MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET - Informations- och kommunikationsteknik och utvecklingen - Informations- och kommunikationsteknikens roll inom EG:s utvecklingspolitik

1. Inledning

Den snabba marknadsutvecklingen och de snabba tekniska framstegen när det gäller informations- och kommunikationsteknik (IKT) påverkar så gott som alla samhällsområden, inte endast på norra halvklotet, utan även i utvecklingsländerna.

Medan den "digitala revolutionen" ger upphov till verkligt globala informationsflöden och på ett genomgripande sätt ändrar företagens, marknadernas och politikens arbetssätt, tyder begreppet "den digitala klyftan" på att alla inte kan dra nytta av dessa revolutionerande förändringar. Det finns en stor klyfta mellan dem som har tillgång till informations- och kommunikationsteknik och dem som inte har det.

En tredjedel av världens befolkning har aldrig ringt ett telefonsamtal. Över tre miljarder människor har inga pengar för kommunikationstjänster eller bor på landsbygdsområden eller avlägsna områden där tillgången till informations- och kommunikationsteknik är liten eller saknas helt. Detta är oroväckande men inte i sig tillräckligt för att man skall införliva främjandet av denna teknik i utvecklingssamarbetet. Det kan nämligen ifrågasättas om det är relevant att tala om tillgång till datorer, om de berörda människorna varken har el eller rent dricksvatten. Biståndsbudgetarna är begränsade och utvecklingspolitiken handlar om prioriteringar.

Genom detta meddelande försöker kommissionen ta ett steg framåt i denna fråga. Här framhålls att IKT visserligen inte i sig skall ses som en prioriterad sektor för gemenskapens utvecklingssamarbete, men att denna teknik utgör ett viktigt redskap för en mer effektiv och verkningsfull distribution av stöd och därför bör erkännas som en allt viktigare del av den ekonomiska strukturen och samhällsstrukturen i länder över hela världen.

Av detta meddelande framgår det dessutom att hjälp till de fattiga befolkningsgrupperna när det gäller att få tillgång till IKT kan bidra till fattigdomsbekämpning. I enlighet med vad som framgår av meddelandet om Europeiska gemenskapens utvecklingspolitik [1] bör fattigdom inte definieras enbart som brist på inkomst och ekonomiska resurser. Fattigdom inbegriper också en utestängning från grundläggande möjligheter och bristande tillgång till utbildning, hälsovård, naturresurser, arbete, mark, tjänster och infrastruktur samt bristande lånemöjligheter och möjligheter till politiskt deltagande. Om och när utvecklingsländer försöker ge sina medborgare tillgång till kunskap, information och kommunikationer till överkomliga priser kan sådana insatser på vissa villkor således berättiga till stöd från EG:s program för utvecklingssamarbete.

[1] KOM(2000)212 slutlig, 26 april 2000, s.16.

Detta meddelande inleds med en kort presentation av begreppet informations- och kommunikationsteknik (IKT) och det internationella givarsamfundets verksamhet på detta område. Därefter beskrivs det hur användningen av IKT-verktyg kan förbättra effektiviteten hos programmen för utvecklingssamarbete. Efter det följer ett avsnitt om hur IKT för närvarande används i utvecklingsländerna samt vilka risker och problem dessa länder måste hantera när de vill öka användningsgraden av IKT i samhället. I avsnittet därefter presenteras vad en eventuell policyram kan bestå av för att åtgärda dessa risker och problem. Slutligen innehåller meddelandet en sammanfattning av hurdan kommissionen anser att EU:s framtida roll och EG:s framtida verksamhet på detta område bör vara.

2. Definition: vad är informations- och kommunikationsteknik-

Informations- och kommunikationsteknik (IKT) är en term som för närvarande används för att beteckna en omfattande grupp tjänster, tillämpningar och tekniker, där olika typer av utrustning och programvara används, ofta genom telenät.

IKT innefattar välkända teletjänster såsom telefoni, mobiltelefoni och fax. Teletjänster som används tillsammans med maskin- och programvara utgör grunden för en stor grupp andra tjänster, däribland e-post, överföring av filer från en dator till en annan och, framför allt, Internet, som erbjuder en möjlighet att koppla samman alla datorer och därmed ger tillgång till kunskaps- och informationskällor som lagras på datorer över hela världen.

Tillämpningarna innefattar videokonferenser, distansarbete, distansundervisning, informationssystem för företagsledning, inventering. Teknikerna kan sägas omfatta allt från "gammal" teknik såsom radio och TV till "ny" teknik såsom cellulär mobilkommunikation. Näten kan bestå av kopparkabel eller optokabel, trådlösa eller cellulära mobillänkar och satellitlänkar. I utrustningen ingår telefoner, datorer och nätelement såsom basstationer för trådlösa tjänster. Programvaran är slutligen det som ger liv åt alla dessa beståndsdelar, dvs. instruktionerna för allt från operativsystemen till Internet.

Således är det fråga om både så pass grundläggande tjänster som telefoni och så pass komplicerade tillämpningar som t.ex. fjärrmätning för att på avstånd kontrollera vattenståndet som en del av ett system för översvämningsprognoser. Många av dessa tjänster och tillämpningar kan göras tillgängliga så snart som telefontjänst tillhandahålls: den teknik som används för röstöverföring kan också användas för överföring av fax, data och CDV (digitalt komprimerad video).

Det som gör IKT viktigt är inte själva tekniken, utan dess funktion när det gäller att ge tillgång till kunskap, information och kommunikationer, vilka alla är allt viktigare i dagens ekonomiska och samhälleliga växelverkan. Denna teknik har dels drag som är desamma som andra delar av infrastrukturen har, exempelvis vägar, posttjänster och järnvägar, dels specifika särdrag.

* På samma sätt som den traditionella infrastrukturen underlättar och möjliggör IKT olika saker. Enskilda personer, samhällsgrupper, företag eller regeringsorgan som har tillgång till ekonomiskt skäliga kommunikationsmedel och datorer kan använda dessa för att spara tid och pengar och förbättra kvaliteten på sitt arbete och sin fritid, oavsett om de befinner sig i industriländer eller utvecklingsländer. Telefonsamtal och meddelanden per fax eller e-post är vanligen billigare, snabbare eller mer tillförlitliga än postväsendet och budfirmor.

* Det krävs mycket stora investeringar för att anlägga infrastrukturen för IKT, och traditionellt har det krävts att statliga och halvstatliga organ spelar en betydande roll i sammanhanget. I jämförelse med den övriga infrastrukturen synes emellertid ekonomin inom IKT-sektorn mer dynamisk. Kontinuerliga tekniska förändringar medför att priserna för utrustning och användning gradvis sjunker, och samtidigt får datorerna ständigt större minneskapacitet samt blir snabbare. Vidare sjunker kostnaderna för överföring och datorkomponenter och allt fler tjänster och tillämpningar finns tillgängliga. När det gäller Internet ökar kapaciteten och möjligheterna till uppkoppling.

