EUROPEISKA KOMMISSIONEN Bryssel den 16.11.2016 COM(2016) 729 final UTKAST TILL GEMENSAM SYSSELSÄTTNINGSRAPPORT

FRÅN KOMMISSIONEN OCH RÅDET

Följedokument till kommissionens meddelande

Årlig tillväxtöversikt för 2017



UTKAST TILL GEMENSAM SYSSELSÄTTNINGRAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN OCH RÅDET Följedokument till kommissionens meddelande Årlig tillväxtöversikt för 2017 Utkastet till gemensam sysselsättningsrapport upprättas i enlighet med artikel 148 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt och är en del av den årliga tillväxtöversikten, som utgör startskottet för den europeiska planeringsterminen. Sysselsättningsrapporten är ett viktigt underlag för EU:s ekonomiska styrning. Den innehåller en årlig översikt över den viktigaste utvecklingen när det gäller sysselsättningen och den sociala situationen i Europa samt över de reformer som medlemsländerna gjort i enlighet med riktlinjerna för deras sysselsättningspolitik och prioriteringarna i den årliga tillväxtöversikten. Utkastet till gemensam sysselsättningsrapport 2017 visar följande: Sysselsättningen och den sociala situationen förbättras i takt med en måttlig ekonomisk återhämtning. Om trenden håller i sig kan vi därför nå Europa 2020-strategins sysselsättningsmål på 75 % till 2020. I åldersgruppen 20–64 år är sysselsättningen för första gången högre än 2008 och var 71,1% andra kvartalet 2016. Fattigdomen är dock fortfarande utbredd och det finns stora skillnader mellan länderna. Det flesta arbetsmarknadsindikatorer förbättrades under 2015 och 2016. Arbetslösheten fortsatte att sjunka och var 8,5 % i september 2016 (10 % i euroområdet). Ungdoms- och långtidsarbetslösheten fortsatte också att sjunka, men är fortfarande hög i flera medlemsländer. Arbetskraftsdeltagandet ökar och det skapades över fyra miljoner jobb i EU under 2015 och första halvåret 2016. Sysselsättningen bland kvinnor i EU var 2015 fortfarande mycket lägre än bland män, men klyftan har minskat sedan 2008. Förhållandena på arbetsmarknaden i de olika länderna fortsätter att närma sig varandra, men det finns fortfarande stora skillnader. Hushållens inkomster ökade 2015, främst genom ökade arbetsinkomster och lägre skatter och avgifter. Men i euroområdet har hushållens bruttoinkomster ännu inte fullt återhämtat sig och ligger kvar något under 2009 års nivå. Både antalet och andelen människor som riskerar att drabbas av fattigdom eller social utestängning har börjat minska men ligger fortfarande på en hög nivå. Risken för fattigdom eller social utestängning i EU har nu återigen gått ner till 2008 års nivå på 23,7%. Den senaste tidens förbättringar är förstås välkomna, men det krävs en kraftsamling om vi ska nå målet att hjälpa minst 20 miljoner människor ur fattigdom och social utestängning senast 2020, med tanke på att antalet människor i riskzonen var högre 2015 än 2008. De allmänna inkomstskillnaderna har stabiliserats på en historiskt hög nivå, med stora skillnader mellan EU-länderna, vilket framgår av resultattavlan med centrala sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer. Stora skillnader minskar ekonomins resultat och potentialen för hållbar tillväxt. Stora och ihållande skillnader innebär dels ett rättviseproblem eftersom de ofta förknippas med en hög risk för fattigdom och social utestängning, dels ett ekonomiskt problem eftersom humankapitalet inte utnyttjas fullt ut. Om fattigdomen överförs till nästa generation förstärks de negativa effekterna. Utbildnings-, arbetsmarknads- och socialförsäkringsinstitutionerna i vissa medlemsländer saknar förutsättningar att stärka humankapitalet och främja rättvisa. De bidrar således inte till ökad jämlikhet utan snarare till ihållande och allt större inkomstskillnader. För att minska ojämlikheten kan länderna bland annat förbättra skatte- och förmånssystemen, lönebildningsmekanismen (även för minimilöner), utbildningssektorn och hälso- och sjukvården. Reformer som främjar tåliga och inkluderande arbetsmarknader måste fortsätta att stimulera nya jobb och ökat deltagande på arbetsmarknaden och samtidigt kombinera flexibilitet med trygghet. De länder som kombinerar flexibla arbetsformer med effektiva aktiva arbetsmarknadsåtgärder och adekvat socialt skydd har klarat krisen bättre. Många länder har genomfört viktiga reformer de senaste åren, vilket har lett till fler nya jobb. Men fler insatser krävs för att skapa fler jobb av hög kvalitet och göra arbetsmarknaderna mer inkluderande. Man måste få bort hindren för att komma in på arbetsmarknaden, motverka arbetsmarknadens segmentering och se till att de sociala trygghetssystemen ger tillräckligt inkomststöd och erbjuder tjänster för alla samtidigt som man främjar övergången till sysselsättning och gör det lönsamt att arbeta. Det skulle också vara ett sätt att komma till rätta med den ökande fattigdomen bland förvärvsarbetande i vissa medlemsländer. Skattesystemen bör bättre bidra till nya jobb och minskad ojämlikhet. Några medlemsländer har minskat skattekilen för i första hand låginkomsttagare. De har försökt främja både efterfrågan på arbetskraft – genom att stödja företag som vill (åter)anställa – och arbetskraftsutbudet – genom att minska de negativa incitamenten för att börja jobba och höja nettolönen, särskilt för mindre gynnade grupper. Trots det är skattekilen på arbete fortfarande hög i många länder. Dessutom har många länder skattesystem som gör det mindre lönsamt för den andra försörjaren i hushållet att börja arbeta eller gå upp i arbetstid. Lägre och bättre utformad beskattning på arbete kan bidra till ökad sysselsättning och därmed motverka ojämlikheten. De nominella lönerna har bara ökat måttligt till följd av den låga inflationen, men flera medlemsländer har tillsammans med arbetsmarknadens parter reformerat sina lönebildningssystem. Löneutvecklingen har i de flesta länder anpassats till arbetsproduktiviteten med höjda löner om ekonomin tillåtit det. Sådana anpassningar är nödvändiga på medellång sikt för att stimulera produktivitetsvinster och den samlade efterfrågan och tillväxten. Några få medlemsländer har reformerat sina lönebildningssystem för att stärka arbetsmarknadsparternas roll på olika förhandlingsnivåer. Metoderna för att fastställa minimilöner har också blivit mer öppna och förutsägbara. Lönebildningen bör samordnas bättre mellan kollektivavtal på olika nivåer, samtidigt som man medger viss flexibilitet geografiskt och mellan och inom sektorer. Arbetsmarknadens parter medverkar i olika hög grad till att utforma och genomföra reformer i EU. I alla medlemsländer finns två- eller trepartsorgan för att föra en dialog med arbetsmarknadens parter och rådfråga dem om hur politiken ska utformas och genomföras, men i vilken utsträckning de faktiskt medverkar varierar. En fungerande dialog mellan arbetsmarknadens parter, i linje med nationell praxis och nationella förhållanden, är nödvändig för att kunna göra rättvisa och effektiva reformer, förankra dem bättre och noga analysera hur de påverkar olika grupper i samhället. Några få länder vidtog under 2015 och 2016 åtgärder för att stärka den sociala dialogen och förbättra parternas medverkan i sysselsättnings- och socialpolitiken. Medlemsländerna har fortsatt att modernisera sina utbildningssystem för att människor ska kunna skaffa sig de färdigheter som arbetsmarknaden efterfrågar. Det finns dock fortfarande skillnader i hur många som deltar i utbildning och vilka resultat det ger. Reformerna har bland annat haft som mål att främja grundläggande färdigheter, lärande i vuxen ålder och den högre utbildningens relevans för arbetsmarknaden. I linje med den nya kompetensagendan för Europa bör reformerna fortsätta att investera i kompetensutveckling bland ungdomar och vuxna, bättre anpassa kompetensen till arbetsmarknadens behov, bland annat genom fördjupat samarbete mellan näringsliv och utbildningar, och satsa mer på lärlingsutbildningar. Ungdomsarbetslösheten och antalet unga som varken arbetar eller studerar fortsätter att minska, men i vissa medlemsländer är siffrorna fortfarande höga. Ungdomsgarantin har starkt bidragit genom att främja effektiva insatser i medlemsländerna, förbättra samordningen mellan olika aktörer och underlätta strukturreformer och innovativa åtgärder. Över 40 % av alla unga mellan 15 och 24 år som varken arbetar eller studerar deltog i ungdomsgarantin 2015. I flera länder har sysselsättningsinitiativet för unga spelat en viktig roll. Initiativet är till för de EU-regioner som hade den högsta ungdomsarbetslösheten 2012. Men trots framgångarna kommer det att krävas fler strukturreformer och intensifierade åtgärder för att se till att alla unga kan ta del av ungdomsgarantin, särskilt lågutbildade och de som av flera skäl har svårt att komma in på marknaden.

Långtidsarbetslösheten fortsätter att vara en prioriterad fråga. Långtidsarbetslösheten (som andel av den aktiva befolkningen) fortsatte visserligen att sjunka under 2015 men utgör fortfarande nära hälften av den totala arbetslösheten och är mycket hög i vissa länder. Arbetslöshet under lång tid leder till försämrad kompetens, sämre anknytning till arbetsmarknaden och i slutändan större risk för social utestängning. Dessutom finns det risk för att konjunkturarbetslöshet övergår i strukturell arbetslöshet, vilket hämmar tillväxten. Flera medlemsländer förstärker stödet till de långtidsarbetslösa genom individanpassat stöd och bättre samordning mellan arbetsförmedlingar och andra aktörer, i linje med rådets rekommendation från februari 2016. Det finns dock stora skillnader mellan länderna i hur många som deltar i åtgärderna. Kvinnor fortsätter att vara underrepresenterade på arbetsmarknaden och har också betydligt lägre löner. Kvinnor har bättre utbildning än män, men har ändå lägre förvärvsfrekvens. Det gäller särskilt kvinnor med barn eller annat omsorgsansvar. Dessutom finns det negativa ekonomiska incitament som hindrar kvinnor från att börja jobba eller gå upp i tid. I flera länder är löneskillnaderna stora. I kombination med kortare yrkesliv innebär det ofta att kvinnor får lägre pension. Det är därför viktigt att åtgärder för en bättre balans mellan arbets- och privatliv genomsyrar all politik. Tillgång till bra barnomsorg och andra omsorgstjänster till rimliga priser, ledighet, flexibla arbetsformer och skatte- och förmånssystem som inte hindrar den andra försörjaren i familjen från att börja jobba eller gå upp i arbetstid är av central betydelse för full likabehandling av kvinnor och social rörlighet uppåt. Man har fortsatt att modernisera de sociala trygghetssystemen för att förbättra de sociala förmånernas omfattning och nivåer, öka tillgången till bra och flexibla tjänster och aktivt främja arbetsmarknadsdeltagande. Ett antal länder har genomfört politiska reformer för att förbättra de sociala förmånernas omfattning och nivåer och samtidigt främja aktivering. Åtgärderna riktar sig till olika grupper, bland annat låginkomsttagare, arbetslösa, personer med funktionsnedsättning, hemlösa och personer med omsorgsansvar. Trots framsteg i reformarbetet är den stora (barn)fattigdomen i vissa länder fortfarande ett problem. Det måste finnas lämpliga skyddsnät för dem som saknar tillräckliga tillgångar för en rimlig levnadsstandard och stöd till (åter)inträde på arbetsmarknaden för personer i arbetsför ålder. Efter flera reformer som mest handlat om högre pensionsålder, har den senaste tidens pensionsreformer varit mer mångfacetterade och bland annat gått ut på att trygga tillräckliga pensioner genom minimigarantier och indexering. Medan vissa medlemsländer har satsat på att förbättra pensionssystemens hållbarhet, till exempel genom att höja pensionsåldern och begränsa möjligheterna till förtida pensionering, är andra inriktade på att skydda pensionärer med låga inkomster genom höjda minimipensioner eller riktade kompletterande förmåner. Pensionssystemen bör garantera en skälig levnadsstandard samtidigt som de är hållbara. Därför bör kvinnor och män uppmuntras att stanna kvar längre i arbetslivet, bland annat genom bättre möjligheter att förena arbetsliv och privatliv och nya arbetsformer. Kompletterande pensioner kan spela en viktig roll, särskilt när de offentliga pensionerna försämras. Hälso- och sjukvården bidrar till välfärd och ekonomiskt välstånd, för både individen och samhället. Flera medlemsländer har genomfört viktiga hälso- och sjukvårdsreformer för att främja tillgången till en välfungerande primärvård, rationalisera och öka hållbarheten inom specialist- och sjukhusvården och förbättra tillgången till billiga läkemedel som används på ett kostnadseffektivt sätt. Vissa länder arbetar också för att effektivisera och höja kvaliteten på vård och omsorg. Det kan hjälpa fler anhörigvårdare, särskilt kvinnor, att börja jobba. På senare år har EU fått en rekordstor tillströmning av migranter och flyktingar – nästan 1,8 miljoner personer sökte asyl under 2015 och första halvåret 2016. Det understryker vikten av övergripande integrationsstrategier för att se till att flyktingarna kan komma in i samhället och få ett jobb. Flera länder har infört integrationspaket för att säkerställa tidiga insatser för de nyanlända, bland annat när det gäller tillträde till arbetsmarknaden, kompetensbedömning och utbildning. I linje med handlingsplanen för integrering av tredjelandsmedborgare som kommissionen lade fram i juni 2016, är det viktigt att integrationspolitiken inte bara fokuserar på omedelbara behov utan också bidrar till en lyckad integration på medellång till lång sikt som en del av medlemsländernas strategier för social inkludering.



