lär * 
à -il? EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 27.02.1997 
KOM(97) 23 slutlig 
MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN 
TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET 
RÅDET OM TILLÄMPNINGEN AV DIREKTIV 
75/439/EEG, 75/442/EEG, 78/319/EEG och 86/278/EEG 
OM AVFALLSPOLITIK 

INLEDNING 
De olika skyldigheter som åligger medlemsstaterna att regelbundet rapportera till kommissionen 
om införandet av gemenskapslagstiftningen om hantering av avfall, utgör ett värdefullt verktyg 
när det gäller att säkerställa att tillämpningen av denna politik följs upp. Emellertid har de 
praktiska erfarenheterna och resultaten av detta verktyg visat sig vara mycket osäkra. 
Sammanställningen av dessa rapporter måste i praktiken göra det möjligt att utvärdera 
tillämpningen av gemenskapslagstiftningen på samtliga territorier i gemenskapen, säkerställa en 
hög grad av öppenhet och erbjuda allmänheten för ändamålet passande informationskanaler. En 
effektiv hantering av avfall, som samtidigt möjliggör en väl fungerande inre marknad, kräver 
dessutom en utbredd övervakning. Detta mål har dock inte uppnåtts. En enda rapport har 
offentliggjorts sedan 1975, och den behandlar kortfattat fyra direktiv på avfallsområdet 
(SEK/(89)/1455 slutlig). Denna rapport är grundad på svar som lämnats av sju medlemsstater. 
För att råda bot på olikheterna i de bestämmelser som innehåller dessa skyldigheter, både vad 
gäller regelbundenheten och innehållet, antog rådet 1991 direktiv 91/692/EEG om att 
standardisera och rationalisera rapporteringen om genomförandet av vissa direktiv om miljön. När 
det gäller avfallsområdet har nationella rapporter sammanställts vart tredje år på grundval av ett 
frågeformulär som utarbetats av kommissionen. De första sammanställningarna från 
avfallsområdet som täcker perioden 1995-1997 kommer att offentliggöras av kommissionen vid 
mitten av 1999. 
Detta meddelande har som mål att informera Europaparlamentet och rådet om tillämpningen 
mellan 1989 och 1994 av följande rådets direktiv: direktiv 75/439/EEG1 om omhändertagande 
av spilloljor, direktiv 75/442/EEG2 om avfall, direktiv 86/278/EEG3 om skyddet för miljön, 
särskilt marken, när avloppsslam används i jordbruket och direktiv 78/319/EEG4 om giftigt och 
annat farligt avfall. Denna rapport undviker på så sätt varje form av överlappning med den 
rapport som skall upprättas avseende direktiv 91/692/EEG. 
Finland, Sverige och Österrike är inte föremål för denna rapport eftersom dessa länder anslöts 
till Europeiska unionen den 1 januari 1995. 
1 EGTnr L 194,25.7.1975, s. 23. 
2EGTnrL 194, 25.7.1975, s. 39. 
3 EGTnrL 181,4.7.1986, s. 6. 
4EGTnrL84, 31.3.1978, s. 43. 
RÅDETS DIREKTIV 75/442/EEG OM AVFALL, 
ÄNDRAT GENOM DIREKTIV 91/156/EEG 
I. INLEDNING 
Direktiv 75/442/EEG utgör den lagstiftningsmässiga ramen för gemenskapspolitiken när det gäller 
hantering av avfall. Det är i kraft sedan 1977 och ändrades 1991 för att ta hänsyn till nya 
omständigheter och för att införliva de huvudprinciper som angavs av gemenskapsstrategin för 
hantering av avfall från 1989, nämligen förebyggande, förädling och slutligt bortskaffande. 
Direktivet innehåller de viktigaste inslagen som gemenskapspolitiken rörande hantering av avfall 
grundar sig på, särskilt 
en definition av avfall, 
fastställande av en gemensam terminologi vad gäller särskilt förädling och slutligt bortskaffande 
liksom de olika typer av avfall som förekommer i den förteckning som fastställts genom 
kommissionens beslut 94/3/EG, 
inrättande av en prioriteringsordning som skall följas för varje policy för hantering av avfall, och 
som framför allt tar hänsyn till förebyggandet, därefter befordran av förädlingsvärdet och slutligen 
riskfri slutligt bortskaffande, 
anvisning av närhets- och självförsörjningsprinciper som skall gälla för avfall som slutgiltigt skall 
bortskaffas, liksom bestämmelser om inrättande av ett ändamålsenligt och integrerat nät av 
anläggningar för bortskaffande, 
skyldighet för medlemsstaterna att upprätta planer för avfallshanteringen, vilket är ett väsentligt 
hjälpmedel vid genomförande av denna politik, 
inrättande av ett förfarande för obligatorisk godkännande av alla företag som är verksamma med 
bortskaffande eller förädling av avfall, liksom ett system för registrering och regelbunden kontroll 
av denna verksamhet. 
I artikel 16 i detta direktiv anges att medlemsstaterna vart tredje år skall överlämna en rapport 
till kommissionen om samtliga åtgärder som vidtagits för att följa detta direktiv. Kommissionen 
skall offentliggöra en sammanställning av detta. 
Trots denna skyldighet och trots upprepade uppmaningar från kommissionens sida har endast nio 
av tolv berörda medlemsstater överlämnat sina respektive rapporter, nämligen Belgien, Danmark, 
Frankrike, Luxemburg, Nederländerna, Portugal, Spanien, Förenade kungariket Storbritannien och 
Nordirland och Tyskland. Som en följd detta, men också på grund av att direktiv 75/442/EEG 
har ändrats genom direktiv 91/156/EEG och därför inte har införts av samtliga medlemsstater, 
är homogeniteten och detaljnivån i denna rapport något skiftande. 
2. TILLÄMPNINGEN AV DE SÄRSKILDA BESTÄMMELSERNA I DIREKTIVET 
2.1 Definitionen av "avfall" och Europeiska förteckningen över avfalKartikel 1 a) 
Enligt direktivet är "avfall" varje form av substans eller föremål, vilket omfattas av de typer som 
beskrivs i bilaga I (avfallstyper), som innehavaren gör sig av med, avser att göra sig av med eller 
är skyldig att göra sig av med. För att tillämpa artikel 1 a andra stycket, antog kommissionen 
beslut 94/3/EG, dvs. Europeiska förteckningen över avfall (CED). Denna definition och denna 
förteckning fyller, kompletterat med definitionen av och förteckningen över farligt avfall, således 
det dubbla syftet att utgöra ett skydd för miljön samt att inrätta och upprätthålla den inre 
marknaden. 
Dessa bestämmelser till trots noterar kommissionen stora skillnader mellan länderna när det gäller 
terminologin. Klassificeringen av avfall skiljer sig också åt i betydande utsträckning, både när det 
gäller nomenklatur och innehåll. För närvarande har inte någon av de tolv medlemsstater som är 
föremål för rapporten tagit in CED i den inhemska lagstiftningen. Vissa hänvisar till den i de 
texter som införlivar direktivet. Så är fallet i den nyligen införda irländska lagstiftningen, men 
CED har ännu inte offentliggjorts i landet. När medlemsstaterna bedömer att förteckningarna inte 
helt eller korrekt speglar deras uppfattning av "avfall", har de för närvarande rätt att behålla eller 
anta strängare nationella bestämmelser. Dessa bestämmelser skall dock anmälas till kommissionen. 
I Belgien har inslagen i gemenskapsdefinitionen av avfall intagets i lagstiftningen i Flandern och 
i Bryssel, men CED nämns inte. Den vallonska lagstiftningen definierar inte termen avfall och 
begränsar sig till att hänvisa till en förteckning utan att ta upp CED. 
Den danska lagstiftningen återger ordagrant skrivningen i direktiv 91/156/EEG men hänvisar till 
en förteckning över avfallstyper och tar inte upp CED. 
Den tyska lagstiftningen återger också gemenskapsdefinitionen men hänvisar inte till CED. Den 
gör dessutom åtskillnad mellan "avfall avsett för förädling" och "avfall avsett för bortskaffande", 
vilket direktivet inte gör. 
Enligt den spanska lagstiftningen är avfall varje substans eller föremål som innehavaren gör sig 
av med eller avser att göra sig av med enligt gällande bestämmelser. Denna definition motsvarar 
den som gjordes i direktiv 75/442/EEG innan det ändrades och tar därför inte hänsyn till inslagen 
i det nya direktivet 91/156/EEG. Dessutom nämns inte CED. Situationen i Grekland och 
Portugal påminner om den spanska. 
Enligt den franska lagen är avfall varje rest från en produktions-, bearbetnings eller 
användningsprocess, varje substans, material, produkt eller, mer allmänt, varje form av övergivet 
lösöre som innehavaren avsett att överge. CED har inte införlivats i Frankrike. 
Den irländska lagstiftningen återger gemenskapsdefinitionen av avfall. Den irländska skrivningen 
lägger därutöver till en förutsättning till gemenskapsformeln som inte finns i denna, nämligen att 
substanser och föremål som behandlas som avfall, betraktas som avfall om inte motsatsen bevisas. 
Den irländska lagstiftningen nämner uttryckligen CED, som dock inte offentliggjorts i Irland. 
Den italienska lagstiftningen definierar avfall som varje restsubstans eller restmaterial som 
härstammar från en produktions- eller konsumtionsprocess som kan antas vara avsedd att 
återanvändas. Från denna definition, och följaktligen från tillämpningen enligt direktivet, har 
sedan material och ämnen dragits i från vilka besitter ett officiellt värde som bekräftas av 
råvarubörser, tariffer eller speciella förteckningar hos handelskammare. 
Termen avfall definieras i lagstiftningen i Luxemburg som varje substans eller föremål som 
omfattas av de kategorier som fastställs av samma lag, och allmänt, varje form av övergivet 
lösöre som innehavaren avser att överge eller är skyldig att överge. På samma sätt betraktas 
produkter och ämnen avsedda för förädling, liksom andrahandsråvaror och energi som erhålls från 
en förädlingsprocess, som avfall till dess att de återinträtt i det ekonomiska kretsloppet. Lagen 
definierar även olika typer av avfall (hushållsavfall och skrymmande avfall, problemavfall, 
oflyttbart avfall, farligt avfall, industri- och sjukhusavfall, organiskt avfall och slutavfall). 
Inslagen i gemenskapsdefinitionen omfattas av de brittiska och nederländska lagstiftningarna 
(med undantag för Nordirland där direktiv 91/156/EEG ännu inte har införlivats). Däremot görs 
inte någon hänvisning till CED i dessa. 
2.2 Principhierarkin for politiken rörande hanteringen av avfall och dess införande 
(artiklarna 3 och 4) 
Som uttrycks i gemenskapsstrategin för hantering av avfall från 1989 (SEK/89/934 slutlig), som 
just har reviderats (KOM(96)399 slutl) och mot bakgrund av artiklarna 3 och 4 i detta direktiv, 
skall gemenskapspolitiken när det gäller hantering av avfall i första hand sträva efter att förhindra 
uppkomsten av avfall och minska dess skadlighet innan förädling eller slutligt bortskaffande 
övervägs. Medlemsstaterna skall vidta lämpliga åtgärder, och informera kommissionen om detta, 
för att främja denna hierarki och säkerställa att dessa verksamheter inte bringar människors hälsa 
i fara eller inverkar på miljön. 
När det gäller Belgien införlivar vad beträffar Bryssel en förordning från 1991 dessa 
bestämmelser. Det bör dock påpekas att begreppet bortskaffande i förordningen omfattar på en 
gång transport och behandling av avfall vare sig det kan återvinnas, direkt eller indirekt 
återanvändas eller över huvud taget på annat sätt förädlas. När det gäller Flandern har dessa 
bestämmelser införlivats genom ett flamländsk förordning från 1981 som ändrats. Detta förbjuder 
övergivande eller bortskaffande av avfall om det bryter mot föreskrifter, och ålägger den som 
handhar eller förstör avfallet att i möjligaste mån minska riskerna hälso- och miljöriskerna. I den 
vallonska regionen har en ändrad förordning från 1985 som målsättning att förhindra uppkomsten 
av avfall, uppmuntra återanvändning och återvinning av energi och material och organisera 
bortskaffandet av avfall. Dekretet införlivar endast delvis artikel 3 i direktivet genom inte återge 
de metoder och medel som direktivet anger för att uppnå de angivna målen. Detta dekret 
bekräftar dessutom inte tydligt förekomsten av en hierarki. 
I Danmark förekommer inte gemenskapens hierarkiska principer i införlivandetexterna rörande 
avfall, utan i mer allmänt i miljöskyddslagstiftningen. Nationella planer för renhållningsteknik och 
förädling av avfall har antagits för att följa bestämmelserna i artikel 3 i direktivet. 
Den tyska lagstiftningen innehåller denna hierarki sedan 1986. Enligt denna lagstiftning skall 
uppkomsten av avfall i första hand undvikas. 1994 års lag, som träder i kraft vid slutet av 1996, 
anger slutna kretslopp för substanser vid installationer {Kreislauffuhrung), samt framtagande av 
produkter och ett konsumentbeteende som gynnar produkter som skapar lite avfall, som sätt att 
förhindra uppkomsten av avfall. Den tyska lagstiftningen anser dessutom att vid val mellan 
återanvändning och förädling av energi, skall det alternativ skall väljas som är minst skadligt för 
miljön. 
De målsättningar som anges i artikel 3 i direktivet är införda i den franska lagstiftningen. Det 
rör sig om förhindrande eller minskning av produktion av och skadlighet hos avfall och anges 
att detta mål skall tillämpas särskilt när det gäller tillverkning och distribution av produkter. 
Lagen innehåller bestämmelser om produktion och distribution av avfallsskapande produkter, 
liksom bestämmelser om återvinning. Beträffande återvinning reglerar lagen hur olika material 
får utnyttjas, inslag och former av energi som skall underlätta återvinning. Tillämpningen av 
dessa hänvisar till förordningar. Ett nationellt organ {l'Agence de l'Environnement el de la 
Maîtrise de l'Energie) ansvarar speciellt för främjande av åtgärder för att begränsa uppkomsten 
av avfall, och för dess bortskaffande, återvinning och förädling. Den princip om bortskaffande 
som inte är skadligt för miljön, som anges i artikel 4 i direktivet är också införlivad i den franska 
lagstiftningen. Sålunda "var och en som producerar eller gör sig av med avfall under former vilka 
ger upphov till skadliga effekter på marken, växtlivet eller djurlivet, försämrar platsen eller 
landskapet, förorenar luft eller vatten, ger upphov till oväsen eller dålig lukt, eller rent allmänt 
utgör ett hot mot människors hälsa och miljön, är skyldig att därvid säkerställa, eller låta 
säkerställa, bortskaffande (...) under former ägnade att undvika nämnda effekter". Beträffande 
bestämmelser som är nödvändiga för att förbjuda övergivande, bortkastande och okontrollerat 
bortskaffande av avfall, reglerar lagen de fall då avfallet överges, lämnas eller behandlas i strid 
med föreskrifter genom att ange möjlighet för den för polisen ansvariga myndigheten att tillse 
att detta avfall bortskaffande på bekostnad av den ansvarige. 
Den luxemburgska rätten har införlivat bestämmelserna i artikel 3 och 4 i direktivet. 
I Nederländerna återger kapitlet om avfall i Wet milieubeheer gemenskapshierarkin. Frivilliga 
överenskommelser {convenant) kan ingås mellan industrin och berörda myndigheter för att främja 
förhindrande och förädling av avfall. 
Hierarkin har införlivats i den brittiska lagstiftningen, med undantag för Nordirland. 
Beträffande övriga medlemsstater är det svårt att bedöma graden av respekt för hierarkin liksom 
de åtgärder som vidtagits för att främja denna, på grund av i synnerhet bristen på information och 
underlåtenheten att införliva direktiv 91/156/EEG. De grekiska, irländska, italienska och spanska 
lagstiftningarna innehåller i praktiken inte gemenskapshierarkin när det gäller hantering av avfall. 
En grundläggande analys av innehållet i planerna för hantering av avfall skulle möjliggöra bättre 
kunskap om främjandet av de mål som avses i artikel 3 och 4 i direktivet. Kommissionen kan 
dock ännu långt i från genomföra denna analys (se vidare 2.5). 
2.3 Inrättande av ett integrerat nät av anläggningar för bortskaffande och tillämpning av 
principerna om självförsörjning och närhet (artikel 5) 
För att bidra till den allmänna målsättningen om minimerad förflyttning av avfall, har 
närhetsprincipen införts i artikel 5 i direktivet, vilken innebär att avfallet skall förstöras vid en 
av de närmaste liggande ändamålsenliga anläggningarna. 
Denna tolkning av närhetsprincipen har kompletterats med självförsörjningsprincipen som också 
återges i artikel 5 i direktivet. Denna bestämmelse anger att gemenskapen i sin helhet skall 
anstränga sig för att bli självförsörjande, varvid medlemsstaterna var för sig skall sträva mot detta 
mål. Den speglar följaktligen den allmänna idén att avfall som uppkommer inom gemenskapen 
inte borde förstöras på annat håll. 
För att göra dessa bägge principer lättare att hantera, anger samma artikel nödvändigheten av att 
inrätta ett integrerat nät av anläggningar för bortskaffande för avfall, varvid bästa tillgängliga 
teknik till rimliga kostnader beaktas. Anläggningarna skall ha tillräcklig kapacitet och uppfylla 
de normer som fastställs i gemenskapsrätten när det gäller tillstånd, teknik, utsläpp m. m. 
I Belgien anger ett ändrat flamländskt dekret från 1981 art den flamländska regeringen får 
förbjuda eller reglera importen och exporten av avfall vad gäller direktiv (EEG) nr 259/93. En 
ändrad vallonsk förordning från 1985 anger att den regionala regeringen får fastställa villkoren 
för utförande av avfall ur regionen. På samma sätt får regeringen införa särskilda regler för 
upplag och förädlingsanläggningar för och anläggningar för bortskaffande av avfall med ursprung 
i främmande stat eller annan region. På grundval av detta förbjöds importen av avfall som skall 
förstöras till den vallonska regionen från en annan stat genom ett beslut av den 19 mars 1987. 
