EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 30.04 1996 
KOM(96) 153 slutlig 
MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN 
TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET 
om 
ATT SAMMANFOGA HJÄLPAKTIONER, 
ÅTERHÄMTNINGS- OCH UTVECKLINGSBISTÅND 

Kommissionens meddelande 
till rådet och Europaparlamentet 
om 
att sammanfoga hjälpinsatser, återhämtnings- och utvecklingsbistånd 
BAKGRUND. SLUTSATSER OCH REKOMMENDATIONER 
(i) Bakgrund 
Under det senaste året har viktiga beslut fattats beträffande långsiktiga relationer av 
utvecklingssamarbete: förhandlingar om översynen av Fjärde Lomékonventionen vid halva 
giltighetstidens utgång avslutades och avtalet om ändring av Fjärde AVS-EG-
konventionen av Lomé undertecknades i Mauritius den 4 november 1995. Förhandlingar 
har inletts med Sydafrika i syfte att utarbeta ramarna för ett långsiktigt samarbete. Beslut 
har fattats om en ny EU-politik gentemot medelhavsländerna. Periodiskt återkommande 
konferenser med centralamerikanska (San José) och latinamerikanska länder (Riogruppen) 
har ägt rum och nya ramavtal med asiatiska länder har förhandlats fram (Vietnam) eller 
är under förberedelse (Kambodja, Laos). 
Samtidigt har en serie rättsliga grunder och utkast till förordningar lagts fram om ett antal 
verktyg som omfattar allt från kortsiktiga hjälp- och återhämtningsaktioner till en mera 
långsiktig utveckling. 
Att på nytt bekräfta förekomsten av en allsidig "verktygslåda" innehållande de olika 
verktygen som står till förfogande i våra relationer med utvecklingsländer under de 
kommande åren fordrar emellertid att de inte behandlas var för sig, utan att en strategi 
för att förvalta dem i en samordnad form antas för att stärka sambandet mellan dem så 
att deras kompletterande egenskaper förbättras och globala samhörighet säkerställs på 
det effektivaste sättet och i syfte att åstadkomma största möjliga verkan. 
I en tid då biståndseffektivitet är ett nyckelord bör effektiviteten inte avskiljas på områden 
som rör hjälpaktioner, återhämtnings- och utvecklingsbistånd, utan uppmärksamhet bör 
ägnas åt att stärka sambanden mellan dessa insatsområden 
Bistånd är för övrigt alltmera underkastat politiska och institutionella villkor, och tiden 
är lämplig för biståndsgivarsamfundet att reflektera över på vilket sätt dess egna interna 
politik och institutionella ordningar kan göras mera verkningsfulla och effektiva. 
Detta meddelande är resultatet av ett omfattande internt och externt samrådsförfarande: 
• en arbetsgrupp mellan kommissionens tjänstegrenar bestående av företrädare för 
de olika generaldirektoraten för yttre förbindelser och ECHO har utarbetat ett 
diskussionsunderlag med rubriken "Att sammanfoga hjälpaktioner, återhämtnings-
och utvecklingsbistånd", 
i-3 
• underlaget har diskuterats i en arbetsgrupp med experter på detta område (vilka 
inbjudits i sin egenskap av experter) från medlemsstater, USAID, FN-organ, icke­
statliga organisationer och akademiska institutioner, 
• det diskuterades sedermera vid kvartalssammanträdet mellan ECHO och cheferna 
för medlemsstaternas tjänster för humanitärt bistånd och vid hal värssammanträdet 
mellan kommissionen och generaldirektörerna för medlemsstaternas bistånd i 
november 1995, 
• underlaget diskuterades vid ett seminarium med 20 experter från icke statliga 
organisationer med erfarenhet av hjälpaktioner, återhämtnings- och 
utvecklingsfrågor. Seminariet organiserades i februari 1996 av kommissionen, 
sambandskommittén för icke-statliga organisationer och VOICE, 
• slutligen organiserade kommissionen enligt förslag från medlemsstaternas 
utvecklingsbiståndsansvariga ett möte med nödhjälps- och utvecklingsexperter från 
medlemsstaterna den 28 februari 1996 på grundval av diskussionsunderlaget och 
medlemsstaternas svar på det frågeformulär som sammanställts av kommissionen 
om den bilaterala politiken beträffande sammanfogandet av hjälpaktioner, 
återhämtnings- och utvecklingsbistånd (se bilagan för ett referat av svaren). 
I detta meddelande beaktas de olika kommentarer som gjorts under samrådsövningen Den 
samlade slutsatsen av de olika diskussionerna är att de varit till stor nytta eftersom 
utarbetandet av en sammanhållande politik beträffande frågan om hjälpaktioner, 
återhämtnings- och utvecklingsbistånd kommer lägligt och det råder enighet om 
svårigheten med att praktiskt tillämpa det politiska tillvägagångssättet och förståelsen av 
det problem som den sammanhängande helheten utgör, även om en allmän enighet råder 
om målsättningen. 
Deltagarna vid de olika sammanträdena ansåg, samtidigt som de samtyckte till det 
politiska tillvägagangsättet och de förslag som lagts fram i underlaget, att dessa också 
kunde tillämpas, om nödvändigt i en anpassad form, i deras egna organisationer (antingen 
på bilateral, multilateral eller icke statlig basis). 
Eftersom utarbetandet av dokument om politik och förfaranden rörande sambanden mellan 
hjälpaktioner, återhämtnings- och utvecklingsbistånd (se bilagan) för närvarande befinner 
sig på olika stadier i ett visst antal medlemsstater kom man vid mötet med 
medlemsstaternas experter överens om att dessa dokument skulle sändas ut till unionens 
medlemmar. Kommissionen erbjöd sig att göra det. 
(ii) Helheten av hjälpaktioner-återhämtning-utveckling1 
Syftet med nödhjälpsinsatser2 är att tillhandahålla ett kortsiktigt humanitärt bistånd för att 
Det har föreslagits att termen närhet vore mera lämplig för att återspegla det faktum att insatser 
i form av hjälpaktioner, återhämtnings- och utvecklingsbistånd kan pägä samtidigt i ett givet land. 
"Nödhjälpsinsatser" och/eller "humanitärt bistånd" används omväxlande i texten. 
rädda och bevara liv hos människor som står inför allvarliga svårigheter vilka orsakats 
av naturkatastrofer eller av människovållade kriser. Återhämtningsprogram anses 
successivt ersätta nödhjälpsinsatser för att stabilisera den ekonomiska och sociala 
situationen och underlätta övergången mot en medellång och långsiktig 
utvecklingsstrategi. 
Den grundläggande motiveringen för att sammanfoga hjälpaktioner, återhämtnings- och 
utvecklingsbistånd är enkel och logisk: katastrofer är kostsamma både vad gäller 
människoliv och resurser. De stör den ekonomiska och sociala utvecklingen. De ger 
upphov till långa återhämtningsperioder. De leder till inrättandet av separata byråkratiska 
strukturer och förfaranden som fördubblar antalet utvecklingsmyndigheter. Samtidigt 
förbiser utvecklingspolitiken allt för ofta riskerna för torka och andra chocker och behovet 
att skydda sårbara hushåll genom att hjälpa dem att utveckla "klara-av-strategier". Om 
hjälpaktioner och utveckling kan fogas samman skulle dessa bristfälligheter minska. 
Bättre "utveckling" kan minska behovet av nödhjälpsinsatser, bättre 
"hjälpaktioner" kan bidra till utveckling och bättre "återhämtning" kan underlätta 
övergången mellan dem. 
En enkel modell av detta slag behandlar emellertid inte den verklighet som hör till många 
aktuella krissituationer. De flesta av dessa orsakas inte av naturkatastrofer, utan är 
resultatet av en växelverkan mellan politisk, ekonomisk och social instabilitet, som ofta 
kommer av dålig ledning, en misslyckad ekonomisk politik och opassande 
utvecklingsprogram vilka förvärrat etniska eller religiösa olikheter. Det kan förmodas att 
man i denna modell enligt vilken kortsiktiga hjälpaktioner leder via återhämtning till 
långsiktig utveckling underskattar många krissituationers kroniska natur. 
Även om det inte föreligger någon öppen konflikt kan de samlade effekterna av dålig 
ledning, en misslyckad ekonomisk politik, brott mot mänskliga rättigheter och själva 
demokratiseringsprocessen föranleda att långsiktiga bistånd upphävs, vilket i sin tur 
resulterar i att den ekonomiska och sociala sönderdelningen påskyndas. 
"Komplicerade krissituationer" eller kroniska kriser som innebär väpnade konflikter utgör 
sammanhang i vilka det är som svårast att utveckla ett samordnat tillvägagångssätt när 
det gäller hjälpaktioner, återhämtnings- och utvecklingsbistånd. Förebyggandet av 
katastrofer och förberedande åtgärder är svåra att tillämpa och prioritet bör ges åt 
Omfattningen av humanitärt bistånd avgränsas i Förslaget till rådets förordning om 
humanitärt bistånd på följande sätt: "Gemenskapens humanitära bistånd skall 
omfatta nödhjälp, hjälpaktioner och skyddsinsatser på ett icke diskriminerande sätt 
för att hjälpa folk i tredje land, särskilt de mest sårbara bland dessa och 
företrädesvis dem i utvecklingsländer, offer för naturkatastrofer, kriser såsom krig 
och våldsutbrott orsakade av människor eller exceptionella situationer eller 
omständigheter som är jämförbara med naturkatastrofer eller katastrofer som 
orsakas av människor. Biståndet skall också omfatta insatser för att bemöta 
väntade risker eller förebygga katastrofer eller jämförbara exceptionella 
omständigheter". 
förebyggandet av kriser genom en tidig och samordnad medling på politisk såväl som 
utvecklingsnivå syftande till att nå en situation av strukturell stabilitet, dvs. en situation 
som innebär en hållbar ekonomisk utveckling, demokrati och respekt för mänskliga 
rättigheter, livskraftiga politiska strukturer, hälsosamma sociala och miljömässiga 
förhållanden och en förmåga att hantera förändringar utan att våldsamma konflikter 
utbryter. 
Det är viktigt att införa en könsrollsanalys i de insatser som hjälpaktioner, återhämtnings-
och utvecklingsbistånd skall omfatta så att en ytterligare marginal i sering av missgynnade 
grupper förhindras. En könsrollsanalys underlättar en identifiering av kvinnors och mäns 
olika utsatthet i kriser och deras olika (och ständigt förändrade) kapaciteter och 
uthållningsstrategier. Utsatthet är ett nyckelbegrepp och kan bero på vilken särskilda 
etniska eller sociala grupp man tillhör. 
Den regionala dimensionen förtjänar också en särskild uppmärksamhet Kriser kan sprida 
sig bortom det berörda landets gränser och hota den socioekonomiska och politiska 
stabiliteten i grannländer och i hela regionen. Följaktligen behövs ett särskilt 
handlingsprogram till grannländernas förmån och på regional nivå för att stödja eventuella 
regionala initiativ som försöker bemöta krissituationer genom politisk medling. 
Ytterligare två frågor måste beaktas. Den första gäller den institutionella åtskillnaden 
mellan hjälpaktioner och utveckling som finns inom flertalet biståndsgivarorganisationer. 
Olika kriterier och förfaranden tillämpas på ordningar som rör hållbarhet, finansiering och 
genomförande. De internationella insatserna vad gäller i synnerhet kroniska kriser riskerar 
eventuellt att återspegla de verkställande organens organisatoriska och politiska 
prioriteringar i stället för de krigsdrabbade folkens behov och utsattheten hos dem som 
hotas av krig. 
Den andra frågan är ekonomisk. Under perioden 1988 - 1993 ökade biståndsutgifterna för 
OECD:s medlemsländer från US$ 500 miljoner till US$ 3 500 miljoner per år i en tid då 
biståndsprogram i allmänhet tenderar att stagnera eller till och med minska. I 
gemenskapens biståndsprogram uppgick nödhjälps- och nödlindringsmedlen till 764 
miljoner ecu 1994 och utgjorde det året 18.8 % av gemenskapens samlade biståndsmedel. 
Av alla de skäl som anförs ovan är det lämpligt att vi på nytt ser över vårt 
tillvägagångssätt när det gäller att sammanfoga hjälpaktioner, återhämtnings- och 
utvecklingsbistånd och undersöker de sätt på vilka deras verkan och effektivitet kan 
förbättras. 
(iii) Allmänna slutsatser 
Genom analysen av problemet med att sammanfoga hjälpaktioner, återhämtnings- och 
utvecklingsbistånd står det klart att tillvägagångssättet med hänsyn till 
utvecklingsländernas ekonomiska, politiska och sociala utveckling bör vara mera 
helhetsinriktat än vad som hittills varit fallet. Detta är särskilt viktigt för länder som är 
utsatta för riskerna och spänningarna av politiska, ekonomiska och/eller naturbetingade 
katastrofer. 
