Offentliggörande av en ansökan om registrering av ett namn i enlighet med artikel 50.2 b i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1151/2012 om kvalitetsordningar för jordbruksprodukter och livsmedel

(2019/C 401/06)

Genom detta offentliggörande tillgodoses den rätt att göra invändningar som fastställs i artikel 51 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1151/2012 (1) inom tre månader efter detta offentliggörande.

PRODUKTSPECIFIKATION FÖR EN GARANTERAD TRADITIONELL SPECIALITET

”WATERCRESS”/”CRESSON DE FONTAINE”/”BERROS DE AGUA”/”AGRIÃO DE ÁGUA”/”WATERKERS”/”BRUNNENKRESSE”

EU-nr: TSG-GB-0062 – 6.12.2010

Förenade kungariket

1. Namn som ska registreras

”Watercress”/”Cresson de Fontaine”/”Berros De Agua”/”Agrião de Água”/”Waterkers”/”Brunnenkresse”

2. Produkttyp

Klass 1.6. Frukt, grönsaker och spannmål, bearbetade eller obearbetade

3. Skäl Till Registreringen

3.1 Det rör sig om en produkt som

☒ är resultatet av en viss produktions- eller bearbetningsmetod eller har en viss sammansättning som överensstämmer med traditionell praxis för produkten eller livsmedlet i fråga

☐ är framställd av råvaror eller ingredienser som används traditionellt.

”Watercress”/”Cresson de Fontaine”/”Berros De Agua”/”Agrião de Água”/”Waterkers”/”Brunnenkresse” växer naturligt i rinnande vatten genom en traditionell kommersiell produktionsmetod som har använts i över 200 år.

3.2 Det rör sig om ett namn som

☐ traditionellt har använts för att benämna den specifika produkten

☒ avser produktens traditionella karaktär eller särskilda egenskaper

I flera århundraden, till och med innan den kommersiella produktionen tog fart i Europa för över 200 år sedan, användes namnet ”watercress” i Förenade kungariket, ”cresson de fontaine” i Frankrike, ”berros de agua” i Spanien, ”agrião de água” i Portugal, men även ”waterkers” i Holland och ”brunnenkresse” i Tyskland för att ange denna typ av krasseväxt som odlas och skördas i rinnande vatten. Krasse är växtnamnet och vatten utgör beskrivningen.

4. Beskrivning

4.1 Beskrivning av den produkt som namnet i punkt 1 avser, inbegripet dess huvudsakliga fysiska, kemiska, mikrobiologiska eller organoleptiska egenskaper, som visar på produktens särskilda egenskaper (artikel 7.2 i denna förordning)

”Watercress”/”Cresson de Fontaine”/”Berros De Agua”/”Agrião de Água”/”Waterkers”/”Brunnenkresse”, med det botaniska namnet Nasturtium officinale, är en snabbväxande, akvatisk eller halvakvatisk, perenn som finns i Europa, Nord- och Sydamerika och Asien. Det är en av de äldsta kända bladgrönsaker som människan har konsumerat. Det är i dag en del av familjen Brassicaceae.

De botaniska synonymerna för Nasturtium officinale är Rorippa nasturtium-aquaticum, Nasturtium nasturtium-aquaticum och Sisymbrium nasturtium-aquaticum L. Dessa speglar växtens sanna akvatiska natur och hur den växer.

Den produkt som tillhandahålls konsumenten är cirka 15–18 cm lång, med blad på 2–5 cm, för buntar. För förpackningar är den cirka 5–12 cm lång, med blad på 1–3 cm.

Den traditionellt odlade grödan hämtas från rinnande vatten och kännetecknas av mjuka, mellangröna, fuktiga blad med obruten kant och oval form. Stjälkarna är krispiga, har lite ljusare färg och kan ha sidorötter som sträcker sig från bladskaftet till stjälken.

Mikrobiologiska egenskaper:

De mikrobiologiska egenskaperna härrör från den miljö som växten odlas i; genom att den odlas kommersiellt i rinnande vatten får grödan en epifytisk mikrobiell population som i regel innehåller en stor mängd goda Pseudomonas sp. Växten odlas i friskt rinnande vatten med hög mikrobiologisk kvalitet.

Fysiska egenskaper:

— Växten har omväxlande, parflikiga sammansatta blad med 3–11 avlånga till ovala småblad. Bladen är blanka, mörkgröna, med rund spets. De är släta utan tänder eller med vågiga, tandade kanter. Färgen är grön (HEX-kod 008000) till mörkgrön (HEX-kod 006400).

— Krypande eller flytande stjälkar som är saftiga eller köttiga.