* Ökad användning av IKT ger största möjliga tillgång till information och kunskap samt till hjälpmedlen att använda den informationen. Internet är troligen det hittills största forumet för teknik- och kunskapsöverföring. Behovet av en viss mängd externa effekter är också kännetecknande för telenäten. Värdet på en telefon- eller Internettjänst beror på hur många som kan ges tillgång till tjänsten. En icke uppkopplad dator är klart mindre användbar än en nätansluten dator. Nyttan av tillgången till ett nät ökar exponentiellt med antalet människor som kan nås via det nätet.

3. Ikt och det internationella givarsamfundet

En av de första gångerna som det internationella samfundet tog upp frågan om informations- och kommunikationsteknik och utvecklingen var i samband med G7-konferensen om informationssamhället i Bryssel 1995, för vilken EU var värd. Konferensen uttryckte sin oro över den digitala klyfta som finns mellan industriländerna och utvecklingsländerna och efterlyste "en delad vision om mänskligt berikande". Man hoppades att alla länder skulle delta i en global ansträngning för att på detta sätt erbjuda länder med övergångsekonomier och utvecklingsländer möjlighet att snabbt passera vissa etapper i den tekniska utvecklingen och att stimulera samhällsutvecklingen och den ekonomiska utvecklingen.

Konferensen i Bryssel ledde till en av de första konferenserna som uttryckligen tillägnades informationssamhället och utvecklingen, vilken hölls i Midrand i Sydafrika 1996. Midrandkonferensen erbjöd ett forum för en första diskussion mellan industriländer och utvecklingsländer om vilka gemensamma regler som behövs, på vilka områden man skall samarbeta för att bygga det globala informationssamhället och vilka områden som bör prioriteras inom utvecklingssamarbetet.

Inom FN-systemet spelar Internationella teleunionen (ITU) en central roll på teleområdet: den upprättar normer för förvaltning av frekvensspektrumet och för samtrafik, reglering på teleområdet, avräkningssystem, osv. Genom sitt kontor för utveckling på teleområdet (Telecommunications Development Bureau) tillhandahåller ITU dessutom tekniskt bistånd till de medlemmar som är utvecklingsländer. ITU är FN-systemets samordnare av förberedelserna inför det kommande Världstoppmötet om informationssamhället, som skall hållas i två etapper, den första i Genève 2003 och den andra i Tunis 2005.

Även många andra internationella organisationer är aktiva när det gäller IKT-frågor inom sina respektive ansvarsområden. Världshandelsorganisationen (WTO) antog ett avtal om handel med IT-produkter 1996 i syfte att avskaffa tullar på ett stort antal IT-produkter (för närvarande finns 55 signatärer till avtalet - utvecklingsländerna har beviljats förlängda övergångsperioder för vissa produkter). År 1997 ingick WTO ett avtal om teletjänster som öppnade marknaden för investeringar och införde konkurrensfrämjande regelverk i ett antal länder, och de länder som blivit medlemmar av WTO senare (samtliga är utvecklingsländer) har alla gått in för denna modell. År 1998 antog WTO en förklaring genom vilken det infördes ett moratorium för tullar på elektroniska leveranser. Dessutom lanserades ett arbetsprogram för att studera tillämpningen av handelsbestämmelser på e-handel, inbegripet dess effekter på utvecklingsländerna. WTO inledde i början av 2000 förhandlingar i fråga om alla tjänster i syfte att främja liberalisering och investeringar.

År 1998 införde Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling (OECD) så kallade ramvillkor för beskattning för sina medlemmar när det gäller e-handel. FN:s organisation för utbildning, vetenskap och kultur (UNESCO) och Världshälsoorganisationen (WHO) undersöker informations- och kommunikationsteknikens roll inom utbildningen respektive hälso- och sjukvården. Av FN:s ekonomiska kommissioner har den ekonomiska kommissionen för Afrika varit särskilt aktiv när det gäller att stödja analytiskt arbete och policyutformning inom ramen för det afrikanska initiativet för informationssamhället (African Information Society Initiative). Det nya afrikanska initiativet (New African Initiative) som togs av en grupp på fem afrikanska ledare i juli 2001 och som delvis byggde på det arbetet uppmanade de afrikanska staterna att befria sig själva och kontinenten från underutveckling och utslagning i en allt mer global värld. Informations- och kommunikationsteknik nämns uttryckligen som en del av den övergripande strategin.

World Economic Forum, som regelbundet sammanför världens ledare i Davos, startade ett globalt digitalinitiativ 2000 för att förvandla den digitala klyftan till en möjlighet till tillväxt. Den arbetsgrupp som tillsattes i detta syfte har varit mycket aktiv, särskilt i anknytning till G8-processen.

FN:s generalförsamling fäste i samband med sitt millenniumsammanträde särskild uppmärksamhet vid IKT på grundval av en rapport från en expertpanel på hög nivå. Generalförsamlingen erkände att det finns en allt djupare digital klyfta och att klyftan mellan industriländerna och utvecklingsländerna bör minska. Således tillsatte FN en IKT-arbetsgrupp för att konkret stärka FN-systemets roll och ledarskap och för att utveckla verkliga partnerskap med den privata sektorn, det civila samhället och andra relevanta parter. I samband med Ekonomiska och sociala rådets (ECOSOC) möte i juli 2001 togs informations- och kommunikationstekniken upp på nytt, men nu med särskild tonvikt på kunskapsnät.

Även Världsbanken är en viktig aktör. Bankens omfattande och mångsidiga verksamhet innefattar stöd till telereformer, finansiering av innovativa pilotprojekt (InfoDev), tillämpningar för distansundervisning (t.ex. African Virtual University, samfinansierat av EG) och skapandet av kunskapsinstrument (Global Development Gateway).

Under de senaste åren har också FN:s utvecklingsprogram (UNDP) visat sig vara en kreativ och framåtsyftande aktör. Det inledde flera initiativ och partnerskap med den privata sektorn och stiftelser. Vidare gav det stöd till enskilda länder för utformningen av nationella strategier och bidrog till den allmänna politiska debatten. Rapporten Human Development Report för 2001 inriktas på den nya teknikens betydelse för utvecklingen.

Även G8-gruppen är ett aktivt diskussionsforum. Vid toppmötet i Okinawa i juli 2000 utformades "Okinawastadgan" om det globala informationssamhället och skapades en arbetsgrupp (Digital Opportunity Task Force). Denna arbetsgrupp, som kallas DOT Force, utarbetade en rapport med titeln Digital Opportunities for all: meeting the challenge, som lades fram för G8-toppmötet i Genua i juli 2001. Rapporten är resultatet av en unik internationell samarbetsinsats som pågick i flera månader mellan företrädare för G8-länderna samt Europeiska kommissionen, nio utvecklingsländer, multilaterala organisationer och både den privata sektorn och icke-statliga organisationer. Genom den har man kartlagt de olika aktörernas - nationella regeringar, den privata sektorn, det civila samhällets organisationer, internationella organisationer - roller och uppgifter när det gäller att skapa digitala möjligheter för alla.

