SV (...PICT...)|EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION| Bryssel den 8.4.2009 SEK(2009) 454 ARBETSDOKUMENT FRÅN KOMMISSIONENS AVDELNINGAR Följedokument till MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET Mot en hållbar framtid för vattenbruket Nya impulser för strategin för hållbar utveckling av det europeiska vattenbruket SAMMANFATTNING AV KONSEKVENSANALYSEN {KOM(2009) 162 slutlig} {SEK(2009) 453} SAMMANFATTNING Europeiska kommissionen lade fram ett meddelande 2002 om en strategi för hållbar utveckling av det Europeiska vattenbruket KOM(2002) 511 slutlig. , som var det första initiativet som lyfte fram vattenbruksnäringen på europeisk nivå. GD MARE (tidigare GD FISH) utvärderade 2007 de framsteg som gjorts. Kommissionen inledde på grundval av denna utvärdering ett brett samråd och diskussioner med samtliga berörda parter om de möjligheter som den europeiska vattenbruksnäringen erbjuder och de utmaningar som denna bransch ställs inför. Detta gjordes mot bakgrund av att ett av de huvudmål som uppställdes 2002 i fråga om sysselsättningstillfällen och produktionstillväxt inte hade uppnåtts.[1] KOM(2002) 511 slutlig. Under samråden och utvärderingsperioden avtecknade sig ett antal frågeställningar vilka vidareutvecklas i detta dokument. De målsättningar som fastställdes 2002 har i stort förverkligats. Målen var att tillhandahålla säkra vattenbruksprodukter och samtidigt tillgodose djurhälsokraven och säkerställa djurens välbefinnande samt att lagstifta om vattenbruksnäringen. Sedan millennieskiftet har man dock kunnat konstatera en stagnation i produktionsutvecklingen av den europeiska vattenbruksnäringen trots att denna näring globalt sett fortsatt att växa. Vattenbruksbranschen i EU uppvisar ett flertal fördelar och intar en ledande ställning när det gäller teknisk innovation och forskning men har även ett antal problem att tackla. De viktigaste faktorerna som anfördes inkluderar de övergripande ekonomiska utsikterna för vattenbruksnäringen i EU, däribland konkurrensen från importerade produkter, vattenbruksnäringens strukturella och branschmässiga särdrag i EU-länderna i kombination med de utmaningar branschen ställs inför i fråga om miljökrav. Vidare måste man lösa frågor som utrymmesbristen och konkurrensen om vattentillgången samtidigt som god djurhälsa och djurens välbefinnande tillgodoses. Vid samrådet betonades vikten av att forskningen inriktas på de behov som branschen har inom denna nya livsmedelsnäring. Vidare poängterades andra problem som bristande kunskap om vattenbruksnäringen och de problem som detta medför för branschens image. Behovet av bättre ledning genom kommunikation och genom att engagera berörda intressenter samt vikten av konkurrens på lika villkor och av minskat administrativt tryck framfördes också. För att kunna ta itu med de frågor som aktualiserades vid samrådet diskuteras tre breda alternativ i detta dokument. Det första alternativet är ett status-quo-scenario som innebär att inga särskilda initiativ tas och att man fortsätter att följa den strategi som utarbetades 2002. Ett sådant alternativ skulle även innebära att man fortsätter på den tidigare inslagna vägen när man vidareutvecklar det stora antalet politikområden som kan komma att inverka på vattenbruksnäringen och att man även fortsättningsvis riktar in sig på de sysselsättningsmål som uppställdes 2002 och som man vet inte kommer att uppnås. Det andra alternativet som diskuterats är att återuppta den typ av initiativ som togs 2002 och att lägga fram en ny strategi för hållbar utveckling av det europeiska vattenbruket. Detta förutsätter att man utarbetar ett meddelande med politiska riktlinjer, fastställer strategiska mål och lägger fram förslag till eventuella framtida åtgärder inom olika relevanta policyområden. Detta alternativ inkluderar flera möjligheter, däribland en utvärdering av värdet av att behålla eller revidera vissa strategiska mål som fastställdes 2002 samt att definiera åtgärder som antingen omfattar samtliga intressenter eller åtgärder som enbart faller under myndigheters ansvarsområden. I samband med utvärderingen undersökte man även möjligheterna att koppla eventuella förslag om att införa ”vattenbruksrelaterade” ändringar i gemenskapens finansiella stödinstrument (Europeiska fiskerifonden – EFF) till detta meddelande i syfte att ge större tyngd åt vissa aspekter av strategin. Detta delalternativ förkastades med hänvisning till proportionalitetsprincipen, av tidsskäl och på grund av att andra utvärderingar var väntade inom en snar framtid ( en efterhandsutvärdering av Fonden för fiskets utveckling som ska inledas 2009) Detta inverkar dock inte på eventuella framtida beslut om att se över finansieringsstödet till denna EU-näring i samband med den nuvarande finanskrisen och mot bakgrund av diskussionerna vid toppmötet i december 2008. . [2] Detta inverkar dock inte på eventuella framtida beslut om att se över finansieringsstödet till denna EU-näring i samband med den nuvarande finanskrisen och mot bakgrund av diskussionerna vid toppmötet i december 2008. Det tredje alternativet innebär en totalt reviderad syn på vattenbruksnäringen med inrättande av en ny bas för en övergripande ”gemensam EU-strategi för vattenbruket” grundad på ett mångfacetterat regelverk som ligger någonstans mellan den gemensamma fiskeripolitiken (som enbart täcker fiskerelaterade frågor) och den gemensamma jordbrukspolitiken. Detta skulle dock innebära att produktionsmålen måste fastställas på EU-nivå. Detta alternativ avvisades relativt snabbt eftersom det strider mot subsidiaritetsprincipen på ett flertal punkter. Utvecklingen av en näring kan inte dikteras av myndigheter. Däremot spelar myndigheterna en viktig roll när det gäller att fastställa villkoren för och de ramar inom vilka en näring tillåts att utvecklas. Denna analys ger vid handen att dessa utmaningar bör hanteras av myndigheterna i EU, även på nationell och regional nivå, eftersom de fortfarande ansvarar för många områden som i stor utsträckning inverkar på utvecklingen av vattenbruket (däribland licensgivning och planering av det tillgängliga utrymmet). En gemensam framtidsvision ansågs vara nödvändig med hänsyn till det stora antalet EU-strategier som påverkar vattenbruket. Denna utvärdering belyste dock framför allt vikten av att ge nya impulser till det europeiska vattenbruket genom ett politiskt meddelande från kommissionen om en uppdatering av strategin från 2002 och en anpassning till rådande förhållanden samt en omorientering av vissa strategiska mål (med större tyngdpunkt på konkurrenskraft och förbättrad ledning) samt vikten av att EU går i bräschen för denna bransch. Målsättningen är således att ge nya impulser för strategin för hållbar utveckling av det europeiska vattenbruket genom att framhålla myndigheternas betydelse när det gäller att inrätta ett lämpligt regelverk för en hållbar utveckling av vattenbruket i Europa och bidra till att avveckla ett flertal hinder så att vattenbruksnäringen kan utvecklas till sin fulla kapacitet. För att detta ska kunna lyckas till fullo måste även medlemsstaterna ge ett helhjärtat stöd och omsätta denna strategi i praktiska åtgärder även på regional och lokal nivå. [1] KOM(2002) 511 slutlig. [2] Detta inverkar dock inte på eventuella framtida beslut om att se över finansieringsstödet till denna EU-näring i samband med den nuvarande finanskrisen och mot bakgrund av diskussionerna vid toppmötet i december 2008. ES (...PICT...)|COMISIÓN DE LAS COMUNIDADES EUROPEAS| Bruselas, 8.4.2009 SEC(2009) 454 DOCUMENTO DE TRABAJO DE LOS SERVICIOS DE LA COMISIÓN Documento que acompaña a la COMUNICACIÓN DE LA COMISIÓN AL CONSEJO Y AL PARLAMENTO EUROPEO Construir un futuro sostenible para la acuicultura Nuevo impulso a la Estrategia para el desarrollo sostenible de la acuicultura europea RESUMEN DE LA EVALUACIÓN DE IMPACTO {COM(2009) 162 final} {SEC(2009) 453} RESUMEN En 2002, la Comisión Europea presentó una Comunicación sobre la Estrategia para el desarrollo sostenible de la acuicultura europea COM(2002) 511 final. , que constituyó la primera ocasión en que el sector de la acuicultura salió a la palestra a nivel europeo. En 2007, la DG MARE (la antigua DG FISH) hizo balance de los logros obtenidos hasta entonces. Sobre la base de esa evaluación, y habida cuenta del hecho de que no se había logrado uno de los principales objetivos fijados en 2002 con respecto al crecimiento del empleo y la producción, la Comisión puso en marcha una amplia consulta pública, así como debates con todos los grupos interesados, sobre las perspectivas y los retos que tiene ante sí la acuicultura europea.[1] COM(2002) 511 final. Durante este periodo de consultas y evaluación, se pusieron de relieve una serie de cuestiones, que son las que se abordan en el presente documento. Puede afirmarse, en general, que se han logrado los objetivos, fijados en 2002, de proporcionar alimentos de origen acuático seguros suministrados por la acuicultura, preservando al mismo tiempo la sanidad y el bienestar animal, y de garantizar que la acuicultura sea un sector regulado. No obstante, el problema general que se constata es el estancamiento de la acuicultura europea en su conjunto desde el inicio del milenio en lo que concierne a la producción, que contrasta con el continuo crecimiento de este sector a nivel mundial. La acuicultura europea disfruta de numerosos activos y ocupa una posición de liderazgo en materia de investigación e innovación tecnológica, pero tiene asimismo ante sí una serie de problemas. Los principales factores evocados incluyen la perspectiva económica general de la acuicultura europea, en particular, la competencia de las importaciones; la estructura y rasgos característicos de las empresas de acuicultura de la UE, a lo que se unen los retos a que debe hacer frente el sector en relación con los requisitos de protección del medio ambiente; la necesidad de superar las limitaciones territoriales y la competencia por el acceso a las aguas y, por último, la exigencia de garantizar un alto nivel de sanidad y bienestar animal. Esta consulta ha puesto de relieve la importancia de que se lleve a cabo una investigación orientada a las necesidades del sector dentro de esta nueva área de domesticación animal, pero también ha subrayado una serie de problemas adicionales, tales como la ausencia de una toma de conciencia suficiente respecto de la acuicultura y el consiguiente impacto sobre su imagen, la necesidad de una mejor gobernanza a través de la comunicación y la participación de los grupos interesados y, asimismo, la necesidad de que las reglas de juego sean las mismas para todos y de que se reduzca la carga administrativa. El presente documento analiza tres grandes opciones en relación con la forma de abordar las cuestiones que se han planteado durante la consulta. La primera opción es la del statu quo , que supone no adoptar ninguna iniciativa específica y mantenerse dentro de los límites de la estrategia desarrollada en 2002. Esta opción también supondría seguir en la misma línea al desarrollar las numerosas políticas que pueden tener una incidencia en la acuicultura y conservar el objetivo fijado en 2002 en lo concerniente a la creación de empleo, objetivo que, como es sabido, no se está alcanzando. La segunda opción es reiterar el tipo de iniciativa adoptada en 2002 y proponer una estrategia renovada para el desarrollo sostenible de la acuicultura de la UE. Ello supondría elaborar una Comunicación sobre orientaciones políticas, que definiría objetivos estratégicos y presentaría propuestas para profundizar las actuaciones dentro de los distintos ámbitos políticos de interés. Dentro de esta opción, se han analizado otras posibilidades más, a saber, evaluar las ventajas de mantener o de revisar determinados objetivos estratégicos fijados en 2002 y determinar acciones destinadas a todos los grupos interesados o únicamente acciones que sean responsabilidad de las autoridades públicas. Durante esta evaluación se examinó la posibilidad de que esta Comunicación política fuera acompañada de determinadas propuestas para introducir en el instrumento financiero comunitario de apoyo (Fondo Europeo de Pesca – FEP) modificaciones específicas relativas a la acuicultura que pudieran ejercer un efecto de palanca para reforzar algunas dimensiones de la estrategia. Esta subopción se descartó por razones de proporcionalidad y adecuación temporal, y debido a que están previstas próximamente otras evaluaciones (evaluación ex post del Instrumento Financiero de Orientación de la Pesca, que se iniciará en 2009) No obstante, ello se entiende sin perjuicio de cualquier futura decisión de revisión del apoyo financiero destinado a este sector económico de la UE en el contexto de la actual crisis financiera y a la luz de los debates de la Cumbre Europea de diciembre de 2008. .