— Släta, fibrösa rötter som gör att rotningen kan ske var som helst längs den nedsänkta stjälken, men främst vid noderna.

— Växten har vita blommor med fyra kronblad som är 3–5 millimeter i diameter, i terminalblomställningar och i blomställningar från de översta bladens axel. Små vita och gröna blommor blommar i blomkorg. Blomningen är en del av växtens naturliga livscykel och äger rum under de tidiga sommarmånaderna när dagarna börjar bli som längst.

— I jämförelse hör vårgyllen till släktet Barbarea verna, som ger enkla, parflikiga, delade gröna blad på en stjälk och som under blomningstiden har gula blommor.

Kemisk sammansättning:

— ”Watercress”/”Cresson de Fontaine”/”Berros De Agua”/”Agrião de Água”/”Waterkers”/”Brunnenkresse” är rik på glukosinolater och är ensam om att ha mycket B-fenyletylglukosinolat som utsöndrar fenyletylisotiocyanat (PEITC) till en andel som motsvarar 10 mg/100 g råvikt. PEITC utsöndras när växten tuggas och svarar för den karakteristiska skarpa smaken. Den peppriga karakteristiska smaken beror på växtens naturliga senapsoljor. Stress påverkar PEITC-halterna i växten. Om grödan stressas på grund av låga eller höga temperaturer, eller om den lider av vattenbrist, producerar växten varierande halter av PEITC.

Organoleptiska egenskaper:

Provningar där ”Watercress” jämförts med landodlad krasse har visat att ”Watercress” är mörkare/grönare än landodlad krasse samt att den är mycket pepprigare och har en mjukare textur.

En ytterligare sensorisk utvärdering som gjordes 2009 visade också att landodlad vattenkrasse har en svagare och mindre pepprig smak. Vissa kommentarer som dokumenterades visade även att det vattenodlade provet hade mörkare blad och en mjukare textur.

Av dessa två bedömningar framgår att vid båda tillfällena har det i professionellt utförda bedömningar av landodlade grödor och grödor odlade i rinnande vatten uppvisats skillnader mellan grödorna, och när en preferens skulle anges identifierades ”Watercress”/”Cresson de Fontaine”/”Berros De Agua”/”Agrião de Água”/”Waterkers”/”Brunnenkresse” som överlägsen – bara utifrån de organoleptiska egenskaperna.

Karakteristiskt för ”Watercress”/”Cresson de Fontaine”/”Berros De Agua”/”Agrião de Água” /”Waterkers”/”Brunnenkresse” är att den har en senapslik eftersmak. Den är pepprig, stark och aningen bitter.

4.2 Beskrivning av den produktionsmetod som producenterna ska använda för att framställa den produkt som namnet i punkt 1 avser, inbegripet, om det är lämpligt, typ av råvaror och egenskaper hos de råvaror eller ingredienser som används samt den metod som används vid beredningen av produkten (artikel 7.2 i denna förordning)

”Watercress”/”Cresson de Fontaine”/”Berros De Agua”/”Agrião de Água”/”Waterkers”/”Brunnenkresse” ska odlas och skördas i rinnande vatten genom att använda frön från Nasturtium officinale. Fröna får dock sås på lämpligt underlag i en förökningsanläggning, och sticklingarna får överföras till produktionsbäddarna.

Grödan kan växa året om i särskilt konstruerade bäddar, delvis skyddade från vinterkylan vid det rinnande vattnet som stiger från naturliga källor eller borrhål, vanligen mellan 10 °C och 18 °C, och under sommaren från vattnets svalare temperatur jämfört med den omgivande temperaturen. Grödan skadas fysiskt om temperaturen sjunker under 5 °C, så vid dessa tillfällen krävs något slags skydd.

För att grödan ska kunna ha relativt enhetliga och konsekventa PEITC-halter (och därmed relativt enhetlig smak) måste den ha stabila och stressfria växtförhållanden vad gäller temperatur, vattentillgång och gödselmedel. Det bästa sättet att upprätthålla temperaturen är ha en vattenbaserad odling, där rinnande vatten hela tiden finns tillgängligt genom växtens hela livscykel. Det rinnande vattnet svalkar grödan under varma dagar och värmer den under kalla dagar.

Jämförelsevis har landodlade grödor inte kontrollerade temperaturer. Jord- och bladtemperaturen kan uppgå till 40 °C under varma sommardagar, och när frosten kommer kan bladen få köldskador. Dessa varierande stressnivåer leder till att växten oregelbundet producerar PEITC och att smaken därmed varierar.

