I denna rapport sammanfattas resultaten av den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP) under perioden 2014–2020. Eftersom rapporten sammanfaller med godkännandet av den gemensamma jordbrukspolitiken för perioden 2023–2027 kommer denna rapport att ligga till grund för bedömningen av de strategiska planerna inom den gemensamma jordbrukspolitiken. Den kommer också att användas som underlag till diskussionen om den framtida policyutvecklingen, bland annat om de utmaningar och ambitioner som följer av den gröna given . Rapporten kompletterar 2018 års rapport om den gemensamma ramen för övervakning och utvärdering ( COM(2018) 790 final ).

En analys av inkomst och fördelningen av direktstöd utifrån inkomst visar att det finns utrymme för förbättringar när det gäller att rikta stödet mot de som behöver det mest. I vissa fall har politiken haft en alltför begränsad effekt för att minska skillnaderna mellan regionerna i en medlemsstat, påverka den gradvisa minskningen av stöden och begränsa stödnivån per gård. De direktstöd som erhålls av mindre gårdar fortsätter att ligga under eller precis kring den nationella genomsnittsinkomsten i flera medlemsstater. Det finns inte heller några bevis för att de nuvarande bestämmelser som riktar stödet mot aktiva jordbrukare har varit ändamålsenliga.

EU stod för 18 % av den globala exporten av jordbruksbaserade livsmedel 2019. Externa faktorer (bland annat det ryska förbudet mot import av produkter från EU) försvagade till viss del konkurrenssituationen för EU:s jordbrukssektor under de flesta åren mellan 2014 och 2020, men EU:s handel med jordbruksbaserade livsmedel visade sig ha mycket god motståndskraft. Sedan 2018 har EU:s konkurrenssituation förbättrats något och ökat EU:s andel av världsexporten med en procentandel.

EU:s export består främst av produkter med högt mervärde, som understöds av den garanterade kvaliteten på och anseendet för de produkter som certifieras via EU:s kvalitetssystem. Detta ger producenterna en tydlig ekonomisk fördel i form av reklam och ökad försäljning. Via stöd till marknadsföringsprogram lyckades man höja medvetenheten om och profilen för produkter från EU, framför allt på marknaderna med störst tillväxtpotential. Sektorsstrategier lyckades också främja konkurrenskraften, där EU:s vinpolitik spelade en viktig roll i att skifta sektorns fokus från kvantitet till konkurrenskraft och kvalitet.

Rättvis konkurrens och öppenhet

EU:s marknad öppnade upp allt mer mellan 2014 och 2020. Importen av jordbruksbaserade livsmedel ökade och EU:s marknad förblev den största importören av varor från mindre utvecklade länder.

Handelsnormerna har lyckats skapa lika villkor för producenter av jordbruksprodukter.

Reglerna för statligt stöd till jordbrukssektorn har hjälp till att säkerställa att det statliga stödets positiva konsekvenser för stödmottagarna, och framför allt på den offentliga politik som berörs, väger upp för de negativa konsekvenserna för konkurrensen och handeln. Det frivilligt kopplade stödets inverkan på jordbrukarnas beslut och jordbruksproduktion har inte snedvridit konkurrensen, med några få begränsade undantag.

Kvalitet och märkning

Den gemensamma jordbrukspolitiken har hjälpt till att förse EU-marknaden med standardiserade produkter av garanterad kvalitet, som ger konsumenterna bäst valuta för pengarna. Det uppskattade totala försäljningsvärdet för produkter som omfattas av garantisystem för geografiska beteckningar eller traditionella specialiteter uppgick till 77 miljarder euro i EU-28 2017, och stod för 7 % av den totala försäljningen av livsmedel och drycker.

GJP-åtgärderna har varit ändamålsenliga när det gäller att förse konsumenterna med användbar och transparent information om kvalitets- och miljömärkningar och om jordbruksprodukters ursprung. Man kan dock förbättra konsumenternas förståelse för EU:s märkningsregler och kvalitetssystem, samt anpassa handelsnormerna mer efter allmänhetens växande oro kring hälsa, kost, miljö och klimat.

1.5.Hållbar förvaltning av naturresurser och klimatåtgärder

Hållbar förvaltning av naturresurser

Den gemensamma jordbrukspolitiken ger ett omfattande ”grundläggande skydd” för miljön via obligatoriska tvärvillkor (på 84 % av EU:s jordbruksmark 2019) och miljöanpassningsskyldigheter (80 %, en ökning från 76 % 2015). Den föreskriver även mer riktade men frivilliga åtaganden på landsbygdsutvecklingsområdet (12–15 % för åtgärder för miljö- och klimatvänligt jordbruk och 3–5 % för ekologiskt jordbruk). Den gemensamma jordbrukspolitikens inkomststöd och stöd till områden med naturbetingade svårigheter hjälper till att förhindra att mark överges, bromsar in intensifieringen och specialiseringen av jordbrukssystemen och upprätthåller en diversifiering av grödor och permanenta gräsmarker.