Europadomstolen har funnit detta beslut, med undantag för giftigt och farligt avfall, vara förenligt 
med artikel 30-36 i fördraget, särskilt mot bakgrund av att närhets- och 
självförsörjningsprinciperna finns. För övrigt har femåriga förnyelsebara mellanregionala avtal 
slutits om hantering av avfall, vilka anger att varje region skall se till att, i möjligaste mån, 
förstöra sitt eget avfall inom sina egna gränser. Om slutligen kapacitet finns skall avfall från en 
annan region väljas framför avfall från utlandet. 
Danmark, som täcker sina egna behov vad gäller bortskaffande av avfall, har vidtagit åtgärder 
för att inrätta ett ändamålsenligt nät av anläggningar för bortskaffande, särskilt genom att anta 
planer för hantering och genom samarbetsavtal mellan avfallshanteringsföretagen för att 
säkerställa ett optimalt utnyttjande av kapaciteten och ett ur miljösynpunkt sunt bortskaffande. 
I Tyskland exporteras avfall som skall förstöras, särskilt till Belgien, Frankrike och 
Nederländerna. För övrigt berör de åtgärder som vidtagits vid tillämpningen av artikel 5 i 
direktivet särskilt samarbetsavtal mellan delstaternas bolag med ansvar för hantering av speciellt 
avfall, men också mellan delstaterna själva för att åstadkomma ett optimalt utnyttjande av 
kapaciteten (underjordiska soptippar, termiska installationer...), bildande av gemensamma bolag 
för hantering av speciellt avfall, sopplanering och anläggningar för hantering av avfall från andra 
anläggningar samt fastställande av lämpliga platser och vilken teknik som skall utnyttjas. 
I Frankrike är en av de målsättningar som definieras i lagen att organisera transporter av avfall 
och att begränsa dessa när det gäller distans och mängd. De prioriteringar som skall göras för att 
nå särskilt dessa mål liksom de åtgärder som skall vidtas för att säkerställa att de förverkligas 
anges inom ramen för de planer som upprättas av berörd myndighet. Dessa planer skall definiera 
villkoren för bortskaffande av vissa kategorier av avfall och även sträva efter att upprätta en 
samordnad uppsättning av anläggningar för bortskaffande av avfall. 
I Luxemburg håller olika projekt för säkerställande av bortskaffande av avfall på att genomföras 
eller planeras, nämligen en nationell anläggning för industriavfall i Haebicht, underhåll och 
utbyggnad av anläggningen för hushållsavfall i Muertendall, modernisering av 
förbränningsanläggningen för hushållsavfall i Leudelange, regionala kompostinstallationer, ett 
nationellt nät av containerparker osv. Storhertigdömet uppskattar sin självförsörjningsgrad till 73 
% när det gäller hushållsavfall och liknande per 1994, och 52 % när de gäller farligt avfall. 
I Nederländerna exporterades cirka 12 % av det farliga avfallet 1994, en kvantitet som är lika 
stor som den som importerades. För avfall som inte är klassat som farligt saknas motsvarande 
uppgifter. Det nederländska institutet RIVM uppskattar dock att exporten och importen av sådant 
avfall är i balans. 
Förenade kungariket uppskattar att 98,7% av dess avfall förstörs eller förädlas inom landet. 
Dumpning och bortskaffande till havs är de mest utnyttjade metoderna för bortskaffande av avfall 
i Förenade kungariket. 
För övriga medlemsstater förfogar kommissionen endast över ofullständig information när det 
gäller tillämpningen av närhets- och självförsörjningsprinciperna. Däremot kan på det hela taget 
slutsatsen dras att de ansträngningar som så här långt gjorts för att inrätta ett integrerat nät av 
anläggningar för bortskaffande har visat sig otillräckliga. Dessa länder har inte vidtagit några 
särskilda åtgärder för att skapa ett sådant nät. Det nuvarande systemet är baserat på kommunala 
behandlingsanläggningar för avfall varav många företer allvarliga problem när det gäller placering 
och funktion. 
2.4 Behöriga myndigheter (artikel 6) 
Enligt artikel 6 i direktivet skall medlemsstaterna bestämma eller utse vilken eller vilka 
myndigheter som skall ansvara för anpassningen till direktivet. 
I Belgien är det regionerna Bryssel, Flandern och Valloniet som är behöriga när det gäller 
avfallshanteringspolitiken. Insamling av avfall är kommunernas ansvar. 
I Danmark 275 behöriga myndigheter på lokal nivå {kommune), 14 på regional {amt) och den 
nationella myndigheten. När det gäller planering av avfallshanteringen är behörigheten delad 
mellan lokal och nationell nivå. Tillstånds- och registreringsförfarandet ligger på lokal och 
regional nivå. 
I Tyskland finns det 485 behöriga myndigheter på lokal nivå, 32 på regional och 16 på 
delstatsnivå. Samtliga nivåer har behörighet när det gäller avfallshanteringplaneringen, utom den 
förbundsförvaltningen. De lokala och regionala nivåerna delar ansvar när det gäller utfärdande 
av tillstånd för bortskaffande och förädling liksom när det gäller registrering av dispenser. 
Registrering av företag och inrättningar sker på lokal nivå. 
Den grekiska lagen utser behöriga myndigheter på lokal, regional och nationell nivå. På nationell 
nivå fastställer miljöministeriet allmänna tekniska föreskrifter för bortskaffande av avfall. På 
regional nivå finns det en sammanslutning av kommuner och samhällen i varje region, och i 
avsaknad av detta finns det en grupp olika utlokaliserade representanter för hälsovårds-, ekonomi-, 
inrikes-, jordbruks- och miljöministerierna. Dessa myndigheter upprättar på regional nivå planer 
för avfallshanteringen. 
I Spanien är den behöriga myndigheten på lokal nivå civil-, transport och miljöministeriet. Det 
är behörigt särskilt när det gäller allmän planering och transport av avfall, för såväl kommunalt 
avfall som giftigt och farligt avfall. På regional nivå finns det 19 behöriga myndigheter, en för 
varje autonom region {comunidades autonomas), som fastställer de regionala planerna för 
hantering av kommunalt och farligt avfall, och godkänner och registrerar de verksamheter som 
avses i artiklarna 9, 10 och 12 i direktivet när det gäller giftigt och farligt avfall. Provinserna, 
som är 43 till antalet med undantag för de som hör till de autonoma regionerna, kan upprätta 
planer för hantering av kommunalt avfall inom sina gränser. De 8 066 kommunerna är behöriga 
när det gäller planer för den kommunala avfallshanteringen och de tillstånd som avses i artiklarna 
9 och 10 i direktivet för denna typ av avfall. 
I Frankrike är prefekturerna i de sammanlagt 99 departementen de behöriga myndigheterna när 
det gäller planer för hantering av hushållsavfall och liknande. Prefekturerna i de 22 regionerna 
är ansvariga för planer för övrigt avfall. Tillstånd för bortskaffande och förädling utfärdas på 
regions- och departementsnivå. Bortskaffande av avfall i form av emballage från produkter i 
samtliga produktions- och tillverkningsstadier, utom sådant konsumerats eller utnyttjas av hushåll, 
skall utföras vid en anläggning som anmälts till, eller erhållit medgivande eller tillstånd från, 
prefekturen i departementet. Handel, transport och förmedling avseende industriellt och 
kommersiellt emballageavfall skall anmälas till prefekturen i det departement där anmälaren har 
sitt säte eller sin hemvist. 
En tidigare irländsk lagstiftning anger de lokala myndigheterna och miljöministeriet som de 
behöriga myndigheterna. En senare lagstiftning tilldelar miljöskyddsverket {Irish Environmental 
Protection Agency), som bildades 1992, vissa befogenheter. Inom ramen för Irish Waste Bill 1995 
är de lokala myndigheterna och miljöskyddsverket behöriga myndigheter. 
I Italien ansvarar staten för en rad uppgifter av allmän karaktär (fastställande av allmänna 
kriterier för bortskaffande av avfall, samordning av regionala planer för bortskaffande av avfall 
osv.). Regionerna ansvarar för upprättande av avfallsplaner och meddelande av tillstånd. 
Provinserna är ansvariga för kontroll av bortskaffande av avfall. Slutligen är kommunerna 
ansvariga för bortskaffande av kommunalt avfall, antingen direkt eller genom specialiserade 
företag. 
I Luxemburg är de 118 kommunerna ansvariga för hantering av skrymmande avfall och liknande 
avfall inom sitt område, men endast miljöministeriet är behörig myndighet i enlighet med 
artikel 6 i direktivet i det avseendet att ministeriet ansvarar för meddelande av tillstånd för 
bortskaffande och för registrering av dispenser från tillstånd. Upprättandet av avfallsplaner sker 
hos miljöförvaltningen som lyder under miljöministeriet. Registrering av verksamheter eller 
företag, enligt artikel 12 i direktivet, tillämpas inte i Luxemburg. 
I Nederländerna utgörs behöriga myndigheter av miljöministeriet på central nivå och av de 12 
provinserna och de 600 kommunerna {Gemeenten). Den centrala myndigheten och provinserna 
måste upprätta avfallsplaner, medan det är valfritt för kommunerna. 
I Portugal ansvarar de lokala enheterna {autarquias locais) för insamling och adekvat behandling 
av kommunalt avfall inom sitt respektive område. På nationell nivå är det miljöstyrelsen som 
10 
ansvarar för utarbetandet av en nationell avfallsplan, vilken skall godkännas av Portaria 
gemensamt för industri- och energiministeriet, hälso- och miljöministeriet och ministeriet för 
naturtillgångar. Sektorplaner upprättas av en myndighet under industriministeriet när det gäller 
industriavfall, av en myndighet under hälsoministeriet när det gäller sjukhusavfall och av lokala 
enheter när det gäller kommunalt avfall. 
I Förenade kungariket finns det 220 myndigheter som ansvarar för avfallshanteringen på lokal 
nivå {counties och districts). Dessa myndigheter är också ansvariga för upprättandet av 
avfallsplaner. Upprättandet av planer för export och import av avfall är miljöministeriets ansvar. 
Man planerar att under 1996 upprätta tre myndigheter för miljöfrågor som skall överta vissa 
uppgifter som de lokala myndigheterna hittills utfört. 
2.5 Upprättande av avfallshanteringsplaner (artikel 7) 
I enlighet med artikel 7 skall medlemsstaterna ålägga sina behöriga myndigheter att utarbeta en 
eller flera avfallshanteringsplaner som särskilt skall innehålla typ, kvantitet och ursprung avseende 
det avfall som skall förädlas eller bortskaffas, allmänna tekniska föreskrifter, särskilda 
bestämmelser för specialavfall och lämpliga platser och anläggningar för bortskaffande. De är 
skyldig att anmäla planerna till kommissionen. Sedan direktivet antogs 1975 har respekten för 
denna skyldighet varit blandad. Italien och Grekland har inte anmält några planer och fortfarande 
har endast ett fåtal länder utarbetat och till kommissionen anmält planer som omfattar samtliga 
kategorier avfall som krävs för hela deras territorier. Vad detta beträffar har ett flertal 
överträdelseförfaranden öppnats av kommissionen mot vissa medlemsstater. Som en följd av detta 
har någon total utvärdering av hur artikel 7 i direktivet efterlevs ännu inte varit möjlig. 
Skillnaderna mellan de planer som kommissionen har mottagit är mycket stora. När det gäller 
tillämpningsområde har vissa medlemsstater överlämnat en enda plan som täcker hela landet, t. 
ex. Danmark och Luxemburg. Andra har överlämnat planer på lokal nivå som t. ex. 
Storbritannien med över 100 sådana planer. Ofta bygger de nationella planerna på de regionala, 
såsom är fallet i t. ex. Spanien där den nationella planen för farligt avfall hänvisar till de 
regionala planerna. Ännu har dock inte någon av dessa regionala planer överlämnats till 
kommissionen. Giltighetstiden för dessa planer kan variera mellan fem och tjugo år, som t. ex 
planen för bortskaffande av avfall för Inverness District Counsil i Förenade kungadömet, medan 
vissa planer skall ses över vart tredje år. Slutligen varierar planernas mål och titlar ganska mycket 
- Planer för bortskaffande av avfall och utvecklingsplaner (i Förenade kungariket), 
hushållsavfallsplaner (i Frankrike), bortforslingsplan (i Luxemburg), plan för undvikande och 
hantering av avfall (i regionen Bryssel), plan för renhållningsteknik och plan för förädling av 
avfall (i Danmark), plan för farligt avfall (i Spanien), planer för specialavfall ( i Irland och 
Tyskland), plan för hantering av fartygsavfall (i Bremen) osv. 
Planen som verktyg utgör ett oumbärligt planeringshjälpmedel för avfallshanteringspolitiken, men 
är även ett nyckelverktyg vid inrättandet av ett ändamålsenligt nät av 
avfallsbehandlingsanläggningar. Om målen för denna politik skall uppnås, måste kriterierna vad 
gäller planernas innehåll konkretiseras. Förutom de befintliga uppgifterna, dvs. avfallets typ, 
ursprung och kvantitet liksom befintlig kapacitet när det gäller bortskaffande och förädling, bör 
planerna följaktligen innehålla indikationer på den kommande utvecklingen på detta område. 
Dessa skulle kunna bestå av prognoser för avfallsvolymerna liksom för potentialen när det gäller 
förebyggande och återvinning, samt delmål. De åtgärder som blir följden av dessa prognoser bör 
beskrivas. De skulle kunna innehålla såväl program för att informera befolkningen om potentialen 
11 
med förebyggande, som uppgifter om kommande behov av anläggningar för förädling och 
bortskaffande och deras lokalisering. Planerna bör slutligen innehålla uppgifter som möjliggör 
samråd och informationsutbyte med andra medlemsstater. 
Enligt vad som sägs i artikel 7.2 skall medlemsstaterna när så är lämpligt samarbeta med andra 
medlemsstater och kommissionen vid upprättandet av dessa planer. Det framgår av den 
information som kommissionen erhållit att något sådant samarbete i stort sett inte förekommit, 
utom när det gäller överlåtelse av avfall och då i begränsad utsträckning. Detta var det speciella 
motivet för arbetsgruppen för gränsöverskridande hantering av avfall i storregionen Saar-Lor-Lux-
Treves-Västpalatinat. För närvarande skall den "interregionala planen för hantering av 
industriavfall för Lorraine, Sarre, Luxemburg och den belgiska provinsen Luxemburg" från 
december 1990 uppdateras och kompletteras. De berörda regionerna håller på att utarbeta "en 
grundläggande studie och utsikter för samarbetet beträffande behandling av industriellt och 
kommersiellt avfall i storregionen Saar-Lor-Lux-Treves-Västpalatinat". Ett visst samarbete 
förekommer också mellan Neue Hanse Interregio, Niedersachsen, Bremen och vissa nederländska 
provinser, liksom inom fransk-tyska rådet när det gäller miljön. På samma sätt pågår ett visst 
samarbete mellan de nederländska provinserna och de belgiska regionerna när det gäller 
anläggnings- och behandlingskapacitet vid hantering av farligt avfall. Förenade kungariket har 
nyligen gjort vissa ansatser att tillsammans med andra medlemsstater undersöka möjliga vägar 
för samarbete vid upprättandet av avfallshanteringsplaner och, i synnerhet, planer för export och 
import av avfall. 
12 
2.6 Insamling av avfall (artikel 8) 
I artikel 8 i direktivet föreskrivs att medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att varje 
innehavare av avfall lämnar det till en allmän eller enskild insamlare, eller till ett företag som 
ombesörjer bortskaffande eller förädling, eller själv ombesörjer bortskaffande eller förädling i 
enlighet med direktivet. 
För att säkerställa att avfallet bortskaffas eller förädlas har medlemsstaterna antagit en modell som 
innebär att antingen kommunerna (i flertalet medlemsstater) eller speciella inrättningar (i 
Tyskland) säkerställer insamling av hushållsavfall, medan producenter av industriavfall är 
skyldiga att själva bortskaffa eller förädla det, eller lämna det till yrkesmässiga insamlare som 
har tillstånd. Vad beträffar denna modell är skillnaderna i tillvägagångssätt mellan den ena eller 
den andra medlemsstaten betydande. 
2.7 Förfaranden för tillstånd, dispens från tillstånd och register (artiklarna 9, 10. 11, 12, 
13 och 14) 
Ett av huvudinslagen i direktivet är inrättandet av ett förfarande med obligatoriskt tillstånd för 
alla företag som ombesörjer bortskaffande eller förädling, liksom ett system för registrering och 
regelbunden kontroll av sådan verksamhet, såsom anges i artikel 9-14. När det gäller tillstånd 
anges möjlighet till dispens på vissa villkor (artikel 11). För övrigt skall alla företag som 
ombesörjer bortskaffande eller förädling, och eventuellt även de som producerar avfall, föra 
register över sin verksamhet och på begäran tillhandahålla de behöriga myndigheterna information 
(artikel 14). 
När det gäller Belgien underkastar i regionen Bryssel den verkställande myndigheten företag som 
ombesörjer bortskaffande av avfall särskilda villkor, som bland annat kan gälla själva platsen där 
avfallet bortskaffas och säkerhetsföreskrifter, vilka innefattas i de tillstånd som utfördas enligt 
mera allmän lagstiftning. Den verkställande myndigheten kan också underkasta de som den utser 
och som producerar eller hanterar avfall anmälan, registrering, godkännande eller tillstånd. I den 
flamländska lagstiftningen anges principen om att tillstånd erfordras för att få ombesörja 
bortskaffande eller förädling. Den föreskriver också godkännande av insamlare, förmedlare och 
handlare och registrering av transportörer som inte på annat sätt godkänts. Den 
registreringsskyldighet som anges i artikel 14 finns också med. Den föreskriver att myndigheterna 
skall ha ett övervakningssystem. I den vallonska regionen har den regionala regeringen rätt att 
kräva anmälan, godkännande eller tillstånd för de som producerar, hanterar, köper eller säljer 
annat avfall än hushållsavfall. Vid avsaknad av ett ändamålsenligt register får den regionala 
regeringen ålägga de som producerar, transporterar, innehar, förädlar eller bortskaffar annat avfall 
än hushållsavfall att informera förvaltningen om syftet med innehavet eller transporten av avfallet. 
13 
I Danmark har regler fastställts för dispens från artikel 11 när det gäller slagg, lös aska och lera. 
De lokala och regional myndigheterna är ansvariga för detta. Företag som ombesörjer 
bortskaffande eller förädling skall registrera de uppgifter som krävs enligt artikel 14 med hjälp 
av ett standardformulär som upprättats av miljöministeriet. De som producerar avfall är inte 
skyldiga att föra något register. 
