Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Meddelande från kommissionen till Europaparlamentet, rådet, Europeiska monetära institutet och Ekonomiska och sociala kommittén - Hur konsumenternas förtroende för elektroniska betalningsmedel kan ökas på den inre marknaden"

(98/C 95/05)

Den 4 augusti 1997 beslutade kommissionen att i enlighet med artikel 198 i EG-fördraget rådfråga Ekonomiska och sociala kommittén om ovannämnda meddelande.

Sektionen för industri, handel, hantverk och tjänster, som fick uppdraget att förbereda ärendet, antog sitt yttrande den 7 januari 1998. Föredragande var Umberto Burani.

Vid sin 351:a plenarsession den 28-29 januari 1998 (sammanträdet den 28 januari 1998) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 118 röster för, 2 emot och 2 nedlagda röster.

1. Bakgrund

1.1. Teknikutvecklingen och utvecklingen av tekniska tillämpningar inom den ekonomiska sektorn har lett till avancerade innovationer inom alla områden, i synnerhet när det gäller betalningssystem och betalningsmedel. Internationellt sett har det utvecklats öppna system, till exempel Internet, och en mångfald slutna system som ofta är utformade för att vara driftskompatibla med befintliga eller framtida system. Det globala kommunikationsnätet som erbjuder allt billigare anslutningar har sedan länge suddat ut de nationella gränserna, och den globala marknaden är en verklighet långt innan den har reglerats i internationella avtal.

1.2. Kommissionen följer denna utveckling uppmärksamt och har i synnerhet under den senaste tiden varit mycket lyhörd för de sociala och marknadsmässiga problemen i syfte att bidra till att informationssamhällets snabba tillväxt sker på ett balanserat och samordnat vis. Utan att förglömma att en del tredjeländer, Japan och framför allt USA, har vissa fördelar när det gäller forskning, industriproduktion och ibland när det gäller praktiska lösningar () har kommissionen för avsikt att utarbeta rättsliga grunder för att Europa skall kunna utveckla en egen politik som skall leda fram till den framstående position som Europa förtjänar.

1.3. Särskilt med avseende på tekniska tillämpningar har kommissionen publicerat det mycket viktiga meddelandet "Ett europeiskt initiativ inom elektronisk handel" (), där man drar upp riktlinjerna för strategiska åtgärder och bestämmelser för att underlätta för den europeiska handeln att dra nytta av den nya tekniken. I detta dokument framhålls sammanbandet mellan den elektroniska handeln och betalningssystemen. Kommissionen anser att de sistnämnda med rätta finns bland "nyckelsektorerna" när det gäller den globala driftskompatibiliteten ().

1.4. Alla betalningar oavsett art utgör sammantaget ett självständigt system som är skilt från andra system därför att det förser handeln och andra sektorer (kapital- och valutamarknader samt värdepappersmarknader) med ett urval sammankopplade produkter och lösningar. De enskilda marknaderna, som skiljer sig åt när det gäller beskaffenhet och syfte, har dock en gemensam egenskap, nämligen att de kräver en hög nivå på skyddet av slutanvändarna. Uppgiften att övervaka systemets soliditet och de enskilda ekonomiska aktörerna har anförtrotts centralbanker och andra offentliga organ, men det behövs även en kontroll av de enskilda aktörernas beteende gentemot konsumenterna. När det gäller den sistnämnda aspekten är kommissionens inriktning särskilt väl underbyggd. Det meddelande som detta yttrande grundar sig på är också ett klart bevis för det.

1.5. I meddelandet utvecklas kommissionens tanke när det gäller medel och system för elektronisk betalning och då i synnerhet de aspekter som rör relationerna mellan utgivare och användare av elektroniska betalningsmedel. Meddelandet avslutas med en rekommendation som är en uppdatering av bestämmelserna från en tidigare rekommendation () vars principer har visat sig vara tillämpliga över tiden. Dessutom appliceras dessa uppdaterade bestämmelser på nya produkter.

2. Inledning

2.1. Sedan det första meddelandet i januari 1987 () har det gått tio år. Det är en relativt kort period, som dock kännetecknats av att de produkter som då betraktades som nya (kredit- och betalkort) har utvecklats oerhört och av att andra produkter, som då inte ens fanns eller befann sig på experimentstadiet, har utarbetats (till exempel banktjänster från hemmet och förbetalda kort). Andra betalningsmedel än kontanter används nu till vardags av de flesta människor och av de ekonomiska aktörerna. Redan 1995 stod dessa betalningsmedel för i medeltal 13,5 % av de totala betalningarna i Europa. I några länder var andelen avsevärt större.

