SV (...PICT...)|EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION| Bryssel den 2.9.2009 SEK(2009) 1128 slutlig ARBETSDOKUMENT FRÅN KOMMISSIONENS AVDELNINGAR som åtföljer KOMMISSIONENS MEDDELANDE om inrättandet av ett gemensamt vidarebosättningsprogram för EU och förslaget till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS BESLUT om ändring av Europaparlamentets och rådets beslut nr 573/2007/EG av den 23 maj 2007 om inrättande av Europeiska flyktingfonden för perioden 2008–2013 som en del av det allmänna programmet ”Solidaritet och hantering av migrationsströmmar” och om upphävande av rådets beslut 2004/904/EG Sammanfattning av konsekvensanalysen {KOM(2009) 447 slutlig } {KOM(2009) 456 slutlig } {SEK(2009) 1127} 1. Bakgrund Vidarebosättning innebär att sådana flyktingar som enligt UNHCR (FN:s flyktingkommissariat) är i behov av internationellt skydd förflyttas från det första asyllandet (oftast i tredje världen) till ett annat land där de får permanent skydd. Vidarebosättning är en lösning för flyktingar som varken kan återvända till sitt ursprungsland eller integreras lokalt i det första asyllandet. Vidarebosättning innebär att flyktingar förflyttas från en plats utanför EU:s territorium till en EU-medlemsstat. Det finns totalt sett ungefär tio miljoner flyktingar världen över. Av dessa är ca 5 % i behov av vidarebosättning. Endast en liten andel av dessa erhåller dock vidarebosättning. Det finns således en strukturell klyfta mellan de faktiska behoven och de humanitära insatserna. Endast en liten del av de flyktingar som får vidarebosättning varje år kommer till EU. EU tog endast emot 4 378 av de 65 596 flyktingar som avreste för vidarebosättning under 2008. Detta står i skarp kontrast till det antal som Förenta staterna och andra traditionella vidarebosättningsländer i den industrialiserade världen tog emot. 2. Vidarebosättning i EU: nuläget (utgångsläge) För närvarande erbjuder tio av EU:s medlemsstater vidarebosättning på årlig basis. Sverige, Danmark, Finland, Nederländerna, Förenade kungariket och Irland har redan sedan några år tillbaka nationella vidarebosättningsprogram. Sedan 2007 har även Portugal, Frankrike, Rumänien och Tjeckien beslutat införa sådana program. Denna utveckling beror på ett antal faktorer. För det första utgår det ett betydande ekonomiskt stöd från Europeiska flyktingfonden (tredje EFF) till vidarebosättning sedan 2007. För det andra har många projekt och partnersamverkansåtgärder på området vidarebosättning utvecklats av intressenter från olika medlemsstater under de senaste åren. En tredje bidragande orsak har varit det starka politiska intresse som finns på EU-nivå för denna fråga. Detta beror framförallt på att man önskar vidarebosätta irakiska flyktingar i Syrien och Jordanien i EU. Under 2008 antog rådet (rättsliga och inrikes frågor) slutsatser om vidarebosättning av flyktingar från Irak i vilka det understryks att vidarebosättning bidrar till att upprätthålla flyktingskyddet i Syrien och Jordanien. Till följd av rådets slutsatser förband sig ytterligare fyra medlemsstater som hittills inte erbjudit vidarebosättning att ta emot irakiska flyktingar (Tyskland, Italien, Belgien och Luxemburg). Europeiska byrån för samarbete i asylfrågor (nedan kallad byrån ) som enligt planerna kommer att inleda sin verksamhet under 2010 ska stödja medlemsstaterna och andra berörda parter i det praktiska samarbetet, inbegripet vidarebosättning. 3. Problemställning Nuläget är positivt allmänt sett och situationen kommer dessutom att förbättras ytterligare tack vare det förväntade inrättandet av byrån. Trots detta finns det fortfarande ett antal större brister och strukturella problem. Det största problemet för närvarande är att EU inte uppvisar någon större solidaritet med tredjeländer när det gäller mottagande av flyktingar. EU tar emot allt för få flyktingar i förhållande till det vidarebosättningsbehov som finns i världen. Ett annat problem är att allt för få medlemsstater erbjuder vidarebosättning. För närvarande erbjuder sig endast tio medlemsstater (Sverige, Finland, Danmark, Förenade kungariket, Irland, Nederländerna, Portugal, Frankrike, Rumänien och Tjeckien) vidarebosättning på årlig basis. EU tar inte ett tillräckligt ansvar internationellt när det gäller vidarebosättning. Detta inverkar negativt både på EU:s strävan att spela en framträdande roll på det humanitära området globalt sett och på EU:s inflytande i internationella forum. De EU-medlemsstater som erbjuder vidarebosättning samordnar inte i tillräcklig utsträckning sina prioriteringar för vidarebosättning, dvs. vilka nationaliteter och särskilda grupper som ska väljas. För närvarande fastställer medlemsstaterna själva sina nationella prioriteringar, i nära bilateral kontakt med UNHCR, utan att först föra några diskussioner eller fatta några beslut på EU-nivå. Detta innebär att EU inte kan använda sig av vidarebosättning som ett strategiskt utrikespolitiskt instrument. Vidarebosättning fyller inte enbart det humanitära syftet att bistå de personer som faktiskt vidarebosätts utan avlastar även det berörda tredjelandet från en del av den börda som följer av att hysa ett stort antal flyktingar. Vidarebosättning kan således vara en viktig komponent såväl i EU:s externa asylpolitik som i EU:s utrikespolitik mer allmänt sett. Vidarebosättning skulle bli mer strategiskt användbart om prioriteringarna avseende nationaliteter och särskilda flyktingkategorier till största del fastställdes på EU-nivå. Den gällande budgetramen utgör en begränsning. Genom den tredje EFF tillhandahålls ytterligare medel till de medlemsstater som vidarebosätter vissa särskilda flyktingkategorier. Kriterierna för att få ta del av dessa medel anses dock alltför stränga. En tredje källa till problem i nuläget är att det inte finns något organiserat praktiskt samarbete mellan medlemsstaterna när det gäller vidarebosättning. Det finns för närvarande varken något informationsutbyte eller någon samordning i vidarebosättningsfrågor. Detta inverkar negativt på vidarebosättningsförfarandenas kvalitet. En annan konsekvens är att det inte går att uppnå några stordriftsfördelar. Vidarebosättning ställer krav på omfattande logistiska förberedelser, t.ex. urvals- och orienteringsresor, hälsoundersökningar, säkerhetskontroller, researrangemang, viseringar och program för mottagande och integration. En del av denna verksamhet skulle eventuellt kunna genomföras gemensamt av, eller i nära samarbete mellan, medlemsstaterna. 4. Subsidiaritetsprincipen – Anledningen till att det behövs ett agerande på gemenskapsnivå i asylfrågor är att det i ett EU utan inre gränser inte är möjligt för enskilda medlemsstater att hantera dessa frågor på ett effektivt sätt. Medlemsstaterna måste därför ta ett solidariskt ansvar. – En bedömning av nödvändigheten av att agera när det gäller ett gemensamt europeiskt asylsystem har redan företagits i nyligen genomförda konsekvensanalyser. – Europeiska rådet och Europaparlamentet har vid upprepade tillfällen begärt att det gemensamma europeiska asylsystemet ska utvecklas, även dess yttre dimension. 5. Mål Övergripande politiskt mål : a) Bidra till det internationella skyddet av flyktingar genom vidarebosättning. b) Förbättra EU:s humanitära insats genom ett ökat gemensamt agerande vad gäller vidarebosättning. Särskilda mål : c) Se till att EU tar sitt solidariska ansvar i förhållande till tredjeland när det gäller att ta emot flyktingar. d) Få fler EU-medlemsstater att erbjuda vidarebosättning. e) Se till att EU:s vidarebosättningsinsatser i allt större utsträckning inriktas på de personer och grupper (särskilt sårbara personer, t.ex. barn, och personer från vissa geografiska områden) som är i störst behov av skydd. f) Öka den strategiska användningen av vidarebosättning på EU-nivå. g) Förstärka EU:s roll internationellt på området vidarebosättning genom att göra vidarebosättning till en integrerad del av EU:s utrikespolitik. h) Förbättra kvaliteten på vidarebosättningsförfarandena i EU genom ett förbättrat samarbete. i) Minska de ekonomiska och finansiella kostnaderna för vidarebosättning i EU genom ett förbättrat samarbete. j) Minska skillnaderna mellan EU:s medlemsstater när det gäller skyddskrav och förbättra effektiviteten genom mer enhetliga kriterier för vidarebosättning. 6. alternativ På grundval av problemanalysen har man kunnat fastställa tre komponenter för en vidarebosättningspolitik på EU-nivå, nämligen praktiskt samarbete , den politiska komponenten och den finansiella komponenten. Med utgångspunkt i dessa har olika alternativ för den framtida utvecklingen utarbetats. 6.1. Alternativ 1: ingen förändring Europeiska byrån för samarbete i asylfrågor kommer att utgöra ramen för genomförandet av det praktiska samarbetet på asylområdet, inbegripet vidarebosättning. Det finns en mängd olika samarbetsåtgärder som byrån skulle kunna vidta när det gäller vidarebosättning, t.ex. fastställande av bästa praxis, utbildning, partnersamverkan inriktad på de medlemsstater som ännu inte erbjuder vidarebosättning och gemensamma åtgärder och insatser mellan sådana länder som redan erbjuder vidarebosättning. Om man väljer att inte vidta några förändringar behöver vare sig den politiska eller den finansiella komponenten utvecklas ytterligare. 6.2. Alternativ 2:. en medelväg (den dynamiska processen) Även när det gäller detta alternativ kommer det praktiska samarbetet att utvecklas av den europeiska byrån för samarbete i asylfrågor. Skillnaden mellan det praktiska samarbetet inom ramen för detta alternativ och alternativ 1 består främst i att det finns ett samband mellan det praktiska samarbetet och den ytterligare utvecklingen av den politiska och den finansiella komponenten. Utvecklingen av dessa två komponenter antas leda till att det praktiska samarbetet stimuleras och förstärkas. Detta alternativ innebär ett ökat organiserat politiskt samarbete tack vare inrättandet av en politisk ram som får stöd av den finansiella komponenten . Det är meningen att det ska inrättas en politisk ram som fastställer de politiska och strategiska prioriteringarna för vidarebosättning. Alla relevanta parter (experter från medlemsstaterna, kommissionen, UNCHR, icke-statliga organisationer) kommer att delta i denna ram. Följande åtgärder ska genomföras: 1. Fastställande av gemensamma årliga prioriteringar på EU-nivå för vidarebosättning, både beträffande vilka nationaliteter och vilka särskilda flyktingkategorier som ska vidarebosättas. Detta kommer att göra det möjligt att anpassa sig till och hantera förändrade behov på ett effektivt sätt. 2. Medlemsstaterna kommer att erhålla extra medel enligt artikel 13 i tredje EFF om de tillämpar de årliga prioriteringar som fastställts gemensamt på EU-nivå. Det bör emellertid understrykas att medlemsstaterna fortfarande har rätt att ta emot även andra flyktingkategorier för vidarebosättning. 3. Se till att vidarebosättning, extern asylpolitik och EU:s utrikespolitik utgör en integrerad helhet. 4. Denna politiska ram kommer även att användas för diskussioner om mer allmänna aspekter av vidarebosättning. Inrättandet av en politisk ram kommer att leda till en bättre styrning av det praktiska samarbetet som genomförs av den europeiska byrån för samarbete i asylfrågor. Extra medel kommer att tillhandahållas medlemsstaterna för vidarebosättning av flyktingar som tas emot i enlighet med de årligt fastställda EU-prioriteringarna. Detta kräver en ändring av Europeiska flyktingfonden. Det har inte planerats någon strukturellt betingad omfördelning av medlen inom ramen för tredje EFF som kommer att inverka på finansieringen av andra åtgärder inom asylområdet. Det finns två underalternativ till alternativ 2 . Skillnaden mellan dessa underalternativ rör endast mekanismen för den politiska ramen. Underalternativ 2A innebär att det inrättas en ny kommitté för vidarebosättning enligt kommittéförfarandet. Underalternativ 2B innebär att man använder befintliga strukturer. 