[2] No obstante, ello se entiende sin perjuicio de cualquier futura decisión de revisión del apoyo financiero destinado a este sector económico de la UE en el contexto de la actual crisis financiera y a la luz de los debates de la Cumbre Europea de diciembre de 2008. La última opción contemplada consiste en una modificación radical del planteamiento, sentando las bases para una «Política Acuícola Común» global, a través de un marco legislativo de múltiples aspectos que se situaría a medio camino entre la Política Pesquera Común (que abarcaría solamente las cuestiones relacionadas con la pesca) y la Política Agrícola Común, lo que supondría asimismo la fijación de objetivos de producción a nivel comunitario. Esta última opción se descartó muy pronto, puesto que estaría en desacuerdo con el principio de la subsidiaridad en diversos aspectos. La evolución concreta de un sector no puede obedecer simplemente al dictado de los poderes públicos, si bien las autoridades públicas pueden protagonizar un papel importante a la hora de establecer las condiciones y el marco en el que un sector económico puede, o no puede, desarrollarse. En este análisis se llegó a la conclusión de que los retos que se plantean deben abordarse desde el punto de vista del papel que pueden desempeñar las autoridades públicas en la UE, incluidos los niveles nacionales y regionales, puesto que recae sobre ellas la responsabilidad en relación con una serie de factores que influyen enormemente en el desarrollo de esta actividad (por ejemplo, la concesión de autorizaciones y la ordenación territorial). Dado que son muy numerosas las políticas de la UE que influyen en el desarrollo de la acuicultura, se consideró apropiado adoptar un planteamiento coordinado en el marco de un proyecto de futuro. No obstante, esta evaluación ha destacado por encima de todo el valor que puede encerrar el que se dé un nuevo impulso a la acuicultura de la UE a través de una Comunicación política de la Comisión para actualizar la estrategia de 2002 y adaptarla a las nuevas circunstancias, reorientar algunos de sus objetivos estratégicos (haciendo mayor hincapié en la competitividad y en una mejor gobernanza) y ofrecer un liderazgo europeo en apoyo del sector. Por consiguiente, el objetivo que se persigue es dar un nuevo impulso a la estrategia de desarrollo sostenible de la acuicultura europea, determinando la función que deben desempeñar las autoridades públicas a la hora de establecer un marco adecuado para el desarrollo sostenible de este sector en Europa y de contribuir a eliminar una serie de obstáculos a fin de que el sector pueda desarrollar todo su potencial. No obstante, ello sólo podrá hacerse plenamente realidad si recibe también el respaldo de los Estados miembros y si, además, se traduce en actuaciones concretas a nivel regional y local. [1] COM(2002) 511 final. [2] No obstante, ello se entiende sin perjuicio de cualquier futura decisión de revisión del apoyo financiero destinado a este sector económico de la UE en el contexto de la actual crisis financiera y a la luz de los debates de la Cumbre Europea de diciembre de 2008. ET (...PICT...)|EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON| Brüssel, 8.4.2009 SEK(2009) 454 KOMISJONI TALITUSTE TÖÖDOKUMENT Lisatud dokumendile: KOMISJONI TEATIS NÕUKOGULE JA EUROOPA PARLAMENDILE Vesiviljeluse säästva tuleviku rajamine Uus hoog Euroopa vesiviljeluse säästva arengu strateegiale MÕJU HINDAMISE KOKKUVÕTE {KOM(2009) 162 lõplik} {SEK(2009) 453} KOMMENTEERITUD KOKKUVÕTE 2002. aastal esitas komisjon teatise Euroopa vesiviljeluse säästva arengu strateegia kohta, mis oli esimene katse viia vesiviljelustööstus Euroopa tasandil juhtpositsioonile KOM(2002) 511 lõplik. . 2007. aastal tegi merendus- ja kalandusasjade peadirektoraat (enne kalandus- ja merendusasjade peadirektoraat) saavutatud edusammudest kokkuvõtte. Kokkuvõttes antud hinnangu alusel ning võttes arvesse asjaolu, et üks peamisi 2002. aastal püstitatud eesmärke majanduskasvu ja tööhõive osas jäi saavutamata, algatas komisjon kõiki sidusrühmi kaasates laiaulatusliku arutelu Euroopa vesiviljeluse võimaluste ja selle ees seisvate ülesannete üle.[1] KOM(2002) 511 lõplik. Arutelu ja hindamise käigus tuvastati mitmeid probleeme ning neid analüüsitakse käesolevas dokumendis. Üldjoontes on saavutatud 2002. aasta eesmärgid saada vesiviljeluse abil veekeskkonnast ohutut toitu, tagades samal ajal loomade tervise ja heaolu, ning tagada vesiviljeluse õiguslik reguleerimine. Peamine tuvastatud probleem on siiski käesoleva aastatuhande algusest täheldatav üldine seisak ELi vesiviljelustoodangus, võrreldes selle tööstusharu pideva kasvuga kogu maailmas. ELi vesiviljelussektoril on mitmeid eeliseid ning juhtpositsioon tehnoloogiliste uuenduste ja teadusarenduse valdkonnas, kuid ta ees seisab ka hulk probleeme. Peamised tegurid, millele viidatakse, on ELi vesiviljeluse üldised majanduslikud väljavaated, eriti importtoodetega konkureerimine, ELi vesiviljelusettevõtete struktuur ja tööstuslikud omadused ning ELi vesiviljeluse ees seisvad ülesanded, mille lahendamisel tuleb silmas pidada looduskaitsenõudeid, vajadus lahendada asukohapiirangute ja veele juurdepääsuga seotud konkurentsiküsimused ning tagada loomade tervise ja heaolu kõrge tase. See arutelu on suurendanud tööstuse vajadustele orienteeritud teadusuuringute tähtsust kõnealuses uues loomakasvatusharus, kuid tõstnud samuti esile lisaprobleemid nagu vesiviljeluse tähtsuse puudulik teadvustamine ja sellega kaasnev mõju mainele, vajadus saavutada arutelu ja sidusrühmade kaasamise abil parem juhtimine, samuti vajadus luua kõigile võrdsed võimalused ja vähendada halduskoormust. Arutelu käigus tõstatatud probleemide lahendamiseks on käesolevas dokumendis välja pakutud kolm laiemat võimalust. Esimene pakutud võimalus oli praeguse olukorra säilitamine, st mitte käivitada konkreetseid algatusi ja püsida 2002. aastal välja töötatud strateegia piires. See võimalus tähendaks „tavapärase tegevuse” hoiaku võtmist ka paljude nende poliitikavaldkondade arendamisel, mis võivad mõjutada vesiviljelust, ning töökohtade loomisel 2002. aastal püstitatud eesmärgi poole püüdlemist, mis teatavasti ei ole veel saavutatud. Teine võimalus oli korrata 2002. aastal tehtuga sama liiki algatust ja teha ettepanek ELi vesiviljeluse säästva arengu uuendatud strateegia väljatöötamiseks. See tähendaks poliitilist juhtimist käsitleva teatise väljatöötamist, strateegiliste eesmärkide määratlemist ja võimalikuks edaspidiseks tegevuseks ettepanekute väljatöötamist mitmes poliitikavaldkonnas. Selle võimaluse raames kavandati mitmeid variante, näiteks hinnata teatavate 2002. aastal määratletud strateegiliste eesmärkide jätkuva järgimise või läbivaatamise maksumus ning määrata meetmed kõigi huvirühmade jaoks või ainult meetmed, mis kuuluvad riigiasutuste vastutusalasse. Hindamistoimingu käigus uuriti võimalust kaasata poliitilisse teatisesse võimalikke ettepanekuid teatavate „vesiviljelusele orienteeritud” muudatuste tegemiseks ühenduse rahastamisvahendis (Euroopa Kalandusfond – EKF), mis toimiks toetusmehhanismina kõnealuse strateegia mõne mõõtme tugevdamisel. Sellest võimalusest loobuti proportsionaalsust ja ajastust silmas pidades ning samuti seepärast, et lähiajal oli ette näha muid hindamisi (Kalanduse Arendusrahastu rahastamisvahendi järelhindamine algusega 2009. a) See ei piira siiski ühtki edaspidist otsust vaadata läbi rahalise toetuse andmine asjaomasele ELi ärisektorile, võttes arvesse praegust finantskriisi ja 2008. aasta detsembri läbirääkimisi Euroopa Ülemkogus. .[2] See ei piira siiski ühtki edaspidist otsust vaadata läbi rahalise toetuse andmine asjaomasele ELi ärisektorile, võttes arvesse praegust finantskriisi ja 2008. aasta detsembri läbirääkimisi Euroopa Ülemkogus. Viimane kavandatud võimalus oli muuta põhjalikult lähenemisviisi ning rajada alus laiaulatuslikule „ELi ühisele vesiviljeluspoliitikale”, luues mitmetahulise õigusliku raamistiku, midagi ühise kalanduspoliitika (hõlmab üksnes kalandusküsimusi) ja ühise põllumajanduspoliitika vahepealset, mis oleks tähendanud ka tootmissihtide seadmist ELi tasandil. Sellest viimasest võimalusest loobuti üpris kiiresti, kuna see oleks subsidiaarsuse põhimõttega vastuolus mitmest aspektist vaadatuna. Tööstusharu tegelikku arengut ei saa dikteerida üksnes avalik võim, kuid valitsusasutustel on siiski oluline osa tingimuste loomisel ja selle raamistiku rajamisel, milles tööstusharu saab – või ei saa – eksisteerida. Käesolevas analüüsis tehakse järeldus, et käsitletud probleemide lahendamisega tuleks ELis alustada valitsusasutuste seisukohast, sh nii riiklikul kui ka piirkondlikul tasandil, kuna need kõik vastutavad siiski mitme teguri eest, mis mõjutavad oluliselt vesiviljeluse arengut (nt litsentseerimine ja ruumiline planeerimine). Võttes arvesse ELi arvukaid poliitikaid, mis mõjutavad vesiviljeluse arendamist, peeti sobivaks koordineeritud lähenemisviisi kasutamist ühise visiooni raames. Ennekõike aga rõhutati selles hinnangus ELi vesiviljeluse uue hoogustamise tähtsust – komisjoni poliitilise teatise kaudu, mille eesmärk on ajakohastada 2002. aasta strateegia ja kohandada seda uute asjaoludega, ümber orienteerida mõned selle strateegilised eesmärgid (rõhutades rohkem konkurentsivõimet ja parandatud juhtimist) ning anda ELile juhtroll selle tööstusharu toetamisel. Seega on eesmärk anda uut hoogu Euroopa vesiviljeluse säästva arengu strateegiale, rõhutades valitsusasutuste rolli Euroopa vesiviljeluse säästva arengu asjakohase raamistiku loomisel ning aidates kõrvaldada mitmeid kitsaskohti, et võimaldada kõnealusel tööstusharul kasutada kogu oma potentsiaali. See annab aga märkimisväärseid tulemusi ainult siis, kui liikmesriigid seda edaspidi toetavad ja kui see väljendub ka konkreetsetes tegudes piirkondlikul ja kohalikul tasandil. [1] KOM(2002) 511 lõplik. [2] See ei piira siiski ühtki edaspidist otsust vaadata läbi rahalise toetuse andmine asjaomasele ELi ärisektorile, võttes arvesse praegust finantskriisi ja 2008. aasta detsembri läbirääkimisi Euroopa Ülemkogus. FR (...PICT...)|COMMISSION DES COMMUNAUTÉS EUROPÉENNES| Bruxelles, le 8.4.2009 SEC(2009) 454 DOCUMENT DE TRAVAIL DES SERVICES DE LA COMMISSION accompagnant la COMMUNICATION DE LA COMMISSION AU PARLEMENT EUROPÉEN ET AU CONSEIL Construire un avenir durable pour l’aquaculture Donner un nouvel élan à la stratégie pour le développement durable de l’aquaculture européenne RÉSUMÉ DE L’ANALYSE D’IMPACT {COM(2009) 162 final} {SEC(2009) 453} SYNTHÈSE La Commission européenne a présenté en 2002 une communication sur une stratégie pour le développement durable de l’aquaculture européenne COM(2002) 511 final. , la première à placer le secteur aquacole sur le devant de la scène au niveau européen. En 2007, la DG MARE (anciennement DG FISH) a fait le bilan des progrès accomplis jusque-là. Sur la base de cette évaluation, et compte tenu du fait qu’un des principaux objectifs fixés en 2002 en ce qui concerne la croissance de l’emploi et de la production n’a pas été atteint, la Commission a lancé une consultation et un débat à grande échelle avec toutes les parties intéressées sur les opportunités qui s’offrent à l’aquaculture européenne et les défis qu’elle doit relever.