättning av traditionella fiskeriundersökningar med utökat urval av icke-kommersiella arter.

* Långsiktig övervakning av miljö- och klimatförändringar och deras effekter på fiskpopulationer, livsmiljöer och samhällen.

5. Vattenbruk

5.1. Inledning

83. I Europeiska miljöbyråns rapport om miljön i Europeiska unionen vid sekelskiftet sägs följande: "Marint vattenbruk är en växande industri i kustområden där den biologiska mångfalden är stor (flodmynningar, kustnära våtmarker) och där trycket från människan blir allt större och alltmer komplicerat. Även om man ursprungligen antog att effekterna var försumbara, anser man på många håll att påverkan på den biologiska mångfalden från utfodring (ytterligare näringsämnen), sjukdomar och förrymda arter (med som konsekvens en genetisk förändring i de vilda populationerna) är allvarlig."

84. Produktionen inom vattenbruket [18] sker huvudsakligen i kustområden och sötvattensmiljöer. Vattenbruk omfattar bland annat odling i kassar eller ibland helt stängda behållare, extensiv odling av naturligt förekommande skaldjur och även odling av fisk som får vandra ut och växa till i havet (s.k. sea ranching), till exempel när det gäller lax i Östersjön. Även om de potentiella effekternas art varierar, är några av de huvudsakliga miljöeffekterna bland annat följande:

[18] Enligt den definition av vattenbruk som anges i rådets förordning (EG) nr 2702/1999 definieras inte sea ranching som vattenbruk, men i detta meddelande inkluderas även detta i vattenbruket.

* Fysisk påverkan på livsmiljöer, förändringar i naturliga eller halvnaturliga livsmiljöer.

* Kemisk påverkan på vatten och sediment, inklusive övergödning, syrebrist samt påverkan från läkemedel och bottenfärger.

* Spridning av sjukdomsorganismer, bland annat virus, bakterier, svampar och parasiter.

* Spridning av organismer som inte är naturligt förekommande eller som kan vara genetiskt modifierade.

85. Större delen av vattenbrukets fysiska effekter är begränsad till lokala störningar i närheten av odlingsplatsen. Effekterna av spridning av näringsämnen i miljön från fiskodlingarna är också de lokala och av ringa betydelse jämfört med den för regionen naturliga omsättningen av näringsämnen i öppna vattenmassor. Följaktligen är den effekt detta kan få på den biologiska mångfalden lokaliserad till odlingsområdet och dessa omedelbara omgivningar. De totala effekterna beror därför på antalet odlingsplatser, deras storlek och läge. Generellt sett skulle denna påverkan kunna dämpas om vattenbruket integrerades i förvaltningen av kust- och avrinningsområden och om fodret användes effektivt. I detta sammanhang bör noteras att avsevärda insatser har gjorts för att minska mängden foder och därigenom minska läckaget av näringsämnen till miljön.

86. Ett större miljöproblem är bland annat effekterna av fiskar som rymmer och spridningen av sjukdomar och parasiter. Särskilt inom laxodlingen förekommer hot mot mångfalden inom de många olika flodbestånden av atlantlax som dels korsar sig med, dels ersätts av lax som rymt från odlingar. Rymlingarna förefaller dock inte ha lika hög reproduktionsframgång som vilda fiskar.

87. Ett annat hot mot förekomsten av laxfisk i laxodlingsområden är sjölöss (sea-lice) från fiskodlingar, eftersom unga vilda exemplar av vandrande arter (främst av havsöring) kan vara kraftigt infekterade av dessa ektoparasiter. Det skall dock framhållas att den minskade tillgången på vilda laxfiskar säkerligen även har andra orsaker, till exempel överfiskning, föroreningar och klimatförändringar. De olika faktorernas relativa betydelse har ännu inte kunnat fastställas.

88. Införsel av främmande arter i Europa i odlingssyfte har medfört hot mot den biologiska mångfalden, antingen genom spridning av sjukdomar (Bonamia i ostron; Gaffkemia när det gäller hummer) eller genom konkurrens (till exempel spindelkrabba och kungskrabba i Barents hav).