Slutsatsen i arbetsgruppens rapport är att tillämpad på rätt sätt erbjuder informations- och kommunikationstekniken stora möjligheter att jämna ut sociala och ekonomiska orättvisor och att stödja skapandet av ett varaktigt lokalt välstånd och att på så sätt hjälpa till att nå de mer övergripande utvecklingsmål som det internationella samfundet har uppställt. I rapporten konstateras dock att IKT inte är någon patentlösning för alla utvecklingsproblem, men att denna teknik kan skapa starka sociala och ekonomiska nät genom förbättring av kommunikationen och informationsutbytet, och detta utgör i sin tur grundvalen för betydande framsteg inom utvecklingen.

Både när det gäller den internationella politiska debatten om IKT och när det gäller att tillhandahålla operativt stöd har EU-institutionerna spelat en mycket aktiv och ibland ledande roll. EG och dess medlemsstater har aktivt deltagit i tidigare nämnda internationella politiska initiativ. Europaparlamentet har tydligt framfört sin åsikt i frågan, särskilt genom att anta en resolution om IKT och utvecklingsländerna på grundval av ett betänkande av ledamot Lone Dybkjær [2]. I resolutionen sätts den nya tekniken tydligt i samband med fattigdomsbekämpning och nödvändigheten av att de fattiga befolkningsgrupperna har nytta av den. Kommissionen och även Europeiska investeringsbanken (EIB) har i egenskap av biståndsgivare visat ett ökat intresse och en ökad förmåga på att integrera IKT i EG:s insatser på området utvecklingssamarbete (se avsnitt 7 för närmare detaljer).

[2] Dok. A5-0191/2001.

4. Ikt som redskap inom utvecklingssamarbetet

Användningen av IKT inom utvecklingssamarbetet är inget självändamål, utan ett sätt att göra utvecklingsåtgärderna mer effektiva. På samma sätt som finansiering, expertis eller bilar och böcker kan denna teknik ses som ett redskap för utvecklingsprogram och andra områden av den ekonomiska och sociala infrastrukturen.

Kommissionen gjorde på uppmaning från medlemsstaterna en översyn av användningen av informations- och kommunikationsteknik inom EG:s utvecklingsprogram i Asien, Latinamerika och Medelhavsområdet (IS-ALAMED Review), som offentliggjordes i januari 2001 [3]. Av den framgår tydligt att denna teknik redan nu används inom hela skalan av EG-projekt.

[3] Se: http://europa.eu.int/comm/external_relations/info_soc_dev/index.htm.

Informations- och kommunikationstekniken har när det gäller utvecklingsprogram visat sig kunna fylla flera funktioner, däribland följande:

* Den möjliggör verksamhet, bl.a. genom att den minskar kostnaderna för något som tidigare skulle ha varit för dyrt att göra, men nu blir möjligt. Som exempel kan nämnas att ett gemenskapsfinansierat projekt i Bangladesh, vilket syftar till utveckling av infrastrukturen i cyklonutsatta områden, bidrar till framtagning av nya kartor över kusten utifrån flygfotografier. Detta skulle ha varit alltför dyrt om inte IKT kunde ha använts [4].

[4] ALAMED Review: Coastal mapping - infrastructure development in cyclone-prone areas, Bangladesh.

* Den har en underlättande funktion när det gäller att stödja utvecklingsmål inom vilka IKT kanske inte som sådan är av betydelse. Databaser förenklar uppgifter som tidigare fullgjordes manuellt. Ett vaccinationsprogram kan t.ex. i princip vara effektivare om de uppgifter som behövs för programmet förvaras i en databas i stället för i ett indexerat kortsystem.

* Den skapar möjligheter för utvecklingsåtgärder som tidigare inte var tekniskt genomförbara, såsom ett projekt för distansläkarvård baserat på videokonferenser eller språkundervisning på Internet.

* Den sprider kunskaper eller sakkunskap. Man försöker exempelvis inom ett program i Kina genom användning av databaser och Internet främja skyddet av immateriella rättigheter genom att öka kunskaperna och sprida information [5].

[5] ALAMED Review: EU-China intellectual property rights (IPR) programme.

* Den tillåter anpassning till lokala behov. Den senaste tekniken (Internet, språkteknik och grafik) underlättar användningen även för dem som endast har grundläggande utbildning och inte kan andra språk. Det är numera möjligt att bygga upp grafiska användargränssnitt som inte kräver läs- och skrivkunnighet för enkla funktioner.

ALAMED-översynen visade emellertid också att ingen systematisk strategi eller metod har utarbetats eller följts för användningen av IKT för att effektivisera utvecklingsprojekt och utvecklingsprogram. Vissa projektledare och tekniska stödpersoner införlivade tekniken i projekten, medan andra inte gjorde det. Det förefaller därför tillrådligt att införa en mer systematisk strategi för användningen av IKT i samband med utvecklingsåtgärder, inbegripet en lämplig kontroll av kostnadseffektiviteten när IKT används, på grundval av resultatindikatorer.

5. Användningen av ikt i utvecklingsländer

Även om den stiger snabbt är den nuvarande nivån på tillgång till informations- och kommunikationsteknik i utvecklingsländerna fortfarande väldigt låg. År 1998 var siffrorna för tillgång till telefon (både fasta anslutningar och mobiltelefoner) per 100 invånare 72,1 i OECD-länder och 7,8 i andra länder. Medan mer än 30 % av invånarna i industriländerna har tillgång till Internet är motsvarande andel i utvecklingsländerna mindre än 2 % [6].

[6] ITU Telecommunication Indicators Update, ITU News, nr 2, mars 2001.

Dessa låga andelar till trots måste man komma ihåg att telekommunikation och IKT redan nu är viktiga för utvecklingsländernas och tillväxtekonomiernas funktion. Storföretag och regeringar är beroende av kommunikationsnät och IT-tillämpningar för att kunna arbeta effektivt i fråga om administration, analys och informationsspridning och för att minska transaktionskostnader, oavsett om det gäller flyglinjer, bankverksamhet, export, finansiella tjänster, beskattning eller turism. Vidare är produktionen av "informationstjänster" av betydelse inom vissa ekonomier (t.ex. tillverkning av programvara i Indien).

Utöver dess betydelse för ekonomin och staten i allmänhet används IKT av allt fler privatpersoner i utvecklingsländerna. Självklart är det endast i de fall där teletjänster och annan IKT är tillgängliga som de används i större utsträckning - och även då endast av dem som har råd med denna teknik. Användarna är de som har råd med en telefon hemma (eller som har tillgång till en i arbetet) eller som lever i de delar av stadsområden som är välförsedda. Det rör sig alltjämt om en mycket liten grupp. I Indien finns nästan 90 % av telefonanslutningarna i stadsområden, även om tre fjärdedelar av befolkningen lever i landsbygdsområden. I många andra länder, särskilt i de minst utvecklade länderna, har de fattiga befolkningsgrupperna mycket sämre tillgång till informations- och kommunikationsteknik. I de afrikanska minst utvecklade länderna är "telefontätheten" i genomsnitt 0,6 %, vilket innebär att det finns endast 6 fasta telefonanslutningar per 1 000 personer [7].