I Tyskland är de lokala och regionala myndigheterna behöriga när det gäller utfärdande av 
tillstånd och beviljande av dispenser. Registrering av företag och inrättningar sker på lokal nivå. 
Allmänna regler för dispens från tillstånd håller på att utformas. Registret över inrättningar och 
företag, liksom producenter av avfall, så som det anges i artikel 14 i direktivet, är obligatoriskt. 
Det bör dock noteras att utformningen av registren skiljer sig åt från delstat till delstat. 
I Grekland är prefekturerna, biträdda av kommittéer, de enda ansvariga för tillstånd när det 
gäller tippning, förvaring, behandling eller transport av avfall, liksom när det gäller inspektion 
och övervakning. 
Spanien har inte antagit några allmänna regler som ger möjlighet att bevilja de dispenser som 
anges i artikel 11 i direktivet. De som hanterar farligt avfall skall inlämna en årlig redovisning 
enligt standardmodell och föra register över sin verksamhet vilket skall innehålla följande: 
avfallets ursprung, kvantitet, art, sammansättning och identifieringskod för avfall, datum för avtal 
om och mottagande av avfall, lagringstid samt datum för och form av förädling eller 
bortskaffande, datum, uppgifter om olika förfaranden och slutmål för avfallet. Producenter av 
avfall är också underkastade ett liknande registreringssystem. De skall dessutom inlämna en årlig 
deklaration i standardformat. 
I Frankrike har inte någon allmän regel antagits som gör det möjligt att bevilja sådan dispens 
som avses i artikel 11. Däremot är producenter av vissa typer av olägenhetsskapande avfall, när 
de producerar mer än 0,1 ton per månad eller när avfallet överstiger 0,1 ton, skyldiga att vid 
överlåtelse till tredje man upprätta följesedel. Producenter, insamlare, transportörer, importörer 
och de som ombesörjer lagring, sortering, förbehandling eller bortskaffande av sådant avfall skall 
föra ett register som i stora drag anger vilken behandling avfallet undergått. 
Den irländska lagstiftningen införlivar originaldirektivet med undantag för det obligatoriska 
tillståndet för anläggningar för bortskaffande av kommunalt avfall. Som en följd av detta har 
kommissionen vidtagit ändamålsenliga juridiska åtgärder och den irländska regeringen har gått 
med på att ändra lagstiftningen. Irish Waste Bill 1995 föreskriver ett tillståndssystem som är 
tillämpligt även på kommunala anläggningar. 
14 
Den italienska lagstiftningen införlivar originaldirektivet men hänvisar endast till ett 
tillståndssystem för bortskaffande av avfall. Behörighet när det gäller dessa tillstånd tillkommer 
de regionala myndigheterna. Tillståndet skall bland annat ange plats, kvantitet och typ av avfall 
som mortages, behandlingsanläggningens längsta livstid och nödvändiga åtgärder. Lagstiftningen 
föreskriver att den behöriga myndigheten skall inspektera de som producerar och hanterar avfall. 
I Luxemburg kan dispens med det tillstånd som krävs enligt artiklarna 9 och 10 beviljas av 
ministeriet, åt inrättningar eller företag som insamlar eller transporterar avfall från vägarbete, 
rivning eller schaktning som inte innehåller farligt avfall, åt inrättningar som insamlar och 
transporterar mindre kvantiteter avfall som härrör från deras egen verksamhet och åt företag som 
på produktionsplatsen förädlar produkter från sin egen verksamhet som inte kan säljas. 
Registrering av inrättningar och företag enligt vad som anges i artikel 12 tillämpas inte i 
Luxemburg. Enligt artikel 14 i direktivet skall företag och inrättningar som ombesörjer förädling 
eller bortskaffande föra register. Ett förslag till förordning angående farligt avfall håller på att 
utarbetas och föreskriver sådana register även för producenter av farligt avfall. 
I Nederländerna åligger utfärdande av tillstånd för bortskaffande och förädling tre nivåer. 
Kommunerna ansvarar för insamling. Den nationella regeringen utfärdar en deklaration om 
godkännande när tillstånd från provinsmyndigheterna föreligger. Beträffande registrering och 
dispens med tillstånd är den nationella regeringen behörig myndighet när det gäller spilloljor, 
medan övrig registrering av inrättningar och företag som ombesörjer insamling av avfall 
ankommer på de provinsiella och lokal myndigheterna. Allmänna regler har antagits för 
beviljande av de undantag som avses i artikel 11 i direktivet. Skyldighet att föra register enligt 
vad som anges i artikel 14 gäller för de inrättningar och företag som avses i artiklarna 9 och 10. 
Producenter är också skyldiga att följa bestämmelserna i artikel 14 när det gäller de tillstånd som 
krävs. 
I Portugal är behörig myndighet för utfärdande av tillstånd när det gäller kommunalt avfall, 
antingen de regionala myndigheterna eller miljöverket. Den portugisiska lagstiftningen anger inte 
någon dispens med tillstånd. Registret över de som ombesörjer hantering av avfall och 
producenter, i enlighet med artikel 14 i direktivet, är obligatoriskt. 
Förenade kungariket har antagit allmänna bestämmelser som möjliggör beviljande av sådana 
undantag som avses i artikel 11 i direktivet. Den brittiska lagstiftningen ålägger dessutom 
inrättningar och företag som ombesörjer bortskaffande och förädling av avfall att föra register. 
Bortsett från det register över följehandlingar som skall föras av alla inrättningar för 
bortskaffande (och transport) av farligt avfall, skall inrättningar som bedriver denna typ av 
verksamhet föra ett geografiskt register över alla behandlingsanläggningar. Alla producenter av 
farligt avfall skall föra ett register över alla följedokument som utfärdas vid överlåtelse av avfall. 
Övriga producenter av avfall skall vid överlåtelse av avfall fylla i och behålla ett 
överlåtelseformulär som anger typ och kvantitet av avfall. De skall även behålla en kopia på en 
mer detaljerad beskrivning av avfallets art och ursprung. Denna information skall hållas 
tillgänglig på begäran av den behöriga myndigheten. 
15 
3. SLUTSATSER 
Kommissionen noterar en viss tveksamhet från medlemsstaternas sida när det gäller tillämpningen 
av direktivet eller vissa av dess bestämmelser. Denna tveksamhet tar sig i uttryck dels genom ett 
långsamt, ofullständigt och till och med obefintligt införlivande av direktivet, dels genom 
åtskilliga fall av undermålig tillämpning. 
Kommissionen konstaterar att de nationella lagstiftningar som införlivar gemenskapstexterna ofta 
återger definitioner och klassificeringar som skiljer sig från gemenskapsterminologin -
industriavfall, slutgiltigt avfall, begagnade råvaror, specialavfall... - och tillägger till och med ofta 
andra anmärkningar till dessa definitioner - avfallets ändamål, med ursprung i en ekonomisk 
sektor m. m. Bruket av en avsevärt skiftande terminologi är till förfång för öppenheten och den 
organisatoriska och ekonomiska tillförlitligheten, och bidrar endast till att skapa svårigheter för 
ekonomiska aktörer och myndigheter. Gemenskapsdefinitionen av "avfall" löser långt i från 
problemet när det gäller att skilja mellan avfall och produkt. Det bör emellertid noteras att denna 
definition, å ena sidan gynnar uppkomsten av ett integrerat system för hantering av avfall inom 
ramen för den inre marknaden, och å andra sidan har utmynnat i en detaljerad förteckning över 
avfall, Europeiska förteckningen över avfall. Situationen är densamma för farligt avfall där en 
definition och en förteckning redan finns. Dessa definitioner och förteckningar har därmed den 
dubbla målsättningen att skydda miljön och att inrätta och upprätthålla en inre marknad för avfall. 
Dessa mål kommer att vara uppfyllda först när samtliga medlemsstater har infört alla 
gemenskapens definitioner och förteckningar i sin nationella lagstiftning. 
Det är svårt att bestämma i vilken utsträckning gemenskapshierarkin har respekterats när det 
gäller avfall i medlemsstaterna. Som redan påpekats har vissa inte ens införlivat direktivet, och 
de flesta har inte anmält de åtgärder till kommissionen med hjälp av vilka de avser att införa 
hierarkin. Endast en grundläggande genomgång av de olika avfallshanteringsplanerna skulle kunna 
ge mer avslöjande resultat. För närvarande har kommissionen inte möjlighet att göra en sådan 
utvärdering. 
Mot bakgrund av den senaste utvecklingen på det rättsliga området när det gäller överlåtelse av 
avfall, går det att säga att målet om självförsörjning inom gemenskapen beträffande bortskaffande 
av avfall kommer att uppfyllas. Förordning (EEG) nr 259/93 om övervakning och kontroll av 
avfallstransporter inom, till och från Europeiska gemenskapen föreskriver att totalt förbud mot 
export av avfall för bortskaffande utanför gemenskapen, utom till de EFTA-medlemsstater som 
undertecknat Baselkonventionen. Den självförsörjningsgrad som uppnåtts av medlemsstaterna är 
dock ganska varierande. 
Tillämpningen av närhetsprincipen kan inte analyseras utan att hänsyn tas till om det finns ett 
ändamålsenligt nät av anläggningar för bortskaffande av avfall eller ej. För närvarande saknas 
ännu detta nät på gemenskapsnivå, även om vissa medlemsstater vidtagit betydande åtgärder på 
området. 
Antalet behöriga myndigheter per medlemsstat liksom myndigheternas behörighetsnivå bestäms 
av medlemsstaternas skilda territoriella sammansättningar. Variationen mellan medlemsstaterna 
är stor. 
Trots att medlemsstaterna 1975 åtog sig att upprätta avfallshanteringsplaner, har detta åtagande 
inte lett till några tillfredsställande resultat. Detta verktyg, som är av avgörande betydelse för 
avfallshanteringspolitiken, har inte utnyttjats av medlemsstaterna förrän helt nyligen, och då på 
16 
ett ofullständigt sätt. Det är av vikt att medlemsstaterna försäkrar sig om det nödvändiga politiska 
stödet för att upprätta och tillämpa sådana planer. 
I dag finns det i samtliga medlemsstater ett system med tillstånd och registrering av företag och 
inrättningar som ombesörjer bortskaffande och förädling av avfall, men utformningen liksom de 
behöriga myndigheter som är ansvariga för dessa system varierar i betydande utsträckning från 
medlemsstat till medlemsstat. 
Slutligen konstaterar kommissionen en tveksamhet från medlemsstaternas sida när det gäller att 
tillhandahålla information i enlighet med artikel 16 i direktivet. Som påpekas ovan har endast åtta 
av tolv berörda medlemsstater överlämnat sina respektive nationella rapporter till kommissionen. 
För att undvika ofullständiga och bristfälliga rapporter i framtiden måste medlemsstaterna 
ytterligare anstränga sig för att fullgöra skyldigheten att rapportera om läget i införlivandet av 
direktivet. Denna skyldighet måste framledes ses mot bakgrund av rådets direktiv 91/692/EEG 
och kommissionens beslut 94/741/EG som bland annat innehåller ett frågeformulär rörande 
införlivandet och tillämpningen av direktiv 75/442/EEG. 
17 
DIREKTIV 78/319/EEG AV DEN 20 MARS 1978 OM GIFTIGT OCH 
ANNAT FARLIGT AVFALL 
I. INLEDNING 
Direktiv 78/319/EEG om giftigt och annat farligt avfall antogs av rådet den 20 mars 1978 och 
trädde i kraft den 22 mars 1980. Den 12 december 1991 antog rådet direktiv 91/689/EEG5 om 
farligt avfall. På grund av förseningen med antagandet av den förteckningen över farligt avfall 
som avses i artikel 1.4 i det här direktivet, antog rådet den 27 juni 1994 direktiv 94/31/EG6 som 
skjuter upp ikraftträdandet av direktiv 91/689/EEG och upphävandet av direktiv 78/319/EEG till 
den 27 juni 1995. 
I enlighet med artikel 16 i direktiv 78/319/EEG är medlemsstaterna skyldiga att vart tredje år, 
med början tre år efter att detta direktiv har anmälts, upprätta en lägesrapport om bortskaffandet 
av giftigt och annat farligt avfall i respektive land sända den till kommissionen. Kommissionen 
skall vidarebefordra rapporten till övriga medlemsstater. Kommissionen skall vart tredje år 
överlämna en rapport till rådet och Europaparlamentet om tillämpningen av direktivet. 
Denna rapport syftar till att informera Europaparlamentet och rådet om tillämpningen av direktiv 
78/319/EEG under åren 1989-1994 genom att ge en allmän bild av införlivandet av direktivet i 
nationell lagstiftning. 
I detta syfte sändes en begäran om information och ett frågeformulär till medlemsstaterna i maj 
1995. En andra begäran sändes till medlemsstaterna i juli 1995. Endast sex medlemsstater 
(Danmark, Frankrike, Förenade kungariket, Nederländerna, Spanien och Tyskland), plus den 
flamländska regionen i Belgien har besvarat denna begäran och fyllt i frågeformuläret. 
Beträffande vissa bestämmelser i direktivet har kommissionen förlitat sig på annan tillgänglig 
information (avfallshanteringsplaner, offentliggjord lagstiftning, brevväxling och möten) för att 
försöka göra denna rapport mer fullständig. Denna ytterligare information är emellertid inte 
fullständig. 
5 EGT nr L 377, 31.12.1991, s. 20. 
6EGTnrL 168,2.7.1994, s. 28. 
18 
n. INFÖRLIVANDET AV DIREKTIVET 
De slutsatser som dragits av den information som varit tillgänglig hos kommissionen 
sammanfattas nedan. Mängden information om olika medlemsstater kan variera beroende på den 
information som tillställts kommissionen. 
Artikel 1 b: Definition av giftigt och annat farligt avfall 
Enligt denna artikel betyder "giftigt och annat farligt avfall" allt avfall som innehåller eller är 
förorenade av substanser eller ämnen som förtecknas i bilagan till detta direktiv, av en sådan 
beskaffenhet eller i sådana mängder eller koncentrationer att det utgör en hälso- eller miljörisk. 
Direktivet överlåter med andra ord åt medlemsstaterna att bestämma vilka sätt, koncentrationer 
eller mängder substanser eller ämnen som utgör en hälso- eller miljörisk. 
Denna definition följs inte som sådan av den tillämpliga lagstiftningen i regionerna Bryssel och 
Valloniet i Belgien. 
Följande substanser och ämnen (och sammansättningar av dessa) anses utgöra en hälso- eller 
miljörisk i Flandern: 
a) Om koncentrationen av dem överstiger 1000 mg/Kg: organiska halogena föreningar (utom 
inerta polymerämnen och andra substanser som avses i direktiv 78/319/EEG eller andra 
direktiv om bortskaffande av giftigt eller annat farligt avfall) och klorerade lösningsmedel. 
b) Om koncentrationen av dem överstiger 500 mg/Kg: arsenik och kadmium. 
c) Om koncentrationen av dem överstiger 250 mg/Kg: beryllium och cyanider (organiska och 
oorganiska). 
d) Om koncentrationen av dem överstiger 100 mg/Kg: kvicksilver och tallium. 
e) Om koncentrationen av dem överstiger 10 %: organiska lösningar. 
Biocider och fyto-farmacevtiska substanser och farmacevtiska föreningar liksom obestämbara eller 
nya ämnen från kemiska laboratorier med okända effekter på miljön anses alltid vara giftiga eller 
farliga. 
I Danmark anses klorerade lösningsmedel, ämnen från kemiska laboratorier (obestämbara eller 
nya med okända effekter på miljön), asbest (damm och fibrer) och syror eller basiska substanser 
som används vid ytbehandling av metaller alltid vara giftiga eller farliga, oavsett mängd eller 
koncentration. 
Övriga substanser som förtecknas i bilagan till direktivet klassificeras från fall till fall på grundval 
av de lokala myndigheternas bedömning av den potentiella hälso- och miljörisken. I detta syfte 
vägs olika faktorer såsom mängd, koncentration, kemisk och fysisk beskaffenhet, möjligheter till 
bortskaffande, risk vid fysisk kontakt, spridning, urlakning, förångning, förvandling och så vidare. 
19 
Tyskland har inte definierat giftigt och annat farligt avfall genom hänvisning till de substanser 
eller ämnen som förtecknas i bilagan till direktivet. Giftigt och annat farligt avfall bedöms med 
hänsyn till dess effekt på den mänskliga hälsan och på miljön med beaktande av förutsedd 
behandling såsom återvinning och bortskaffande (markutfyllnad och förbränning). 
I Spanien anger den nationella lagstiftningen inte några gränser beträffande mängd eller 
koncentration som om de överskrids gör att substansen eller ämnet anses utgöra en hälso- eller 
miljörisk. I stället har ett antal kriterier fastställts för bestämning av det giftiga eller farliga 
avfallets egenskaper såsom brännpunkt, korrosion, fysiska reaktioner och så vidare. Dessa kriterier 
motsvarar de metoder som anges i direktiv 84/449/EEG7, om anpassning till tekniska framsteg 
av direktiv 67/548/EEG8 om tillnärmning av lagar och andra författningar om klassificering, 
förpackning och märkning av farliga ämnen. 
Frankrike har valt ett annat tillvägagångssätt än det som anges i direktivet och gjort en 
"nationell inventering" av industriellt avfall som kräver särskild behandling. 
Den irländska lagstiftningen innefattar inte någon särskild definition av giftigt eller annat farligt 
avfall. Denna lagstiftning föreskriver emellertid att varje ord och uttryck som används i både 
lagstiftningen och direktivet, såvitt inte motsatsen anges, har den betydelse som det har i 
direktivet. Någon vägledning ges dock inte vad gäller koncentrationer eller mängder. 