89. Vattenbruket kan också ha en positiv påverkan på den biologiska mångfalden exempelvis genom att förse marknaden med odlade fiskar och skaldjur till ett pris och en kvalitet som medför att fisketrycket minskar på dessa arter i vilt tillstånd. Minskningen av överfiskning kan hjälpa till att motverka ett av hoten mot den biologiska mångfalden i haven. Å andra sidan har vattenbrukets tillväxt lett till ökad efterfrågan på foder och därigenom även på råmaterial med sitt ursprung i fisk (även om vattenbruket ännu inte är någon betydande konsument av den totala produktionen av fiskmjöl). De åtgärder som föreslås nedan återspeglar både de positiva och de negativa aspekterna av fisk- och skaldjursodling.

5.2. Lagstiftningen rörande vattenbruk

5.2.1. Gemenskapens lagstiftning

90. Den EU-lagstiftning som särskilt rör begränsning av vattenbrukets effekter på den biologiska mångfalden är inte lika väl utvecklad som när det gäller konventionellt fiske. Bland relevant gemenskapslagstiftning kan nämnas direktivet om akvatisk djurhälsa [19] direktivet om miljökonsekvensbeskrivning, [20] en nyttig referenstext är "Aquaculture and the Environment in the European Community" som publicerades av kommissionen 1995 (CU-88-95-993-EN-C).

[19] Rådets ändrade direktiv 91/67/EEG

[20] Rådets direktiv 85/337/EEG av den 27 juni 1985 om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt (EGT L 175, 5.7.1985, s. 40). Direktivet ändrat genom direktiv 97/11/EG (EGT L 73, 14.3.1997, s. 5).

91. De flesta frågor om vattenbruk regleras i nationell lagstiftning som påverkas av en rad övergripande gemenskapsdirektiv om vatten (lagstiftningen om utsläpp i vatten konsolideras och uppdateras till exempel i ramdirektivet om vatten), livsmiljöer och fågelliv. Genom dessa direktiv ställs krav på att exploateringsprojekt, inklusive fiskodlingar, skall genomgå en förhandsbedömning om det är troligt att de kan få betydande miljöeffekter. Som ett bidrag till genomförandet av denna åtgärdsplan noteras att Fonden för fiskets utveckling i anslutning till finansiering av vattenbruksprojekt ställer hårdare krav när det gäller miljökonsekvensbeskrivningar än de krav som anges i rådets direktiv 85/337/EEG18 och att en högre nivå på offentligt stöd (upp till 10 % mer) kan betalas ut till vattenbruksprojekt, om investeringarna gäller användning av teknik som på ett påtagligt sätt minskar miljöeffekterna. [21]

[21] Rådets direktiv (EG) nr 2792/1999.

92. Rådets direktiv 90/220/EEG om avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade organismer i miljön gäller utsättning av genetiskt modifierade organismer både i experimentsyfte och i saluföringssyfte, vilket innefattar utsläppande på marknaden av genetiskt modifierade fiskar och skaldjur (om sådana produkter används som livsmedel krävs ett godkännande i enlighet med förordningen om nya livsmedel, Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 258/97). I rådets direktiv 90/219/EEG behandlas innesluten användning av genetiskt modifierade mikroorganismer, men de flesta medlemsstater har i den nationella lagstiftningen utsträckt direktivets tillämpningsområde till att omfatta även växter och djur.