I varje fas av de berörda ländernas utveckling - inte enbart när en kris är överhängande -
föreligger ett behov av en strategisk planeringspolitik som omfattar politiska, 
utvecklingsrelaterade, sociala och tekniska aspekter. Denna allsidiga politiska ram bör 
definiera 
hur förebyggandet av konflikter kan införlivas i utvecklingsinsatserna som ett sätt 
att styra de oundvikliga spänningarna som sociala, politiska och ekonomiska 
förändringar medför: "uppbyggnad av fred" bör utgöra en inneboende del av 
strategier för utvecklingssamarbete, 
hur förebyggandet av kriser och analyser om utsatthet bör beaktas i 
utvecklingsplaner och insatser. 
hur hjälpaktioner när en nödsituation (orsakad av naturförhållanden eller av 
människor) uppstått, förutom sitt primära syfte att rädda livet på offren, bör beakta 
de mera långsiktiga målsättningarna av återhämtnings- och utvecklingsbistånd, 
hur återhämtningsinsatser bör genomföras i länder som befinner i en 
efterkrissituation för att säkerställa en effektiv övergång från nödhjälp till 
långsiktig utveckling. 
Kopplingarna "bakåt" och "framåt" mellan politiska, utvecklingsrelaterade, nödhjälps- och 
återhämtningsinsatser utgör ett komplicerat nätverk av förhållanden som måste undersökas 
inom ramen för den allsidiga politiken eller den strategiska planeringspolitiken och ses 
som en dynamisk funktion i den särskilda situation som råder i varje land eller region. 
De beståndsdelar som ingår i sammanfogandet av hjälpaktioner, återhämtnings- och 
utvecklingsbistånd är i hög grad betingade av den särskilda situation som råder och bör 
ses i ljuset av "här och nu" verkligheten i det land eller den region som berörs 
Detta innebär också att dispositionen av underlagsdokumentet bör ses i detta perspektiv, 
dvs. i ett helhetsperspektiv. Det faktum att det börjar med hjälpaktioner och fortsätter med 
återhämtning och sedan med utveckling, med bland annat en politisk linje för den 
strukturella stabilitetens syfte, betyder inte att den sammanhängande enheten av 
hjälpaktioner, återhämtnings- och utvecklingsbistånd skall ses på detta lineära sätt. Som 
nämnts tidigare är verkligheten mera komplicerad än så och kräver ett mångfasetterat 
tillvägagångssätt som grundas på den verkliga situation som råder i varje land eller region 
som behandlas. 
Om en GLOBAL STRATEGISK PLANERINGSPOLITIK är det första nyckelordet i de 
rekommendationer som görs i dokumentet är det andra SAMORDNING. På 
institutionsnivå fordras också en helhetsinriktning, en samordning mellan biståndsgivare 
och en inre samordning mellan tjänster är förutsättningar för en effektiv politik och 
verksamhet, men kan endast genomföras med framgång i samband med denna allsidiga 
strategiska verksamhetsplan. 
Dessutom är VALET AV TIDPUNKT väsentligt och förfaranden bör anpassas, där detta 
är nödvändigt, till tidsfrågan och till kraven på smidighet i överlåtelsen och förbindelsen 
mellan de olika biståndsinriktningarna. Befintligheten av snabba beslutsförfaranden är 
nödvändig i alla faser av den sammanhängande helheten av hjälpaktioner, återhämtni ngs-
och utvecklingsbistånd om takten skall kunna upprätthållas på såväl biståndsgivarens som 
mottagarens sida. I många fall kan en minskning av takten i ett kritiskt ögonblick åter 
försätta ett land i kris, vilket i sin tur leder till ännu högre biståndsutgifter längre fram. 
Förfaranden bör vara tillräckligt flexibla för att förhindra att detta inträffar. 
(iv) Rekommendationer 
Allsidiga politiska ramar bör utarbetas för varje land och region med det 
övergripande syftet att i sinom tid uppnå en "strukturell stabilitet" och baseras på 
en detaljerad analys av risker och utsatthet. Dessa ramar bör omfatta ekonomiska, 
sociala (även könsrelaterade) och politiska (demokratisering, mänskliga rättigheter, 
rättssäkerhet) faktorer vad gäller utveckling och klart definiera sambandet mellan 
hjälpaktioner, återhämtnings- och utvecklingsbistånd. Som ett första steg bör en 
pilotövning göras för ett urval av representativa länder som är särskilt utsatta för 
riskerna med/spänningarna av politiska, ekonomiska och/eller naturbetingade 
katastrofer. 
Förebyggandet av konflikter, med vilket menas en lång rad politiska handlingssätt 
för att förutse och reagera mot sådana sociala, ekonomiska och politiska faktorer 
som kan leda till samhällets sammanbrott. Detta koncept bör ses i den bredare 
betydelsen av "uppbyggnad av fred" och behandlas som en inneboende del av 
dessa allsidiga politiska ramar. 
Den politiska analysens kapacitet bör främjas så att den fokuserar på strukturella 
grundorsaker till konflikter, identifierar möjliga oroshärdar och övergår från analys 
till lägliga politiska handlingar från unionens sida. Politiska rapporter av EG-
utsända som görs i samarbete med de utsända representanterna för EU:s 
medlemsstater utgör väsentliga bidrag till analysen och bör anpassas till de nya 
kraven. 
Ett stärkt politiskt samarbete och en ökad samordning av bistånd till utveckling 
mellan medlemsstater och andra biståndsgivare utgör på såväl centralt som lokalt 
plan en väsentlig del av den ovan angivna processen. 
En intern samordning kan främjas genom inrättandet av arbetsgrupper på såväl 
centralt som lokalt plan bestående av tjänstemän från avdelningar som handlägger 
hjälpaktioner, återhämtning, utveckling och politiska förbindelser. 
Analyser om inverkan på enskilda länder skall göras i situationer där humanitärt 
bistånd troligen kommer att behövas utöver den omedelbara kortsiktiga tiden, för 
att beakta mera långsiktiga mål på sådant sätt att det humanitära biståndet blir så 
effektivt som möjligt. Det bör ordnas utbildning för analyssyftet. 
Strategier för återhämtningsplanering i efterkrissituationer bör utvecklas och 
omfatta bland annat en bedömning av olika orsaker till kriser, en uppskattning av 
8 
de restriktioner och de strukturella svagheter som förhöjts under nödens fas -
särskilda redskap för situationsanalyser måste utarbetas ytterligare. Detta bör 
åtföljas av en tillämpning av lämpliga regler och förfaranden som möjliggör ett 
snabbt och flexibelt gensvar i syfte att säkerställa en effektiv övergång mellan 
hjälpåtgärder. 
Program för katastrofförberedelser bör ges ökad betydelse inom ramen för mera 
långsiktiga utvecklingsprogram och politiska handlingsplaner 
Vid utarbetandet och genomförandet av makroekonomisk planering och 
ekonomi ska reform program bör hänsyn också tas till risker och utsatthet för 
katastrofer som är naturbetingade eller orsakade av människor. För gemenskapens 
vidkommande innebär detta också att risk och utsatthet skall beaktas vid 
planeringen av gemenskapens bistånd. 
I samband med utarbetandet och genomförandet av politik och program för olika 
sektorer bör risk och utsatthet tas med som nyckelfaktorer. 
ATT SAMMANFOGA HJÄLPAKTIONER, Återhämtnings- och 
utvecklingsbistånd 
1. HUR HJÄLPAKTIONER BÄTTRE KAN ANPASSAS TILL 
IJTVECKLINGSKRAV/-MÅLSÄTTNINGAR:UTVECKLINGSASPEKTER 
AV NÖDHJÄLPSINSATSER. 
1.1 Inledning 
Det uttryckliga syftet med humanitärt bistånd är att rädda och bevara liv på människor 
som blir offer för nödsituationer. De organ som ägnar sig åt hjälpinsatser är på 
humanitära grunder såväl som genom sitt uppdrag, den allmänna opinionen och 
massmedia förpliktade att rädda liv oberoende av den eventuella bristen på förebyggande 
åtgärder, bristande förberedelser inför naturkatastrofer eller de rådande sociala, 
ekonomiska och politiska förhållandena i krisområdena. Eftersom kommissionens 
humanitära bistånd är opolitiskt till sitt väsen och ofta drivs av efterfrågan är det svårt 
att noggrant ange ändamålen med dess insatser förutom att rädda liv. 
Oaktat att det mera långsiktiga perspektivet i dylika situationer måste komma i andra 
hand efter det att rädda liv är det likväl oerhört viktigt att fästa blicken på det mera 
långsiktiga perspektivet De kort- och medellångsiktiga perspektiven på nödhjälpsinsatser 
kan förvisso ibland vara motstridiga: det som verkar förnuftigt när det gäller att rädda 
liv kan omvänt försvåra förverkligandet av mera långsiktiga lösningar. 
Vid en del större flyklingkriscr kan det till exempel vara lämpligt att inrätta stora flyktingläger. 
Logistiskt sett kan detta vara det enda sättet för utländska nödhjälpsorgan att snabbt förse det stora 
antalet drabbade med mat och logi. När lägren väl har inrättats (nästan oavsiktligt) lockar de ibland 
till sig fler människor än vad som avsågs (dragningseffekten), flyktingar blir ibland ovilliga att 
vända hem igen, epidemier och inre säkerhetsproblem kan uppstå som inte sällan förstör den lokala 
miljön och fördriver den lokala befolkningen. Dylika erfarenheter har gjorts i de enorma 
flyktinglägren utanför Rwandas gränser. 
Ett annat exempel pä det motstridiga mellan kort- och långsiktiga hänsyn i humanitära åtgärder 
berör det nära samarbetet med lokala förvaltningssystem och lokala icke statliga 
organisationer. I större krissituationer förstörs eller övermannas de lokala strukturerna helt och 
de internationella biståndsorganen bygger upp egna system för att anskaffa och fördela humanitär 
hjälp. När biståndsorganen lämnar kan ett administrativt tomrum uppstå som avsevärt föres ärar 
återhämtningsprocessen och som även kan påverka den politiska stabiliteten (som exempel kan 
nämnas Somalia). Det är uppenbarligen en utmaning, och en mycket svar sådan, att försöka 
engagera lokala institutioner (statliga, icke statliga eller lokala strukturer) i planeringen och 
, genomförandet av alla nödhjälpinsatser pä ett sådant sätt att de är redo att ta över ansvaret när den 
internationella uppmärksamheten avtagit. 
Det finns huvudsakligen två sätt att hantera motstridigheten mellan kort- och långsiktiga 
perspektiv: 
a) en skärpt medvetenhet om vilken verkan (kort- och långsiktiga) humanitära 
insatser utförda av (lokala och utländska) humanitära organ har, och 
b) en organisatorisk samordning (kopplingar mellan olika organ för humanitärt 
och utvecklingsbistånd, mellan deras centralkontor och filialer på fältet, mellan 
biståndsgivare och verkställighetsorgan, mellan biståndsgivare, mellan 
internationella och lokala strukturer osv.) 
1.2 Den idealiska biståndsmodellen 
Följande beståndsdelar ingår i den idealiska biståndsmodellen: 
1 ) Biståndet bör inte undergräva utvecklingen (alla nödhjälpsinsatser, även de 
mest akuta, bör noggrant planeras så att utvecklingens tillgångar (verktyg, 
säd och boskap) skyddas. 
2) De grundprinciper som normalt tillämpas på utvecklingsprojekt bör 
tillämpas på nödhjälp: 
Hjälpen bör införlivas i befintliga statliga strukturer eller (om sädana saknas eller 
är part i konflikten) i oberoende lokala icke statliga insatser och/eller 
mottagarnas egna representativa strukturer för att därigenom säkerställa ett 
deltagande från biständsmoltagarnas sida. 
Hjälpen bör göras flexibel sä att biständsartiklama och fördelningssystemen 
passar in i den lokala kulturen och det lokala samhället. 
Särskild uppmärksamhet bör ägnas ät könsrollsdimcnsionen sa att hjälpen 
anpassas till den arbetsfördelning mellan män och kvinnor som troligen är ännu 
mera markerad i nödsituationer. 
Hjälpen bör vara förutsebar och bör inte upphöra pa ett ett abrupt eller förhastat 
sätt. 
3) Biståndet bör omedelbart uppföljas av och där detta är möjligt genomföras 
parallellt med återhämtningsprogram för att säkerställa en smidig 
kontinuitet på vägen tillbaka till en långsiktig utvecklingsprocess. 
Mot denna begreppsmässiga modell beskylls ofta biståndsorganens verkliga program för 
att vara medieinriktade, kortsiktiga och kortlivade, toppstyrda, centraliserade, 
standardiserade, resurskrävande, bidragsberoende och försumliga mot de lokala 
administrativa strukturerna och sociala normerna. 
Även om det inom biståndsorganen finns en medvetenhet om denna kritik kan det vara 
svårt för dem att bemöta kritiken på grund av det sammanhang som de verkar inom: liv 
måste räddas, tiden är knapp, högt specialiserade parter genomför aktioner, befogenheten 
att vidta uppföljningsåtgärder ligger hos utvecklingsorgan eller -avdelningar vars 
förfaranden och resurser inte alltid är lämpliga för att tillgodose en smidig övergång från 
nödhjälp till utveckling. 