Den nederländska lagstiftningen hänvisar till bilagan till direktiv 78/319/EEG. Följande 
substanser och ämnen (och föreningar med dessa) anses utgöra en hälso- eller miljörisk: 
a) När koncentrationen av dem överstiger 50 mg/KG: arsenik, kvicksilver, kadmium, tallium, 
beryllium, krom (6), antimon, cyanider (organiska och oorganiska), organiska halogena 
föreningar (utom inerta polymerämnen och andra ämnen som nämns i direktiv 78/319/EEG 
eller andra direktiv om bortskaffande av giftigt och annat farligt avfall), selen, tellur, 
aromatiska polycykliska föreningar (med cancerframkallande effekter) och metallkarbonyler. 
b) När koncentrationen av dem överstiger 5 000 mg/Kg: bly, fenoler, isocyanater, klorerade 
lösningsmedel, peroxider, klorater, perklorater, azider, asbest (damm och fibrer) och lösliga 
koppar föreningar. 
c) När koncentrationen av dem överstiger 50 000 mg/Kg: organiska lösningsmedel och etrar. 
7EGTnrL251, 19.9.1984, s. 1. 
8EGTnr 196, 16.8.1967, s. 1. 
20 
Övriga substanser eller ämnen klassificeras inte på grundval av sin koncentration eller mängd utan 
baserat på framställningsprocessen: biocider och fyto-farmacevtiska ämnen, obestämbara eller nya 
substanser från kemiska laboratorier med okända effekter på miljön. 
En kombination av en del av dessa kriterier används för att klassificera tjärhaltiga ämnen från 
raffinering och tjärrester från destillering samt syror och basiska substanser som används vid 
ytbehandling av metaller. 
I Förenade kungariket har denna artikel införlivats genom definition av specialavfall vilken inte 
grundas på koncentrationer eller mängder utan på giftighet eller annat kriterium som t. ex. 
brännpunkten. 
Artikel 4-5: Grundläggande mål 
Medlemsstaterna skall vidta lämpliga åtgärder för att, som en prioriterad angelägenhet, uppmuntra 
att uppkomsten av giftigt och annat farligt avfall förhindras, att det bearbetas och återvinns, att 
råvaror och om möjligt energi utvinns ur avfallet samt att andra förfaranden för återanvändning 
tillämpas. 
Medlemsstaterna skall säkerställa att giftigt och annat farligt avfall bortskaffas utan fara för 
människors hälsa och utan att skada miljön. 
Det skall vara förbjudet att överge, utan kontroll deponera eller transportera sådant avfall, liksom 
att skicka det till inrättningar, anläggningar eller företag som inte har tillstånd för sådana 
verksamheter. 
Den grekiska lagstiftningen har ordagrant övertagit direktivets skrivning och ålägger 
miljöministeriet ansvaret för de åtgärder som skall vidtas. 
I Spanien skall giftigt och annat farligt avfall bortskaffas utan fara för människors hälsa, 
naturtillgångar eller miljö. Offentliga myndigheter skall främja återvinning av ämnen och energi 
i giftigt och annat farlig avfall, säkerställa behandling för att erhålla icke giftigt avfall samt 
utveckla nya tekniker och produktionsprocesser som genererar mindre avfall. Kommissionen 
saknar information om tillämpningen av dessa bestämmelser. 
Enligt fransk lagstiftning får polisen, vid fall av övergivet avfall, okontrollerad deponering eller 
behandling som inte utförs enligt de kriterier som anges i sådan lagstiftning, ombesörja 
bortskaffande av sådant avfall och ålägga den ansvarige producenten eller innehavaren att betala 
för detta. Dessutom innebär överlåtelse av vissa kategorier av avfall till inrättningar som saknar 
tillstånd, att överlåtaren och mottagaren blir gemensamt ansvariga för den skada som förorsakas 
av detta avfall. 
Artikel 4 är inte införlivad i den irländska lagstiftningen. I praktiken har emellertid förhindrande 
av uppkomsten av och återvinning av giftigt och annat farligt avfall med tiden fatt större 
betydelse. Irish Wate Bill 1995 (som bland annat omfattar farligt avfall) innehåller ett antal 
bestämmelser som syftar till att främja förhindrande av uppkomst och återvinning. 
21 
Beträffande artikel 5.1 finns det förbud mot övergivande samt okontrollerad deponering och 
transport av giftigt och annat farligt avfall. 
Artikel 6: Behöriga myndigheter 
Medlemsstaterna skall utse eller bestämma behörig eller behöriga myndigheter inom ett givet 
område för planering, organisation och övervakning av samt utfärdande av tillstånd för 
verksamhet som ombesörjer bortskaffande av giftigt och farligt avfall. 
I Belgien åligger planering och organisation de tre regionerna. Regionerna och provinserna är 
gemensamt ansvariga för utfärdande av tillstånd, medan kontrollen åligger regionerna och 
kommunerna. 
I Danmark åligger utfärdande av tillstånd och övervakning gemensamt de 14 länen {amt) och 
de 275 kommunerna. Planering och organisation åligger kommunerna. 
I Tyskland åligger planering och organisation de 16 delstaterna och andra myndigheter (32 
Regierungsbezirke och 485 Kreise eller kreisjreie Städte). Övervakning åligger delstater och 
Regierungsbezirke. Förändringar i ansvarsområdena kan förekomma på grund av den federala 
strukturen. Ansvarsområdena motsvarar inte alltid de territoriella enheterna på grund av samarbete 
och sammanslagning av territoriella enheter som är skyldiga att ombesörja 
avfallshanteringsverksamhet, och av att uppgifter uppdragits åt tredje man. 
I Grekland åligger planering för avfallshantering miljöministeriet som måste erhålla en 
bedömning från ekonomi-, inrikes-, jordbruks- och hälsovårdsministeriet liksom från 
kommunförbundet. Miljöministeriet skall öven upprätta ett särskilt program för bortskaffande av 
avfall. 
I Spanien utförs planering gemensamt på nationell och regional nivå. De 19 autonoma regionerna 
är ansvariga för organisation, utfärdande av tillstånd och övervakning. 
I Frankrike ligger ansvaret för organisation på nationell nivå (miljöministeriet) medan de övriga 
tre uppgifterna åligger de 99 departementen. 
22 
De irländska lokala myndigheterna är enligt lagen ansvariga för planering för avfallshantering 
och lokal avfallshantering. Miljöministern är ansvarig för avfallspolitiken. Detta förhållande 
kommer att ändras när det gäller giftigt och annat farligt avfall. Planering och handhavande av 
detta förslås bli mer centraliserat varvid miljöskyddsverket kommer att spela en huvudroll. 
I Italien fastställs planeringsförfarandet på nationell nivå. Regionerna och provinserna skall sedan 
utarbeta planerna. 
I Luxemburg fastställs planeringsförfarandet på nationell nivå. 
I Nederländerna delas ansvaret för planering, organisation, utfärdande av tillstånd och 
övervakning mellan regeringen och de tolv provinserna. När det gäller övervakningen medverkar 
även de 600 kommunerna. 
I Portugal utarbetas planerna på nationell nivå i samarbete med kommunerna. 
I Förenade kungariket åligger utfärdande av tillstånd för och övervakning av 
avfallshanteringsverksamhet avfallsregleringsmyndigheterna. I England utförs dessa åligganden 
av county councils utanför städerna, av district councils i städerna och av tre särskilt inrättade 
myndigheter för London, Manchester och Merseyside. 
I Skottland, Wales och Nordirland utförs dessa åligganden av District and Island Councils 
(ungefar 120). 
Ansvaret för att ge tillstånd planering för behandlingsanläggningar för avfallshantering åligger 
vanligtvis planeringsavdelningarna vid de större lokala myndigheterna (t. ex. County Councils 
utanför städer i England eller District Councils i Wales). Dessa myndigheter är även ansvariga 
för upprättande av lokala avfallsplaner som baseras på den vederbörliga 
avfallsregleringsmyndighetens avfallsplan för området. 
Insamling av kommunalt avfall åligger renhållningsmyndigheterna som oftast är en del av de 
mindre lokala myndigheterna (t. ex. District Councils utanför städerna i England). Bortskaffande 
av avfall åligger de lokala myndigheternas renhållningsbolag som i allt större utsträckning 
privatiseras. 
23 
Artikel 7: Sortering, märkning, forteckning och identifiering 
Medlemsstaterna skall vidta lämpliga åtgärder för att säkerställa att giftigt och annat farligt avfall 
hålls avskilt från annat avfall, är försett med märkning och förtecknas och identifieras med 
avseende på varje plats där avfallet deponeras. 
I den vallonska regionen föreligger sedan april 1992 skyldighet att avskilja giftigt och farligt 
avfall när det insamlas eller transporteras, om inte blandning av avfallet förbättrar säkerheten vid 
insamling och transport. 
Den grekiska lagstiftningen ålägger innehavare av giftigt och annat farligt avfall att vidta 
lämpliga åtgärder, och ger prefekturerna ansvaret för kontrollen. Det är inte bekant om sådan 
åtgärder har vidtagits. 
Den spanska lagstiftningen ålägger producenter av giftigt och annat farligt avfall att på lämpligt 
sätt avskilja detta och säkerställa att det inte blandas med annat avfall, i synnerhet sådant avfall 
och material som ökar dess farlighet och försvårar hanteringen. De skall även förpacka och märka 
giftigt och annat farligt avfall, och föra register över import. 
Den franska lagstiftningen föreskriver att industriellt specialavfall som finns med på en 
förteckning som upprättas av regeringen inte får lagras vid anläggningar som mottar annat avfall. 
Vidare måste producenter och företag som behandlar avfall upprätta ett särskilt formulär som 
anger avfallets ursprung, egenskaper, destination, planerat insamlingssätt, transport, lagring, 
behandling och bortskaffande, inbegripet uppgifter om andra foretag som medverkar i denna 
verksamhet. Producenter, insamlare, transportörer, importörer och lagringsföretag måste samtliga 
föra register över den behandling avfallet undergår för att bortskaffas. 
I Irland tas en skatt ut av den som insamlar, transporterar, lagrar eller deponerar giftigt eller 
farligt avfall för att hålla det skilt från annat avfall och andra restprodukter. En skatt tas även ut 
av den som sänder bort sådant avfall för att säkerställa att försändelsen är riktigt märkt med 
avfallets beskaffenhet, sammansättning och mängd. Bokföringsskyldighet föreligger. 
Artikel 8: Skärpta åtgärder 
Medlemsstaterna far när som helst vidta strängare åtgärder i fråga om giftigt och annat farligt 
avfall än de som föreskrivs genom detta direktiv. Kommissionen har inte informerats om att några 
strängare åtgärder enligt detta direktiv vidtagits av någon medlemsstat. 
24 
Artikel 9: punkt 2: Särskild information 
Inrättningar och företag som lagrar, behandlar eller deponerar giftigt och annat farligt avfall måste 
erhålla tillstånd från behörig myndighet. Detta tillstånd far, utöver vad som anges i artikel 9.2, 
fastställa särskild information som skall hållas tillgänglig på begäran av den behöriga 
myndigheten. 
I den flamländska regionen i Belgien måste inrättningar och företag som begär tillstånd för 
behandling eller bortskaffande av giftigt avfall förse myndigheterna med information om samtliga 
operatörer av anläggningen, utvärderingen av miljöriskerna, utrustningens beskaffenhet och 
kapacitet, beskaffenhet och egenskaper hos allt avfall (fast och flytande) och alla utsläpp, 
inbegripet oljud, planerade åtgärder och utrustning som används för att begränsa inverkan på 
miljön, operatörernas tekniska kapacitet, anläggningarnas placering, inbegripet uppgifter om 
markförhållanden, byggnadstillstånd, bedömning av inverkan på miljön och säkerhetsplaner när 
så är nödvändigt under tillämplig lagstiftning. 
I Danmark åligger det anläggningar som lagrar, deponerar, behandlar, förstör och återvinner 
avfall, och som för detta ändamål i förväg måste erhålla tillstånd, att förse myndigheterna med 
information om den plats (kartor), de installationer, den utrustning, den metod och den teknik 
som används. De skall även informera om avfallet och om andra former av föroreningar som 
erhålls samt om interna kontroller avseende dessa föroreningar. Dessutom skall en detaljerad 
bedömning av säkerheten vid en större olycka tillhandahållas. 
I Tyskland skall konstruktionen, driften och efterbehandlingen vid en anläggning godkännas av 
de ansvariga myndigheterna. Godkännande erhålls mot inlämnande av särskild information om 
den planerade anläggningen (t. ex. markutfyllnad, förbränningsanläggning). 
Godkännandeförfarandet säkerställer såväl allmänhetens deltagande som offentliggörande av 
projekten. 
Under grekisk lagstiftning har prefekturerna behörighet att utfärda tillstånd sedan yttrande 
inhämtats från en kommitté som består av olika representanter för myndigheter och den behöriga 
regionala avdelningen vid miljöministeriet. 
I Spanien måste operatörer överlämna all kompletterande information som begärs av den 
behöriga myndigheten (som utfärdar tillstånd). 
Det verkar således inte finnas några minimikrav beträffande tillhandahållande av särskild 
information. 
25 
Den information som i Frankrike skall bifogas en begäran om tillstånd som inlämnas av en 
anläggning skall, utöver vad som nämns i artikel 9.2 i direktivet, omfatta information om all 
industriella processer som äger rum vid anläggningen (inbegripet utvärdering av risker), om 
byggnadstillstånd (när så är tillämpligt), om operatörernas tekniska och finansiella kapacitet, om 
det geografiska ursprunget för det avfall som skall bortskaffas (inbegripet hur verksamheten 
passar in i planerna för bortskaffande av avfall och återvinning av material) och om finansiella 
garantier (när så är tillämpligt). Kartor över anläggningen och dess omgivningar skall medfölja. 
För registrerade anläggningar {installations classées) skall de innehålla kompletterande 
upplysningar beträffande användningsvillkor, avlopp och omhändertagande av rester samt de 
åtgärder som vidtas vid händelse av olycka. Begäran om tillstånd måste åtföljas av en bedömning 
av inverkan på miljön. 
Den irländska lagstiftningen följer i stort sett skrivningen i direktivet och ger möjlighet att 
begära information. Vissa kommunala anläggningar är dock undantagna från kravet om tillstånd. 
I Nederländerna skall information lämnas om anläggningen, inbegripet utformning, de 
verksamheter och processer som äger rum i den, kapacitet, tidsmässigt utnyttjande av 
anläggningen, inverkan på miljön vid normal drift, åtgärder som vidtagits för att mäta och att 
förhindra eller begränsa sådan inverkan (inbegripet förebyggande och minimering av uppkomsten 
av avfall), återanvändning, lagring, återvinning och bortskaffande av det avfall som genereras. 
I Förenade kungariket finns det inte några minimikrav beträffande särskild information som på 
begäran skall tillhandahållas de behöriga myndigheterna. 
Artikel 11 : Kostnader 
I enlighet med principen "förorenaren betalar" far medlemsstaterna ta ut avgifter för att täcka 
kostnaderna för bortskaffande av giftigt och annat farligt avfall. 
Om sådana avgifter tas ut, får avkastningen på dessa också användas för att finansiera 
kontrollåtgärder med avseende på giftigt och annat farligt avfall, och forskning avseende sådant 
avfall. 
I den belgiska regionen Flandern uttas avgifter {milieuheffingen) om mellan 400 och 3000 
belgiska franc per ton för bortskaffande av giftigt avfall. 
26 
I Tyskland tas avgifter ut av privata {Entgelt) och offentliga {Gebuhr)ägare av den som levererar 
avfall, som i sin tur tar ut dem av den som producerar avfallet enligt principen "förorenaren 
betalar". Avgifterna täcker normalt utgifter för planering, konstruktion och drift av anläggningen 
liksom för de beräknade kostnaderna för att lägga ned den. När det gäller privat ägare innehåller 
avgiften även ett påslag för risk och vinst. Avgifterna varierar mellan mindre än 100 tyska mark 
per ton och mer än 1000 mark per ton beroende på behandling, avfallets sammansättning och 
eventuell förbehandling. 
I Frankrike används den årliga skatt som uttas på registrerade anläggningar till att finansiera en 
del av kontrollkostnaderna. 
I Förenade kungariket tas de kostnader som behöriga myndigheter har för att reglera och 
övervaka avfallshanteringen ut genom avgifter som betalas av innehavarna av tillstånd och 
licenser för avfallshantering, och av registrerade avfallsåkare. 
En avgift för markutfyllnad har nyligen föreslagits av regeringen. 
I Danmark, Spanien, Irland och Nederländerna tas för närvarande inte några avgifter av denna 
typ ut. 
Artikel 12: Planer for bortskaffande av giftigt och annat farligt avfall 
De behöriga myndigheterna skall upprätta planer för bortskaffande av giftigt och annat farligt 
avfall och hålla dem aktuella ("bortskaffande" omfattar enligt definitionen i direktiv 78/319/EEG 
även återvinningsverksamheter). De skall särskilt omfatta typ och mängd avfall som skall 
bortskaffas, metoder för bortskaffande, anläggningar för särskild behandling när så är nödvändigt 
och lämpliga platser. 
Medlemsstaternas behöriga myndigheter får ta med andra punkter, särskilt den beräknade 
kostnaden för bortskaffandet. De behöriga myndigheterna skall även offentliggöra dessa av­
fallsplaner och sända dem till kommissionen som skall ombesörja systematiska jämförelser av 
planerna för att säkerställa att genomförandet av detta direktiv blir tillräckligt samordnat. 
Det är svårt, om inte omöjligt, för kommissionen att tillhandahålla exakt information om de 
avfallshanteringsplaner som särskilt berör giftigt och annat farligt avfall och som överlämnats till 
kommissionen av medlemsstaterna i enlighet med artikel 12 i direktiv 78/319/EEG. 
För det första är den information som kommissionen mottagit fram till 1994 mycket begränsad. 
Vid besvarandet av det frågeformulär som kommissionen skickade ut i maj 1995 hänvisade för 
det andra medlemsstaterna till planer som utformats i enlighet med bestämmelserna i det nya 
direktivet om farligt avfall (91/689/EEG), vilket trädde i kraft den 27 juni 1995 och införde den 
nya definitionen av farligt i EU:s avfallslagstiftning. 
27 
För det tredje har kommissionen i många fall mottagit planer som innefattar kommunalt giftigt 
och annat farligt avfall och andra former av avfall (olika medlemsstater har använt olika 
terminologi), och det är svårt att avgöra om de skall hänföras exakt till kategorin giftigt och annat 
farligt avfall (t. ex. planer för hantering av bilskrot eller sjukhusavfall). 
För det fjärde har planerna i allmänhet en begränsad giltighetsperiod (vilket i somliga fall inte 
nämns), varför det är omöjligt att ange exakta siffror för de planer som gällde mellan 1990 och 
1994. 