[7] ITU Telecommunications and Information and Communication Technologies in the Least Developed Countries 1989-1999, Genève, 2001.

Denna ojämnt fördelade tillgång till IKT och därmed till utvecklingsmöjligheter återspeglar och förvärrar båda naturligtvis rådande skillnader mellan och inom länder. Den "digitala klyftan" bidrar till den rådande och allmänna socioekonomiska verkligheten.

Utvecklingsländerna måste hantera många och varierande problem. Flera av dessa problem begränsar också deras förmåga att utveckla IKT. De allmänna utmaningarna går bl.a. ut på att

* öka köpkraften för de fattiga,

* utbilda och bygga upp mänsklig kapacitet,

* öka läs- och skrivkunnigheten,

* förbättra elförsörjningen, och

* ge tillgång till kapital och att locka investeringar.

Världsbanken har uppskattat att ca 350 miljarder euro skulle behövas för att modernisera teleinfrastrukturen i utvecklingsländerna och tillväxtekonomierna. Jämförelsevis kan nämnas att det offentliga utvecklingsbiståndet (ODA) globalt uppgick till ca 40 miljarder euro 2000. Det är uppenbart att regeringarna i utvecklingsländerna, som har begränsade medel och många akuta prioriteringar, aldrig kommer att kunna betala en sådan summa. Därför bör den privata sektorn och marknaden stå för detta.

Än så länge är den privata sektorns engagemang endast begränsat. Vid första anblicken kan det tyckas att detta är en logisk följd av att det inte finns någon blomstrande konsumentmarknad att sälja till. Erfarenheter i länder som Uganda har emellertid visat att efterfrågan på telekommunikation är i hög grad priselastisk och att användningsgraden när det gäller mobiltelefoner ökar mycket snabbt bland alla befolkningsgrupper, även de fattiga, när priserna sänks. Det finns därför en ond cirkel som bör brytas. Ju fler tjänster som konsumeras, desto större är lönsamheten för operatörerna, som därmed kan vidga telenäten och har bättre möjligheter att tillgodose efterfrågan, sänka priserna osv. Mot bakgrund av detta står utvecklingsländerna inför en andra grupp mer specifika problem som består av följande:

* Brist på för ändamålet anpassad IKT-politik. Många utvecklingsländer har ingen enhetlig IKT-strategi, anpassad efter landets egen situation och utvecklingsnivå. En övergripande strategi brukar innefatta frågor som generellt stöder informationssamhället t.ex. rörande tillgång till kunskap, elektronisk handel, rättvis och öppen konkurrens, lokalt innehåll, IKT-medvetenhet, utbildning, integritet, tvistlösning, immateriella rättigheter, upphovsrätt och konsumentskydd samt en fokusering på användningen av IKT inom t.ex. hälso- och sjukvårdssektorn samt utbildningssektorn.

* Avsaknad av lämpligt regelverk. Genom ett sådant regelverk skulle utvecklingsländerna skapa förutsättningar för utvidgad geografisk spridning av teleinfrastruktur, för införande av lägre priser på tjänsterna, för åtgärdande av orättvisor, för att slå fast tillsynsmyndigheternas och företagens respektive roll och skyldigheter, för att avhjälpa svagheter i anslutningsmöjligheterna, för att erbjuda möjliga investerare rättsliga garantier, osv.

* Höga tullar på importerade produkter. I många länder tillämpas mycket höga importtullar på datorer (i vissa fall upp till 30 %), mobiltelefoner (upp till 15 %), kringutrustning (upp till 55 %) och programvara.

Även om ett antal länder redan har utarbetat imponerande nationella IKT-strategier bromsas genomförandet av dessa ofta upp av de höga kostnaderna för tillgång till teletjänster. Dessa tjänster tillhandahålls för närvarande på monopolvillkor, och därmed finns tendenser till långsamt tillgodoseende av efterfrågan, uttag av relativt höga priser och tillhandahållande av jämförelsevis dålig service.

I detta sammanhang är det antagligen så att den viktigaste åtgärd som många utvecklingsländer kan vidta för att öka tillgången till telekommunikationer och IKT är att genom regelverket införa konkurrens inom denna sektor. I enlighet med andra rapporter nämner rapporten från arbetsgruppen DOT Force särskilt behovet av att stödja utvecklingsländerna i deras ansträngningar för att införa en konkurrensfrämjande policy och ett konkurrensfrämjande regelverk som en förutsättning för upprättandet av en modern kommunikationsinfrastruktur.

Att låta andra aktörer verka inom sektorn är emellertid långt ifrån det enda som krävs av regelverket. En konkurrensvänlig politik kan stimulera tillväxt och skapandet av välstånd, men denna politik kommer inte nödvändigtvis att åtgärda de problem som rör fattiga befolkningsgrupper eller avlägsna områden. I själva verket kan en sådan politik öka välståndsskillnaderna och leda till en ojämn utveckling. Marknadsliberalisering måste därför planeras så att den leder till att även fattiga befolkningsgrupper och regioner har råd att använda tekniken, och liberaliseringen bör genomföras som en del av ett åtgärdspaket i vilket såväl den privata och den offentliga sektorn som andra berörda parter, särskilt det civila samhället, deltar. IKT-politik bör bidra till en mer omfattande strategi som stimulerar till en rättvis ekonomisk utveckling och handel, främjar utbildning och kapacitetsuppbyggnad samt förbättrar de sociala tjänsterna, till vilket IKT kan medföra ett mervärde.

6. Frågor med anknytning till en policyram för ikt

I enlighet med vad som noteras ovan är bristerna när det gäller teleinfrastrukturens tillgänglighet och avsaknaden av överkomliga priser på teletjänster och IKT-utrustningen de huvudsakliga hindren för tillgång till och användning av IKT i utvecklingsländer och tillväxtekonomier. En stor del av svaret ligger i att genomföra sådana policyändringar som syftar till att göra telenäten mer heltäckande och till att sänka priserna på tjänster samt vilka utnyttjar de möjligheter som den nya tekniken erbjuder.

Många åtgärder har redan inletts i utvecklingsländerna, och bidragande orsaker till detta har varit den tekniska utvecklingen, händelser i utvecklingsländerna, de bestämmelser som följer av WTO-förhandlingarna och stöd från biståndsgivarna. Internationella teleunionen bedömer att mer än 100 tillsynsmyndigheter på teleområdet nu har inrättats i olika länder. Man har emellertid allt mer insett att kommunikationstjänsterna och det sätt på vilket de regleras endast är en del av den allt större betydelse som IKT har börjat få inom ekonomin och vardagslivet. Därför måste länder kunna eftersträva ett mer övergripande mål och en mer övergripande policyram som innefattar verksamhetsområden såsom ekonomisk planering, beskattning och budgetpolitik, utbildning, hälso- och sjukvård, sociala tjänster samt rättsliga och inrikes frågor osv.