Alla gårdar erhåller grundstöd, oberoende av hur pass mycket insatsvaror de använder. Som ett resultat upplevs dessa stöd ofta strida mot en hållbar förvaltning av naturresurser. De faktiska förhållandena stöder inte alltid denna uppfattning. Genom att frikoppla stödet från produktionen och koppla det till efterlevnaden av standardmässiga miljö- och klimatmetoder är grundstöden inte ett incitament för att öka produktionsintensiteten. Ett bevis för detta är nivån på det direktstöd per hektar som erhölls av de 10 % mest intensiva gårdarna, som minskade med 12 % till 451 euro per hektar (mellan 2017 och 2019) jämfört med nivån före GJP-reformen mellan 2011 och 2013. Direktstöden ökade däremot med 23 % för de 10 % mest extensiva EU-jordbrukarna, till 154 euro per hektar. Med sina 1 900 euro är direktstöden per arbetstagare vid de mest intensiva gårdarna nästan 78 % lägre än vid de mest extensiva gårdarna (7 700 euro).

Det nya system för miljöanpassning som infördes genom 2013 års reform av den gemensamma jordbrukspolitiken försökte ta itu med denna fråga genom ett ytterligare incitament, där man kopplade 30 % av direktstödet till metoder som bidrar till en hållbar förvaltning av naturresurser. ”Miljöanpassningen” lyckades förhindra ytterligare miljöskador, men incitamentet för att byta jordbruksmetoder (i synnerhet skyldigheten att diversifiera grödor eller bevara ekologiska fokusarealer) var inte relevant för alla jordbrukare. Trots att systemet för miljöanpassning hade potential att främja miljö- och klimatvänliga metoder drog man via de val som medlemsstaterna och jordbrukarna gjorde inte full nytta av denna potential.

Med tanke på deras skräddarsydda och riktade utformning var frivilliga åtgärder på landsbygdsutvecklingsområdet de mest ändamålsenliga när det gällde att uppmuntra en hållbar förvaltning av naturresurser. Genomförandevalen påverkade i hög grad den sammantagna inverkan av dessa åtgärder. Dessutom användes de i begränsad utsträckning av jordbrukare och skogsbrukare, främst grund av de komplexa stödvillkoren och på grund av att premierna är alltför låga för att stimulera förändringar, framför allt inom vissa produktionsområden. Åtagandena om miljö- och klimatvänligt jordbruk inkluderade metoder som begränsar förlusten av organiskt material i marken, främjar den biologiska mångfalden i marken och minskar markföroreningarna (trots att den minskade jordbearbetningen av åkermark begränsades till specifika områden).

2019 användes 8 % av EU:s jordbruksmark förekologiskt jordbruk. 66 % av denna mark brukas med GJP-stöd. Ekologiskt jordbruk innebär tydliga fördelar för den biologiska mångfalden, marken och vattnet, klimatbegränsningarna och djurens välmående, samtidigt som det minskar användningen av kemiska bekämpningsmedel och antimikrobiella medel.

Det är många externa faktorer som påverkar miljön och det tar tid att se resultaten av åtgärderna. Detta gör det mycket svårt att bedöma den gemensamma jordbrukspolitikens nettoinverkan under perioden 2014–2020 och därmed orsakssambandet mellan de genomförda åtgärderna och resultaten. Bristen på relevanta indikatorer gör det svårare att bedöma den gemensamma jordbrukspolitikens sammantagna bidrag till den biologiska mångfalden och landskapen (t.ex. trots att nedgången i index över odlingslandskapets fåglar bromsades in står det inte klart i vilken omfattning förlusten av biologisk mångfald beror på den gemensamma jordbrukspolitiken). Den gemensamma jordbrukspolitiken har stor potential att främja metoder som förbättrar mark- och vattenkvaliteten och minskar användningen av bekämpningsmedel och gödselmedel på en betydande andel av EU:s åkermark. Politikens betydande bidrag till hållbara förändringar av jordbrukarnas metoder genom att främja fånggrödor, täckgrödor och kvävefixerande grödor bevisar detta.

Klimatförändringar och växthusgasutsläpp

I den gemensamma jordbrukspolitiken för perioden 2014–2020 gav medlemsstaterna begränsningen av och anpassningen till klimatförändringarna endast en liten budget och låg prioritet.