6.3. Alternativ 3: en långtgående förändring Detta alternativ innebär att det inrättas en fullt utvecklad EU-ordning för vidarebosättning. Vidarebosättningen kommer att företas gemensamt, både vad gäller fastställande av prioriteringar och genomförandet. En heltäckande gemensam EU-ordning för vidarebosättning skulle kunna ha följande utformning: (1) Alla medlemsstater deltar i ordningen genom att ställa ett visst antal platser till förfogande. Antalet tillgängliga vidarebosättningsplatser inom EU ska både fastställas och tilldelas på EU-nivå. Beslut om prioriteringar för vidarebosättning fastställs på EU-nivå. Det ska även säkerställas på EU-nivå att vidarebosättning, extern asylpolitik och EU:s utrikespolitik utgör en integrerad helhet. (2) Medlemsstaterna får inte genomföra vidarebosättning utanför den gemensamma vidarebosättningsordningen. Alla vidarebosättningskriterier ska harmoniseras fullt ut liksom reglerna om de vidarebosatta flyktingarnas status efter ankomsten. (3) Urvalsprocessen för vidarebosättning sköts centraliserat på EU-nivå. Alla åtgärder före avresa genomförs gemensamt. Den europeiska byrån för samarbete i asylfrågor kommer sannolikt att få en central organisatorisk roll. Detta innebär att byrån måste få ökad kapacitet för att hantera vidarebosättningsfrågor. (4) Den finansiella komponenten måste ses över helt och hållet. 7. Bedömning av alternativen Verkningarna av de olika alternativen redovisas i tabellen på sidan 5. 1. När den europeiska byrån för samarbete i asylfrågor inrättas 2010 innebär detta att utgångsläget förändras. För att det ska vara möjligt att mäta verkningarna av inrättandet av byrån har vi tagit hänsyn till ett statiskt utgångsläge (läget våren 2009) och ett förändrat utgångsläge (det förväntade läget efter det att byrån inrättats men utan att några ytterligare åtgärder införts på EU-nivå). 2. Eftersom underalternativen 2A och 2B antas få samma effekt har dessa bedömts gemensamt med avseende på graden av måluppfyllelse och verkningar. Däremot skiljer sig underalternativen 2A och 2B sig åt när det gäller bedömningen av politisk genomförbarhet och proportionaliteten. 8. Jämförelse mellan alternativen Mätbara verkningar av alternativen 1, 2 och 3 · En bedömning av hur effektiva alternativen är när det gäller att nå huvudmålet (att få EU att ta på sig ett mer solidariskt ansvar i förhållande till tredjeland när det gäller att ta emot flyktingar) har gett följande värden: alternativ 1 – ökning med 5 %, alternativ 2 – ökning med 15 %, alternativ 3 – ökning med 10 %. · En bedömning av alternativens första verkan (direkta finansiella kostnader för vidarebosättning) gav följande värden: alternativ 1 – en ökning med 3 825 000 euro, alternativ 2 – en ökning med 11 475 000 euro, alternativ 3 – en ökning med 7 650 000 euro. · En bedömning av alternativens andra verkan (direkta finansiella kostnader/stordriftsfördelar) gav följande värden: alternativ 1 – en minskning med 803 350 euro, alternativ 2 – en minskning med 1 759 000 euro, alternativ 3 – en minskning med 2 524 500 euro. Samlad bedömning : 1. Alternativen 2 och 3 ger ett bättre resultat än alternativ 1. Det finns två viktiga invändningar mot alternativ 3, nämligen att det ger ett sämre resultat både när det gäller uppfyllandet av huvudmålet och den politiska genomförbarheten/proportionaliteten. 2. Majoriteten av medlemsstaterna föredrar ett alternativ som innebär en gradvis ökning, lägger tonvikten vid ett närmare samarbete och där man väljer att göra de nya medlemsstaterna förtrogna med vidarebosättning i stället för harmonisera vidarebosättningskriterierna. Medlemsstaterna är mycket angelägna om att deltagandet i ordningen ska vara frivillig. Även om det hade funnits tillräckligt stöd för att införa en heltäckande gemensam EU-ordning för vidarebosättning så är det fortfarande tveksamt om vissa medlemsstater för närvarande är beredda att ta emot flyktingar för vidarebosättning. Det är frågan om det verkligen är nödvändigt, och proportionerligt, att inrätta en heltäckande gemensam EU-ordning för vidarebosättning i nuläget för att uppnå de fastställda målen. · En jämförelse mellan alternativen 1 och 2 visar att alternativ 2 helt klart är att föredra. · Underalternativ 2B föredras med hänvisning till att det är politiskt genomförbart och proportionerligt. Majoriteten av medlemsstaterna vill i första hand att man använder sig av de befintliga samråds- och beslutsmekanismerna. Det aktuella politiska klimatet karaktäriseras av att man är positiv till vidarebosättning men ställer sig tveksam till inrättandet av nya formella strukturer, eftersom man är rädd att detta kan skapa en byråkratisk börda och leda till att medlemsstaterna skulle få mindre frihet att fastställa sina egna prioriteringar. Med hänsyn till proportionaliteten anses det vara bäst att använda sig av de befintliga strukturerna, under förutsättning att målen kan nås lika effektivt och om verkningarna blir desamma. · Underalternativ 2B är därför det alternativ som föredras. 9. Övervakning och utvärdering Kommissionen kommer att genomföra en utvärdering inom tre år efter införandet av en gemensam vidarebosättningsordning för EU. Denna utvärdering ska omfatta de framsteg som gjorts avseende politiskt samarbete, den finansiella komponenten och det praktiska samarbetet. Man kommer att använda sig av åtta kvantifierbara indikatorer som täcker olika aspekter av alternativet och målen (politiskt, finansiellt och praktiskt samarbete). Jämförelse av alternativens verkningar|| |Alternativ 1|Alternativ 2|Alternativ 3| Mål |Nuläge|Progressiv utveckling|Dynamisk process|Långtgående förändring| 1|Se till att EU tar sitt solidariska ansvar i förhållande till tredjeland när det gäller att ta emot flyktingar. |0|Låg/Medel |Medel/Hög|Medel| 2|Få fler EU-medlemsstater att erbjuda vidarebosättning. |0|Låg/Medel|Medel/Hög|Hög| 3|Se till att EU:s vidarebosättningsinsatser i allt större utsträckning inriktas på de personer och grupper (särskilt sårbara personer, t.ex. barn, och personer från vissa geografiska områden) som är i störst behov av skydd.|0|Låg/Medel|Hög|Hög| 4|Öka den strategiska användningen av vidarebosättning på EU-nivå.|0|Låg|Medel|Medel| 5|Förstärka EU:s roll internationellt på området vidarebosättning genom att göra vidarebosättning till en integrerad del av EU:s utrikespolitik. |0|Låg|Medel|Medel| 6|Förbättra kvaliteten på vidarebosättningsförfarandena i EU genom ett förbättrat samarbete. |0|Låg/Medel|Medel/Hög|Hög| 7|Minska de ekonomiska och finansiella kostnaderna per capita för vidarebosättning i EU genom ett förbättrat samarbete.|0|Låg/Medel|Medel/Hög|Hög| 8|Minska skillnaderna mellan EU:s medlemsstater när det gäller skyddskrav och förbättra effektiviteten genom mer enhetliga kriterier för vidarebosättning. |0|Låg|Medel|Hög| Verkningar| 1|Direkta finansiella kostnader för vidarebosättning (urval, mottagande, integration)|0|Mindre ökning|Medelstor/Hög ökning|Medelstor ökning | 2|Direkta finansiella kostnader för vidarebosättning (urval, mottagande, integration) per capita|0|Liten minskning|Medelstor minskning|Betydande minskning| 3|Ekonomiska och sociala kostnader för integration av vidarebosatta flyktingar, i vid bemärkelse (total kostnad) |0|Mindre ökning|Medelstor/Hög ökning|Medelstor ökning| 4|Ekonomiska och sociala kostnader för integration av vidarebosatta flyktingar, i vid bemärkelse (kostnad per capita)|0|Låga|Låga|Låga| 5|Vidarebosättningens verkan för tredjeländer, särskilda kategorier och EU:s yttre förbindelser|0|Låg|Medelstor|Medelstor| 6|En rättvisare fördelning när det gäller att erbjuda flyktingar skydd|0|Låg ökning|Medelstor ökning|Hög ökning| 7|Inverkan på grundläggande rättigheter|0|Låg ökning|Medelstor/Hög ökning|Medelstor ökning| Politisk genomförbarhet och proportionalitet|2 A|2 B|| 1|Stöd bland de viktigaste intressenterna för detta alternativ|0|Medel|Lågt/Medel|Medel/Högt|Lågt| 2|Proportionalitet |0|Vissa problem|Vissa problem|Få problem|Stora problem| ES (...PICT...)|COMISIÓN DE LAS COMUNIDADES EUROPEAS| Bruselas, 2.9.2009 SEC(2009) 1128 final DOCUMENTO DE TRABAJO DE LOS SERVICIOS DE LA COMISIÓN que acompaña a la COMUNICACIÓN DE LA COMISIÓN relativa al establecimiento de un Programa Conjunto de la UE en materia de Reasentamiento y a la propuesta de DECISIÓN DEL PARLAMENTO EUROPEO Y DEL CONSEJO que modifica la Decisión nº 573/2007/CE del Parlamento Europeo y del Consejo, de 23 de mayo de 2007, por la que se establece el Fondo Europeo para los Refugiados para el período 2008-2013 como parte del Programa general Solidaridad y Gestión de los Flujos Migratorios y por la que se deroga la Decisión 2004/904/CE del Consejo Resumen de la evaluación de impacto {COM(2009) 447 final} {COM(2009) 456 final} {SEC(2009) 1127} 1. Contexto general Por reasentamiento se entiende la reubicación de refugiados —quienes, según el Alto Comisionado de las Naciones Unidas para los Refugiados (ACNUR), precisan protección internacional— desde un primer país de asilo (por lo general perteneciente al grupo de países en desarrollo) hasta otro país en el que reciben protección permanente. El reasentamiento brinda una solución a aquellos refugiados que no pueden regresar a su país de origen y que tampoco pueden ser integrados localmente en el primer país de asilo. El reasentamiento es el traslado de refugiados desde el exterior del territorio de la UE hasta un Estado miembro de la UE. En todo el mundo se contabilizan unos diez millones de refugiados, cerca del 5 % de los cuales necesitan ser reasentados. Solo una pequeña fracción culmina efectivamente ese proceso. Así pues, hay una discrepancia estructural entre las necesidades existentes y la respuesta humanitaria. Apenas una pequeña parte de los refugiados reasentados cada año se instalan en la UE. En 2008 se procedió al reasentamiento de 65 596 refugiados, 4 378 de los cuales se instalaron en la UE. Esta cifra contrasta sobremanera con la cifra de refugiados acogidos por los Estados Unidos u otros países tradicionales de reasentamiento del mundo industrializado. 2. Reasentamiento en la UE: situación actual (situación de referencia) En la actualidad diez Estados miembros de la UE participan cada año en reasentamientos. Suecia, Dinamarca, Finlandia, los Países Bajos, el Reino Unido e Irlanda impulsan programas de reasentamiento desde hace años. En 2007 Portugal, Francia, Rumanía y la República Checa decidieron implantar programas nacionales de reasentamiento. Esta evolución positiva se debe a una serie de factores. En primer lugar, el reasentamiento ha recibido apoyo financiero considerable al amparo del Fondo Europeo para los Refugiados (FER III) desde 2007. En segundo lugar, durante los últimos años se han llevado a cabo numerosos proyectos y actividades de hermanamiento en el ámbito del reasentamiento entre partes de diferentes Estados miembros. Una tercera novedad positiva es el gran interés político a escala de la UE, centrado esencialmente en la necesidad de reasentar en la UE a refugiados irakíes procedentes de Siria y Jordania. En 2008, el Consejo de Justicia y Asuntos de Interior (JAI) aprobó unas conclusiones sobre el reasentamiento de refugiados de Irak, en las que se subrayaba que el reasentamiento contribuye al mantenimiento de la situación de seguridad en esos dos países. Al hilo de esas conclusiones, cuatro Estados miembros (Alemania, Italia, Bélgica y Luxemburgo) que hasta hace poco no participaban en las medidas correspondientes se han comprometido a reasentar a refugiados procedentes de Irak. Se prevé que la Oficina Europea de Apoyo al Asilo (OEAA) comience a funcionar en 2010. Fomentará la cooperación práctica de los Estados miembros y otras partes interesadas, en particular en el ámbito del reasentamiento. 