Det finns nu mycket omfattande erfarenheter att dra lärdom av både i industriländerna och i utvecklingsländerna, och de bygger både på sådant som fungerat väl och på sådant som inte fungerat väl. De viktigaste politiska riktlinjerna består av följande kompletterande och inbördes stödjande element:

6.1. Ökat egenansvar

IKT-relaterade initiativ bör tas utifrån efterfrågan från användarna. Nya initiativ måste identifieras och genomföras genom direkt deltagande och egenansvar. På detta sätt kan man se till att initiativen kan bli bestående. De bör också utarbetas med beaktande av lokala förhållanden och begränsningar, och de berörda parternas intressen måste samordnas sinsemellan och med målen för insatsen. Slutligen kommer initiativen att ha mest inverkan om de angriper utvecklingsproblem på grundval av en helhetssyn och på ett samordnat sätt, inte endast genom tillhandahållande av informations- och kommunikationsteknik.

6.2. Tillträde för ytterligare marknadsaktörer

I enlighet med vad som konstaterats ovan finns det hela tiden ett behov av att tillåta mer konkurrens inom IKT-sektorn. De industri- och utvecklingsländer som gradvis utsätter offentliga telemonopol för konkurrens från privata tjänsteleverantörer tenderar att ha nytta av detta. Det bör dock erkännas att utgångsläget i utvecklingsländerna inte är detsamma som i industriländerna. De senare har i allmänhet i flera årtionden haft allmännyttiga företag som byggt upp elnätet på landsbygden och ett telenät. De flesta utvecklingsländer har inte genomgått den processen och därmed anser fler av dem att de bör stå fast vid statligt stöd och skydd av nationella telebolag. Man vill under inga omständigheter göra gällande att offentliga företag med nödvändighet bör privatiseras, utan det rör sig om att låta andra aktörer komma in på marknaden. Erfarenheterna i EU och på andra håll i världen visar att detta inte är en enkel process, men också att konsumenterna haft stor nytta av en sådan liberalisering när den väl har genomförts.

En öppning av IKT-marknaden skulle också innebära en sänkning av de höga importtullar som många utvecklingsländer för närvarande påför både maskinvara och programvara, särskilt när det inte finns någon lokal tillverkningskapacitet för dessa produkter. Inledningsvis kan detta påverka landets skatteintäkter och således landets finansiella kapacitet att åtgärda problem som rör rättvisa och omfördelning. Normalt skulle dock detta avbräck när det gäller intäkterna snabbt komma att kompenseras av att den kvantitet av en importerad vara för vilken den sänkta tullen kunde tas ut skulle öka märkbart. Ytterligare offentliga intäkter kan fås in genom försäljning av licenser till högstbjudande, särskilt inom området mobiltelefoni.

6.3. Oberoende tillsynsmyndigheter och kapacitetsuppbyggnad

De mest uppmuntrande resultaten har man fått där regeringen har sett till att den traditionella tillsynsfunktionen hos offentliga telemonopol skiljs åt från den operativa verksamheten och där oberoende tillsynsmyndigheter har inrättats för att utöva öppen och objektiv tillsyn på området. Detta är ett väsentligt inslag om man vill locka investeringar till sektorn.

Även på följande områden krävs det dock ny expertis: handel, konkurrens, beskattning, offentliga tjänster samt rättsliga och inrikes frågor. Många av de relevanta frågorna diskuteras för närvarande på internationell nivå inom Världshandelsorganisationen, Internationella teleunionen, FN:s organisation för utbildning, vetenskap och kultur, FN:s konferens för handel och utveckling, FN:s utvecklingsprogram, Världsbanken, Världstullorganisationen samt styrorgan för Internet såsom ICANN och andra organisationer vars verksamhet berör utvecklingsländerna. Det är viktigt för utvecklingsländerna att medverka i internationella diskussioner och beslut samt att internationellt överenskomna åtgärder genomförs.

6.4. Utfärdande av regler

För att IKT-politik skall ha konkret verkan behövs det tydliga och överskådliga regler, och tillämpningen av dem måste övervakas noggrant. Regleringssystemet har en betydande ekonomisk dimension som bestämmer aktörers tillträde till marknaden, deras skyldigheter och ofta även deras lönsamhet och som bibehåller en balans mellan konsumenternas respektive tjänsteleverantörernas intressen. Tillsynsorganen har vanligen många olika uppgifter, däribland följande:

- Licensgivning, som innebär kontroll av vilka aktörer som får tillträde till sektorn. Nya och redan verksamma aktörer kan få rättsligt tillträde till marknaden om de erhåller licens för mobilnät och fasta telenät. Licensgivningen måste ske på objektiva, icke-diskriminerande och öppna villkor som skulle kunna innebära att leverantören påförs en skyldighet att tillhandahålla tjänster på områden med få användare, eventuellt åtföljd av subventioner.

- Samtrafik mellan nya operatörer och den redan verksamma operatören är nödvändig för att de nya marknadsaktörerna i praktiken skall kunna tillhandahålla, överföra och terminera trafik till och från sina egna kunder. Förutsättningarna och priserna för samtrafiken bestämmer de verkliga ekonomiska villkoren för inträde på marknaden och tillsynsmyndigheten bör slå fast reglerna för förhandlingarna om normer, priser och avtal när det gäller samtrafik.

- Prispolitik ger tillsynsmyndigheten en möjlighet att införa krav på överkomliga priser på taltelefoni för utvalda grupper av medborgare när det gäller samhällsomfattande tjänster eller tillgång. Dessutom måste det krävas att den dominerande operatören tar ut kostnadsbaserade avgifter av sina konkurrenter för tillhandahållandet av möjlighet till överföring genom sitt eget nät eller för uthyrning av sina förbindelser.

6.5. Samhällsomfattande tillgång

Samhällsomfattande tjänster eller tillgång är säkert ett stort problem för utvecklingsländer där endast vissa delar av befolkningen har tillgång till telefon. Begreppet förstås vanligen som avseende vissa minimitjänster (t.ex. taltelefoni) som måste vara tillgängliga för alla till överkomliga priser. Att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster eller tillgång innebär i allmänhet att man måste lösa problemet med hur icke-lönsamma linjer skall finansieras.

"Tillgängliga för alla" betyder inte nödvändigtvis att varje enskilt hushåll skall ha telefon, men möjligen en telefon inom skäligt gångavstånd (se även nästa avsnitt). Varje land får själv bestämma vilka priser som är "överkomliga" mot bakgrund av sina prioriteringar och skillnader i levnadsstandard.

Tillsynsmyndigheten kan välja att göra kravet på samhällsomfattande tjänster mer funktionsdugligt genom att erbjuda kompenserande åtgärder om nättäckningen sprids till de geografiskt och ekonomiskt minst gynnade regionerna eller att kräva att nya aktörer skall investera på olönsamma områden. Exempelvis kräver Filippinerna att nya licensinnehavare för internationella nätportar och mobilsystem skall installera ett visst antal linjer i landsbygdsregioner som helt saknar sådana.