5.2.2. Den internationella lagstiftningen

93. Det finns flera internationella konventioner, till exempel Ospar-konventionen, Bernkonventionen och Helsingforskonventionen (HELCOM), som innehåller bestämmelser som rör vattenbruket. Dessutom har gemenskapen åtagit sig att följa principerna i försiktighetsmetoden, riktlinjerna för vattenbruket i FAO:s uppförandekod för ansvarsfullt fiske (artikel 9 i denna kod gäller vattenbruk) och andra internationella föreskrifter eller riktlinjer som ICES regler för införsel och förflyttning av marina organismer (Code of Practice on the Introductions and Transfers of Marine Organisms). NASCO, men även branschen själv, tar upp frågor som rör den biologiska mångfalden. Dessa protokoll och resolutioner är inte rättsligt bindande, men de fungerar som användbara riktlinjer för "bästa miljöpraxis", till exempel FEAP:s [22] uppföranderegler, NASCO:s initiativ och Osloresolutionen. I den sistnämnda resolutionen behandlas också införsel och förflyttning samt frågan om transgena fiskar. I FEAP:s uppföranderegler fördöms uttryckligen användningen av genmodifierade organismer i vattenbruket.

[22] FEAP: Federation of European Aquaculture Producers

5.3. Åtgärder som syftar till att skydda den biologiska mångfalden

94. Åtgärdsplanen för vattenbruk skall när det är lämpligt tillämpa en försiktighetsmetod.

95. De viktigaste försiktighetsåtgärderna när det gäller vattenbruk är följande:

* Riktlinjer för vattenbrukets utsläpp, med kemiska, fysiska och biologiska kriterier.

* Riktlinjer för användning, förpackning och transport av odlade organismer.

* Integration av vattenbruket i förvaltningen av avrinnings- och kustområden som en av flera sektorsrelaterade användare av naturresurser.

* Genomförande av noggranna miljökonsekvensbeskrivningar vid lokalisering av vattenbruksföretag.

* Ökad effektivitet i resursanvändning och produktivitet generellt sett inom vattenbruket, varigenom de potentiella effekterna kan reduceras.

* Bedömning av effekterna.

5.3.1. Minskning av miljöeffekterna

96. Insatser krävs för att reducera begränsade problem (t.ex. syrebrist vid havsbotten vilket lokalt kan förorsaka en betydande minskning av den biologiska mångfalden) och främja åtgärder som syftar till att så mycket som möjligt minska användningen av veterinärmedicinska produkter inom vattenbruket (med hänsyn tagen till djurhälsoaspekter).

97. Offentligt stöd kan utgå för förebyggande åtgärder, när det gäller kostnader för insamling av miljöinformation. Exempelvis kan Fonden för fiskets utveckling bidra till kostnaderna för insamling och bearbetning av uppgifter i samband med utveckling av planer för integrerad förvaltning i kustområden. Den kan även finansiera kostnaden för miljökonsekvensbeskrivningen där detta krävs före godkännandet av ett vattenbruksprojekt.

98. Ett återställande av naturliga skaldjursbankar där fiskeansträngningarna är begränsade till hållbara nivåer skulle motverka den övergödning av kustvatten som orsakats av mänsklig verksamhet. Denna typ av skaldjursodling kan i kombination med en utvidgad odling av marina alger att öka kväveupptagningen vilket i sin tur kan begränsa förekomsten av skadlig algblomning.

99. Följande inslag i åtgärdsplanen syftar till ökad samordning mellan vattenbruket och miljövården som ett sätt att främja den biologiska mångfalden:

Åtgärd VIII - Minskning av miljöpåverkan

* Främja åtgärder som syftar till att minska den direkta miljöpåverkan från avfallsprodukter från vattenbruksanläggningar.

* Främja bästa praxis för miljökonsekvensbeskrivningar när det gäller vattenbruksprojekt med kravet att fiskodlingsprojekt skall följa MKB-bestämmelserna.

* Främja skaldjursodling och återställande av naturliga skaldjursbankar. Skaldjursodling kräver varken kompletterande foder eller direkt energitillförsel som stöd för tillväxten.

* Främja miljövänliga metoder för att skörda odlade skaldjursbankar.

* Främja utveckling av säker teknik för vattenbruksanläggningar på öppet hav och av system för återcirkulation av vatten.

5.3.2. Införsel av nya arter, säkerhet när det gäller djurhälsa och genetiskt modifierade djur i vattenbruket

100. I FAO:s uppförandekod anges att de genetiska resurserna måste bevaras och att de skadliga effekterna av införsel av arter som inte är naturligt förekommande eller av genetiskt modifierade bestånd inom vattenbruket måste minimeras (artikel 9.3.1).