2.2. I meddelandet delar kommissionen upp nyutvecklade produkter, som har introducerats successivt, i följande två klart åtskilda kategorier:

- "Kontoåtkomstprodukter" är hjälpmedel som gör det möjligt att på distans komma åt ett konto i ett finansiellt institut. Denna kategori omfattar banktjänster från hemmet och bank på telefon () samt de vanliga betalkorten.

- Produkter inom området elektroniska pengar omfattar medel där det monetära värdet lagras på ett kort med magnetband eller microprocessorer (förbetalda kort), eller också i ett dataminne (digitala pengar).

2.3. Ekonomiska och sociala kommittén anser att denna klassificering - som är viktig med avseende på lagstiftningen - är otillfredsställande därför att det inte framgår under vilken kategori förbetalda kort som utfärdats av banker skall klassificeras. Dessa kort gör det möjligt att på distans komma åt ett bankkonto, även om denna åtkomst är begränsad till det värde som lagrats på kortet. Enligt denna beskrivning skulle dessa kort alltså tillhöra kategorin "kontoåtkomstprodukter". Dessa kort medger dock ingen ytterligare tillgång till kontot under kortets användningstid.

2.4. När det gäller tillgång till konto noterar kommittén att man, med avseende på klassificeringen under punkt 2.2, endast en gång i kommissionsdokumentet nämner "konto i ett finansiellt institut" (). Alla de gånger som frågan tas upp senare i meddelandet och i rekommendationen talar man helt enkelt om konto utan att specificera det ytterligare. Eftersom det är förbehållet auktoriserade finansiella institut () att bedriva inlåning och därmed att öppna konton är det nödvändigt med ett klargörande för att avgöra om förbiseendet är avsiktligt eller om man med konton alltid avser konton som öppnats hos finansiella institut. Detta klarläggande är av grundläggande betydelse för att man skall förstå om man avser kort som utfärdats av banker eller kort som eventuellt utfärdats av andra institut när man talar om "kort som medger åtkomst av konto". Med tanke på att det åtminstone för närvarande är illegalt för de sistnämnda att bedriva inlåning ansluter sig kommittén till den första av de två tolkningarna.

2.5. Kommissionen framhåller att en betydande del av detaljhandeln kommer att ske via Internet i slutet av nästa decennium, vilket kommer att öka konkurrensen och tvinga de finansiella aktörerna att ständigt erbjuda allt enklare, säkrare och effektivare betalningsmedel. Kommittén noterar att om Europa vill anta den amerikanska utmaningen, som kommissionen framhållit i meddelandet om elektronisk handel, måste transaktionerna via Internet och liknande utvecklas långt före slutet av nästa decennium. När det gäller säkerheten var antagandet av SET-systemet (Secure Electronic Transactions) ett klart framsteg. Dessutom är andra innovationer på gång eller befinner sig på planeringsstadiet. Betalningsmedlen måste även efter hand bli billigare att använda, både som ett resultat av konkurrensen mellan de finansiella aktörerna och på grund av konkurrensen mellan leverantörerna av nätverkstjänster.

3. Målsättning och innehåll

3.1. Som redan påpekats under punkt 1.3 fastställer kommissionen att det finns ett samband mellan betalningsmedel och den elektroniska handeln och betonar att säkra och överskådliga system bland annat underlättar övergången till den gemensamma valutan. I detta sammanhang påminner kommittén om att man i sitt yttrande om "Grönbok om praktiska åtgärder vid införandet av den gemensamma valutan" () påpekade att kort "är det enklaste och smidigaste betalningssättet" och begärde att kommissionen skulle främja användningen av kort. Denna begäran gäller fortfarande och man måste undvika att kostnader eller tungrodd byråkrati hindrar och bromsar konsumenternas användning av dessa produkter.

3.2. Kommissionen identifierar fyra huvudsakliga insatsområden när det gäller betalningssystem, nämligen att utforma en övervakningsram vad gäller utgivarna, främja konsumenternas förtroende, fastställa klara konkurrensregler samt förbättra säkerheten och minska bedrägerierna. Det andra området behandlas i meddelandets rekommendation. De övriga områdena utgör en del av de kortsiktiga programmen som skall komplettera den rättsliga ramen för betalningssystem, tills den pågående och framtida utvecklingen kräver att de skall ses över.

