Ändrat förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier (framlagt av kommissionen enligt artikel 250.2 i EG-fördraget)

MOTIVERING

1. Inledning

1. Kommissionen antog den 23 maj 2001 ett förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier (KOM[2001] 257 slutlig).

Syftet med förslaget är att ersätta och komplettera de gällande rättsakterna om fri rörlighet för unionsmedborgare. Förslaget är en del av den nya juridiska och politiska verklighet som skapats genom införandet av unionsmedborgarskapet. Det fastställer villkoren för att utöva den grundläggande rättigheten för unionsmedborgare att fritt röra sig och uppehålla sig inom EU, en rätt som följer direkt av fördraget och som därför har tagits med i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.

Förslaget är ett stort steg mot att ge unionsmedborgarskapet ett konkret innehåll. Det framgår av förslagets grundprincip, nämligen att unionsmedborgarna skall kunna röra sig fritt mellan medlemsstaterna på ungefär samma villkor som när medlemsstaters medborgare flyttar och byter bostad eller arbetsplats inom det egna landet.

Förslagets huvudsyfte är att underlätta unionsmedborgarnas utövande av rätten att fritt röra sig och uppehålla sig i medlemsstaterna. Det skall ske genom att minska formaliteterna till ett absolut minimum, genom en klarare definition av familjemedlemmarnas ställning, genom att införa en permanent uppehållsrätt efter fyra års stadigvarande laglig bosättning i en medlemsstat och slutligen genom att begränsa medlemsstaternas möjlighet att vägra uppehållsrätt eller upphäva den med hänvisning till allmän ordning.

2. Förslaget överlämnades till Europaparlamentet, rådet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén den 29 juni 2001. Regionkommittén yttrade sig den 13 mars 2002. [1] Europeiska ekonomiska och sociala kommittén yttrade sig den 24 april 2002. [2]

[1] EGT C 192, 12.8.2002, s. 17.

[2] EGT C 149, 21.6.2002, s. 46.

Europaparlamentet överlämnade förslaget för granskning till utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Utskotten för rättsliga frågor och den inre marknaden, för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media och idrott, för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor samt för framställningar yttrade sig om förslaget.

Utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor antog sitt betänkande den 23 januari 2003 efter att ha mottagit och granskat yttrandena från de andra tillfrågade utskotten.

Europaparlamentet antog lagstiftningsresolutionen om godkännande av kommissionens förslag vid plenarsammanträdet den 11 februari 2003, med förbehåll för parlamentets ändringar. Parlamentet uppmanade kommissionen att ändra förslaget i enlighet med artikel 250.2 i EG-fördraget.

2. Rättslig grund och beslutsförfarande

Det ändrade direktivförslaget grundar sig på artikel 12, artikel 18.2 och artiklarna 40, 44 och 52 i EG-fördraget. Nicefördragets ikraftträdande den 1 februari 2003 föranleder ingen ändring av den rättsliga grunden för förslaget.

Vad däremot beträffar förfarandet för antagande av förslaget skall rådet besluta med kvalificerad majoritet enligt den nya lydelsen av artikel 18.2.

3. Det ändrade förslaget

1. Europaparlamentet stöder de allmänna skälen bakom och huvudlinjerna i kommissionens förslag på en rad viktiga punkter. Det gäller till exempel att kravet på uppehållskort avskaffas i vissa fall och ersätts med frivillig registrering, att en förklaring ersätter kravet på att styrka att förutsättningarna för uppehållsrätt är uppfyllda, att en permanent ovillkorlig uppehållsrätt införs och slutligen att ett absolut skydd mot utvisning för underåriga och personer som har fått permanent uppehållsrätt införs.

Europaparlamentet beslutade om 82 ändringar. Kommissionen kan godta de flesta ändringarna helt eller i vissa delar. De stora flertalet ändringar är helt i linje med kommissionens hållning och innebär tillägg som förbättrar, preciserar eller förtydligar kommissionens ursprungsförslag.

Några av ändringarna har dock inte kunnat tas med i det ändrade direktivförslaget.

Det gäller först och främst ändringarna i artikel 2 av definitionen av familjemedlemmar, särskilt begreppen make och partner. Avsikten med parlamentets ändringar är att som familjemedlem erkänna make av samma kön i lika hög grad som make av motsatt kön, registrerad partner på grundval av ursprungsmedlemsstatens lagstiftning och ogifta par på grundval av lagstiftning eller praxis i ursprungsmedlemsstaten eller den mottagande medlemsstaten.