101. Dessa åtgärder ligger helt i linje med ICES regler för införsel och förflyttning av marina organismer (regler från 1994 eller senare versioner) och syftar till att förhindra ofrivillig flyttning av skadliga organismer, minska inverkan på ekosystem och miljö samt negativ genetisk inverkan; de främjar också bästa praxis för de karantänanläggningar som används i detta sammanhang. ICES-reglerna möjliggör kontroll av förflyttningar av bestånd inom regioner. Den förteckning över sjukdomar som skall övervakas är dock förmodligen alltför begränsad för att överföring av sjukdomar och skadedjur inom Europa skall kunna förhindras. En sådan förteckning kanske därför inte fullt ut beaktar de geografiska skillnaderna i Europa. Förflyttning av levande djur som odlas i öppna akvatiska system (hav, sjöar och floder) har redan lett till och kommer även i framtiden att leda till en ökad förekomst av sjukdomar och skadedjur. Dessa oönskade organismer kan få en negativ inverkan på den naturliga biologiska mångfalden på lokal och regional nivå. Vid översyn av hälsovårdslagstiftningen för vattenlevande djur måste därför särskild uppmärksamhet riktas mot att förhindra överföring av skadedjur och parasiter med vattenbruksarter som i övrigt kan förflyttas inom gemenskapen.

102. Det finns egentligen inte några större kunskaper om vilka sjukdomsrisker som odlad fisk kan medföra för vilt levande fisk. Starka indikationer på skadliga effekter föreligger när det gäller vissa parasiter (Gyrodactylus, Martelia refringens, laxlus), och veterinärlagstiftningen kan komma att behöva uppdateras. Oftast förefaller det dock vara tvärtom - vilt levande fisk bär på sjukdomar som inte tycks påverka dem alltför mycket, men när dessa vilda fiskar kommer för att söka föda vid fiskkassar utvecklar de "stressade" odlade fiskarna sjukdomar.

103. Förlust av genetisk mångfald på många nivåer bland vilda arter kan exemplifieras med laxfiskarna, som har tydligt skilda lokala genotyper. Överfiskning, föroreningar, klimatförändringar, dammbyggen och projekt för kläckning och inplantering har resulterat i förlust av genetisk mångfald när det gäller dessa fiskar. I syfte att förhindra ytterligare förlust av genetisk mångfald hos atlantlax bör en försiktighetsmetod tillämpas vid utformning av riktlinjer för att minimera antalet individer som rymmer från fiskodlingar. Särskilt stöd bör ges till det projekt som NASCO och den nordatlantiska laxodlingsindustrin inledde i februari 2000 för utformning sådana riktlinjer.

104. Inom EU krävs vid ansökan om avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade organismer enligt direktiv 90/220/EEG att eventuella risker för människors hälsa och för miljön bedöms i varje enskilt fall innan utsättning görs. För avsiktlig utsättning av fisk skulle detta givetvis innebära en bedömning i relation till den miljötyp (vatten) där utsättningen är tänkt att ske. Ett tillstånd skulle ges endast under förutsättning att det inte finns några skäl att anta att utsättningen får negativa effekter på miljön eller människors hälsa. Hittills har inga ansökningar lämnats in om utsättning av genetiskt modifierad fisk eller skaldjur i saluföringssyfte, och inga tillstånd för sådan utsättning har diskuterats eller givits.

105. Direktiv 90/220/EEG är nu föremål för översyn, och det har föreslagits att ett antal nya bestämmelser skall införas i syfte att skapa en mer effektiv, ändamålsenlig och tydlig lagstiftning när det gäller avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade organismer i miljön. Dessa nya bestämmelser kommer, när de antagits och omsatts i nationell lagstiftning, att gälla utsättning av genetiskt modifierade organismer såväl i experimentsyfte som i saluföringssyfte, däribland fisk och skaldjur som är genetiskt modifierade.