Vattentillgång:

Traditionellt har vattnet kommit från djupa naturliga källor rika på mineraler, eller borrhål, antingen med naturliga flöden eller uppumpade. Andra källor är dock tillåtna om de har godtagbart hög mikrobiologisk kvalitet (mål: fria från kolibakterier, tolerans: 100 kolonibildande enheter per 100 ml, mål: fria från listeria, tolerans: 100 kolonibildande enheter per 100 ml, mål: fria från salmonella, fria från STEC) och är fria från föroreningar av ytvattnet. Vattnet ska ha en kvalitet som är lämplig för framställning av minimalt bearbetade livsmedel, dvs. vatten som kan konsumeras utan att kokas.

Utformning av bäddar:

Produktionsbäddarnas geografiska position avgörs vanligen av vattenkällan och utloppet till den angränsande ån eller floden. Produktionsbäddarna utformas med ogenomträngliga sidor, på en sluttning som är 1:300 från den punkt där vattnet rinner in i bädden, och på ett sätt som förhindrar att ytvatten eller avrunnet vatten tar sig in från angränsade mark. Traditionellt har det inkommande vattnet kanaliserats och reglerats in till de enskilda bäddarna genom ventiler, kranar eller enkla öppningar i inloppsväggen. Modernare anläggningar utformas på ett sådant sätt att det är möjligt att använda vattensystem med trycksatta inlopp. Bäddarnas areal varierar beroende på plats och land, men de är vanligen 10 meter breda och 100 meter långa. Inget ytvatten eller avrunnet vatten får komma in i området, vilket kan uppnås genom att ha diken eller dammar vid stängslet. Det får inte finnas några permanenta gyttjiga områden som skulle kunna utgöra en livsmiljö för tusensnäckan.

Produktionsmetoder:

Minst en gång per år bör nya grödor sås från frön, för att förebygga tillväxten av virus, varav vissa är fröburna. Fröna kan sås direkt i bäddarna, men det vanligaste är att de sås i kompost eller liknande material vid en förökningsanläggning och får växa fram till att det första riktiga bladet dyker upp (ungefär 3–5 cm högt). Under tidig sommarodling måste nya grödor från frön gå igenom den naturliga blomningstiden, som pågår vid den här tiden på året. Andra månader kan produkten skördas från återväxt, en process som gör att den skördade grödan blir till en ny gröda. Målet vid odling av sticklingar är att få mellan 8 000 och 10 000 växter per kvadratmeter, med en odlingstäthet som troligen kommer att ligga på ungefär 2 000. Många odlare framställer sina egna frön genom att låta vissa grödor blomma och fröa, men det går även att få tag på frön från utsädesföretag.

Direktsådd kan ske för hand eller med maskin över produktionsbäddarna. Likaså kan de sticklingar som såtts i förökningsområden planteras för hand eller med maskin så att ovannämnda täthet på bädden uppnås. På så sätt kan näringsberikad fukt bevaras, vilket ger upphov till tidig rotinfiltrering och förankring.

Därefter kan det inkommande näringsberikade vattnet flöda över grunden, så att grödan erhåller de mineraler och spårelement som den behöver för att växa. Vattenflödet ökas allteftersom grödan mognar för att uppfylla grödans behov.

Standardiserat gödselmedel med hög fosforhalt för trädgårdsnäring används för att komplettera näringsämnena från vattnet och bäddarna, och det används i lämplig utsträckning beroende på grödornas behov.

För att anses vara traditionellt odlad måste grödan odlas i rent rinnande vatten. Landodlad krasse, som har införts på marknaden under de senaste åren, odlas under plast eller glas på samma sätt som sallad. Trots att framställningsmetoden för landodlad krasse skiljer sig helt från den för vattenodlad ”Watercress”/”Cresson de Fontaine”/”Berros De Agua”/”Agrião de Água”/”Waterkers”/”Brunnenkresse” kallas landodlad krasse för ”Watercress”/”Cresson de Fontaine”/”Berros De Agua”/”Agrião de Água”/”Waterkers”/”Brunnenkresse” eftersom den liknar den vattenodlade varianten till utseendet och kan säljas som vattenodlad ”Watercress”/”Cresson de Fontaine”/”Berros De Agua”/”Agrião de Água”/”Waterkers”/”Brunnenkresse”. Den har dock inte framställts på samma respektfulla sätt och är inte en traditionellt framställd specialprodukt, utan bara en av många konventionellt odlade bladsallader.