6.6. Allmän åtkomst

Ett område inom policyramen som ägnas allt mer uppmärksamhet är frågan om att genom allmän åtkomst förbättra den konkreta och ekonomiska tillgången till teletjänster och informations- och kommunikationsteknik för dem som bor i avlägsna områden eller har låga inkomster. Det är fel att förutsätta att alla måste äga eller hyra en egen telefon eller persondator. Det system som medförde att många låginkomsttagare i industriländerna utnyttjade telefoni (genom telefonautomater för allmänheten) när det var för dyrt för de flesta att äga egen telefon skulle kunna tillämpas i utvecklingsländerna. Det har redan visat sig att upprättande av allmänna åtkomstställen är en effektiv strategi, särskilt i avlägsna områden. Dessa innefattar telefonautomater, Internetkaféer och telecenter av olika slag, och de kan upprättas antingen i privat regi i kommersiella centrum och lokaler som drivs av icke-statliga organisationer eller med offentliga eller en kombination av offentliga och privata medel i allmänna lokaler såsom bibliotek, skolor, postkontor eller allaktivitetshus.

Utmaningen består i att kunna ha en prisnivå som motsvarar den svaga köpkraften i låginkomstsamhällen samtidigt som verksamheten är ekonomiskt hållbar. De allmänna åtkomstställena, t.ex. telecentren, kan om de är välplanerade bidra till att klara denna utmaning genom att tillåta en kvantitativt liten konsumtion av tjänsterna. Det är stor skillnad mellan att ha råd med ett enda kort telefonsamtal och att kunna betala för ett helt telefonkort för telefonautomater.

6.7. Uppkoppling på Internet

De höga priserna på tillgång till Internet nämns ofta som ett hinder för användarna i utvecklingsländerna. Internationell uppkoppling på Internet är en komplicerad kommersiell och politisk fråga som utvecklas snabbt, och en reform på detta område medför en svårighet på kort och medellång sikt, nämligen förlusten av intäkter i samband med utrikessamtal. Eftersom en allt större del av trafiken sker via Internet i stället för via de traditionella telenäten måste de som utformar politiken i utvecklingsländerna emellertid skyndsamt beakta denna fråga, som i de flesta fall måste tas upp i ett bredare makroekonomiskt sammanhang, i stället för genom fokusering på mer begränsade problem. Det börjar även bli angeläget med ett närmare internationellt samarbete mellan regeringar och den privata sektorn i fråga om internationell uppkoppling och genomförandet av lämpliga regleringsåtgärder för att öka konkurrensen.

Vidare är skyddet av medborgarna av stor vikt när det gäller datasäkerhet och integritet, särskilt men inte enbart i fråga om Internet.

6.8. Infrastruktur

Telekommunikationstekniken har utvecklats enormt under det senaste årtiondet och många nya innovationer erbjuder lovande lösningar för utvidgning av tjänsterna till lägre kostnad än man tidigare trodde var möjligt. I och med att sådan trådlös och relativt billig teknik, t.ex. radio, trådlösa accessnät och vissa aspekter av satellittekniken för att betjäna landsbygdsområden, nyligen blivit tillgänglig är det möjligt att nå till och med mycket avlägsna områden, och i kombination med större efterfrågan och billigare teknik gör detta landsbygdsområden mer lockande för investeringar.

De optimala tekniska lösningarna (fasta eller trådlösa, satellit, "trunknät" osv.) för ett utvecklingsland kommer att utformas på grundval av en avvägning mellan olika faktorer såsom geografiska förhållanden, befolkningstäthet och ekonomisk verksamhet. Det är regelverket som skall få operatörerna att välja den mest kostnadseffektiva tekniken och att låta kostnadsinbesparingarna komma konsumenterna till godo.

Policyramen bör inte enbart inriktas på den specifika IKT-infrastrukturen utan även den allmänna situationen för landets infrastruktur bör ses över, särskilt energiförsörjningen. Vidare påverkar vägarnas, järnvägsnätets, hamnarnas och flygplatsernas samt den sociala infrastrukturens tillstånd de ekonomiska framstegen i allmänhet och således efterfrågan på IKT-tjänster och dessa tjänsters lönsamhet.

Detta är självklart en dyr och komplicerad utmaning som kräver både offentlig planering och privata investeringar.

6.9. Utveckling av den privata sektorn

Detta för resonemanget vidare till en ännu mer allmän aspekt av policyramen, nämligen stimulering av ekonomisk verksamhet, företagande och handel. Det finns inget behov att inom ramen för detta meddelande gå närmare in på nödvändigheten av ett sunt ekonomiskt styre eller av att utarbeta program för utveckling av den privata sektorn. Däremot skulle utvecklingsländerna inom ramen för IKT-politiken kunna fästa särskild uppmärksamhet vid stödprogram för små och medelstora företag och andra företag som inför e-handel samt för startandet av företag inom IKT-sektorn.

6.10. Mänskliga resurser

En lika allmän och lika viktig aspekt är utvecklingen av mänskliga resurser. Detta skulle kunna inbegripa stöd för IKT-utbildning. Denna kan innefatta datakunskaper och teknisk utbildning, lärarutbildning, distansundervisning, nätbaserade spetsforskningscentrum, förstärkning av universitetens potential, utveckling av interaktivitet mellan utbildnings- och forskningsnät, inbegripet syd-sydförbindelser osv. Investeringar i infrastruktur och närliggande verksamhet leder antagligen ingen vart om man inte samtidigt satsar på utveckling av de mänskliga resurserna, nya och anpassade utbildningsprogram och ett nära samarbete med universiteten, som kan utnyttja sina internationella kontaktnät.

6.11. Lokalt innehåll

En policyram bör slutligen erbjuda möjligheter att främja utvecklingen av lokalt innehåll. Lyckade IKT-tillämpningar kännetecknas av att innehållet motsvarar användarnas behov samt utformas på ett språk som förstås allmänt och är anpassat till de lokala förhållandena och användarnas arbetsmiljö. Lokalt egenansvar för informationen är nyckeln till projektets varaktighet.

7. Ikt och eg:s utvecklingspolitik

7.1. Pågående program

Som biståndsgivare utvidgar och diversifierar EG gradvis sin verksamhet i fråga om IKT och utveckling. Gemenskapen har hela tiden varit aktiv när det gäller teleinfrastruktur, särskilt i Afrika, och har på senare tid gått över till en bredare helhet, informationssamhället. Den har nyligen inlett två omfattade program i Asien (Asia IT&C) och Medelhavsområdet (Eumedis och ett närliggande policyprogram på teleområdet). Vidare skall den snart inleda ett motsvarande program för Latinamerika (@LIS).

För AVS-länderna finns flera program med en IKT-komponent, men inget större program som särskilt skulle gälla informationssamhället. Ett sådant program håller för närvarande på att övervägas för länderna i Indiska oceanen, och diskussioner pågår med Västindienregionen om dess införlivande i @LIS-programmet genom EUF-medel. Inom de nuvarande policy- och finansieringsramarna är liknande program för Afrika tänkbara i samband med programplaneringen för nionde Europeiska utvecklingsfonden.