106. EU:s lagstiftning är övergripande och bygger på principen att man kan göra allt som i princip är säkert. Eftersom det är svårt att hålla akvatiska organismer i fångenskap, särskilt i havsmiljö, är det förmodligen så att riskbedömningsförfarandet leder till förbud mot avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade fiskeriprodukter i miljön.

Åtgärd IX - Att begränsa införseln av nya arter och säkerställa djurhälsan

* Grundligt utvärdera den eventuella inverkan av nya, icke naturligt förekommande arter i det akvatiska vattenbruket och främjande av tillämpningen av ICES/EIFAC-reglerna.

* Översyn av gemenskapens hälsovårdslagstiftning för vattenlevande djur i syfte att göra en uppdatering av lagstiftningen så att stöd kan ges till bevarandet av den biologiska mångfalden i akvatisk miljö.

* Främja utformning av riktlinjer för inneslutning av fisk som odlas i vattenbruk.

5.4. Forskning som rör vattenbruk

107. I femte ramprogrammet behandlas de vattenbruksrelaterade forskningsbehoven i temaprogrammet, "Livskvalitet och förvaltning av levande resurser", nyckelåtgärd 5, "Hållbart jordbruk, fiske och skogsbruk samt integrerad utveckling av landsbygdsområden, inklusive bergsområden". Viktiga forskningsprioriteringar med betydelse för förståelsen av den biologiska mångfalden förtecknas även i temaprogram 4: "Energi, miljö och hållbar utveckling" inom nyckelåtgärd 3 "Hållbara marina ekosystem".

108. Forskningen kommer främst att inrikta sig på metoder och strategier för att bedöma och vid behov minska effekterna av samspelet mellan miljö, fiskeri och vattenbruk. Dess allmänna syfte är att ge ökad kunskap om konsekvenserna av miljöförändringar (oavsett om dessa orsakas av människor eller ej) på dynamiken i kommersiellt nyttjade levande resurser och på vattenbruket, med särskild tonvikt på giftalgers effekter. När det gäller vattenbruk kommer forskningen att fokuseras på effekterna av utsläpp från odlingarna och på samspelet mellan vilda och odlade fiskar samt fiskar som odlas av estetiska skäl, med särskild tonvikt lagd på genetik, inbegripet genetiskt modifierade organismer, och sjukdomar.

109. Programmet prioriterar tvärvetenskaplig forskning som omfattar olika problemområden rörande genetik inom vattenbruket, inklusive därmed sammanhängande genetiska baser och ärftlighet. Genom utveckling av verktyg som underlättar identifiering av lämpliga källpopulationer med fördelaktiga egenskaper, bland annat kartläggning av genomet, skulle man också kunna förvänta sig positiva effekter på bevarandet och det hållbara nyttjandet av den biologiska mångfalden.

110. Vid sidan av den forskningsverksamhet som nämns ovan vill vi i åtgärdsplanen betona att ökade kunskaper behövs när det gäller nedanstående områden.

Åtgärd X - Forskning avsedd att skapa större kunskaper om vattenbruk

* Genetisk påverkan på vilda populationer till följd av att odlade fiskar rymt eller släppts ut - genom olyckshändelse eller i inplanteringssyfte - från fiskodlingar.

* Kvantitativa modeller rörande överföring av sjukdomar och parasiter bland odlade fiskar och mellan odlade fiskar och vilda populationer.

* Förbättrade uppfödningsmetoder i syfte att minska stressen och ytterligare minska behovet av medicinsk behandling.

* Tekniska förbättringar inom odlingsanläggningarna i syfte att reducera flyktmöjligheterna från havsbaserad (även på öppet hav) och landbaserad vattenbruksverksamhet.

* Alternativ till fiskmjöl och fiskolja i fiskfoder.

* Forskning behövs för att undersöka vilka effekter genetiskt modifierade djur som används i vattenbruket kan få på den biologiska mångfalden.