3.3. Det första insatsområdet innebär att man fastställer en lämplig övervakningsram för utgivning av elektroniska pengar i syfte att säkerställa stabiliteten och betalningsförmågan hos utgivarna fastställs. Ett förslag till direktiv i detta ärende kommer att läggas fram före slutet av 1997. Kommittén avser inte att ta upp frågan, åtminstone inte innan förslaget är offentligt. Dock anser kommittén att konsumentskyddet hädanefter måste prioriteras framför alla andra överväganden i direktivet. Förtroendet för den nationella valutan är obegränsat och samma villkor måste gälla för den elektroniska eller virtuella valutan. Utgivarnas soliditet, deras förmåga att uppfylla sina förpliktelser när det gäller konsumenter och mottagare samt kontrollernas effektivitet måste vara oantastliga.

3.4. Det andra området innebär att tillämpningen av gemenskapens konkurrensregler skall klargöras i syfte att uppnå jämvikt mellan driftskompatibilitet och en sund och livaktig konkurrens. De olika betalningsmedlens kompatibilitet är avhängig av den tekniska och driftsmässiga kompatibiliteten mellan dessa, som i sin tur beror på överenskommelser mellan aktörerna. Under 1998 kommer kommissionen att presentera ett dokument som skall vägleda de finansiella instituten, mottagarna och konsumenterna. Kommittén framhåller artikel 85.3 i fördraget, som framför allt i denna fråga måste tjäna som rättesnöre när man väljer angreppssätt. Alla överenskommelser måste bedömas utifrån den nytta som de har för marknaden, såväl när det gäller tekniska framsteg som lägre kostnader och större konsumentsäkerhet.

3.5. Ett ytterligare insatsområde består av åtgärder för att ta itu med riskerna för bedrägerier och förfalskning genom att förbättra säkerheten. Kommissionen betonar att det är nödvändigt att de elektroniska betalningsmedlen är så säkra som möjligt. Inom detta område är det inte nödvändigt med ytterligare incitament med tanke på att bedrägerier redan är utgivarnas största problem. Trots de stora investeringarna i forskning och praktiska lösningar, som kan utläsas ur räkenskaperna, uppgår förlusterna till hundratals miljoner dollar varje år. Utgivarna får inte bli mindre vaksamma, men lösningarna måste sökas på annat håll.

3.6. Kommittén har tidigare uttalat sig i denna fråga. Den inbyggda säkerheten begränsas av kostnaderna och av att de kriminella organisationerna förfogar över imponerande medel för att kringgå säkerhetsåtgärderna. Deras syfte är inte enbart att dra nytta av bedrägerierna, utan också att tvätta pengar från illegal verksamhet. Den inbyggda säkerheten är alltså redan tillfredsställande och man bör snarare satsa på att bekämpa den organiserade brottsligheten.

3.7. I sitt yttrande om "Grönbok om praktiska åtgärder vid införandet av den gemensamma valutan" () betonade kommittén att valutabedrägerier och bedrägerier som rör alternativa betalningsmedel borde bli föremål för ett helt nytt synsätt. Det är nämligen inte bekämpning av förfalskningar och bedrägerier som bör betonas, utan kampen mot den organiserade brottsligheten. Samma koncept - och samma uppmaning till kommissionen - har upprepats i ett senare yttrande ().

3.8. Rådet i Amsterdam antog en handlingsplan för bekämpande av den organiserade brottsligheten () och begärde att kommissionen och rådet skulle vidta åtgärder - före 1998 års slut - vad gäller betalningsmedel, däri inbegripet elektroniska betalningsmedel (). Kommittén ser positivt på att rådet antagit det synsätt som kommittén föreslagit, men man frågar sig om det verkligen behövs ett och ett halvt år för att bara ställa samman ett utkast till förslag. Kommissionen tog emot rådets uppmaning och förklarade att man kommer att undersöka om det finns behov av åtgärder inom detta område. Detta löfte är dock alltför försiktigt och stämmer dåligt överens med det uppenbara - och brådskande - behovet av lämplig lagstiftning.

3.9. Slutligen meddelar kommissionen att man överväger att eventuellt ändra en tidigare rekommendation () som i huvudsak berör förhållandena mellan utgivare och mottagare av betalningsmedel. Mot bakgrund av den senaste och den förutsedda utvecklingen skulle en översyn i själva verket kunna bli nödvändig.