3. Descripción de la problemática En general la situación actual es positiva y está evolucionando gradualmente, sobre todo en la perspectiva de la creación de la OEAA. No obstante, existen deficiencias importantes y limitaciones estructurales. El principal problema es la escasa solidaridad de la UE con aquellos terceros países que acogen a refugiados. La cifra de individuos acogidos es muy pequeña, teniendo en cuenta la dimensión de las necesidades de reasentamiento a escala mundial. En segundo lugar, muy pocos Estados miembros participan en los reasentamientos. En la actualidad solo diez de ellos (Suecia, Finlandia, Dinamarca, Reino Unido, Irlanda, Países Bajos, Portugal, Francia, Rumanía y República Checa) participan cada año en las iniciativas correspondientes. El papel internacional que desempeña la UE en el ámbito del reasentamiento es insuficiente, en detrimento de su ambición de desempeñar un papel relevante a escala mundial en el ámbito humanitario y de su influencia en los foros internacionales. En la actualidad apenas existe coordinación entre los Estados miembros que realizan reasentamientos a efectos del establecimiento de las prioridades correspondientes, en particular en cuanto a las nacionalidades y categorías específicas de refugiados que podrán acogerse a las medidas. Las prioridades se determinan a escala nacional, en el marco de estrechos contactos bilaterales con el ACNUR, sin que existan consultas ni decisiones previas a escala de la UE. Ello hace que la utilización estratégica del reasentamiento como instrumento de la política exterior de la UE sea también insuficiente. El reasentamiento no solo satisface un objetivo humanitario en relación con los individuos efectivamente reasentados, sino que sirve asimismo para aligerar la carga que soportan los terceros países que acogen a muchos refugiados. Por tanto, el reasentamiento puede desempeñar un papel importante como componente de las políticas de asilo de la UE y de la política exterior de la UE en sentido más amplio. En términos estratégicos, el impacto del reasentamiento sería mayor si las prioridades relativas al origen geográfico o las nacionalidades y las categorías específicas de la población que deberá ser reasentada fueran fijadas fundamentalmente a escala de la UE. El marco financiero actual plantea limitaciones. El FER III suministra ayuda financiera adicional a los Estados miembros que reasientan en su territorio a categorías específicas de refugiados. Se considera que estos criterios adolecen de excesiva rigidez. Un tercer grupo de problemas de la situación actual guarda relación con la falta de cooperación práctica estructurada entre los Estados miembros en materia de reasentamiento. Actualmente no existe coordinación ni intercambio de información sobre las actividades de reasentamiento, en detrimento de su calidad. Otra consecuencia es que no se aprovechan las economías de escala. El reasentamiento exige gran preparación logística, por ejemplo misiones de selección y orientación, reconocimientos médicos y cribados de seguridad, dispositivos de viajes y visados y programas de recepción e integración. Algunas de estas actividades podrían ser llevadas a cabo conjuntamente por los Estados miembros o en estrecha colaboración entre sí. 4. Subsidiariedad – La intervención de la Comunidad en el ámbito del asilo encuentra su fundamento en la necesidad de que los Estados miembros sean solidarios entre sí a la hora de abordar un desafío que ninguno de ellos puede resolver individualmente en una UE sin fronteras interiores. – La necesidad de actuar por lo que respecta al Sistema Europeo Común de Asilo (SECA) ya ha sido valorada recientemente en varios informes de evaluación de impacto. – El Consejo Europeo y el Parlamento Europeo han instado en repetidas ocasiones a desarrollar el SECA, incluida su dimensión exterior. 5. Objetivos Objetivos globales : a) apoyar la protección internacional ofrecida a los refugiados en virtud de operaciones de reasentamiento; b) aumentar la labor humanitaria de la UE y su impacto a través de una mayor participación conjunta en los reasentamientos. Objetivos específicos : c) aumentar la solidaridad de la UE con los terceros países en la acogida de refugiados; d) aumentar el número de Estados miembros de la UE que participan en reasentamientos; e) mejorar la orientación de las actividades de reasentamiento en la UE, de manera continua, para centrarlas en las personas o grupos (p. ej., individuos especialmente vulnerables, incluidos niños, o individuos de zonas geográficas específicas) cuya situación sea más precaria; f) incrementar la utilización estratégica del reasentamiento a escala de la UE; g) reforzar en general el rol de la UE en el ámbito internacional, y específicamente por lo que respecta al reasentamiento, desarrollándolo como componente coherente e integral de las políticas exteriores de la UE; h) mejorar, mediante cooperación, la calidad de los procedimientos de reasentamiento en la UE; i) reducir, mediante cooperación, el coste económico y financiero del reasentamiento en la UE; j) reducir las diferencias existentes entre los Estados miembros de la UE en lo tocante a los niveles de protección e incrementar la eficiencia mediante la convergencia de los criterios de reasentamiento. 6. Opciones estratégicas El análisis del problema ha permitido identificar los tres grandes componentes de las políticas de reasentamiento a escala de la UE: cooperación práctica y componentes político y financiero . Constituyen el punto de partida para la elaboración de las opciones estratégicas. 6.1. 1ª Opción estratégica: mantenimiento del status quo La Oficina Europea de Apoyo al Asilo (OEAA) constituirá un marco para llevar a cabo actividades de cooperación práctica en el ámbito del asilo, incluidas actividades relacionadas con el reasentamiento. En principio existe una amplia gama de actividades de cooperación práctica que la OEAA podría desarrollar en el ámbito del reasentamiento, como la identificación de buenas prácticas, cursos de formación, operaciones y actividades conjuntas entre los actuales países de reasentamiento y dispositivos de hermanamiento para los Estados miembros que todavía no participan en los reasentamientos. Si se mantiene el status quo , los componentes político y financiero no serán objeto de ulterior desarrollo. 6.2. 2ª Opción estratégica: opción intermedia (proceso dinámico) En el marco de esta opción la OEAA también desarrollará la cooperación práctica . La distinción entre la cooperación práctica contemplada en esta opción y la prevista en la opción anterior guarda fundamentalmente relación con el vínculo existente entre las actividades de cooperación práctica y el desarrollo ulterior de los componentes político y financiero. Se prevé que el desarrollo de estos dos componentes estimule y refuerce la cooperación práctica. En esta opción se prevé impulsar el desarrollo de una cooperación política estructurada a través del establecimiento de un marco político y sustentarla con recursos del componente financiero . Se prevé la creación de un marco político en el que se fijarían las prioridades políticas y estratégicas en materia de reasentamiento y en el que participarían todas las partes pertinentes (expertos de los Estados miembros, Comisión, ACNUR, ONG). Sus tareas serían las siguientes: 1. Establecimiento de prioridades anuales comunes de la UE en el ámbito del reasentamiento, por lo que respecta a las nacionalidades y las categorías específicas de refugiados que deberían ser reasentados. Así será posible atender de manera eficaz y flexible las nuevas necesidades que vayan surgiendo. 2. Los Estados miembros recibirían ayuda financiera adicional en virtud del artículo 13 del FER IIII si procediesen al reasentamiento de refugiados con arreglo a tales prioridades anuales comunes de la UE. Es preciso subrayar, no obstante, que los Estados miembros seguirían estando facultados para proceder al reasentamiento de otras categorías de refugiados . 3. Garantizar un planteamiento integrado entre el reasentamiento, las políticas de asilo de la UE y las políticas exteriores de la UE en su conjunto. 4. En este marco político también se analizará el reasentamiento en términos más generales. La creación de un marco político propiciará una orientación más precisa de las actividades de cooperación práctica que lleve a cabo la OEAA. Los Estados miembros recibirán ayuda financiera adicional para los reasentamientos de refugiados realizados de conformidad con las prioridades anuales acordadas por la UE, lo que exige una modificación del FER. En el marco del FER III no se prevé la reasignación estructural de recursos, que incidiría en la financiación de las demás actividades relacionadas con el asilo. Dentro de la 2ª opción se contemplan a su vez dos opciones (2A y 2B). La única diferencia entre ellas es el mecanismo previsto para el marco político. La opción 2A prevé el establecimiento de un nuevo Comité de Reasentamiento sujeto a las normas de comitología, mientras que la opción 2B prevé la utilización de las estructuras existentes. 6.3. 3ª Opción estratégica: opción de máximos En este marco se prevé el establecimiento de un programa de reasentamiento completamente desarrollado que abarque la totalidad de la UE. Los reasentamientos se llevarían a cabo conjuntamente, tanto por lo que respecta a la fijación de prioridades como a la propia ejecución. Tal programa de reasentamiento conjunto de la UE podría comprender los elementos siguientes. (1) Todos los Estados miembros participarían en él poniendo a su disposición un número determinado de plazas. El número total de plazas de reasentamiento disponibles en la UE se determinaría a escala de la UE. También se adoptarían a ese nivel las decisiones sobre las prioridades en materia de reasentamiento. Igualmente, a escala de la UE se velaría por la integración del reasentamiento en las políticas de asilo de la UE y en las políticas exteriores de la UE en su conjunto. (2) Los Estados miembros no procederían a realizar reasentamientos al margen del programa conjunto. Se garantizaría también la plena armonización de los criterios de reasentamiento y del estatuto que se otorgaría a los refugiados una vez reasentados. (3) El proceso de selección a efectos del reasentamiento estaría totalmente centralizado a escala de la UE. Todas las operaciones previas a la partida de los refugiados se llevarían a cabo de manera conjunta. Con toda probabilidad, la OEAA asumiría la dirección de las labores de organización, lo que exigiría un aumento de sus capacidades en lo que respecta al reasentamiento. (4) Sería necesario revisar completamente el componente financiero. 7. Evaluación de las opciones Por lo que respecta a la evaluación del impacto de las distintas opciones, se remite al cuadro que figura al final del documento. 1. La situación de referencia es dinámica, sobre todo en la perspectiva de la creación de la Oficina Europea de Apoyo al Asilo (OEAA), prevista para 2010. Para cuantificar el impacto de la creación de la OEAA se ha realizado una distinción entre la situación de referencia estática (situación en la primavera de 2009) y la situación de referencia dinámica (situación prevista tras la creación de la OEAA sin la adopción de medidas adicionales por parte de la UE). 2. Como se prevé que el resultado de las opciones 2A y 2B sea el mismo, la evaluación de los impactos y de la eficacia en la consecución de los objetivos se ha realizado conjuntamente para ambas opciones 2A y 2B. No obstante, lo que distingue a una de la otra es la evaluación de la viabilidad política y la proporcionalidad. 8. Comparación de las opciones Impacto cuantificado de las opciones 1, 2 y 3 · La eficacia de las opciones a efectos de la consecución del objetivo principal (aumento de la solidaridad de la UE con los terceros países en la acogida de refugiados) se valora como sigue: opción 1, aumento del 5 %; opción 2, aumento del 15 %; opción 3, aumento del 10 %. · El impacto inicial (costes financieros directos relacionados con el reasentamiento) de las opciones se valora como sigue: opción 1, aumento de 3 825 000 EUR; opción 2, aumento de 11 475 000 EUR; opción 3, aumento de 7 650 000 EUR. · El impacto secundario (coste financiero directo / efecto de economías de escala) de las opciones se valora como sigue: opción 1, disminución de 803 350 EUR; opción 2, disminución de 1 759 000 EUR; opción 3, disminución de 2 524 500 EUR. Evaluación general : 1. Las opciones 2 y 3 son más ventajosas que la opción 1. Cabe plantear dos grandes objeciones contra la opción 3: una menor valoración por lo que respecta a la consecución del objetivo principal y su proporcionalidad/viabilidad política. 2. La mayoría de los Estados miembros prefieren un planteamiento gradual centrado en la intensificación de la colaboración y en la familiarización de nuevos Estados miembros con el reasentamiento, en vez de en la armonización de los criterios de reasentamiento. Las posiciones de los Estados miembros son especialmente firmes por lo que respecta al carácter voluntario de la participación en el programa. Incluso aunque hubiera apoyo suficiente para el establecimiento de un programa completo de reasentamiento aplicable conjuntamente en toda la UE, resulta dudoso que todos los Estados miembros estuvieran suficientemente preparados, en las circunstancias actuales, para llevar a cabo los reasentamientos. Es dudoso que la instauración de un programa completo de reasentamiento aplicable conjuntamente en toda la UE resulte necesaria y proporcionada en la fase actual para alcanzar los objetivos establecidos. · La comparación de las opciones 1 y 2 se resuelve claramente a favor de la segunda. · La opción 2B es la preferida, por razones de proporcionalidad y viabilidad política. La mayoría de los Estados miembros prefieren claramente desarrollar los mecanismos existentes de consulta y toma de decisiones. La situación política actual es favorable al reasentamiento pero reacia a la creación de nuevas estructuras formales, debido a la carga burocrática que podría conllevar y el temor a una reducción de la libertad de cada Estado miembro para decidir por sí mismo las prioridades correspondientes. Desde el punto de vista de la proporcionalidad se considera preferible la utilización de las estructuras existentes, si su eficacia es la misma a efectos de la consecución de los objetivos y se prevé que tenga idéntico impacto. · Así pues, la opción 2B es la preferida. 