111. Utarbetandet av sjätte ramprogrammet har inletts, och detta kommer att ge ytterligare möjligheter att förstärka forskningsprioriteringarna till stöd för åtgärdsplanen, som komplement till pågående forskning inom ramen för femte ramprogrammet.

6. Information, utbildning och kunskapsspridning

112. Utbildning, kompetensutveckling och kunskapsspridning är avgörande för att åtgärdsplanen skall nå framgång. Inom fiskerisektorn är det särskilt viktigt att stärka medvetenheten om att såväl fiskeindustrin som miljön har nytta av ett bevarande och hållbart nyttjande av den biologiska mångfalden. Det finns olika behov på detta område, bland annat kunskapsspridning till allmänheten och ökad teknisk sakkunskap inom forskarsamhället och förvaltningarna, men även inom industrin och miljöorganisationerna, när det gäller frågor rörande fiskeri och biologisk mångfald.

113. Det finns också ett tydligt behov att för sektorn och allmänheten definiera och förklara innebörden i försiktighetsmetoden och i begrepp som hållbarhet, hållbar utveckling, biologisk mångfald och förvaltning av ekosystem.

114. Vissa åtgärder har redan vidtagits för att tillfredsställa behovet av objektiv och tydlig information. GD Fiske har redan förbättrat de metoder som används för att utforma de politiska åtgärderna, bland annat genom att öka informationen till allmänheten och genom att låta icke-statliga organisationer på miljö- och utvecklingsområdet medverka i det offentliga remissförfarandet. Det finns emellertid behov av att öka informationsflödet mellan beslutsfattare, intressenter och andra berörda parter. Nedan följer några förslag till åtgärder som eventuellt skulle kunna vidtas:

* Finansiering av informationskampanjer och andra former av kunskapsspridning när det gäller fiskeri och miljö.

* Ökad användning av informationsteknik för att sprida information och klargöra skälen till förvaltningsåtgärder och till integrering av miljöfrågorna i den gemensamma fiskeripolitiken.

* Ett meddelande om tillämpningen av försiktighetsmetoden inom fiskeriförvaltningen.

* Uppmuntra sådan yrkesutbildning som leder till ökad medvetenhet och till en utbyggnad av den kapacitet som krävs för att förbättra förvaltningen av ekosystemen.

* Ökad kapacitet för övervakning och utvärdering, bland annat resurser, utbildning och utbyte av sakkunskap mellan olika tekniska grupper.

115. GD Fiske medverkar i kommissionens arbete på att utforma en övergripande strategi för en hållbar utveckling inom gemenskapen. Denna åtgärdsplan utgör en viktig del i denna process.

7. Genomförande och tidsplan

116. De åtgärder som föreslås i planen är fokuserade på en strategi på kort och medellång sikt som skulle kunna medföra en avsevärd förbättring när det gäller bevarandet av den biologiska mångfalden; strategin baseras på de aktuella kunskaperna om fiskeri och det marina ekosystemet.

117. I planen konstateras att man måste utveckla en integrerad rådgivning och viktiga forskningsprioriteringar till stöd för utformningen av en strategi som innebär en bättre helhetssyn på dessa frågor. Gränsvärden och referenspunkter måste definieras även för icke-målarter och livsmiljöer om acceptabla garantier för skydd av ekosystemens struktur och funktion skall kunna ges. I åtgärdsplanen skisseras därför en gradvis utveckling som skulle kunna leda fram till ett ordning för förvaltning av ekosystem. Tillämpningen av försiktighetsmetoden - i ett första skede på kommersiellt viktiga arter och därefter även på icke-målarter - utgör ett viktigt verktyg för att uppnå planens mer generella mål.