[1] COM(2002) 511 final. Cette phase de consultation et d’évaluation a permis de faire ressortir plusieurs points, qui sont développés dans le présent document. Les objectifs fixés en 2002 ont été atteints en ce qui concerne la réglementation de l’aquaculture et la fourniture de produits alimentaires aquacoles sûrs et obtenus dans le respect de la santé et du bien-être des animaux. On relève toutefois un problème général: la stagnation globale de la production aquacole dans l’Union européenne depuis le début du millénaire dans un contexte mondial de croissance continue du secteur. L’aquaculture communautaire a de nombreux atouts et se trouve à la pointe de la recherche et de l’innovation technologique, mais elle connaît aussi un certain nombre de difficultés. Les principaux éléments évoqués incluent d’une part les perspectives économiques générales de l’aquaculture de l’Union européenne, et notamment la concurrence avec les importations, la structure et les caractéristiques industrielles du secteur communautaire de l’aquaculture, et d’autre part les défis qui se posent au secteur en ce qui concerne les exigences de protection de l’environnement, la nécessité de surmonter les difficultés liées à la limitation de l’espace et à la concurrence pour l’accès à l’eau, ainsi que les défis liés aux hauts niveaux à atteindre en matière de santé et de bien-être des animaux. La consultation a fait ressortir l’importance d’une recherche orientée vers les besoins du secteur dans ce nouveau domaine de domestication des animaux, mais elle a également mis en lumière des problèmes tels que la visibilité insuffisante de l’aquaculture et le déficit d’image qui en résulte, la nécessité d’une meilleure gouvernance au travers de la communication et de l’engagement des parties concernées, et enfin la nécessité de règles du jeu communes, ainsi que d’une réduction de la charge administrative. Pour apporter une solution aux problèmes soulevés durant la consultation, trois grandes formules ont été envisagées. La première est le statu quo, c’est-à-dire le maintien des contours de la stratégie conçue en 2002 sans adoption d’initiatives spécifiques. C’est aussi le choix du «rien de nouveau sous le soleil» en ce qui concerne le développement des nombreux domaines stratégiques susceptibles d’avoir une incidence sur l’aquaculture, ce qui implique de s’en tenir à l’objectif fixé en 2002 en matière de créations d’emplois. Or, ce dernier n’a pas été atteint. La deuxième formule consiste à rééditer une initiative du type de celle mené en 2002 et à proposer une stratégie renouvelée pour un développement durable de l’aquaculture dans l’Union européenne. Celle-ci implique de préparer une communication sur les orientations politiques, de définir des objectifs stratégiques et de formuler des propositions d’actions supplémentaires dans les divers domaines concernés. Plusieurs initiatives ont été envisagées dans ce cadre, à savoir notamment une réflexion sur l’opportunité de maintenir ou de revoir certains des objectifs stratégiques définis en 2002 et l’opportunité de définir des actions concernant toutes les parties intéressées ou relevant exclusivement des autorités publiques. Au cours de cet exercice d’évaluation, on a aussi examiné la possibilité d’assortir cette communication politique de propositions de modifications «spéciales pour l’aquaculture» qu’il serait envisageable d’apporter à l’instrument communautaire de soutien financier (Fonds européen pour la pêche – FEP), afin d’exercer un effet levier de nature à renforcer certains volets de la stratégie. L’idée n’a cependant pas été retenue, pour des motifs tenant au principe de proportionnalité et à des contraintes de calendrier, et aussi parce que d’autres évaluations sont attendues prochainement (l’évaluation ex post de l’Instrument financier d’orientation de la pêche [IFOP], qui doit débuter en 2009) Cela s’entend toutefois sans préjudice de toute décision de révision du soutien financier en faveur de ce secteur d’activité de l’UE qui pourrait intervenir dans le contexte actuel de crise financière et à la lumière du débat qui s’est tenu lors du sommet européen de 2008. .[2] Cela s’entend toutefois sans préjudice de toute décision de révision du soutien financier en faveur de ce secteur d’activité de l’UE qui pourrait intervenir dans le contexte actuel de crise financière et à la lumière du débat qui s’est tenu lors du sommet européen de 2008. La dernière formule envisagée est de changer radicalement d’approche en jetant les bases d’une «politique aquacole commune» complète pour l’Union européenne, au moyen d’un cadre législatif à plusieurs facettes qui se situerait entre la politique commune de la pêche (limitée exclusivement aux questions liées à la pêche) et la politique agricole commune. Dans ce cas, des objectifs de production seraient également fixés au niveau de l’Union européenne. Cette formule a été rapidement écartée parce qu’elle porterait atteinte à divers égards au principe de subsidiarité. Dans la pratique, ce ne sont pas les injonctions des pouvoirs publics qui président au développement d’un secteur, mais les autorités publiques ont tout de même un rôle important à jouer dans la mise en place des conditions et du cadre qui détermineront la possibilité –ou l’impossibilité – pour ledit secteur de se développer. L’analyse a conclu que les solutions à apporter aux problèmes identifiés relèvent du rôle des autorités publiques de l’Union européenne, y compris aux niveaux national et régional, puisque ce sont encore elles qui gèrent un certain nombre de facteurs qui conditionnent largement le développement de l’aquaculture (tels que l’octroi des licences et l’aménagement de l’espace). Compte tenu du grand nombre de politiques communautaires qui ont une incidence sur le développement de l’aquaculture, il a été jugé opportun d’opter pour une approche coordonnée au service d’une vision commune. Par-dessus tout, cependant, l’évaluation a mis en lumière l’importance de donner une nouvelle impulsion à l’aquaculture de l’Union européenne – au travers d’une communication politique de la Commission visant à actualiser la stratégie de 2002 et à l’adapter aux nouvelles circonstances, à recentrer certains de ses objectifs stratégiques (pour mettre l’accent sur la compétitivité et une meilleure gouvernance), ainsi qu’à mettre en place un encadrement communautaire à l’appui du secteur. L’objectif est ainsi de donner une nouvelle impulsion à la stratégie pour le développement durable de l’aquaculture européenne en s’intéressant au rôle que peuvent jouer les autorités publiques dans la mise en place d’un cadre approprié permettant à l’aquaculture européenne de se développer et en contribuant à faire sauter un certain nombre d’obstacles, de façon à ce que le secteur puisse exprimer pleinement son potentiel. Pour que cette stratégie fonctionne pleinement, il est cependant impératif qu’elle reçoive l’entière adhésion des États membres et aussi qu’elle se traduise par des actions concrètes au niveau régional comme au niveau local. [1] COM(2002) 511 final. [2] Cela s’entend toutefois sans préjudice de toute décision de révision du soutien financier en faveur de ce secteur d’activité de l’UE qui pourrait intervenir dans le contexte actuel de crise financière et à la lumière du débat qui s’est tenu lors du sommet européen de 2008. HU (...PICT...)|AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA| Brüsszel, 8.4.2009 SEC(2009) 454 A BIZOTTSÁG SZERVEZETI EGYSÉGEINEK MUNKADOKUMENTUMA amely a következő dokumentumot kíséri: A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE A TANÁCSNAK ÉS AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK Fenntartható jövő kialakítása az akvakultúra számára Új lendület az európai akvakultúra fenntartható fejlődését szolgáló stratégiának A HATÁSVIZSGÁLAT ÖSSZEFOGLALÁSA {COM(2009) 162 végleges} {SEC(2009) 453} ÖSSZEFOGLALÓ 2002-ben az Európai Bizottság előterjesztette az európai akvakultúra fenntartható fejlődésére irányuló stratégiáról szóló közleményét COM(2002) 511 végleges. : ez helyezte elsőként előtérbe európai szinten az akvakultúra-ágazatot. 2007-ben a Tengerügyi és Halászati Főigazgatóság (DG MARE, korábban DG FISH) lajstromba vette az addig elért eredményeket. Ezen értékelés alapján és tekintettel arra, hogy a munkahelyteremtés és a termelés növekedése szempontjából 2002-ben kitűzött fő célokat nem érték el, a Bizottság széles körű konzultációt és vitát indított valamennyi érdekelt féllel az európai akvakultúra előtt álló lehetőségekről és kihívásokról.[1] COM(2002) 511 végleges. A konzultációs és értékelési időszakban számos kérdés merült fel – ez a dokumentum ezeket fejti ki részletesen. Általánosságban a 2002-es célkitűzéseket – miszerint az akvakultúra révén biztonságos vízi élelmiszertermékeket kell biztosítani, miközben szavatolják az állatok egészségét és jólétét, illetve biztosítani kell, hogy az akvakultúrát szabályozzák – sikerült elérni. Megállapították azonban, hogy az uniós akvakultúra-termelés ezredforduló óta tapasztalható stagnálása globális problémát jelent, miközben az ágazat világszinten egyre növekszik. Az uniós akvakultúra-ágazat számos eszközből profitál, a technológiai innováció és kutatás terén élen jár, mégis sok problémával kell megküzdenie A konzultáció során felmerült fő tényezők közé tartozik az uniós akvakultúra általános gazdasági perspektívája, azon belül is főként a következők: a verseny az importtal, az uniós akvakultúra-üzletág strukturális és ipari jellemzői együtt az uniós akvakultúra előtt álló kihívásokkal a környezetvédelmi előírások terén, a térbeli korlátozottságból és a vízhozzáférésért folyó versenyből fakadó nehézségek leküzdésének szükségessége, valamint a magas szintű állategészségügy és -jóllét biztosításának kihívásai. A konzultáció rámutatott az ágazat szükségleteihez igazított kutatás fontosságára az állattenyésztés ezen új területén, ám további problémákat is kiemelt, pl. az akvakultúrával kapcsolatos megfelelő ismeretek hiánya és ennek hatása az arról kialakult képre, a jobb irányítás szükségessége kommunikáció és az érdekelt felek bevonása révén, a mozgástér szükségessége és az adminisztratív terhek csökkentése. A konzultáció során felmerült problémák kezelése érdekében e dokumentum három átfogó alternatívát tárgyal. Az első lehetőség a fennálló helyzet fenntartása, azaz különösebb kezdeményezést nem indítanak, és a 2002-ben kidolgozott stratégia határain belül maradnak. Ez egyben azt jelentené, hogy „a munka zavartalanul folyik” megközelítéssel fejlesztenék az akvakultúrára hatást gyakorló számos szakpolitikai területet, és továbbra is a 2002-ben kitűzött célokat követnék a munkahelyteremtés tekintetében, amelyeket közismerten nem értek el. A második alternatíva, hogy fontolóra veszik a 2002-ben tett kezdeményezéstípus megismétlését, és megújított stratégiára tesznek javaslatot az uniós akvakultúra fenntartható fejlesztésére. Eszerint politikai iránymutatásul szolgáló közlemény kiadását jelentené, amely meghatározza a stratégiai célkitűzéseket és javaslatokat a lehetséges további intézkedésekhez a különböző érintett politikai területeken. Ezen alternatíva keretében több további lehetőséget számításba vettek, nevezetesen például azt, hogy az egyes, 2002-ben meghatározott stratégiai célkitűzések közül mi az értékesebb, azok továbbvitele vagy felülvizsgálata, illetve azt is, valamennyi érdekelt fél, vagy csak a közhatóságok hatáskörébe eső intézkedéseket határozzanak-e meg. Az értékelési gyakorlat során megvizsgálták annak lehetőségét, hogy az említett szakpolitikai közleményt a közösségi pénzügyi eszköz (Európai Halászati Alap, EHA) „akvakultúra-orientált” módosításaira vonatkozó esetleges javaslatokkal kísérjék, ami mintegy emelőelven megerősíthetné a stratégia egyes elemeit. Ezt az alopciót arányossági és időbeosztási megfontolásból elvetették, illetve azért is, mert a közeljövőben más értékeléseket várnak (2009-ben kell kezdődnie a Halászati Orientációs Pénzügyi Eszköz utólagos értékelésének) Ez azonban nem sérti az ezen uniós ágazat pénzügyi támogatásának felülvizsgálatára irányuló bármely jövőbeli döntést a jelenlegi pénzügy válság és a 2008. decemberi európai csúcstalálkozón lezajlott vita kontextusában. .