Kommissionen anser att harmoniseringen av villkoren för unionsmedborgarnas rätt att bosätta sig i andra medlemsstater än de där de är medborgare inte får leda till att vissa medlemsstater måste göra ändringar i den familjerättsliga lagstiftningen, ett område som gemenskapen saknar behörighet att lagstifta om.

Kommissionen anser att det ändrade förslaget innebär en väl avvägd lösning: å ena sidan respekteras förbudet mot diskriminering genom ett krav på att medlemsstaterna behandlar par från andra medlemsstater på samma sätt som egna medborgare, å andra sidan blir det med en sådan lydelse möjligt att låta tolkningen av bestämmelserna utvecklas i takt med medlemsstaternas familjerättsliga lagstiftning.

2. Den andra kategorin av ändringar som inte kan godtas är sådana som syftar till att i väsentlig utsträckning ändra direktivets struktur eller som ifrågasätter den metod som kommissionen har föreslagit och som parlamentet dock har uttryckt sitt stöd för.

3. Slutligen har kommissionen inte godtagit de ändringar som innehållsmässigt inte är konsekventa med förslagets text.

3.1. Ändringar som har godtagits i sin helhet eller i vissa delar eller som har införts för att göra texten konsekvent

Ändringar i det ursprungliga förslaget är markerade med fetstil. För att underlätta läsningen har den ursprungliga numreringen av artiklar och skäl behållits.

3.1.1. Skälen

Skäl 4 (ändring 2): Skälet har ändrats för att ange att anställdas och egenföretagares rörlighet också är en av EU:s politiska prioriteringar.

Skäl 5 (ändring 3): Ändringen av det här skälet har fått en något annorlunda formulering än vad parlamentet föreslog. Tanken är att klargöra att man måste se över sektorsuppdelningen av rätten att röra sig fritt genom att lägga fram en enda rättsakt som ersätter nu gällande lagstiftning och samtidigt se över bestämmelserna.

Skäl 7 (ändring 5): Ändringen klargör att direktivets bestämmelser om formaliteter för inresa och vistelse inte påverkar gällande bestämmelser om gränskontroller. Denna precisering är värdefull eftersom gränskontrollrutinerna kan variera beroende på vilka bestämmelser som är tillämpliga.

Skäl 7a (ändring 6): Skälet har förtydligats och är konsekvent med den nya lydelsen av artikel 6.2.

Skäl 8 (ändring 7): Ändringen innebär att det uttryckligen påpekas att vistelser på upp till sex månader inte är underkastade några villkor.

Skäl 9 (ändring 8): Ändringen preciserar att yrkesutbildning ingår i det allmänna begreppet utbildning. Skälet har kompletterats med en hänvisning till sjukförsäkring i konsekvens med ändringen i artikel 7.1 c.

Skäl 10 (ändring 9): Texten preciserar att rätten till fri rörlighet följer direkt av fördraget.

Skäl 17 (ändring 10): Genom ändringen preciseras det att likabehandlingen gäller inom fördragets tillämpningsområde, vilket överensstämmer med lydelsen av artikel 12 i fördraget.

Skäl 19 (ändring 11): Denna ändring, som inte har föreslagits av parlamentet, är nödvändig för att skapa konsekvens mellan detta skäl och den nya lydelsen av artikel 21.2.

Skäl 22 (ändring 12): Texten preciseras genom att klart redovisa vissa omständigheter som man skall ta hänsyn till innan ett avvisnings- eller utvisningsbeslut fattas. Kommissionen har gjort smärre ändringar i parlamentets text - som inte påverkar innebörden - för att göra skälet konsekvent med artikel 26.

Skäl 27 (ändring 13): En hänvisning till de grundläggande friheterna har lagts till.

3.1.2. Artiklarna

Artikel 3.2 (ändring 20): Ändringen är avsedd att underlätta inresa och vistelse för familjemedlemmar som inte omfattas av artikel 2, om det föreligger allvarliga hälsoskäl eller humanitära skäl. Kommissionen anser att det är skäligt att införa en sådan bestämmelse för familjemedlemmar som har tvingande skäl att vara nära unionsmedborgaren.

Artikel 4 (ändring 21): Ändringen utvidgar räckvidden för förbudet mot diskriminering med en hänvisning till diskriminering på grund av könsidentitet, vilket gör definitionen fullständigare.