9. Supervisión y evaluación La Comisión realizará una evaluación del Programa Conjunto de la UE en materia de Reasentamiento transcurridos tres años desde su implantación. En ella se valorarán los avances realizados con respecto a la cooperación política, el componente financiero y la cooperación práctica. Se han identificado ocho indicadores cuantificables que abarcan los distintos aspectos de cada opción y los objetivos (cooperación política, financiera y práctica). Comparación del impacto de las distintas opciones|| |Opción 1|Opción 2|Opción 3| Objetivos |actual|gradual|dinámica|de máximos| 1|Aumento de la solidaridad de la UE con terceros países en la acogida de refugiados|0|bajo/medio |medio/alto|medio| 2|Aumento del número de Estados miembros que participan en los reasentamientos |0|bajo/medio|medio/alto|alto| 3|Mejora continua de la orientación de las actividades de reasentamiento para centrarlas en quienes más las necesitan (por ejemplo, niños o refugiados de regiones específicas)|0|bajo/medio|alto|alto| 4|Incremento de la utilización estratégica del reasentamiento a escala de la UE|0|bajo|medio|medio| 5|Refuerzo del rol internacional de la UE por lo que respecta al reasentamiento, desarrollándolo como componente coherente e integral de las políticas exteriores de la UE |0|bajo|medio|medio| 6|Mejora, mediante cooperación, de la calidad de los procedimientos de reasentamiento en la UE|0|bajo/medio|medio/alto|alto| 7|Reducción, mediante cooperación, del coste económico y financiero per capita del reasentamiento en la UE|0|bajo/medio|medio/alto|alto| 8|Reducción de las diferencias existentes entre los Estados miembros de la UE en lo tocante a los niveles de protección e incremento de la eficiencia mediante la convergencia de los criterios de reasentamiento|0|bajo|medio|alto| Impacto| 1|Costes financieros directos relacionados con el reasentamiento (selección, recepción, integración) |0|aumento pequeño|aumento medio/elevado|medio| 2|Costes financieros directos relacionados con el reasentamiento (selección, recepción, integración) per capita |0|disminu-ción pequeña|disminución mediana|disminución considerable| 3|Costes económicos y sociales relacionados con la integración de los refugiados reasentados, en sentido amplio (costes totales) |0|aumento pequeño|medio/alto|medio| 4|Costes económicos y sociales relacionados con la integración de los refugiados reasentados, en sentido amplio (costes per capita )|0|bajos|bajos|bajos| 5|Impacto del reasentamiento sobre terceros países, categorías específicas y relaciones exteriores de la UE|0|bajo|medio|medio| 6|Incremento de la igualdad en la protección suministrada a refugiados|0|bajo|medio|alto| 7|Impacto sobre los derechos fundamentales|0|bajo|medio/alto|medio| Proporcionalidad y viabilidad política|2 A|2 B|| 1|Apoyo en favor de esta opción entre las principales partes interesadas|0|medio|bajo/medio|medio/alto|bajo| 2|Proporcionalidad|0|alguna preocupa-ción|alguna preocupa-ción|poca preocu-pación|mucha preocupación| ET (...PICT...)|EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON| Brüssel 2.9.2009 SEK(2009) 1128 lõplik KOMISJONI TALITUSTE TÖÖDOKUMENT, mis on lisatud järgmistele dokumentidele: KOMISJONI TEATIS ELi ühise ümberasustamisprogrammi loomise kohta ning ettepanek: EUROOPA PARLAMENDI JA NÕUKOGU OTSUS, millega muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. mai 2007. aasta otsust nr 573/2007/EÜ, millega luuakse üldprogrammi „Solidaarsus ja rändevoogude juhtimine” raames Euroopa Pagulasfond aastateks 2008–2013 ja tunnistatakse kehtetuks nõukogu otsus 2004/904/EÜ Mõju hindamise kokkuvõte {KOM(2009) 447 lõplik } {KOM(2009) 456 lõplik } {SEK(2009) 1127} 1. Taustteave Ümberasustamine on ÜRO Pagulaste Ülemvoliniku Ameti kohaselt rahvusvahelist kaitset vajavate pagulaste ümberpaigutamine esmast varjupaika pakkuvast riigist (tavaliselt kolmandas maailmas) teise riiki, kus neile antakse alaline kaitse. Ümberasustamine pakub lahendusi pagulastele, kes ei saa oma päritoluriiki tagasi pöörduda ja keda ei saa esmast varjupaika pakkuva riigi ühiskonda integreerida. Ümberasustamine on pagulaste ümberpaigutamine ELi-väliselt territooriumilt ELi liikmesriiki. Maailmas on ligikaudu 10 miljonit pagulast, kellest ligikaudu 5 % vajavad ümberasustamist. Praegu on neist ümber asustatud ainult väike osa. Seega on vajaduste ja humanitaarsete lahenduste vahel struktuuriline lahknevus. ELi asustatakse ümber ainult väike osa igal aastal ümberasustatud pagulastest. 2008. aastal ümberasustatud 65 596 pagulasest asustati ELi ümber 4 378. See arv erineb märgatavalt Ameerika Ühendriikidesse ja muudesse traditsiooniliselt ümberasustamises osalevatesse tööstusriikidesse ümberasustatud pagulaste arvust. 2. Ümberasustamine ELi: praegune olukord (lähtestsenaarium) Seni on igal aastal ümberasustamises osalenud kümme ELi liikmesriiki. Rootsil, Taanil, Soomel, Madalmaadel, Ühendkuningriigil ja Iirimaal on ümberasustamisprogramm olnud juba mõned aastad. Alates 2007. aastast on Portugal, Prantsusmaa, Rumeenia ja Tšehhi otsustanud kehtestada riiklikud ümberasustamisprogrammid. Sellisel positiivsel arengul on mitu põhjust. Esiteks on ümberasustamisele alates 2007. aastast antud kolmanda Euroopa Pagulasfondi raames märkimisväärset rahalist toetust. Teiseks on erinevate liikmesriikide sidusrühmad töötanud paari viimase aasta jooksul välja mitmeid ümberasustamise valdkonna projekte ja partnerlusi. Kolmanda põhjusena saab nimetada ELi tasandil tekkinud tugevat poliitilist huvi, mis keskendus eelkõige vajadusele asustada Iraagi pagulased Süüriast ja Jordaaniast ümber ELi. 2008. aastal võttis justiits- ja siseküsimuste nõukogu vastu järeldused Iraagi pagulaste ümberasustamise kohta, milles rõhutatakse asjaolu, et ümberasustamine aitab kaasa kaitseala säilitamisele Süürias ja Jordaanias. Nõukogu järeldustest lähtudes võtsid neli liikmesriiki, kes ei olnud kuni viimase ajani ümberasustamises osalenud (Saksamaa, Itaalia, Belgia ja Luksemburg), endale kohustuse võtta vastu Iraagi pagulasi. Euroopa Varjupaigaküsimuste Tugiamet, mis peaks tööd alustama 2010. aastal, toetab liikmesriikide ja muude sidusrühmade praktilist koostööd, sealhulgas ümberasustamist. 3. Probleemi olemus Praegune olukord on üldiselt positiivne ja Euroopa Varjupaigaküsimuste Tugiameti kavandatud loomist arvestades järk-järgult muutub. Siiski on selles mitmeid olulisi puudujääke ja struktuurseid piiranguid. Peamiseks probleemiks on ELi vähene solidaarsus kolmandate riikidega pagulaste vastuvõtmisel. Arvestades üleilmseid ümberasustamisvajadusi, võtab EL praegu vastu liiga vähe pagulasi. Teiseks probleemiks on see, et ümberasustamises osaleb liiga vähe liikmesriike. Nimelt võtab praegu pagulasi igal aastal vastu ainult kümme liikmesriiki (Rootsi, Soome, Taani, Ühendkuningriik, Iirimaa, Madalmaad, Portugal, Prantsusmaa, Rumeenia ja Tšehhi). ELi rahvusvaheline roll ümberasustamises ei ole piisav, mistõttu ei aita see kaasa ELi eesmärgile olla oluline osaline üleilmsete humanitaarküsimuste lahendamises ja vähendab ELi mõju rahvusvahelistel foorumitel. Pagulasi vastuvõtvad ELi liikmesriigid koordineerivad ümberasustamise valdkonna prioriteetide kehtestamist näiteks ümberasustatavate rahvuse ja erirühmade kaupa vähe. Praegu määravad liikmesriigid sellised prioriteedid kindlaks riiklikul tasandil, tehes selleks tihedat kahepoolset koostööd ÜRO Pagulaste Ülemvoliniku Ametiga ning ilma eelneva arutelu ja otsuste tegemiseta ELi tasandil. Selle tulemusena ei kasutata ümberasustamist strateegiliselt ELi välispoliitika vahendina. Ümberasustamisel on humanitaarne eesmärk juba ümber asustatud isikute jaoks, kuid see kergendab ka asjaomase kolmanda riigi koormust, mis tekib suure hulga pagulaste vastuvõtmisest. Seepärast võiks ümberasustamine olla ELi varjupaigaalase välistegevuse ja ELi üldise välispoliitika oluline osa. Ümberasustamise strateegilise mõju suurendamiseks tuleks prioriteedid ümberasustatavate isikute rahvuse ja erikategooriate kaupa suurel määral kindlaks määrata ELi tasandil. Praegune finantsraamistik on piirav, sest kolmandast Euroopa Pagulasfondist pakutakse täiendavat rahalist abi liikmesriikidele, kes võtavad vastu teatavatesse erikategooriatesse kuuluvaid pagulasi. Selliseid kriteeriume peetakse liiga rangeks. Kolmandat liiki praegust olukorda kirjeldavad probleemid on seotud liikmesriikide struktureeritud praktilise koostöö puudumisega ümberasustamise valdkonnas. Ümberasustamise kohta ei vahetata teavet ja seda valdkonda ei koordineerita, mistõttu kannatab ümberasustamise kvaliteet ja puudub mastaabisääst. Ümberasustamine nõuab suures ulatuses logistilisi ettevalmistusi, nagu valiku- ja tutvustusmissioonid, arstlikud läbivaatused ja julgeolekukontrollid, reisi- ja viisade korraldamine ning vastuvõtu- ja integratsiooniprogrammid. Liikmesriigid saaksid osa selliseid ettevalmistusi teha kas üheskoos või tihedas koostöös. 4. Subsidiaarsuse põhimõte – Sisepiirideta Euroopa Liidus ei saa ükski liikmesriik varjupaigaprobleeme üksinda tõhusalt lahendada. Seepärast tuleb kõik liikmesriigid solidaarselt kaasata kõnealuste probleemide lahendamisse. – Vajadust tegutseda Euroopa ühise varjupaigasüsteemi suunas on varasemates mõju hindamise aruannetes juba analüüsitud. – Euroopa Ülemkogu ja Euroopa Parlament on korduvalt kutsunud üles arendama välja Euroopa ühist varjupaigasüsteemi, sealhulgas selle välismõõdet. 5. Eesmärgid Poliitika üldeesmärgid: a) toetada ümberasustamise kaudu pagulaste rahvusvahelist kaitset; b) suurendada senisest ulatuslikuma ühise osaluse kaudu ümberasustamises ELi tegevuse humanitaarmõju ja hoogustada ELi jõupingutusi. Konkreetsed eesmärgid: c) tagada ELi senisest suurem solidaarsus kolmandate riikidega pagulaste vastuvõtmisel; d) tagada, et senisest rohkem ELi liikmesriike osaleks ümberasustamises; e) tagada, et ümberasustamise valdkonnas tehtavad ELi jõupingutused oleksid kogu aeg senisest paremini suunatud isikutele või isikute rühmadele, kes vajavad kaitset kõige enam (näiteks eriti haavatavad isikud, sealhulgas lapsed, või konkreetsetest geograafilistest piirkondadest pärinevad isikud); f) suurendada ümberasustamise strateegilist kasutamist ELi tasandil; g) tugevdada üldiselt ELi rahvusvahelist rolli ümberasustamise valdkonnas, muutes selleks ümberasustamise ELi välispoliitika lahutamatuks ja ühtseks osaks; h) parandada koostöö abil ELi ümberasustamismenetluste kvaliteeti; i) vähendada koostöö abil ümberasustamise majanduslikku ja finantskulu ELis; j) vähendada ELi liikmesriikide vahelisi erinevusi kaitsestandardites ja suurendada ümberasustamiskriteeriumide ühtlustamise abil tõhusust. 6. Poliitikavõimalused Probleemi analüüsi raames tuvastati ELi tasandil rakendatava ümberasustamise poliitika kolm peamist osa: praktiline koostöö ning poliitilised ja rahalised aspektid. Need on poliitikavõimaluste analüüsi lähtekohaks. 6.1. Esimene poliitikavõimalus: praeguse olukorra säilitamine Euroopa Varjupaigaküsimuste Tugiamet annab varjupaigaküsimustes, sealhulgas ümberasustamisküsimustes tehtavale praktilisele koostööle raamistiku. Nimetatud tugiamet võib ümberasustamise valdkonnas tehtava praktilise koostöö raames välja arendada mitu tegevussuunda, näiteks määrata kindlaks parimad tavad, koolitused, partnerlused liikmesriikidega, kes ei osale veel ümberasustamises, ning korraldada ümberasustamises osalevate riikide ühistegevust ja -operatsioone. Kui praegune olukord säilitatakse, siis poliitilisi ja rahalisi aspekte edasi ei arendata. 