1. UTVECKLING OCH UTMANINGAR FÖR ARBETSMARKNADEN OCH DEN SOCIALA SITUATIONEN I EUROPEISKA UNIONEN Det här avsnittet innehåller en överblick över utvecklingen och utmaningarna när det gäller arbetsmarknaden och den sociala situationen i EU. Först ges en detaljerad analys av de viktigaste delområdena och därefter presenteras de allmänna slutsatserna från resultattavlan med centrala sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer. 1.1 Utvecklingen på arbetsmarknaden Återhämtningen på arbetsmarknaden stärktes under 2015 och 2016 och de flesta indikatorer förbättrades avsevärt. Sysselsättningen i åldersgruppen 20–64 år ökade med 0,9 procentenheter i EU under 2015, och fortsatte att öka till 71,1 % andra kvartalet 2016. Det är inte bara 1,5 procentenheter högre än samma period 2015 utan också mer än före krisen (70,3 % år 2008). Sysselsättningen ökade även i euroområdet och var knappt 70 % andra kvartalet 2016 (nära 70,2 % i genomsnitt år 2008). I absoluta tal förvärvsarbetade nästan 4,2 miljoner fler människor andra kvartalet 2016 jämfört med fjärde kvartalet 2014, inklusive 2,8 miljoner fler förvärvsarbetande i euroområdet. Samtidigt steg arbetskraftsdeltagandet i åldersgruppen 15–64 år måttligt till 73 % i EU, medan arbetslösheten bland personer över 15 år sjönk till 8,6 % – den lägsta siffran sedan första kvartalet 2009. För euroområdet var motsvarande siffror 72,9 % respektive 10,1 %. Starkare efterfrågan på arbetskraft har spelat en viktig roll – andelen lediga jobb ökade från 1,3 % år 2013 till 1,8 % de två första kvartalen 2016. Under 2015 tilltog löneökningen något i EU som helhet, medan den förblev måttlig i euroområdet (se avsnitt 2.1). Skillnaderna mellan EU-ländernas och euroområdets arbetsmarknader fortsatte att minska från mycket höga nivåer, och arbetslösheten närmar sig nivåerna före krisen. De minskade skillnaderna i arbetslöshet speglar den ovanligt stora minskningen i några länder med hög arbetslöshet, särskilt Cypern, Kroatien och Spanien. Däremot ökade arbetslösheten något i Österrike och Estland, om än från en relativt låg nivå. Nettoinvandringen under 2015 var störst i de länder som hade lägst arbetslöshet 2014 (särskilt Österrike, Tyskland och Luxemburg), medan den största nettoutvandringen sågs i länderna med högst arbetslöshet. Trots de mer utjämnade siffrorna kvarstår betydande skillnader i arbetslöshet – från under 5 % i Tjeckien, Tyskland, Malta och Storbritannien till över 20 % i Spanien och Grekland det första halvåret 2016 (se diagram 1). Diagram 1: Arbetslöshet och årlig förändring enligt resultattavlan med centrala sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer





Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen (beräkningar gjorda av GD Sysselsättning, socialpolitik och inkludering). Period: Nivåerna första halvåret 2016 och årliga förändringar jämfört med första halvåret 2015. Anm.: Axlarnas skärningspunkt motsvarar det oviktade EU-genomsnittet. En förklaring finns i bilagan. Sysselsättningen har ökat olika mycket för olika åldersgrupper och utbildningsnivåer. Enligt diagram 2 ökade sysselsättningen mest – med 3,8 % under 2015 – bland äldre arbetstagare (55–64 år), där förvärvsfrekvensen ökade med 1,4 procentenheter till 57,3% år 2015. Det innebär att sysselsättningen i gruppen ökade till 53,3 % för 2015, vilket förstärker den stadiga ökningen det senaste årtiondet. Däremot ökade sysselsättningen bara måttligt bland unga (15–24 år) och i den aktivaste åldersgruppen (25–54 år). I den sistnämnda gruppen låg sysselsättningen kvar på nästan samma nivå för fjärde året i rad (85,4 %) och tycks därför ha nått ett tak. Men utvecklingen skiljer sig betydligt åt beroende på utbildningsnivå. Bland högskoleutbildade ökade sysselsättningen stadigt med 3,3 % på årsbasis, medan den bland personer med högst grundskoleutbildning minskade med 1,4 % sedan 2014. Det bekräftar trenden med allt färre arbetstillfällen för lågutbildade, som fortfarande har en lägre förvärvsfrekvens än 2008. Sysselsättningsökningen var jämförbar mellan könen. Både bland män och kvinnor ökade andelen sysselsatta något under 2015. Den stora klyftan mellan kvinnor och män (64,3 % respektive 75,9 %), som minskade mellan 2008 och 2013, är därför nästan oförändrad. Uppgifterna (diagram 3) visar inte heller några betydande skillnader i fråga om heltidsarbete jämfört med deltidsarbete. Diagram 2: Förvärvsfrekvens och sysselsättningstillväxt i olika grupper i EU Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen. Återhämtningen på arbetsmarknaden visar att fler har jobb, och andelen tillfälligt anställda ligger kvar på en stabil nivå. Antalet egenföretagare sjönk marginellt (med 0,4 %), men det finns stora skillnader mellan länderna (se avsnitt 2.1). Antalet tillfälligt anställda ökade med 3 %, medan de fast anställda ökade med 1,2 %. Andelen tillfälligt anställda arbetstagare ökade därmed bara marginellt till 14,2 % år 2015. Också här ser man stora skillnader mellan länderna (se avsnitt 2.3). De flesta nya jobb tillkom i tjänstesektorn med +1,4 %, följt av industrin med +0,7 %. Inom jordbruket fortsatte dock antalet jobb att minska (-2,6 %), vilket till viss del förklarar det minskade egenföretagandet. Sysselsättningsminskningen i byggsektorn avstannade under 2015 för första gången sedan 2008.



Diagram 3: Sysselsättningstillväxt (2014–2015) i olika grupper i EU Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen. Ungdoms- och långtidsarbetslösheten fortsatte att minska under 2015 i takt med att den totala arbetslösheten sjönk. Arbetslösheten bland unga (15–24 år) sjönk till 20,3 % år 2015 från toppnoteringen i EU på 23,7 % år 2013. Utvecklingen fortsatte under 2016 och arbetslösheten minskade ytterligare till 18,9 % under det första halvåret. Den är dock högre i EA-19 (21,4 % första halvåret 2016) och det finns fortfarande stora skillnader mellan länderna. Långtidsarbetslösheten (som andel av den aktiva befolkningen) sjönk också från 5 % år 2014 till 4,5 % år 2015, och fortsatte att sjunka första halvåret 2016. Den långsamma minskningen i de länder som drabbats hårdast av krisen innebär dock risk för en strukturellt hög arbetslöshet. 1.2 Den sociala situationen Hushållen i EU fortsatte att stärka sin ekonomi under 2015. Hushållens reala disponibla bruttoinkomster i EU ökade med omkring 2 % under 2015, och fortsatte därmed att återhämta sig från inkomstbortfallet mellan 2010 och 2013. Förbättringen beror främst på ökade arbetsinkomster och sänkta skatter och avgifter (se diagram 4).



Diagram 4: BNP och ökning av hushållens disponibla bruttoinkomst och förändringar i dess komponenter i EU Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen. Den positiva utvecklingen har dock inte påverkat andelen fattiga, enligt de senaste uppgifterna. Andelen EU-invånare som riskerar fattigdom stabiliserades under 2015 och ökade med 0,1 procentenheter till 17,3 % i både EU och euroområdet. Andelen hade redan ökat med 0,5 procentenheter under 2014 (0,4 procentenheter i euroområdet), vilket delvis berodde på att fattigdomsgränsen höjdes när hushållens inkomster började återhämta sig under mitten av 2013. Den totala andelen förvärvsarbetande fattiga ökade med 0,5 procentenheter under 2014. Dessutom växte andelen tillfälligt anställda (som i regel har lägre inkomster än fast anställda). Andelen personer som riskerar fattigdom eller social utestängning i EU fortsatte att minska 2015, men är ändå mycket hög. Andelen personer i EU som riskerar fattigdom eller social utestängning fortsatte att minska under 2015 till 23,7 % (från 24,4 % år 2014 och 24,6 % år 2013), men ligger fortfarande nära kulmen 2012. Även i euroområdet förbättrades situationen: från 23,5 % år 2014 till 23,1 % år 2015 (tillbaka till 2013 års nivåer). Under 2015 riskerade omkring 119 miljoner människor fattigdom eller social utestängning, vilket är 3,5 miljoner färre än 2014. Det är visserligen långt kvar till Europa 2020-målet att lyfta minst 20 miljoner människor ur fattigdom och social utestängning senast 2020, men antalet personer i riskzonen närmar sig nu åter nivån för 2008, som är referensåret för Europa 2020-strategins mål. År 2015 riskerade cirka 1,2 miljoner fler människor att drabbas av fattigdom eller social utestängning jämfört med 2008, vilket var 4,8 miljoner färre än kulmen 2012.

Minskningen av allvarlig materiell fattigdom visar på en högre levnadsstandard. Den allvarliga materiella fattigdomen minskade med 0,8 procentenheter 2015 till 8,1 %, eller 9,1 miljoner människor färre än vid högstanivån 2012. Minskningen började redan 2013 och är kopplad till hushållens förbättrade ekonomiska situation tack vare den ekonomiska återhämtningen. Andelen personer som lever i ett (nästan) arbetslöst hushåll (dvs. personer upp till 59 år som bor i hushåll med mycket låg arbetsintensitet) minskade något under 2015 till 10,5 % tack vare en bättre arbetsmarknadssituation, efter att ha ökat något under 2014. Diagram 5: Risken för fattigdom och social utestängning och dess komponenter i EU-27

Källa: Eurostat, EU-Silc (ilc_peps01, ilc_li02, ilc_mddd11, ilc_lvhl11). Kroatien har inte tagits med eftersom uppgifter saknas för 2009. Anm.: Risken för fattigdom och social utestängning omfattar fattigdomsrisk, allvarlig materiell fattigdom och hushåll med ingen eller mycket låg arbetsintensitet. Den prickade linjen motsvarar den beräknade minskning som krävs för att nå målen i Europa 2020-strategin. Barn, unga, arbetslösa och personer från länder utanför EU hör till dem som drabbats hårdast. Nästan en tredjedel (31,2 %) av de unga mellan 18 och 24 år riskerade att drabbas av fattigdom eller social utestängning 2015. De främsta orsakerna är arbetslöshet, otrygga arbetsförhållanden och familjens svåra socioekonomiska situation. I hushåll med bara en inkomsttagare ökar risken för fattigdom. För barn (0–17 år) minskade risken för fattigdom eller social utestängning till 26,9 % (från 27,8 %) men är fortfarande hög på grund av föräldrarnas arbetsmarknadsstatus, särskilt i kombination med begränsad tillgång till sociala tjänster och inkomststöd. Äldre över 65 år har relativt sett drabbats lindrigare och mellan 2013 och 2015 minskade risken för fattigdom eller social utestängning från 18,3 % till 17,4 %. Kvinnor är fattigare än män (19,6 % för kvinnor jämfört med 14,6 % för män). Andra utsatta grupper är arbetslösa (66,6 %), personer från länder utanför EU (48,2 %) och personer med funktionsnedsättning (30,1 % år 2014). Inkomstskillnader mätt som förhållandet mellan inkomstkvintilerna låg under 2015 kvar på en hög nivå. Förhållandet mellan inkomstkvintilerna (indikatorn S80/S20, dvs. förhållandet mellan inkomsterna hos de 20 % av befolkningen som tjänar mest och de 20 % som tjänar minst) låg stabilt på 5,2 under 2015 efter de senaste årens uppåtgående trend, särskilt i euroområdet (diagram 6). Koncentrationskoefficienten låg också stabilt på 0,31 under 2015. Det råder fortfarande stora skillnader i nivåer och tendenser mellan medlemsländerna (se avsnitt 2.4). Ökande inkomstklyftor, ett vanligt fenomen i de utvecklade ekonomierna, är inte bara ett problem när det gäller rättvis fördelning i befolkningen, utan innebär också en risk för långsiktig tillväxt. Diagram 6: Förhållandet mellan inkomstkvintilerna (S80/S20) Källa: Eurostat. Det finns inga uppgifter om Kroatien före 2010. 1.3 Allmänna slutsatser av resultattavlan med centrala sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer Resultattavlan med centrala sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer, som nu publiceras för fjärde gången, gör att man i tid kan upptäcka centrala problem och skillnader mellan EU-länderna som kan kräva en närmare analys. Resultattavlan (se bilagorna 1–3) omfattar sex centrala sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer: • Arbetslöshet (15–74 år) • Ungdomsarbetslöshet (15–24 år) • Unga som varken arbetar eller studerar som andel av befolkningen i åldern 15–24 år • Hushållens disponibla bruttoinkomst (årlig förändring) • Fattigdomsrisk hos befolkningen i arbetsför ålder (18–64 år) • Inkomstskillnader (förhållandet mellan den övre och undre kvintilen) Resultattavlan bidrar också till att identifiera områden där behovet av insatser är störst. Den är därför ett viktigt redskap för att övervaka reformernas genomslag i samband med den europeiska planeringsterminen och bidrar med underlag till både landsrapporterna och de landsspecifika rekommendationerna. Resultattavlan bör tolkas mot bakgrund av andra källor, t.ex. verktygen för bedömning av sysselsättningssituationen och situationen för det sociala skyddet och resultattavlan för förfarandet vid makroekonomiska obalanser med de nya huvudindikatorerna för sysselsättning. Också de fem ordförandenas rapport om färdigställandet av EU:s ekonomiska och monetära union och meddelandet Stegen mot färdigställandet av den ekonomiska och monetära unionen bidrar till att främja riktmärkning och jämförelser mellan medlemsländernas resultat för att kartlägga brister och stödja konvergens uppåt. Processen bör också bidra till utbyte av bästa praxis. I ruta 1 beskrivs bakgrunden och hur långt man har kommit med att ta fram riktmärkningsindikatorer för arbetsmarknaden. I resultattavlan redovisas indikatorerna med avseende på följande variabler (mer ingående tabeller finns i bilagan):