11 
1.3 Naturkatastrofer 
Rena naturkatastrofer förekommer mindre ofta än man i allmänhet tror. I tredje 
världens länder förvärras "naturkatastrofer" av faktorer som orsakas av människor, 
perioder av torka sammanfaller exempelvis ofta med inbördeskrig (Afrikas horn). Även 
i en situation av "riktig" torka kan den verkliga orsaken till offrens lidanden i berörda 
områden bero på befintliga strukturella problem och utbredd misär. Vid sådana kriser 
behöver ett lands hela socioekonomiska och politiska struktur en översyn. Bristen på regn 
är ofta bara "droppen som får bägaren att rinna över". 
En nyckelfaktor som det är viktigt att beakta när man arbetar med ett långsiktigt bistånd 
efter torka gäller lokala inköp av livsmedel. Det är oerhört viktigt att bevaka vilken 
verkan biståndet får på de lokala matprismekanismerna för att undvika snedvridningar 
som eventuellt kan påverka den framtida produktionen. Användningen av lokala 
marknader och institutioner för fördelning av livsmedelsbistånd måste också undersökas. 
Vid början av varje kris och parallellt med alla hjälpinsatser måste biståndsgivare bemöda 
sig om att säkerställa ett skydd och/eller ett tillhandahållande av utvecklingstillgångar som 
boskap, säd och verktyg. 
Vid begränsade naturkatastrofer som översvämningar, jordbävningar och tropiska 
oväder ställs ofta ovanliga krav på biståndsgivare och biståndsorgan att mycket snabbt 
tillhandahålla hjälp. När krisen uppstår är det för sent att bygga upp de lokala statliga 
strukturernas kapacitet att hantera dem. Det som behövs är forberedelseprogram 
varigenom de statliga strukturerna prövas och behoven av biståndsleveranser och 
provianter (lokala eller internationella) identifieras. Tjänstemän och lokala representanter 
bör tränas att hantera en större katastrof och att vid behov samarbeta med utländska 
organ. 
Värdet förberedelseprogram är allmänt erkänt, men stödet från biståndsgivare till sådana 
program är fortfarande begränsat. 5 miljoner ecu av gemenskapens budget ställdes till 
förfogande 1995 för sådana ändamål. Detta bör dock ses som "sädespengar" som skall 
stimulera katastrofbenägna länder att ägna större intresse åt detta tillvägagångssätt i sina 
långsiktiga utvecklingsprogram och politiska handlingsplaner. Flera av de 
"utvecklingsprogram" som finansieras av gemenskapen är underförstått avsedda att 
förebygga, lindra eller förbereda för katastrofer. 
1.4 Människovållade katastrofer 
Med människovållade katastrofer avses här katastrofer som innebär väpnad konflikt. Det 
bör dock göras klart att många så kallade "inbördeskrig" och "etniska konflikter" har 
givits vilseledande beteckningar precis som fallet är för "torka". De underliggande 
orsakerna till dessa kriser är ofta strukturella ekonomiska och sociala problem. I 
många fall inger de lokala politiska och ekonomiska förhållandena inte mycket hopp om 
reformer i en omedelbar framtid. Det finns många exempel på dessa typer av situationer 
i Afrika, Centralasien och Kaukasus. Det humanitära biståndet kan lindra symptomen när 
svåra konflikter bryter ut, men det har inte förutsättningar att behandla grundorsakerna. 
Vare sig humanitära eller utvecklingsresurser räcker för att globalt och på lång sikt kunna 
12 
lindra fattigdomen inom överskådlig framtid. Det behövs ett världsvitt gensvar och inte 
minst lämpliga politiska reformer hos de berörda regeringarna. 
Förutom att humanitärt bistånd i vissa situationer kan dämpa en explosiv situation kan 
detta i sig bana väg för reform och utveckling. Med hjälp av biståndsförnödenheter kan 
spänningar avta om konkurrensen mellan befolkningsgrupper som söker knappa 
baslivsmedel minskas. Ett exempel på detta är återuppbyggnaden av Sarajevos 
vattenförråd, som bidragit till att minska spänningarna mellan olika stadsdelar. 
Även där en bräcklig fred skapas kvarstår vissa problem, i synnerhet nar det gäller 
landminor vars undanröjning alltjämt utgör en högprioriterad angelägenhet för 
världssamfundet. 
En annan svårighet som också måste betänkas är den tilltagande politiseringen av 
humanitärt bistånd. Vid strukturella kriser kan det humanitära biståndet lätt anses stödja 
ledare vars tillkortakommanden när det gäller att tillgodose det egna folkets behov annars 
skulle göras synliga. Man bör ägna omsorg åt att i sådana fall knyta biståndet till andra 
typer av stöd som angriper de strukturella krisernas grundorsaker, bland annat "de 
demokratiska bristfälligheterna". 
I situationer av öppen konflikt kan det humanitära biståndet uppfattas inte bara som ett 
räddande och bevarande av liv utan också som en "inblandning" i själva konflikten. Det 
humanitära biståndet kan falla i de stridande parternas händer. Därmed kan det 
humanitära biståndet ofta ses av den ena parten som ett stöd till fienden. Följaktligen blir 
humanitära organ icke önskvärda och deras lokala fördelningsansvariga kan bli utsatta för 
våldsamma attacker. I vissa fall har lokala krigsherrar tagit biständsförnödenheter i beslag 
antingen för att förhindra att de kommer fienden tillhanda eller helt enkelt för att förse 
de egna soldaterna med dem (exempelvis i före detta Jugoslavien och Afrikas horn). En 
sådan situation ger upphov till viktiga frågor om det eventuella behovet av ett militärt 
skydd av offer och biståndsarbetare i vissa situationer. 
1.5 Analys av verkan på enskilda länder 
Ett hållbart långsiktigt perspektiv på nödhjälpsinsatser kan bibehållas endast om en klar 
analys av verkan görs innan hjälpaktionerna genomförs (detta gäller särskilt vid kroniska 
kriser). Sådana analyser av verkan på enskilda länder vid människovållade katastrofer 
och naturkatastrofer bör innehålla följande beståndsdelar utöver de traditionella och 
förutom den viktigaste, kortsiktiga målsättningen att rädda och bevara liv: 
a) Hjälpinsatsers betydelse när det gäller att snabbt tillgodose grundläggande mänskliga 
behov, dvs. mat, husrum och utbildning, kan också medföra en minskning av spänningar 
och främja ett försoningsklimat. Hur skulle mottagarna kunna spela en mera delaktig och 
aktiv roll? Hur effektivt skulle det humanitära biståndet kunna vara när det gäller inte 
bara att tillgodose grundläggande behov utan också att exempelvis förbättra 
näringsvärden? 
En sådan politisk analys skall också innehålla en granskning av huruvida hjälpinsatser 
påverkar eller påverkas av den lokala situationen i fråga om säkerhet. 
13 
b) Påverkas befolkningars rörlighet av humanitärt bistand, dvs inrättas läger och andra 
centra för logistiska ändamål som sedan visar sig ha en ödesdiger effekt när det gäller 
långsiktig bosättning och utveckling ("dmgningsfaklorn" till nyktinglägcr i Afghanistan)'.' 
c) Vilken social verkan lär humanitärt bistånd, dvs har humanitärt bistand en negativ 
långsiktig effekt pä vissa etniska grupper, åldersgrupper eller personer av ett visst kön och 
pä vilket sätt påverkas andra demografiska faktorer av humanitärt bistånd.' Hur påverkas 
arbetsfördelningen mellan män och kvinnor och särskilt kvinnors ansvar för 
fortplantningsarbetet, som troligtvis förstärks i krissituationer, av humanitärt bistånd? 
Kvinnors centrala roll måste erkännas och kvinnor måste tillförsäkras en plats i 
beslutsfattandeproccssen, i planeringen, förvaltningen och fördelningen av hjälpinsatser 
för att pä bästa sätt säkerställa att hjälpen när de mest sårbara. 
d) Vilken kort- och långsiktig ekonomisk verkan får det humanitära biståndet? En analys av 
det humanitära biståndets inverkan pä lokala marknader, prismekanismer och tillgångar 
är nämligen alltid viktig. 
e) Konsekvenserna för miljön betraktas numera som en väsentlig del av varje analys av 
verkan. Miljöförstöringar har redan inneburit svära konsekvenser för värdbcfolkningcn i 
och omkring flera flyktingläger (exempelvis i Rwanda). Är det möjligt att finansiera och 
främja bruket av alternativa energikällor pä ett miljövänligarc sätt och därmed undv ika 
kalhyggcn? 
0 En analys av verkan bör alltid omfatta ett avsnitt om hur lokala förvaltningsstrukturer 
påverkas av bistånd. En minskad utsatthet i framtiden och framtida 
stötdämpningsförmägor beror av starka permanenta lokala strukturer. Lokala statliga 
strukturer och lokala icke statliga organisationer har kompletterande roller att spela sa 
länge som detta inte äventyrar det humanitära biståndets principer om opartiskhet och 
neutralitet. Om det saknas en lokal statlig förvaltning kan lokala icke statliga 
organisationer tas i anspråk. Om det saknas erfarenhet och kapacitet hos lokala icke 
statliga organisationer kan dessa samarbeta med och samtidigt tränas av internationella 
icke statliga organisationer sä att deras kapacitet pä sikt förbättras. Självfallet bör 
internationella icke statliga organisationer uppmuntras alt ta ett större ansvar för lokala 
partner Samtidigt måste man se till att de löner som erbjuds av icke statliga 
organisationer inte blir oproporlioncllt höga i förhållande till lokala förvaltningar och 
därmed förorsakar en personalflykt frän dessa. 
g) I en analys av verkan bör del i allmänhet alltid finnas en försäkran om att genomförandets 
partner har klara idéer om hur nödhjälpsinsatser skall följas upp. Biståndsorgan bör känna 
ansvar för de långsiktiga konsekvenserna av deras insatser och för atl säkerställa en 
smidig övergäng till eftcrkrisinsatscr, även om dessa ombesörjs av andra organ eller 
organisationer. 
När en analys av verkan bestående av dessa och andra delar väl gjorts (inom den tid och 
med de resurser som finns till förfogande) kan de mera långsiktiga målsättningarna 
beaktas vid planeringen och genomförandet av varje hjälpinsats. Detta kommer i sin tur 
att underlätta för biståndsgivare, verkställighetsorgan och fältarbetare att bibehålla det 
långsiktiga perspektivet alltifrån början av varje "hjälpinsats". 
När solida analyser av verkan rutinmässigt finns till förfogande kommer kommissionen 
att vara i en mycket bättre position att utarbeta en "Biståndskodex för god praktik" i syfte 
att förbättra alla aspekterna av biståndsarbetet. 
14 
1.6 Organisatoriska aspekter 
En detaljerad analys av verkan och utformningen av klara målsättningar kan emellertid 
inte göras på ett isolerat sätt. De berörda organisationerna och deras personal måste vara 
i stånd att utföra dessa uppgifter. 
För det första behöver bistånds- och utvecklingspersonal ledning och utbildning så att 
hänsynen till de långsiktiga följderna av bistånd för utveckling utvecklas till en naturlig 
reflex vid förberedandet av alla hjälpinsatser 
För arbetet med krisdrabbade länder, länder med svår strukturell obalans, länder med 
inneboende etniska problem och länder som ofta drabbas av naturkatastrofer sammansätter 
kommissionen för närvarande arbetsgrupper som skall utgöra en flexibel 
samordningsstruktur och skall bestå av tjänstemän som arbetar med humanitärt bistånd 
och med långsiktiga program. Planeringen av hjälpaktioner, återhämtnings-, 
återuppbyggnads- och utvecklingsprogram bör ses över av arbetsgruppen, och dess 
medlemmar bör informeras om enstaka insatser innan dessa läggs fram för beslut. 
Uppföljningsleden måste registreras så att de blir tillgängliga och diskuteras med 
regelbundna mellanrum. När det gäller bistånd till flyktingar, personer som flyttas inom 
samma land och återvändande från tredje land har kommissionen redan inrättat en 
permanent intern samordningsstruktur. 
Kommissionen anmodade vid sitt möte den 20 september 1995 mera allmänt sina enheter 
med ansvar för olika funktioner rörande yttre förbindelser att fortsätta med det arbete som 
redan gjorts vad gäller samordning så att en maximal sammanhållning mellan insatser 
som finansieras från olika budgetposter säkerställs 
För att garantera en god samordning inte bara mellan kommissionens enheter utan också 
med verkställighetsparter bör berörda icke statliga organisationer och FN-organ med 
ansvar för bistånd och/eller återhämtnings- och utvecklingsbistånd uppmanas att aktivt ta 
del i arbetsgruppens särskilt anordnade öppna möten. Den strategi som antagits 
beträffande Liberia är ett exempel på detta. Regelbundna veckomöten mellan 
general di rektorat VIII och personal från ECHO som arbetar med Liberia kompletterades 
av kvartalsmöten mellan kommissionen och dess främsta partner från icke statliga 
organisationer och FN. 
Ett annat viktigt led i förbättringen av den befintliga organisatoriska strukturen gäller 
samordning med och på fältet. I krisdrabbade och krisbenägna länder bör EG:s 
representationspersonal inbjuda ECHO-samordnare och lokala representanter och 
verkställighetsparter till regelbundna samordningsmöten. 