Kommissionen har därför föredragit att i denna rapport ta med den information som har varit 
tillgänglig fram till slutet av 1995 och som avser "giftigt och annat farligt avfall" eller "farligt 
avfall". För en komplett bild av de planer som insänts av medlemsstaterna till kommissionen 
hänvisas till rapporten om införlivandet av direktiv 75/442/EEG. 
Kommissionen har erhållit följande planer från de tre belgiska regionerna: en plan för 
förebyggande av uppkomsten och hantering av avfall för regionen Bryssel, antagen 1992 
(giltighetstid anges ej), en avfallsplan för år 1991-1995 för den flamländska regionen och en 
avfallsplan för år 1991-1995 för den vallonska regionen. Samtliga tre planer berör såväl 
kommunalt avfall som special- och industriavfall. 
Danmark har insänt en hanteringsplan för avfall och återvinning (inbegripet specialavfall) som 
antogs i juni 1992 för år 1993-1997. 
I mars 1989 anmälde Tyskland till kommissionen ett antal planer som upprättats i enlighet med 
artikel 12 i direktiv 78/319/EEG. Sammanlagt 13 planer har anmälts fram till 1994. I oktober 
1995 insändes ett flertal gällande planer till kommissionen, varav 19 berör farligt avfall. 
Spanien har insänt en nationell plan för industriavfall (1989-1992) och en nationell plan för 
farligt avfall (1995-2000) till kommissionen. 
Mellan 1988 och 1991 insände Irland "planer för specialavfall" som upprättats av 19 grevskap 
eller motsvarande och en "plan för giftigt och annat farligt avfall" som upprättats av grevskapet 
Offaly. 
En delplan för avfallshantering {Part I: Programme Directeur) har överlämnades av Luxemburg 
för år 1991-1995 till kommissionen i början av 1991. 
I augusti 1992 insände Nederländerna ett tioårigt avfallsprogram (1993-2002) och september 
1993 en "mångårig" plan för bortskaffande av giftigt och annat farligt avfall (1993-2002). 
1990 överlämnade Förenade kungariket planer för bortskaffande av avfall upprättade av 70 
olika behöriga myndigheter. I september 1995 överlämnade de brittiska myndigheterna en lista 
med fortfarande gällande planer till kommissionen. 
28 
Frankrike, Grekland, Italien och Portugal har inte överlämnat några planer för hantering av 
giftigt och annat farligt avfall. 
Artikel 13: Tillfälliga undantag 
I nödsituationer eller vid allvarlig fara skall medlemsstaterna vidta alla nödvändiga åtgärder, som 
kan innefatta tillfälliga undantag från detta direktiv om så krävs, för att säkerställa att giftigt och 
annat farligt avfall hanteras på ett sådant sätt att det inte utgör ett hot mot befolkningen eller 
miljön. Medlemsstaterna skall underrätta kommissionen om sådana undantag. 
Enligt den information som har tillhandahållits kommissionen har inte denna bestämmelse använts 
i någon medlemsstat. 
Artikel 14: Anteckningar 
Denna artikel anger ett antal punkter beträffande vilka den inrättning eller det företag som 
producerar, innehar eller bortskaffar giftigt och annat farligt avfall skall föra anteckningar. Dessa 
uppgifter skall på anmodan lämnas till medlemsstaterna. 
Operatörer som hanterar giftigt och annat farligt avfall i den vallonska regionen i Belgien skall 
sedan april 1992 använda ett särskilt register som skall sparas minst fem år och på begäran hållas 
tillgängligt för myndigheterna. 
I den flamländska regionen i Belgien skall anteckningar föras över driften av anläggningarna, 
över lagring och behandling av avfall. Uppgifter om ursprung, mottagande och utleverans av allt 
avfall skall sparas minst fem år och på begäran hållas tillgängligt för myndigheterna. 
I Danmark finns det vare sig någon standardform för förande av anteckningar eller någon 
minimitid som anteckningarna skall sparas. 
I Tyskland skall anläggningar, inrättningar och företag som producerar, innehar eller bortskaffar 
giftigt och annat farligt avfall föra detaljerade anteckningar om typ, mängd, sammansättning och 
ursprung beträffande avfallet, liksom om ombesörjande av behandling eller bortskaffande av 
avfallet. Anteckningar förs i form av behandlingsbevis och standardformulär i bevisböcker. 
Dessa handlingar skall sparas minst tre år sedan sista anteckningen gjorts och skall uppvisas på 
anmodan av myndigheterna. Vid nedläggning av anläggningar måste bevisböckerna sparas i minst 
tio år. Vid markutfyllnad skall de sparas åtminstone till dess att efterbehandlingsfasen är avslutad. 
Skrivningen i direktivet har ordagrant intagits i den grekiska lagstiftningen, men kommissionen 
känner inte till detaljerna rörande tillämpningen av denna bestämmelse. 
29 
I Spanien ålägger lagstiftningen producenter av farligt avfall att inlämna en årlig deklaration i 
standardformat och att föra anteckningar om avfallets ursprung: mängd, beskaffenhet, 
identifieringskod, avsänt avfall, förbehandlingsprocess, tillfällig lagring, tulluppgifter vid 
importerat avfall, behandlingsprocesser och slutgiltigt bortskaffande. 
De som hanterar farligt avfall måste dessutom avge en årlig rapport i standardformat och föra 
anteckningar över avfallets ursprung, mängd, beskaffenhet, sammansättning, identifieringskod, 
kontrakt, mottagande och lagring, processer för behandling och bortskaffande, inbegripet 
upplysningar om avfallets destination efter behandlingen. 
Dokumentation skall sparas i minst fem år. 
I Frankrike skall inrättningar som producerar, importerar, exporterar, bortskaffar, transporterar 
eller handlar med vissa kategorier avfall (inbegripet många av de som innehåller de substanser 
som förtecknas i bilagan till direktiv 78/319/EEG) föra anteckningar och inlämna regelbundna 
deklarationer till myndigheterna. Dessutom skall lagringsanläggningar för giftigt och annat farligt 
avfall och lagringsanläggningar för visst speciellt slutligt och stabiliserat industriavfall {déchets 
industriel spéciaux ultimes et stabilisés) föra anteckningar. 
Producenter, insamlare, transportörer, importörer och operatörer av lager, omflyttning och 
förbehandlingsanläggningar för vissa kategorier avfall skall föra anteckningar i standardform och 
på begäran lämna dem till myndigheterna. 
Det har inte angivits någon minsta tid som anteckningarna skall sparas. Det åligger 
departementens prefekturer att sätta dessa tidsfrister från fall till fall. 
Den irländska lagstiftningen anger att innehavare av tillstånd och den som producerar, innehar, 
eller bortskaffar giftigt och annat farligt avfall skall föra anteckningar. Dessa skall omfatta det 
som anges i artikel 14.1 i direktivet. Det finns inte någon gräns för hur länge dessa anteckningar 
skall sparas, men det finns en bestämmelse rörande inlämning av anteckningar till behörig 
myndighet under vissa omständigheter. Transport av giftigt och annat farligt avfall är underkastat 
ett system med fraktsedlar. Dessa skall sparas i två år. 
I Nederländerna skall anteckningar föras i standardform. Anläggningar skall normalt anmäla 
mottagande och deponering av farligt avfall till anvisad myndighet. Uppgifter skall lämnas om 
deponeringsdatum, mottagare av avfallet, identifikation, mängd avfall, beskaffenhet, egenskaper, 
avfallets sammansättning samt platsen för anläggningen och behandlingsprocessen. Möjlighet 
finns till undantag från anmälningsskyldigheten, varvid den berörda anläggningen skall föra 
anteckningar som omfattar samma uppgifter. 
Dokumentationsanteckningar skall sparas i minst tre år. 
I Förenade kungadömet skall producenter, transportörer och bortforslare av specialavfall 
samtliga föra anteckningar och behålla en kopia av fraktsedlarna vilka innehåller de uppgifter som 
anges i direktivet. Dessutom skall anläggningar för bortskaffande föra anteckningar över platsen 
för varje deponering av specialavfall vid anläggningen. Anteckningarna skall även hänvisa till 
fraktsedlarna. 
Fraktsedlarna skall sparas i minst två år när det gäller producenter och transportörer. De som 
ombesörjer bortskaffande skall spara kopior på fraktsedlarna och anteckningar för anläggningen 
30 
som visar var avfallet deponerats till dess tillståndet att hantera avfall lämnas tillbaka eller dras 
in, varvid detta skall överlämnas till berörd myndighet. 
Artikel 15: Inspektion 
Varje anläggning, verksamhet eller företag som producerar, innehar eller bortskaffar giftigt och 
annat farligt avfall skall vara föremål för inspektion och tillsyn från behöriga myndigheter, så att 
dessa kan säkerställa att de bestämmelser som antagits för genomförandet av detta direktiv och 
villkoren för varje tillstånd efterlevs. I detta syfte skall medlemsstaterna vidta nödvändiga åtgärder 
för att säkerställa att berörda anläggningar, verksamheter eller företag till de behöriga 
myndigheternas företrädare lämnar det bistånd som behövs för att dessa skall kunna genomföra 
kontroller, inspektioner eller undersökningar av avfallet, samt kunna ta prov och samla in sådana 
uppgifter som krävs för att de skall kunna fullgöra sina tjänsteåligganden. 
Inrättningar och företag som hanterar giftigt avfall i Flandern skall tillhandahålla information 
varje månad. Producenter av avfall skall årligen lämna in särskilda uppgifter till myndigheterna. 
Inspektioner får utföras när som helst men det finns inte något kortaste intervall angivet. 
I Tyskland skall de myndigheter som är ansvariga i enlighet med regional lagstiftning övervaka 
anläggningar som producerar, innehar eller bortskaffar giftigt och annat farligt avfall. Normalt 
anges inte kortaste intervall mellan inspektionerna. 
I Frankrike är inte kortaste intervall mellan inspektion och översyn angivet på nationell nivå. 
Sådana intervall fastställs från fall till fall av departementens prefekturer. 
I Irland finns det auktoriserade inspektörer. De behöriga myndigheterna har emellertid inte någon 
uttrycklig skyldighet att utföra inspektioner. Kommissionen har vidtagit rättsliga åtgärder mot 
Irland på denna punkt. 
I Nederländerna finns ett kortaste intervall mellan inspektioner angivet som varierar mellan två 
gånger per år och en gång vartannat år beroende på anläggningens storlek och typ. 
När det gäller de som innehar tillstånd att hantera avfall i Förenade kungadömet rekommenderas 
de behöriga myndigheterna i en vägledning att genomföra inspektion var fjärde månad vid 
inomhuslagring, åtta gånger per månad vid markutfyllnadsanläggningar och fyra gånger per 
månad vid behandlingsanläggningar. 
Något kortaste intervall för inspektion finns inte i Danmark och Spanien. 
31 
III. SLUTSATSER 
Mot bakgrund av de mycket knapphändiga uppgifter som medlemsstaterna lämnat till 
kommissionen, såväl allmänt sett som när det gäller särskild begäran riktad till dem, är innehållet 
i denna rapport begränsat. 
Med hänsyn till de betydande effekter som avfallshanteringsåtgärder har på den inre marknaden, 
är en sund övervakning från kommissionens sida när det gäller anpassningen till avfallsdirektiven 
en väsentlig förutsättning för funktionen hos en inre marknad med en hög nivå på skyddet av 
miljön. Vidare är upprättandet av lägesrapporter, som kommissionen sedan vidarebefordrar till 
medlemsstaterna, ett värdefullt instrument för att utbyta viktig information och för att på ett 
effektivare sätt utarbeta framtida åtgärder på avfallsområdet. 
På grundval av den information som har funnits tillgänglig för kommissionen kan föj|anide 
slutsatser dras. 
Trots att detta direktiv är grundat på artiklarna 100 och 235 i fördraget och särskilt omnämner 
behovet av att förhindra olika konkurrensvillkor, vilket skulle inverka på den inre marknadens 
funktion, pekar den genomförda analysen på en mycket låg grad av harmonisering av de 
nationella lagstiftningarna om giftigt och annat farligt avfall. Detta beror delvis på det allmänna 
innehållet i en del av direktivets bestämmelser (i många fall fastställs endast minimikrav) och 
delvis på att medlemsstaterna, i många fall, inte har följt bestämmelserna i direktivet som syftar 
till att harmonisera hanteringen av giftigt och annat farligt avfall. 
Den definition av giftigt och annat farligt avfall som var avsedd att användas på nationell nivå 
skulle delvis grundas på inslag (mängd eller koncentration av de substanser eller material som 
förtecknas i bilagan) vars fastställande överläts åt medlemsstaterna, och delvis på harmoniserade 
inslag (material och substanser som förtecknas i bilagan). Detta har inte lett till någon som helst 
harmonisering av de definitioner som används av medlemsstaterna. 
När det gäller huvudmålsättningarna i direktivet (förhindrande av uppkomst av avfall, 
återanvändning och återvinning, skyldighet att säkerställa att mänsklig hälsa och miljö inte bringas 
i fara, förbud mot okontrollerad deponering och transport), liksom särskilda mål (sortering, 
märkning, anteckningar, inspektion), förfogar inte kommissionen över tillräcklig information för 
att dra ordentliga slutsatser. Det verkar som om skrivningen i direktivet i vissa fall har tagits in 
i medlemsstaternas lagstiftning även om kommissionen inte förfogar över information om hur 
dessa bestämmelser har införlivats. 
När det gäller behörighet för avfallshantering finns det en klar tendens att fastställa 
planeringsförfaranden och allmänna riktlinjer på nationell nivå (dock med vissa undantag), medan 
regioner och lokala myndigheter ofta är ansvariga för utarbetandet av planerna. Utfärdande av 
tillstånd, organisation och övervakning åligger i allmänhet de regionala eller lokala 
myndigheterna, även om det finns betydande skillnader mellan medlemsstaterna på grund av deras 
olika konstitutionella struktur. 
32 
Direktiv 78/319/EEG innehåller en särskild bestämmelse som ger medlemsstaterna rätt att vidta 
strängare åtgärder än de som anges i direktivet. Det finns inte någon skyldighet att överlämna 
dessa åtgärder till kommissionen för godkännande, även om de enligt artikel 21.2 skall meddelas 
kommissionen. Kommissionen har inte mottagit några meddelanden vad detta beträffar. Detta 
betyder emellertid inte att strängare åtgärder än de som anges i direktivet inte har vidtagits. De 
olika tillvägagångssätt som medlemsstaterna använt vid definitionen av giftigt och annat farligt 
avfall och vid anpassningen till andra bestämmelser i direktivet kan naturligtvis ha gett upphov 
till väsentliga skillnader i tillämpningen av direktivet i olika länder. 
Artikel 12.3 i direktivet ålägger kommissionen att ombesörja regelbundna jämförelser mellan 
planerna för att säkerställa att anpassningen till direktivet tillräckligt samordnas. Med det till 
nyligen mycket begränsade antalet planer som inlämnats av medlemsstaterna, har kommissionen 
inte kunnat göra en sådan jämförelse. Samordningen av anpassningen till direktivet, särskilt vad 
gäller avfallshanteringsplaner, har därför varit otillräcklig. Det har över huvud taget inte 
förekommit någon samordnad övervakning av anpassningen till direktivet. Ett stort antal planer 
för giftigt och annat farligt avfall har inte upprättats eller överlämnats till kommissionen i tid. 
Uppdateringar av planerna har ofta inte heller överlämnats till kommissionen. Läget är definitivt 
till förfång för en effektiv och integrerad hantering av giftigt och annat farligt avfall på 
gemenskapsnivå. 
Som en slutsats av denna rapport om anpassningen, anser kommissionen att direktiv 78/319/EEG 
klart utvisar att det är nödvändigt för gemenskapen att harmonisera nationella bestämmelser för 
avfallshantering, och inte endast begränsa detta till att ange minimikrav. Direktiv 78/319/EEG 
utformades förmodligen i allt för allmänna ordalag för att säkerställa en hög nivå på integrationen 
av miljöskyddet med ramarna för en fungerande inre marknad. Även när det gäller de 
bestämmelser i direktivet som syftar till en harmonisering av hanteringen av giftigt och annat 
• farligt avfall, har emellertid medlemsstaterna i de flesta fall föredragit att följa nationella 
tillvägagångssätt. 
Erfarenheterna av detta direktiv visar också klart bristen på nödvändig uppföljning från 
medlemsstaternas sida när det gäller att informera kommissionen om åtgärder som vidtagits för 
att tillämpa detta direktiv, de problem som mötts i samband med detta, att överlämna 
avfallshanteringsplaner och så vidare. 
Kommissionen hoppas att läget avsevärt skall förbättras när det gäller tillämpningen av direktiv 
91/689/EEG, som ersatte direktiv 78/319/EEG från och med den 27 juni 1995. Vad detta beträffar 
är det viktigt att det nya direktivet anger en högre grad av harmonisering genom att börja med 
en gemensam definition av farligt avfall (förteckning över farligt avfall)1. Vad detta beträffar 
påminner kommissionen om vikten av att i nationell lagstiftning ordagrant inta 
gemenskapsterminologin när det gäller definitioner och förteckningar, eftersom det är det enda 
sättet att säkerställa en hög nivå på miljöskyddet liksom en väl fungerande konkurrens och inre 
marknad. 
Eftersom direktiv 91/689/EEG grundas på artikel 130 S, är kommissionen slutligen övertygad om 
att eventuell avvikelse från direktivet som beslutas av medlemsstaterna för att säkerställa en ännu 
högre nivå på miljöskyddet än den som detta direktiv baseras på, kommer att följa de regler och 
förfaranden som anges i artikel 130 T i EG-fördraget. 
'Rådets beslut 94/904/EG av den 22 december 1994, EGT nr L 356, 31.12.1994, s. 14. 
33 
DIREKTIV 75/439/EEG OM OMHÄNDERTAGANDE AV SPILLOLJOR 
I. Inledning 
Direktiv 75/439/EEG om omhändertagande av spilloljor var ett första ansats att lösa problemen 
på gemenskapsnivå med en väl fungerande hantering av spilloljor. Samtliga medlemsstater utom 
Belgien hade införlivat gemenskapsdirektivet i den nationella lagstiftningen. I Belgien hade vissa 
bestämmelser i direktivet återgivits i den nationella lagstiftningen om miljöskydd och i den 
flamländska lagstiftningen om bortskaffande av avfall. 