•Indikatorns förändring under ett visst år jämfört med tidigare tidsperioder i varje land (utveckling över tiden). •Avvikelsen från genomsnittet i EU och i euroområdet under samma år i varje land (en ögonblicksbild över befintliga skillnader i fråga om sysselsättning och social situation). •Indikatorns förändring mellan två på varandra följande år i varje land i förhållande till förändringen på EU-nivå och i euroområdet (en indikation på hur den socioekonomiska utvecklingen konvergerar eller divergerar). Sedan 2016 bedöms ländernas situation med en enhetlig metod där man tittar på nivåer och förändringar för varje indikator (se förklaring i bilaga 4). På grundval av denna metod ges i tabell 1 en sammanfattning av resultattavlan. Som framgår av analysen i detta avsnitt och i avsnitt 2 (se diagrammen 1, 14, 15, 26, 27 och 28) står fem länder – Grekland, Cypern, Portugal, Spanien och Italien – inför flera stora utmaningar när det gäller sysselsättning och sociala frågor, även om den senaste utvecklingen har varit blandad. Fem andra länder – Bulgarien, Kroatien, Lettland, Litauen och Rumänien – hamnar mer än en gång i något av de sämsta fälten i den sammanfattande tabellen (svag till kritisk situation). Resten av detta avsnitt innehåller en närmare analys av resultattavlan. Grekland ligger fortfarande illa till för alla indikatorer, särskilt total arbetslöshet och inkomstskillnader. Man ser dock vissa förbättringar när det gäller andelen unga som varken arbetar eller studerar och fattigdomsrisken. Italien ligger kvar på kritiska nivåer på indikatorerna för ungas situation på arbetsmarknaden, och den totala arbetslösheten minskar endast långsamt jämfört med genomsnittet i EU. Situationen för sociala indikatorer, särskilt fattigdomsrisken, är fortfarande ett problem. Portugal har fortfarande en hög total arbetslöshet och ungdomsarbetslöshet, även om den har minskat något. Indikatorerna för fattigdomsrisk och inkomstskillnader ligger också högt jämfört med EU-genomsnittet, även om de också har minskat något. I Spanien fortsatte siffrorna för arbetslöshet och andelen unga som varken arbetar eller studerar att förbättras (men nivåerna är fortfarande oroväckande), medan situationen när det gäller ungdomsarbetslöshet, fattigdom och inkomstskillnader fortfarande är en utmaning. På Cypern har den totala arbetslösheten, ungdomsarbetslösheten och andelen unga som varken arbetar eller studerar minskat från en mycket hög nivå. Hushållens disponibla inkomster fortsatte att minska under 2015 och risken för fattigdom har ökat mest. I Rumänien är situationen fortfarande kritisk när det gäller unga som varken arbetar eller studerar, fattigdomsrisk och ökande inkomstklyftor. I Litauen sågs en kraftig ökning av både fattigdomsrisken och inkomstskillnaderna. Lettland hade den största ökningen av ungdomsarbetslösheten, men situationen i landet fortsätter att vara stabil när det gäller fattigdomsrisk och inkomstskillnader. Kroatien har en hög allmän arbetslöshet och ungdomsarbetslöshet, men den sjunker snabbt. I Bulgarien är situationen fortfarande kritisk när det gäller inkomstskillnader och andelen unga som varken arbetar eller studerar. När det gäller unga som varken arbetar eller studerar bör situationen bevakas (på grund av plötsliga ökningar eller högre nivåer än genomsnittet) i Finland, Frankrike, Irland och Slovakien. På samma sätt har, förutom Italien, också Finland, Frankrike och Österrike en lägre tillväxt av hushållens disponibla bruttoinkomster jämfört med EU-genomsnittet. Slutligen bör ett par andra länder också följas noga när det gäller fattigdomsrisk (Polen) och inkomstskillnader (Estland). I tre länder har vissa indikatorer försämrats något, men från en bra nivå. I Österrike och Estland har arbetslösheten ökat snabbare än EU-genomsnittet (både totalt sett och bland unga), trots att den fortfarande är mycket låg. En liknande situation kan ses i Danmark när det gäller ungdomsarbetslösheten och andelen unga som varken arbetar eller studerar.

Tabell 1: Sammanfattning av resultattavlan med centrala sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer Anm.: Kvartalssiffror för ungdomsarbetslösheten saknas för Rumänien. Uppgifter om hushållens disponibla bruttoinkomster för Belgien, Bulgarien, Estland, Irland, Grekland, Kroatien, Luxemburg, Malta och Polen var inte tillgängliga den 26 oktober 2016. Uppgifter för Irland när det gäller risken för fattigdom eller social utestängning och S80/S20 var inte tillgängliga den 26 oktober 2016. Ruta 1. Riktmärkning och bästa praxis på arbetsmarknaden De fem ordförandenas rapport framhåller vikten av ett tydligare fokus på sysselsättning och sociala resultat och påpekar att många länder står inför liknande utmaningar, men att det inte finns någon enhetlig lösning som passar alla länder. I kommissionens meddelande från oktober 2015 om stegen mot färdigställandet av EMU föreslås att vissa politikområden eller tematiska områden successivt ska omfattas av riktmärkning och samordnad granskning av resultaten. Enligt meddelandet är avsikten med granskningen att ”hitta undermåliga resultat och stödja ett närmande till de bästa resultaten på områdena arbetsmarknad, konkurrenskraft, företagsklimat och offentlig förvaltning samt vissa aspekter av skattepolitiken. (...) Framförallt måste de indikatorer som används uppfylla två krav. För det första måste de vara tätt förknippade med de politiska redskapen så att de kan ge faktiska och meningsfulla politiska resultat. För det andra krävs det tydliga belägg och tillräcklig enighet om att de är betydelsefulla för högre ställda mål, exempelvis när det gäller arbetstillfällen, tillväxt, konkurrenskraft, social inkludering och rättvisa eller finansiell stabilitet.” Riktmärkning som kompletteras av en bredare ekonomisk analys kan underbygga och stärka reformarbetet genom att stödja ömsesidigt lärande och konvergens mot bästa praxis i medlemsländerna. Sedan mars 2016 pågår ett pilotprojekt om jämförelser av arbetslöshetsförmåner och aktiva arbetsmarknadsåtgärder. En strategi i tre steg har tagits fram tillsammans med medlemsländerna, med beaktande av befintliga ramar. I ett första steg diskuteras de främsta utmaningarna på området och ett antal resultatindikatorer identifieras. I ett andra steg kan några få nyckelindikatorer bidra till att kartlägga goda och dåliga resultat. I ett tredje steg fastställs viktiga politiska verktyg för att skapa konvergens uppåt. Med denna utgångspunkt har man fastställt indikatorer för arbetslöshetsförmåner och aktiva arbetsmarknadsåtgärder för de första två stegen, och i det tredje steget har man ringat in fyra verktyg för riktmärkning: arbetslöshetsförmånernas varaktighet, omfattning och villkor och en politisk princip om tidiga insatser anpassade till de enskilda personernas arbetsmarknadssituation. Dessutom har en riktmärkning av färdigheter pågått sedan september 2016.



2. SYSSELSÄTTNINGSPOLITISKA OCH SOCIALA REFORMER – MEDLEMSLÄNDERNAS ÅTGÄRDER OCH RESULTAT

Det här avsnittet innehåller en översikt över centrala sysselsättningspolitiska och sociala indikatorer och medlemsländernas åtgärder på områden som bör prioriteras enligt EU:s sysselsättningsriktlinjer, som rådet antog 2015 och på nytt i oförändrad form 2016. För varje riktlinje beskrivs den senaste utvecklingen för ett antal viktiga indikatorer och ländernas politiska åtgärder. Avsnittet bygger på de nationella reformprogrammen för 2016 och uppgifter från EU-kommissionen. Om inget annat anges är det bara åtgärder efter juni 2015 som presenteras. En ingående analys av utvecklingen på arbetsmarknaden finns i rapporterna Labour Market and Wage Developments 2016 och Employment and Social Developments in Europe Review 2016. 2.1 Riktlinje 5: Stimulera efterfrågan på arbetskraft I detta avsnitt beskrivs genomförandet av sysselsättningsriktlinje nr 5, som rekommenderar medlemsländerna att skapa förutsättningar för att öka efterfrågan på arbetskraft och få fram nya jobb. Först presenteras indikatorer om företagande, som är en grundförutsättning för nya jobb och en källa till sysselsättning i sig, bland annat genom egenföretagande. Därefter granskas de viktigaste makroekonomiska faktorerna för anställningsbeslut, dvs. löner och skattekilen. Avsnitt 2.1.2 beskriver ländernas politiska åtgärder, bland annat allmänna anställningsstöd (stöd för specifika utsatta grupper beskrivs i avsnitt 2.2.2).





2.1.1 Nyckelindikatorer Nya företag är en viktig källa till jobb i EU. Under 2014 stod de nybildade företagen för mer än 4 % av den totala sysselsättningen i företagssektorn i länder som Polen, Lettland, Portugal, Litauen och Slovakien. Små och medelstora företag stod för nästan 71 % av sysselsättningstillväxten. Siffrorna ger en bild av den potential för nya jobb som kan frigöras om man får bort hindren för företagande och företagstillväxt. Under 2014 ökade antalet nya företag i mer än två tredjedelar av EU-länderna. Men det finns stora skillnader när det gäller andelen nya företag och deras genomsnittliga storlek (se diagram 7). Diagram 7: Andel nystartade företag och genomsnittlig storlek vid starten, företagssektorn, 2014 Källa: Eurostat, företagsdemografi. Anm.: Uppgifter för Grekland saknas. Egenföretagandet krymper överlag, främst till följd av dynamiken i olika sektorer, men länderna uppvisar väldigt olika mönster. Under 2015 minskade egenföretagandet totalt sett från 14,4 % till 14,1 %. Det är den lägsta siffran sedan 2008, i och med att egenföretagandet sjönk med 0,4 % medan den totala sysselsättningen ökade med 1 % (se avsnitt 1). Med undantag för den primära sektorn (jordbruk, skogsbruk och fiske) som påverkas av en strukturell tillbakagång, minskade antalet egenföretagare med endast 0,1 % (i stället för 0,4 %) och låg kvar över 2008 års nivå. I nästan hälften av EU-länderna ökade i stället egenföretagandet under 2015. Den största ökningen i absoluta tal hade Polen, Spanien och Nederländerna. Andelen kvinnor bland egenföretagarna fortsatte sakta att öka, från 31,8 % år 2014 till 32,2 % år 2015 (30,4 % år 2008). Kvinnorna utgör 34,4 % av egenföretagarna utan anställda och 43,9 % av de egenföretagare med högre utbildning som inte har några anställda. Men när det gäller egenföretagare med anställda är det bara 26 % som är kvinnor. Egenföretagandet ökar bland utrikes födda. Trots att 89 % av alla egenföretagare är födda i samma land där de har sin verksamhet, ser dynamiken annorlunda ut. Under 2015 minskade egenföretagandet med 1 % i den här gruppen, jämfört med en ökning på 2,7 % respektive 4,7 % bland personer födda i andra medlemsländer och i länder utanför EU. I den sistnämnda gruppen sågs särskilt stora ökningar (över 5 %) i Luxemburg, Irland, Cypern, Belgien, Österrike, Storbritannien och Sverige. Under 2015 tilltog löneökningarna något i EU som helhet, medan de förblev måttliga i euroområdet. Den nominella ersättningen per anställd ökade med 3,2 % i EU som helhet (jämfört med 1,6 % år 2014), men med bara drygt 1 % i euroområdet (diagram 8). Med en inflation nära noll blir de nominella löneökningarna i princip reallöneökningar. Utvecklingen ligger i linje med en allmänt sjunkande arbetslöshet, även om det finns stora skillnader mellan länderna. Löneökningarna var snabbast i de baltiska länderna (särskilt Lettland) och gick om tillväxten i arbetsproduktivitet. Sverige, Polen, Rumänien och Ungern hade också relativt höga reallöneökningar, fast mer i linje med produktiviteten (utom i Ungern). I Grekland, Cypern, Portugal och Kroatien minskade däremot lönerna i nominella termer, men inte lika mycket som tidigare år. Löneökningarna var i allmänhet lägre i euroländerna än i de andra ekonomierna. Diagram 8: Löner, produktivitet och inflation – förändringar 2014/2015 Källa: Eurostat. Anm.: Tillväxten i mervärde per anställd har inte rapporterats för Irland (23,1 %). Skattetrycket på arbete är relativt stabilt i EU, men det finns stora skillnader mellan länderna. När det gäller ensamförsörjande arbetstagare med en genomsnittslön (diagram 9) varierar skattekilen från under 30 % i Irland och Malta till nästan 50 % i Belgien, Ungern, Tyskland, Österrike, Frankrike och Italien. Liknande skillnader kan noteras för arbetstagare med lägre inkomster (de som tjänar 67 % av genomsnittslönen), även om länderna har olika skatteprogressivitet. Mellan 2014 och 2015 låg den genomsnittliga skattekilen i stort sett oförändrad, även om några medlemsländer minskade dess påverkan på arbetskostnaderna (Spanien, Grekland och Estland, och Frankrike när det gäller låginkomsttagare, med cirka 1 procentenhet). Skattekilen ökade däremot kraftigt i Portugal, där skattekilen på genomsnittsinkomster ökat mest de senaste åren.