[2] Ez azonban nem sérti az ezen uniós ágazat pénzügyi támogatásának felülvizsgálatára irányuló bármely jövőbeli döntést a jelenlegi pénzügy válság és a 2008. decemberi európai csúcstalálkozón lezajlott vita kontextusában. A megvizsgált harmadik lehetőség a megközelítés alapvető megváltoztatása volt; átfogó „közös uniós akvakultúra-politika” alapjainak egy sokoldalú jogszabályi keret révén történő megteremtésével, valahol a közös halászati politika (amely csak a halászattal kapcsolatos kérdésekre terjedne ki) és a közös agrárpolitika között; ez azt is jelentené, hogy uniós szinten alakítanak ki termelési célokat. Az utóbbi lehetőséget viszonylag hamar elvetették, mivel számos szempontból ellentmondott volna a szubszidiaritás elvének. Az ágazat tényleges fejlődését nem „diktálhatja” a közhatalom, ám a közhatóságoknak valóban jelentős szerepük van azon feltételek és keretek megteremtésében, amelyek között az ágazat képes vagy nem képes fejlődni. Az elemzés arra a következtetésre vezetett, hogy e kihívásokra az EU közhatóságainak szemszögéből kell választ adni, ideértve a nemzeti és a regionális szintet is, mivel ezek még mindig számos olyan tényezőért felelősek, amelyek nagyban befolyásolják az akvakultúra fejlődését (pl. engedélyezés, területrendezés). Mivel az akvakultúra fejlődésére számos uniós politika gyakorol befolyást, úgy ítélték meg, hogy közös jövőképet célul tűző koordinált megközelítés lenne célszerű. Az értékelés azonban mindenekfelett az uniós akvakultúrának adott új lendület értékét emelte ki – egy bizottsági szakpolitikai közlemény formájában, amelynek célja, hogy aktualizálja a 2002-es stratégiát és azt az új körülményekhez igazítsa, stratégiai célkitűzései egy részének új fókuszt adjon (nagyobb hangsúlyt fektetve a versenyképességre és a jobb irányításra), valamint hogy az ágazat támogatásához uniós irányítást biztosítson. A cél tehát, hogy – a közhatóságok az európai akvakultúra fenntartható fejlődéséhez megfelelő keretek biztosításában betöltött szerepének alakításával, valamint az ágazat teljes potenciáljának kihasználása érdekében számos akadály elhárításának elősegítésével – új lendületet adjunk az európai akvakultúra fenntartható fejlődésének. Ez azonban csak akkor lesz hatékony, ha azt a tagállamok teljes erőből támogatják, illetve regionális és helyi szinten is konkrét intézkedések formájában megvalósítják. [1] COM(2002) 511 végleges. [2] Ez azonban nem sérti az ezen uniós ágazat pénzügyi támogatásának felülvizsgálatára irányuló bármely jövőbeli döntést a jelenlegi pénzügy válság és a 2008. decemberi európai csúcstalálkozón lezajlott vita kontextusában. IT (...PICT...)|COMMISSIONE DELLE COMUNITÀ EUROPEE| Bruxelles, 8.4.2009 SEC(2009) 454 DOCUMENTO DI LAVORO DEI SERVIZI DELLA COMMISSIONE Documento di accompagnamento della COMUNICAZIONE DELLA COMMISSIONE AL CONSIGLIO E AL PARLAMENTO EUROPEO Costruire un futuro sostenibile per l’acquacoltura Un nuovo impulso alla strategia per lo sviluppo sostenibile dell'acquacoltura europea SINTESI DELLA VALUTAZIONE DI IMPATTO {COM(2009) 162 definitivo} {SEC(2009) 453} SINTESI Nel 2002 la Commissione europea ha presentato la comunicazione “Una strategia per lo sviluppo sostenibile dell'acquacoltura europea” COM(2002) 511 definitivo. , che per la prima volta dava risalto al settore dell’acquacoltura a livello europeo. Nel 2007 la DG MARE (ex DG FISH) ha effettuato un bilancio dei progressi realizzati. Sulla base di questa valutazione, e tenuto conto del fatto che uno dei principali obiettivi fissati nel 2002 con riguardo alla crescita produttiva e occupazionale non era stato raggiunto, la Commissione ha avviato un’ampia consultazione pubblica e dibattiti con tutte le parti interessate sulle opportunità e le sfide attualmente esistenti per l’acquacoltura europea.[1] COM(2002) 511 definitivo. Nel corso di questa fase di consultazione e valutazione sono emerse varie questioni che vengono analizzate nel presente documento. In generale, gli obiettivi fissati nel 2002 (offrire alimenti di origine acquatica sicuri provenienti dall’acquacoltura garantendo al tempo stesso la salute e il benessere degli animali e provvedere alla regolamentazione del settore) sono stati conseguiti. Tuttavia, il problema generale identificato è il ristagno globale dell’acquacoltura europea in termini di produzione a partire dall’inizio del millennio, in contrasto con il continuo sviluppo del settore a livello globale. Il settore dell’acquacoltura europea può contare su numerosi punti di forza e risulta all’avanguardia in materia di ricerca e innovazione tecnologica, ma si trova anche ad affrontare una serie di problemi. I principali fattori evidenziati includono la situazione economica generale dell’acquacoltura europea e in particolare la concorrenza delle importazioni, la struttura e gli aspetti caratteristici delle imprese acquicole comunitarie, combinati con le sfide poste al settore in relazione ai requisiti di protezione ambientale, con la necessità di superare le limitazioni territoriali e la concorrenza per l'accesso alle acque nonché con l'esigenza di garantire elevati livelli di salute e benessere degli animali. La consultazione ha messo in evidenza l’importanza di una ricerca orientata alle esigenze dell’industria in questo nuovo tipo di allevamento, ma ha anche sottolineato una serie di problemi supplementari, come l'insufficiente visibilità dell'acquacoltura e il deficit di immagine che ne risulta, la necessità di una migliore governance tramite la comunicazione e la partecipazione dei gruppi interessati, nonché la necessità di condizioni eque di concorrenza e di una riduzione dell'onere amministrativo. Per risolvere i problemi evidenziati nel corso della consultazione, il presente documento esamina tre grandi opzioni. La prima opzione identificata è quella dello status quo , che consiste nel non adottare iniziative specifiche e mantenersi nei limiti della strategia elaborata nel 2002. Questa opzione presuppone inoltre di continuare a seguire la stessa linea nello sviluppo delle varie politiche che possono incidere sull’acquacoltura e conservare l'obiettivo fissato nel 2002 per quanto concerne la creazione di posti di lavoro – obiettivo che, come è noto, non è stato realizzato. La seconda opzione consiste nel reiterare il tipo di iniziativa adottata nel 2002 e proporre una strategia rinnovata per lo sviluppo sostenibile dell'acquacoltura dell'UE. Ciò presupporrebbe l’elaborazione di una comunicazione sugli orientamenti politici, che definisca obiettivi strategici e identifichi proposte di ulteriori interventi nell’ambito dei diversi ambiti politici pertinenti. Nell'ambito di questa opzione sono state esaminate altre possibilità, in particolare l’opportunità di mantenere o rivedere determinati obiettivi strategici fissati nel 2002 e quella di identificare azioni che coinvolgano tutti i gruppi interessati o unicamente azioni di competenza delle autorità pubbliche. Nell’ambito della valutazione è stata inoltre esaminata la possibilità che questa comunicazione politica fosse accompagnata da eventuali proposte volte ad introdurre nello strumento comunitario di sostegno finanziario (il Fondo europeo per la pesca – FEP) modifiche specifiche relative all’acquacoltura che possano fungere da leva per rafforzare alcuni aspetti della strategia. Questa subopzione è stata scartata per motivi di proporzionalità e considerazioni a carattere temporale, nonché per il fatto che a breve termine sono previste altre valutazioni (valutazione ex post dello strumento finanziario di orientamento della pesca, il cui inizio è previsto nel 2009) Ciò non esclude tuttavia la possibilità di future revisioni del sostegno finanziario destinato a questo settore economico dell’UE nel contesto dell’attuale crisi finanziaria e alla luce dei dibattiti del vertice europeo del dicembre 2008. .[2] Ciò non esclude tuttavia la possibilità di future revisioni del sostegno finanziario destinato a questo settore economico dell’UE nel contesto dell’attuale crisi finanziaria e alla luce dei dibattiti del vertice europeo del dicembre 2008. L’ultima opzione esaminata consiste nel modificare radicalmente la strategia fissando le basi per una vera e propria “politica comune dell’acquacoltura dell’UE” tramite un quadro legislativo multiforme, a metà fra la politica comune della pesca (limitata esclusivamente alle questioni connesse alla pesca) e la politica agricola comune, che implicherebbe anche lo sviluppo di obiettivi di produzione a livello dell’UE. Quest’ultima opzione è stata scartata quasi subito poiché sarebbe per molti aspetti in contrasto con il principio di sussidiarietà. L'effettivo sviluppo di un settore non può essere dettato semplicemente dal volere dalle autorità pubbliche, ma queste ultime possono svolgere un ruolo importante nel definire le condizioni e il contesto in cui esso può o non può svilupparsi. La presente analisi è giunta alla conclusione che le sfide attuali devono essere affrontate definendo il ruolo delle autorità pubbliche nell'UE, anche a livello nazionale e regionale, poiché esse sono ancora responsabili di una serie di fattori che influenzano enormemente lo sviluppo dell’acquacoltura (ad esempio, la concessione di licenze e la pianificazione territoriale). Date le numerose politiche comunitarie che incidono sullo sviluppo dell’acquacoltura, si è ritenuto adeguato un approccio coordinato nell'ambito di una visione comune. Tuttavia, la valutazione ha soprattutto messo in luce l'importanza di dare un nuovo impulso all’acquacoltura dell’UE tramite una comunicazione politica della Commissione volta ad aggiornare la strategia del 2002 e ad adattarla alle nuove circostanze, a riorientare alcuni dei suoi obiettivi strategici (privilegiando la competitività e il miglioramento della governance) e ad offrire una guida europea a sostegno del settore. L’obiettivo perseguito è dunque di fornire un nuovo impulso alla strategia per lo sviluppo sostenibile dell’acquacoltura europea, determinando la funzione che le autorità pubbliche devono svolgere nel creare un contesto adeguato per lo sviluppo sostenibile di questo settore in Europa e nel contribuire ad eliminare una serie di ostacoli che impediscono all’industria di realizzare pienamente il suo potenziale. Tale obiettivo potrà essere pienamente realizzato solo con il successivo sostegno degli Stati membri e con la realizzazione di interventi concreti a livello regionale e locale. [1] COM(2002) 511 definitivo. [2] Ciò non esclude tuttavia la possibilità di future revisioni del sostegno finanziario destinato a questo settore economico dell’UE nel contesto dell’attuale crisi finanziaria e alla luce dei dibattiti del vertice europeo del dicembre 2008. NL (...PICT...)|COMMISSIE VAN DE EUROPESE GEMEENSCHAPPEN| Brussel, 8.4.2009 SEC(2009) 454 WERKDOCUMENT VAN DE DIENSTEN VAN DE COMMISSIE Begeleidend document bij de MEDEDELING VAN DE COMMISSIE AAN DE RAAD EN HET EUROPEES PARLEMENT Bouwen aan een duurzame toekomst voor de aquacultuur Een nieuw elan voor de strategie voor een duurzame ontwikkeling van de Europese aquacultuur SAMENVATTING VAN DE EFFECTBEOORDELING {COM(2009) 162 definitief} {SEC(2009) 453} SAMENVATTING In haar mededeling van 2002 inzake een strategie voor de duurzame ontwikkeling van de Europese aquacultuur COM(2002) 511 definitief. brengt de Commissie de aquacultuursector voor het eerst voor het Europese voetlicht. In 2007 maakte DG MARE (het vroegere DG FISH) een inventaris op van de tot dan geboekte vooruitgang. Op basis van die evaluatie en gezien het feit dat één van de belangrijkste in 2002 vastgestelde doelstellingen op het gebied van banen en productiegroei niet was bereikt, zette de Commissie een breed overleg en debatproces op poten om samen met alle belanghebbende partijen de kansen en problemen van de Europese aquacultuur te bespreken.[1] COM(2002) 511 definitief. Tijdens die overleg en evaluatieperiode werden verschillende problemen gesignaleerd die in dit document worden uiteengezet. De doelstellingen van 2002 (levering van veilige aquatische levensmiddelen door de aquacultuursector, waarborging van de gezondheid en het welzijn van de dieren en regulering van de aquacultuur) zijn globaliter gehaald. Problematischer is dat de communautaire aquacultuurproductie sinds het begin van het nieuwe millennium is gestagneerd terwijl de sector in de rest van de wereld een gestage groei te zien geeft. De communautaire aquacultuursector heeft weliswaar een groot aantal troeven in handen, onder meer als gevolg van zijn leiderspositie op het gebied van technologische innovatie en onderzoek, maar kampt tegelijkertijd met problemen. Als belangrijkste werden gesignaleerd: de algemene economische perspectieven voor de communautaire aquacultuur, met name de concurrentie met ingevoerde producten, de structurele kenmerken van de communautaire aquacultuurbedrijven (en de manier waarop deze omgaan met milieubeschermingsvoorschriften), ruimtegebrek, concurrentie voor toegang tot water en de waarborging van een hoog niveau van gezondheid en welzijn van de dieren. Er moet, zo bleek uit het overleg, op de behoeften van de sector gericht onderzoek worden gedaan naar deze nieuwe vorm van dierhouderij. Andere aspecten waarop werd gewezen, zijn de gebrekkige kennis over aquacultuur bij het publiek en het effect daarvan op het imago van de sector, de behoefte aan beter bestuur aan de hand van raadpleging en inspraak van de belanghebbende partijen en de behoefte aan een gelijk speelveld en minder administratieve rompslomp. Om de bij de evaluatie geconstateerde problemen aan te pakken, worden in dit document drie globale opties overwogen. De eerste optie: status quo, waarbij geen specifieke initiatieven worden