Artikel 6.2 (ändring 24): Den första ändringen - tillägg av en hänvisning till nationell lagstiftning - är relevant därför att den täcker fallet med medlemsstater som inte tillämpar förordning nr 539/2001. Den andra ändringen syftar till att göra texten korrektare ur juridisk synvinkel. Syftet med bestämmelsen är ju att befria familjemedlemmar som är tredjelandsmedborgare och som redan har ett uppehållsdokument från skyldigheten att inneha inresevisering. Tanken är inte att jämställa uppehållsdokument och inreseviseringar. Ändringen av andra stycket innebär att en tidsfrist sätts för när visering skall utfärdas. Parlamentet föreslår en frist på en vecka vilket enligt kommissionens mening motsvarar fem arbetsdagar. Denna frist torde vara tillräcklig för medlemsstaterna med tanke på att det är fråga om familjemedlemmar till unionsmedborgare och att man därför inte behöver samråda innan viseringen utfärdas.

Artikel 6.4 (ändring 25): Ändringen preciserar att de berörda måste få eller få tillgång till handlingar inom rimlig tid. Tidsfristen preciseras inte, utan måste bedömas utifrån omständigheterna i det enskilda fallet.

Artikel 6.5 (ändring 8): I den nya texten anges uttryckligen att vistelser på upp till sex månader inte är underkastade några formaliteter eller villkor (förutom innehav av ID-kort eller liknande). Denna ändring har inte föreslagits av parlamentet, men den är nödvändig för att skapa överensstämmelse med skäl 9.

Artikel 7.1 a (ändring 27): Tjänstemottagare nämns uttryckligen. Av ursprungsförslaget framgick det inte klart vilken bestämmelse som avsåg denna grupp. Genom ändringen undanröjs all tveksamhet och en brist i direktivet åtgärdas.

Artikel 7.1 c (ändring 28): Den nya lydelsen är klarare och i linje med direktiv 93/96 om rätt till bosättning för studerande. Ordet "studerande", som kan ha en begränsande innebörd, tas bort i artikeltexten och i stället återinförs kravet för studerande att vara inskrivna vid en godkänd utbildningsinstitution och ha en sjukförsäkring. Ändringen överensstämmer också med vad Europeiska ekonomiska och sociala kommittén har begärt.

Artikel 7.2a (ändring 30): Texten ändras inte, utan punkt 7 i artikel 8 flyttas. Det rör sig ju om en bestämmelse som handlar om vem som räknas som anställd eller egenföretagare och inte om en formalitet. Det är därför lämpligare att bestämmelsen placeras i artikel 7.

Artikel 8.1 (ändring 32): Kommissionen har inte godtagit den första delen av parlamentets ändring, eftersom vi anser att man inte kan jämföra de formaliteter som en medlemsstat föreskriver för de egna medborgarna med sådana som gäller för medborgare i andra medlemsstater. Vi föredrar alltså att låta medlemsstaterna behålla möjligheten att kräva registrering, även när de inte kräver detta av sina egna medborgare. Däremot anser kommissionen att det lämpligt att ge unionsmedborgarna möjlighet att registrera sig om de så önskar, även i medlemsstater som inte ställer ett sådant krav.

Artikel 8.2 (ändring 33): Ändringen syftar till att klargöra att registreringsbeviset inte är ett bevis för rätten att vistas i ett land, utan bara en formalitet. Detta överensstämmer med EG-domstolens praxis. Det klargörs också att endast administrativa påföljder kan komma i fråga (denna precisering har införts i alla artiklar som nämner påföljder).

Artikel 8.4 (ändring 34): Ändringen syftar till att klargöra att yrkesutbildning omfattas av den mer allmänna termen utbildning.

Artikel 8.6 b (ändring 35): Ändringen innebär att en handling som styrker familjeanknytningen ersätts med en förklaring för familjemedlemmar som själva är unionsmedborgare. Detta överensstämmer med förslagets anda och de föregående punkternas lydelse.

Artikel 8.6 e (ändring 20): Ändringen, som inte har begärts av parlamentet, följer logiskt av den nya lydelsen av artikel 3.

Artikel 9.2a (ändring 38): Ändringen syftar till att göra förslaget förenligt med EG-domstolens dom av den 25 juli 2002 i mål C-459/99, MRAX. Parlamentet har krävt att uppehållskort inte skall få nekas endast därför att inresevisering har upphört att gälla. Kommissionen har kompletterat ändringen genom att lägga till fall där visering saknas, vilket bringar ändringen helt i överensstämmelse med rättspraxis.

Artikel 10.1 (ändring 39): Fristen på sex månader verkar mer realistisk, om medlemsstaterna skall hinna göra de kontroller som krävs och utfärda uppehållskortet. Det preciseras också att det i intyget om att ansökan om uppehållskort har lämnats in skall anges att ansökan gäller en familjemedlem, eftersom det är inte möjligt att fastställa att någon är familjemedlem utan en förhandskontroll av handlingarna.