Skillnaderna i införlivande och tillämpning mellan de olika medlemsstaterna var åtskilliga. 
Dessutom ledde dessa skillnader till olikheter i hanteringen av spilloljor på europeisk nivå, vilket 
hade kunnat skapa problem för den inre marknaden. 
Således uppstod ett behov av harmonisering på gemenskapsnivå av de nationella lagarna. 
Startskottet för det nya direktivet var dock utan tvekan problemet med oljor som var förorenade 
av PCB och PCT, särskilt i Tyskland. 
Det var för att lösa dessa problem och även för att anpassa det till kunskapsutveckling och 
tekniska framsteg som direktivet om omhändertagande av spilloljor ändrades i december 1986. 
De viktigaste punkterna och nyheterna i den nya texten är följande: 
Främst preciseras tillämpningsområdet. Det innehåller en ny definition av spilloljor som 
utesluter syntetiska oljor, och därigenom PCB och PCT. Sedan införs en gräns för PCB och 
PCT som av misstag finns i spillolja. Spilloljor avsedda för förbränning eller regenerering får 
således inte innehålla mer än 50 ppm PCB. Oljor som innehåller större andel PCB betraktas 
som farligt avfall, skall behandlas som sådant och behandlas inte vidare av direktivet. 
2. Regenerering ges en klar prioritet över förbränning av spilloljor. Allmänt sett bedöms 
regenerering av oljor vara den mest miljövänliga och rationella förädlingen av spilloljor med 
hänsyn till den betydande minskningen av luftföroreningar och det sparande av energi och 
icke förnyelsebara råvaror som den möjliggör. Direktivet möjliggör dock förbränning när den 
redan förekommer på nationell nivå. 
3. Särskild uppmärksamhet ägnas insamling och lagring av oljor. Alla företag som insamlar olj or 
är underkastade registrering, kontroll och ett tillståndssystem. För att erhålla en effektivare 
insamling bör medlemsstaterna dessutom inrätta program för ökad medvetenhet hos 
allmänheten när det gäller insamling och lagring. 
34 
Slutligen har det nya direktivet infört gränser för utsläpp av luftföroreningar vid förbränning 
av spilloljor vid anläggningar med en termisk kapacitet som är högre eller lika med 3 MW. 
II. LÄGET I INFÖRLIVANDET - NATIONELLA VERKSTÄLLIGHETSÅTGÄRDER 
Samtliga medlemsstater har meddelat kommissionen de lagar, förordningar och bestämmelser som 
de infört för att följa direktivet såsom det ändrats genom direktiv 87/101/EEG av den 22 
december 1986. 
Icke desto mindre pågår för närvarande överträdelseförfaranden mot Tyskland, Italien och 
Portugal vars bestämmelser endast ofullständigt införlivar direktivet. 
III. LÄGET I TILLÄMPNINGEN - RAPPORT/RESULTATEN FRÅN MEDLEMSSTATERNAS SVAR PÅ 
ENKÄTEN OM KOMMISSIONENS BESLUT 94/474/EEG TILL FÖLJD AV EN BEGÄRAN FRÅN 
KOMMISSIONEN AV 1995-06-26 
Kommissionen önskar delge medlemsstaterna information om tillämpningen av direktiv 
87/101/EEG för åren fram till 1995, särskilt 1990 till 1994. 
Följande medlemsstater har besvarat denna begäran: Frankrike, Förenade kungariket, Italien, 
Luxemburg, Nederländerna, Portugal, Spanien och Tyskland. Av dessa svar avser Portugals tyvärr 
endast införlivandet av direktivet och saknar viktiga inslag som är väsentliga för en bedömning 
av läget vad gäller tillämpningen av direktivet i detta land. För övrigt är Tysklands svar svårtydda 
eftersom de hänvisar till en tidigare enkät och ett tidigare svar och endast innehåller uppgifter om 
år 1991. 
Danmarks fall är aningen speciellt eftersom landet skickat ett löfte om att svara, samtidigt som 
kommissionen ännu inte har fått något svar. 
Beträffande de stater som inte har regerat på kommissionens begäran, har kommissionen en del 
äldre bidrag från Belgien och Grekland. Tyvärr innehåller dessa endast uppgifter som sträcker sig 
fram till 1989 och fallet därför utanför den period som omfattas av denna enkät. 
35 
När det gäller Irland besitter kommissionen inga uppgifter när det gäller tillämpningen av 
direktivet. 
Vad slutligen beträffar de nya medlemsstaterna Finland, Sverige och Österrike, täcker 
föreliggande rapport en period som daterar sig till före deras inträde i unionen. 
I denna rapport är medlemsstaternas svar på olika frågor i ovan nämnda enkät sammanfattade. 
För att underlätta läsningen innehåller rubrikerna numren på de olika punkterna i enkäten. De 
artiklar som anges är de i direktiv 87/101/EEG. 
3. a, b, c) Strängare bestämmelser än de som anges i direktivet införda av medlemsstaterna 
(bl. a. forbud om att bränna spilloljor - artikel 16) 
Spanien har inte infört några strängare bestämmelser än de som anges i direktivet. Förbud mot 
att bränna spillolja har inte kunnat tillämpas i Spanien eftersom detta land inte anser sig kunna 
kontrollera en sådan åtgärd. 
I Frankrike är det ett cirkulär av den 5 december 1989 om godkännande för insamling av 
spilloljor och förbud mot att bränna dem och mot okontrollerad insamling, som införlivar denna 
bestämmelse. 
Italien har inte infört några strängare bestämmelser än de som anges i direktivet, utom vad gäller 
ett antal gränser för föroreningarna kadmium och klor. Gräns för PCB: 25 ppm och möjlighet att 
bränna spilloljor endast vid anläggningar mellan 3 och 6 ppm. Dessa bestämmelser har inte 
meddelats kommissionen. 
I Luxemburg ger lagen av den 17 juni 1994 om förebyggande och bortskaffande av avfall 
företräde till regenerering av ämnen i allmänhet och genom avlägsnande av spilloljor. 
Användningen av avfall som energikälla är endast möjlig när det gäller avfall som inte medger 
annan förädling än termisk. 
I Nederländerna har strängare bestämmelser införts . Regler har fastställts för halten av 
halogener i PCB när det gäller definitionen av spillolja. Dessutom finns det regler för 
halogenhalten i PCB när de används som bränsle eller för framställning av bränsle. Dessa 
bestämmelser har meddelats kommissionen. 
Förenade kungariket har inte funnit det nödvändigt att införa strängare bestämmelser. 
36 
Vid genomgången av de texter som meddelats synes det inte som om Portugal skulle ha infört 
strängare bestämmelser. 
II. l.a, b, c) Nödvändiga bestämmelser for att säkerställa att spilloljor insamlas och 
bortskaffas utan att skadliga effekter uppkommer för den mänskliga hälsan 
eller miljön i enlighet med artikel 2 
Samtliga medlemsstater som svarat har infört bestämmelser. 
I Tyskland är mängderna kända endast för år 1991, då volymen producerad olja uppgick till 1 
228 000 ton, spillolja 616 000 ton, insamlad olja 616 000 ton, återanvänd olja 402 000 ton och 
olja använd som bränsle 214 000 ton. 
I Spanien används nästan all olja som bränsle samtidigt volymen återanvänd olja har fallit 
kraftigt under de tre senaste åren för att ha blivit obefintlig. 
I Frankrike organiseras insamlings- och bortskaffningsinrättningarna genom särskilda 
godkännande- och kontrollförfaranden. 1994 producerades 260 000 ton olja. Volymen insamlad 
olja har ökat sedan 1992 och uppgick till 197 401 ton 1994. Volymen återanvänd olja sjönk något 
och hamnade på 79 337 ton 1994. Volymen olja som används som bränsle har däremot 
fördubblats sedan 1992. Den uppgick till 118 064 ton 1994. 
I Italien sjönk volymen försåld olja från 692 000 ton 1990 till 616 000 ton 1994. Volymen 
insamlad olja om 169 568 ton 1994 har knappast förändrats sedan 1990 medan volymen 
återanvänd olja ökade för att nå 143 529 ton 1994. Volymen olja som används som bränsle 
halverades för att nå 22 656 ton 1994 medan en endast en mycket liten andel (1 420 ton) 
bortskaffades. 
För att en insamlare skall godkännas i Luxemburg måste denne förfoga över ett tillstånd i 
enlighet med artikel 6 i förordningen av den 30 november 1989 om spilloljor, och i enlighet med 
artikel 10 i lagen av den 17 juni 1994 om förebyggande och bortskaffande av avfall. Den 
producerade volymen olja har ökat något sedan 1992 och nådde 4 554 ton 1994. Hela denna 
volym insamlades men endast hälften återanvändes. Användningen av olja som bränsle har fallit 
kraftigt sedan 1992 och nådde 1 997 ton 1994. Endast en mindre volym (11 000 ton) 
bortskaffades. 
I Nederländerna förändrades inte den försålda mängden olja mellan 1991 och 1993 då den 
uppgick till 179 000 ton, vilka i sin tur gav runt 90 000 ton använd olja varav två tredjedelar 
insamlas. Regenerering förekommer inte. 47 000 ton används som bränsle och 31 000 ton 
bortskaffas. 
37 
I Förenade kungariket har de försålda volymerna sjunkit något sedan 1990 för att nå 804 000 
ton 1993. Volymen använd olja föll också något till 402 000 ton 1993. Volymen använd olja som 
insamlas ökade med ungefär en tredjedel sedan 1990 för att nå 383 000 ton 1993. Nästan all 
denna olja brändes. Endast 25 000 ton regenererades 1993. 
2.a, b) Tekniska» ekonomiska och organisatoriska begränsningar i den betydelse som 
anges i artikel 3.1, som har förhindrat medlemsstaterna att i första hand 
behandla spilloljor genom regenerering 
I Tyskland finns det betydande begränsningar på grund av det mycket låga priset på ny olja. 
I Spanien finns det inte några begränsningar som hindrar att i första hand välja regenerering. 
I Frankrike gör vissa ekonomiska omständigheter att förbränning är lönsammare för industrin 
än regenerering. 
I Italien finns det begränsningar. 
I Luxemburg finns det begränsningar eftersom regenereringsanläggningar saknas. Regenerering 
ombesörjs i utlandet. Genom lagen av den 17 juni 1994 är det möjligt att inrikta sig på 
regenerering. 
I Nederländerna finns det begränsningar. På 80-talet inriktades regeringens politik på att 
spilloljor skulle régénéreras vid en central behandlingsanläggning (CBE). Denna behandling kom 
aldrig till stånd på grund av ekonomiska begränsningar. För närvarande försöker man få tillstånd 
en CBE för spilloljor tillsammans med oljeproducenterna som syftar till att producera 
högkvalitativa brännoljor (diesel, olja för marint bruk). Ett företag har beviljats tillstånd för detta 
ändamål men utnyttjar ännu inte detta på grund av en besvärsprocess hos regeringen (som ännu 
pågår). 
Insamlingsbranschen har nyligen lämnat ett förslag om regenerering. En analys har genomförts 
men givit negativt resultat. Skillnaden mellan den investering som krävs för en anläggning som 
producerar olja och en anläggning som producerar bränsle är mycket stor. Risken för att denna 
skillnad inte skall kunna betalas av överskottet från de produkter som erhålls inom en rimlig 
tidsperiod anses vara alltför stor. Det anses också vara mindre önskvärt för vidmakthållandet av 
bortskaffandet av spilloljor att anförtro behandlingen av spilloljor till en insamlingsorganisation. 
För närvarande centrifugeras spilloljor. Den centrifugerade produkten säljs som brännolja eller 
som blandprodukt för framställning av brännolja. Förbränning av obehandlade oljor förekommer 
i stort sett inte. Spilloljor används även för filter etc. Detta avfall banalas som farligt avfall och 
inte som spillolja och bortskaffas då ofta i en förbränningsanläggning. 
38 
I Förenade kungadömet upphörde återvinningen av oljor 1986. Orsakerna till detta var 
ekonomiska och tekniska. Den ökande konkurrensen mellan oljebolagen medförde att priset på 
råolja sjönk i förhållande till priset på återvunnen olja. Till detta skäll läggas att den process som 
utnyttjades för återvinningen resulterade i restprodukter som var svåra och dyra att bortskaffa. 
2.c, d) Tekniska, ekonomiska och organisatoriska begränsningar i den betydelse som 
anges i artikel 3.2, som påverkar ur miljösynpunkt godtagbar förbränning 
I avsaknad av regenerering får i Frankrike oljor bortskaffas genom förbränning endast vid 
anläggningar som är godkända ur miljösynpunkt och som är underkastade en bestämmelse om 
återvinning av värme. 
I Italien finns sådana begränsningar. 
I Luxemburg finns det inte längre någon förbränningsanläggning för oljor. 
I Förenade kungariket har det fram till i dag inte funnits några begränsningar för förbränning 
av spilloljor. 
2.e Om spillolior på grund av ovan nämnda begränsningar varken kan régénéreras eller 
förbrännas skall åtgärder vidtas så att oljorna destrueras, lagras eller dumpas på ett 
kontrollerat och säkert sätt (Artikel 3.3) 
Frankrike och Nederländerna har inte svarat på denna fråga. 
I Italien har denna typ av åtgärder inte vidtagits eftersom bortskaffade oljor uppfyllt de 
utsläppskrav som angivits för regenerering och förbränning. 
I Förenade kungariket medger reglerna för tillstånd för hantering av avfall från 1994 undantag 
för bestämmelser som ger tillstånd för lagring av oljor i behållare som inte är större än tre 
kubikmeter. Detta främjar insamling hos hushåll för återvinning. En ny process infördes även vid 
slutet av 1994. Den ger en ren olja till en intressant kostnad och vänder sig också till inhemska 
konsumenter. 
39 
3.a, b) Kampanjer och information till allmänheten for att säkerställa att spilloljor 
lagras på lämpligt sätt och insamlas i största möjliga utsträckning (artiklel 5.1) 
I Tyskland organiseras regelbundet seminarier och konferenser som riktar sig till företag och till 
allmänheten, och där federala och lokala myndigheter deltar. En informationsbroschyr har även 
skickats ut. 
I Spanien har informationskampanjer som riktar sig till allmänheten genomförts i media av 
miljömyndigheterna i de autonoma regionerna (Valencia, Katalonien, Andalusien, Pais Vasco, 
Galicien och Madrid). 
I Frankrike genomfördes en informationskampanj 1986. Den omfattade inslag i TV under 
fotbolls-VM och en affischkampanj. Ett "020-nummer" har även ställts till allmänhetens 
förfogande. Detta nummer har bibehållits. Dessutom har en Minitel-tjänst som handhas av 
ADEME ställts till allmänhetens förfogande och går till insamlare och sorteringsinrättningar. 
Olika informationskampanjer med allmänheten som målgrupp har också genomförts på lokal nivå. 
I Italien har kampanjer genomförts. Lag 92/95 ålägger konsortier att öka allmänhetens 
medvetande (artikel 10 a) genom upplysningar om bortskaffande av oljor. Dessa upplysningar har 
distribuerats via dags- och veckopress samt sportmagasin. Sedan 1990 kan allmänheten gratis 
ringa ett "020-nummer" och få upplysningar om vad man skall göra med spilloljor. 
I Luxemburg har olika verksamheter genomförts inom ramen för propagandan Superdreckskäscht 
som initierats av miljöministeriet: inslag i radio, i tidningar och på biografer liksom deltagande 
i mässor. 
I Nederländerna har samma typ av aktiviteter ägt rum. Särskilt informationskampanjer för "klein 
chemisch afval" (KCA: mindre kemiskt avfall) där flera media deltagit. KCA har omfattat 
spilloljor. Dessa informationskampanjer har genomförts av regeringen, de nationella 
myndigheterna och kommunerna. De media som deltagit har varit TV, radio, dags- och 
veckopress. Affischering och bussreklam (i städer) har också utnyttjats. En broschyr om hantering 
av spilloljor har också distribuerats. 
Rapporten ger intrycket av att spilloljor bortskaffas på laglig väg delvis tack vare informationen. 
I Förenade kungariket lanserade nationella flodmyndigheten (NRA) i januari 1995 kampanjen 
Omhändertagande av oljor i samarbete med och med finansiellt stöd av oljeindustrin. De 
viktigaste inslagen är. en regel om omhändertagande av oljor som riktar sig till de handeln och 
den inhemska sektorn och som riktar uppmärksamheten på faran med felaktigt bortskaffande av 
oljor, samt stöd från industrin tillsammans med allmänheten som syftar till bortskaffande av oljor. 
40 
4. Antal företag som insamlar spillolior. enbart eller tillsammans med annat avfall, och 
antalet myndigheter (artikel 5.4) 
I Tyskland finns ett nät med 200 bortskaffningsföretag som ombesörjer insamling av spillolja. 
I Spanien har, förutom den nationella myndigheten, varje kommun en behörig miljömyndighet. 
Tillståndssystemet regleras av en administrativ förordning. Sammanlagt 68 tillstånd har beviljats 
åt företag som insamlar spillolja. 
I Frankrike är de företag som ombesörjer insamling godkända av prefekturen i departementet 
och har dessutom insamlingstillstånd för ett särskilt område. Varje departement har 1 till 5 
insamlare och de är 233 sammanlagt. De är godkända för insamling av spilloljor enligt det 
förfarande som anges i beslut 79-981 av den 21 november 1979. 
I Italien är kontrollmyndigheten regional och består av 20 myndigheter. Det finns ett 
tillståndssystem och antalet företag som har tillstånd uppgår till sammanlagt 74. Företagen forslar 
även bort annat avfall och har tillstånd från konsortierna. 
I Luxemburg finns det för närvarande 17 företag som ombesörjer insamling av spilloljor varav 
7 är godkända enbart för oljor. 
I Nederländerna finns det en myndighet på nationell nivå och 12 på provinsiell. På det nationella 
planet finns det tre företag med tillstånd enbart att behandla spilloljor och tre med tillstånd att 
behandla oljor tillsammans med annat avfall. Tillstånd utfärdas på bägge nivåer i systemet. 
Det krävs regeringstillstånd för att få insamla spilloljor. De som innehar sådana kontrolleras av 
regeringen. Hälften av dessa har även tillstånd att insamla blandningar av olja, vatten och slam 
som uppstår vid tömning av oljegeneratorer i bilverkstäder. De sistnämnda utfärdas och 
kontrolleras av provinserna. 