Diagram 9: Skattekilen på arbete, nivå 2015 och förändringar 2014/2015 Källa: Databas över skatter och förmåner, OECD/Europeiska kommissionen. Anm.: Uppgifterna gäller hushåll med en förvärvsarbetande, utan barn. För länder markerade med en asterisk (*) saknas uppgifter för 2015. 2.1.1 Politiska åtgärder Flera länder har använt anställningsstöd för att främja sysselsättning och nya jobb. De flesta åtgärder vänder sig till specifika grupper som har svårt att komma in på arbetsmarknaden, till exempel ungdomar, äldre, långtidsarbetslösa och flyktingar. De omfattar ofta ekonomiska incitament (skatterabatter eller lägre socialförsäkringsavgifter) för arbetsgivare som anställer personer från dessa grupper. Under referensperioden (från och med andra halvåret 2015, se inledningen i avsnitt 2), infördes riktat anställningsstöd i Belgien, Danmark, Irland, Frankrike, Cypern, Malta, Nederländerna, Österrike, Slovenien och Slovakien (mer information finns i avsnitt 2.2 som behandlar specifika målgrupper). Men vissa länder har också infört (eller planerar att införa) ett allmänt anställningsstöd, dvs. utan särskilda villkor, vanligtvis för att främja tillsvidareanställningar. Frankrike införde till exempel en premie på 4 000 euro som betalas ut under två år till ett litet eller medelstort företag (upp till 249 anställda) som anställer en person som tjänar upp till 1,3 gånger minimilönen på tillsvidareavtal eller minst sex månaders anställning. Italien behöll under 2016 de incitament för tillsvidareanställning som man införde 2015, men beloppen sänktes och betalas endast ut under två år (i stället för tre). I Portugal förs diskussioner med arbetsmarknadens parter om vilka incitament som kan få företagen att anställa fast personal. Det gäller bland annat ändrade socialförsäkringsavgifter för att motverka missbruk av visstidsanställningar och/eller ekonomiska incitament för företag som omvandlar tidsbegränsade avtal till tillsvidareanställningar. Finland planerar att införa möjligheten att använda arbetslöshetsförmåner som ett lönebidrag för att göra det mer attraktivt för arbetsgivare att anställa en arbetslös person. Vissa länder vidtar åtgärder för att främja entreprenörskap och nyföretagande, särskilt bland unga. Några länder har infört åtgärder till stöd för sociala företag. Ungern erbjuder nu utbildning och ekonomiskt stöd till unga företagare som en del av ungdomsgarantin, och till sociala företag (bland annat genom tillfälliga lönebidrag för arbetstagare med sämre förutsättningar). Lettland håller på att ta fram ett nytt regelverk för socialt entreprenörskap och har infört stöd för sociala företag för att ge mindre gynnade grupper fler jobbmöjligheter. Belgien och Irland har infört skattelättnader för egenföretagare. Inom ramen för ett förslag som går ut på att använda arbetslöshetsförmåner för att aktivera arbetssökande, planerar Finland att ge nystartade företag stöd (gäller även unga som driver företag på deltid) och lönebidrag, särskilt när de ska anställa sin första medarbetare. I Grekland genomförs program för att hjälpa högskoleutbildade att starta företag. Den fortsatta återhämtningen på arbetsmarknaden under 2015 och 2016 förstärktes i flera medlemsländer av åtgärder för att minska skattekilen på arbete, ofta för de lägsta inkomstgrupperna. Skattereformerna inriktades på inkomstskatterna för att öka låginkomsttagarnas köpkraft, öka incitamenten för arbete och minska fattigdomen bland dem som har ett arbete. Åtgärder för att minska arbetstagarnas inkomstskatt, antingen genom lägre skattesatser eller ändrade skatterabatter och/eller skatteskikt infördes i Belgien, Tyskland, Estland, Irland, Spanien, Nederländerna, Österrike, Slovakien, Slovenien, Sverige och Storbritannien. I Belgien kombinerades en sänkning av skattesatsen med en höjning av taket för avdragsgilla utgifter. Estland införde ett system med skatteåterbäring för att motverka fattigdom bland förvärvsarbetande, och man höjde grundavdraget. Irland förlängde genom 2016 års budget skatterabatterna och sänkte den allmänna socialavgiften (ytterligare sänkningar har aviserats för 2017). I Nederländerna ska en skattesänkningsplan på 5 miljarder euro höja arbetstagarnas nettolön genom lägre brytpunkter och högre skatterabatter. Danmark och Litauen planerar reformer för att sänka och/eller ändra inkomstbeskattningen. I ett antal länder lyckades man minska skattekilen genom allmänna eller riktade sänkningar av socialförsäkringsavgifterna. Det gäller exempelvis Belgien, Estland, Frankrike och Storbritannien. I Belgien kommer arbetsgivaravgifterna att sänkas gradvis mellan 2016 och 2019 och delvis fasa ut befintliga lönesubventioner. Särskilda sänkningar för små och medelstora företag och egenföretagare kommer att utökas. I Frankrike har man sedan april 2016 sänkt arbetsgivaravgifterna med 1,8 procentenheter för löner på mellan 1,6 och 3,5 gånger minimilönen. Frankrike planerar också att utöka skatterabatten för konkurrenskraft och sysselsättning (Cice), som för närvarande är 6 % av ett företags kostnader för löner upp till 2,5 gånger minimilönen. I Finland undertecknade arbetsmarknadens parter ett konkurrenskraftsavtal i mars 2016. Målet är en femprocentig engångssänkning av arbetskraftskostnaderna (enligt de senaste skattningarna ligger minskningen på ungefär 3 %), vilket ska uppnås genom att sociala avgifter förs över från arbetsgivare till anställda, liksom vissa andra åtgärder (bland annat längre arbetstid, se avsnitt 2.3). I linje med de senaste årens utveckling håller flera länder på att modernisera sina lönebildningssystem så att lönerna bättre följer produktiviteten. Finland har förbättrat möjligheterna till kollektivavtal på företagsnivå, eftersom kollektivavtal på sektorsnivå får innehålla en ”krisklausul” som fastställer när det går att avvika från kollektivavtalen i fråga om löner och arbetstider. Alla arbetsgivare, även de som inte är med i en arbetsgivarorganisation, kommer dessutom att kunna ingå lokala avtal, i linje med kollektivavtalet (se även avsnitt 2.3 om dialogen mellan arbetsmarknadens parter, också när det gäller Frankrikes försök att förenkla för företagen). Irland har återinfört sitt sektoriella lönebildningssystem, där viktiga aspekter förklarades grundlagsstridiga av högsta domstolen 2013, genom att införa nya regler för att utvidga kollektivavtalen till att omfatta samtliga arbetstagare inom en sektor. Dessutom har Irland preciserat definitionen av kollektivavtal för att klargöra i vilka fall arbetsdomstolen har befogenhet att lösa kollektiva arbetskonflikter i företag som inte omfattas av kollektivavtal. I Belgien har den federala ekonomi- och arbetsmarknadsministern föreslagit en reform av 1996 års konkurrenskraftlag. Förslaget ska nu diskuteras med arbetsmarknadens parter och man hoppas kunna införa ett nytt system för kollektiva avtalsförhandlingar i slutet av 2016. Vissa länder har reformerat sina system för minimilöner för att öka insynen i lönejusteringar och/eller göra dem mer förutsägbara. Irland inrättade 2015 en låglönekommitté med företrädare för arbetstagare, arbetsgivare och oberoende experter, som varje år ska ge regeringen rekommendationer om den nationella minimilönen och liknande frågor. På kommitténs rekommendation höjdes den lagstadgade minimilönen i januari 2016. Bulgarien planerar att mot slutet av 2016 införa kriterier för att fastställa minimilönen, där man tar hänsyn till produktivitetsutveckling (och ibland även fattigdom). Vissa andra länder har breddat minimilönens omfattning eller höjt nivåerna. Polen införde i juli 2016 en minimilön för civilrättsliga anställningsavtal och egenföretagare, som börjar gälla 2017. I Storbritannien infördes i april 2016 en ny ”nationell levnadslön” som innebar en rejäl höjning av den nationella minimilönen för personer över 25 år. Landet räknar med att den nationella levnadslönen ska uppgå till 60 % av medianlönen senast 2020. I Slovenien antog parlamentet i november 2015 en lag som fastställer minimilönen genom att undanta ersättning för arbete på nätter, söndagar och helgdagar (som fastställs genom kollektivavtal). 2.2 Riktlinje 6: Öka arbetskraftsutbudet och arbetskraftens färdigheter och kompetens I detta avsnitt beskrivs genomförandet av sysselsättningsriktlinje nr 6, som rekommenderar medlemsländerna att skapa förutsättningar för att öka arbetskraftsutbudet och arbetskraftens färdigheter och kompetens. Först presenteras indikatorer om hur utbildningen påverkar anställbarheten (grundläggande färdigheter, deltagande i livslångt lärande och övergången från skola till arbete för olika typer av utbildningar). Därefter tittar vi på resultaten på arbetsmarknaden för olika grupper med sämre förutsättningar (t.ex. unga och äldre arbetstagare, personer med invandrarbakgrund, kvinnor och långtidsarbetslösa). Avsnitt 2.2.2 beskriver medlemsländernas politiska åtgärder, bland annat riktade anställningsstöd och åtgärder för utsatta grupper som personer med funktionsnedsättning. 2.2.1 Nyckelindikatorer Utbildningsnivån fortsatte att höjas under 2015. Andelen unga som saknar gymnasiebetyg minskade under 2015 i de flesta medlemsländer med i genomsnitt 0,2 procentenheter till 11,0 %. Men i Spanien, Malta och Rumänien är andelen fortfarande nästan 20 %, och sex andra EU-länder ligger över Europa 2020-målet på 10 %. Andelen är högre för romska elever och elever med invandrarbakgrund, särskilt om de är födda utomlands. Andelen högskoleutbildade i åldersgruppen 30–34 år har också ökat stadigt och uppgår nu till 38,7 %. Det är en ökning med 0,8 procentenheter bara under 2015. Sjutton länder ligger över Europa 2020-målet på 40 %.

Andelen högskoleutbildade är betydligt större bland kvinnor och lägre för personer med invandrarbakgrund. Men den ojämna könsfördelningen på vissa områden håller i sig. Män är fortfarande i minoritet i yrken inom hälsa och utbildning, medan kvinnor är underrepresenterade på naturvetenskapliga och tekniska utbildningar. Föräldrarnas bakgrund påverkar fortfarande deltagandet i högre utbildning. Den senaste tidens stora inflöden av unga asylsökande kommer att kräva utbildningsinsatser så att de lättare kan integreras i samhället och på arbetsmarknaden. Trots förbättringen finns det stora skillnader inom och mellan länderna när det gäller grundläggande färdigheter i läs- och skrivkunnighet, matematik och naturvetenskap (diagram 10). Enligt OECD:s Pisaundersökning från 2012 har 22,1 % av 15-åringarna dåliga resultat i matematik, 17,8 % i läs- och skrivkunnighet och 16,6 % i naturvetenskap. Sämre socioekonomiska förutsättningar, särskilda undervisningsbehov och invandrarbakgrund är de faktorer som tydligast förknippas med bristande grundläggande färdigheter. Skolor med fler socioekonomiskt utsatta elever tenderar att ha sämre resurser. Pisaundersökningen visar dock att resursfördelningen också påverkar utbildningens resultat som helhet, och särskilt hur jämlik utbildningen är. När resurserna fördelas mer rättvist mellan skolorna förbättras matematikresultaten. Välutvecklade ekonomier fördelar i regel resurserna mer rättvist i alla skolor, oavsett deras socioekonomiska profil.