6.2. Teine poliitikavõimalus: vahepealne võimalus (dünaamiline protsess) Ka selle võimaluse raames arendab praktilist koostööd edasi Euroopa Varjupaigaküsimuste Tugiamet. Praktiline koostöö erineb kõnealuse võimaluse raames esimesest võimalusest peamiselt oma seose tõttu poliitiliste ja rahaliste aspektidega. Nimelt peaks praktiline koostöö nimetatud aspekte edendama ja tugevdama. Kõnealuse võimaluse raames on kavandatud struktureeritud poliitilist koostööd edasi arendada, luues selleks poliitilise raamistiku ja toetades seda rahaliste kohustustega . Nähakse ette sellise poliitilise raamistiku loomine, mille raames kehtestatakse ümberasustamise valdkonna poliitilised ja strateegilised prioriteedid. Sellises poliitilises raamistikus osalevad kõik asjaomased sidusrühmad (liikmesriikide eksperdid, komisjon, ÜRO Pagulaste Ülemvoliniku Amet, valitsusvälised organisatsioonid). Ülesanded on järgmised: 1. kehtestada ümberasustamise valdkonnas ELi ühised iga-aastased prioriteedid ümberasustatavate pagulaste rahvuse ja erikategooriate kaupa. See võimaldab rahuldada uusi tekkivaid vajadusi ja nendega kohaneda; 2. liikmesriigid saaksid kolmandat Euroopa Pagulasfondi käsitleva otsuse artikli 13 kohast täiendavat rahalist abi juhul, kui nad võtavad pagulasi vastu vastavalt ELi ühistele iga-aastastele prioriteetidele. Samal ajal tuleb rõhutada, et liikmesriikidele jääb õigus otsustada ülejäänud kategooriatesse kuuluvate pagulaste vastuvõtmise üle; 3. tagada ühtne lähenemisviis, mis koondab ümberasustamist, varjupaigaalast välistegevust ja ELi üldist välispoliitikat; 4. poliitilise raamistiku raames arutatakse ümberasustamist senisest üldisemalt. Poliitilise raamistiku loomise tulemusel hakatakse Euroopa Varjupaigaküsimuste Tugiameti toetatavat praktilist koostööd senisest enam juhtima. Täiendavat rahalist abi antakse liikmesriikidele selliste pagulaste vastuvõtmise eest, kes on hõlmatud igal aastal kokkulepitud ELi prioriteetidega. Selleks on vaja muuta kolmandat Euroopa Pagulasfondi käsitlevat otsust. Nimetatud fondi rahaliste vahendite struktuurset ümberjaotamist, mis mõjutaks muude varjupaigaküsimustega seotud tegevussuundade rahastamist, ette ei nähta. Teise võimaluse puhul töötati välja kaks alamvõimalust. Alamvõimalused erinevad üksteisest ainult poliitiliseks raamistikuks ettenähtud mehhanismi osas. Alamvõimaluse 2A raames nähakse ette komiteemenetluse alusel uue ümberasustamiskomitee loomine. Alamvõimalus 2B eeldab olemasolevate struktuuride kasutamist. 6.3. Kolmas poliitikavõimalus: kõige ambitsioonikam võimalus Selle võimaluse raames kehtestataks täielikult välja arendatud ELi ulatuslik ümberasustamisprogramm. Ümberasustamise prioriteete määrataks kindlaks ja pagulasi asustataks ümber ühiselt. ELi ühine ulatuslik ümberasustamisprogramm võiks koosneda järgmisest: (1) ümberasustamisprogrammis osaleksid kõik liikmesriigid, olles valmis võtma vastu teatava arvu pagulasi. ELi ümberasustatavate pagulaste koguarv määrataks kindlaks ja pagulaste vastuvõtmine otsustataks ELi tasandil. Prioriteetsed ümberasustatavad pagulased määrataks kindlaks ELi tasandi otsustega. ELi tasandil tagataks, et ümberasustamine integreeritaks varjupaigaalasesse välistegevusse ja ELi üldisesse välispoliitikasse; (2) liikmesriigid ei osaleks väljaspool ühist ümberasustamisprogrammi üheski ümberasustamises. Ümberasustamise kriteeriumid ja ümberasustatud pagulastele pärast riiki saabumist antav staatus ühtlustataks täielikult; (3) ümberasustamise valikuprotsess oleks täielikult koondatud ELi tasandile. Kõik lahkumiseelsed toimingud tehtaks üheskoos. Korralduslikke ülesandeid täidaks tõenäoliselt suurel määral Euroopa Varjupaigaküsimuste Tugiamet, kuid see eeldaks tugiameti ümberasustamisalase suutlikkuse suurendamist; (4) rahalised aspektid tuleks täielikult läbi vaadata. 7. Võimaluste hindamine Hinnang erinevat liiki mõju kohta on esitatud leheküljel 5 asuvas tabelis. 1. Praegune olukord muutub ja selle peamiseks põhjuseks on Euroopa Varjupaigaküsimuste Tugiameti eeldatav loomine 2010. aastal. Selleks et mõõta sellise tugiameti loomisega kaasnevat eeldatavat mõju, eristatakse praegust püsivat olukorda (olukord 2009. aasta kevadel) ja praegust muutuvat olukorda (eeldatav olukord pärast Euroopa Varjupaigaküsimuste Tugiameti loomist ilma muude ELi meetmeteta). 2. Kuna alamvõimaluste 2A ja 2B eeldatav tulemus peaks olema sama, on alamvõimaluste 2A ja 2B eesmärkide saavutamise tõhusust ja nende mõju hinnatud koos. Alamvõimalused 2A ja 2B erinevad üksteisest hinnangu tõttu nende poliitilisele teostatavusele ja proportsionaalsusele. 8. Võimaluste võrdlemine Esimese, teise ja kolmanda võimaluse mõõdetav mõju · Võimaluste peamiste eesmärkide saavutamise tõhusust (tagada ELi senisest suurem solidaarsus kolmandate riikidega pagulaste vastuvõtmisel) on hinnatud järgmiselt: esimese võimaluse puhul suureneb tõhusus 5 %, teise puhul 15 % ja kolmanda puhul 10 % võrra. · Võimaluste esimest liiki mõju (ümberasustamise otsesed finantskulud) on hinnatud järgmiselt: esimese võimaluse puhul suureneb kulu 3 825 000 euro, teise puhul 11 475 000 euro ja kolmanda puhul 7 650 000 euro võrra. · Võimaluste teist liiki mõju (otsesed finantskulud / mastaabisääst) on hinnatud järgmiselt: esimese võimaluse puhul väheneb kulu 803 350 euro, teise puhul 1 759 000 euro ja kolmanda puhul 2 524 500 euro võrra. Üldhinnang 1. Teist ja kolmandat võimalust hinnati esimesest võimalusest kõrgemalt. Kolmanda võimaluse kaheks peamiseks puuduseks on teisest võimalusest nõrgem tulemus nii peamise eesmärgi saavutamise kui ka poliitilise teostatavuse ja proportsionaalsuse vallas. 2. Enamik liikmesriike toetavad järkjärgulist lähenemisviisi, milles keskendutakse senisest tihedamale koostööle ja ümberasustamise tutvustamisele võimalikult paljudele liikmesriikidele, mitte ümberasustamiskriteeriumide ühtlustamisele. Liikmesriigid on kindlalt veendunud, et programmis osalemine peab olema vabatahtlik. Isegi kui ELi ühise ulatusliku ümberasustamisprogrammi loomine leiaks piisava toetuse, on kaheldav, kas teatavad liikmesriigid oleksid praeguses olukorras ümberasustamise rakendamiseks piisavalt ettevalmistatud. On küsitav, kas ELi ühise ulatusliku ümberasustamisprogrammi loomine on soovitud eesmärkide saavutamiseks praegu vajalik ja proportsionaalne. · Esimese ja teise võimaluse võrdluses on teise võimaluse tulemused selgelt paremad. · Alamvõimalust 2B eelistatakse poliitilise teostatavuse ja proportsionaalsuse tõttu. Enamik liikmesriike eelistab selgelt toetuda olemasolevatele konsulteerimis- ja otsustusmehhanismidele. Praeguses poliitilises olukorras suhtutakse ümberasustamisse positiivselt, kuid uusi ametlikke struktuure luua ei soovita, sest need võivad kaasa tuua halduskoormuse. Samuti kardetakse, et sel juhul võidakse liikmesriikide õigust määrata prioriteete piirata. Proportsionaalsuse seisukohast peetakse olemasolevate struktuuride kasutamist eelistatavaks juhul, kui need oleksid eesmärkide saavutamiseks sama tõhusad ja kui neil oleks samaväärne mõju. · Seega on eelistatud võimaluseks alamvõimalus 2B. 9. Järelevalve ja hindamine Komisjon teostab hindamise kolme aasta jooksul pärast ELi ühise ümberasustamisprogrammi loomist. Hindamisel analüüsitakse poliitilise koostöö vallas tehtud edusamme, rahalisi aspekte ja praktilist koostööd. Välja on töötatud kaheksa mõõdetavat näitajat, mis hõlmavad võimaluste ja eesmärkide erinevaid aspekte (poliitilist, finants- ja praktilist koostööd). Võimaluste mõju võrdlemine|| |Esimene võimalus|Teine võimalus|Kolmas võimalus| Eesmärgid |püsiv|muutuv|dünaamiline|kõige ambitsioonikam| 1|Tagada ELi senisest suurem solidaarsus kolmandate riikidega pagulaste vastuvõtmisel |0|väike/keskmine |keskmine/suur|keskmine| 2|Tagada, et senisest rohkem ELi liikmesriike osaleks ümberasustamises |0|väike/keskmine|keskmine/suur|suur| 3|Tagada, et ümberasustamise valdkonnas tehtavad jõupingutused oleksid kogu aeg senisest paremini suunatud isikutele, kes vajavad ümberasustamist kõige enam (näiteks lapsed, konkreetsete piirkondade pagulased)|0|väike/keskmine|suur|suur| 4|Suurendada ümberasustamise strateegilist kasutamist ELi tasandil|0|väike|keskmine|keskmine| 5|Tugevdada ELi rahvusvahelist rolli ümberasustamise valdkonnas, muutes selleks ümberasustamise ELi välispoliitika lahutamatuks ja ühtseks osaks |0|väike|keskmine|keskmine| 6|Parandada koostöö abil ELi ümberasustamismenetluste kvaliteeti |0|väike/keskmine|keskmine/suur|suur| 7|Vähendada koostöö abil ümberasustamise majanduslikku ja finantskulu inimese kohta ELis|0|väike/keskmine|keskmine/suur|suur| 8|Vähendada ELi liikmesriikide vahelisi erinevusi kaitsestandardites ja suurendada ümberasustamiskriteeriumide ühtlustamise abil tõhusust|0|väike|keskmine|suur| Mõju| 1|Ümberasustamise otsesed finantskulud (valik, vastuvõtmine, integreerimine)|0|väike kasv|keskmine/suur kasv|keskmine | 2|Ümberasustamise otsesed finantskulud inimese kohta (valik, vastuvõtmine, integreerimine)|0|väike langus|keskmine langus|märkimisväärne langus| 3|Ümberasustatavate pagulaste integreerimise majanduslikud ja sotsiaalsed üldkulud (kogukulu) |0|väike kasv|keskmine/kõrge|keskmine| 4|Ümberasustatavate pagulaste integreerimise majanduslikud ja sotsiaalsed üldkulud (kulu inimese kohta)|0|madal|madal|madal| 5|Ümberasustamise mõju kolmandatele riikidele, pagulaste erikategooriatele ja ELi välissuhetele|0|väike|keskmine|keskmine| 6|Senisest suurem võrdsus kaitse pakkumisel pagulastele|0|väike|keskmine|suur| 7|Mõju põhiõigustele|0|väike|keskmine/suur|keskmine| Poliitiline teostatavus ja proportsionaalsus|2A|2B|| 1|Oluliste sidusrühmade toetus erinevatele võimalustele|0|keskmine|väike/keskmine|keskmine/suur|väike| 2|Proportsionaalsus |0|teatavad probleemid|teatavad probleemid|vähe probleeme|märkimisväärsed probleemid| FR (...PICT...)|COMMISSION DES COMMUNAUTÉS EUROPÉENNES| Bruxelles, le 2.9.2009 SEC(2009) 1128 final DOCUMENT DE TRAVAIL DES SERVICES DE LA COMMISSION accompagnant la COMMUNICATION DE LA COMMISSION AU PARLEMENT EUROPÉEN ET AU CONSEIL relative à la création d’un programme européen commun de réinstallation et la Proposition de DÉCISION DU PARLEMENT EUROPÉEN ET DU CONSEIL modifiant la décision n° 573/2007/CE du Parlement européen et du Conseil du 23 mai 2007 portant création du Fonds européen pour les réfugiés pour la période 2008 2013 dans le cadre du programme général «Solidarité et gestion des flux migratoires» et abrogeant la décision 2004/904/CE du Conseil Résumé de l'analyse d'impact {COM(2009) 447 final} {COM(2009) 456 final} {SEC(2009) 1127} 1. Informations générales On entend par «réinstallation» le transfert de réfugiés, dont le besoin de protection internationale est reconnu par l'UNHCR, d'un premier pays d'asile (le plus souvent du tiers monde) vers un autre pays où ils bénéficient d'une protection permanente. La réinstallation peut ainsi constituer une solution lorsque les réfugiés ne peuvent ni retourner dans leur pays d'origine ni être intégrés localement dans le pays de premier asile. Il s'agit donc du transfert de réfugiés d'un pays tiers vers un État membre de l'Union européenne. On dénombre quelque 10 millions de réfugiés dans le monde. Environ 5 % d'entre eux ont besoin d'être réinstallés, mais seule une petite partie de ces réfugiés le sont effectivement. Il existe donc un écart structurel entre les besoins et la réponse humanitaire qui y est apportée. Seul un petit nombre des réfugiés qui sont réinstallés chaque année le sont dans l'UE. Sur les 65 596 réfugiés qui ont été transférés pour réinstallation en 2008, 4 378 l'ont été vers l'UE. Ce chiffre contraste fortement avec le nombre de réfugiés réinstallés aux États Unis et dans les autres pays de réinstallation habituels du monde industrialisé. 2. Réinstallation dans l'UE: situation actuelle (situation de référence) Actuellement, dix États membres de l'UE participent chaque année à la réinstallation. La Suède, le Danemark, la Finlande, les Pays Bas, le Royaume-Uni et l'Irlande ont un programme de réinstallation depuis quelques années déjà. Depuis 2007, le Portugal, la France, la Roumanie et la République tchèque ont également décidé de se doter d'un programme national de réinstallation. Cette évolution positive tient à plusieurs facteurs. Premièrement, la réinstallation bénéficie d'un soutien financier important du Fonds européen pour les réfugiés (FER III) depuis 2007. Deuxièmement, de nombreux projets et jumelages en matière de réinstallation ont été mis en place ces dernières années entre des acteurs de différents États membres. Une troisième évolution positive est le vif intérêt politique qu'elle suscite au niveau de l'UE. Cet intérêt a notamment porté sur les besoins de réinstallation dans l'UE de réfugiés iraquiens se trouvant en Syrie et en Jordanie. En 2008, le Conseil JAI a adopté des conclusions sur l'accueil de réfugiés iraquiens , qui soulignaient que la réinstallation contribuerait au maintien de l'espace de protection en Syrie et en Jordanie. À la suite de ces conclusions du Conseil, quatre États membres qui n'avaient jusqu'alors pas participé à la réinstallation se sont engagés à réinstaller des réfugiés en provenance d'Iraq (Allemagne, Italie, Belgique et Luxembourg). Le bureau européen d'appui en matière d'asile (EASO), qui devrait être opérationnel en 2010, sera chargé de faciliter la coopération pratique entre les États membres et les autres parties prenantes, y compris dans le domaine de la réinstallation. 