Artikel 10.2 (ändring 40): I ändringen anges vilka handlingar som kan krävas av familjemedlemmar som är tredjelandsmedborgare. Detta är nödvändigt eftersom det, på grund av ändringen av artikel 8.6, inte är tillräckligt med en förklaring om familjeanknytning för familjemedlemmar som är tredjelandsmedborgare.

Artikel 11.1a (ändring 41): Ändringen gör texten tydligare och sätter en tidsgräns för bortovaro, vilket förefaller skäligt.

Artikel 12.3 (ändring 99): Ändringen syftar till att bringa texten i överensstämmelse med EG-domstolens dom av den 17 september 2002 i mål C-413/99, Baumbast, R, som ger den förälder som har ansvar för den dagliga omvårdnaden om barnen rätt att vistas i den mottagande medlemsstaten. Ändringen överensstämmer också med vad Europeiska ekonomiska och sociala kommittén har begärt.

Artikel 13.1, 13.2 a och 13.2 b (ändring 47, 49, 50 och 51): Det införs hänvisningar till när förhållanden som omfattas av artikel 2.2 b upplöses, vilket är logiskt för att ta hänsyn till sådana personers situation. I led a förkortas kravet på äktenskapets eller förhållandets varaktighet till två år.

Artikel 13.2 c (ändring 52): I texten räknas några svåra situationer upp där det är befogat att låta rätten till vistelse kvarstå efter skilsmässa, upplösning av äktenskap eller ett förhållandes upphörande. Ändringen får positiva följder för kvinnor som är tredjelandsmedborgare och som annars kan tvingas stå ut med våld av rädsla för att förlora uppehållsrätten om de begär skilsmässa eller bryter förhållandet. Ändringen överensstämmer också med vad Europeiska ekonomiska och sociala kommittén har begärt.

Artikel 13a (ändring 54): Denna nya artikel återger texten från den tidigare artikel 24 (som utgår). Det är mer logiskt att införa denna artikel i slutet av kapitel III, för avvisning eller utvisning är inte möjligt när en person väl har fått permanent uppehållsrätt. Dessutom har en ny första punkt lagts till för att precisera att uppehållsrätten kvarstår så länge villkoren för sådan rätt är uppfyllda, vilket gör texten tydligare.

Artikel 14 (ändring 55): En ny punkt (1a) innehåller texten till den andra meningen i artikel 18, som utgår. Det är korrektare att placera denna bestämmelse i artikeln om reglerna för att förvärva permanent uppehållsrätt.

Artikel 15.2 (ändring 59): En hänvisning till partner har lagts till, vilket är en logisk följd av ändringen i artikel 2.2 b.

Artikel 16 (ändring 61): Artikeln har anpassats till lydelsen av artikel 14.

Artikel 17.1 (ändring 62): Att uppehållskortet har obegränsad giltighetstid och att det kan förnyas vart tionde år verkar motsägelsefullt. Därför har den sista meningen i punkten, om förnyelse, strukits.

Artikel 17.3 (ändring 64): Den nya lydelsen preciserar att endast ett sammanhängande avbrott i vistelsen på mer än fyra år påverkar uppehållskortets giltighet.

Artikel 18.1 (ändring 55): Den andra meningen har tagits bort och flyttats till artikel 14.

Artikel 21.2 (ändring 108): Begränsningen i rätten till socialt bistånd för personer som inte bedriver ekonomisk verksamhet innan de har fått permanent uppehållsrätt tas bort. En sådan begränsning finns inte i direktiven om rätt till bosättning för personer som inte bedriver ekonomisk verksamhet. Den skulle kunna tolkas som en försämring av gällande regler, i synnerhet mot bakgrund av EG-domstolens praxis. I sin dom av den 20 september 2001 i mål C-184/99, Grzelczyk, [3] framhöll EG-domstolen återigen att en unionsmedborgare kan göra artikel 12 i EG-fördraget gällande i alla situationer som i materiellt hänseende faller inom tillämpningsområdet för gemenskapsrätten, som i synnerhet omfattar utövandet av rätten att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier. EG-domstolen bekräftade att unionsmedborgare som inte bedriver ekonomisk verksamhet och som är lagligt bosatta i en värdmedlemsstaten i egenskap av unionsmedborgare har rätt att behandlas på samma sätt som värdmedlemsstatens egna medborgare.

[3] REG 2001, s. I-6193.

Artikel 22 (ändring 68): Ändringen gör texten tydligare och preciserar att den berörda personen kan styrka sina rättigheter med alla tillgängliga medel.