Källa: Skills Matter, OECD Publishing, 2016. I Europa saknar också väldigt många vuxna de grundläggande färdigheter som krävs för att kunna delta i samhället och ekonomin. Det beror dels på låg utbildningsnivå och dåliga resultat i unga år, dels på föråldrade kunskaper och lågt deltagande i lärande i vuxen ålder. Enligt OECD:s undersökning av vuxnas färdigheter från 2012 (Piaac) är en tredjedel eller mer av den arbetsföra befolkningen i Italien, Spanien och Grekland dåliga på att läsa, skriva och räkna. Utbildningsnivån är det som säkrast förutsäger resultaten: 51 % av de vuxna som har mycket dåliga färdigheter har inte gått ut gymnasiet. Vuxna som saknar grundläggande färdigheter har också svårt att få jobb. I alla EU-länder är sysselsättningen bland lågutbildade vuxna betydligt lägre och arbetslösheten högre än bland medel- eller högkvalificerade vuxna. Den genomsnittliga andelen vuxna som deltog i utbildning var 10,7 % under 2014 och ökade inte under 2015, trots de stora och växande behoven. De som avbrutit sin utbildning utan tillräckliga färdigheter måste få möjlighet att komma i kapp senare i livet. Genom kompetensutveckling och omskolning ser man också till att färdigheterna är relevanta och aktuella. Jämfört med 2010 minskade andelen vuxna i utbildning i tolv länder och var stabil i övriga, utom Luxemburg, Frankrike och Ungern (se diagram 11). I Frankrike och Ungern ökade andelen kraftigt. Lågutbildade vuxna är dessutom bara hälften så benägna att delta i någon form av utbildning som befolkningen i allmänhet, och klyftan ökade ytterligare mellan 2012 och 2015.

Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen. Datakod: tesem250. Anm.: Indikatorn beskriver deltagandet i formell och icke-formell utbildning (de senaste fyra veckorna) bland personer mellan 25 och 64 år. Utbildningens relevans för arbetsmarknaden är avgörande för att främja ungas möjligheter att få jobb och bidra till den ekonomiska tillväxten. Sysselsättningen bland nyutexaminerade från högre utbildning är i genomsnitt 81,9 %, medan den för personer med gymnasieutbildning är 70,8 %. Skillnaderna är större i länder med lägre sysselsättning bland unga överlag (diagram 12). Bra yrkesutbildningar underlättar också övergången till arbetslivet genom att främja yrkesspecifika och övergripande färdigheter. De som nyligen gått en yrkesutbildning på gymnasienivå eller eftergymnasial nivå får i allmänhet en smidigare övergång från utbildning till arbete och har oftare jobb än de som gått en allmän utbildning på motsvarande nivå (se diagram 13). Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen. Anm.: Sysselsättningen bland personer med högre utbildning (Isced 5–8) och gymnasieutbildning (Isced 3–4) i åldersgruppen 20–34 år som utexaminerades mellan ett och tre år före referensåret och som för närvarande inte går någon annan formell eller icke-formell utbildning. Trots de positiva effekterna är yrkesutbildningarna ännu inte lika attraktiva som allmänna utbildningar. Antalet elever har legat på samma nivå de senaste tio åren. I EU utgör andelen yrkesutbildningselever 48 % av alla gymnasieelever. Sett till gymnasienivå, eftergymnasial nivå och kortare högskoleutbildningar (Isced 3–5) är andelen 39 %. Yrkesutbildningar lockar också vuxna: 36,6 % av studenterna i EU var 20 år eller äldre, det vill säga äldre än de flesta gymnasister, och många har troligen gått tillbaka till yrkesutbildningen efter ett avbrott i studierna. Gruppen står för mer än hälften av alla yrkesutbildningselever i Danmark, Irland, Spanien och Finland. Den totala ungdomsarbetslösheten minskade från en topp på nästan 24 % år 2013 till 20,3 % år 2015, men den är fortfarande nästan 4,4 procentenheter högre än 2008. Under första halvåret 2016 låg Italien, Spanien och Grekland fortfarande nära eller över 40 % utan större minskningar, medan situationen i andra hårt drabbade länder förbättrades väsentligt, särskilt i Cypern och Kroatien. Det finns fortfarande stora skillnader i ungdomsarbetslöshet mellan länderna, även om den har minskat över tiden (se diagram 14, där den diagonala linjen visar en negativ korrelation mellan variationer och ungdomsarbetslöshet). Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen 2015. Indikatorn mäter förvärvsfrekvensen för personer i åldern 20–34 år som hade slutfört sin utbildning 1–3 år före undersökningen med slutbetyg från gymnasieutbildning (Isced 3) eller eftergymnasial utbildning utom högskoleutbildning (Isced 4), jämfört med personer i samma åldersgrupp som för närvarande inte går någon ytterligare formell eller icke-formell utbildning. Avbrott i tidsserien för Luxemburg och Ungern; otillförlitliga uppgifter för allmän utbildning i Tjeckien, Estland, Kroatien, Österrike och Slovenien samt för yrkesutbildade i Luxemburg.

Diagram 14: Ungdomsarbetslöshet (15–24 år) och årlig förändring enligt resultattavlan med centrala sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen (beräkningar gjorda av GD Sysselsättning, socialpolitik och inkludering). Period: Nivåerna första halvåret 2016 och årliga förändringar jämfört med första halvåret 2015. Anm.: Axlarnas skärningspunkt motsvarar det oviktade EU-genomsnittet. En förklaring finns i bilagan. Utöver de arbetslösa finns en stabil andel unga mellan 15 och 24 år som står utanför arbetskraften och inte deltar i någon utbildning. Totalt i EU var det 6,6 miljoner unga mellan 15 och 24 år som varken jobbade eller gick någon utbildning under 2015. Det motsvarar 12,0 % av populationen i åldersgruppen, vilket är mer än 2008 års nivå på 10,9 % men en minskning från den högsta nivån 2012 på 13,2 %. Som vi kan se i diagram 15 är andelen unga som varken arbetar eller studerar fortfarande nära eller över 20 % i Kroatien, Bulgarien, Italien och Rumänien (där den också ökade kraftigt under 2015). Andelen har också ökat kraftigt i Danmark, Finland, Frankrike och Slovakien. Hälften av dem stod dessutom helt utanför arbetskraften, med stora skillnader mellan länderna men en jämn nivå i EU totalt sett (diagram 16). Bland kvinnor var det vanligare att stå utanför arbetskraften helt än att vara arbetslös, medan det motsatta gällde för män. Diagram 15: Andel unga (15–24 år) som varken arbetar eller studerar och årlig förändring enligt resultattavlan med centrala sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer



Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen (beräkningar gjorda av GD Sysselsättning, socialpolitik och inkludering). Avbrott i tidsserien i Frankrike och Spanien. Period: Nivåerna under 2015 och årliga förändringar jämfört med 2014. Anm.: Axlarnas skärningspunkt motsvarar det oviktade EU-genomsnittet. En förklaring finns i bilagan.



Diagram 16: Profil för unga som varken arbetar eller studerar (15–24 år), 2015 (%)

Källa: Eurostat [edat_lfse_20]. Det finns fortfarande en stor potential för ökad sysselsättning bland äldre, trots att sysselsättningen i många länder redan ökat väsentligt det senaste årtiondet och trots att äldre arbetstagare har klarat krisen relativt sett bättre än andra åldersgrupper. Befolkningsutvecklingen gör det ännu viktigare med ett aktivt åldrande. Under 2015 varierade sysselsättningen bland äldre arbetstagare (55–64 år) från 34,3 % i Grekland till 74,5 % i Sverige, med ett EU-genomsnitt på 53,3 % och nivåer under 40 % i fyra länder. Sysselsättningen bland kvinnor mellan 55 och 64 år håller långsamt på att stiga och var 46,9 % år 2015. Yrkeslivets längd skiljer sig också kraftigt mellan könen och kvinnor arbetar i snitt 5,1 år färre än män (32,7 jämfört med 37,8 år 2014) (se diagram 17). Det finns dock stora skillnader mellan länderna som bland annat beror på bristande tillgång till omsorgstjänster och lägre pensionsålder för kvinnor än män (se detaljerad analys nedan).



Diagram 17: Genomsnittlig längd på yrkeslivet, 2014 Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen. Det finns också stora skillnader i arbetskraftsdeltagande och förvärvsfrekvens för personer med funktionsnedsättning. Dessutom väntas gruppen öka från 80 miljoner till 120 miljoner människor fram till 2020 till följd av befolkningens åldrande. Under 2014 var skillnaderna i arbetskraftsdeltagande i EU (åldersgruppen 20–64 år) mellan personer med och utan funktionsnedsättning i EU 21,1 procentenheter (60,6 % respektive 81,7 %), och skillnaden i förvärvsfrekvens 23,8 procentenheter (48,7 % mot 72,5 %). Litauen, Irland och Malta utmärker sig med en sysselsättningsskillnad på nära 40 procentenheter och i tolv länder var den över 30 procentenheter. Förvärvsfrekvensen bland personer med funktionsnedsättning är enligt EU-Silc 2014 under 30 % i Grekland, Irland, Malta och Kroatien. Personer med funktionsnedsättning lämnar också ofta arbetsmarknaden tidigare och i åldersgruppen 55–64 år arbetar bara 34,5 %. Också för personer födda utanför EU är arbetskraftsdeltagandet och förvärvsfrekvensen lägre än genomsnittet, i genomsnitt 4,2 procentenheter lägre än för inrikes födda (20–64 år), men över 10 procentenheter i sju länder (diagram 18). För kvinnor är skillnaden ännu större. Förvärvsfrekvensen för personer födda utanför EU är i genomsnitt 10,4 procentenheter lägre än för inrikes födda, men i tre länder är skillnaden cirka 20 procentenheter och i fyra länder över 15 procentenheter. Även här är klyftan ännu större för kvinnor – förvärvsfrekvensen för kvinnor födda utanför EU är i genomsnitt 13,5 procentenheter lägre än för inrikes födda kvinnor. Problemen förs ofta vidare till nästa generation: personer (25–54 år) födda i EU av föräldrar från länder utanför EU har en 5,7 procentenheter lägre förvärvsfrekvens och ett 3,7 procentenheter lägre arbetskraftsdeltagande än dem som har minst en förälder som är född i landet.