4. Riktlinjer för utgivare och användare

4.1. Mot bakgrund av den nya situationen ansåg kommissionen att det var nödvändigt att se över rekommendationen från 1988. Denna översyn skall grunda sig på principen att främja konsumentens förtroende för elektroniska betalningsmedel genom att skyldigheterna fördelas jämnt mellan utgivare och användare. De aspekter som är mest intressanta för konsumenterna är framför allt de som rör ansvar vid förlust eller stöld, samt bevisbörda, fullständig information och förfaranden för gottgörelse.

4.2. I meddelandet redogörs dessutom för utvecklingen från 1988 fram till i dag av den nya generationen "elektroniska pengar", det vill säga förbetalda kort och belopp som lagrats i ett dataminne. Man bör dock observera att under den nuvarande fasen med dessa relativt nya produkter måste man undvika överdrivet byråkratiska rutiner för att inte hämma utvecklingen och hindra nytänkande. Meddelandet från 1988 (som redan omfattade traditionella och elektroniska betalkort, banktjänster från hemmet och bank på telefon - den sistnämnda tjänsten nämndes dock inte uttryckligen) har alltså utvidgats till att omfatta återuppladningsbara elektroniska pengar som är möjliga att koppla till konton, hittills har det dock i praktiken rört sig om förbetalda bankkort. Utanför rekommendationens räckvidd hamnar alltså förbetalda och icke-återuppladdningsbara engångskort, till exempel telefonkort, kort för att betala motorvägsavgifter etc.

4.3. Samtidigt som man beaktar att det finns ett uttalat behov av att tillåta utveckling av förbetalda kort utan byråkratiska hinder, har kommissionen velat begränsa sig till sådana bestämmelser som är av direkt intresse för konsumenten, i synnerhet till förhandsinformation, några (begränsade) skyldigheter när det gäller utgivarens ansvar samt förfarande för gottgörelse. En uppmaning riktas dock till utgivarna om att de kan besluta att frivilligt anta även de bestämmelser från vilka de är undantagna.

4.4. Kommittén ser positivt på det synsätt som beskrivs under punkterna 4.2 och 4.3. Dock anser kommittén att konsumenterna har ett visst intresse av att få en redovisning av de möjliga motiv - utöver dem som redan angivits - som ligger till grund för att icke-återuppladdningsbara förbetalda kort utelämnas i rekommendationen. Dessa kort är mycket spridda bland konsumenterna och de kännetecknas av sitt låga värde, som innebär att man kan acceptera en förlust eller stöld, användaren är anonym och de är överlåtbara (det behövs ingen kod) samt den låga kostnaden, som gjorts möjlig genom att utrustning används off-line. Trots att man har beaktat vissa olägenheter (till exempel avmagnetisering av korten) och vissa avigsidor (korten är tidsbegränsade och inlöses inte) har kommissionen tydligen ansett att av detta betalningsmedels användbarhet och de relativt begränsade beloppen gör att det inte behövs någon reglering.

4.5. Kommittén godtar denna inställning men uppmanar de europeiska och nationella myndigheterna och även konsumentorganisationerna att se till att eventuella olägenheter och avigsidor undan för undan elimineras. ESK uppmanar alltså kommissionen att följa upp hur marknaden utvecklar sig och om det senare blir nödvändigt att vidta lagstiftnings åtgärder.

4.6. Meddelandet avslutas med en uppmaning till utgivarna att anpassa sig till föreskrifterna i rekommendationen senast den 31 december 1998 och en uppmaning till medlemsstaterna att övervaka inrättandet av lämpliga förfaranden för att reglera tvister mellan användare och utgivare. I rekommendationen (artiklarna 10 och 11 - jämför punkt 5.13 längre fram) uttrycks dock ett annat synsätt.

5. Rekommendationen

5.1. Eftersom rekommendationen redan har antagits av kommissionen den 30 juli 1997 (), begränsar kommittén sina kommentarer till de problem som den anser det vara värt att behandla igen med tanke på en eventuell framtida översyn av dokumentet. Särskilt uppmärksammas då de regler som avser nya produkter som omfattas av rekommendationen, dvs produkter inom området elektroniska pengar.