118. Genom grundförordningen och den sekundära lagstiftningen inom den gemensamma fiskeripolitiken föreligger redan de lämpliga instrumenten för att genomföra de flesta av de åtgärder som föreslås i denna åtgärdsplan. Det främsta hindret för genomförandet är därför inte avsaknad av förvaltningsverktyg utan brist på medvetenhet och vetenskapliga kunskaper. Det finns en allt större förståelse för de grundläggande processerna bakom samspelet mellan arter, naturlig variation och fiskeriets inverkan på icke-målarter och på miljön. De berörda rådgivande organen har dock ännu inte kunnat omvandla denna kunskap till konkreta råd för fiskeriförvaltning. Förhoppningen är att mer omfattande vetenskaplig kunskap skall göra det lättare för beslutsfattarna att använda de redan existerande verktygen och att utveckla nya verktyg för förvaltning av ekosystemen.

119. Möjligheten att ta fram mer realistiska och användbara miljökonsekvensbeskrivningar som underlag för fiskeriförvaltare är dock inte tillräcklig för de vidare aspekterna av åtgärdsplanen. Det kommer dessutom att krävas att åtgärdsplanen genomförs gradvis med realistiska prioriteringar och tidsramar, eftersom det saknas metoder för att övervaka och utvärdera de vidtagna åtgärdernas effekter på den biologiska mångfalden, exempelvis den ekologiska effekten av fiskeförbudszoner till havs och vid kusterna i enlighet med vad som föreslås i Natura 2000. Det är därför mycket angeläget att sådana områden identifieras och väljs ut för pilotstudier.

120. Bättre samordning av aktuella kunskaper skulle emellertid ge tillräcklig vetenskaplig grund för ökad användning av tillfälligt eller permanent stängda områden i syfte att skydda ömtåliga, känsliga eller representativa livsmiljöer och arter. I planen föreslås därför att sådana åtgärder används oftare för att främja skydd och bevarande av icke-målarter och livsmiljöer. Det villkorliga förbudet mot visst fiske inom ett område utanför den brittiska kusten i syfte att förbättra havsfåglarnas häckningsresultat är ett sådant exempel. Dessutom har ICES uppmanats att utvärdera miljöeffekterna av djuphavsfiske och att ge råd om vilka åtgärder som skulle kunna vidtas för att minska eller undanröja dessa effekter.

121. Det finns dock otvetydiga (både biologiska och ekonomiska) belägg för att fisketrycket är alltför högt när det gäller vissa fiskbestånd och det krävs en betydande och permanent minskning av fisketrycket. I enlighet med vad som sagts i avsnitt 4.3.1 ovan, skulle sådana insatser leda till ökad biologisk mångfald i vidare bemärkelse och till ökad hållbarhet inom fiskerisektorn.

122. Den högsta prioriteringen är därför att skapa mer långsiktiga förvaltningsplaner för bestånd som uteslutande berör EU och att driva vidare den process som inleddes i ett internationellt sammanhang inom NEAFC, IBSFC och genom bilaterala avtal. Sådana förvaltningsplaner har införts för omkring elva bestånd. Åtgärdsplanens mål är att inom fem år ta fram långsiktiga förvaltningsplaner för fångst när det gäller alla viktigare bestånd, bland annat laxfiskar och ål.

123. Dessutom måste minskningen av fiskeflottans kapacitet vara mer långtgående, så att förvaltningsplanerna kan stödjas genom ett permanent avskaffande av överkapaciteten. Den översyn av de fleråriga utvecklingsprogrammen som planeras till 2001 är i detta sammanhang en mycket viktig möjlighet. En minskning av fiskeflottans kapacitet kan inte uppnås på kort sikt men kommer att ha stor betydelse för strategin på medellång sikt att minska fisketrycket och därigenom effekterna på miljön.

124. Den näst högsta prioriteringen är att tillämpa försiktighetsmetoden på icke-målarter och att definiera gränsvärden och referenspunkter på ungefär samma sätt som för kommersiellt viktiga fiskbestånd. Denna tillämpning måste innefatta en definition av bästa fiskepraxis och eventuellt även restriktioner för icke godtagbara fiskemetoder. Överenskommelsen om att på sikt upphöra med visst drivgarnsfiske är ett sådant exempel. Det är svårt att lägga fast tidsramarna för denna åtgärd, men inom 5 år kan forskningen möjligen ha kommit så långt att informationen räcker för vidtagande av ytterligare åtgärder, särskilt när det gäller de arter och livsmiljöer som anges i livsmiljödirektivet.