Artikel 25.1 (ändring 71): Ändringen syftar till att införa en mer allmän hänvisning till alla slags beslut som begränsar den fria rörligheten. Den nya lydelsen är att föredra då den täcker alla typer av åtgärder (utvisning, inrese- och utreseförbud).

Artikel 25.2 (ändring 72): Den första ändringen syftar till att införa en uttrycklig hänvisning till proportionalitetsprincipen, en allmän gemenskapsrättslig princip som alltid måste iakttas när en åtgärd som begränsar den fria rörligheten vidtas. Den andra ändringen inför en hänvisning till ett faktiskt hot mot den allmänna ordningen, vilket är i linje med EG-domstolens uttalanden i domen av den 27 oktober 1977 i mål 30/77, Bouchereau. [4]

[4] Rec. 1977, s. 1999, punkt 35; svensk specialutgåva, volym III, s. 459.

Artikel 25.4 (ändring 74): En hänvisning till en period på sex månader har lagts till och avser att täcka situationen i de medlemsstater som inte inför en registreringsskyldighet.

Artikel 25.5a (ändring 76): Enligt denna nya punkt skall medlemsstaterna meddela kommissionen alla beslut om avvisning eller utvisning av en unionsmedborgare eller av familjemedlem till en unionsmedborgare. Eftersom sådana beslut endast skall fattas i undantagsfall, kan denna skyldighet anses vara skälig.

Artikel 27.1 (ändring 77): Flera ändringar har gjorts i punkten. Hänvisningen till handikapp har tagits bort. Det är logiskt, för endast sjukdomar kan motivera åtgärder för att begränsa den fria rörligheten. "Frysningsklausulen" (sista meningen) har tagits bort för den är inte relevant. En annan ändring, slutligen, är en följd av den nya lydelsen av artikel 25.1.

Artikel 27.2 (ändring 78): Hänvisningen till en period på sex månader i stället för datum för registrering eller utfärdande av uppehållskort stämmer bättre överens med direktivets struktur. Den täcker också de medlemsstater som inte inför en registreringsskyldighet. Hänvisningen till vägran att utfärda permanent uppehållskort har tagits bort, eftersom det inte är tillåtet att vägra sådant kort med hänsyn till folkhälsan.

Artikel 27.3 (ändring 79): Hänvisningen till en period på sex månader syftar till att begränsa den tid under vilken medlemsstaterna får begära att personer skall genomgå läkarundersökning. Detta stämmer överens med föregående punkt.

Artikel 28.1 och 28.2 (ändring 80): Ordet "skriftligen" läggs till i punkt 1 och stryks i punkt 2, för att klargöra att beslutet alltid måste meddelas skriftligt och att det är de exakta skälen för beslutet som man kan underlåta att meddela om det skulle vara skadligt för landets säkerhet.

Artikel 28.3 (ändring 82): En enda tidsfrist för att lämna landet införs (trettio dagar från den dag beslutet meddelades).

Artikel 29.1 (ändring 83): Ändringen syftar till att klargöra att överklagande alltid skall kunna ske domstolsvägen och att överklagande på administrativ väg får ske om den mottagande medlemsstaten har en sådan möjlighet (till exempel innan ett överklagande till domstol kan ske).

Artikel 29.2 (ändring 84): De första orden har strukits. Syftet är att se till att den oberoende myndigheten kontrollerar alla beslut på förhand och inte enbart när överklagande kan ske på administrativ väg.

Artikel 29.3 (ändring 113): Kommissionen har till viss del godtagit parlamentets ändring om att ge överklagande till domstol en automatisk suspensiv verkan, vilket överensstämmer med den allmänna gemenskapsrättsliga principen om rätt till ett effektivt rättsmedel som återfinns i artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Kommissionen förtydligar dock ändringen genom att föreskriva automatisk inhibition av verkställigheten av ett avvisnings- eller utvisningsbeslut så länge domstolen inte har avgjort frågan om överklagandets suspensiva verkan. Denna ändring har flera fördelar. Medlemsstaterna måste erkänna att deras domstolar är behöriga att bifalla ett yrkande om inhibition av beslutet; det måste alltså finnas möjlighet att tillgripa ett interimistiskt förfarnde. Detta interimistiska förfarande måste vara effektivt och snabbt, ty i avvaktan på domstolens beslut om inhibitionsyrkandet får beslutet inte verkställas. Denna lösning kräver däremot inte att medlemsstaterna ger överklagandet suspensiv verkan ända till dess ett avgörande i sak har meddelats om lagligheten av avvisnings- eller utvisningsbeslutet. Den lägger alltså inte orimlig börda på medlemsstaterna. Lösningen uppfyller fullständigt kraven i artikel 13 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna vid utvisning.