En global samordning av alla internationella bistånds-, återhämtnings- och 
återuppbyggnadsinsatser ute på fältet är av avgörande betydelse. Om FN-sekretariatets 
avdelning för humanitära frågor eller andra FN-organ inrättat effektiva 
samordningsstrukturer ute på fältet måste kommissionen och andra biståndsgivare 
anstränga sig att delta i och stödja dylika strukturer. Inom ramen för denna globala 
samordning kommer samordningen mellan kommissionen och medlemsstaterna att ske 
15 
som vanligt enligt rådets förordning av den 2 december 1993 om samordningsförfaranden 
mellan gemenskapen och medlemsstaterna. Sålunda blir arbetsgruppens på fältet främsta 
roll att hålla regelbunden kontakt med arbetsgruppen i Bryssel och omvänt för att 
säkerställa att alla planer, initiativ och insatser vad gäller hjälpaktioner, återhämtni ngs-
och utvecklingsbistånd fogas samman ordentligt 
Om det å andra sidan i en viss krissituation inte finns någon passande global samordning 
på plats (mellan aktörerna med ansvar för hjälpaktioner, återhämtnings- och 
utvecklingsbistånd) måste kommissionen samordna de aktiviteter som finansieras av 
gemenskapen. Detta bör i så fall göras av arbetsgruppen på fältet på ett öppet sätt och så 
långt det är möjligt tillsammans med berörda EU-medlemsstater, andra biståndsgivare, FN 
och andra biståndsorgan, icke statliga organisationer och lokala strukturer. EG:s 
biståndssamordningskontor i Monrovia är ett bra exempel på ett samlat "köpställe" för 
bistånd till Liberiakrisens offer. 
Slutligen bör arbetsgruppen i Bryssel på ett likartat sätt vidta mått och steg för att 
säkerställa en ordentlig samordning med andra biståndsgivare, särskilt berörda EU-
medlemsstater, om samtliga planer och initiativ. 
Detta förslag om att inrätta arbetsgrupper gäller inte bara länder där kriser brutit 
ut utan också katastrofbenägna länder enligt den sammanhängande helheten av 
hjälpaktioner, återhämtnings- och utvecklingsbistånd. 
2. ÅTERHÄMTNING - EFTERKR1SHJÄLP 
Återhämtning kan definieras som en övergripande, dynamisk och övergångsstrategi för 
reformering och förstärkning av ländernas institutioner, en återuppbyggnad och förbättring 
av deras infrastruktur och tjänster, stöd till de berörda folkens initiativ och insatser på 
politiska, ekonomiska och sociala områden, alltsammans syftande till att möjliggöra en 
återgång till en hållbar utveckling. Människor - såväl offer som deltagare i våldsamma 
konflikter - måste på nytt integreras i de ekonomiska, sociala och politiska aspekterna av 
ett civilt samhälle. Den mänskliga dimensionen är med andra ord en väsentlig del av 
återhämtningen. Detta är det stadium i vilket det är lämpligast att säkerställa att 
könsrollsdimensionen blir integrerad. Här bör de förändrade rollerna och 
omständigheterna för män och kvinnor också uppmärksammas och beaktas för att en 
social integration skall kunna äga rum. 
Återhämtning kan också vara av viss betydelse i länder som är på väg mot fred men som 
alltjämt drabbas av sporadiska konflikter. Återhämtningen kan medföra uppbyggnaden av 
stabila zoner och ha som syfte att utvidga fredliga områden. 
2.1 Återuppbyggnaden av ett civilt samhälle 
Återuppbyggnadsfasen i ett land som genomgått en period av konflikt måste med 
nödvändighet innehålla en strategi för att åter etablera ett rätts- och civilt samhälle. En 
viktig del i detta är att en regering och statsförvaltning skyndsamt tillträder som förmår 
inge ett allmänt förtroende och som kan återställa ekonomiska aktiviteter, 
utbildningssystem osv. 
Landets medborgare måste kunna se alt en sådan statsförvaltning tjänar alla grupper sä 
att de oundvikliga spänningarna som fortsätter under en sådan period avtar. Därför är det 
mycket viktigt alltifrån starten att dessa aspekter inte underskattas, de kommer nämligen 
att ha ett avgörande inflytande på återuppbyggnaden av landet som sådant 
På grundval av dessa nödvändiga förutsättningar bör återuppbyggnadsinsatser byggas upp 
enligt följande linjer: 
2.1.1 Rättssamhällets återuppbyggnad och funktion 
Man bör ägna särskild uppmärksamhet åt vissa vägledande principer enligt vilka 
rättssamhället bör byggas upp, dvs. särskiljandet av maktbefogenheter, respekt för 
reglerna för en god offentlig förvaltning som eftersträvar att vara laglig och öppen för 
insyn, inrättandet av institutioner som godtas av de främsta berörda och som beaktar 
betydelsen av klara lagar och institutioner som allmänheten har tillgång till samt respekt 
för internationellt erkända mänskliga rättigheter och särskilt respekt för minoritetsgruppers 
rättigheter. De lagar som var i kraft före konflikt kan eventuellt tas i bruk, förutsatt att 
de antas åter inom ramen för en nationell samstämmighet 
Alltefter den särskilda situation som råder i varje enskilt land bör en prioritetsordning 
göras för de specifika åtgärder som skall vidtas. Bland dessa bör man tillskriva en 
effektiv och oberoende rättsskipning stor betydelse (jämför åtgärder till Rwandas förmån). 
Denna aspekt är grundläggande när det gäller att åter inge förtroende hos allmänheten och 
möjliggöra för invånarna att åter bygga upp sina liv i en miljö där de inte känner sig 
hotade. 
2.1.2 Utveckling av en politisk dialog och ett folkets deltagande 
Eftersom utvecklingen av en politisk dialog är en grundläggande förutsättning för 
demokrati bör man inte vänta på bättre tider för att inleda den. Man måste från början 
särskilt se till att ge olika grupper och minoriteter möjlighet att uttrycka sig. 
Frågor om exempelvis föreningsfrihet eller främjandet av politiska partier bör sättas upp 
på den politiska dagordningen så snart som möjligt för att den nya förvaltningen skall ha 
den klarhet som fordras av den. Den politiska dialogen och folkets deltagande kan uppnås 
endast om de samhälleliga och mänskliga rättigheterna garanteras, inklusive möjligheten 
för både män och kvinnor att delta på lika villkor 
Det är samtidigt viktigt att vidta åtgärder syftande till ett effektivt deltagande av folket 
i maktutövningen genom allmänna val, så som skett i exempelvis Moçambique och 
Sydafrika, liksom även ett ekonomiskt deltagande i utvecklingens kostnader och fördelar. 
I detta sammanhang är åtgärder i fråga om yttrandefrihet och oberoende media som får 
rapportera på ett opartiskt och informativt sätt mycket viktiga eftersom en allmän opinion 
därmed kari utformas och ge positiva återverkningar när det gäller att minska de pågående 
spänningarna. Det är dessutom nyttigt att vidta åtgärder i fråga om träning, 
samhällsutbildning, stöd till föreningar, decentraliserat samarbete osv. 
17 
Alla de åtgärder som beskrivits ovan gäller naturligtvis inte bara i fråga om 
återuppbyggnaden av ett civilt samhälle, utan i alla övergångssituationer på 
demokratiseringens väg, även sådana som inte föregåtts av en period av väpnad konflikt. 
Åtgärderna kan också fortsätta utöver själva återuppbyggnadsperioden och införlivas i 
mera långsiktiga utvecklingsplaner. Sådana åtgärder är synnerligen viktiga för att yttre 
bistånd skall kunna få en hållbar verkan på längre sikt. 
Gemenskapsåtgärder på dessa områden kan endast ha en katalyserande funktion för att 
hjälpa regeringar att sätta bollen i rörelse. Det blir dock regeringarnas sak att göra 
processen inhemsk. Dessa frågor bör därför vara föremål för den dialog som inleds med 
varje enskild regering när återhämtnings- och utvecklingsåtgärder planeras, och de måste 
beaktas inom ramen för den allsidiga politiken. 
En samhällsgrupp som eventuellt behöver särskild uppmärksamhet i efterkrigssituationer 
är de före detta stridande. Deras hemförlovning och återintegration i det civila livet kan 
vara särskilt svår i länder som genomlidit långa perioder av inbördeskrig och där det kan 
ta tid att uppnå en demilitarisering och undanröja "dödandets kultur". Program för 
återintegration av före detta stridande bör helst ske parallellt med program för att 
återin stal lera hemvändande och flyktingar så att det inte förefaller som att den 
omständighet att ha varit under vapen ger rätt till en förmånsbehandling. Program för att 
uppmana före detta stridande att lägga ifrån sig vapen har i allmänhet inte varit särskilt 
framgångsrika, och det kan vara bättre att koncentrera sig på att skapa villkor under vilka 
vapen inte skall brukas även om dessa förblir i privata händer. En särskild 
uppmärksamhet härvidlag kan behövas om de före detta stridande är kvinnor och/eller 
barn. 
2.1.3 Det särskilda problemet med truppminor 
Truppminor, som orsakar daglig manspillan, utgör ett betydande hinder för utveckling i 
de berörda områdena. De hindrar flyktingar och omplacerade personer från att återvända 
hem, odlingsbar jord från att brukas och infrastrukturen från att fungera. 
Minröjning kan, även om den ofta anses höra till återhämtningsåtgärder, också ha en 
humanitär karaktär eller utgöra ett led i en långsiktig utvecklingsprocess. 
Minröjning är dessutom en politisk prioritet för Europeiska unionen, såsom nyligen 
framgått av de gemensamma åtgärder som nyligen antagits inom ramen för GUSP. 
Med hänsyn till problemets omfattning förefaller det vara synnerligen viktigt att 
eftersträva ett mera globalt samordnat tillvägagångssätt och en kontinuitet i de olika 
handlingarna, särskilt i länder där humanitära, återhämtnings- och utvecklingsaktiviteter 
samexisterar. 
Befintliga regler och förfaranden för att säkerställa handlingarnas snabbhet och flexibilitet 
bör, samtidigt som de skall underlätta för lokala förmågor att utvecklas och garantera ett 
mera långsiktigt åtagande från biståndsgivarnas sida, gå hand i hand med ansträngningar 
för att öka samordningen och de kompletterande funktionerna. 
2.2 Hur återhämtning kan utgöra en länk mellan hjälpsaktioner och utveckling 
För att återhämtningsinsatserna skall kunna bidra till kontinuiteten i övergången från en 
avtagande allvarlig kris till en återinledd utvecklingsfas måste vissa väsentliga delar av 
"helheten" vara på plats vid tidpunkten för övergångsperioden, det måste i synnerhet 
finnas en miniminivå av säkerhet och en övergångsprocess i vilken demokratiska värden 
och grundläggande friheter har inletts. Det är emellertid nödvändigt att understryka tre 
principer: 
återhämtningen bör genomföras i förhållande till den situation som rader i det berörda 
landet (vad gäller varaktighet, prioriteringar och könsrollsfrägor) 
återhämtningen bör vara av övergående natur och i princip av begränsad varaktighet, även 
om det i särskilda situationer kan krävas mera langsiktiga ingripanden 
återhämtningen bör inte bara syfta till en återgång till den tidigare situationen utan ha en 
förberedande funktion, inte nödvändigtvis pä ett lincärt sätt, för en återgång till en hållbar 
utveckling pä ett bättre sätt än tidigare och med beaktande av de lärdomar som dragits 
av krisen. 
Varhelst detta är möjligt bör återhämtningen bygga på det som åstadkommits genom 
humanitärt bistånd genom att (i) undvika att tjänster och infrastruktur som befolkningarna 
haft tillgång till under krisperioden kraftigt försämras och genom att (ii) tillvarata och 
förbättra den lokala sakkunskap som använts eller skapats under krisperioden. 
Återhämtningen bör emellertid samtidigt syfta till att minska eventuella förvanskade 
effekter av humanitärt bistånd genom att (i) successivt avskaffa det humanitära biståndets 
ersättarroll i ekonomiskt hänseende och (ii) så snart som möjligt avskaffa systemet med 
fri utdelning av varor och tjänster och i stället införa ett system av betalning av 
minimikostnader, särskilt för sådana varor och tjänster som kan produceras lokalt samt 
(iii) stödja åtgärder till utsatta gruppers fördel (hemförlovade soldater, föräldralösa barn, 
kvinnliga familjeöverhuvuden, handikappade personer) som syftar till att åter införliva 
dem i det ekonomiska och sociala livet. I detta perspektiv bör återhämtningen också ta 
hänsyn till de psykologiska effekterna av att ha utsatts för våld, särskilt när det gäller 
barn. 
Vid utarbetandet av återhämtningsprogram bör fyra faktorer beaktas så att programmen 
kan bidra till övergångsprocessen på bästa möjliga sätt: 
(i) "hävstångseffekten" 
• Man bör välja åtgärder som har en geografisk och sektoriell balans med hänsyn 
till de förändringar som ägt rum under krisen (omflyttning av befolkning osv). 