5.2. Artikel 1 a

Enligt texten tillämpas rekommendationen på "överföring av pengar, utom de som beställts och utförts av finansiella institutioner, med hjälp av elektroniska betalningsmedel". De överföringar som inte avses med detta tycks vara bankgireringar, som när de utförs över nationsgränserna faller under därför ett särskilt direktiv, men de skulle också kunna avse överföringar som en kund begär hos sin bank på elektronisk väg. Kommittén anser att definitionen inte är tillräckligt tydlig.

5.3. Som definitionen är formulerad omfattas alla överföringar av medel som genomförs med alla slags elektroniska betalningsmedel: betalkort, förbetalda kort, banktjänster från hemmet och bank på telefon. Eftersom det vid sådana överföringar som nämns ovan förhåller sig så att betalningen är beställd men inte utförd, borde detta betyda att sådana transaktioner inte omfattas av rekommendationen. Dessutom täcks dessa transaktioner av det direktiv som avser överföring av bankmedel. I vilket fall som helst borde detta klargöras för att undvika tolkningssvårigheter.

5.4. Kommittén vill också påpeka att det i samma artikel finns en motsägelse mellan terminologi och innehåll. I överensstämmelse med rekommendationens titel ("Rekommendation om transaktioner med hjälp av elektroniska betalningsmedel med tonvikt på förhållandet mellan utgivare och innehavare") är de enda transaktioner som behandlas överföringar av bankmedel som utförs med hjälp av elektroniska betalningsmedel. I punkt 3 i ingressen påpekas dock att man inbegriper icke-elektroniska transaktioner med hjälp av betalkort Varken i den berörda artikeln eller i resten av texten nämns några andra transaktioner än elektroniska. Det uppstår därför tvivel om vad som gäller för transaktioner med kort - den aktuella regeluppsättningen eller den från den tidigare rekommendationen 88/590/EEG.

5.5. Kommissionen klargjorde senare att den rekommendation som nämns i punkt 5.4 har ersatts med den aktuella. Kommittén noterar detta men måste dock påpeka att i så fall är motsägelsen ett grovt misstag. Om man gör en vid tolkning skulle man kunna tillstå att betalkort med tillgång till ett konto underförstått är inbegripna. Men hur man än läser utesluter texten i artikel 1.1 i kombination med definitionerna i artikel 2 punkt a och 2 b, vanliga kort andra än bankkort utan tillgång till ett konto och kort, elektroniska, eller icke-elektroniska som utgivits av handels- och affärsinrättningar. I det senare fallet utgör de medel som konsumenten eventuellt satt in en deposition och inte ett konto i ordets egentliga bemärkelse.

5.5.1. Slutsatsen av det tidigare resonemanget är att definitionen av rekommendationens tillämpningsområde måste revideras snarast för att man skall kunna fylla i de luckor som råkat uppstå. Rekommendationen borde faktiskt omfatta alla betalningsmedel, elektroniska och icke-elektroniska, oavsett utgivare (med beaktande av de undantag som nämns i sista meningen i tredje beaktandesatsen och undantagen i artikel 1.2). Om detta är vad kommissionen avser är en ny och tydligare formulering av artikel 1.1 en nödvändighet.

5.6. Artikel 1.2

Med undantag från punkt 1 är elektroniska pengar (förbetalda kort) undantagna från en rad bestämmelser:

- Artikel 4.1: skyldighet att ställa information om utförda transaktioner till innehavarens förfogande.

- Artikel 5 b andra och tredje strecksatsen: skyldighet för innehavaren att anmäla icke-tillåtna transaktioner, fel eller oegentligheter.

- Artikel 6: innehavarens ansvar, särskilt självriskbeloppet på högst 150 ecu.

- Artikel 7.2 c, 7.2 d och 7.2 e första strecksatsen: utgivarens skyldighet att registrera transaktionerna och att tillhandahålla bevis.

- Artikel 8.1, 8.2, 8.3: Utgivarens ansvar vid uteblivet eller felaktigt utfört uppdrag.

- Artikel 9.2: utgivarens skyldighet att vidta skäliga åtgärder för att förhindra en fortsatt användning vid förlust, stöld eller bedrägeri.

5.6.1. Med hänsyn tagen till vad som är utmärkande för användandet av elektroniska betalningsmedel, anser kommittén att denna regeluppsättning i praktiken är godtagbar, men uttrycker några reservationer i punkt 5.11.