Europeiska investeringsbanken har å sin sida stött ett antal teleprojekt i utvecklingsländer, vilka syftar till att utvidga och modernisera fasta och mobila telenät. Detta stöd har uppgått till ca 750 miljoner euro under de senaste fem åren. Investeringsbanken har också stött småskaliga projekt för små och medelstora företag för investeringar i datateknik eller tillhandahållande av IKT-tjänster.

7.2. Kommande verksamhet

Ytterligare åtgärder från gemenskapens sida när det gäller IKT och utvecklingssamarbete kommer endast att vidtas inom ramen för gemenskapens nya utvecklingspolitik, i synnerhet inom de sex prioriterade sektorerna, med en allmän inriktning på fattigdomsbekämpning. Nedan tas ett antal möjliga åtgärder upp, men förteckningen är inte fullständig. Fler tillämpningar eller andra specifika program kan komma att utvecklas i samband med framtida politikutformning och programplanering.

Prioritering 1 - Handel och utveckling

En allmän tillgång till IKT gör det lättare för lokalt baserade företag att delta i lokal, regional och internationell handel. För att underlätta användningen av IKT för privata och offentliga aktörer i utvecklingsländerna inom ramen för handel och utveckling kommer EG att överväga att vidta (eller i förekommande fall fortsätta med) följande åtgärder:

* Tekniskt bistånd till och kapacitetsuppbyggnad i utvecklingsländerna för utformning och genomförande av lämplig IKT-policy och anpassade IKT-regelverk.

* Tekniskt bistånd och kapacitetsuppbyggnad för att privata aktörer, särskilt små och medelstora företag, skall använda IKT.

* Tekniskt bistånd och kapacitetsuppbyggnad för användning av IKT inom tullen och andra myndigheter vars verksamhet berör handeln, i syfte att bidra till att förenkla förfarandena och minska transaktionskostnaderna.

* Stöd till upprättande och utveckling av lokala telecenter (inbegripet energiförsörjning och infrastruktur) i landsbygdsområden för att underlätta bl.a. de lokala företagarnas tillgång till relevanta handelsrelaterade uppgifter. I ett senare skede kan stöd till system för samhällsomfattande tjänster till vissa utvecklingsländer övervägas, om systemen är öppna, icke-diskriminerande och neutrala med avseende på konkurrens.

* Främjande av att tullarna gradvis avskaffas och icke-tariffära åtgärder minskas när det gäller IKT-produkter, inom ramen för lämpliga bilaterala eller multilaterala förhandlingar, och dessutom vid behov stöd för reformering av regleringen i syfte att införa konkurrens med avseende på relevanta tjänster, särskilt tele- och eltjänster.

Prioritering 2 - Regional integration och regionalt samarbete

Regionalt samarbete inom IKT-sektorn kan effektivisera regeringens, lagstiftarens och den nationella tillsynsmyndighetens åtgärder i betydande utsträckning. Genom samarbetet kan man minska de snedvridningar som betydande skillnader mellan regelverket i olika länder samt mellan de nationella marknaderna kommer att ge upphov till. Modeller och måttstockar kan upprättas för god förvaltning och rättspraxis på överstatlig nivå, möjligen även genom att harmoniserade bestämmelser gradvis utvecklas. Det regionala samarbetet kan också bidra till att marknaden når den kritiska massa som kommer att skapa nya möjligheter till teknisk utveckling och finansiella investeringar. Mot denna bakgrund kommer gemenskapen att överväga bl.a. följande:

* Stöd och bistånd till regionala grupperingar som på grundval av det arbete som internationella organ utfört önskar utveckla gemensamma regler för bestämmelser i fråga om telekommunikation och e-handel.

* Stöd till regionala grupperingar för bedömningar av beredskapen till elektroniska lösningar och mästarjämförelser mellan deras medlemsstater.

* Stöd till virtuella regionala forskningsnätverk på de prioriterade områdena för gemenskapens utvecklingssamarbete i syfte att förbättra produktion och spridning av kunskap.

Prioritering 3 - Stöd till makroekonomisk politik och främjande av likvärdig tillgång till samhällstjänster

Informations- och kommunikationsteknik kan användas till att förbättra förvaltningen av de offentliga finanserna och till att förvalta verksamhetsbaserat bistånd och direkt budgetstöd. De fattiga befolkningsgrupperna kan tillhandahållas samhällstjänster såsom hälso- och sjukvård och utbildning i större utsträckning och mer kostnadseffektivt om man använder anpassad informations- och kommunikationsteknik. Bristande tillgång till information är ett allvarligt problem i läkaryrket. Tillgång till läromaterial på Internet och program för distansundervisning erbjuder stora möjligheter. Om fattiga befolkningsgrupper har tillgång till IKT erbjuds de möjligheter till att skapa välstånd (t.ex. att få information om gällande marknadspriser, att kunna delta i produktiv affärsverksamhet och att reducera mellanhändernas betydelse) och till ökad delaktighet (t.ex. stärkande av mindre gynnade grupperingars och organisationers möjligheter att driva sina egna intressen). Gemenskapen kommer bl.a. att överväga att stödja utvecklingsländer att

* förbättra systemen för förvaltning av de offentliga finanserna och budgetförfarandet genom integrerade IKT-lösningar,

* införliva en ändamålsenlig användning av IKT inom de nationella hälso- och sjukvårdssystemen samt utbildningssystemen.

Prioritering 4 - Transporter

Partnerskap mellan offentliga och privata aktörer kan utvecklas för att skapa teleinfrastruktur och intelligenta transportsystem i utvecklingsländerna, särskilt regionala stamnät. Eftersom gemenskapen är en betydande biståndsgivare inom vägsektorn, i synnerhet i Afrika söder om Sahara, skulle den kunna inbjuda privata företag eller andra intresserade parter att lägga ut optokablar samtidigt som nya landsvägar anläggs (den största utgiften är inte själva kabeln, utan att gräva upp vägen). EG skulle därför t.ex. kunna

* underlätta arbetet för andra offentliga och privata aktörer i syfte att förbättra teleinfrastrukturen i utvecklingsländer, särskilt när det gäller regionala höghastighetsförbindelser och i fall där billiga samverkanseffekter kan uppnås,

* stödja utvecklingsländer när det gäller att införliva användningen av lämplig IKT i civil luftfart och sjötransport.

Prioritering 5 - Tryggad livsmedelsförsörjning och hållbar landsbygdsutveckling

IKT kan användas till insamling och spridning av väsentlig information och "marknadsupplysningar" för den ekonomiska verksamheten (t.ex. planteringstidpunkter och råvarupriser) och sociala behov (t.ex. kontakter med familjemedlemmar som migrerat). IKT kan också förbättra kunskaperna när det gäller naturtillgångar och naturkatastrofer. Det finns i synnerhet en stor mängd satellitbaserad information som kan bearbetas och användas av jordbrukare och miljövårdare i tredje världen. Gemenskapen kommer att överväga stöd till bl.a.