Skörd:

”Watercress”/”Cresson de Fontaine”/”Berros De Agua”/”Agrião de Água”/”Waterkers”/”Brunnenkresse” plockas för försäljning när grödan är 10–18 cm lång och säljs i buntar eller, tvättade eller otvättade, i förpackningar. Den traditionella buntade produkten kännetecknas av bleka stjälkar som saknar blad och rötter, är 5–6 cm långa och hålls samman med ett gummiband eller snöre. Längst upp på stjälkarna bildar bladen, på 2–5 cm, buntens ”huvud”. De mer populära förpackningarna med den tvättade produkten utgörs av separata stjälkar av ”Watercress”/”Cresson de Fontaine”/”Berros De Agua”/”Agrião de Água”/”Waterkers”/”’Brunnenkresse” som vanligen är mindre mogna än dem som säljs i buntar, med mindre blad på 1–3 cm, som placeras på ett godtyckligt sätt så att produkten bildar en härva av stjälkar, bladskaft och blad.

4.3 Beskrivning av de viktigaste faktorer som visar på produktens traditionella karaktär (artikel 7.2 i denna förordning)

Den traditionella karaktären hos ”Watercress”/”Cresson de Fontaine”/”Berros De Agua”/”Agrião de Água”/”Waterkers”/”Brunnenkresse” är förankrad i produktionsmetoden och har förknippats med rinnande vatten i tusentals år. Historiskt sett har grödan alltid förknippats med produktion i vattenmiljö och dess morfologi och smak har inte förändrats av urval och förädling. I dag är denna växt fortfarande identisk med bilder på den från romartiden.

Den moderna läkekonstens fader Hippokrates sägs ha valt platsen för världens första sjukhus, på ön Kos, nära en å som lämpade sig för att odla växten, som han betraktade som väsentlig för behandlingen av sina patienter. Romarna odlade också ”Watercress”/”Cresson de Fontaine”/”Berros De Agua”/”Agrião de Água”/”Waterkers”/”Brunnenkresse” i rinnande vatten.

I sin bok Complete Herbal, publicerad 1653, beskriver Nicholas Culpeper vattenkrasse som att den växer i små rinnande bäckar.

Den första kommersiella odlingen av ”Watercress”/”Cresson de Fontaine”/”Berros De Agua”/”Agrião de Água”/”Waterkers”/”Brunnenkresse” noterades i Förenade kungariket 1808, och grödan odlades i stor utsträckning i södra Englands rena och fritt rinnande åar under 1800-talet. Det är en metod för kommersiell framställning som är i stort sett oförändrad, trots att metoden att odla ”Watercress”/”Cresson de Fontaine”/”Berros De Agua”/”Agrião de Água”/”Waterkers”/”Brunnenkresse” i rinnande vatten går tillbaka till romartiden. I fråga om framställningen i Frankrike skrev Adolphe Chatin 1866 om diken där rikliga mängder av ”Cresson de Fontaine” odlades, och att odlingen upprättades i flera år på vattenkällor.

I slutet av 1800-talet var ”Watercress”/”Cresson de Fontaine”/”Berros De Agua”/”Agrião de Água”/”Waterkers”/”Brunnenkresse” en viktig källa till sysselsättning och intäkter, och grödan levererades till större städer i hela norra Europa. I exempelvis Förenade kungariket byggdes järnvägen ut till Alresford, Hampshire, så att den kunde frakta upp till 30 ton i veckan till marknaderna i London. Den återställda ångtågsbanan är än i dag känd som ”The Watercress Line”.

Det finns flera filminspelningar från 1930-talet som visar ”Watercress”/”Cresson de Fontaine”/”Berros De Agua”/”Agrião de Água”/”Waterkers”/”Brunnenkresse” som växer i rinnande vatten.

I alla länder måste traditionell ”Watercress”/”Cresson de Fontaine”/”Berros De Agua”/”Agrião de Água”/”Waterkers”/”Brunnenkresse” odlas i rinnande vatten. Rent källvatten som stiger upp från underliggande jordlager innehåller alla de mineraler som behövs för tillväxt, men det finns vanligen en brist på fosfor. I norra Europa var fosfor lyckligtvis tillgängligt genom långsamt verkande fosforgödselmedel i form av basisk slagg, en biprodukt från den traditionella ståltillverkningsprocessen. I nästan 200 år odlades grödan med rent källvatten som kompletterades med basisk slagg i bäddarna, som tillhandahöll det fosfatgödselmedel och de spårelement som grödan inte fick av det rinnande vattnet. I dag har ståltillverkningsprocessen förändrats och basisk slagg är inte längre tillgänglig. Därför används nu långsamt verkande fosfathaltig handelsgödsel i stället.

Grödan odlas traditionellt, skärs från rent rinnande vatten och kännetecknas av mjuka mellangröna, fuktiga ovala löv. Stjälkarna är krispiga och den kan ha sidorötter som sträcker sig från bladskaftet till stjälken. Växterna har en typisk eftersmak av senap, som är kryddig, stark och aningen bitter.

(1) EUT L 343, 14.12.2012, s. 1.