I Förenade kungadömet finns inte något organ som samlar dessa uppgifter. Det är individuella 
regleringsmyndigheter för avfall som innehar dem. 
5.a, b, c) Beslut om att spilloljorna skall behandlas på något av de sätt som anges i artikel 
3 samt införande av lämpliga kontrollförfaranden (artikel 5.3) 
I Tyskland återraffineras för närvarande spillolja för erhållande av basolja, samt behandlas till 
brännolja. Nya tekniker som hydratation har utvecklats men kan ännu inte tillämpas tillräckligt. 
41 
I Spanien förekommer inte den här typen av beslut men med hjälp av olika regeringsbeslut 
beviljas bidrag och subventioner som till stor del främjar insamling av oljor för regenerering och, 
i mindre utsträckning, förbränning. Oaktat den fria konkurrensen på marknaden är det efterfrågan 
i sektorn som avgör den slutgiltiga behandlingen eller slutdestinationen för oljorna. I varje enskilt 
fall förfogar myndigheterna över kontrollmekanismer avseende oljornas ursprung och destination. 
I Frankrike överensstämmer de olika behandlingsformerna med artikel 3 i direktivet, vare sig 
det rör sig om regenerering, förbränning eller lagring. Kontroll fastställs i regleringen och utförs 
av inspektören för klassificerade anläggningar i det berörda området. Om denne rapporterar att 
de föreskrifter som anges i anslutning till godkännandet inte efterlevs kan miljöministeriet dra in 
godkännandet genom regeringsbeslut enligt ett förfarande som anges i beslut nr 79-981, artikel 
9. 
I Italien förekommer inte denna typ av beslut. Oljorna régénéreras eller bränns och kontroller 
har införts för detta. 
I Luxemburg förbjuder förordningen av den 23 december 1987, om förbränningsanläggningar 
som försörjs med flytande eller gasformigt bränsle, all förbränning av spilloljor i anläggningar 
med en kapacitet som understiger 3 MW. För anläggningar med högre kapacitet måste tillstånd 
erhållas i förväg från miljöministeriet. 
I Nederländerna utnyttjas spilloljor för förbränning sedan de behandlats (centrifugering). Fem 
tillstånd har utfärdats för centrifugering av spilloljor. Tillstånd utfärdas sedan villkor i syfte att 
skydda hälsa och miljö uppfyllts. Kontroll utförs av den provins där anläggningen ligger. 
I Förenade kungariket har inte några regler inom ramen för denna bestämmelse. 
6.a, b) Antal foretag som innehar tillstånd att régénérera, förbränna eller bortskaffa 
spillolior, enbart eller tillsammans med annat avfall, antal myndigheter och 
åtgärder som vidtagits för att säkerställa att skyddsåtgärder vidtagits (artikel 6.1 
och 2) 
I Tyskland är 200 företag som ombesörjer bortskaffande underkastade ett tillståndssystem med 
vidhängande sanktionsmöjligheter. 
I Spanien har, när det gäller enbart behandling av spilloljor, två tillstånd utfärdats för 
regenerering, 15 för förbränning och 51 för bortskaffande. Dessa tillstånd utfärdas endast om 
företagen för anteckningar över oljor, kontrollerar utsläpp och underkastar sig myndigheternas 
kontroll. 
42 
I Frankrike har 54 tillstånd beviljats till företag varav 27 regenererar och 27 förbränner olja. De 
är fördelade över hela landet. Godkännandeförfarandet äger rum på såväl regional som nationell 
nivå. Godkännande utfärdas av miljöministeriet genom regeringsbeslut. Kontroll av att 
anläggningarna efterlever bestämmelserna utförs på regional nivå. 
I Italien har sex tillstånd utfärdats för regenerering och 2 för slutgiltigt bortskaffande. Det finns 
en kontrollmyndighet på nationell nivå: miljöministeriet. 
I Luxemburg saknas företag som ombesörjer bortskaffande av spilloljor. 
I Nederländerna berör de tillstånd som utfördas endast företag som även bortskaffar annat avfall. 
Det finns 12 myndigheter på provinsnivå och 5 tillstånd har beviljats åt företag som ombesörjer 
bortskaffande. 
I Förenade kungariket utfärdas tillstånd av två nationella myndigheter, föroreningsinspektionen 
och föroreningsinspektionen för industrin. 15 tillstånd har utfärdats till företag som regenererar 
spilloljor och 15 till företag som bränner dem. Däremot har 2 240 tillstånd utfärdats av 456 lokala 
myndigheter till företag som bränner olja. Inga tillstånd har utfärdats till företag som behandlar 
oljor tillsammans med annat avfall. 
7. Åtgärder som vidtagits i enlighet med artikel 7 rörande regenerering av spilloljor 
Spanien har vidtagit åtgärder i enlighet med artikel 7 men inte meddelat dem till kommissionen 
och inte angivit skälet till detta. 
I Frankrike införlivas artikel 7 i direktivet av cirkulär nr 11-86 av den 11 mars 1986 om kontroll 
av systemet för återvinning av spilloljor. 
Italien har vidtagit åtgärder men ännu inte meddelat dem till kommissionen eftersom berörda 
myndigheter fortfarande håller på att utvärdera de tekniska normer som anges i den nationella 
lagstiftning som tillämpar föreskrifterna i artikel 7 i direktivet. 
I Luxemburg är bestämmelserna i artikel 7 fastställda i förordningen av den 30 november 1989 
om spilloljor, särskilt artikel 8. dessutom är anläggningar för regenerering av spilloljor 
underkastade bestämmelserna i lagen av den 17 juni 1994 om förebyggande och hantering av 
avfall, enligt vilken tillstånd skall utfärdas. Inom ramen för dessa tillstånd anges särskilda villkor 
för utövandet. 
43 
I Luxemburg firms inga anläggningar för regenerering av spilloljor. Dessa åtgärder har meddelats 
kommissionen. 
I Nederländerna har bestämmelserna i artikel 7 inte införlivats eftersom spilloljor inte 
régénéreras (detta förutsätter att basoljor är detsamma som smörjoljor). 
I Förenade kungariket har följande åtgärder vidtagits i enlighet med artikel 7: 
Artikel 7 a: Del I och II av miljöskyddslagen (EPA) 1990. 
Förordningar om miljöskydd 1991 (förfaranden och substanser) SI nr 472 ändrad genom 
förordningar om tillstånd rörande hantering av avfall från 1994 (förordning 14). 
7.a) Fastställda gränsvärden för de föroreningar som uppräknas i bilagan till direktivet 
(artikel 8.1 a) 
I Spanien och Frankrike skall anläggningar med en termisk förbränningskapacitet som överstiger 
3 MW följa de utsläppsgränsvärden som föreskrivs i direktivet. 
I Italien har vissa gränsvärden för föroreningar fastställts på ett restriktivare sätt: Cd 
0,2 mg/Nm3, Cl 30 mg/Nm3, Cr, Cu, V, Pb < 5 mg/Nm3. 
I Luxemburg föreskrivs i en förordning samma gränsvärden som i direktivet samt att PCB-halten 
i spilloljor avsedda att förbrännas inte får överstiga 50 ppm. 
Inom ramen för förfarandet för tillståndsgivning tillämpas dock sedan 1994 rekommenderade 
nationella gränsvärden för utsläpp i luften, som är strängare för de substanser som förtecknas i 
bilagan till direktivet och för andra parametrar och substanser. 
I Nederländerna betraktas spilloljor som behandlats (enligt vissa specifikationer) inte som 
spilloljor. Vid användning som bränsle gäller i sådana fall samma nationella villkor som för 
vanligt bränsle. Om spilloljor förbränns i verkstäder gäller det vanligtvis anläggningar > 3 MW. 
I Förenade kungariket skall anläggningar med en termisk förbränningskapacitet som överstiger 
3 MW följa samma gränsvärden som dem som föreskrivs i direktivet. 
44 
7.b) Fastställda gränsvärden för de föroreningar som uppräknas i bilagan till 
direktivet vid förbränning i anläggningar med en termisk kapacitet som 
understiger 3 MW och angivande av tillämpliga kontroller (artikel 8.1 b) 
I Spanien har anläggningar med en termisk förbränningskapacitet som understiger 3 MW inte 
tillstånd att förbränna oljor. 
I Frankrike berörs anläggningar med en termisk kapacitet som understiger 3 MW inte av 
systemet för bortskaffande av spilloljor. 
I Italien är förbränning av oljor inte tillåten vid anläggningar med en termisk kapacitet som 
understiger 3 MW. 
I Nederländerna ligger gränserna på samma nivå som de som rör rökutsläpp från gaser och står 
i miljötillstånden. 
De enda gränsvärden som finns för denna typ av anläggningar i Förenade kungariket är 5 
mg/m3 för bly och 100 mg/m3 för damm, men lägsta kapacitet får vara 0,4 MW. 
7.c) Antal kontrollinstanser för förbränning av spillolior (artikel 8.3) 
I Spanien har alla anläggningar för förbränning av spilloljor en termisk förbränningskapacitet 
som överstiger 3 MW. De är sammanlagt 6 och det finns 17 myndigheter i de autonoma 
regionerna. 
Frankrike har inte svarat på denna fråga. 
I Italien finns det inga anläggningar med tillstånd vars kapacitet understiger 3 MW. 
I Nederländerna finns kontrollinstansen på kommunal nivå. Det finns runt 600 tillstånd för 
anläggningar som har en kapacitet som är mindre eller lika med 3 MW. 
I Förenade kungariket finns det 456 lokala kontrollinstanser och i nationell för anläggningar 
med högre kapacitet än 3 MW, och 456 lokala för anläggningar med lägre kapacitet än 3 MW. 
45 
8.) Minsta kvantitet som medlemsstaterna fastställt som ålägger foretag som producerar, 
insamlar eller bortskaffar spillolja att föra en förteckning och lämna dessa uppgifter till 
myndigheterna (artikel 11) 
I Spanien uppgår denna kvantitet till 500 liter för såväl produktion och insamling som för 
bortskaffande. 
I Frankrike åligger det varje insamlare att hämta alla partier som överstiger 200 liter. Det finns 
inte någon lägre gräns för bortskaffande. Det finns inte någon nedre gräns för bortskaffande. 
Dessutom är allt bortskaffande av spilloljor oavsett kvantitet förbjudet utan godkännande. På 
samma sätt finns det inte någon nedre gräns för produktion. Varje innehavare av spilloljor skall 
antingen lämna dem till en godkänd insamlare eller själv bortskaffa dem om godkännande finns. 
I Italien och Luxemburg kräver inte lagen att någon kvantitet skall fastställas. 
I Nederländerna finns det inte någon minsta kvantitet fastställd på nationell nivå. Insamlare är 
skyldiga att upprätta en förteckning, behålla den under minst tio år och på anmodan lämna den 
till behörig myndighet. För varje omgång produkter som anländer under tillståndet skall i 
förteckningen införas: datum för tillstånd och ankomst, innehavare, varans beskaffenhet -
avfallskod, vikt, typ av tillstånd för varan, hänvisning till analysrapport och tariff. 
I Förenade kungariket förvaras inte dessa upplysningar centralt, men åtgärder i den här 
riktningen har vidtagits i syfte att samla in dessa upplysningar för den första rapporten om 
direktivet. 
9.a, b) Ersättning som utbetalts åt företag som insamlar spillolior. genomsnittsbelopp, 
beräkningsgrund och fastställd finansieringsmetod (artikel 14) 
I Spanien har subventioner för insamling beviljats genom regeringsbeslut för åren 1989-92 och 
1994 till ett belopp av 500 miljoner pesetas, beräknat på två olika sätt, ett för oljor avsedda för 
regenerering och ett för oljor avsedda för förbränning. 
I Frankrike har en tilläggsskatt införts på basolja genom dekret av den 31 augusti 1989 som 
handläggs av den nationella förvaltningen för bortskaffande och återvinning av avfall och tas ut 
av tullfbrvaltningen. De företag som ombesörjer insamling blir gottgjorda per insamlat ton. 
I Italien beviljas ersättning åt företag som ombesörjer insamling. 
46 
I Luxemburg och Förenade kungariket beviljas inte någon ersättning åt företag som ombesörjer 
insamling. 
I Nederländerna är en högsta taxa fastställd per månad, vilken är baserad på kostnader och 
intäkter efter behandling. Den verkliga kostnaden är omkring 10-15 cent per liter för insamling 
och behandling. Uppdelning av taxan på dessa två poster är omöjlig eftersom de som ombesörjer 
insamling även utför behandlingen (svaret avser punkt lO.a, b). 
lO.a, b) Ersättning som utbetalts åt foretag som bortskaffar spilloljor, genomsnittsbelopp, 
beräkningsgrund och fastställd finansieringsmetod (artikel 14) 
I Tyskland beviljas inte ersättning åt företag som bortskaffar spilloljor. 
Sedan 1989 erbjuds i Spanien subventioner åt företag som bortskaffar spilloljor. I genomsnitt rör 
det sig om sex pesetas per kilo. Detta belopp är avsett att täcka hanteringskostnader, insamling, 
transport och bortskaffande. 
I Frankrike används tilläggsskatten också för bidrag till investeringsprojekt åt företag som 
ombesörjer bortskaffande. 
I Italien beviljas ersättning åt företag som ombesörjer bortskaffande. 
I Luxemburg beviljas ingen ersättning åt företag som ombesörjer bortskaffande. 
I Förenade kungariket är inget arvode fastställt åt företag som ombesörjer bortskaffande. 
11.) Åtgärder som vidtagits av medlemsstaterna för att spillolior i första hand skall 
régénéreras (denna rubrik ingick inte i enkäten) 
I Tyskland régénéreras inte spilloljor i första hand men förordningen förbjuder blandning av 
spilloljor med andra oljor som är avsedda lör återraffinermg. 
47 
Spanien har inte angivit denna typ av åtgärd men främjar indirekt, genom vissa regeringsbeslut, 
regenerering genom bidrag till insamling av oljor som är avsedda för detta. 
I Frankrike föreskriver artikel 2 i beslutet av den 21 november 1979 att spilloljor i första hand 
avses bortskaffas genom regenerering eller återvinning vid godkända anläggningar. 
Italien, Förenade kungariket och Nederländerna har inte vidtagit några åtgärder för att i första 
hand régénérera spilloljor. 
I Luxemburg anger lagen av den 17 juni 1994 om förebyggande och hantering av avfall att 
material generellt sett i första hand skall återanvändas eller régénéreras. 
IV. SLUTSATSER 
Som beskrivits i kapitlet "Allmänt", behandlar rapporten huvudsakligen endast meddelanden från 
de sex medlemsstaterna Frankrike, Förenade kungariket, Italien, Luxemburg, Nederländerna, 
Spanien och Tyskland, vilka har lämnat tillräckligt med uppgifter för perioden 1990-1994. 
Samtliga dessa länder har vidtagit nödvändiga åtgärder för att säkerställa att spilloljor insamlas 
och bortskaffas utan att skada uppkommer på människor och miljö. 
Likafullt har endast Frankrike och Luxemburg genom lagstiftning klart angivit att spilloljor i 
första hand skall régénéreras, medan Spanien har främjat detta med hjälp av vissa bestämmelser. 
I verkligheten kan det slutligen konstateras att under loppet av denna period har kvantiteten 
regenererade spilloljor ökat endast i Italien. 
I Tyskland regenererades 1991 (senaste uppgift) två tredjedelar av insamlade kvantiteter medan 
en tredjedel omvandlades till brännolja. Hälften av de oljor som kom från Luxemburg 
regenererades. 
I Frankrike minskade under denna period kvantiteterna regenererad spillolja kraftigt medan den 
som omvandlades till brännolja fördubblades. I Spanien omvandlades alla oljor till brännolja. 
48 
I Förenade kungariket har alla oljor bränts sedan 1986. I Nederländerna slutligen omvandlades 
hälften av de insamlade oljorna till brännolja, medan den andra hälften bortskaffades. För att 
förklara denna snarast nedslående situation använder Frankrike, Förenade kungariket, Italien, 
Luxemburg, Nederländerna och Tyskland argumentet att lönsamheten är sämre vid regenerering. 
Vid en översikt av övriga bestämmelser i direktivet, kan det noteras att kraftfulla åtgärder endast 
vidtagits när det gäller insamling av oljor. Inte någon medlemsstat har visat en uttalad vilja att 
sätta regenerering i första hand. 
Samtliga ovan återgivna länder har utarbetat och genomfört informationskampanjer till 
allmänheten i syfte att säkerställa lämplig lagring och fullständigast möjliga insamling av 
spilloljor. 
Däremot har endast Italien och Luxemburg infört gränsvärden för utsläpp som är strängare än de 
i direktivet, och endast Italien, Spanien och Frankrike har infört minimikvantiteter för registrering 
av oljor vid de företag som insamlar, behandlar och bortskaffar dem. 
När det slutligen gäller ersättningar, är det endast Förenade kungariket som inte beviljar ersättning 
för insamling, medan Förenade kungariket, Luxemburg och Tyskland har avstått när det gäller 
bortskaffande. 
Sammanfattningsvis kan sägas att: 
1) direktivet endast har tillämpats till vissa delar, och 
2) medlemsstaterna har inte velat sätta regenerering i första hand jämfört med förbränning av 
spilloljor. 
49 
DIREKTIV 86/278/EEG 
OM SKYDDET FÖR MILJÖN, 
SÄRSKILT MARKEN, 
NÄR AVLOPPSSLAM ANVÄNDS 
1 JORDBRUKET 
I. Inledning 
I artikel 17 i direktiv 86/278/EEG om skyddet för miljön, särskilt marken, när avloppsslam 
används i jordbruket som antogs av rådet den 12 juni 1986 anges att medlemsstaterna fem år efter 
att detta direktiv anmälts och därefter vart fjärde år, skall upprätta en rapport om utnyttjandet av 
avloppsslam i jordbruket. 
Eftersom direktivet anmäldes den 17 juni 1986 skulle medlemsstaterna upprätta sin första rapport, 
som avser år 1987-1990, före den 17 juni 1991. 
Sex medlemsstater, nämligen Belgien, Danmark, Frankrike, Förenade kungariket, Spanien och 
Tyskland överlämnade sin rapport under 1991/1992. Kommissionen bedömde det inte som 
meningsfullt att offentliggöra uppgifter som var så pass ofullständiga, och mycket olika i 
avsaknad av ett standardformat. 