Artikel 29.4 (ändring 85): Denna ändring är avsedd att framhålla att uppräkningen i artikel 26 av de omständigheter som skall beaktas för att avgöra om ett utvisningsbeslut är proportionerligt, endast är exemplifierande.

Artikel 30.2 (ändring 86): Ändringarna i första stycket gör texten tydligare. Tidsfristen på sex månader (i stället för tre) i andra stycket är mer realistisk.

Artikel 31a (ändring 88): Denna nya artikel motsvarar artikel 31.2 i ursprungsförslaget. Det är mer logiskt att bestämmelsen återfinns i en egen artikel.

Artikel 32 (ändring 89): Ändringen syftar till att ge konkreta exempel på hur information skall spridas.

Artikel 33 (ändring 90): Ändringen syftar till att endast behålla effektivitet och proportionalitet som riktmärke för påföljderna, vilket verkar rimligt.

Artiklarna 35, 36 och 37 (ändring 91, 92 och 93): Datumet för när direktivet träder i kraft har ändrats. Parlamentet har föreslagit juli 2004, men med tanke på förhandlingsläget verkar denna tidsfrist inte realistisk. Kommissionen bedömer att det nya direktivet skulle kunna antas under första halvåret 2004. Vi föreslår därför juli 2005 som tidsfrist.

3.2. Ändringar som inte kan godtas

Ändring 4

Av skäl som anges närmare nedan (se kommentar till ändringarna 14, 15 och 16) kan kommissionen inte godta denna ändring av skäl 6. Ändringen hänför sig till de föreslagna ändringarna av artikel 2 i förslaget och gäller erkännande och respekt av den mångfald som finns i dagens samhälle när det gäller familjeförhållanden, vare sig de kallas äktenskap, registrerade partnerskap eller samboförhållanden, på grundval av jämlikhet och den grundläggande rätten till familjeliv.

Ändring 11

Kommissionen kan inte godta ändring av skäl 19. Ändringen hänför sig till artikel 21.2 och avser att utesluta personer som inte bedriver ekonomisk verksamhet från rätt till socialt bistånd under de sex första månaderna av vistelsen. Denna text stämmer inte överens med den ändring som parlamentet har föreslagit i artikel 21.2 och som kommissionen har godtagit.

Ändringarna 14, 15 och 16

Syftet med ändringarna är att som familjemedlem erkänna make och registrerad partner, oberoende av kön, enligt tillämplig nationell lagstiftning, och ogift partner, oberoende av kön, med vilken unionsmedborgaren har ett varaktigt förhållande, om den mottagande medlemsstatens eller ursprungsmedlemsstatens lagstiftning eller praxis behandlar ogifta par som likvärdiga med gifta par och i enlighet med villkoren i denna lagstiftning. Ändringarna kan inte godtas.

Vad beträffar äktenskap, vill kommissionen inte införa en definition av make som innebär en uttrycklig hänvisning till make av samma kön. Ännu så länge har bara två medlemsstater infört lagstiftning om äktenskap mellan personer av samma kön. EG-domstolen har dessutom funnit att begreppet äktenskap, enligt den definition som är gemensam för samtliga medlemsstater, avser ett förbund mellan två personer av olika kön. [5] Domstolen har också anfört att en tolkning av rättsliga begrepp som grundas på utvecklingen i samhället och som får konsekvenser för samtliga medlemsstater skall göras på grundval av en undersökning av situationen i hela gemenskapen. [6] Kommissionen föredrar därför att begreppet make i princip begränsas till att omfatta make av annat kön i förslaget, om inte den framtida utvecklingen ger underlag för annat.

[5] Dom av den 31 maj 2001 i förenade målen C-122/99 och C-125/99, D och Sverige mot rådet, REG 2001, s. I-4319, punkt 34.

[6] Dom av den 17 april 1986 i mål 59/85, Reed, Rec. 1986, s. 1283, punkt 13; svensk specialutgåva, volym VIII, s. 517.

Vad beträffar partner, vare sig registrerade eller ogifta, anser kommissionen också här att erkännande av sådana förhållanden måste ske genom hänvisning till den mottagande medlemsstatens lagstiftning enbart. Att i samband med uppehållsrätt erkänna ogifta par enligt lagstiftningen i andra medlemsstater skulle kunna leda till problem för de medlemsstater där familjerätten inte erkänner sådana förhållanden. Om en medlemsstat måste ge rättigheter till par från andra medlemsstater som den inte tillerkänner sina egna medborgare, kan nämligen en diskriminering åt andra hållet skapas, och det vill kommissionen undvika.