• Man bör omorientera, komplettera och påskynda genom återhämtningsåtgärder 
genomförandet av utvecklingsprogram som redan satts i verket i de grundläggande 
och produktionssektionerna. 
• Man bör prioritera i de områden där detta är lämpligt de metoder som innebär 
största möjliga deltagande av den lokala befolkningen (mikroprojekt, mat för 
arbete) och göra bruk av en småskalig kredit i den privata sektorn. 
19 
• Man bör placera lämplig teknisk hjälp såväl på projekt- och programnivå som på 
den allmänna nivån (prioriterade sektorer, övergripande förvaltning). Detta stöd 
behövs i synnerhet när den mottagande staten och icke statliga strukturer skall 
förvalta programmen. 
(ii) "den kritiska massan" 
• Man bör tillhandahålla, i rätt tid och genom en samordning av biständsmedel, 
ekonomiska resurser samtidigt som makroekonomiska prognoser beaktas. 
• Man bör genomföra påskyndade och flexibla förfaranden för att begränsa den 
"intensiva" återhämtningsperioden under vilken vissa normer bör uppnås. 
• Man bör avgöra i förhållande till den situation som råder i varje enskilt land vilka 
sektorer som skall prioriteras, med beaktande av att stärkandet av institutioner, 
återuppbyggnaden och återhämtningen av infrastruktur samt tillhandahållandet av 
nödvändiga varor och tjänster under återhämtningsperioden är de som är kopplade 
till produktion, särskilt jordbruk, och sjuk-/hälsovård, grundskoleutbildning, 
tillgången till åkermark, minröjning och hemförlovning. 
(iii) "parternas kontinuitet" 
• Man bör ytterligare stödja de långsiktiga insatser som gjorts av internationella och 
lokala icke statliga organisationer vilka var på plats vid tiden för den humanitära 
krisen genom att associera möjliga parter till programmeringen av 
återhämtningsmedel i de grundläggande sektorerna och genom att vid 
tillämpningen av dessa medel insistera på ett tillvägagångssätt som framhäver 
åtgärdernas genomförbarhet på medellång sikt och gör bruk av lokala strukturer. 
• Man bör stödja grundläggande samhällsgrupper som överlevt krisen (byföreningar, 
kvinnogrupper, producentgrupper, lokala förvaltningar). 
• Man bör stödja återuppbyggnaden av administrativa förvaltningar i prioriterade 
sektorer som är nödvändiga för planeringen och förvaltningen av 
återhämtningsåtgärder och långsiktiga utvecklingsprogram. 
• Man bör stödja återuppbyggnaden av administrativa förvaltningar genom att 
koncentrera åtgärderna till sådana sektorer som kan stödja återgången till freds­
processen och sådana som kan anslå minimibelopp till statliga åtgärder, särskilt 
i makroekonomiska och offentliga finansieringsfrågor. 
(iv) "ett tillvägagångssätt i faser" 
• Här föreslås program- och finansieringsåtgärder som grundar sig på sektoriella 
eller geografiska "kanaler", dvs. allt från tillhandahållande av mediciner i samband 
med hjälpsinsatser till omorganisation av nödvändiga medicinska förråd, 
omfördelning av mänskliga resurser och återupprättande av hälsovårdscentra under 
återhämtningsperioden samt integrering och utveckling av dessa centra i 
hälsovårdspyramiden när utvecklingsbiståndet åter kommer igång. 
• Man bör prioritera den sociala hållbarheten (assimilering) och i första hand 
eftersträva den mikroekonomiska hållbarheten. 
20 
• Under de olika faserna av biståndprogrammering bör man se 
återhämtningsåtgärderna som viktiga beståndsdelar när man fastställer de sektorer 
som skall prioriteras i stödhänseende. 
• Man bör infoga i tillvägagångssättet de politiska riktlinjer som har samband med 
kampanjen för att bekämpa fattigdom och den makroekonomiska kontext som 
landet helst skall utvecklas mot vid slutet av återhämtningsperioden. 
Man bör skapa förmånliga förhållanden för att återställa produktion och handel. 
De inledande åtgärder som vidtas i makroekonomiskt hänseende bör inriktas på 
att säkerställa grundläggande förutsättningar för varuutbyte, handel och 
banktjänster och på att åter bygga upp institutioner för en grundläggande 
makroekonomisk förvaltning. 
• Man bör avgöra vilka villkorskriterier som är nödvändiga för 
återhämtningsprogrammets framgång och med hänsyn till återupptagandet av 
utvecklingen (den politiska, ekonomiska eller en specifik målsättning som 
exempelvis minröjning) och göra dem effektiva genom en dialog om (sektoriella) 
politiska riktlinjer. 
3. OM HUR MAN 1 SAMBAND MED UTVECKLINGSÅTGÄRDER BÄTTRE 
KAN BEAKTA RISKEN FÖR NÖDSITUATIONER: 
NÖDSITUATIONSASPEKTER PÅ UTVECKLINGSINSATSER 
3.1 Den makroekonomiska kontexten 
Våldsamma konflikter och naturkatastrofer kan omintetgöra utvecklingsplaner. Tar man 
särskild hänsyn till risken för naturkatastrofer och människovållade katastrofer vid 
utarbetandet av utvecklingsprogram kan deras förutsättningar för framgång öka avsevärt. 
I praktiken har emellertid sådana risker i allmänhet inte beaktats nämnvärt i den 
makroekonomiska planeringen eller i förberedandet av strukturella anspassningsprogram. 
Likväl framgår det av en nyligen genomförd undersökning om kriser som nödvändiggjort 
införandet av IMF-stabiliseringsprogram i Afrika att torka eller andra naturkatastrofer 
varit en "betydande eller till och med dominerande" faktor i mer än en tredjedel av dessa 
program. 
På makroekonomisk nivå bör tre grundläggande principer därför hållas i åtanke: 
(i) i ekonomiska reformprogram bör hänsyn tas till länders utsatthet för 
katastrofer, såväl naturliga som människovållade. Därmed torde både 
reformtakten och flexibiliteten i användandet av framstegsmätare påverkas. 
(ii) för en god ekonomisk förvaltning i länder som är katastrofbenägna fordras 
att resurser och kapaciteter systematiskt ges möjlighet att höja beredskapen 
för katastrofer Detta bör återspeglas i regeringens budget och beaktas i 
utarbetandet av ekonomiska reformprogram. 
(iii) ekonomiska reformprogram bör garantera att grundläggande sociala tjänster 
(hälsovård, utbildning, vattenförråd och renhållning) fortsätter att erhålla 
en adekvat finansiering. 
21 
För gemenskapens vidkommande innebär detta också att risker och utsatthet bör beaktas 
vid programmeringen av gemenskapsbistånd 
I de följande avsnitten beskrivs mera detaljerat de praktiska sätt på vilka man kan bemöta 
riskerna för natur- och människovållade katastrofer i samband med en utvecklingspolitik 
som bygger på en sektoriell grund. 
3.2 Den sektoriella kontexten: 
I praktiken måste samtliga sektorer hantera fenomenen risk och utsatthet. Här nämns två 
sektorer - livsmedel och hälsovård - som exempel med hänsyn till deras särskilda 
betydelse i den sammanhängande helheten av hjälpaktioner, återhämtnings- och 
utvecklingsbistånd. 
3.2.1 Livsmedelssektorn: Livsmedelsbistånd och livsmedelssäkerhet 
3.2.1.1 Allmänna inriktningar 
Omfattningen av gemenskapens bidrag till livsmedelsbistånd och livsmedelssäkerhet ökar 
inom ramen för dess utvecklingsbiståndspolitik, och i rådets förordning av den 25 
november 1994 om utveckling bekräftas följande inriktningar. 
införandet av livsmedelsbiståndets betydelse som en del av en långsiktig 
livsmedelssäkerhet (på hushålls-, nationell och regional nivå) i länder med 
en osäker livsmedelssituation, 
inbegripandet av politiska riktlinjer för livsmedelssäkerhet inom den 
allmänna ramen för fattigdomslindring och dessa riktlinjers långsiktiga 
inverkan på utveckling, 
behovet av att man med sektoriella politiska riktlinjer uppnår målsättningar 
för livsmedelssäkerhet och utvecklar sammanhängande långsiktiga 
strategier för livsmedelssäkerhet, 
förstärkning av sammankopplingen mellan hjälpaktioner, återhämtnings-
och utvecklingsinsatser. 
3.2.1.2 Nödhjälp-återhämtning-utveckling: ett dynamiskt tillvägagångssätt 
inför livsmedelskriser 
Gemenskapens livsmedelsbistånd och insatser för livsmedelssäkerhet ställs ofta inför 
komplicerade situationer där olika typer av kriser pågår parallellt. Dessa återspeglar den 
omfattning i vilken villkoren för tillgång (tillgängligheten av varor på marknadstorget) 
och efterfrågan (inkomstnivån varmed man får tillgång till livsmedel) försämrats. Ett 
enkelt strukturellt livsmedelsunderskott kombinerat med svårigheter med 
betalningsbalansen kan snabbt skapa en situation av inhemsk fattigdom där befolkningen 
blir fullständigt beroende av bistånd för sin överlevnad. 
22 
Livsmedelssäkerhet bör därför definieras inte i statiska, utan i dynamiska begrepp som 
ett paket av villkor för tillgång och efterfrågan (tillgängligheten av varor och tillgången 
till dem) som bildar en utgångspunkt utifrån vilken tätorts- och glesbygdshushåll kan 
börja bygga upp reserver (lager, boskap, besparingar), utveckla mera tillförlitliga 
produktionsmetoder eller sätt att öka sin inkomst och organisera ett mera tillförlitligt 
socialt säkerhetsnät. Resultatet av samtliga dessa mått och steg blir att minska människors 
utsatthet för livsmedelskriser. Under en viss tröskel tvingas tätorts- och glesbygdshushäll 
emellertid ta från sina reserver, falla tillbaka på sina stödjande nätverk eller till och med 
avyttra sina produktionsmetoder, kort sagt öka sin nivå av utsatthet. 
Ovanför denna tröskel är människor engagerade i ett utvecklingsmönster som väl 
utformade biståndspaket (som inte inkluderar livsmedelsbistånd som sådant) kan hjälpa 
till att påskynda. 
Under denna tröskel infinner sig emellertid en utarmningsprocess som kan leda till en 
ekonomisk och social nedbrytning, ett extremt beroende och en ökad dödlighet som blir 
allt svårare att vända ju längre den får pågå. Detta är den förebyggande eller 
riskminskningsfasen. På detta stadium bör livsmedelsbistånd och insatser för 
livsmedelssäkerhet syfta till att minska graden av social och ekonomisk utsatthet vid 
livsmedelskriser, som i sin tur kommer att minska riskerna för livsmedelsnöd. Snabbhet 
är av avgörande betydelse eftersom ogenomtänkta eller sena insatser kan medföra ett ökat 
beroende. Misslyckandet med att vända förloppet av ett allt större beroende, som orsakas 
av ett ökat socialt sönderfall, kan delvis förklara varför ett antal fall kört fast på det 
humanitära biståndets stadium. 
Återhämtingsfasen handlar om att återställa de produktiva kapaciteterna och se till att alla 
får en viss tillgång till grundläggande produktionsmetoder (åkermark, säd, redskap). Med 
hänsyn till krisers komplicerade natur kan endast sådana insatser som anpassats till olika 
typer av kriser på ett adekvat sätt motsvara kriser av olika natur. Inget livsmedelsbistånd 
och ingen åtgärd för livsmedelssäkerhet blir hållbar om den inte är nära knuten till 
utvecklingsinsatser som kan åter aktivera processen av inkomstskapande och utveckling. 
Därför är det mycket viktigt att fastställa globala politiska ramar och en gemensam 
strategi. 
3.2.1.3 Livsmedelssäkerhet inom ramen för förebyggande och lindring av 
livsmedelskriser 
Den ekonomiska instabilitet som råder i vissa länder kan leda till osäkerhet vad gäller 
livsmedel och så småningom till sociala konflikter. Sådana "potentiella risk"-länder 
förtjänar uppmärksamhet och bör bli föremål för åtgärder som bidrar till en förbättrad 
livsmedelssäkerhet. Sådana åtgärder syftar i allmänhet till att främja livsmedelssäkerhet 
i hushållen i kristider och underlättar genomförandet av återhämtnings- och 
utvecklingsinsatser. Könsrollsfrågor är av särskild vikt eftersom bristen på ett 
fördelningssystem som når den avsedda mottagarbefolkningen på ett effektivt sätt ökar 
risken för nödsituationer.. 
Bland de biståndsprogram för livsmedelssäkerhet som kan bidra till att förebygga kriser 
kan följande nämnas: 
23 
livsmedelslager i byar såväl som nationella och regionala lager för 
livsmedelssäkerhet, 
åtgärder till stöd för nödhjälpsplanering, boskapsproduktion, kredit till 
glesbygder, mervärde åt lokal produktion, riskminskningsmekanismer, stöd 
till jordbrukspolitiska riktlinjer, främjandet av den privata sektorn, lokal 
och interregional handel, 
arbetsintensiva projekt, program som skapar arbetstillfällen, 
inrättandet av informationssystem (databaser, tidiga varningssystem) som 
främst syftar till att upptäcka livsmedelskriser tillräckligt tidigt för att 
kunna tillhandahålla livsmedel i rätt tid. 