genomen en men binnen de grenzen van de strategie van 2002 blijft. Dit betekent tevens dat de tot dusverre gevolgde koers wordt aangehouden bij de ontwikkeling van de talrijke beleidsgebieden met een mogelijke impact op de aquacultuur en dat voortgewerkt wordt in het kader van een werkgelegenheidsdoelstelling die in 2002 is vastgesteld en inmiddels blijkt niet te zijn gehaald. De tweede optie: het soort initiatief dat in 2002 is genomen overdoen en een vernieuwde strategie voor de duurzame ontwikkeling van de communautaire aquacultuur voorstellen. Dit vergt een mededeling over beleidssturing, de vaststelling van strategische doelstellingen en de identificatie van voorstellen voor eventuele verdere maatregelen binnen de verschillende beleidsgebieden. In het kader van deze optie werden verschillende mogelijkheden overwogen. Zo werd nagegaan welke voordelen verbonden zijn aan het behoud of de herziening van bepaalde in 2002 vastgestelde strategische doelstellingen, en of maatregelen voor alle belanghebbenden moeten worden genomen, dan wel enkel maatregelen die onder de verantwoordelijkheid van de openbare instanties vallen. Tijdens de evaluatie werd ook overwogen of deze beleidsmededeling vergezeld kan gaan van voorstellen voor een specifiek op de aquacultuur gerichte wijziging van het communautaire financieringsinstrument (het Europees Visserijfonds – EVF) die een hefboomwerking kunnen hebben voor bepaalde dimensies van de strategie. Deze suboptie werd afgewezen om redenen van evenredigheid en timing en omdat op korte termijn andere beoordelingen worden verwacht (de evaluatie achteraf van het financieringsinstrument voor de oriëntatie van de visserij gaat in 2009 van start) Hiermee wordt evenwel niet vooruitgelopen op eventuele besluiten tot herziening van de financiële steun voor deze communautaire sector in het licht van de financiële crisis en de besprekingen tijdens de Europese Top van december 2008. .[2] Hiermee wordt evenwel niet vooruitgelopen op eventuele besluiten tot herziening van de financiële steun voor deze communautaire sector in het licht van de financiële crisis en de besprekingen tijdens de Europese Top van december 2008. De derde optie: een radicale koerswijziging. Dit houdt in dat de basis wordt gelegd voor de integratie van een omvattend "gemeenschappelijk aquacultuurbeleid van de EU" in een complex wetgevingskader dat het midden houdt tussen het gemeenschappelijk visserijbeleid (dat enkel van toepassing zou zijn op aan de visserij gerelateerde onderwerpen) en het gemeenschappelijk landbouwbeleid, wat impliceert dat tevens productiedoelstellingen op EU niveau moeten worden vastgesteld. Deze laatste optie werd al snel afgewezen omdat ze op bepaalde punten haaks staat op het subsidiariteitsbeginsel. Overheden kunnen de ontwikkeling van een bedrijfstak niet simpelweg opleggen, maar spelen wel een belangrijke rol in het vaststellen van een kader waarbinnen die sector zich - al dan niet - kan ontwikkelen. Op basis van de analyse werd geconcludeerd dat deze problemen door de overheden (inclusief nationale en regionale) in de EU moeten worden aangepakt aangezien zij nog steeds bevoegd zijn voor een aantal factoren die de ontwikkeling van de aquacultuur sterk beïnvloeden (zoals de afgifte van vergunningen en ruimtelijke ordening). Aangezien tal van beleidsgebieden van de EU een invloed op de ontwikkeling van de aquacultuur hebben, werd gepleit voor een gecoördineerde aanpak in het kader van een gemeenschappelijke visie. De voornaamste boodschap van de beoordeling was echter dat de aquacultuur in de EU een nieuw elan moet krijgen – via een beleidsmededeling van de Commissie die tot doel moet hebben de strategie van 2002 bij te werken en aan te passen aan nieuwe omstandigheden, de strategische doelstellingen van de strategie bij te sturen in de richting van meer concurrentievermogen en beter bestuur en te zorgen voor sturing door de EU ter ondersteuning van deze sector. De strategie voor de duurzame ontwikkeling van de Europese aquacultuur moet een nieuw elan krijgen, en wel door de rol van de overheden bij de vaststelling van een geschikt kader voor de duurzame ontwikkeling van de aquacultuur in Europa ter sprake te stellen en een aantal belemmeringen te helpen wegruimen die de sector in de ontplooiing van zijn potentieel hinderen. Om vruchten af te werpen moet de strategie echter kunnen rekenen op de steun van de lidstaten en moet zij worden omgezet in concrete maatregelen op regionaal en lokaal niveau. [1] COM(2002) 511 definitief. [2] Hiermee wordt evenwel niet vooruitgelopen op eventuele besluiten tot herziening van de financiële steun voor deze communautaire sector in het licht van de financiële crisis en de besprekingen tijdens de Europese Top van december 2008. DA (...PICT...)|KOMMISSIONEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABER| Bruxelles, den 8.4.2009 SEK(2009) 454 ARBEJDSDOKUMENT FRA KOMMISSIONENS TJENESTEGRENE Ledsagedokument til MEDDELELSE FRA KOMMISSIONEN TIL EUROPA-PARLAMENTET OG RÅDET En bæredygtig fremtid for akvakultursektoren Ny fremdrift til strategien for bæredygtig udvikling af akvakultur RESUMÉ AF KONSEKVENSANALYSEN {KOM(2009) 162 endelig} {SEK(2009) 453} RESUME I 2002 fremlagde Kommissionen meddelelsen ”En strategi for bæredygtig udvikling af europæisk akvakultur” KOM(2002) 511 endelig. , hvormed der for første gang blev sat fokus på akvakultursektoren på EU-niveau. I 2007 gjorde GD MARE (tidligere GD FISH) status over de fremskridt, der var gjort indtil da. Da et af 2002-meddelelsens vigtigste mål vedrørende vækst og beskæftigelse ikke er nået, har Kommissionen på grundlag af denne status indledt en bred høring af og debat med de berørte parter om europæisk akvakulturs muligheder og udfordringer.[1] KOM(2002) 511 endelig. Under høringen og evalueringsperioden blev der indkredset en række problemstillinger, som gennemgås i dette dokument. Målet fra 2002 om at producere sikre akvakulturprodukter og samtidig sørge for dyrenes sundhed og velfærd og regulering af sektoren er generelt nået. Dog er der identificeret et generelt problem, nemlig at produktionen i EU’s akvakultursektor er stagneret siden årtusindskiftet, mens den fortsat stiger på globalt plan. Europæisk akvakultur har en række fordele og er førende inden for teknologisk innovation og forskning, men står til trods herfor over for en række problemer. Til de vigtigste faktorer hører de generelle økonomiske udsigter for europæisk akvakultur, navnlig konkurrencepresset fra importerede produkter, akvakultursektorens struktur og industrielle kendetegn samt de udfordringer, der er forbundet med miljøbeskyttelseskrav, pladsmangel, konkurrencen om adgangen til vand og hensynet til dyresundhed og -velfærd. Høringen satte fokus på betydningen af forskning, der afspejler industriens behov på dette nye område for domesticering af dyr, men fremhævede også en række problemer, som f.eks. utilstrækkeligt kendskab til akvakulturerhvervet og betydningen heraf for sektorens image, behovet for bedre forvaltning gennem kommunikation med og inddragelse af de berørte parter samt behovet for lige vilkår og reduktion af den administrative byrde . I dette dokument overvejes der tre brede løsningsmodeller til håndtering af de spørgsmål, der blev identificeret under høringen. Den første løsningsmodel er ”status quo-scenariet”, dvs. at strategien fra 2002 bliver bibeholdt, og at der ikke træffes nogen specifikke foranstaltninger. Denne mulighed indebærer en "business as usual"-tilgang ved udviklingen af de mange politikområder, der kan få konsekvenser for akvakultursektoren, og betyder også, at der arbejdes videre hen imod 2002-målet for jobskabelse, som tydeligvis ikke er nået. Den anden løsningsmodel består i at bekræfte initiativerne fra 2002 og foreslå en ny strategi for bæredygtig udvikling af europæisk akvakultur. Dette ville indebære udarbejdelsen af en meddelelse med politiske retningslinjer, fastlæggelse af strategiske mål og formulering af forslag til eventuelle yderligere tiltag inden for de forskellige politikområder, der vedrører akvakultur. Der blev i forbindelse med denne løsning overvejet flere muligheder, f.eks. blev det undersøgt, om det ville være fornuftigt at bibeholde eller revidere nogle af de strategiske mål, der blev fastsat i 2002, og om der skulle fastsættes foranstaltninger for samtlige berørte parter eller kun foranstaltninger, som hører under de offentlige myndigheders ansvar. Der blev også set nærmere på, om den politiske meddelelse skulle ledsages af eventuelle forslag til specifikke akvakulturorienterede ændringer af EU's finansielle støtteinstrument (Den Europæiske Fiskerifond – EFF), med henblik på at styrke visse aspekter af strategien. Denne mulighed blev dog forkastet på grund af spørgsmål om tid og forholdsmæssighed, og fordi der i nærmeste fremtid forventes yderligere evalueringer (f.eks. den efterfølgende evaluering af Det Finansielle Instrument til Udvikling af Fiskeriet, som påbegyndes i 2009) Dette gælder dog med forbehold af eventuelle beslutninger, der træffes vedrørende revision af den finansielle støtte til sektoren i forbindelse med den nuværende finansielle krise og på grundlag af konklusionerne af Det Europæiske Råds møde i december 2008. .[2] Dette gælder dog med forbehold af eventuelle beslutninger, der træffes vedrørende revision af den finansielle støtte til sektoren i forbindelse med den nuværende finansielle krise og på grundlag af konklusionerne af Det Europæiske Råds møde i december 2008. Den tredje og sidste løsningsmodel forudsætter en total ændring af konceptet, idet der fastlægges et grundlag for en vidtrækkende "fælles akvakulturpolitik” gennem en mangesidet lovgivningsramme, der ligger et sted mellem den fælles fiskeripolitik (som så kun skulle omfatte fiskerirelaterede spørgsmål) og den fælles landbrugspolitik, hvorved der også skulle fastsættes produktionsmål på EU-niveau. Denne mulighed blev temmelig hurtigt forkastet, da den på flere punkter ville være i strid med subsidiaritetsprincippet. En erhvervssektor udvikler sig ikke automatisk, bare fordi det dikteres af de offentlige myndigheder, men de offentlige myndigheder spiller dog en væsentlig rolle, når det gælder om at tilvejebringe de vilkår og de rammer, som er afgørende for, om en sektor kan udvikle sig. Analysen viser, at det er de offentlige myndigheder i EU, der bør tage fat på disse udfordringer, også på nationalt og regionalt plan, eftersom de stadig er ansvarlige for en række faktorer, som har stor indflydelse på akvakultursektorens udvikling (f.eks. udstedelse af tilladelser og fysisk planlægning). Da mange af EU’s politikker har konsekvenser for akvakultursektorens udvikling, blev det konkluderet, at en koordineret tilgang med en fælles vision vil være en egnet løsning. Evalueringen har dog først og fremmest vist, hvor vigtigt det er at sætte skub i udviklingen af europæisk akvakultur. Dette kan gøres ved, at Kommissionen udarbejder en politisk meddelelse, som tager sigte på at ajourføre strategien fra 2002 og tilpasse den til de nye omstændigheder, omformulere nogle af de strategiske mål (med større fokus på konkurrenceevnen og bedre forvaltning) og give EU mulighed for at indtage en førende rolle til støtte for denne sektor. Målet er derfor at give ny fremdrift til strategien for bæredygtig udvikling af europæisk akvakultur ved at tage fat på den rolle, som de offentlige myndigheder spiller, når det gælder om at fastlægge en hensigtsmæssig ramme for bæredygtig udvikling af akvakultur i EU og bidrage til at fjerne diverse flaskehalse, således at sektoren kan nå sit fulde potentiale. Hvis strategien skal lykkes fuldt ud, kræves det dog, at medlemsstaterne støtter den fuldt ud og omsætter den til konkrete tiltag på regionalt og lokalt plan. [1] KOM(2002) 511 endelig. [2] Dette gælder dog med forbehold af eventuelle beslutninger, der træffes vedrørende revision af den finansielle støtte til sektoren i forbindelse med den nuværende finansielle krise og på grundlag af konklusionerne af Det Europæiske Råds møde i december 2008. BG (...PICT...)