Diagram 18: Förvärvsfrekvens per födelseland, 20–64 år, 2015 samt förändringar sedan 2008 Källa: Eurostat. För Tyskland anges inte om personer är födda utanför EU, men skillnaden mellan infödda medborgare och personer från länder utanför EU är 22,6 procentenheter. Invandrarnas resultat på arbetsmarknaden påverkas av många faktorer. Förutom vanliga faktorer som ålder, kön, utbildningsnivå eller yrkeserfarenhet påverkas resultaten även av kunskaperna i värdlandets språk samt möjligheten att tillgodoräkna sig färdigheter och utbildningar som man skaffat sig utomlands. Om man har invandrat för att återförenas med familjen eller av ekonomiska eller humanitära skäl har också betydelse, eftersom det påverkar de faktorer som nämns ovan och medför olika behov av och möjlighet att delta i integrationsåtgärder. Men även med hänsyn till dessa faktorer är möjligheterna att få ett jobb sämre. Det kan delvis förklaras av diskriminering eller att kvalifikationerna inte erkänns, men även andra icke kartlagda faktorer kan spela in. Bland annat kan ursprungsregionen påverka könsrollerna och därmed kvinnors deltagande på arbetsmarknaden. Utmaningarna kan bli ännu större till följd av den rekordstora tillströmningen av asylsökande – nästan 1,8 miljoner personer sökte asyl under 2015 och första halvåret 2016. I samtliga medlemsländer är förvärvsfrekvensen för kvinnor är lägre än för män, men det finns stora skillnader mellan länderna. År 2015 var förvärvsfrekvensen i EU 75,9 % för män (20–64 år) men endast 64,3 % för kvinnor (diagram 19), trots att kvinnor blir alltmer kvalificerade och ofta har högre utbildning än män. År 2015 hade 43,4 % av kvinnorna mellan 30 och 34 år en högre utbildning, jämfört med 34 % av männen. I åtta länder var förvärvsfrekvensen för kvinnor 60 % eller lägre och skillnaderna mellan könen var stora. Många av dessa länder har stora problem med en åldrande befolkning. Skillnaderna i sysselsättning mellan män och kvinnor (15–64 år) är särskilt tydlig bland flyktingar (17 procentenheter) och migranter (19 procentenheter). Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen. Anm.: Andelen deltidsarbetande i förhållande till den totala arbetsföra befolkningen i varje könsgrupp. Länderna är ordnade efter stigande sysselsättning bland kvinnor. Skillnaderna i sysselsättning mellan könen är särskilt stora bland föräldrar, eftersom kvinnor fortfarande tar ett större föräldraansvar än män. I genomsnitt är förvärvsfrekvensen för kvinnor med småbarn 8 procentenheter lägre än för kvinnor utan barn, och i vissa länder är skillnaden över 30 procentenheter (Tjeckien, Slovakien och Ungern). I alla EU-länder har däremot män med barn jobb i högre utsträckning än män som inte är föräldrar. Förvärvsfrekvensen bland kvinnor med barn tenderar att vara högre än bland kvinnor utan barn i länder som har välutformade och rättvist fördelade åtgärder för balans mellan arbetsliv och privatliv (särskilt Sverige och Danmark). Skillnaden i sysselsättning är särskilt hög bland lågutbildade kvinnor och ensamstående föräldrar . Kvinnor tenderar också att åta sig mer långvarigt omsorgsansvar. Det lönar sig heller inte alltid ekonomiskt att börja jobba eller gå upp i tid. Det är därför mer sannolikt att de går ner i arbetstid eller slutar jobba helt. Mer än 25 % av de kvinnor (20–64 år) som under 2015 stod utanför arbetskraften gjorde det på grund av familjeansvar (för att ta hand om barn eller andra anhöriga) i Ungern, Irland, Slovakien, Estland, Tjeckien och Storbritannien. I vissa skatte- och förmånssystem bidrar kontanta transfereringar och skatterabatter till att försvaga de ekonomiska incitamenten att arbeta för den andra försörjaren i familjen, vilket har hindrat kvinnor från att börja jobba. Dyr barnomsorg kan också hindra den andra försörjaren från att börja jobba. Det gäller särskilt Irland och Storbritannien där kostnaderna för barnomsorg i genomsnitt motsvarar mer än 23 % av familjens inkomst. I EU som helhet var det under 2014 bara 28 % av barnen under tre år som deltog i formell barnomsorg och 83 % av barnen mellan tre år och skolpliktsåldern. En lägre förvärvsfrekvens bland kvinnor kombineras följaktligen med en hög andel deltidsanställda: 31,9 % av kvinnorna jämfört med bara 8,3 % av männen. Detta gäller i ännu högre grad för föräldrar, där 40,5 % av mammorna jobbar deltid jämfört med 5,7 % av papporna.



Diagram 20: Ojusterad löneskillnad mellan könen 2008 och 2014 Källa: Eurostat. Anm.: Siffrorna visar skillnaden mellan mäns och kvinnors genomsnittliga bruttotimlön i procent av mäns genomsnittliga bruttotimlön – för anställda, ej justerat för personliga eller jobbspecifika faktorer. Källa: Eurostat. Industrin, bygg och anläggning och tjänster (utom offentlig förvaltning, försvar och obligatorisk socialförsäkring). Det saknas uppgifter för Grekland och Irland 2014. Förutom att kvinnor jobbar mindre omräknat i heltid, har de också ofta betydligt lägre lön än män. Löneskillnaderna var 16,6 % i EU år 2014 med stora skillnader mellan länderna (se diagram 20). Det kan finnas olika orsaker till löneskillnaderna, exempelvis skillnader i arbetslivserfarenhet, arbetstid, typ av arbete eller bransch. För EU som helhet är segregeringen på arbetsmarknaden relativt hög och var 25,3 % för yrkesmässig segregering och 18,3 % för sektoriell segregering. Kvinnor tenderar att arbeta i sektorer med sämre löner, är underrepresenterade i ledande positioner och arbetar oftare deltid än män, vilket ger en lägre timlön än heltidsjobb. Män har högre lön än kvinnor inom nästan alla yrken. Dessutom kan andra icke observerbara faktorer som diskriminering bidra till löneskillnaderna. Kvinnors lägre löner, kortare arbetstid och kortare yrkesliv inverkar negativ på deras sammanlagda inkomst och pensionsrättigheter. Långtidsarbetslösheten minskade i de flesta medlemsländer mellan 2014 och 2015, men är fortfarande ett stort problem. Över 10,3 miljoner människor i EU (första kvartalet 2016) hade sökt jobb i mer än ett år och av dessa hade 6,5 miljoner varit arbetslösa i mer än två år. Som andel av arbetskraften ökade långtidsarbetslösheten under 2015 i Österrike, Belgien, Kroatien, Finland, Luxemburg, Nederländerna, Rumänien och Sverige, medan den minskade, i vissa fall kraftigt, i de värst drabbade länderna (diagram 21). Den är dock fortfarande över 10 % i Grekland, Spanien och Kroatien, och över 5 % i Slovakien, Portugal, Italien, Cypern, Bulgarien och Irland. Ju längre man är arbetslös desto sämre blir anknytningen till arbetsmarknaden. Det blir betydligt svårare att få ett varaktigt jobb och man riskerar att hamna helt utanför arbetsmarknaden på grund av minskad anställbarhet och allt fler hinder. Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen.

Det finns stora skillnader i hur väl de olika länderna lyckas hjälpa långtidsarbetslösa att få ett arbete. Kvaliteten på tjänsterna för långtidsarbetslösa är avgörande för att man ska kunna hjälpa dem in på arbetsmarknaden, i linje med rådets rekommendation av den 15 februari 2016 om långtidsarbetslösas återinträde på arbetsmarknaden. 2.2.2 Politiska åtgärder Politiska åtgärder för att hantera brister i grundläggande färdigheter har särskilt uppmärksammats i medlemsländerna, till exempel i Cypern, Ungern och Sverige, och tas upp i kommissionens förslag om en kompetensgaranti. Medlemsländerna har ofta försökt lösa det här problemet genom att förbättra sina yrkesutbildningssystem. I Sverige har dock ett nytt initiativ inletts som syftar till att göra tidiga insatser, under de första skolåren (dvs. förskoleverksamhet och årskurs 1–3), med särskilt fokus på grundläggande färdigheter. I Ungern och Slovakien har förbättrade digitala kunskaper varit ett specifikt mål. I Cypern var målet att förbättra deltagandet och att anpassa yrkesutbildningen till arbetsmarknadens behov. Satsningar att främja inkluderande utbildning har också stått högt upp på agendan, med det främsta målet att minska utbildningsklyftan för utsatta elever (inbegripet elever med särskilda behov, migranter och romer). Under det senaste året har initiativ för att göra utbilningen mer inkluderande inletts i Tjeckien, Grekland, Polen, Portugal och Slovakien. Åtgärderna syftade främst till att få fler elever (särskilt från utsatta grupper) att delta i den grundläggande skolundervisningen och från tidigare ålder. Ungern har sänkt åldern för den obligatoriska skolstarten i förskola och barnomsorg från fem till tre år. Tjeckien har antagit en lag om att sänka den från sex till fem år från september 2017. Grekland har infört prioriterade zoner för utbildning, dvs. förskoleklasser, stödundervisning och introduktionsklasser för migranter på lägre stadier. Portugal har ökat antalet stipendier för studenter med ekonomiskt mindre gynnad bakgrund och ökar också tillgången till offentlig förskola och barnomsorg. Slovakien har lagt fram ett initiativ för att förhindra att barn felaktigt placeras i specialskolor enbart grundat på en mindre gynnad socioekonomisk bakgrund. I Belgien (den flamländska gemenskapen) har alla barn, inklusive dem med särskilda behov, nu rätt att skriva in sig i en allmän skola, under förutsättning att det är möjligt med rimliga anpassningar. Många medlemsländer framhåller vikten av stödåtgärder för lärare, skolledare och annan skolpersonal. Så är fallet i Belgien, där de första åtgärderna vidtagits i både flamländska och franska skolor liksom i Tjeckien, Kroatien, Cypern, Lettland, Rumänien, Slovakien och Sverige. Medlemsländerna anstränger sig för att öka andelen med eftergymnasial utbildning och anställbarheten bland högskoleutbildade. Bland åtgärderna ingår att försöka locka till sig fler från mindre gynnade eller utsatta grupper, utarbeta tydliga vägar för övergång till högre utbildning från yrkesinriktad och annan utbildning, och att minska antalet som avbryter skolgången i förtid. I Sverige kommer staten att finansiera ungefär 14 600 nya utbildningsplatser inom högre utbildning till 2019 för att främja studier. Tjeckien och Portugal har ökat antalet stipendier och stödet till personer från ekonomiskt utsatta hem. Den högre utbildningens relevans ska förbättras med hjälp av kompetensprognoser och uppgifter om sysselsättning för tidigare utexaminerade, medverkan från arbetsgivare i utformningen av kursplaner, större variation i studieformerna (deltid, distans, osv.) och ytterligare utveckling av högre yrkesutbildning. Spanien håller på att vidareutveckla sitt system för uppföljning av personer med akademisk examen för att kunna mäta anställningsbarheten på studieprogrammen. Åtgärder som syftar till att öka anställningsbarheten genomförs i Belgien, framför allt genom förbättringar av övergångsvägar via korta utbildningsprogram (den flamländska gemenskapen) och varvad utbildning eller arbetsplatsbaserade utbildningsprogram på kandidatnivå (Wallonien-Brysssel). Reformer av vuxenutbildningen ska bidra till att tillgodose arbetsmarknadens behov. Initiativ för vuxenutbildningen har nyligen föreslagits i Cypern, Ungern, Litauen, Rumänien och Sverige. De är i de flesta fall inriktade på grundläggande färdigheter eller på att uppdatera kompetensen och förhindra förtida pensionering. I Sverige infördes till exempel en rätt till vuxenutbildning på gymnasienivå i 2016 års budget. Från och med 2017 har alla vuxna rätt att komplettera sin skolgång med en gymnasieutbildning som ger behörighet till högre utbildning och ökar möjligheterna att få jobb. Ungern vill utveckla it-kompetensen hos 200 000 personer med sämre förutsättningar. Litauen har tittat på hur man kan förbättra den icke-formella vuxenutbildningen och fortbildningen. Genom den nya kompetensagendan för Europa uppmuntrar kommissionen till långsiktiga investeringar i kompetensutveckling och bättre anpassning av kompetensen till arbetsmarknadens behov för att främja fler goda jobb. Initiativ som främjar relevanta och kvalificerade kunskaper, färdigheter och förmågor genom livslångt lärande, med fokus på att främja anställbarhet, innovation, aktivt medborgarskap och välbefinnande har också startat i Irland, Spanien, Frankrike, Kroatien, Polen och Storbritannien. Medlemsländerna fortsatte att arbeta för tydligare färdigheter och kvalifikationer. Kroatien, Polen och Finland har förbättrat sina nationella referensramar för kvalifikationer. Sverige har anpassat sina nationella ramar till den europeiska referensramen för kvalifikationer. Österrike och Sverige har fokuserat på att bedöma och validera nyanlända migranters kompetens och kvalifikationer. Ungdomsgarantin har starkt bidragit till nya slags åtgärder för unga arbetslösa. Ländernas ungdomsgarantier omfattar två typer av åtgärder: 1) snabba, skräddarsydda åtgärder för alla unga som varken arbetar eller studerar och 2) strukturreformer på medellång till lång sikt för att stärka institutionernas kapacitet och samordna tjänsterna. Ungdomsgarantin har fått stort genomslag i hela EU: under 2015 deltog 41,9 % av alla unga mellan 15 och 24 år som varken arbetar eller studerar, jämfört med 40,4 % år 2014. I vissa länder är det först nyligen som garantin har genomförts fullt ut eftersom det har krävts omfattande reformer och breda partnerskap. Många länder har satsat på uppsökande verksamhet för att nå unga som inte är inskrivna hos arbetsförmedlingen. Två av tre arbetsförmedlingar arbetar för närvarande med uppsökande verksamhet inom ramen för ungdomsgarantin. Sveriges strategi ”Vägarna framåt – strategi för unga som varken arbetar eller studerar” har som mål att motivera unga över 15 att fortsätta eller gå tillbaka till skolan och fullfölja en gymnasieutbildning, eller att börja jobba (endast för 20–25-åringar och om det är relevant). Den nationella samordnaren för unga som varken arbetar eller studerar ska förbättra samarbetet mellan myndigheter, kommuner, landsting och organisationer på nationell, regional och lokal nivå och samarbetar nära med Delegationen för unga till arbete för att främja lokala avtal mellan kommunerna och arbetsförmedlingarna. Runtom i Kroatien finns det Cisokcentrum för yrkesvägledning som allt oftare hjälper unga med jobbsökande, yrkesvägledning och uppsökande verksamhet. I Lettland försöker projektet ”Kunna och göra” (Proti un dari) få de unga att börja studera och utveckla sina färdigheter. Nya kontaktpunkter ska förbättra tillgängligheten och se till att man når fler unga. Kontaktpunkterna samlar olika tjänster för unga under ett tak och kan därför erbjuda flexibla och lättillgängliga tjänster. Under 2015 startade Finland vägledningscentrum för unga. De finns i 35 kommuner och erbjuder lättillgängligt stöd för alla under 30 år, bland annat personlig rådgivning och vägledning, hjälp att hantera svåra livssituationer, karriärplanering, sociala färdigheter samt utbildning och anställningsstöd. I många länder har ungdomsgarantin bidragit till ökad samverkan mellan olika politikområden och långsiktiga partnerskap. Samordningen mellan sysselsättnings-, utbildnings- och ungdomspolitiken har förbättrats. I Italien har man inom ungdomsgarantin tagit fram ett gemensamt system för arbetsmarknads- och utbildningsministeriets databaser och startat initiativ för att främja aktiva arbetsmarknadsåtgärder och ungdomsgarantin i skolan. I Litauen pågår mellan 2015 och 2018 projektet ”Upptäck dig själv” i alla kommuner. Det går ut på att hjälpa unga som varken arbetar eller studerar att utveckla sina personliga, sociala och yrkesmässiga färdigheter och är ett samarbete mellan lokala arbetsförmedlingar, polisen, organisationer för skydd av barns rättigheter, socialarbetare och lokala ungdomscentrum. Dessutom har de flesta medlemsländer gett riktade löne- och nyanställningsstöd, ofta med hjälp av EU-finansiering som Europeiska socialfonden och sysselsättningsinitiativet för unga. Kroatien har ändrat sin lagstiftning och sedan 2015 slipper arbetsgivare som erbjuder unga under 30 år en tillsvidareanställning att betala sjukförsäkrings- och arbetsgivaravgifter under fem år. Estland lanserade 2015 initiativet ”Mitt första jobb” som ger ett års lönebidrag och täcker utbildningskostnaderna under två år. I Litauen kan arbetsgivare som anställer unga arbetslösa få halva bruttolönen ersatt i upp till sex månader. Stödet omfattar i första hand långtidsarbetslösa unga eller unga föräldrar med två barn. Arbetsgivare som säger upp subventionerade arbetstagare inom sex månader efter bidragsperioden drabbas av påföljder. Under 2015 omfattade initiativet 28 % av alla unga mellan 16 och 29 år som deltog i aktiva arbetsmarknadsåtgärder. Cypern har infört praktik för unga arbetslösa under 25 år som gått ut grundskolan, gymnasiet eller en eftergymnasial utbildning och har begränsad arbetslivserfarenhet. Praktiken kan pågå i upp till två år och man får ett utbildningsbidrag på 125 euro per vecka i högst sex månader. Initiativet omfattar också högskoleutbildade under 35 år. I Frankrike kan unga under 28 år som har haft ett stipendium och avslutat en högre utbildning eller yrkesinriktad gymnasieutbildning få ett bidrag på 200–300 euro per månad medan de söker sitt första jobb inom 4 månader efter avslutad utbildning. Åtgärden väntas gynna 126 000 unga. Dessutom kan företag med högst 10 anställda få ett bidrag på 4 400 euro under ett år om de tar emot lärlingar mellan 16 och 18 år. De rumänska myndigheterna håller också på att ändra arbetsrätten för att erbjuda en mix av mer generösa aktiveringsåtgärder som är skräddarsydda för dem som står längst bort från arbetsmarknaden (bl.a. stöd till företagande, anställningsstöd och incitament för lärlings- och praktikplatser). Insatserna för att reformera lärlingssystemet och bättre reglera praktikplatser har intensifierats. Reformerna har bidragit till att bättre anpassa ungas kompetens till arbetsmarknadens behov och stärka näringslivets medverkan. Hälften av EU-länderna har genomfört eller planerar att genomföra lagändringar för att anpassa sina nationella ramar till EU:s kvalitetskriterier för praktikprogram från 2013. I de länder som redan har ändrat sin lagstiftning (Bulgarien, Frankrike, Tyskland, Grekland, Litauen, Portugal, Spanien och Sverige) går reformerna främst ut på att begränsa praktiken till sex månader (tolv månader i Bulgarien), klargöra villkoren för längre praktikperioder och utse mentorer som kan ge vägledning och följa framstegen under praktiken.