En av de viktiga förutsättningarna för förebyggandet av kriser och för biståndsprograms 
(nödhjälp, återhämtning) effektivitet är tillgången till och kvalitén av informationssystem. 
Insamlandet, bearbetandet och fördelningen av information och analyser av högriskländer 
möjliggör att den tidiga varningskapaciteten stärks och att det bästa sättet att tillmötesgå 
behovet identifieras. 
Kommissionen avser att för de länder som har minst livsmedelssäkerhet utvidga sin 
kapacitet att samla in, bearbeta och analysera information genom att inrätta 
informationsnätverk som skall grundas pä i) befintliga informationssystem och ii) en 
europeisk expertgrupp. Syftet med systemet är att tillhandahålla inom kortaste möjliga tid 
den relevanta informationen för att fatta beslut när kriser uppstår. 
3.2.1.4 Organisatoriska och förfarandeaspekter 
Gemenskapens politik i fråga om livsmedelsbistånd är uppbyggd kring (i) införandet av 
livsmedelsbistånd som ett långsiktigt verktyg för livsmedelssäkerhet inom gemenskapens 
övergripande utvecklingspolitiska ramar och (ii) infogandet av livsmedelsbistånd som en 
del av den humanitära biståndspolitiken. 
An svarsfördel ni ngen mellan olika enheter, både utifrån perspektiven för gemenskapens 
utvecklingspolitik och humanitära bistånd, grundas på följande principer. 
åtgärder för livsmedelsbistånd som är specifikt humanitära till sin karaktär 
eller står under ECHO:s ansvarsområde, 
åtgärder för livsmedelsbistånd av utvecklings- eller strukturell karaktär, 
stöd till livsmedelssäkerhet eller andra åtgärder för livsmedelsbistånd som 
innehåller en utvecklingsdel och tillämpas av enheten för 
livsmedelsbistånd/livsmedelssäkerhet i samförstånd med de behöriga 
geografiska tjänsterna, 
vid allvarliga livsmedelskriser och humanitära kriser med betydande 
livsmedelsproblem skall helheten av gemenskapens redskap för bistånd 
24 
bidra till att utgöra en samordnad insats som skall omhänderhas av enheten 
för livsmedelsbistånd/livsmedelssäkerhet vid livsmedelskriser och av 
ECHO vid humanitära kriser, 
en permanent samordningsmekanism upprättas mellan enheterna för att 
säkerställa största möjliga sammanhållning och samordning och möjliggöra 
den mest effektiva och smidiga övergången mellan humanitära 
hjälpinsatser och insatser för återhämtnings- och utvecklingsbistånd 
De ordningar som för närvarande finns gör det möjligt att fastställa politiska ramar eller 
en gemensam strategi som passar väl för verkligheten i varje land, utarbetandet av en 
samling förfaranden för utvärdering, förvaltning och uppföljning liksom även 
uppbyggnaden av en intern sakkunskap på så komplicerade och olika områden som tidiga 
varningssystem, skördeprognoser, marknader för livsmedelsprodukter (gemenskapens och 
internationella), transport, lagring osv. 
I den nuvarande situationen är det nödvändigt att successivt harmonisera strukturerna och 
förfarandena för förvaltning, kontroll och uppföljning av samtliga insatser för 
livsmedelsbistånd och livsmedelssäkerhet. Vår politiks enade natur, gemensamma ramar 
vad gäller regler, en sammanhållande övergripande strategi som är anpassad till varje 
geografiskt område bör kunna säkerställa ett sammanhållande tillvägagångssätt för våra 
insatser, den bästa användningen av resurserna, en förstärkning av sakkunskapen inom 
kommissionen samt en förbättrad effektivitet och nytta av gemenskapens bistånd, särskild 
i den sammanhängande helheten av nödhjälp, återhämtnings- och utvecklingsbistånd 
3.2.2 Hälsovårdssektorn 
Hälsovård är en kärnfråga vid alla nödsituationer (naturkatastrofer eller människovållade 
konflikter). Den primära målsättningen med nödhjälp är att täcka de grundläggande 
behoven hos folk som drabbas av kris: att rädda liv och minska det mänskliga lidandet 
genom lämplig medicinsk vård är en grundläggande del av denna biståndsstrategi. Arten 
och kvalitén av den vård som ges för grundläggande behov i samband med nödsituationer 
kommer att bero på effektiviteten hos befintliga hälsovårdsstrukturer: svagheter när det 
gäller hälsovårdstjänsternas organisation, tillgången till nödvändiga mediciner (inklusive 
vacciner) kan förvärra krisen (exempelvis genom att påverka spridningen av epidemier). 
Orättvisor eller bristen på tillgång till hälsovårdstjänster för stora delar av befolkningen 
kan leda till socialt missnöje och på sikt till inre oroligheter. I detta hänseende erkänns 
behovet av tidiga könsrollsanalyser för att identifiera de olika behoven och tvingande 
omständigheterna. 
Dåliga villkor eller dåliga insatser när det gäller miljön i fråga om hälsa (till exempel 
begränsad tillgång till vatten och hygienfaciliteter, dåliga bostäder eller strukturell 
undernäring) kommer också att ha utgöra förvärrande faktorer i nödsituationer. 
Ett strukturellt stöd till hälsovårdssektorn bör därför inbegripa ett mera systematiskt 
förebyggande och en mera systematisk förvaltning av nödsituationer. 
25 
3.2.2.1 Allmänna riktlinjer 
Vad gäller hälsovårdssektorn är de nya politiska riktlinjerna och strategiska 
prioriteringarna som fastställs för gemenskapen och medlemsstaterna (rådets förordning 
av maj 1994) grundade på följande grundläggande målsättningar: 
stöd till utvecklingen av en miljö som bättre främjar hälsa, 
stöd till organisationen av hälsovårdssystem med utvecklingen av 
grundläggande och elementär hälsovårdstjänster som prioriterat mål, 
stärkandet av förebyggande åtgärder, 
en mera rationell och rättvis omsättning av nationella resurser, 
stöd till institutionella reformer genom en förstärkning såväl pä central 
(planerings-, lagstiftnings- och förvaltnings-) nivå som på regional och 
lokal nivå för att förbättra den nationella hälsovårdens täckning, 
stöd till gemenskapsinitiativ vad gäller hälsovård. 
Genom åtgärder som stödjer dessa målsättningar bör större vikt läggas vid att hjälpa 
länder att: 
bättre identifiera risker och riskfaktorer, förutse början till kris- eller 
nödsituationer, 
förhindra att kriser bryter ut eller minska omfattningen av nödsituationer, 
underlätta och påskynda återgången till en normal situation efter krisen., 
3.2.2.2 Att bättre identifiera riskerna och förutse krissituationerna 
Här handlar det i huvudsak om att genom att överföra kunskap och erfarenhet, metoder 
och teknik samt genom en permanent dialog hjälpa länder att bygga upp egna förmågor 
att analysera situationer, bedöma och förutse risker och framtidsutsikter. Alltefter varje 
lands särskilda behov kan särskild hjälp ges till följande: 
(i) utveckling av epidemiologisk övervakning, inrättande av informationssystem 
för hälsovård och tidiga varningssystem. 
Ett sådant stöd syftar till att hjälpa landet att planera och genomföra enkla 
lågkostnadssystem som räcker för att samla in, bearbeta och sända ut epidemiologisk 
information (även med demografiska uppgifter, sociologisk information, uppgifter om 
hälsovårdstjänster, näringssituationen osv). Samtidigt handlar det om att utveckla, särskilt 
genom utbildningsprogram, lokala förmågor att analysera uppgifter och förutse risker. 
26 
(ii) utveckling av förmågan att identifiera riskfaktorer och de mest utsatta 
områdena och folken särskild uppmärksamhet bör ägnas befolkningar i tätorter 
och i synnerhet fattiga grupper i storstäder liksom även kvinnors och barns 
särskilda behov 
Detta innebär utvecklingen av en nationell forskningskapacitet genom utbildning, 
institutionellt stöd och mera direkt organisatoriskt stöd samt finansiering av studier och 
besiktningar. 
3.2.2.3 Att bidra till att förhindra att kriser bryter ut och/eller minska 
omfattningen av nödsituationer 
Ansträngningarna bör inriktas på att minska riskfaktorerna och riskernas upphovskällor 
och att förbättra de organisatoriska kapaciteterna att snabbare och mera effektivt bemöta 
kris- eller nödsituationer. 
På kort sikt: 
- stödja upprättandet av en grundläggande struktur, grundläggande metoder samt 
medel för att ingripa snabbt vid epidemiska situationer Metoder för en snabb 
bedömning av hälsobehoven vid nödsituationer har utarbetats av olika 
organisationer (Internationella rödakorskommittén ICRC, 
Världshälsoorganisationen WHO m.fl.) som bör spridas i landet så att de berörda 
nationella myndigheterna tillägnar sig dem. 
På medellång sikt: 
- främja en social sammanhållning genom en förbättrad fysisk och ekonomisk 
tillgång till hälsovårdstjänster. I detta hänseende kan ett stödjande av effektiva 
kanaler för tillhandahållande och fördelning av nödvändiga mediciner, inklusive 
vacciner, öka kvalitén av insatserna vid nödsituationer (epidemier mm). Samtidigt 
möjliggör ett stödjande av en centraliserings- och distriktshälsovårdspolitik en 
bättre hälsovårdstäckning i tider av kris varigenom en viss minimal tillgång till 
tjänster garanteras (som exempel kan nämnas Zaire) Ytterligare ansträngningar 
bör göras för att förbättra tillgången och täckningen i slumområden och i det 
sammanhanget ta hänsyn till kvinnors och barns särskilda behov. 
På lång sikt: 
- skapa en mera fördelaktig miljö för hälsa, utveckla ett elementärt förebyggande 
av kriser exempelvis genom att förbättra såväl tillgången till dricksvatten som 
näringsstandarden, stadsutvecklingen, utbildningen, kvinnofrämjande åtgärder osv. 
3.2.2.4 Att underlätta återgången till en "normal" situation 
Återhämtnings- och utvecklingsstrategier i en efterk rissituation bör grundas på en analys 
av hälsovårdssektorn för att: 
27 
- identifiera de svagheter i strukturen, organisationen eller verkställandet av 
hälsovårdssystem som blivit uppenbara i krissituationer, 
- utvärdera de insatser och åtgärder som finansierats under krissituationer liksom 
även de olika aktörernas roller och insatser (statliga, icke statliga, internationella 
organisationer). 
På grundval av denna information kan en återhämtningsstrategi skisseras utifrån de 
långsiktiga behoven som föreligger för en omstrukturering av sektorn (förbättring av den 
miljömässiga organisationen av hälsovårdssystemet, mediciner och mänskliga resurser) 
liksom även omedelbara behov för att tillgodose efterfrågan på hälsovårdstjänster. Detta 
kan innebära en uppföljning av det bistånd som finansierats under nödhjälpen, i synnerhet 
genom att icke statliga organisationer anpassar sina program och strategier till 
omstruktureringen av hälsovårdssystemet. 
4. MÄNNISKOVÅLLADE NÖDSITUATIONER: ETT POLITISKT 
TILLVÄGAGÅNGSSÄTT3 
Den ekonomiska utvecklingsprocessen innebär nödvändigtvis att sociala och politiska 
förändringar följer med demografiska och miljömässiga situationer som ofta är stadda i 
snabb utveckling. I en sådan dynamisk process kan förändringarnas kostnader och fördelar 
fördelas ojämnt bland befolkningen. I brist på särskilda mekanismer med vilka man kan 
bemöta missnöjet hos grupper som upplever att de blivit orättvist lidande och medel för 
att hantera sådana frågor kan spänningar stegras snabbt, och dessa förvärras inte sällan 
av naturkatastrofer, etniska olikheter eller ekonomisk snedvridning. Under dylika 
omständigheter kan dessa spänningar lätt urarta till våldsamma konflikter. 
Det växande antalet våldsamma konflikter sedan slutet på det kalla kriget utgör en 
betydande utmaning för världssamfundet. De flesta av dessa konflikter är inomstatliga 
krig som riktas främst mot civilbefolkningen och som utkämpas av svårkontrollerbara 
miliser. Dessa konflikter orsakar ökade mänskliga lidanden och förluster i människoliv, 
massiva flyktingrörelser, förödande effekter såväl på lokala och regionala ekonomiska 
förhållanden som på miljön och allvarliga hot mot livskraften hos grannländer och 
grannfolk. De kan till och med leda till staters sönderfall och betydande mänskliga 
tragedier. 
Trots att de medel som Europeiska unionen förfogar över är begränsade i jämförelse med 
omfattningen av uppgiften att effektivt förhindra, hantera och lösa konflikter bör EU 
sträva efter att maximera sin insats genom en optimal användning av sina medel och 
resurser. Detta tillvägagångssätt bör vara föregripande därför att Europeiska unionen har 
inte enbart ett betydande intresse utan också en viktig potential när det gäller att ta itu 
Detta avsnitt innehåller några av de viktigaste tankarna i kommissionens meddelande till rådet om 
Europeiska unionen och frågan om konflikter i Afrika: Uppbyggnad av fred, förebyggande av 
konflikter och därutöver som antogs av kommissionen den 6 mars 1996. 