Kommissionen tar däremot hänsyn till Europaparlamentets önskemål att registrerade partner skall nämnas uttryckligen genom den nya lydelsen av artikel 2.2 b.

Ändringarna 17 och 18

Dessa ändringar kan inte godtas. De innebär att en särskild hänvisning görs till släktingar i rakt ned- eller uppstigande led i artikel 2.2 c och 2.2 d, och är konsekventa i förhållande till ändring 15, där det föreslås en särskild hänvisning till registrerade partner i det nya ledet aa i artikel 2.2. Däremot har kommissionen ändrat lydelsen av led b i artikel 2.2 och infört en uttrycklig hänvisning till registrerade partner och varaktigt förhållande.

Ändring 19

Ändringen syftar till att införa en definition av ursprunglig medlemsstat och kriterier för att avgöra om ett förhållande är varaktigt i artikel 2.3. Hänvisningen till ursprungsmedlemsstatens lagstiftning för definitionen av make och partner är inte godtagbar. Dessutom är en definition av varaktigt förhållande överflödig, eftersom det är lagstiftningen i den mottagande medlemsstaten som är avgörande för vilka omständigheter som skall beaktas.

Ändringarna 26, 32 (till vissa delar), 42, 43 och 44

Ändringarna kan inte godtas, eftersom de i grunden förändrar direktivets struktur eller leder till ett ifrågasättande av den metod som kommissionen har föreslagit.

Ändringarna 22, 23, 31, 45, 53, 56, 57, 58, 60, 63, 66 och 69

Ändringarna har inte godtagits, eftersom de inte är konsekventa i förhållande till resten av kommissionens förslag.

2001/0111 (COD)

Ändrat förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier

(Text av betydelse för EES)

EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artiklarna 12, 18, 40, 44 och 52 i detta,

med beaktande av kommissionens förslag [7],

[7] EGT C 270 E, 25.9.2001, s. 150.

med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande [8],

[8] EGT C 149, 21.6.2002, s. 46.

med beaktande av Regionkommitténs yttrande [9],

[9] EGT C 192, 12.8.2002, s. 17.

i enlighet med förfarandet i artikel 251 i fördraget, och

av följande skäl:

(1) Enligt de gemensamma bestämmelserna i avdelning I i Fördraget om Europeiska unionen har unionen som mål bland annat att "stärka skyddet av medlemsstaternas medborgares rättigheter och intressen genom att införa ett unionsmedborgarskap".

(2) Den fria rörligheten för personer är en av de grundläggande friheterna på den inre marknaden, som enligt artikel 14.2 i EG-fördraget är ett område utan inre gränser där denna frihet säkerställs i enlighet med bestämmelserna i fördraget.

(3) Genom artiklarna 17 och 18 i EG-fördraget har ett unionsmedborgarskap införts som innebär att varje unionsmedborgare har en primär och individuell rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier.

(4) Att skapa rörlighet för anställda, egenföretagare, studerande, forskare, personer som genomgår en yrkesinriktad utbildning, volontärer, lärare och utbildare har erkänts som en politisk prioritering för Europeiska unionen.

(5) För att överbrygga sektorsuppdelningen och den ofullständiga tillgången till rätten att fritt röra sig och uppehålla sig, och för att göra det lättare att utöva denna rätt i enlighet med artikel 18.2 i EG-fördraget bör en enda rättsakt utarbetas som skall ersätta och komplettera följande rättsakter: rådets förordning (EEG) nr 1612/68 av den 15 oktober 1968 om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen, [10] rådets direktiv 68/360/EEG av den 15 oktober 1968 om avskaffande av restriktioner för rörlighet och bosättning inom gemenskapen för medlemsstaternas arbetstagare och deras familjer, [11] rådets direktiv 73/148/EEG av den 21 maj 1973 om avskaffande av restriktioner för rörlighet och bosättning inom gemenskapen för medborgare i medlemsstaterna i fråga om etablering och tillhandahållande av tjänster, [12] rådets direktiv 90/364/EEG av den 28 juni 1990 om rätt till bosättning, [13] rådets direktiv 90/365/EEG av den 28 juni 1990 om rätt till bosättning för anställda och egna företagare som inte längre är yrkesverksamma [14] och rådets direktiv 93/96/EEG av den 29 oktober 1993 om rätt till bosättning för studerande [15].

[10] EGT L 257, 19.10.1968, s. 2; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 33. Förordningen senast ändrad genom förordning (EEG) nr 2434/92 (EGT L 245, 26.8.1992, s. 1; svensk specialutgåva, område 5, volym 5, s. 160).