3. Définition des problèmes La situation actuelle est globalement positive et évolue progressivement, notamment compte tenu de la création prochaine de l'EASO. Toutefois, des lacunes importantes et des contraintes structurelles demeurent. Le principal problème réside dans le peu de solidarité dont fait actuellement preuve l'UE à l'égard des pays tiers dans l'accueil des réfugiés. Le nombre de réfugiés réinstallés dans l'UE est trop modeste par rapport à l'ampleur des besoins de réinstallation au niveau mondial. Le fait que trop peu d'États membres participent à la réinstallation constitue un deuxième problème. Seuls dix États membres (Suède, Finlande, Danemark, Royaume Uni, Irlande, Pays Bas, Portugal, France, Roumanie et République tchèque) réinstallent actuellement des réfugiés chaque année. Le rôle joué par l'UE sur le plan international en matière de réinstallation est insuffisant, ce qui nuit à l'ambition qu'elle nourrit de jouer un rôle de premier plan au niveau mondial dans le domaine humanitaire et à l'influence qu'elle exerce dans les instances internationales. Les États membres de l'UE qui pratiquent la réinstallation ne coordonnent d'ailleurs guère leur action quant aux priorités à appliquer, à savoir les nationalités et les catégories spécifiques de personnes à réinstaller. Ces priorités sont actuellement fixées par les États membres au niveau national, dans le cadre de contacts bilatéraux étroits avec l'UNHCR, sans discussions ni décisions préalables au niveau de l'UE. Le recours stratégique à la réinstallation en tant qu'instrument de politique extérieure de l'UE demeure donc marginal. Or, la réinstallation a non seulement une vocation humanitaire à l'égard des personnes qui sont effectivement réinstallées, mais soulage aussi le pays tiers concerné de la charge liée à l'accueil de nombreux réfugiés. La réinstallation peut par conséquent jouer un rôle important dans le cadre des politiques extérieures de l'UE en rapport avec l'asile et de sa politique extérieure au sens large. L'incidence stratégique de la réinstallation serait plus grande si les priorités relatives aux nationalités et aux catégories spécifiques de personnes à réinstaller étaient principalement fixées au niveau européen. Le cadre financier actuel impose des contraintes. Le FER III prévoit une aide financière supplémentaire en faveur des États membres qui réinstallent certaines catégories de réfugiés. Ces critères sont jugés trop stricts. Le troisième problème constaté dans la situation actuelle est le manque de coopération pratique structurée entre les États membres en matière de réinstallation. Les mesures de réinstallation ne font encore que trop rarement l'objet d'un échange d'informations ou d'une quelconque forme de coordination, ce qui a une incidence négative sur la qualité des réinstallations et ne permet pas de réaliser les économies d'échelle qui seraient possibles. La réinstallation nécessite en effet une importante préparation logistique, comportant notamment des missions de sélection et d'orientation, des examens médicaux et des contrôles de sécurité, des dispositions concernant le voyage et les visas, ainsi que des programmes d'accueil et d'intégration. Certaines de ces actions pourraient être menées conjointement par les États membres ou dans le cadre d’une coopération étroite. 4. Subsidiarité – L'action communautaire dans le domaine de l'asile est fondée sur la nécessaire solidarité qui doit s'exercer entre les États membres pour relever un défi auquel, dans une Union européenne sans frontières intérieures, ils ne pourraient pas faire face efficacement d'une manière isolée. – Le besoin d'action à l'égard du régime d'asile européen commun (RAEC) a déjà été évalué dans de récentes analyses d'impact. – Le Conseil européen et le Parlement européen ont à plusieurs reprises appelé au développement du RAEC, y compris de sa dimension extérieure. 5. Objectifs Objectifs généraux : a) Promouvoir la protection internationale des réfugiés par la voie de la réinstallation; b) Renforcer le volet humanitaire de l'action de l'UE en faisant participer davantage d'États membres à la réinstallation; Objectifs spécifiques : c) Faire en sorte que l'UE soit plus solidaire des pays tiers dans l'accueil des réfugiés; d) Faire en sorte qu'un plus grand nombre d'États membres de l'UE participent à la réinstallation; e) Veiller à mieux cibler les mesures de réinstallation dans l'UE – et ce en continu, afin de donner la priorité aux personnes ou aux catégories de personnes ayant le plus besoin de protection (par exemple, les personnes particulièrement vulnérables, telles que les enfants, ou les personnes en provenance de certaines régions géographiques); f) Accroître le recours stratégique à la réinstallation au niveau de l'UE; g) Renforcer le rôle international de l'UE en général et dans le domaine de la réinstallation en particulier en faisant en sorte que cette dernière devienne une partie intégrante et cohérente des politiques extérieures de l'UE; h) Améliorer la qualité des procédures de réinstallation dans l'UE par la voie de la coopération; i) Réduire les coûts économiques et financiers de la réinstallation dans l'UE par la voie de la coopération; j) Réduire les écarts entre les États membres de l'UE en matière de normes de protection et renforcer l'efficacité des mesures en rapprochant les critères de réinstallation. 6. Options L'analyse des problèmes a mis en évidence trois grands volets des politiques de réinstallation au niveau de l'UE: la coopération pratique , le volet politique et le volet financier . Ceux ci ont constitué le point de départ de l'élaboration des différentes options. 6.1. Option 1:maintien du statu quo Le bureau européen d'appui en matière d'asile (EASO) fournira le cadre de la coopération pratique dans ce domaine, y compris en matière de réinstallation. Il pourrait définir toute une série de mesures de coopération pratique en matière de réinstallation, telles que le recensement des meilleures pratiques, des formations et des accords de jumelage à l'intention des États membres qui ne participent pas encore à la réinstallation, et organiser des actions et opérations conjointes entre ceux qui y participent déjà. En cas de maintien du statu quo, les volets politique et financier ne seront pas développés davantage. 6.2. Option 2: option intermédiaire (processus dynamique) Dans le cadre de cette option, il appartiendra également à l'EASO de développer la coopération pratique . À cet égard, l'option 2 se distingue essentiellement de l'option 1 en ce qu'elle établit un lien entre les mesures de coopération pratique et le développement des volets politique et financier. La coopération pratique devrait en effet être encouragée et renforcée par le développement de ces deux autres volets. Dans le cadre de cette option, il est envisagé de développer une coopération politique structurée, en mettant en place un cadre politique étayé par le volet financier . Il est prévu de créer un cadre politique qui fixerait les priorités politiques et stratégiques en matière de réinstallation et auquel participeraient tous les acteurs concernés (experts des États membres, Commission, UNHCR et ONG). Les mesures suivantes sont prévues: 1. Des priorités annuelles communes de l'UE en matière de réinstallation seront fixées, ciblant à la fois des nationalités et certaines catégories de réfugiés à réinstaller, ce qui permettra de répondre d'une manière efficace et souple aux nouveaux besoins qui apparaîtront. 2. Les États membres recevront une aide financière supplémentaire en vertu de l'article 13 du FER III, s'ils réinstallent des réfugiés visés par ces priorités annuelles communes. Il convient toutefois de souligner que les États membres demeureront libres de réinstaller d’autres catégories de réfugiés. 3. Une approche intégrée de la réinstallation, des politiques extérieures de l'UE en rapport avec l'asile et de la politique extérieure de l'UE au sens large sera assurée. 4. Dans ce cadre politique, la réinstallation sera également examinée d'une manière plus générale. La création d'un cadre politique permettra une meilleure conduite des mesures de coopération pratique devant être menées par l'EASO. L'aide financière supplémentaire sera accordée aux États membres qui réinstalleront des réfugiés relevant des priorités annuelles communes de l'UE, ce qui exige une modification de la décision FER. Il n'est prévu aucune réaffectation structurelle de l'enveloppe du FER III qui pourrait avoir une incidence sur le financement des autres mesures liées à l'asile. L'option 2 comporte deux sous-options . Celles ci se distinguent uniquement par le mécanisme prévu pour le cadre politique. La sous-option 2A prévoit la création d'un comité sur la réinstallation, en application des règles de comitologie, tandis que la sous option 2B prévoit le recours aux structures existantes. 6.3. Option 3: option la plus ambitieuse («maximale») Cette option prévoit la création d'un véritable programme européen de réinstallation. La réinstallation s'effectuerait conjointement, tant au niveau de la fixation des priorités qu'au niveau de la mise en œuvre proprement dite. Ce programme européen de réinstallation pourrait consister dans les éléments suivants: (1) Tous les États membres y participeraient en offrant un certain nombre de places. Le nombre total de places disponibles à des fins de réinstallation dans l'UE serait fixé au niveau européen. Leur octroi serait également décidé à ce niveau. De même, les décisions relatives aux personnes à réinstaller en priorité seraient prises au niveau de l'UE. C'est aussi à ce niveau qu'on veillerait à intégrer la réinstallation dans les politiques extérieures de l'UE en rapport avec l'asile et dans sa politique extérieure en général. (2) Les États membres ne procéderaient à aucune réinstallation en dehors du programme commun de réinstallation. En outre, les critères de réinstallation et le statut qui serait octroyé aux réfugiés réinstallés après leur arrivée seraient pleinement harmonisés. (3) La procédure de sélection des personnes à réinstaller serait pleinement centralisée au niveau européen. L'ensemble des opérations préalables au départ seraient menées conjointement. L'EASO serait tout à fait susceptible de jouer un rôle de premier plan en matière d'organisation, ce qui exigerait de renforcer les capacités dont il dispose pour la réinstallation. (4) Le volet financier devrait être entièrement revu. 7. Appréciation des options L'incidence des différentes options est décrite dans le tableau ci après. 1. La situation de référence évoluera, notamment en raison de la création du bureau européen d'appui en matière d'asile (EASO), prévue en 2010. Afin de pouvoir quantifier les effets escomptés de la création de ce bureau, une distinction a été établie entre la situation de référence «donnée» (situation au printemps 2009) et la situation de référence «à venir» (situation attendue après la création de l'EASO, sans que d'autres mesures européennes ne soient prises). 2. Étant donné que les sous options 2A et 2B devraient produire les mêmes résultats, leur efficacité par rapport aux objectifs à atteindre et leurs incidences sont appréciées en commun. En revanche, ces deux sous options sont examinées séparément pour l'appréciation de la faisabilité et de la proportionnalité. 8. Comparaison des options Incidences quantifiables des options 1, 2 et 3 · L'efficacité des options par rapport au principal objectif à atteindre (faire en sorte que l'UE soit plus solidaire des pays tiers dans l'accueil des réfugiés) est évaluée comme suit: option 1: augmentation de 5 %; option 2: augmentation de 15 %; option 3: augmentation de 10 %; · La première incidence (coûts financiers directs de la réinstallation) des options est évaluée comme suit: option 1: augmentation de 3 825 000 EUR; option 2: augmentation de 11 475 000 EUR; option 3: augmentation de 7 650 000 EUR. · La seconde incidence (coûts financiers directs / économies d'échelle) des options est évaluée comme suit: option 1: diminution de 803 350 EUR; option 2: diminution de 1 759 000 EUR; option 3: diminution de 2 524 500 EUR. Appréciation globale : 1. Les options 2 et 3 donnent de meilleurs résultats que l'option 1. L'option 3 présente deux points faibles: une évaluation moins bonne en ce qui concerne la réalisation de l'objectif principal et la faisabilité politique/proportionnalité. 