28 
med frågan. Tillvägagångssättet bör vara allsidigt såtillvida att Europeiska unionen bör, 
inom ramen för sina befogenheter, behandla hela cykeln av konflikt och fred. 
Oaktat att Europeiska unionen måste vara beredd att snabbt och på ett rimligt sätt bemöta 
situationer av våldsamma konflikter är det självklart att det är bättre att effektivt förhindra 
konflikter än att ta itu med deras konsekvenser Eftersom ingen mängd av humanitärt 
bistånd och ingen fredsbevarande insats på ett hållbart sätt kan lösa en kris som rör fred 
och säkerhet, rättvisa och resurser föreligger ett behov av att gå utöver ad-hoc-beslut och 
en skadebegränsningspolitik. Att bemöta effekterna av våldsamma konflikter har för 
övrigt blivit ett mycket kostsamt företag 
Med hänsyn till alla dessa överväganden bör förhindrandet av våldsamma konflikter 
vara medelpunkten för ett allsidigt tillvägagångssätt av Europeiska unionen inför 
problemet med våldsamma konflikter. 
Med hänsyn till konfliktfrågans komplicerade natur kan en urskillning mellan olika faser 
av konflikt och fred vara nyttig. Trots att specifika åtgärder kommer i första rummet i var 
och en av dessa faser finns det ingen klar skiljelinje mellan de olika faserna och de olika 
åtgärderna. Eftersom det är omöjligt att utveckla en övergripande mall för åtgärder är 
avsikten med följande överblick över åtgärder som Europeiska unionen kan vidta, 
stödja eller förespråka att ge en allmän politisk orientering. 
En situation utan tydliga spänningar 
I denna fas förefaller landet vara stabilt och i allmänhet lugnt, men (strukturella) 
källor till eventuella konflikter kan skönjas Som exempel kan nämnas en ständig 
marginal i sering av någon betydande minoritet eller bruket av repressiva verktyg 
i brist på effektiva system för ett fredligt förenande av skilda gruppintressen. 
Omedelbara målsättningar: Uppbyggnad av fred: Fastställandet av bärkraftiga 
politiska och socioekonomiska strukturer (system för 
ett fredligt förenande av intressen, genomförbara 
demokratiska modeller osv). 
Redskap: Målinriktat bistånd som omfattar utbildning, 
undervisning, social och ekonomisk 
sammanhållning, stärkandet av mänsklig och social 
utveckling, bra styre och civila samhällen, 
inrättandet av institutioner osv., politisk dialog, 
bevakning av förändringar och uttalat engagemang. 
En situation av spänning 
I denna fas blir konflikten i samhället uppenbar (social oro, väpnat motstånd, 
massdemonstrationer osv). Situationens allvar beror inte bara pä själva 
händelserna utan också på de befintliga politiska och maktstrukturerna. (Kan 
oppositionen lägga fram förhandlingsbara krav? Är regeringen i stånd att uppfylla 
dem? Och så vidare). 
29 
Omedelbara målsättningar: 
Redskap: Förebyggande av konflikt (i strikt bemärkelse): 
minskning av spänningarna, förhindrande av att 
fientligheterna bryter ut helt. 
Politisk dialog med de berörda parterna (uppdrag, 
förebyggande diplomati), förespråkande av särskilda 
åtgärder (bland annat utplacering av trupper) 
och/eller av särskilda lösningar på problemen; (hot 
om) sanktioner; utplacering av observatörer; egna 
samt bidrag till andra humanitära och 
nödhjälpsinsatser (även för att förhindra 
flyktingströmmar av ekonomiska orsaker). 
Åtgärderna för uppbyggnad av fred skulle alltjämt 
kunna fortsätta och till och med förstärkas. De får 
störst verkan om de riktas mot konfliktens 
kärnpunkt (att förbättra en marginaliserad grupps 
ekonomiska situation samtidigt som regeringen 
erbjuds hjälp att finna en hållbar lösning, till 
exempel). 
Öppen konflikt 
Omedelbara målsättningar: 1.Konflikthantering: Minskning av hotet om en 
vertikal och horisontell upptrappning (bland annat 
minskningen av omedelbart mänskligt lidande och 
hanteringen av flyktingproblemet). 
Redskap: Hot om sanktioner (bland annat till tredje land), 
politisk dialog, egna samt bidrag till andra 
humanitära/nödhjälpsinsatser, förespråkande av 
förebyggande militärt ingrepp, observatörsuppdrag. 
Omedelbara målsättningar: 2. Konfliktlösning: Att göra slut på fientligheterna 
Redskap: och inleda fredsförhandlingar. 
Sanktioner, politisk dialog, förespråkande av 
särskilda lösningar, stöd ät fredsinitiativ 
(förespråkande av) upprätthållande av fred. 
Situationen efter konflikt 
I detta läge förekommer inte längre ett organiserat väpnat våld. Ett 
vapenstillestånds- eller fredsavtal har eventuellt eller eventuellt ännu inte 
undertecknats. Krigets konsekvenser är hur som helst fortfarande märkbara och 
synliga hos en stor del av samhället (flyktingar och före detta stridande 
återanpassas alltjämt osv.) och det är ännu ovisst om situationen kommer att 
förvärras (och återgå till fasen av spänning eller av öppen konflikt) eller förbättras 
(i riktning mot en situation utan märkbara spänningar eller mot strukturell 
stabilitet). 
30 
Omedelbara målsättningar: Konfliktlösning / uppbyggnad av fred: 
framgångsrika fredsförhandlingar, återgång till ett 
normalt läge. 
Redskap: Hemförlovning och nedrustning, repatriering och 
återanpassning, minröjning, efterk rigshjälp och 
humanitärt bistånd, rehabilitering, fredsbyggande 
åtgärder (se ovan), politisk dialog, förespråkande av 
särskilda lösningar, bevakning av förändringar, 
åtgärder för uppbyggnad av förtroende, (stöd till) 
initiativ till konfliktlösning, återuppbyggnad av 
regeringsstrukturer. 
Väsentligt för ett allsidigt närmande och ett effektivare engagemang i fråga om 
förebyggande av konflikter är en bred definition av begreppet "Förebyggande av 
konflikter". Det bör inte bara tolkas som att lätta på en situation där ett 
våldsutbrott är nära förestående (= förebyggande av konflikt i snäv bemärkelse). 
Verksamheter för förebyggande av konflikt i en bredare bemärkelse kan 
sammanfattas i begreppet uppbyggnad av fred. Med en sådan definition skulle en 
politik för förebyggande av konflikt tillämpas främst i en situation av spänningar. 
Åtgärder för uppbyggnad av fred skulle däremot kunna tillämpas i alla faser av 
konflikt och fred. Eftersom åtgärder för uppbyggnad av fred i allmänhet omfattar 
projekt och program med den mera långsiktiga målsättningen att stabilisera 
samhällen kommer deras verkan emellertid att vara störst i icke-våldsamma 
situationer. 
En politik för uppbyggnad av fred och förebyggande av konflikter är inte nödvändigtvis 
beroende av att nya program antas eller nya institutioner inrättas. Den nödvändiggör först 
och främst en anpassning av tillvägagångssättet för uppbyggnad av fred på så sätt att de 
strukturella grundorsakerna till våldsamma konflikter beaktas och att alla åtgärder inriktas 
på att stabilisera samhällen ("målinriktat bistånd"), särskilt obalansen mellan de olika 
(regionala, etniska, religiösa osv.) identitetsgruppernas politiska och socioekonomiska 
möjligheteter i en given stat, avsaknaden av en hållbar mekanism för att fredligt förena 
dessa gruppers olika intressen, behovet av en regering som åtnjuter en utbredd legitimitet 
bland befolkningen och samstämmighet om väsentliga nationella frågor. 
Utformningen av dylika program underlättas betydligt om analysen land för land av de 
strukturella grundorsakerna till konflikter lett till fastställandet av fullständiga 
politiska ramar som eventuellt också framhäver vissa prioriterade områden för särskilda 
länder och regioner, oavsett om det råder en stabil situation, en konfliktsituation eller en 
efterkrigssituation. Eftersom fred och säkerhet är nära sammanbundna med ekonomisk 
och social utveckling bör en passande kombination av politiska, ekonomiska, rättsliga, 
sociala, miljöinriktade och, i den mån de är genomförbara och nyttiga, militära 
stabiliseringsåtgärder beaktas inom dessa ramar. 
Fastställandet av fullständiga politiska ramar underlättas genom att anta en slutlig politisk 
målsättning, en politisk målsättning som skapar en gemensam rubrik för Europeiska 
unionens olika "ekonomiska" och "politiska" målsättningar (avseende utveckling, 
31 
demokrati, mänskliga rättigheter osv). Eftersom (1) erfarenheten har visat att bristen på 
utveckling inte är den enda betydande orsaken till våldsamma konflikter; (2) EU:s 
allmänna utrikespolitiska målsättningar, vilka kan utläsas av Fördragen och Europeiska 
rådets förklaringar, skulle kunna sammanfattas i att bistå med främja fred och stabilitet, 
utveckling, demokrati och respekt för mänskliga rättigheter; (3) dessa målsättningar är 
beroende av varandra/ömsesidigt förstärkande; och (4) hållbar utveckling ofta tolkas i 
en snäv ekonomisk bemärkelse, kan den slutliga politiska målsättningen sammanfattas i 
begreppet strukturell stabilitet. 
Begreppet strukturell stabilitet skall förstås som betecknande för en föränderlig 
situation, en situation av stabilitet som kan klara av de förändringar som hör till 
(uppväxande) demokratiska samhällen Strukturell stabilitet kan sålunda definieras 
som en situation i vilken en hållbar ekonomisk utveckling, demokrati och mänskliga 
rättigheter, livskraftiga politiska strukturer, sunda sociala villkor och sunda miljömässiga 
omständigheter ingår och att det finns en kapacitet att hantera förändringar utan att 
tillgripa våld. Att arbeta i riktning mot strukturell stabilitet skulle innebära en 
målinriktad förstärkning av sådana faktorer som möjliggör en fredlig förändring. 
Att arbeta utifrån begreppet strukturell stabilitet innebär på intet sätt ett avståndstagande 
från Europeiska unionens nuvarande politiska linjer. Eftersom det är självklart att 
ekonomisk utveckling och välstånd är viktiga faktorer för att garantera en icke våldsam 
förändring är en hållbar utveckling en central målsättning för att uppnå strukturell 
stabilitet. 
Att arbeta utifrån begreppet strukturell stabilitet uttrycker snarare det faktum att ett 
eftersträvande av enbart ekonomisk utveckling är otillräckligt vad gäller en effektiv 
politik för uppbyggnad av fred och förhindrande av konflikter, att de politiska 
målsättningarna av hållbar utveckling, demokrati och mänskliga rättigheter, hållbara 
politiska strukturer, sunda sociala villkor och sunda miljömässiga villkor är ömsesidigt 
beroende vilket i sig medför ett behov av ett allsidigt tillvägagångssätt. 
En föregripande och effektiv politik vad gäller frågan om våldsamma konflikter 
nödvändiggör en betydande insats av internationell samordning och samverkan. Tillgång 
till och utbyte av information och analyser och införlivandet av berörda personer i 
nödvändiga diskussioner utgör ett stort problem som måste tas itu med. Inom Europeiska 
unionen måste man också säkerställa att den gemensamma utvecklingspolitiken 
kompletterar medlemsstaternas politiska linjer enligt det som fastställs i EG-fördraget. 
Infogandet av konfliktanalyser och konfliktförebyggande åtgärder i de politiska ramarna 
kommer också att medföra konsekvenser för den gemensamma utrikes- och 
säkerhetspolitiska (GUSP-) processen. En samstämmighet med GUSP måste garanteras 
på samtliga nivåer. Europeiska unionens svårigheter att utarbeta en gemensam utrikes-
och säkerhetspolitik bör inte underskattas härvidlag. För att ta itu med denna fråga bör 
man förutse att öka unionens kapacitet att analysera grundorsakerna till konflikter för att 
kunna använda det målinriktade biståndet på ett effektivt sätt. 
En annan nyckelaspekt av både människovållade och naturkatastrofer är deras regionala 
dimension som kan nödvändiggöra särskilda politiska åtgärder på regional nivå. En 
konflikt i ett land kan exempelvis spridas till grannländerna, vilket i sin tur medför 
32 
politiska och sociala spänningar utöver massiva flyktingrörelser. Under dylika 
omständigheter måste stöd tillhandahållas inte bara åt det krisdrabbade landet utan också 
åt dess grannar som påverkas av krisen. På politisk nivå kan stöd ges åt regionala eller 
subregionala initiativ som tas av länderna själva i syfte att bemöta krissituationer genom 
politiska ingripanden. 