|КОМИСИЯ НА ЕВРОПЕЙСКИТЕ ОБЩНОСТИ| Брюксел, 8.4.2009 SEC (2009) 454 РАБОТЕН ДОКУМЕНТ НА СЛУЖБИТЕ НА КОМИСИЯТА Придружителен документ към СЪОБЩЕНИЕ НА КОМИСИЯТА ДО СЪВЕТА И ДО ЕВРОПЕЙСКИЯ ПАРЛАМЕНТ Изграждане на устойчиво бъдеще за аквакултурата Нов импулс за стратегията за устойчиво развитие на европейската аквакултура ОБОБЩЕНИЕ НА ОЦЕНКАТА НА ВЪЗДЕЙСТВИЕТО {COM(2009) 162 окончателен } {SEC(2009) 453} ОБОБЩЕНИЕ През 2002 г. Европейската комисия представи Съобщение относно стратегия за устойчиво развитие на европейската аквакултура СОМ(2002) 511 окончателен. , което бе първото, което постави сектора на аквакултурата на преден план на европейско равнище. През 2007 г. ГД „Морско дело и рибарство“ (преди ГД „Рибарство и морско дело“) оцени извършения дотогава напредък. Въз основа на тази оценка и с оглед на факта, че една от основните цели от 2002 г. по отношение на растежа на работните места и на производството не бе постигната, Комисията започна широка консултация и обсъждания с всички заинтересовани страни за възможностите и предизвикателствата пред европейската аквакултура.[1] СОМ(2002) 511 окончателен. По време на тази консултация и през периода на оценката се откроиха определен брой въпроси, които са изложени в настоящия документ. Целите от 2002 г. за осигуряване на безопасни храни от водни организми от аквакултурата, гарантирайки в същото време здравето на животните и хуманното отношение към тях и за осигуряване на регулиране на аквакултурата като цяло бяха постигнати. Все пак идентифицираният общ проблем е цялостният застой на аквакултурата на ЕС по отношение на производството от началото на хилядолетието в сравнение с продължаващия растеж на сектора на глобално равнище. Секторът на аквакултурата на ЕС разполага с много предимства и има водеща позиция в технологичните иновации и научните изследвания, но е изправен и пред редица проблеми. Основните посочени фактори включват общите икономически перспективи на аквакултурата на ЕС, по-специално конкуренцията с вноса, структурата и промишлените характеристики на сектора на аквакултурата на ЕС, съчетани с предизвикателствата пред аквакултурата на ЕС, свързани с изискванията за защита на околната среда, нуждата да се преодолеят ограниченията в пространството и конкуренцията за достъп до вода и предизвикателствата за осигуряване на високо ниво на здраве и хуманно отношение към животните. Настоящата консултация показа важността на ориентираните към нуждите на сектора научни изследвания в рамките на тази нова област на отглеждане на животни, но и подчерта допълнителни проблеми като липсата на достатъчна осведоменост за аквакултурата и произтичащото от това въздействие върху нейния имидж, нуждата от по-добро управление чрез комуникация и участие на заинтересованите страни, а и нуждата от равни условия на конкуренция и намаляване на административната тежест. За решаването на откроилите се по време на консултацията въпроси в този документ бяха разгледани три общи варианта. Първият идентифициран вариант бе сценарий за запазване на статуквото, тоест да не се предприемат специфични инициативи и действията да се запазят в рамките на стратегията, разработена през 2002 г. Този вариант би означавал също приемане на подход за „запазване на обичайната практика“ при разработването на различните области на политиката, които биха могли да окажат въздействие върху аквакултурата и продължаване с целта, определена през 2002 г. по отношение на създаването на работни места, която не беше постигната. Вторият вариант бе да се обмисли повтаряне на същия вид инициатива като предприетата през 2002 г. и предлагане на обновена стратегия за устойчиво развитие на аквакултурата на ЕС. Това би означавало да се изработи съобщение относно политическите насоки, като се определят стратегическите цели и се идентифицират предложенията за възможно по-нататъшно действие в рамките на различните съответни области на политиката. По този вариант бяха разгледани допълнително няколко възможности, а именно оценяване на изгодата от запазване или преразглеждане на някои стратегически цели, определени през 2002 г., и от идентифициране на действия за всички заинтересовани страни или само на действия, които биха попаднали в сферата на отговорности на публичните власти. Възможността за придружаване на това политическо съобщение с възможните предложения за специфични, ориентирани към аквакултурата изменения на инструмента на Общността за финансова подкрепа (Европейския фонд за рибарство – ЕФР), които да се използват като лост за укрепване на някои аспекти на стратегията, бе разгледана по време на оценяването. Този подвариант не бе подкрепен поради съображения за пропорционалност и проблеми с времето и защото скоро се очакват други оценки ( ex post оценката на Финансовия инструмент за ориентиране на риболова, която започва през 2009 г.). Все пак това не засяга по-нататъшните решения за преразглеждане на финансовата подкрепа за този сектор на ЕС при сегашната финансова криза и в светлината на дебата на европейската среща на върха през декември 2008 г.[2] Все пак това не засяга по-нататъшните решения за преразглеждане на финансовата подкрепа за този сектор на ЕС при сегашната финансова криза и в светлината на дебата на европейската среща на върха през декември 2008 г. Последният разгледан вариант бе да се промени изцяло подходът по пътя на създаване на основа за всеобхватна „обща политика на ЕС за аквакултурата“ чрез многостранна законодателна рамка някъде между общата политика в областта на рибарството (което би обхванало само въпроси от областта на рибарството) и общата селскостопанска политика, което би означавало да се определят производствени цели на равнище на ЕС. Този последен вариант бе отхвърлен доста бързо, тъй като щеше да влезе в многобройни противоречия с принципа на субсидиарност. Текущото развитие на сектора не може просто да бъде определяно от публичните власти, но те ще имат важна роля при установяването на условията и на рамката, в която секторът може или не може да се развива. Настоящият анализ заключава, че на тези предизвикателства следва да се отговаря от гледна точка на ролята на публичните власти в ЕС, включително на национално и на регионално равнище, тъй като те носят отговорност за много фактори, които влияят значително върху развитието на аквакултурата (например лицензирането и пространственото планиране). Предвид многобройните политики на ЕС, които оказват влияние върху развитието на аквакултурата, най-подходящ изглежда координиран подход съгласно обща визия. Над всичко обаче настоящата оценка подчертава значението на нов импулс за аквакултурата на ЕС чрез политическо съобщение от Комисията относно актуализиране на стратегията от 2002 г. и нейното адаптиране към новите условия, пренасочване на някои от нейните стратегически цели (с по-голямо ударение върху конкурентоспособността и подобреното управление) и осигуряване на водеща роля за ЕС при подкрепата на този сектор. Целта следователно е да се предостави нов импулс за стратегията за устойчиво развитие на европейската аквакултура чрез определяне на ролята на публичните власти при установяването на подходяща рамка за устойчиво развитие на аквакултурата в Европа и помагане за отстраняването на редица пречки, за да се позволи на този сектор да постигне пълния си потенциал. Той обаче ще постигне пълен ефект само ако държавите-членки го приемат и също го трансформират в конкретно действие на регионално и на местно равнище. [1] СОМ(2002) 511 окончателен. [2] Все пак това не засяга по-нататъшните решения за преразглеждане на финансовата подкрепа за този сектор на ЕС при сегашната финансова криза и в светлината на дебата на европейската среща на върха през декември 2008 г. PL (...PICT...)|KOMISJA WSPÓLNOT EUROPEJSKICH| Bruksela, dnia 8.4.2009 SEC(2009) 454 DOKUMENT ROBOCZY SŁUŻB KOMISJI Dokument uzupełniający KOMUNIKAT KOMISJI DO RADY I PARLAMENTU EUROPEJSKIEGO Budowa zrównoważonej przyszłości dla akwakultury Nowy impuls dla strategii zrównoważonego rozwoju europejskiej akwakultury STRESZCZENIE OCENY SKUTKÓW {COM(2009) 162 wersja ostateczna} {SEC(2009) 453} STRESZCZENIE W 2002 r. Komisja Europejska przedstawiła komunikat pt. „Strategia zrównoważonego rozwoju europejskiej akwakultury” COM(2002) 511 wersja ostateczna. , który jako pierwszy nadał priorytetowe znaczenie sektorowi akwakultury na szczeblu europejskim. W 2007 DG MARE (wcześniej DG FISH) podsumowała postępy dokonane w tej dziedzinie. Na podstawie wspomnianej oceny oraz z uwagi na fakt, że nie osiągnięto jednego z głównych celów ustanowionych w 2002 r., dotyczącego zapewniania miejsc pracy i wzrostu produkcji, Komisja rozpoczęła szeroko zakrojone konsultacje i debatę z wszystkimi zainteresowanymi stronami na temat możliwości i wyzwań w europejskiej akwakulturze.[1] COM(2002) 511 wersja ostateczna. Podczas konsultacji i w okresie dokonywania oceny określono liczne kwestie, które omówiono w niniejszym dokumencie. Zasadniczo osiągnięto te cele ustanowione w 2002 r., które dotyczyły zapewniania bezpiecznej żywności pochodzącej z akwakultury przy jednoczesnym zapewnieniu zdrowia i dobrostanu zwierząt, a także cele dotyczące zagwarantowania, że akwakultura jest regulowana przepisami. Jednak podstawowym problemem jest panujący od początku obecnego stulecia ogólny zastój produkcyjny w akwakulturze w UE, widoczny na tle ciągłego wzrostu tego sektora na szczeblu światowym. Sektor akwakultury w UE korzysta z licznych aktywów i odgrywa wiodącą rolę w innowacji technicznej i badaniach, ale również boryka się z pewnymi problemami. Główne czynniki, o których tu mowa, obejmują ogólne perspektywy gospodarcze akwakultury w UE, zwłaszcza konkurencję z produktami przywożonymi, oraz strukturę i aspekty przemysłowe przedsiębiorstw zajmujących się akwakulturą w UE w powiązaniu z wyzwaniami stojącymi przed tym sektorem w kontekście wymogów dotyczących ochrony środowiska, koniecznością pokonania ograniczeń przestrzennych oraz konkurencją związaną z dostępem do wody, jak również kwestią zagwarantowania wysokiego poziomu zdrowia i dobrostanu zwierząt. Przeprowadzone konsultacje wskazały na znaczenie ukierunkowanych na potrzeby sektora badań w zakresie tej nowej dziedziny udamawiania zwierząt, ale również podkreśliły dodatkowe problemy takie jak brak wystarczającej świadomości na temat akwakultury oraz związany z nim wpływ na jej wizerunek, konieczność lepszego zarządzania poprzez informowanie i zaangażowanie zainteresowanych stron, a także konieczność zapewnienia równych warunków prowadzenia działalności oraz ograniczenia obciążeń administracyjnych. Odnosząc się do kwestii poruszonych w trakcie konsultacji w niniejszym dokumencie rozpatrzono trzy zasadnicze warianty. Pierwszy wariant polega na zachowaniu status quo, czyli niepodejmowaniu żadnych inicjatyw i działaniu w ramach strategii opracowanej w 2002 r. Wariant ten oznaczałby również podejście polegające na niewprowadzaniu żadnych zmian przy rozwijaniu licznych dziedzin polityki, które mogą mieć wpływ na akwakulturę, oraz kontynuację celu ustanowionego w 2002 r., dotyczącego zapewniania miejsc pracy i wzrostu produkcji, który obecnie nie jest realizowany. Drugi wariant polega na powtórzeniu rodzaju inicjatywy podjętej w 2002 r. oraz zaproponowaniu zweryfikowanej strategii na rzecz zrównoważonego rozwoju europejskiej akwakultury. Oznaczałoby to opracowanie komunikatu dotyczącego wytycznych politycznych, zdefiniowania celów strategicznych oraz określenia propozycji dotyczących ewentualnych dalszych działań w ramach różnych dziedzin polityki będących przedmiotem zainteresowania. W ramach omawianego wariantu przewidziano następnie szereg możliwości, mianowicie ocenę wartości utrzymania lub weryfikacji pewnych celów strategicznych określonych w 2002 r. oraz określenie działań dla wszystkich zainteresowanych podmiotów bądź tylko działań, które wchodziłyby w zakres odpowiedzialności organów publicznych. W ramach oceny rozważono możliwość uzupełnienia niniejszego komunikatu politycznego ewentualnymi propozycjami szczegółowych, ukierunkowanych na akwakulturę zmian we wspólnotowym instrumencie wsparcia finansowego (Europejskim Funduszu Rybackim – EFR), co miałoby działać jako impuls do wzmocnienia niektórych aspektów strategii. Powyższego wariantu nie przyjęto z uwagi na proporcjonalność i ograniczone ramy czasowe, jak również z powodu innych ocen przewidzianych w kolejnym okresie (ocena ex post Finansowego Instrumentu Orientacji Rybołówstwa, zaplanowana na 2009 r.) Nie ma to jednak wpływu na wszelkie przyszłe decyzje dotyczące przeglądu wsparcia finansowego dla przedmiotowych przedsiębiorstw w UE w kontekście obecnego kryzysu finansowego i w świetle debaty na szczycie europejskim z grudnia 2008 r. .