5.7. Sista meningen i artikel 1.2 är något förvirrande; där står att "vid de tillfällen då produkten för elektroniska pengar [förbetalt kort] skall användas för att kreditera (eller debitera) genom fjärrtillgång till innehavarens konto skall denna rekommendation vara tillämpbar i dess helhet". I inledningsfrasen och i slutfrasen i artikel 1.2 talas det hela tiden om samma betalningsmedel, nämligen förbetalda kort som alltid är kopplade till kontot. Först står det att dessa är undantagna från en rad bestämmelser (inledningsfrasen - se punkt 5.6), och sedan står det att bestämmelserna gäller dem (slutfrasen). Motsägelsen är uppenbar men kan antagligen förklaras med att det är rätt tänkt men fel uttryckt.

5.8. Kommissionen understryker särskilt att skyddet av åtkomst av kontot är viktigt (punkt 3 i ingressen till rekommendationen). Såsom påpekats ovan i punkt 2.3 föreligger åtkomst av kontot endast vid laddning (eller tömning) av kortet, medan det under själva användandet av kortet inte föreligger någon åtkomst. Detta funktionssätt är likadant för alla slags förbetalda kort, såsom bankkort, telefonkort etc. I rekommendationen har man anammat detta betraktelsesätt, vilket kommittén ser positivt på.

5.9. Artikel 4.2

Denna artikel föreskriver att utgivaren av ett elektroniskt betalningsmedel bör möjliggöra för innehavaren att kontrollera de senaste fem genomförda transaktionerna och det utestående värdet som lagrats i kortet. Denna föreskrift medför inte några problem, men anvisningen att ange de senaste fem transaktionerna är en teknisk omöjlighet för de flesta kort som fungerar i off-line terminaler och utan att man behöver slå in en PIN-kod. Kommittén föreslår att punkten omformuleras i mer realistiska ordalag, och att bestämmelsen inskränks till att gälla i de fall då det tekniska systemet gör det möjligt. Sådana system finns redan eller är under utarbetande; de baserar sig på mer sofistikerade och antagligen dyrare lösningar, men i fri konkurrens ger de konsumenten möjlighet att göra ett medvetet val.

5.10. Artikel 5 b

I den första strecksatsen föreskrivs att innehavaren av ett elektroniskt betalningsmedel eller en personlig PIN-kod bör anmäla stöld eller förlust till utgivaren, men förbetalda kort ("elektroniska pengar") undantas från att omfattas av bestämmelserna i andra och tredje strecksatsen om anmälan av att icke-tillåtna transaktioner bokförts och av att fel eller oegentligheter uppstått i administrationen av kontot. Här har man alltså tagit hänsyn till de förbetalda kortens tekniska egenskaper, vilket är ytterligare ett bevis på att det är nödvändigt att formulera om (se punkt 5.7) slutfrasen i artikel 1.2.

5.11. Artikel 6

Denna artikel föreskriver - precis som den tidigare rekommendationen - innehavarens ansvar vid stöld eller förlust av ett elektroniskt betalningsmedel. Dessa bestämmelser gäller inte förbetalda kort, vilket i praktiken betyder att konsumenten måste stå för följderna av förlust eller stöld av kort. Med hänsyn till det låga värde som kan laddas begränsas skadan i sämsta fall till det belopp som finns kvar på kortet, dvs. oftast mindre än 150 ecu. Konsumenten är i alla fall skyddad mot ytterligare försök att ladda kortet från kontot, i enlighet med de sammantagna bestämmelserna i artiklarna 7 och 8. Sammanfattningsvis har förbetalda kort fördelar men det finns också eventuella nackdelar, vilket klart och tydligt skall meddelas konsumenten skriftligt.

5.12. Artikel 8.4

I denna artikel, som enbart gäller förbetalda kort, föreskrivs att utgivaren är ansvarig för förlust av på kontot befintligt belopp eller för felaktigt utförd transaktion. Denna bestämmelse är omöjlig att tillämpa på de varianter, som i dag är vanligast, där man använder sig av off-linesystem utan angivande av kod, men den kan gälla för sådana system (jämför punkt 5.9) där det är tekniskt möjligt.

5.12.1. Som en följd av ovanstående resonemang menar kommittén att det är nödvändigt att fastställa en övre gräns för det laddningsbara beloppet på ett förbetalt kort, för att begränsa förlusten för innehavaren. Gränsen på 150 ecu, som redan definierats som en relativt lindrig förlust för konsumenten, bör tas under allvarligt övervägande. Man bör också komma ihåg att elektroniska betalningsmedel, som även kan användas för att överföra medel "från ett kort till ett annat" utan mellanhänder, kan utnyttjas för att tvätta svarta pengar. Ett sådant olagligt bruk skulle kunna förhindras genom en begränsning av det laddningsbara värdet. Kampen mot brottsligheten är alltså ytterligare ett fullgott skäl som kan läggas till skyddet av konsumenten.