33 
BILAGA 
FRÅGEFORMULÄR 
om samband mellan hjälpaktioner, återhämtnings- och utvecklingsinsatser och 
program som utförts av 
EU:s medlemsstater i tredje land 
Följande referat är avsett att vara en handledning i medlemsstaternas svar på 
frågeformuläret. Samtliga medlemsstater har tagit emot frågeformuläret och där det har 
varit möjligt har svaren kompletterats efter de klargöranden som gjordes vid experternas 
möte den 28 februari 1996. Avsikten med detta referat är inte att ersätta de fullständiga 
svaren, det har utarbetats för att underlätta jämförelser och göra de tillgängliga 
uppgifterna mera lätthanterliga. Referatet följer precis frågeformulärets form med svaren 
infogade i tabellform under frågorna. Följande allmänna anmärkningar kan eventuellt 
vara till hjälp för att förklara det tillvägagångssätt som antagits. 
Statistiska uppgifter har tagits för vad de är med den smärre ändringen att de olika 
valutorna räknats om till ecu. Vad beträffar de organisatoriska och budgetmässiga 
aspekterna är det ofta utrikesministeriet som fungerar som en paraplyorganisation för alla 
biståndsinsatser där olika avdelningar får ta ansvar för olika aspekter av bistånd. Detta 
framgår av svaren till fråga 2.2 som visar på större avvikelser än man kunnat vänta sig 
av svaren till fråga 2.1. 
Medlemsstaterna har ännu inte utformat särskilda politiska riktlinjer för hjälpaktioner, 
återhämtnings- och utvecklingsinsatser. De flesta av dem har dock tänkt allvarligt över 
frågorna och flera utarbetar aktivt politiska dokument. Sådana politiska riktlinjer kommer 
troligen att vara inspirerade av nuvarande praxis eftersom avsaknaden av formella 
riktlinjer som skall säkerställa att hjälpinsatser bättre följer utvecklingsbehoven inte tycks 
hindra att detta ofta görs i praktiken. På samma sätt har avsaknaden av riktlinjer som 
skall säkerställa att risker och utsatthet beaktas inte hindrat medlemsstater från att agera. 
Förebyggandet av konflikter tycks å andra sidan vara ett område som medlemsstater varit 
snabbare att formalisera och de flesta av dem svarade att denna fråga beaktas vid 
utformningen av utvecklingspolitiken. 
Medlemsstaterna har tillhandahållet ett antal olika exempel och de som återges i referatet 
utgör utan tvivel bara en bråkdel av det som verkligen genomförts. 
34 
1. STATISTIK 
1.1 Bilateralt och multilateralt utvecklingsbistånd (som inte kanaliserats genom 
EG och exklusive humanitärt bistånd) under 1994 och 1995. 
Medlemsstat 1994 (miljoner ecu) 1995 (miljoner ecu) 
Belgien 449 Uppgifter saknas 
Danmark 1135 1133 
Finland 191 192 
Frankrike 6477 Uppgifter saknas 
Förenade 1732 1723 
kungariket 
Grekland 8 Uppgifter saknas 
Irland 55 67 
Italien 1050 470 
Luxemburg 
Nederländerna 1845 Uppgifter saknas 
Portugal 186 * Uppgifter saknas 
Spanien 1084 1251 
Sverige 1300 1274 
Tyskland 4612 Uppgifter saknas 
Österrike 466 Uppgifter saknas 
* Allt bistånd (humanitärt och utvecklingsbistånd) 
Uppgifter som angivits av medlemsstater 
35 
1.2 Humanitärt bistånd i tredje land (exklusive bidrag till fredsbevarande 
insatser och inkommande flyktingar) under 1994 och 1995 
Medlemsstat 1994 (miljoner ecu) 1995 (miljoner ecu) 
Belgien Uppgifter saknas Uppgifter saknas 
Danmark 103 111 
Finland 2^9 23,3 
Frankrike 18,5 18,8 
Förenade 213 247 
kungariket 
Grekland 5 Uppgifter saknas 
Irland 7J ^9 
Italien 52 54 
Luxemburg 
Nederländerna 282 Uppgifter saknas 
Portugal Uppgifter saknas 
Spanien 3^ 14,5 
Sverige 184,8 161,5 
Tyskland 3^9 45^8 
Österrike 8J M 
Uppgifter som angivits av medlemsstater 
36 
2. ORGANISATORISKA OCH BUDGETMASSIGA ASPEKTER 
Beskriv den organisatoriska strukturen för förvaltningen av humanitärt respektive 
utvecklingsbistånd och i synnerhet 
2.1 om det finns en enda organisatorisk struktur eller om olika 
ministerier/departement svarar för olika aspekter. Vänligen ange närmare 
uppgifter om så är fallet. 
Medlemsstat Svar 
Belgien Olika departement 
Danmark Utrikesministeriet 
Finland Utrikesministeriet - Avdelningen för internationellt 
utvecklingssamarbete 
Frankrike Olika ministerier och departement 
Förenade Overseas Development Administration - olika departement 
kungariket 
Grekland Huvudsakligen utrikesministeriet 
Irland Utrikesministeriet - Avdelningen för utvecklingssamarbete 
Italien Olika departement 
Luxemburg 
Nederländerna Olika departement 
Portugal Instituto da Cooperaçào Portuguesa (ICP) 
Spanien Administraciön Central och ett decentraliserat samarbete 
Sverige Allt bistånd förvaltas av Sida, en statlig myndighet som lyder 
under Utrikesdepartementet 
Tyskland Olika departement 
Österrike Olika departement 
37 
2.2 Om humanitärt och utvecklingsbistånd kommer ur olika budgetkällor och 
styrs av olika förfaranden. 
Medlemsstat Olika budgetkällor Olika förfaranden 
Belgien Ja Ja 
Danmark 
Finland Nej - budgetpost för Uppgifter saknas 
internationellt 
utvecklingssamarbete 
Frankrike Ja Ja 
Förenade Ja Ja (under översyn) 
kungariket 
Grekland Ja Ja 
Irland Nej Ja 
Italien Ja Ja 
Luxemburg 
Nederländerna Ja Ja 
Portugal Nej Nej 
Spanien Ja Nej 
Sverige Ja Ja 
Tyskland Ja Ja 
Österrike Ja Ja 
38 
3. POLITIK 
3.1 Har regeringen i ert land utformat särskilda politiska riktlinjer för nödhjälp, 
återhämtnings- och utvecklingsbistånd? Vänligen beskriv dem närmare. 
Medlemsstat Svar 
Belgien Ännu ej utarbetade 
Danmark Omnämns i propositionen (dansk utvecklingspolitik inför år 
2000) 
Finland Under förberedelse 
Frankrike Nej 
Förenade Ännu inte, men är under förberedelse 
kungariket 
Grekland Ej för närvarande 
Irland En översyn av politiken pågår 
Italien Under förberedelse (forväntas bli godkända i april 1996) 
Luxemburg 
Nederländerna Ja - 1993 års politiska dokument "Humanitärt bistånd mellan 
konflikt och utveckling" 
Portugal Fokus på Angola och Moçambique 
Spanien Ej för närvarande 
Sverige Ingen speciell politik, men man eftersträvar att göra det 
humanitära biståndet "utvecklingsfrämjande". 
Tillvägagångssättet förutses också i strategier för enskilda länder 
Tyskland Ett informationsdokument föreligger 
Österrike En arbetsgrupp för nödhjälp, återhämtnings- och 
utvecklingsinsatser har tillsatts för att arbeta med samordning 
39 
3.2 Finns det inom förvaltningen av era statliga humanitära biståndsprogram några 
riktlinjer eller förfaranden för att säkerställa att nödhjälpen i större omfattning 
beaktar utvecklingens krav och målsättningar (dvs. en analys av det humanitära 
biståndets inverkan som en del av de operativa förfarandena eller av 
utvärderingen)? 
Medlemsstat Svar 
Belgien Begreppet hållbar utveckling 
Danmark En ökad tendens att inkludera utvecklingsrelaterade 
hänsynstaganden i det humanitära biståndet (i politiska 
dokument) 
Finland Nej (resultaten av utvärderingen av humanitärt bistånd kommer 
att vara tillgänglig i mitten av 1996) 
Frankrike Nej - i praktiken har de utsända på fältet denna uppgift 
Förenade Förekommer internt, men endast för hastigt påkomna 
kungariket nödsituationer 
Grekland Nej 
Irland Nej 
Italien Dessa frågor togs upp i 1995 års politiska riktlinjer, specifika 
riktlinjer är under utarbetande 
Luxemburg 
Nederländerna Riktlinjer för nödhjälp och humanitärt bistånd är under 
förberedelse - dessa skall omfatta kriterier för insatsernas 
långsiktiga effekter 
Portugal Nej, men det förekommer informellt 
Spanien Förekommer informellt 
Sverige Politik och riktlinjer är under förberedelse 
Tyskland Ja, instruktioner skickades ut till samtliga ambassader 1986 (men 
dessa täcker endast direkt nödhjälp) 
Österrike 
40 
3.3 Finns det hos er regering riktlinjer eller förfaranden för att säkerställa att risker 
och utsatthet beaktas vid planeringen, programmeringen och genomförandet av 
utvecklingsbistånd? 
Medlemsstat Svar 
Belgien Ja för bilateralt bistånd 
Danmark De nämns i strategidokumenten; dessa faktorer beaktas i 
praktiken 
Finland Nej, men dessa faktorer beaktas 
Frankrike De kommer att beaktas i samband med en politisk översyn 
Förenade De existerar men skall utvecklas ytterligare 
kungariket 
Grekland Nej, men dessa faktorer beaktas 
Irland 
Italien Ja 
Luxemburg 
Nederländerna Det så kallade "utvecklingstestet" som omfattar en 
riskbedömning vad gäller fattigdom, miljö och kön 
Portugal Nej, men dessa faktorer beaktas 
Spanien 
Sverige Dessa faktorer beaktas i strategier för enskilda länder 
Tyskland Dessa faktorer beaktas 
Österrike Dessa faktorer beaktas 
41 
3.4 Har förebyggandet av konflikter en plats i er statliga utvecklingspolitik? 
Medlemsstat Svar 
Belgien Ja, ett politiskt dokument om detta föreligger 
Danmark Ja, detta nämns i strategidokument 
Finland Ja, i ett utkast till strategidokument 
Frankrike 
Förenade Det kommer att få en större plats i framtiden; för närvarande 
kungariket föreligger ett utkast till dokument 
Grekland Ja, i flertalet fall 
Irland Det kommer att få ökad betydelse i samband med en politisk 
översyn 
Italien Ja 
Luxemburg 
Nederländerna Ja, jfr. "Humanitärt bistånd mellan konflikt och utveckling" 
Portugal Ja, i praktiken kopplas stödet till dessa frågor 
Spanien Huvudsakligen genom multilaterala projekt 
Sverige Ja, ett politiskt dokument förväntas vara klart i november 1996 
Tyskland Det kommer att få ökad betydelse i framtiden; ett politiskt 
dokument är under förberedelse 
Österrike 
» „. , , I , , , ,. . I 
42 
3. KONKRETA EXEMPEL 
Ange om möjligt några fiirska exempel på insalscr/projckt/program som finansierats av 
er regering och som innehåller en sammankoppling mellan nödhjälp, återhämtnings- och 
utvecklingsinsatser. Använd gärna den mall som är bifogad detta frågeformulär om så 
är lämpligt. 
Medlemsstat Svar 
Belgien 
Danmark 
Finland 
Frankrike 
Förenade Exempel på hur allt bistånd förvaltas inom ODA, hur strategier 
kungariket fastställs oeh vilken typ av aktiviteter som genomförts (Angola, 
Sierra Leone, Afghanistan, Sri Lanka osv). 
Fallstudie 1: Övergångsprojekt om hälsofrågor i Angola: att 
förvalta övergången mellan nödhjälp och utveckling.. 
Fallstudie 2: Angolanska utvecklingsfonden: att tillhandahålla 
utvecklingsbistånd under en kris. 
Grekland 
i ; 
Irland Har tillhandahållit exempel på integrerade projekt 
Italien 
Luxemburg 
Nederländerna Har överfört ansvarsområdet från nödhjälpsansvariga till 
strukturella avdelningar i Kambodja, palestinska självstyrande 
områden, Eritrea och Angola 
Portugal Åtcrhämtningsprogram i Moçambique 
Spanien Exempel i Haiti, Angola, Rwanda, Guatemala oeh f.d. 
Jugoslavien 
Sverige Kambodja, Västbanken oeh Gaza har överförts frän den 
humanitära till utvecklingsavdelningen 1995. En större andel 
bistånd till Angola och Moçambique utgår nu från 
utveeklingsbudgetcn 
Tyskland Guinea: övergång från en förvaltning under kris av en 
hälsoscktor till ett mera mcllanscktoriellt och långsiktigt 
tillvägagångssätt. 
Bosnien: utveckling av byggnadsprojekt; engagemang av den 
lokala befolkningen 
43 

Österrike 
44 
ISSN 1024-4506 
KOM(96) 153 slutlig 
DOKUMENT 
SV 11 
Katalognummer : CB-CO-96-163-SV-C 
ISBN 92-78-02574-7 
Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg 
V5