[2] Nie ma to jednak wpływu na wszelkie przyszłe decyzje dotyczące przeglądu wsparcia finansowego dla przedmiotowych przedsiębiorstw w UE w kontekście obecnego kryzysu finansowego i w świetle debaty na szczycie europejskim z grudnia 2008 r. Ostatni z przewidywanych wariantów polega na zasadniczej zmianie podejścia poprzez ustanowienie podstaw dla ogólnej „wspólnej unijnej polityki w zakresie akwakultury” w formie wielostronnych ram legislacyjnych sytuujących się pomiędzy wspólną polityką rybacką (która obejmowałaby wyłącznie kwestie związane z rybołówstwem) oraz wspólną polityką rolną, co oznaczałoby również rozwój celów produkcyjnych na szczeblu UE. Ostatni z wymienionych wariantów właściwie natychmiast odrzucono, ponieważ byłby on pod wieloma względami niezgodny z zasadą pomocniczości. Rozwój danego sektora nie może być regulowany przez działania publiczne, lecz organy publiczne odgrywają znaczącą rolę w ustanawianiu warunków oraz ram, w których dany sektor może – lub nie może – się rozwijać. Z przedmiotowej analizy wynika, że powyższe wyzwania należy traktować z punktu widzenia roli organów publicznych w UE, w tym na szczeblu krajowym i regionalnym, jako że nadal odpowiadają one za szereg czynników, które w znacznym stopniu wpływają na rozwój akwakultury (np. wydawanie licencji oraz planowanie przestrzenne). Biorąc pod uwagę politykę UE w licznych dziedzinach, które wywierają wpływ na rozwój akwakultury, uznano, że odpowiednie jest skoordynowane podejście w ramach wspólnej koncepcji. Jednak przede wszystkim niniejsza ocena podkreśla wartość nowego impulsu dla unijnej akwakultury – poprzez komunikat polityczny Komisji dotyczący aktualizacji strategii z 2002 r. oraz dostosowania jej do nowych okoliczności, przekierowania niektórych z jej celów strategicznych (nadając większe znaczenie konkurencyjności i ulepszonemu zarządzaniu) oraz zapewnienia wiodącej roli UE we wspieraniu przedmiotowego sektora. Cel polega zatem na stworzeniu nowego impulsu dla strategii zrównoważonego rozwoju akwakultury europejskiej poprzez zajęcie się rolą organów publicznych w ustanawianiu odpowiednich ram dla zrównoważonego rozwoju akwakultury w Europie oraz poprzez pomoc w likwidacji szeregu „wąskich gardeł”, aby umożliwić sektorowi rozwój jego pełnego potencjału. Jego całkowita realizacja będzie możliwa jedynie jeżeli poprą to państwa członkowskie i jeżeli przełoży się to na konkretne działania na szczeblu regionalnym i lokalnym. [1] COM(2002) 511 wersja ostateczna. [2] Nie ma to jednak wpływu na wszelkie przyszłe decyzje dotyczące przeglądu wsparcia finansowego dla przedmiotowych przedsiębiorstw w UE w kontekście obecnego kryzysu finansowego i w świetle debaty na szczycie europejskim z grudnia 2008 r. LT (...PICT...)|EUROPOS BENDRIJŲ KOMISIJA| Briuselis, 8.4.2009 SEC (2009) 454 KOMISIJOS TARNYBŲ DARBINIS DOKUMENTAS pridedamas prie KOMISIJOS KOMUNIKATO TARYBAI IR EUROPOS PARLAMENTUI Darnios akvakultūros ateities kūrimas Naujas postūmis įgyvendinti Europos akvakultūros darnios plėtros strategiją POVEIKIO VERTINIMO SANTRAUKA {COM (2009) 162 galutinis} {SEC (2009) 454} SANTRAUKA 2002 m. Europos Komisija pateikė Komunikatą dėl Europos akvakultūros darnios plėtros strategijos COM (2002) 511 galutinis. , kuriame pirmą kartą akvakultūros sektoriaus klausimai svarstomi Europos lygmeniu. 2007 m. Jūrų reikalų ir žuvininkystės generalinis direktoratas (anksčiau – Žuvininkystės ir jūrų reikalų generalinis direktoratas) įvertino iki tol pasiektą pažangą. Remdamasi šiuo vertinimu ir atsižvelgdama į tai, kad vienas iš pagrindinių 2002 m. nustatytų tikslų – darbo vietų kūrimas ir gamybos augimas – nebuvo pasiektas, Komisija pradėjo išsamias konsultacijas ir diskusijas su visomis suinteresuotosiomis šalimis dėl Europos akvakultūros galimybių ir problemų.[1] COM (2002) 511 galutinis. Per konsultacijas ir vertinimą buvo iškelta daug klausimų, kurių santrauka pateikiama šiame dokumente. 2002 m. nustatyti tikslai – tiekti saugų iš vandens gyvūnų pagamintą maistą užtikrinant gyvūnų sveikatą bei gerovę ir užtikrinti, kad akvakultūra būtų reglamentuojama, – iš esmės pasiekti. Tačiau nustatyta problema – gamybą nuo tūkstantmečio pradžios apėmė bendras sąstingis, o pasaulyje šis sektorius nuolat auga. ES akvakultūros sektorius turi daug pranašumų ir pirmauja technologijų inovacijų bei mokslinių tyrimų srityje, tačiau jame kyla ir nemažai problemų. Nurodomi pagrindiniai veiksniai – bendros ekonominės ES akvakultūros perspektyvos, visų pirma ES pagamintų ir importuojamų produktų konkurencija, ES akvakultūros verslo struktūra ir pramonės ypatybės, ES akvakultūros problemos, kurių kyla dėl aplinkos apsaugos reikalavimų, būtinybė spręsti vietos akvakultūros veiklai vykdyti ribotumo ir konkurencijos dėl prieigos prie vandens telkinių klausimą ir sunkumai, susiję su gyvūnų sveikatos aukšto lygio apsaugos ir gerovės užtikrinimu. Per šias konsultacijas atskleista sektoriaus poreikiams pritaikytų mokslinių tyrimų, susijusių su šia nauja gyvūnų auginimo kitoje aplinkoje sritimi, reikšmė, tačiau taip pat pabrėžtos papildomos problemos, tokios kaip nepakankamos žinios apie akvakultūrą ir poveikis jos įvaizdžiui, geresnio valdymo būtinybė bendraujant su suinteresuotosiomis šalimis ir joms dalyvaujant valdyme ir būtinybė sudaryti vienodas sąlygas bei sumažinti administracinę naštą. Siekiant spręsti per konsultacijas nustatytas problemas, šiame dokumente nagrinėjamos trys plataus masto alternatyvos. Pirmoji nustatyta alternatyva – esamos padėties išlaikymas, t. y. nesiimama specialių iniciatyvų ir toliau vadovaujamasi 2002 m. parengta strategija. Pagal šią alternatyvą formuojant įvairių sričių politiką, kuri gali turėti poveikį akvakultūrai, būtų laikomasi ankstesnio metodo ir toliau siekiama 2002 m. nustatyto tikslo kurti darbo vietas, kuris, kaip žinoma, nebuvo pasiektas. Antroji alternatyva – imtis iniciatyvos, panašios į 2002 m. iniciatyvą, ir pasiūlyti atnaujintą ES akvakultūros darnios plėtros strategiją. Pagal šią alternatyvą būtų parengtas politinių gairių komunikatas, kuriame būtų nustatyti strateginiai tikslai ir pateikti pasiūlymai imtis įvairių politikos sričių veiksmų. Numatytos kelios šios alternatyvos galimybės, t. y. nustatyti tam tikrų 2002 m. nustatytų strateginių tikslų išlaikymo arba persvarstymo reikšmę ir nustatyti veiksmus, kuriuos vykdytų visos suinteresuotosios šalys, arba tik veiksmus, už kuriuos būtų atsakingos valdžios institucijos. Atliekant vertinimą svarstyta galimybė kartu su politiniu komunikatu pateikti galimus konkrečių akvakultūrai pritaikytų Bendrijos finansinės paramos priemonės (Europos žuvininkystės fondo) pakeitimų pasiūlymus, kuriais būtų galima patobulinti kai kuriuos strategijos aspektus. Ši galimybė atmesta dėl proporcingumo ir laiko klausimų ir todėl, kad netrukus bus atliekami kiti vertinimai (2009 m. bus pradėtas Žuvininkystės orientavimo finansinės priemonės ex post vertinimas) Tačiau tai nepanaikina galimybės ateityje nuspręsti persvarstyti šiam ES verslo sektoriui skiriamą finansinę paramą atsižvelgiant į dabartinę finansinę krizę ir 2008 m. gruodžio mėn. vykusio Europos Vadovų Tarybos susitikimo diskusijas. .[2] Tačiau tai nepanaikina galimybės ateityje nuspręsti persvarstyti šiam ES verslo sektoriui skiriamą finansinę paramą atsižvelgiant į dabartinę finansinę krizę ir 2008 m. gruodžio mėn. vykusio Europos Vadovų Tarybos susitikimo diskusijas. Paskutinė numatyta alternatyva – iš esmės pakeisti taikomą metodą ir suformuoti išsamią bendrąją ES akvakultūros politiką sukuriant įvairiapusę teisės aktų sistemą, kuri būtų panaši į bendrąją žuvininkystės politiką (ji būtų taikoma tik su žuvininkyste susijusiems klausimams) ir į bendrąją žemės ūkio politiką (todėl ES lygmeniu būtų nustatyti gamybos tikslai). Paskutinioji alternatyva atmesta gana greitai, nes keliais aspektais būtų pažeistas subsidiarumo principas. Sektoriaus plėtros valdžios institucijos nulemti negali, tačiau jos atlieka svarbų vaidmenį nustatant sistemą ir sąlygas, kuriomis sektorius gali arba negali vystytis. Atlikus šią analizę, padaryta išvada, kad šiuos sunkumus reikėtų spręsti atsižvelgiant į ES valdžios institucijų (įskaitant nacionalines ir regionines institucijas) vaidmenį, nes jos tebėra atsakingos už įvairius veiksnius, kurie daro didelę įtaką akvakultūros plėtrai (pavyzdžiui, už licencijavimą ir teritorijos planavimą). Atsižvelgiant į tai, kad akvakultūros plėtrai įtaką daro įvairi ES politika, manoma, kad tikslinga taikyti bendrų siekių derinimo metodą. Tačiau svarbiausia, kad šis vertinimas atskleidė naujo postūmio suteikimo ES akvakultūrai reikšmę. Tai būtų padaryta Komisijai pateikiant politinį komunikatą, kuriuo būtų atnaujinta ir naujoms aplinkybėms pritaikyta 2002 m. strategija, persvarstyti kai kurie joje numatyti strateginiai tikslai (didesnį dėmesį skiriant konkurencingumui ir geresniam valdymui) ir numatyta, kad ES rems šį sektorių. Todėl siekiama suteikti naują postūmį įgyvendinant Europos akvakultūros darnios plėtros strategiją – tai būtų atliekama apibrėžiant valdžios institucijų vaidmenį, kurį jos turi atlikti nustatydamos tinkamą Europos akvakultūros darnios plėtros sistemą ir šalindamos įvairias kliūtis, kad būtų galima išnaudoti visas šio sektoriaus galimybes. Tačiau strategija rezultatų gali duoti tik jei ją palaikys valstybės narės ir regioniniu bei vietos lygmenimis bus imamasi konkrečių veiksmų. [1] COM (2002) 511 galutinis. [2] Tačiau tai nepanaikina galimybės ateityje nuspręsti persvarstyti šiam ES verslo sektoriui skiriamą finansinę paramą atsižvelgiant į dabartinę finansinę krizę ir 2008 m. gruodžio mėn. vykusio Europos Vadovų Tarybos susitikimo diskusijas. DE (...PICT...)(...PICT...)|KOMMISSION DER EUROPÄISCHEN GEMEINSCHAFTEN| Brüssel, den 8.4.2009 SEK(2009) 454 ARBEITSDOKUMENT DER KOMMISSIONSDIENSTSTELLEN Begleitdokument zur MITTEILUNG DER KOMMISSION AN DAS EUROPÄISCHE PARLAMENT UND DEN RAT Auf dem Weg zu einer nachhaltigen Zukunft für die Aquakultur Neuer Schwung für die Strategie für die nachhaltige Entwicklung der europäischen Aquakultur ZUSAMMENFASSUNG DER FOLGENABSCHÄTZUNG {KOM(2009) 162 endgültig} {SEK(2009) 453} BEGRÜNDUNG Im Jahr 2002 hat die Europäische Kommission eine Mitteilung über eine Strategie für die nachhaltige Entwicklung der europäischen Aquakultur veröffentlicht KOM(2002) 511 endg. , mit der der Aquakultursektor auf EU-Ebene erstmals im Mittelpunkt des Interesses stand. Im Jahr 2007 hat die GD MARE (vormals GD FISH) eine Bestandsaufnahme der bisherigen Fortschritte vorgenommen. Auf der Grundlage dieser Bewertung und angesichts der Tatsache, dass die 2002 vorgegebenen Hauptziele in Bezug auf Beschäftigung und Produktionszuwachs nicht erreicht wurden, hat die Kommission eine umfassende Konsultation und Diskussionen mit allen Interessenträgern über die Chancen und Herausforderungen für die Entwicklung der Aquakultur in Europa in die Wege geleitet.[1] KOM(2002) 511 endg. Im Laufe dieser Konsultations- und Bewertungsphase wurden mehrere Probleme zur Sprache gebracht, auf die in diesem Dokument näher eingegangen wird. Was die Bereitstellung von sicheren Aquakulturerzeugnissen bei gleichzeitiger Gewährleistung der Tiergesundheit und des Wohlergehens der Tiere sowie die Regulierung des Aquakultursektors anbelangt, so wurden die Zielvorgaben von 2002 in der Regel erreicht. Ein generelles Problem ist jedoch, dass die Gesamtproduktion im Aquakultursektor der EU seit Beginn dieses Jahrtausends stagniert, während sie in anderen Teilen der Welt weiter zunimmt. Die EU-Aquakultur hat zahlreiche Vorteile vorzuweisen und nimmt in der technologischen Innovation und Forschung eine Spitzenstellung ein, aber sie ist auch mit zahlreichen Problemen konfrontiert. Zu den wichtigsten Faktoren, die angeführt wurden, gehören zum einen die allgemeinen wirtschaftlichen Aussichten für die EU-Aquakultur, insbesondere der Wettbewerbsdruck durch Einfuhren, die Struktur und die industriellen Merkmale des EU-Aquakultursektors, und zum anderen die Herausforderungen (Umweltschutzanforderungen, die notwendige Überwindung der räumlichen Enge und des Wettlaufs um Wasser, Gewährleistung hoher Standards in der Tiergesundheit und artgerechten Tierhaltung), denen sich die EU-Aquakultur gegenüber sieht. Im Rahmen der Konsultation wurde deutlich, wie wichtig es für diesen neuen Bereich der Domestizierung ist, dass sich die Forschung an den Bedürfnissen des Sektors ausrichtet. Aber auch andere Probleme traten zu Tage, wie die unzureichende Bekanntheit der Aquakultur und die daraus resultierenden Imageprobleme, die Notwendigkeit einer besseren Verwaltung durch Kommunikation und Einbeziehung der Interessenträger und die Notwendigkeit gleicher Spielregeln für alle und der Reduzierung des Verwaltungsaufwands. Zur Lösung der im Rahmen der Konsultation aufgeworfenen Probleme werden in diesem Dokument drei