Ruta 2. Bättre utnyttjande av Europeiska socialfonden (ESF) Med en budget på 86,4 miljarder euro för 2014–2020 är Europeiska socialfonden (ESF) ett av EU:s viktigaste redskap för att hantera de utmaningar som lyfts fram i de landsspecifika rekommendationerna. Länderna kan också omprioritera sina åtgärder om det uppstår nya behov. En viktig prioritering för ESF 2014–2020 är ungdomsarbetslösheten där fonden kompletteras med sysselsättningsinitiativet för unga. ESF har anslagit 6,3 miljarder euro direkt till sysselsättningsåtgärder för unga, och unga är också en viktig målgrupp för insatser för utbildning, livslångt lärande och social inkludering. Till detta kommer ungdomssysselsättningsinitiativets budget på totalt 6,4 miljarder euro (3,2 miljarder euro i egna medel och 3,2 miljarder euro från ESF). Sysselsättningsinitiativet, som för närvarande omfattar 20 EU-länder, vänder sig särskilt till unga som varken arbetar eller studerar och som bor i de regioner som hade den högsta ungdomsarbetslösheten 2012. För att säkra snabba insatser har anslagen tidigarelagts i EU:s budget så att de kan betalas ut första hälften av budgetperioden. Dessutom beslutade kommissionen 2015 om en ökad förfinansiering på cirka 1 miljard euro, så att sysselsättnings- och utbildningsåtgärderna kan dra i gång så fort som möjligt. Det innebar en positiv effekt för hälften av de myndigheter som får stöd så att de kunde avsätta mer pengar och/eller starta fler projekt. Trots detta kännetecknas både 2014 och 2015 av en relativt långsam start på åtgärder som fått stöd från ESF och sysselsättningsinitiativet. Länderna har redovisat låga stödberättigande attesterade utgifter, vilket visar på en låg utnyttjandegrad. Detta bör dock inte tolkas som att det inte genomförs några konkreta insatser. Eftersom det tog tid för länderna att utse förvaltningsmyndigheter och inrätta övervakningssystem försenades deras betalningsansökningar till kommissionen. Sedan de operativa programmen drog igång har över 2 miljoner deltagare tagit del av stödet från Europeiska socialfonden och 1,4 miljoner unga som varken arbetar eller studerar har blivit hjälpta av insatser inom sysselsättningsinitiativet – främst genom praktik, lärlingsutbildningar, stöd till egenföretagande och fortsatt utbildning. I de flesta länder ses initiativet som ett centralt verktyg för att genomföra rådets rekommendation om en ungdomsgaranti (2013). Länderna har kommit olika långt, men vissa projekt har redan fått betydande genomslag. Nästan alla medlemsländer har förbättrat sina lärlingsutbildningar i fråga om kvalitet, utbud och attraktivitet, i linje med den europeiska alliansen för lärlingsutbildning som lanserades i juli 2013. Danmark antog 2013 en reform som började genomföras i mitten av 2015 med syftet att lärlingar ska få allmänna gymnasiekvalifikationer som ger behörighet till högre utbildning. I Frankrike ger lärlingsavtalen nu möjlighet till 85 yrkeskvalifikationer som godkänts av arbetsmarknadsministeriet (i stället för utbildningsministeriet), förutsatt att personen i fråga har en Isced 3-kvalifikation eller saknar gymnasieutbildning. I Österrike bidrog 2015 års reform av yrkesutbildningslagen till att stärka kvalitetsledningen i lärlingssystemet. Nya utbildningsutbud, till exempel standardiserade läroplaner för låga inträdeskrav och delexamina, har tagits fram för unga med sämre förutsättningar. Reformer av lärlingssystemen planeras också i Irland och Slovenien. I Irland ska det lärlingsutbildningsråd som inrättades i slutet av 2014 kartlägga i vilka ekonomiska sektorer en utbyggnad av lärlingssystemet kan göra verklig skillnad för både arbetsgivare och arbetstagare. Efter en ansökningsomgång som avslutades den 31 mars 2015 valde man ut ett antal nya lärlingsutbildningar som har skräddarsytts efter arbetsmarknadens behov. Det första nya lärlingsprogrammet startade i mitten av september 2016 och handlar om försäkringspraxis. I Slovenien pågår ett samråd om lärlingsutbildningslagen för att ta fram övergripande regler för urvalskriterier, arbetsvillkor och sociala villkor och ömsesidiga skyldigheter. Olika initiativ ska underlätta för äldre arbetstagare att få ett jobb. Vissa länder har valt att satsa på vuxenutbildning, till exempel Rumänien där man har antagit en nationell strategi för livslångt lärande som främst vänder sig till grupper som i allmänhet är underrepresenterade och har sämre förutsättningar på arbetsmarknaden. Andra länder har infört särskilda aktiveringsplaner och individanpassat stöd från arbetsförmedlingar med bland annat yrkesvägledning. Luxemburg införde 2016 ett praktikprogram som bland annat vänder sig till arbetssökande över 45 år. Andra länder har satsat på att anpassa arbetsplatser och främja hälsosamt åldrande i arbetslivet. Det är målet för Lettlands strategi för aktivt åldrande för ett bättre och längre arbetsliv, som omfattar kompetens- och hälsobedömningar, individuella planer på företagsnivå (t.ex. arbetsplatsanpassning, flexibla arbetsformer och hälsofrämjande åtgärder) och utbildning. Flera medlemsländer vill öka incitamenten för att anställa äldre arbetstagare (t.ex. bonusar) och avskaffa negativa incitament i skatte- och bidragssystemen. Belgien, Tyskland och Österrike har startat initiativ för att öka incitamenten att anställa äldre arbetstagare. Tyskland planerar att införa flexiblare villkor för att få folk att jobba kvar till minst den allmänna pensionsåldern genom bättre möjligheter att kombinera arbetsinkomst med pension. Två regioner i Belgien (Vallonien och Bryssel) har antagit reformer för att förbättra anställningsincitamenten för äldre arbetstagare.