* jordbruksministerier och icke-statliga organisationer när dessa inrättar filialer som är kopplade till internationella spetsforskningscentrum på jordbruksområdet (FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation, Teknikcentret för jordbruks- och landsbygdssamarbete (CTA), CGIAR-systemet osv.), i syfte att utveckla innehåll som är relevant för landsbygdsbefolkningen, i synnerhet på lokala språk,

* program för insamling, bearbetning och spridning av jordobservationsuppgifter och information om kontroll och förvaltning av naturtillgångar, väderleksprognoser och förberedelser och förebyggande av naturkatastrofer, relevanta för användare i utvecklingsländerna, på regional basis (t.ex. Afrika) eller tematisk basis (t.ex. för att kontrollera olaglig avverkning av skog).

Prioritering 6 - Uppbyggnad av den institutionella kapaciteten

Inrättandet och stärkandet av oberoende tillsynsmyndigheter för telesektorn är en viktig del av ett välfungerande regelverk. I allmänhet kan IKT potentiellt användas till att förbättra offentliga tjänster genom att den gör de statliga och lokala myndigheterna effektivare och öppnare för insyn (detta gäller även förvaltningen av de offentliga finanserna). Tekniken kan också gynna en mer demokratisk växelverkan med befolkningen och bidra till att främja demokrati generellt. Tillgång till IKT spelar en avgörande roll när det gäller att underlätta tillgången till information om lagstiftning och rättigheter, vilket hjälper enskilda individer och det civila samhället att kämpa för sin sak, och därmed är tillgången ett avgörande steg i riktning mot garanterandet av ett gott styre och mänskliga rättigheter. Gemenskapen kommer att överväga bl.a. följande:

* Att stödja inrättandet och stärkandet av oberoende tillsynsmyndigheter inom telesektorn.

* Att främja införlivandet av ändamålsenlig IKT, i synnerhet användningen av Internet, i regeringens och icke-statliga organisationers program för demokrati, mänskliga rättigheter och gott styre.

* Att främja program som leder till bättre offentliga tjänster till medborgarna. Prioriterade områden kommer att vara registrering av väljare, folkräkning, observation av val, skapande av hållbara skattesystem och registrering av landegendom.

7.3. Planering, programutformning och genomförande

För den egentliga planeringen och programutformningen samt det egentliga genomförandet av de ovan nämnda åtgärderna kommer normala förfaranden att tillämpas och befintliga medel att användas. Beslutsprocessen är lands- och regionspecifik och följande principer kommer att vara vägledande:

* Frågan om och i vilken form användningen av IKT-verktyg eller stärkandet av den nationella IKT-politiken i utvecklingsländerna bör ges särskild uppmärksamhet inom ramen för utvecklingssamarbetet med EG är ett problem som skall tas upp inom ramen för gemenskapens strategidokument för enskilda länder och regioner. Rådet (bistånd) betonade vid sitt möte i november 2000 vikten av strategidokument för enskilda länder och regioner som en drivande kraft när man eftersträvar komplementaritet. Den första serien strategidokument för enskilda länder och för enskilda regioner gäller AVS-länder och AVS-regioner inom ramen för det nya Cotonouavtalet. Europeiska kommissionen skall se till att IKT och dess potentiella roll i utvecklingen kommer att ges vederbörlig hänsyn när dessa strategier utarbetas. Att beakta denna teknik i strategidokumenten kommer att leda till ökat "egenansvar" för det berörda landet eller den berörda regionen samt till att det sker en differentiering och prioritering utifrån behoven och den politiska situationen.

* När beslut om en viss verksamhet som gäller IKT och utvecklingen väl fattats inom ramen för dessa strategidokument skulle gemenskapen i vanliga fall tillämpa ett tillvägagångssätt som inbegriper många berörda parter både på internationell och nationell nivå. På internationell nivå skulle gemenskapen kunna arbeta mer aktivt med företrädare för både affärsvärlden och det civila samhället. De icke-statliga biståndsorganisationerna är centrala partner när det gäller att öka de fattiga befolkningsgruppernas delaktighet med hjälp av IKT (och dessutom är dessa organisationer själva storkonsumenter av IKT). På nationell nivå skulle gemenskapen kunna stödja policy- och programutformningen med ett aktivt deltagande från de viktigaste lokala parternas sida.

* IKT och utvecklingen är ett relativt nytt samarbetsområde. Såsom framgick av ALAMED-översynen bör ett mer systematiskt tillvägagångssätt för användningen av IKT i utvecklingssamarbetet utarbetas i syfte att kontrollera och utvärdera resultatförbättringen. Det finns redan vissa informationssystem för företagsledning för registrering av erfarenheter och bästa praxis. Det föreslås att EG och medlemsstaterna aktivt och framåtsyftande skall delta i sådana initiativ eller skapa ett eget system för förvaltning av kunskap när det gäller IKT och utvecklingen. Regelbundna översyner i likhet med den som gjordes för ALAMED bör uppmuntras.

* Eftersom allt fler biståndsorgan i medlemsstaterna deltar i arbetet med IKT och utvecklingen är det viktigt att de gällande bestämmelserna om komplementaritet och samordning verkligen tillämpas. Gemenskapens och medlemsstaternas informella expertgrupp för informationssamhället och utvecklingen skulle dessutom kunna fortsätta att spela en betydande roll för erfarenhetsutbyte och utväxling av idéer om framtida handlingslinjer. Förhoppningen är att de pågående internationella initiativen, särskilt G8 och FN:s IT-arbetsgrupp, också kommer att ge ledning i mer övergripande samordningsfrågor och samverkan med andra internationella aktörer (bilaterala biståndsgivare, utvecklingsbanker, FN-systemet).

8. Avslutning

Informations- och kommunikationstekniken ger både utmaningar och löften om samhällelig och ekonomisk utveckling, och detta framgår som tydligast i världens fattigaste länder. Denna teknik erbjuder enorma möjligheter att jämna ut sociala och ekonomiska skillnader och att stödja skapandet av ett varaktigt lokalt välstånd, och således att bidra till att nå mer övergripande utvecklingsmål. Om denna teknik emellertid brukas på fel sätt kan det leda till att de fattiga och missgynnade befolkningsgrupperna marginaliseras ytterligare, vilket således inför en digital dimension till de befintliga sociala och ekonomiska skillnaderna inom och mellan utvecklingsländer.

Beslutet om att begagna sig av dessa nya möjligheter skall liksom i fråga om andra utvecklingsutmaningar fattas av utvecklingsländerna och de berörda parterna själva, särskilt lokalsamhällena. Dessa måste få ökat egenansvar. Det internationella samfundet kan å sin sida spela en aktiv roll genom att peka på vilka fördelar en ny policy kan medföra och genom att hjälpa intresserade länder att utarbeta lämpliga strategier på grundval av deras egen situation och deras egna prioriteringar.

EG kommer att främja och använda IKT, inte som en prioriterad sektor, utan snarare som ett redskap för att nå målen inom fokuseringsområdena och de genomgripande temana för gemenskapens nya utvecklingspolitik. IKT skall inte ses som ett isolerat fenomen, utan som en väsentlig del av en övergripande utvecklingsstrategi och policydialogen med mottagarländerna.