grundsätzliche Optionen erwogen. Die erste Option ist das „Status-quo“-Szenario, d. h. die Strategie von 2002 wird in ihrer jetzigen Form beibehalten und es werden keine besonderen Initiativen getroffen. Diese Option würde auch bedeuten, dass bei der Entwicklung zahlreicher Politikbereiche, die auf die Aquakultur einwirken könnten, nach dem „Business-as-usual”-Ansatz vorgegangen wird und die Zielvorgaben von 2002 in Bezug auf die Schaffung von Arbeitsplätzen, die bekanntlich nicht erreicht wurden, weiterverfolgt werden. Die zweite Option besteht darin, eine Neuauflage der Initiative von 2002 in Erwägung zu ziehen und eine erneuerte Strategie für die nachhaltige Entwicklung der europäischen Aquakultur vorzuschlagen. Dies setzt die Ausarbeitung einer Mitteilung mit politischen Orientierungshilfen, die Festsetzung strategischer Ziele und die Formulierung von Vorschlägen für weitere Maßnahmen in verschiedenen Bereichen von gemeinschaftlichem Interesse voraus. Im Rahmen dieser Option wurden verschiedene Möglichkeiten ins Auge gefasst: es wurden Überlegungen darüber angestellt, inwieweit es sinnvoll ist, bestimmte strategische Ziele von 2002 beizubehalten oder zu überarbeiten, sowie darüber, ob Maßnahmen für sämtliche Interessenträger oder nur Maßnahmen, die in den Zuständigkeitsbereich der Behörden fallen, festgelegt werden sollten. Bei dieser Bewertung wurde auch geprüft, ob diese politische Mitteilung mit Vorschlägen für spezifische „aquakulturbezogene“ Änderungen des gemeinschaftlichen Finanzierungsinstruments (Europäischer Fischereifonds – EFF) verknüpft werden kann, um eine Hebelwirkung zur Stärkung bestimmter Aspekte der Strategie auszuüben. Diese Unteroption wurde jedoch aus Gründen der Verhältnismäßigkeit und des Zeitfaktors sowie aufgrund der Tatsache, dass in naher Zukunft weitere Bewertungen vorgesehen sind (mit der Ex-post-Bewertung des Finanzinstruments zur Ausrichtung der Fischerei soll 2009 begonnen werden), abgelehnt. Dies gilt jedoch unbeschadet künftiger Entscheidungen über eine Überprüfung der finanziellen Unterstützung dieses Wirtschaftssektors der EU, die angesichts der derzeitigen Wirtschaftskrise und im Lichte der Schlussfolgerungen des Europäischen Gipfels vom Dezember 2008 getroffen werden könnten.[2] Dies gilt jedoch unbeschadet künftiger Entscheidungen über eine Überprüfung der finanziellen Unterstützung dieses Wirtschaftssektors der EU, die angesichts der derzeitigen Wirtschaftskrise und im Lichte der Schlussfolgerungen des Europäischen Gipfels vom Dezember 2008 getroffen werden könnten. Die dritte und letzte Option sieht einen grundlegende Änderung des Konzepts vor: Schaffung der Grundlagen für eine umfassende „Gemeinsame Aquakulturpolitik der EU“ mithilfe eines facettenreichen Rechtsrahmens, der zwischen der Gemeinsamen Fischereipolitik (welche nur fischereibezogene Fragen abdeckt) und der Gemeinsamen Agrarpolitik angesiedelt ist. Dies würde wiederum bedeuten, dass auf EU-Ebene auch Produktionsziele festgelegt würden. Letztere Option wurde relativ rasch verworfen, da sie in zahlreichen Aspekten dem Subsidiaritätsprinzip widersprechen würde. In der Praxis folgt die Entwicklung eines Sektors nicht einfach behördlichen Anordnungen, allerdings haben die Behörden eine wichtige Rolle zu spielen, wenn es darum geht, die Bedingungen und den Rahmen vorzugeben, in dem die Entwicklung eines Sektors stattfinden oder auch nicht stattfinden kann. Die Analysen ergaben, dass die Lösungen für diese Herausforderungen bei den Behörden in der EU, einschließlich auf nationaler und regionaler Ebene, zu finden sind, da sie immer noch für eine Reihe von Faktoren zuständig sind, die die Entwicklung des Aquakultursektors weitgehend beeinflussen (z. B. Lizenzvergabe und Raumplanung). Angesichts der zahlreichen Politikbereiche der Gemeinschaft, die auf die Entwicklung der Aquakultur einwirken, wurde ein koordiniertes Vorgehen mit einer gemeinsamen Vision als geeignete Lösung angesehen. Vor allem aber hat die Bewertung gezeigt, wie wichtig es ist, dass die Aquakultur in der EU neue Impulse erhält, und zwar durch eine politische Mitteilung der Kommission zur Aktualisierung und Anpassung der Strategie von 2002 an die neuen Gegebenheiten, zur Neuausrichtung bestimmter strategischer Ziele (mit verstärktem Akzent auf Wettbewerbsfähigkeit und Verbesserung der Verwaltung) und für eine Führung der EU bei der Förderung dieses Sektors. Das Ziel besteht somit darin, der Strategie für die nachhaltige Entwicklung der europäischen Aquakultur einen neuen Anstoß zu geben. Zu diesem Zweck wird die Rolle der Behörden bei der Ausarbeitung eines geeigneten Rahmens für die nachhaltige Entwicklung der europäischen Aquakultur und der Beseitigung einer Reihe von Engpässen definiert, damit der Sektor sein volles Potenzial freisetzen kann. Um jedoch voll zum Tragen kommen zu können, bedarf die Strategie der uneingeschränkten Unterstützung durch die Mitgliedstaaten und muss auch auf nationaler und regionaler Ebene in konkrete Maßnahmen münden. [1] KOM(2002) 511 endg. [2] Dies gilt jedoch unbeschadet künftiger Entscheidungen über eine Überprüfung der finanziellen Unterstützung dieses Wirtschaftssektors der EU, die angesichts der derzeitigen Wirtschaftskrise und im Lichte der Schlussfolgerungen des Europäischen Gipfels vom Dezember 2008 getroffen werden könnten. LV (...PICT...)|EIROPAS KOPIENU KOMISIJA| Briselē, 8.4.2009 SEC(2009) 454 KOMISIJAS DIENESTU DARBA DOKUMENTS Pavaddokuments KOMISIJAS PAZIŅOJUMS PADOMEI UN EIROPAS PARLAMENTAM Ilgtspējīgas nākotnes veidošana akvakultūrai Jauns impulss Eiropas akvakultūras ilgtspējīgas attīstības stratēģijai IETEKMES NOVĒRTĒJUMA KOPSAVILKUMS {COM(2009) 162, galīgā redakcija} {SEC(2009) 453} KOPSAVILKUMS 2002. gadā Eiropas Komisija nāca klajā ar paziņojumu par Eiropas akvakultūras ilgtspējīgas attīstības stratēģiju COM(2002) 511, galīgā redakcija. , un tas bija pirmais dokuments, kurā akvakultūras nozare tika izvirzīta Eiropas uzmanības priekšplānā. 2007. gadā Jūrlietu un zivsaimniecības ģenerāldirektorāts (kādreizējais Zivsaimniecības un jūrlietu ģenerāldirektorāts) izvērtēja līdzšinējos sasniegumus. Pamatojoties uz šo izvērtējumu un ņemot vērā to, ka viens no galvenajiem 2002. gadā izvirzītajiem mērķiem nodarbinātības un ražošanas pieauguma ziņā nebija sasniegts, Komisija uzsāka plašu apspriešanos un diskusijas ar ieinteresētajām personām par iespējām un problēmām, ar kurām saskaras Eiropas akvakultūra.[1] COM(2002) 511, galīgā redakcija. Šajā apspriešanās un novērtēšanas periodā tika konstatēti vairāki jautājumi, kuri sīkāk iztirzāti šajā dokumentā. Visā visumā ir izdevies sasniegt 2002. gadā izvirzītos mērķus, proti, nodrošināt nekaitīgu ūdens cilmes produktu ražošanu akvakultūrā, vienlaikus garantējot dzīvnieku veselību un labturību, un izstrādāt akvakultūras tiesisko regulējumu. Tomēr galvenā konstatētā problēma ir vispārējā ražošanas stagnācija, kas kopš šā gadsimta sākuma vērojama ES akvakultūrā un kas ir pretrunā šīs nozares nemitīgajai izaugsmei pasaules mērogā. ES akvakultūras nozare var izmantot daudzas priekšrocības, un tā ir līdere tehnoloģiju jauninājumos un pētniecībā, taču tai nākas saskarties arī ar vairākām problēmām. Galveno faktoru vidū jāmin ES akvakultūras vispārējās ekonomiskās izredzes, konkrēti, konkurence ar importētiem produktiem, ES akvakultūras struktūra un nozari raksturojošās iezīmes, kā arī ES akvakultūras uzdevumi vides aizsardzības jomā, vajadzība pārvarēt grūtības, kas saistītas ar platības nepietiekamību un konkurenci par piekļuvi ūdenim, un uzdevums nodrošināt augstu dzīvnieku veselības un labturības pakāpi. Šīs apspriešanās laikā noskaidrojās, cik svarīga šai jaunajai dzīvnieku domestikācijas jomai ir uz nozares vajadzībām orientēta pētniecība, taču izkristalizējās arī papildu problēmas, piemēram, nepietiekama izpratne par akvakultūru un no tā izrietošā ietekme uz nozares tēlu, vajadzība pēc labākas pārvaldes, ko panāktu ar saziņu un ieinteresēto aprindu iesaistīšanu, un vajadzība radīt vienlīdzīgus konkurences apstākļus un samazināt administratīvo slogu. Šajā dokumentā aplūkotas trīs plašas iespējas, kā risināt apspriešanās gaitā radušos jautājumus. Pirmais izskatītais risinājums bija status-quo scenārijs, proti, iespēja neuzsākt īpašu iniciatīvu un darboties 2002. gadā izstrādātās stratēģijas robežās. Tas nozīmē, ka, izstrādājot politiku vairākās jomās, kas varētu ietekmēt akvakultūru, izvēlas pieeju “rīkoties kā līdz šim” un turpina pievērsties 2002. gadā izvirzītajam un līdz šim nesasniegtajam jaunu darbavietu radīšanas mērķim. Otrais risinājums bija iespēja īstenot iniciatīvu, kas līdzīga 2002. gada iniciatīvai, un ierosināt atjauninātu stratēģiju ES akvakultūras ilgtspējīgai attīstībai. Šai nolūkā būtu jāsagatavo paziņojums par politikas pamatnostādnēm, jāformulē stratēģiskie mērķi un jāizstrādā priekšlikumi iespējamai turpmākai rīcībai dažādās politikas jomās. Saskaņā ar šo risinājumu apsvēra vēl vairākas citas iespējas, proti, izvērtēja to, cik lietderīgi ir saglabāt vai pārskatīt konkrētus 2002. gadā izvirzītus stratēģiskos mērķus, un vai pareizāk būtu paredzēt pasākumus, ko veic visas ieinteresētās personas, vai pasākumus, kas ir tikai valsts iestāžu kompetencē. Šīs novērtēšanas gaitā tika analizēta iespēja šim paziņojumam par politiku pievienot iespējamos priekšlikumus īpaši akvakultūras vajadzībām pielāgotu grozījumu izdarīšanai tiesību aktā par Kopienas finansiālā atbalsta instrumentu (Eiropas Zivsaimniecības fonds, EZF), lai tādā veidā pastiprinātu dažus minētās stratēģijas aspektus. Šo risinājuma variantu noraidīja proporcionalitātes un laika apsvērumu dēļ un arī tāpēc, ka tuvākajā laikā gaidāmi citi novērtējumi (2009. gadā jāuzsāk Zivsaimniecības virzības finansēšanas instrumenta ex-post novērtējums) Tomēr tas neskar turpmākus lēmumus pārskatīt finansiālo atbalstu šai ES nozarei, ņemot vērā pašreizējo finanšu krīzi un 2008. gada decembra Eiropas augstākā līmeņa sanāksmes rezultātus. .[2] Tomēr tas neskar turpmākus lēmumus pārskatīt finansiālo atbalstu šai ES nozarei, ņemot vērā pašreizējo finanšu krīzi un 2008. gada decembra Eiropas augstākā līmeņa sanāksmes rezultātus. Pēdējais izskatītais risinājums paredzēja radikāli mainīt pieeju un izveidot pamatu plašai “kopējai ES akvakultūras politikai”, izstrādājot daudzšķautņainu tiesisko regulējumu, kas nozaru politikas spektrā iederētos starp kopējo zivsaimniecības politiku (kura aptvertu tikai ar zvejniecību saistītus jautājumus) un kopējo lauksaimniecības politiku; tas nozīmētu arī to, ka būtu jānosaka ES mēroga ražošanas mērķvērtības. Šo pēdējo risinājumu noraidīja diezgan drīz, jo tas vairākos aspektos būtu pretrunā subsidiaritātes principam. Valsts varas pārstāvji nevar vienkārši diktēt, kādai jābūt nozares attīstībai, taču valsts iestādēm jāuzņemas nozīmīga loma, veidojot apstākļus un sistēmu, kurā nozare var vai, gluži otrādi, nevar attīstīties. Izvērtējumā secināja, ka šo problēmu risināšanā jāņem vērā publiskā sektora iestāžu loma Eiropas Savienībā (gan valsts, gan reģionālā mērogā), jo šīs iestādes vēl joprojām ir atbildīgas par vairākiem faktoriem, kuri lielā mērā iespaido akvakultūras attīstību (piemēram, licencēšana un teritoriālā plānošana). Tā kā akvakultūras attīstību ietekmē ES politika daudzās jomās, par lietderīgu tika atzīta koordinēta pieeja kopīgas koncepcijas īstenošanai. Tomēr pirmām kārtām šis izvērtējums pierādīja to, cik nozīmīgs ES akvakultūrai ir jauns impulss, kuru panāktu ar Komisijas politisku paziņojumu, lai atjauninātu 2002. gada stratēģiju un pielāgotos jaunajiem apstākļiem, pārskatītu dažus stratēģiskos mērķus (lielāku vērību pievēršot konkurētspējai un labākai pārvaldei) un nodrošinātu ES līderību šīs nozares atbalstam. Tāpēc Eiropas akvakultūras ilgtspējīgas attīstības stratēģijai ir vajadzīgs jauns impulss, un šajā nolūkā jāformulē, kāds ir valsts iestāžu uzdevums, veidojot piemērotu regulējumu akvakultūras ilgtspējīgai attīstībai Eiropā un palīdzot pārvarēt vairākas vājās vietas, lai šī nozare varētu pilnībā izmantot savu potenciālu. Tomēr stratēģiju izdosies pilnībā īstenot tikai tad, ja to aktīvi atbalstīs dalībvalstis un ja tā pārtaps konkrētā darbībā reģionālā un vietējā mērogā. [1] COM(2002) 511, galīgā redakcija. [2] Tomēr tas neskar turpmākus lēmumus pārskatīt finansiālo atbalstu šai ES nozarei, ņemot vērā pašreizējo finanšu krīzi un 2008. gada decembra Eiropas augstākā līmeņa sanāksmes rezultātus. MT (...PICT...)|IL-KUMMISSJONI TAL-KOMUNITAJIET EWROPEJ| Brussell, 8.4.2009 SEG(2009) 454 DOKUMENT TA’ ĦIDMA TAL-PERSUNAL TAL-KUMMI