Särskilda program och strategier för livslångt lärande hjälper personer med funktionsnedsättning och andra utsatta grupper att få och behålla en anställning på den öppna arbetsmarknaden. Konkreta åtgärder har nyligen genomförts i Cypern (subventioner till arbetsgivare som anställer personer med funktionsnedsättning), Luxemburg (tillfällig arbetspraktik med möjlighet till fast anställning), Malta (kvoter) och Nederländerna (nya jobb för personer med funktionsnedsättning). Rumäniens nya strategi för livslångt lärande har som mål att öka deltagandet bland mindre gynnade grupper, även personer med funktionsnedsättning. Med tanke på de många asylsökande har medlemsländerna också gjort mer för att hjälpa personer med invandrarbakgrund att etablera sig på arbetsmarknaden. Flera initiativ har inneburit tidiga insatser för nyanlända där arbetsgivare, arbetsförmedlingar och andra relevanta aktörer samverkar. Sverige erbjuder bland annat språkintroduktion och samhällsinformation redan under asyltiden. När de nyanlända beviljas uppehållstillstånd får de gå ett introduktionsprogram med särskilda snabbspår för bristyrken. Dessutom har 200 myndigheter fått i uppdrag att ordna praktikplatser för nyanlända under 2016–2018. Företagen spelar också en aktiv roll. De som erbjuder minst 100 jobb eller praktikplatser för nyanlända ingår i den så kallade 100-klubben, som omfattas av skräddarsydda paket av insatser från Arbetsförmedlingen. Finlands uppdaterade integrationsprogram för 2016–2019 har också som mål att invandrare ska få en smidig övergång till exempelvis studier och arbetsliv, genom ett effektivt tidigt samarbete mellan myndigheter och aktörer. På motsvarande sätt har de tyska delstaterna antagit flera program, planer och avtal i enlighet med sina behov (t.ex. ett avtal om integration genom utbildning och arbete som ingåtts mellan regeringen, näringslivet och arbetsförmedlingarna i Bayern). I Österrike inrättade den federala regeringen i september 2015 en ”integrationspool” på 75 miljarder euro till arbetsmarknadsåtgärder för flyktingar och ytterligare 40 miljoner euro per år har anslagits för 2016 och 2017 i den federala budgeten. Mot denna bakgrund genomför arbetsförmedlingarna ett pilotprojekt för att kartlägga individuella förutsättningar och utbildningsbehov. Här ingår också allmän information om hur man söker jobb, om utbildningssystemet och om arbetstagares och arbetsgivares rättigheter och skyldigheter i Österrike. Särskilda aktiveringsåtgärder har även tagits fram genom riktade reformer av sociala förmåner och tjänster. I Danmark infördes i september 2015 ett integrationsbidrag som ersatte utbildningsstöd eller socialt bistånd för att öka incitamenten till arbete för invandrare. Flyktingar anses nu också arbetsförmögna redan vid ankomsten och det offentliga integrationsprogrammet kommer att inriktas på jobbrelaterade åtgärder och danskundervisning. Åtgärderna kommer att bli mer arbetsmarknadsorienterade och arbetsförmedlingarna ska utöka sina tjänster till företagen. Dessutom införs ett bonussystem för privata företag som anställer flyktingar i vanliga osubventionerade arbeten. Förutom integrering av nyanlända har flera länder gjort stora insatser för att bekämpa diskriminering genom antingen ny eller ändrad lagstiftning eller specifika projekt. Finlands diskrimineringslag trädde i kraft 2015 och utvidgar skyldigheten att främja likabehandling och förebygga diskriminering. Skyldigheten gäller för utbildningsanordnare, läroanstalter och arbetsgivare och har fått särskilt genomslag i den privata sektorn. I Belgien inrättades genom ett kungligt dekret den 18 november 2015 en ny expertkommission med rättstillämpare, advokater, fackföreningar och arbetsgivarorganisationer som vart femte år ska utvärdera hur lagstiftningen mot diskriminering tillämpas och fungerar. Spanien har tagit fram innovativa projekt inom ramen för den nationella strategin mot rasism, diskriminering, främlingsfientlighet och andra former av intolerans. Ett exempel är Frida-projektet som under 2015 bidrog till att utbilda och öka medvetenheten inom utbildningsväsendet. Liknande program för justitie- och hälsofrågor kommer också att starta. Betald mamma- och föräldraledighet tenderar att öka kvinnors deltagande på arbetsmarknaden eftersom de lättare kan förena arbete och familjeliv. En jämn fördelning av betald ledighet mellan kvinnor och män kan särskilt bidra till att öka sysselsättningen bland kvinnor med barn. På senare tid har ett antal länder förbättrat den betalda föräldraledigheten, bland annat Tyskland, Irland, Luxemburg, Ungern, Malta och Portugal. Tyskland har infört flexiblare regler så att föräldrarna kan ta ledigt totalt 24 månader när barnet är mellan tre och åtta år, och de kan ta ut ledigheten i tre olika perioder. En jämn fördelning av ledigheten mellan kvinnor och män efter barnets födsel (inklusive pappaledighet) har dessutom visat sig bidra till att föräldrarna delar bättre på ansvaret för hem och barn, att fler kvinnor jobbar och att kvinnorna går tillbaka till jobbet snabbare efter att ha fött barn. Irland har därför nyligen infört två veckors betald pappaledighet och Portugal har förlängt pappaledigheten till 25 arbetsdagar (tidigare 20 dagar), varav 15 är obligatoriska (tidigare 10). Tjeckien har också ändrat systemet för föräldraledighet och förmåner för att få papporna att ta hand om barnen i större utsträckning och uppmuntra mammor som vill gå tillbaka till jobbet tidigare. Medlemsländerna har även infört åtgärder för barn- och anhörigomsorg för att fler med omsorgsansvar, särskilt kvinnor, ska kunna jobba. Till exempel har Tjeckien lagt fram initiativ för att förbättra förskolan och öka stödet för barn med särskilda behov. Tjeckien planerar också att anta regler för ekonomiskt stöd och ledighet för anhörigvårdare 2017. Andra länder (bl.a. Bulgarien, Tyskland, Irland, Slovakien, Luxemburg och Storbritannien) har nyligen sett till att barnomsorgen ska bli billigare. Slovakien planerar att öka ersättningen till dem som tar hand om en person med svår funktionsnedsättning senast i slutet av 2016, och att förlänga den period som ger pensionsrätt. Vissa länder tänker också göra något åt de negativa ekonomiska incitament för arbete som är inbyggda i deras skatte- och bidragssystem. Till exempel har Österrike och Storbritannien tagit initiativ till att utöka skatteförmånerna för barnbidrag och barnomsorgskostnader. Flexibla arbetsformer som distansarbete, flextid och deltid har också använts för att få fler kvinnor att arbeta. I Portugal har personer med föräldraansvar rätt till deltid eller flexibla arbetsformer som att jobba hemifrån. Tyskland har nyligen infört föräldrapenningen ”plus” som ger föräldrar möjlighet att ta ut sin föräldraledighet på deltid och som uppmuntrar båda föräldrarna att utnyttja möjligheterna till deltidsledighet. Tjeckien planerar också att införa flexiblare förmåner för dem som har barn upp till tre år. Distansarbete är möjligt om arbetsgivaren går med på det. Långtidsarbetslösa stöter ofta på flera hinder och många länder förstärker nu stödet för dem. Ett första steg kan vara att se till att fler skriver in sig på arbetsförmedlingen (i genomsnitt var 71 % i EU inskrivna år 2015). Rumänien ska exempelvis under hösten 2016 starta team med kontaktpersoner för socialtjänst, hälso- och sjukvård och utbildning som ska försöka nå ut till långtidsarbetslösa och personer utanför arbetskraften på landsbygden och i mindre gynnade samhällen och få dem att skriva in sig på arbetsförmedlingen. Ett antal länder försöker att bättre individanpassa stödet till långtidsarbetslösa, i linje med rådets rekommendation om avtal om återinträde på arbetsmarknaden där stödet anpassas efter individuella behov med tydliga rättigheter och skyldigheter för både de arbetslösa och stödorganen. I Frankrike har arbetsförmedlingarnas stöd blivit mer individualiserat med förstärkt kompetensbedömning och bättre vägledning. Målet är att till 2017 ha hjälpt 460 000 personer som riskerar långtidsarbetslöshet. I Spanien innebär den Cartera Común de Servicios som antogs 2015 att man ska upprätta individuella sysselsättningsplaner och anställningsavtal som är bindande för dem som får arbetslöshetsförmåner. Dessutom infördes ett program för stöd till långtidsarbetslösa 2016 för att stärka arbetsförmedlingens kapacitet att erbjuda individanpassat stöd. De danska arbetsförmedlingarna införde 2016 en kontaktplan som innebär tätare kontakter de första sex månaderna av arbetslöshet och efter 16 månaders arbetslöshet. De långtidsarbetslösa är själva med och planerar möten och rådgivarna är utbildade i hur man använder verktyg för inflytande och motivation. Finland planerar också att införa personliga intervjuer med långtidsarbetslösa var tredje månad från och med 2017. Ett antal länder har lagt ut tjänster för långtidsarbetslösa på entreprenad. Malta har startat ett initiativ för att utkontraktera profilering, utbildning och praktik för långtidsarbetslösa mellan 25 och 56 år. Lettland inledde i augusti 2015 ett nationellt ESF-program (40 miljoner euro) där icke-statliga organisationer erbjuder rådgivning för enskilda och i grupp, yrkesvägledning, hälsokontroller, motivationsprogram och behandling av missbruk. Några länder har också satsat mer på utbildning för långtidsarbetslösa. Frankrike antog 2016 en plan med en budget på 1 miljard euro för att finansiera ytterligare 500 000 kurser för arbetssökande, varav 300 000 är till för långtidsarbetslösa och lågutbildade i sektorer med positiva regionala arbetsmarknader och ekonomiska utsikter. Sverige har förstärkt utbildningsinslagen i aktivitetsgarantin med ökade möjligheter till arbetsplatsförlagd utbildning, yrkeskurser inom bristyrken på folkhögskolor i upp till 24 månader och möjlighet att studera ett år med bibehållet aktivitetsstöd. För att kunna skräddarsy stödet till enskilda behov krävs ofta bättre samordning mellan olika organisationer. Medlemsländerna enades därför i rådets rekommendation om att inrätta en enda kontaktpunkt för långtidsarbetslösa. Driftskompatibla plattformar för informationsutbyte är ett måste för effektiva tjänster. Slovakien har stärkt kapaciteten för integrerade arbetsförmedlingar där man samlar rådgivning för arbetssökande och utbetalning av sociala förmåner och har särskilda aktiveringscentrum för långtidsarbetslösa. Irland har samlat inkomststöd och arbetsförmedling i Intreo-centrum, med fokus på individuell handläggning. För att minska antalet ärenden och utöka det individanpassade stödet har man genom programmet JobPath utkontrakterat ett ettårigt stöd för arbetslösa som innebär att privata partner får ekonomiska incitament för att hjälpa personer att få jobb, med utbetalningar efter 13, 26, 39 och 52 veckors anställning av den arbetssökande. Medan vissa länder har kommit långt med att inrätta kontaktpunkter har andra länder precis börjat samordna de olika organisationernas tjänster. I Bulgarien pågår ett ESF-finansierat projekt för att inrätta 65 centrum där man samlar arbetsförmedlingarnas och socialförvaltningens tjänster. En fungerande integration kräver också kraftfulla partnerskap med arbetsgivare. I Storbritannien och Nederländerna finns särskilda kontaktpunkter för arbetsgivare som övervakar jobbmöjligheterna för långtidsarbetslösa, utvecklar specifik kunskap och knyter kontakter med företagen. I Portugal stöder programmet Reativar långtidsarbetslösa över 31 år som går en sex månaders praktik vid en privat institution genom ett månadsbidrag beroende på kvalifikationsnivå. Den ansvariga institutionen utfärdar ett intyg efter praktikperiodens slut. De offentliga arbetsförmedlingarna betalar mellan 65 % och 80 % av bidraget, beroende på typ av institution och deltagare. Cypern har infört nya anställningsbidrag för långtidsarbetslösa, medan Finland planerar att under 2017 starta program för lärande på arbetsplatsen och lärlingsutbildningar som är anpassade till långtidsarbetslösa. Slovakien använder Europeiska socialfonden för att införa arbete med handledare för långtidsarbetslösa, där arbetsgivaren får ett lönebidrag och i gengäld ställer upp med ett mentorprogram. 2.3 Riktlinje 7: Förbättra arbetsmarknadens funktion I detta avsnitt beskrivs genomförandet av sysselsättningsriktlinje nr 7, som rekommenderar medlemsländerna att förbättra arbetsmarknadens funktion. Avsnittet inleds med en diskussion om indikatorerna för den offentliga arbetsförmedlingens tjänster och för aktiveringsåtgärder, som är avgörande för bättre matchning på arbetsmarknaden. Därefter mäts segmenteringen av arbetsmarknaden med hjälp av övergångar på arbetsmarknaden, med tonvikt på de olika typer av kostnader som har att göra med hur omfattande skyddet är. I punkt 2.3.2 beskrivs medlemsländernas politiska åtgärder på dessa områden, bland annat främjande av arbetskraftens rörlighet och av dialogen mellan arbetsmarknadens parter, som är viktig för förankringen av reformerna och för deras effektiva genomförande. 2.3.1 Nyckelindikatorer De offentliga arbetsförmedlingarna har en nyckelställning när det gäller att matcha utbud och efterfrågan på arbetsmarknaden. Det krävs dock att de arbetslösa har anmält sig som arbetssökande så att de får tillgång till aktiva arbetsmarknadsåtgärder och hjälp med att söka jobb. Andelen som anmält sig som arbetssökande varierar i olika länder (se diagram 22). Detta beror på flera olika faktorer, bland annat hur bra och relevanta tjänster de offentliga arbetsförmedlingarna kan erbjuda, hur stora arbetslöshetsförmånerna och övriga sociala förmåner är, under hur lång tid de betalas ut och vem som har rätt till dem samt vilka skyldigheter och sanktioner som är knutna till förmånerna. Diagram 22. Andelen långtidsarbetslösa som var anmälda hos arbetsförmedlingarna 2015.

Källa: Eurostats arbetskraftsundersökning 2015. Inga uppgifter var tillgängliga för Österrike och Irland. Sammantaget utnyttjas de offentliga arbetsförmedlingarna vid arbetssökning i olika hög grad i olika EU-länder (diagram 23), och i vissa länder finns det viss risk för att de mest utsatta arbetssökandena i stället väljer odeklarerat arbete. Om de offentliga arbetsförmedlingarna effektivt kan samla in information från arbetsgivare om lediga platser använder arbetssökande i högre grad deras tjänster.



Diagram 23 – Användning av de offentliga arbetsförmedlingarna vid arbetssökande och andelen arbetslösa arbetssökande 2014 Källa: Eurostats arbetskraftsundersökning 2014. De länder där långtidsarbetslösheten är lägst hör till dem där deltagandet i aktiva arbetsmarknadsåtgärder är högst. Men i många andra medlemsländer verkar det inte som om aktiveringsåtgärderna skulle stå i proportion till arbetslösheten i landet. Källa: Eurostats databas över arbetsmarknadsåtgärder. (Anm.: Uppgifterna om aktiveringsåtgärder gäller 2009 för Storbritannien, 2012 för Cypern och 2013 för Grekland, Irland och Spanien). De aktiva arbetsmarknadsåtgärdernas utformning, omfattning och målgrupper, liksom sättet de genomförs på, har betydelse för hur verkningsfulla de är. Arbetslöshet kan ha flera orsaker, t.ex. en allmänt svag efterfrågan på arbetskraft, kompetensglapp, lagstiftningen om anställningsskydd eller skatten på arbete (se motsvarande avsnitt i detta dokument). På samma sätt kan vissa aktiveringsåtgärder fokusera på utbudssidan (t.ex. anställningsstöd) medan andra är avsedda för mindre gynnade grupper på arbetsmarknaden eller har samband med de arbetsmarknadspolitiska strukturerna (t.ex. system för att förutse kompetensbehov) eller de sociala förmånernas utformning. Därför behandlas aktiva arbetsmarknadsåtgärder – i olika hög grad – i avsnitten 2.2, 2.3 och 2.4 om de politiska åtgärder som vidtagits. Olika aktiva arbetsmarknadsåtgärder kommer att passa olika typer av a