125. Erfarenheterna av den gemensamma fiskeripolitiken ger dessutom vid handen att olika kombinationer av förvaltningsverktyg kommer att behövas för att uppnå en minskning av fisketrycket. Stängda områden eller fiskeförbudszoner är inte en universallösning på alla problem som rör ekologi och fiskeri. Erfarenheterna visar också att kraftiga förändringar i förvaltningssystemen ofta misslyckas och leder till ytterligare problem när det gäller att genomdriva bestämmelserna. Konkreta åtgärder måste vidtas från fall till fall, beroende på speciella omständigheter i den aktuella artens biologi och inom fiskeriet. Därför kommer den tid som krävs för att få ner fångsttalen till hållbara nivåer att variera.

126. Andra kompletterande verktyg måste användas för att stödja dessa åtgärder. Det viktiga åtagandet att förbättra selektiviteten är en pågående process, och ytterligare förbättringar när det gäller val av fiskeredskap kan förväntas när resultaten från vissa redan påbörjade forskningsprojekt publiceras. Vidare föreslås att i större utsträckning använda befintliga möjligheter att uppbåda ekonomiskt stöd till experimentellt fiske i syfte att införa mer selektiva fiskemetoder och redskap.

127. De föreslagna åtgärderna kommer att resultera i en betydande minskning av fisketrycket och får stora konsekvenser för fiskerisektorn när det gäller det befintliga fiskets intensitet och utformning samt fiskerinäringens vinst- och sysselsättningsnivåer. Minskningen av fisketrycket kommer åtminstone inledningsvis att leda till mindre fångster innan bestånden har återhämtat sig och fångsterna mer stabilt ligger på hållbara nivåer. Om kompletterande ekosystemmål införs är det mycket troligt att ytterligare minskningar av fisketrycket kommer att behövas. En rimlig balans mellan aspekter som rör biologisk mångfald och fiskerinäringens intressen. För att nå denna balans kommer det vara nödvändigt att utvärdera inte bara miljöeffektiviteten utan även åtgärdernas ekonomiska och sociala sidoeffekter.

128. De strukturella och finansiella förändringar som krävs för de nödvändiga förändringarna av den framtida gemensamma fiskeripolitiken är föremål för en pågående översyn av den gemensamma fiskeripolitiken 2002. Dessa frågor behandlas lämpligen i det sammanhanget.

129. En sammanfattning av de föreslagna åtgärderna finns i bilaga 2.

Bilaga 1: Förteckning över förkortningar som används i åtgärdsplanen

CCAMLR Commission for the Conservation of Antarctic Marine Living Resources

EEA European Environment Agency (Europeiska miljöbyrån)

FAO Food and Agriculture Organisation UN (FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation)

FFU Fonden för fiskets utveckling

FEAP Federation of European Aquaculture Producers

FUP Fleråriga utvecklingsprogram

GFP Den Gemensamma Fiskeripolitiken

HELCOM Helsinki Commission Baltic Marine Environment Protection Commission

ICCAT International Commission for the Conservation of Atlantic Tunas

ICES International Council for the Exploration of the Sea (Internationella havsforskningsrådet)

IBSFC International Baltic Sea Fisheries Commission

MKB Miljökonsekvensbeskrivning

NAFO Northwest Atlantic Fisheries Organisation

NASCO North Atlantic Salmon Conservation Organisation

NEAFC Northeast Atlantic Fisheries Commission

OSPAR Oslo and Paris Convention for the Prevention of Marine Pollution

STECF Scientific, Technical and Economic Committee for Fisheries (Vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiskerisektorn)

TAC Total Allowable Catch (Totala tillåtna fångstmängder)

Bilaga 2: Åtgärder som måste genomföras för att åtgärdsplanens prioriterade mål skall kunna uppnås: mål och tidsplan

>Plats för tabell>