2. La plupart des États membres sont favorables à une approche progressive, privilégiant une coopération plus étroite et une familiarisation des nouveaux États membres avec la réinstallation, plutôt qu'une harmonisation des critères de réinstallation. À cet égard, ils tiennent fermement au caractère volontaire de la participation au programme de réinstallation. Même si l'idée de la création d'un véritable programme européen commun de réinstallation recueillait un assentiment suffisant, il n'est pas certain dans la situation actuelle que tous les États membres seraient suffisamment préparés à sa mise en œuvre. On peut en effet se demander si la mise en place d'un véritable programme européen commun de réinstallation est nécessaire et proportionnée au stade actuel pour atteindre les objectifs fixés. · Si l'on compare les options 1 et 2, il ressort clairement que la préférence va à l'option 2. · La sous option 2B est privilégiée pour des raisons de faisabilité politique et de proportionnalité. La plupart des États membres ont une préférence marquée pour le développement des mécanismes de consultation et de décision existants. Le climat politique actuel est favorable à la réinstallation, mais les États membres sont réticents à créer de nouvelles structures formelles parce qu'ils redoutent les lourdeurs bureaucratiques qui pourraient en découler et craignent de ne plus pouvoir fixer eux mêmes les priorités aussi librement. S'agissant de la proportionnalité, le recours aux structures existantes est jugé préférable, pour autant qu'il soit aussi efficace pour atteindre les objectifs et qu'il produise les mêmes effets. · La sous option 2B constitue donc l'option privilégiée. 9. Suivi et évaluation La Commission procédera à une évaluation du programme européen commun de réinstallation dans les trois ans suivant sa mise en place. Cette évaluation portera sur les progrès réalisés sur les plans politique, financier et de la coopération pratique. Huit indicateurs quantifiables couvrant les différents aspects des options et des objectifs (volet politique, volet financier et coopération pratique) ont été définis. Comparaison de l'incidence des options|| |Option 1|Option 2|Option 3| Objectifs |statu quo|évolution progressive|processus dynamique|option «maximale»| 1|Faire en sorte que l'UE soit plus solidaire des pays tiers dans l'accueil des réfugiés |0|faible/moyen |moyen/élevé|moyen| 2|Faire en sorte qu'un plus grand nombre d'États membres de l'UE participent à la réinstallation |0|faible/moyen|moyen/élevé|élevé| 3|Veiller à mieux cibler les mesures de réinstallation – et ce en continu, afin de donner la priorité à ceux qui en ont le plus besoin (par exemple, les enfants ou les personnes en provenance de certaines régions géographiques)|0|faible/moyen|élevé|élevé| 4|Accroître le recours stratégique à la réinstallation au niveau de l'UE|0|faible|moyen|moyen| 5|Renforcer le rôle international de l'UE dans le domaine de la réinstallation en faisant en sorte que cette dernière devienne une partie intégrante et cohérente des politiques extérieures de l'UE |0|faible|moyen|moyen| 6|Améliorer la qualité des procédures de réinstallation dans l'UE par la voie de la coopération |0|faible/moyen|moyen/élevé|élevé| 7|Réduire les coûts économiques et financiers (par personne) de la réinstallation dans l'UE par la voie de la coopération|0|faible/moyen|moyen/élevé|élevé| 8|Réduire les écarts entre les États membres de l'UE en matière de normes de protection et renforcer l'efficacité des mesures en rapprochant les critères de réinstallation|0|faible|moyen|élevé| Incidences| 1|Coûts financiers directs de la réinstallation (sélection, accueil et intégration) |0|faible augmentation |augmentation moyenne/élevée|moyen | 2|Coûts financiers directs de la réinstallation (sélection, accueil et intégration) par personne|0|faible diminution |diminution moyenne |diminution importante| 3|Coûts socio économiques de l'intégration des réfugiés réinstallés, au sens large (coûts totaux) |0|faible augmentation |moyen/élevé|moyen| 4|Coûts socio économiques de l'intégration des réfugiés réinstallés, au sens large (coûts par personne)|0|faible|faible|faible| 5|Incidence de la réinstallation sur les pays tiers, certaines catégories de personnes et les relations extérieures de l'UE|0|faible|moyen|moyen| 6|Plus d'égalité dans l'octroi d'une protection aux réfugiés|0|faible|moyen|élevé| 7|Incidence sur les droits fondamentaux |0|faible|moyen/élevé|moyen| Faisabilité politique et proportionnalité|2 A|2 B|| 1|Soutien de cette option par les principaux acteurs |0|moyen|faible/moyen|moyen/élevé|faible| 2|Proportionnalité |0|quelques réserves|quelques réserves|peu de réserves|de nombreuses réserves| HU (...PICT...)|AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA| Brüsszel, 2.9.2009 COM(2009) 1128 végleges BIZOTTSÁGI SZOLGÁLATI MUNKADOKUMENTUM amely a következő dokumentumokat kíséri: A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE a közös uniós letelepítési program létrehozásáról Javaslat: AZ EURÓPAI PARLAMENT ÉS A TANÁCS HATÁROZATA a Szolidaritás és a migrációs áramlások igazgatása általános program keretében a 2008–2013-as időszakra az Európai Menekültügyi Alap létrehozásáról és a 2004/904/EK tanácsi határozat hatályon kívül helyezéséről szóló, 2007. május 23-i 2007/573/EK határozat módosításáról A hatásvizsgálat összefoglalása {COM(2009) 447 végleges } {COM(2009) 456 végleges } {SEC(2009) 1127} 1. Háttérinformációk A letelepítés azt jelenti, hogy az ENSZ Menekültügyi Főbiztossága által elismerten nemzetközi védelemre szoruló menekülteket az első menedéket nyújtó országból (főként a harmadik világból) egy másik országba szállítják, ahol tartós védelmet biztosítanak számukra. A letelepítés tartós megoldást kínál azoknak a menekülteknek, akik nem térhetnek vissza származási országukba, és akik integrálása helyben, az első menedék országában nem lehetséges. A letelepítés során az Unión kívüli területről valamely uniós tagállamnak adják át a menekülteket. A menekültek száma az egész világot nézve 10 millió körül van. Ennek hozzávetőlegesen 5 %-a szorul letelepítésre. E menekülteknek csak kis hányadát telepítik le ténylegesen. Strukturális eltérés van tehát a szükségletek és a humanitárius segítségnyújtás között. Az évente letelepített menekülteknek csak kis részét telepítik le az Unióban. A 2008 során letelepítés céljából az első menedék országát elhagyó 65 596 menekült közül csak 4 378 menekült érkezett az Unióba. Ez éles ellentétben áll az Egyesült Államok és a világ számos más, hagyományosan letelepítést biztosító ipari országa által befogadott menekültek számával. 2. Uniós letelepítés: a jelenlegi helyzet (kiindulópont) Jelenleg tíz uniós tagállam vesz részt évi rendszerességgel a letelepítésben. Svédország, Dánia, Finnország, Hollandia, az Egyesült Királyság és Írország már több éve rendelkezik letelepítési programmal. 2007 óta Portugália, Franciaország, Románia és a Cseh Köztársaság is úgy határozott, hogy nemzeti letelepítési programokat vezet be. E pozitív fejlemény több tényezőnek is betudható. Először is, a letelepítés 2007 óta az Európai Menekültügyi Alap (EMA III) keretében jelentős mértékű pénzügyi támogatásban részesül. Másodszor, az elmúlt évek során a különböző tagállamokból származó érdekelt felek között a letelepítésre irányulóan számos projektjellegű és partnerkapcsolaton alapuló tevékenység valósult meg. A harmadik pozitív változás az uniós szinten megjelenő határozott politikai szándék. Ez a szándék különösen a Szíriából és Jordániából érkező iraki menekültek uniós letelepítésére irányult. 2008-ban a Bel- és Igazságügyi Tanács következtetéseket fogadott el az iraki menekültek letelepítéséről, kiemelve, hogy a letelepítés hozzájárul a szíriai és jordániai védelem fenntartásához.. A tanácsi következtetéseket követően négy, a letelepítésben eddig szerepet nem vállaló ország (Németország, Olaszország, Belgium és Luxemburg) is elkötelezte magát az iraki menekültek letelepítése mellett. Az Európai Menekültügyi Támogató Hivatal (a továbbiakban EMTH), amely várhatóan 2010-ben kezdi meg működését, támogatást fog nyújtani a tagállamoknak és egyéb érdekelt feleknek a gyakorlati együttműködés terén, a letelepítést is beleértve. 3. A probléma meghatározása A jelenlegi helyzet összességében kedvező és fokozatosan javul, különösen az EMTH várható megalakulását tekintve. Ugyanakkor több számottevő hiányosság és strukturális korlát tapasztalható. A fő probléma az menekülteket befogadó harmadik országokkal szemben tanúsított uniós szolidaritás jelenleg alacsony szintje. A letelepített menekültek száma túl alacsony a globális letelepítési szükségletekhez képest. A második probléma az, hogy túl kevés tagállam vesz részt a letelepítésben. Jelenleg csupán tíz uniós tagállam (Svédország, Dánia, Finnország, Hollandia, az Egyesült Királyság, Írország, Portugália, Franciaország, Románia és a Cseh Köztársaság) telepít le menekülteket évi rendszerességgel. Az Unió nemzetközi szerepvállalása a letelepítés terén nem kielégítő. Ez negatívan hat az Unió azon törekvésére, hogy kiemelkedő szerepet töltsön be a globális humanitárius ügyekben, és ezáltal az Unió nemzetközi fórumokon gyakorolt befolyására is. Alacsony mértékű a letelepítést végző uniós tagállamok közötti együttműködés a letelepítési prioritások (azaz a letelepített menekültek nemzetisége és speciális csoportjai) tekintetében. E prioritásokat jelenleg a tagállamok állapítják meg nemzeti szinten, az ENSZ Menekültügyi Főbiztosságával folytatott szoros kétoldalú megbeszélések során, uniós szintű előzetes tárgyalások és döntéshozatal nélkül. Ennek következtében nem kerül sor a letelepítés stratégiai célú, az EU külső politikáinak eszközeként történő alkalmazására. A letelepítés nem csupán a ténylegesen letelepített személyek szempontjából vett humanitárius célt szolgálja, hanem a nagy számú menekült fogadásából eredően az adott harmadik országra háruló terhek enyhítését is. A letelepítés fontos szerepet tölthet be az EU külső menekültügyi politikáinak részeként, illetve általában az EU külső politikájában. A letelepítés stratégiailag nagyobb hatást gyakorolna, ha a nemzetiség és a speciális kategóriák tekintetében a letelepítési prioritásokat főként uniós szinten határoznák meg. A jelenlegi pénzügyi keret korlátokat teremt. Az EMA III további pénzügyi támogatást biztosít azoknak a tagállamoknak, amelyek meghatározott kategóriákba tartozó menekülteket telepítenek le. E kritériumok túl merevnek bizonyultak. A jelenlegi helyzettel kapcsolatos problémák harmadik csoportja azzal függ össze, hogy a tagállamok között a letelepítéssel kapcsolatban nincs strukturált gyakorlati együttműködés. Jelenleg a letelepítési tevékenységekre vonatkozóan nem folyik információcsere és nem valósul meg az összehangolásuk. Ez hátrányosan hat a letelepítés minőségére. Szintén ebből adódik a méretgazdaságosság hiánya is. A letelepítéshez komoly logisztikai előkészületek szükségesek, pl. kiválasztó és tájékoztató küldöttségek, orvosi vizsgálatok és biztonsági ellenőrzések, az utazás és a vízumkiadás megszervezése, valamint befogadási és integrációs programok. E tevékenységek egy részét a tagállamok közösen vagy szoros együttműködésben végezhetnék. 