Enligt artikel 17 i direktiv 86/278/EEG skulle en andra rapport för år 1991-1994 ha översänts 
före den 17 juni 1995. Trots att påminnelser utskickades den 18 maj och den 25 juli 1995 har 
endast Belgien, Frankrike, Förenade kungariket, Portugal och Spanien överlämnat en rapport. 
Som angivits i den allmänna inledningen omfattar föreliggande rapport perioden 1991-1994 och 
beaktar följaktligen endast de fem medlemsstater som nämnts ovan. 
50 
II: INFÖRLIVANDE AV DIREKTIVET I DEN NATIONELLA LAGSTIFTNINGEN 
Vissa medlemsstater har ännu inte antagit alla nationella bestämmelser för att införliva detta 
direktiv. Belgien har dömts av domstolen (beslut av den 3 maj 1994, fall C 260/93) för att inte 
ha införlivat direktivet. Denna brist åtgärdades i januari 1992 av den flamländska regionen, i 
januari 1995 av den vallonska regionen och i augusti 1995 av regionen Bryssel. 
Vid slutet av den period som omfattas av denna rapport hade kommissionen ännu inte erhållit den 
tillämpningsbestämmelse som skall komplettera det portugisiska införlivandet, samtidigt som 
införlivandeåtgärderna i den franska lagstiftningen, särskilt artiklarna 2 a, 6 a och b, 9, 10.1 samt 
16 är föremål för brevväxling mellan kommissionen och Frankrike. 
För Irland är läget följande: medan bilaga IA till direktivet avser jordar där pH-värdet ligger 
mellan 6 och 7, avser motsvarande irländska tabell (del I av uppställningen till SI 183 från 1991) 
jordar där pH-värdet ligger mellan 5 och 7. Som svar på en begäran från kommissionen om 
information rörande denna avvikelse i den irländska lagstiftningen, försäkrade de irländska 
myndigheterna att detta inte utgjorde någon fara för miljön. 
III. TILLÄMPNINGEN AV DIREKTIVET: RAPPORT/RESULTAT FRAN MEDLEMSSTATERNAS 
SVAR PÂ ENKÄTEN OM KOMMISSIONENS BESLUT 94/474/EEG 
Sedan direktiv 91/692/EEG1 om att standardisera och rationalisera rapporteringen om 
genomförandet av vissa direktiv om miljön, antog kommissionen en frågeformulärstyp för 
utarbetande av rapporter om tillämpningen av direktiv 86/278/EEG. 
Detta frågeformulär skall formellt sett inte utnyttjas första gången förrän för perioden 1995-1997. 
Kommissionen har dock bett medlemsstaterna att så vitt det är möjligt använda det för 1991-94 
års rapport. 
För denna period har Belgien, Frankrike, Förenade kungariket, Portugal och Spanien 
överlämnat en rapport. 
Den belgiska rapporten omfattar inte regionen Bryssel som ännu inte har något reningsverk. 
Rapporten för den vallonska regionen följer inte formellt sett frågeformuläret till följd av det 
försenade införlivandet av direktivet. 
'EGT nr L 377, 31.12.1991, s. 48. 
51 
Den franska rapporten besvarar inte vissa frågor, medan den portugisiska rapporten endast består 
av en presentation av ett förslag till "Portaria". 
Beträffande de medlemsstater som inte har reagerat på kommissionens begäran, besitter 
kommissionen några äldre bidrag från Danmark och Tyskland. Tyvärr innehåller dessa endast 
uppgifter som går fram till 1989 och faller därför utanför den period som omfattas av denna 
enkät. 
I denna rapport är medlemsstaternas svar på olika frågor i ovan nämnda enkät sammanfattade. 
För att underlätta läsningen innehåller rubrikerna numren på de olika punkterna i enkäten. 
III. 1 Särskilda villkor vid utnyttjande av slam från septitank eller liknande 
inrättningar (artikel 3.2) 
I Belgien anger ett beslut från oktober 1977 om användning av handelsgödsel och 
jordförbättringsmedel (inbegripet slam) att detta skall vara fritt från varje form av giftig eller 
skadlig substans, giftiga insekter, mikrobiologiska tillsatser eller andra fytopatologiska groddanlag 
som riskerar att skada människors och djurs hälsa och växtlighet. 
I Spanien är tillämpningsvillkoren desamma som för slam som kommer från reningsverk. 
I Frankrike skall spridning ske med lämpliga hjälpmedel och slammet skall ordentligt begravas 
genom plöjning senast dagen därpå. 
Portugal ger inga upplysningar. 
I Förenade kungariket gäller samma regler för slam från septitank som för slam från 
reningsverk. Behandlat slam utan tillsatser som spritts skall begravas så snart det rimligtvis är 
möjligt. 
III.2 (a) Gränsvärden for tungmetallhalter i jordar och slam, och högsta tillåtna 
kvantiteter 
Tabellerna nedan återger uppgifter som erhållits från bilagorna IA, B, C till direktivet. 
52 
Nr 1. GRÄNSVÄRDEN FÖR HALTER AV TUNGMETALLER I JORD (mg/kg) (bilaga IA till direktivet) 
Parametrar 
Kadmium 
Koppar 
Miekel 
Bly 
Zink 
Kvfckski 
Krom Direckttv 
86/278/EFG 
1-3 
50-140 
30-75 
50-300 
150-300 
1-1 .5 
-Belgien 
Flandern 
Sandjord; 
1 
50 
30 
50 
150 
1 
100 Lerjord 
3 
140 
75 
300 
300 
1.5 
150 ValicaH 
«t 
1 
50 
50 
100 
200 
1 
100 Spanten 
PH 
<7 
1 
50 
30 
50 
150 
1 
100 pH 
>7 • 
3 
210 
112 
300 
450 
1.5 
150 Frankrike 
2 
100 
50 
100 
300 
1 
150 Förtaga! 
pH 
<5.5 
1 
50 
30 
50 
150 
1 
50 pH 
5.5 <7. 
3 
100 
75 
300 
300 
1.5 
200 pH ! 
>7J) 
4 
200 
110 
450 
450 
2.0 
300 törenaöCRöngariKei: 
pH 
5.Ô-5.5 
3 
80 
50 
300 
200 
1 
400 5.5-6.Ô 
3 
100 
60 
300 
250 
1 
400 pH 
6-7 
3 
135 
75 
300 
300 
1 
400 PH 
> 7 
3 
200 
100 
300 
450 
1 
400 
53 
Nr 2. GRÄNSVÄRDEN FÖR TUNGMETALLER I SLAM (mg/kg) (BILAGA I B) 
Parametrar 
•åtfmamåmmm& 
^Ê^^Mmmmm^ 
mÈÊÊÊmm&wmi 
••••H 
WÊÈMêWÈÊWm 
^aÈÊÊÉÈÈÈÈmmm 
WÈÈiïËmmwwwm Bireektiv 
20-40 
1 000-1 750 
300-400 
750-1 200 
2 500-4 000 
16-25 
-Belgien 
Flandern 
12 
750 
100 
600 
2 500 
10 
500 VaJloniet 
10 
600 
100 
500 
2 000 
10 
500 Spanien 
pH<7 
20 
1 000 
300 
750 
2 500 
16 
1 000 pH>7 
40 
1 250 
400 
1 200 
4 000 
25 
1 500 Frankrike 
Referens 
20 
1 000 
200 
800 
3 000 
10 
1 000 <2räns 
40 
2 000 
400 
1 600 
6 000 
20 
2 000 Portugal 
20 
1 000 
300 
750 
2 500 
16 
1 000 F&raade-
kungariket 
-
-
-
1 000 
-
-
-
54 
N° 3.GRÄNSVÄRDEN FÖR DEN ÅRLIGA MÄNGDEN TUNGMETALLER SOM I GENOMSNITT UNDER EN TIOÅRSPERIOD FÅR TILLFÖRAS JORDBRUKSMARK (kg/ha/år) (bilagal C) 
liilill 
llillitl 
11111:11 
liillll 
mmmm 
lliiiiii 
aÈÊmm Direcköv 
86/278/EEG 
0.15 
12 
3 
15 
30 
0.1 
-Belgien 
Flandern 
Betesmark 
0.012 
0.75 
0.1 
0.6 
2.5 
0.01 
0.5 Odling 
0.024 
1.5 
0.2 
1.2 
5 
0.02 
1 Yallaniet 
-
-
-
-
_ 
-
-Spanien 
0.15 
12 
3 
15 
30 
0.1 
3 Frankrieke 
0.06 
3 
0.6 
2.4 
9 
0.03 
3 Portngal 
0.15 
12 
3 
15 
30 
0.1 
4.5 Förenadekungariket 
+ 
0.15 
7.5 
3 
15 
15 
0.1 
55 
III. 2.(b) Största slammängd som får användas i jorden uttryckt i antal ton torr vikt 
(TTWha/är (artikel 5.2a) 
I den flamländska regionen är 1 TTV/ha/år tillåtet i betesmark, och 2 TTV i odling. Dessa 
doser får tillföras pä en enda gång för tre år. 
Förenade kungariket har valt del tillvägagångssätt som beskrivs i artikel 5.2 b (fastställande 
av gränsvärden för tillförda metaller per nektar och år), och har följaktligen inte fastställt 
någon största tillåten slammängd per nektar och år. 
De övriga rapporterna (regionen Valloniet, Frankrike, Portugal och Spanien) har inte besvarat 
denna fråga. 
III 2.(c) Högre gränsvärden för tillåtna halter av tungmetaller i mark där odlingen 
uteslutande är avsedd för djurfoder (bilaga IA, not 1) 
I regionen Flandern och i Spanien är högre gränsvärden inte tillåtna. 
Rapporterna från regionen Valloniet, Frankrike och Portugal lämnar inga uppgifter pä den 
har punkten. 
I Förenade kungariket tillåts högre gränsvärden på elva platser, vilka sammanlagt täcker 2 
540 hektar, och som ligger i närheten av reningsverk och annars används för bete. Tillåtna 
värden anges dock inte i denna rapport. 
III.2.(d) Högre gränsvärden för tillåtna halter av tungmetaller i jord där pH-värdet 
överstiger 7 (bilaga IA, not 2) 
I den flamländska regionen är värdena 75, 45 respektive 225 mg/kg tillåtna för koppar, 
nickel respektive zink tillåtna i jord där pH-värdet konstant är högre än 7. 
De vallonska och franska rapporterna besvarar inte denna fråga. 
56 
De godkända gränsvärdena i Spanien och Förenade kungariket och de som föreslagits i 
Portugal anges i tabell nr 1 ovan. 
III.2.(e) Högre gränsvärden för den årliga mängden tungmetaller som får tillföras 
mark som är avsedd för odling av djurfoder (bilaga IC, not 1) 
Vare sig den flamländska regionen eller Spanien tillåter högre gränsvärden. 
I Förenade kungariket kan de platser som avses i punkt 11.2(c) ovan komma i åtnjutande 
av denna avvikelse, men godkända värden har inte meddelats. 
De vallonska, franska och portugisiska rapporterna berör inte denna fråga. 
III.3.(a) Beskrivning av den teknik som används för behandling av slam (artikel 6) 
I Flandern utgörs de godkända teknikerna av lång biologisk, kemisk och termisk behandling. 
Homogenisermgen utförs till 65 % med hjälp av kallbehandling, till 5 % med hjälp av 
varmbehandling och till 30 % med hjälp av luftbehandling. 
I Valloniet "behandlas" slammet endast utan närmare precisering. 
I Spanien filtreras slammet samt behandlas fysiskt och kemiskt för att sedan dehydratiseras. 
I Frankrike homogeniseras slammet genom aerob eller anaerob jäsning, eller på kemisk väg. 
Slammet förtjockas sedan genom dehydratisering. 
Den portugisiska rapporten berör inte behandling. 
I Förenade kungariket pastöriseras slammet innan det får vila anaerobt, mesofilt eller 
termofilt. Det komposteras sedan, eller homogeniseras med kalk, innan det dehydrati seras. 
57 
III.3.(b och c) Slamanalvsernas regelbundenhet 
De vallonska och franska rapporterna berör inte hur ofta slam analyseras. 
I Flandern, Spanien och Förenade kungariket är regelbundenheten densamma som i 
direktivet. 
Enligt "Portaria" är analysernas regelbundenhet i Portugal ungefar densamma som den som 
anges i direktivet (2 sånger per år), men kan minskas tin en sang ner år om de resultat som 
erhållits under två pa varandra följande år inte skiljer sig at i någon större utsträckning. 
Analyser skall dessutom genomföras när kvaliteten hos det behandlade vattnet varierar i 
betydande utsträckning eller om förändringar sker i behandlingen. Slutligen är det inte 
obligatoriskt att analysera koppar, zink eller krom om dessa ämnen inte förekommer, eller 
endast förekommer i små mängder, i det vatten som behandlas. 
III.3 (d och c) Särskilda åtgärder för nedbrukning av obehandlat slam (artikel 6 a) 
I den flamländska regionen och i Spanien får endast behandlat slam användas. 
I den vallonska regionen skall slammet "behandlas". 
Inga särskilda åtgärder har vidtagits i Förenade kungariket. 
Frågan tas inte upp i de franska och portugisiska rapporterna. 
III.4. Tidsperiod innan marken skall användas som betesmark eller skördas under 
vilken det är förbjudet att sprida slam (artikeFT) 
I den flamländska regionen föreskrivs en karenstid på sex veckor oavsett odlingstyp. 
58 
I Spanien påminner förbudsperioderna om de i direktivet. 
Den vallonska regionen, Frankrike och Portugal har inte lämnat några upplysningar på 
denna punkt. 
Rapporten från Förenade kungariket anger en karenstid på tre veckor oavsett typ av odling. 
III.5 (a och b) Fastställande av gränsvärden eller andra åtgärder för jord där pH-
värdet är lägre än 6 (artikeFST 
I den flamländska regionen är det helt förbjudet att sprida slam på jord där pH-värdet är 
lägre än 6. 
I Spanien (se tabell i bilaga I A) är gränsen för pH-värde 7. För all jord där pH-värdet är 
lägre gäller det lägsta värdet i tabell IA. 
I samma tabell återfinns gränsvärden som fastställts för Förenade kungariket enligt en 
differentierad pH-värdeskaia för zink, koppar och nickel. 
De vallonska, franska och portugisiska rapporterna berör inte frågan. 
1.1.6(a) ^».ysavseendeandra parametrar än pH-värde och tnngmetal.er (bi.aga 
I den flamländska regionen analyseras även fosfathalten. 
Inga andra parametrar mäts vare sig i Valloniet, i Spanien eller i Förenade kungariket. 
Frankrike och Portugal har inte lämnat någon uppgift på denna punkt. 
59 
III.6. (b) Lägsta frekvens för jordanalyser (bilaga IIB.2) 
Utöver föreskrifterna i detta direktiv genomförs en kompletterande jordanalys i Flandern 
efter varje 20 ton av tillfört slam. 
I Spanien avgör de autonoma regionerna hur ofta jordanalyser skall genomföras. 
Rapporterna från Valloniet, Frankrike och Portugal lämnar inga uppgifter på den här punkten. 
I Förenade kungariket analyseras jorden en första gång när slammet används för första 
gången, därefter 20 år efter den första analysen. På begäran av markägaren eller regeringen 
kan jorden dock analyseras fem år efter den första analysen. 
60 
III.7. Mängd slam som produceras av reningsverk, mängd slam som utnyttjas i 
jordbruket, yta som omfattas och genomsnittlig tungmetallhalt i slammet (på 
grundval av de register som avses i artikel 10) 
De begärda uppgifterna återges i nedanstående tabeller i form av medelvärden för den period 
som omfattas av denna rapport. 
Nr 4. PRODUCERAD OCH UTNYTTJAD MÄNGD SLAM (ton torr vikt per år) 
Flandern 
Valloniet 
Spanien 
Frankrike 
Portugal 
Förenade 
kungariket Producerat slam 
(TTV/år) 
838 731 
13 267 
404 299 
758 500 
1 030 000 Slam som 
utnyttjas i 
jordbruket 
(TTV/år) 
212 228 
10 044 
204 197 
496 500 
500 000 Yta 
(ej obligatorisk) 
— 
61 
Nr 5. GENOMSNITTLIG TUNGMETALLHALT I SLAMMET (mg/kg torr vikt) 
Cd 
€« 
Ni n 
Ztt 
Hk 
Cr IMrektjv 
$6f27Wm& 
20-40 
1 000-1 750 
300-400 
750-1 200 
2 500-4 000 
16-25 
-Belgien 
Flandera 
3.6 
312 
46 
229 
1350 
1.7 
73 Valloniet 
3.3 
179 
50 
182 
925 
1.5 
76 Spanten 
6 
294 
49 
406 
1 157 
11 
363 Frankrike 
5.3 
334 
39 
133 
921 
2.7 
80 Portugal 
_ 
. 
_ 
. 
_ 
. 
-: Förenade 
kungariket 
3.2 
473 
37 
217 
889 
3.2 
86 
62 
Utöver värden för tungmetaller visar rapporten från Flandern resultaten från en analys av 
den sammanlagda halten av kväve (26 mg/kg torr vikt) och fosfor (2,2 mg/kg torr vikt). 
III. 8. Undantag for mindre reningsverk (artikel 11) 
Inga undantag har beviljats vare sig i Flandern eller i Förenade kungariket. 
Övriga rapporter besvarar inte denna fråga. 
IV. SLUTSATSER 
Det går inte att dra några slutsatser på unionsnivå på grundval av fem nationella rapporter, 
varav endast 2 1/2 (Spanien, Förenade kungadömet ocn Flandern) är fullständiga, utom att 
betona medlemsstaternas förtegenhet när det gäller att överlämna dessa rapporter. 
På dessa mycket begränsade grunder kan det dock sägas att direktivet nästan helt tillämpas 
när det gäller den viktigaste punkten, den godkända tungmetallhalten i förädlingsbart slam 
i jordbruket, och att dessa halter i slammet i allmänhet är betydligt lägre än de gränsvärden 
som fastställts i bilaga IB till direktivet. 
63 

ISSN 1024-4506 
KOM(97) 23 slutlig 
DOKUMENT 
SV 14 
Katalognummer : CB-CO-97-020-SV-C 
ISBN 92-78-15163-7 
Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg 
&<f