5.13. Artikel 11

Tvärtemot vad som framhålls i meddelandet (jämför punkt 4.6) riktas rekommendationen enbart till medlemsstaterna, som förväntas vidta nödvändiga åtgärder för att utgivarna av elektroniska betalningsmedel skall rätta sig efter bestämmelserna. Kommittén vill uppmana kommissionen att vara vaksam på att en sådan inriktning kan medföra ett antal olikartade lösningar i de olika länderna. Risken för att detta kan ske är inte alls utesluten, eftersom det i rekommendationen finns vissa ej försumbara oklarheter och svårtolkade formuleringar.

5.14. Kommittén anser det vara befogat att påpeka för kommissionen att det inte framgår av meddelandet eller rekommendationen om den tidigare rekommendationen 88/590/EEG fortfarande gäller för icke-elektroniska betalningsmedel. Dessa nämns inte i det aktuella meddelandet.

5.15. Kommittén vill till sist kommentera indelningen som ligger till grund för rekommendationen: elektroniska betalningsmedel, medel för fjärråtkomst av konton, produkter inom området elektroniska pengar. Produkterna på marknaden är ofta svåra att klassificera, men deras olika egenskaper medför dock så många olika kännemärken, undantag och tillägg att en allmän regelsamling blir oöverskådlig. Kommittén undrar om det inte vore lämpligt att försöka åstadkomma en tydligare och mer överskådlig presentation av ämnet, där man tar hänsyn till varje enskilt medels särart och anger regler för vart och ett av dessa. Eftersom produkterna har olika namn vore det bättre att klassificera dem därefter. På så sätt skulle bestämmelserna bli tydligare, vilket främst skulle gagna konsumenterna, som inte är betjänta av krångliga formuleringar.

Bryssel den 28 januari 1998.

Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande

Tom JENKINS

() Se kommissionens meddelande "Den europeiska informations- och kommunikationstekniken (IKT) - industrins konkurrenskraft", KOM(97) 152 slutlig, 16.4.1997, ESK:s yttrande EGT C 19, 21.1.1998, s. 1.

() KOM(97) 157, 16.4.1997, EGT L 208, 2.8.1997, punkterna 47-49, yttrande av den 29 oktober 1997, EGT C 19, 21.1.1998.

() Se sammanfattningen, punkt II i det meddelande som nämns under fotnot 1, samt det meddelande som nämns under punkt 1.3.

() Kommissionens rekommendation 88/590/EEG av den 17 november 1988 om betalningssystem, i synnerhet relationerna mellan innehavare och utfärdare av kort, EGT L 317, 24.11.1988.

() Ett europeiskt perspektiv: elektroniska betalkort, KOM(86) 754.

() Banktjänster från hemmet ("home banking") innebär att man kan komma åt sitt konto via en persondator (i Frankrike även genom Minitel), och bank på telefon ("phone banking") innebär åtkomst via telefon.

() KOM(97) 353 slutlig, inledning, s. 2.

() 1:a och 2:a bankdirektivet, 77/780/EEG och 89/646/EEG.

() Yttrande av den 26 oktober 1995, punkt 5.4.3.3, EGT C 18, 22.1.1996.

() Yttrande av den 26 oktober 1995, punkterna 7.11 till 7.14, EGT C 18, 22.1.1996.

() Yttrande av den 31 oktober 1996 om "Konsekvenser för marknaden av den lagstiftning och reglering som är nödvändig för övergången till en gemensam valuta", EGT C 56, 24.2.1997, punkterna 5.2.1-5.2.5.

() EGT C 97, 28.4.1997; EGT C 251, 15.8.1997.

() EGT C 97, 28.4.1997; EGT C 251, 15.8.1997, kapitel VI.

() Kommissionens rekommendation 87/598/EEG av den 8 december 1987 om en europeisk kodex för bästa praxis när det gäller elektroniska betalningsmedel (relationer mellan finansiella institut, handelsidkare, tjänsteleverantörer och konsumenter) EGT L 365, 24.12.1987.

() EGT L 208, 2.8.1997.