4. Szubszidiaritás – A menekültügy területén való közösségi szerepvállalás azon alapul, hogy a tagállamok közötti szolidaritásra van szükség az olyan kihívások kezelése során, amelyeket egy belső határok nélküli Unióban az egyes országok önmagukban nem tudnának hatékonyan megoldani. – A Közös Európai Menekültügyi Rendszerrel (KEMR) kapcsolatos fellépés szükségességét már több hatásvizsgálat elemezte a közelmúltban. – Az Európai Tanács és az Európai Parlament több ízben felszólított a KEMR továbbfejlesztésére, beleértve annak külső dimenzióját is. 5. Célkitűzések Általános szakpolitikai célkitűzések: a) a menekültek nemzetközi védelmének támogatása a letelepítés alkalmazásával; b) az Unió humanitárius befolyásának és erőfeszítéseinek fokozása a letelepítésben való nagyobb fokú közös szerepvállalás által; Konkrét célkitűzések: c) harmadik országokkal való nagyobb mértékű uniós szolidaritás a menekültek fogadásában; d) a letelepítésben részt vevő uniós országok számának emelése; e) az Unióban folyó letelepítési erőfeszítések célzottabbá tételének folyamatos biztosítása, hogy ezen erőfeszítések a védelemre leginkább rászoruló személyekre vagy csoportokra (pl. a leginkább kiszolgáltatott személyekre, beleértve a gyerekeket is, illetve a meghatározott földrajzi területekről származó személyekre) irányuljanak; f) a letelepítés uniós szintű stratégiai alkalmazásának erősítése; g) az Unió nemzetközi szerepének általános megerősítése a letelepítés terén, különösen azáltal, hogy a letelepítést az EU külső politikáinak szerves és egységes részévé tesszük; h) az együttműködés révén az Unióban alkalmazott letelepítési eljárások minőségének javítása; i) az együttműködés révén a letelepítés gazdasági és pénzügyi költségeinek csökkentése; j) az uniós tagállamok között a védelmi normák tekintetében fennálló különbségek csökkentése, valamint a letelepítési kritériumok közelítése révén a hatékonyság fokozása. 6. Szakpolitikai lehetőségek A problémaelemzés alapján az uniós szintű letelepítési politikák három fő alkotórészből tevődnek össze, amelyek a következők: a gyakorlati együttműködés , a politikai és a pénzügyi vetület. Ezek adják a szakpolitikai lehetőségek kidolgozásának kiinduló pontját. 6.1. 1. szakpolitikai lehetőség: a jelenlegi állapot fenntartása Az Európai Menekültügyi Támogató Hivatal keretet biztosít a gyakorlati együttműködési tevékenységek végrehajtásához, a letelepítéssel kapcsolatos tevékenységeket is beleértve. Az EMTH a gyakorlati együttműködési tevékenységek széles skáláját fejlesztheti ki a letelepítés terén. Ilyen tevékenységek például a bevált módszerek azonosítása, a képzések, a letelepítésben még nem aktív tagállamokra irányuló partnerkapcsolatok, valamint a letelepítésben jelenleg részt vevő országok közötti közös tevékenységek és műveletek szervezése. A jelenlegi állapot fenntartása esetén a politikai és pénzügyi vetület továbbfejlesztése nem valósulna meg. 6.2. 2. szakpolitikai lehetőség: középszintű lehetőség (dinamikus folyamat) Ezen opció értelmében szintén gyakorlati együttműködés kialakítására kerül sor az EMTH égisze alatt. Az 1. lehetőséghez képest ez a gyakorlati közreműködés abban tér el, hogy a gyakorlati együttműködési tevékenységek milyen módon kapcsolódnak a politikai és pénzügyi vetület továbbfejlesztéséhez. A gyakorlati együttműködést a másik két összetevő fejlesztése várhatóan ösztönzi és erősíti majd. Ez a lehetőség további strukturált együttműködés kialakítását irányozza elő a politikai keretrendszer megteremtése révén, valamint ennek a pénzügyi vetületre támaszkodó megerősítését . Olyan politikai keretrendszer megteremtését irányozza elő, amely politikai és stratégiai prioritásokat határozna meg a letelepítésre vonatkozóan. E politikai keretrendszerben valamennyi fontos érdekelt (tagállami szakértők, a Bizottság, az ENSZ Menekültügyi Főbiztossága, nem kormányzati szervek) szerepet kap. Az elvégzendő feladatok a következők: 1. Közös uniós éves prioritások meghatározása a letelepítés terén, földrajzi területre, nemzetiségre, valamint a letelepítésre szoruló menekültek meghatározott kategóriáira vonatkozóan. Ez lehetővé teszi majd, hogy az újonnan jelentkező szükségletekre hatékonyan és rugalmasan reagáljunk. 2. A tagállamok az EMA III 13. cikke alapján további pénzügyi támogatásban részesülnek, ha a közös uniós éves prioritásoknak megfelelően vállalnak szerepet a letelepítésben. Ugyanakkor hangsúlyozni kell, hogy a tagállamok más kategóriákba tartozó menekülteket is letelepíthetnek. 3. Integrált megközelítés biztosítása a letelepítés, a külső menekültügyi politikák és általában az EU külső politikái viszonylatában. 4. A politikai keretrendszerben a letelepítés általánosabb szintű megvitatására is sor kerül. A politikai keretrendszer kialakításával megfelelőbb iránymutatás biztosítható az EMTH által megvalósítandó gyakorlati együttműködési tevékenységek számára. Az évente egyeztetett uniós prioritásoknak megfelelő menekültek letelepítéséhez a tagállamok további pénzügyi támogatásban részesülnek. Ehhez az EMA módosítása szükséges. Az EMA III alapján nyújtott finanszírozás – más menekültügyi tevékenységek finanszírozására hatást gyakorló – strukturális újraelosztására nem kerül sor. A 2. lehetőségen belül két kiegészítő lehetőséget határoztunk meg . A kiegészítő lehetőségek közötti különbség csupán abban áll, hogy a politikai keretrendszerhez milyen mechanizmust irányoznak elő. A 2A. kiegészítő lehetőség alapján a komitológia szabályainak megfelelően új letelepítési bizottság jönne létre. A 2B. kiegészítő lehetőség a meglévő struktúrák felhasználásáról rendelkezik. 6.3. 3. szakpolitikai lehetőség: maximális lehetőség E lehetőség értelmében teljes mértékben kifejlesztett uniós szintű letelepedési program kialakítására kerülne sor. A letelepítés megvalósítása együttesen történne, a prioritások megállapítását és a végrehajtást tekintve egyaránt. A teljes mértékben kifejlesztett közös uniós letelepítési rendszer a következő elemeket tartalmazhatná: (1) Minden tagállam részt venne a programban, meghatározott számú letelepítési helyet biztosítva. Az Unión belüli összes letelepítési hely összesített számát uniós szinten határoznák meg és töltenék be. Uniós szintű döntések születnének a letelepítési prioritásokról. A letelepítés szintén uniós szinten épülne be a külső menekültügyi politikákba és általában az EU külső politikáiba. (2) A közös letelepítési programon kívül a tagállamok nem végeznének letelepítést. Teljes mértékben harmonizálnák a letelepítési kritériumokat és a letelepített menekültek számára érkezésük után biztosított státuszt. (3) A letelepítési kiválasztási eljárások teljes mértékben uniós szinten összpontosulnának. Az első menedék országából való távozást megelőző összes műveletet közösen hajtanák végre. Az EMTH nagy valószínűséggel vezető szerepet töltene be a szervezésben. Ehhez fokozni kellene az EMTH kapacitásait a letelepítés tekintetében. (4) A pénzügyi vonatkozásokat teljes mértékben felül kellene vizsgálni. 7. A lehetőségek értékelése A különböző hatások értékelését az 5. oldalon található táblázat tartalmazza. 1. A kiindulási helyzet alakulóban van, különösen az EMTH 2010-re várható létrejötte miatt. Az EMTH várható hatásainak számszerűsítése érdekében megkülönböztettük egymástól a statikus kiindulási helyzetet (a 2009 tavaszán fennálló állapotot) és a kialakuló kiindulási helyzetet (az EMTH létrejötte után várható állapot, amennyiben nem kerül sor további uniós fellépésre). 2. Mivel a 2A. és a 2B. kiegészítő lehetőség várható eredménye valószínűleg azonos, a célok megvalósításának hatékonyságára és a hatásokra irányuló értékelést a 2A és a 2B kiegészítő lehetőségre vonatkozóan együttesen készítettük el. A 2A. és a 2B. kiegészítő lehetőség közötti különbség a politikai megvalósíthatóság és az arányosság értékelésében jelentkezik. 8. A lehetőségek összehasonlítása Az 1., 2. és 3. lehetőség számszerűsített hatása · A lehetőségek hatékonyságát a fő cél (harmadik országokkal való nagyobb mértékű uniós szolidaritás a menekültek fogadásában) megvalósításának szempontjából a következőképpen értékeljük: 1. lehetőség – 5 %-os növekedés, 2. lehetőség – 15 %-os növekedés, 3. lehetőség – 10 %-os növekedés. · A lehetőségek első hatását (a letelepítéssel kapcsolatos közvetlen pénzügyi költségek) a következőképpen értékeljük: 1. lehetőség – 3 825 000 EUR növekedés, 2. lehetőség – 11 475 000 EUR növekedés, 3. lehetőség – 7 650 000 EUR növekedés. · A lehetőségek második hatását (közvetlen pénzügyi költségek/méretgazdaságosságból adódó hatás) a következőképpen értékeljük: 1. lehetőség – 803 350 EUR csökkenés, 2. lehetőség – 1 759 000 EUR csökkenés, 3. lehetőség – 2 524 500 EUR csökkenés. Átfogó értékelés : 1. A 2. és a 3. lehetőség jobbnak bizonyul, mint az 1. lehetőség. A 3. lehetőséggel szemben két fő kifogás jelentkezik: gyengébb eredményt ér el a fő megvalósításának szempontjából és a politikai megvalósíthatóság/arányosság tekintetében. 2. A tagállamok többsége olyan megközelítést részesít előnyben, amely a fokozatosságon alapul, és amely a szorosabb együttműködésre és az új tagállamok letelepítéssel való megismertetésére helyezi a hangsúlyt, nem pedig a letelepítési kritériumok harmonizálására. A tagállamok különösen határozott álláspontot képviselnek a programban való önkéntes részvétel tekintetében. Még ha elegendő támogatást is kapna a teljes mértékben kifejlesztett közös uniós letelepítési program létrehozása, akkor sem biztos, hogy a jelenlegi helyzetben egyes tagállamok eléggé felkészültek lennének ahhoz, hogy letelepítést végezzenek. Kétséges, hogy a jelen stádiumban a kitűzött célok eléréséhez teljes mértékben kifejlesztett közös uniós letelepítési programot kell-e és arányos-e létrehozni. · Az 1. és a 2. lehetőség összehasonlítása egyértelműen a 2. lehetőség előnyben részesítését igazolja. · A politikai megvalósíthatóság és az arányosság miatt a 2B. kiegészítő lehetőség előnyösebb. A tagállamok többsége egyértelműen azt részesíti előnyben, hogy a már meglévő konzultációs és döntéshozatali mechanizmusokra alapozzunk. A jelenlegi politikai helyzetben a letelepítéshez való viszony pozitív, ugyanakkor bármiféle új formális struktúra létrehozásával kapcsolatban vonakodás tapasztalható, az ebből adódó esetleges bürokratikus teher, valamint a prioritások önálló meghatározására vonatkozó tagállami szabadság csorbításával kapcsolatos félelmek miatt. Az arányosság szempontjából a meglévő struktúrák használata előnyösebb, ha ez a célok megvalósítását nézve hatékony, és várhatóan ugyanazokat a hatásokat eredményezi. · Az előnyben részesített lehetőség tehát a 2B. kiegészítő lehetőség. 9. Nyomon követés és értékelés A Bizottság a közös uniós letelepítési rendszer bevezetése után három évvel értékelést végez. Az értékelés kitér a politikai együttműködés, a pénzügyi vetület és a gyakorlati együttműködés tekintetében elért előrehaladásra. Nyolc számszerűsíthető mutatót határoztunk meg, amelyek a lehetőség és a célkitűzés különböző vetületeire vonatkoznak (politikai, pénzügyi és gyakorlati együttműködés). A lehetőségek hatásainak összehasonlítása|| |1. lehetőség|2. lehetőség|3. lehetőség| Célkitűzések |jelenleg|progresszív|dinamikus|maximális| 1.|harmadik országokkal való nagyobb mértékű uniós szolidaritás a menekültek fogadásában |0|alacsony/közepes |közepes/magas|közepes| 2.|a letelepítésben részt vevő uniós tagállamok számának növelése |0|alacsony/közepes|közepes/magas|magas| 3.|a letelepítési erőfeszítések egyre célzottabbá tétele a leginkább rászorulókra összpontosítva (gyermekek, meghatározott régiókból származó menekültek)|0|alacsony/közepes|magas|magas| 4.|a letelepítés stratégiai szempontokat jobban figyelembe vevő uniós szintű alkalmazása|0|alacsony|közepes|közepes| 5.|az EU letelepítésben játszott nemzetközi szerepének megerősítése azáltal, hogy a letelepítés az EU külső politikáinak szerves és összefüggő részévé válik |0|alacsony|közepes|közepes| 6.|az Unióban fennálló letelepítési eljárások minőségének javítása az együttműködés révén |0|alacsony/közepes|közepes/magas|magas| 7.|a EU-ban való letelepítés egy főre jutó gazdasági és pénzügyi költségeinek csökkentése az együttműködés révén|0|alacsony/közepes|közepes/magas|magas| 8.|a tagállamok között a védelmi normák tekintetében fennálló különbségek csökkentése és a hatékonyság növelése a letelepítési kritériumok közelítése révén|0|alacsony|közepes|magas| Hatások| 1.|A letelepítéssel kapcsolatos közvetlen pénzügyi költségek (kiválasztás, befogadás, integráció)|0|kis mértékű növekedés|közepes/nagy mértékű növekedés|közepes | 2.|A letelepítéssel kapcsolatos, egy főre jutó közvetlen pénzügyi költségek (kiválasztás, befogadás, integráció)|0|kis mértékű csökkenés|közepes mértékű csökkenés|jelentős csökkenés| 3.|A letelepített menekültek integrációjával kapcsolatos gazdasági és szociális költségek, tág értelemben (összköltség) |0|kis mértékű növekedés|közepes/magas|közepes| 4.|A letelepített menekültek integrációjával kapcsolatos gazdasági és szociális költségek, tág értelemben (egy főre jutó költség)|0|alacsony|alacsony|alacsony| 5.|A letelepítés hatása harmadik országok, meghatározott kategóriák és az EU külső kapcsolatai vonatkozásában|0|alacsony|közepes|közepes| 6.|Az egyenlőség fokozása a menekülteknek biztosított védelem szempontjából|0|alacsony|közepes|magas| 7.|Az alapvető jogokra gyakorolt hatás|0|alacsony|közepes/magas|közepes| Politikai megvalósíthatós