[11] EGT L 257, 19.10.1968, s. 13; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 44. Direktivet senast ändrat genom anslutningsakten för Österrike, Finland och Sverige.

[12] EGT L 172, 28.6.1973, s. 14; svensk specialutgåva, område 6, volym 1, s. 135.

[13] EGT L 180, 13.7.1990, s. 26; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 58.

[14] EGT L 180, 13.7.1990, s. 28; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 60.

[15] EGT L 317, 18.12.1993, s. 59 (officiell svensk översättning saknas).

(6) För att unionsmedborgare skall kunna fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier på objektiva villkor som säkerställer frihet och värdighet, krävs det att familjemedlemmar beviljas denna rätt, oavsett nationalitet. Definitionen av familjemedlemmar bör utvidgas och göras enhetlig för alla som har uppehållsrätt.

(7) De formaliteter som är förenade med unionsmedborgares fria rörlighet inom medlemsstaternas territorier bör definieras tydligt, utan att det påverkar tillämpningen av bestämmelserna om gränskontroller.

(7a) För att underlätta den fria rörligheten bör unionsmedborgares familjemedlemmar, som inte är medborgare i en medlemsstat och som redan har fått ett uppehållsdokument, undantas från kravet på att inneha inresevisering enligt förordning (EG) nr 539/2001 [16] eller, i förekommande fall, enligt tillämplig nationell lagstiftning.

[16] Rådets förordning (EG) nr 539/2001 av den 15 mars 2001 om fastställande av förteckningen över tredje länder vars medborgare är skyldiga att inneha visering när de passerar de yttre gränserna och av förteckningen över de tredje länder vars medborgare är undantagna från detta krav, EGT L 81, 21.3.2001, s. 1.

(8) För att på ett bättre sätt ta hänsyn till nya former av geografisk rörlighet och arbete bör det fastslås att unionsmedborgare får uppehålla sig i en annan medlemsstat i högst sex månader utan andra villkor eller formaliteter än innehav av ett giltigt identitetskort eller pass.

(9) Man måste dock undvika att personer som utövar sin rätt till fri rörlighet blir en orimlig belastning för den mottagande medlemsstatens offentliga finanser under den första tiden av vistelsen. Därför bör en ordning bibehållas som förutsätter att unionsmedborgarnas uppehållsrätt under längre tid än sex månader är beroende av att dessa bedriver en ekonomisk verksamhet eller, för dem som inte bedriver någon ekonomisk verksamhet, har tillräckliga tillgångar eller är inskrivna vid en godkänd utbildningsinstitution för att som huvudsaklig sysselsättning delta i en utbildning, inklusive yrkesutbildning, och har en heltäckande sjukförsäkring i den mottagande medlemsstaten , eller att de räknas som familjemedlemmar till en unionsmedborgare som uppfyller ett av dessa villkor.

(10) Unionsmedborgarnas grundläggande och personliga rätt att uppehålla sig i en annan medlemsstat följer direkt av fördraget och är inte beroende av att ett uppehållsdokument utfärdas. Skyldigheten att ha ett uppehållsdokument bör följaktligen begränsas till situationer då ett sådant krav verkligen är berättigat, till exempel för unionsmedborgares familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat och i fråga om vistelser som överstiger sex månader.

(11) För vistelser som överstiger sex månader räcker det att unionsmedborgaren registrerar sig vid behöriga myndigheter på bostadsorten. Registreringen skall styrkas med ett registreringsbevis. Tillsammans med innehav av ett identitetskort från ursprungsmedlemsstaten eller ett giltigt pass är detta ett tillräckligt och proportionerligt krav som uppfyller den mottagande medlemsstatens intresse av att känna till hur befolkningen rör sig inom dess territorium.

(12) De bevishandlingar som myndigheterna får begära för att utfärda ett registreringsbevis eller ett uppehållskort bör specificeras på ett uttömmande sätt för att undvika att skillnader i myndighetspraxis eller skilda tolkningar blir till ett alltför stort hinder när unionsmedborgarna och deras familjemedlemmar skall utöva sin uppehållsrätt.

(13) Familjemedlemmarna bör omfattas av ett rättsligt skydd om unionsmedborgaren avlider äktenskapet eller parförhållandet upplöses. Med respekt för familjelivet och den mänskliga värdigheten samt på vissa villkor för att undvika missbruk bör det vidtas åtgärder för att säkerställa att uppehållsrätten kan upprätthållas i sådana situationer.

(14) Om unionsmedborgare som har valt att bosätta sig stadigvarande i en medlemsstat garanteras permanent uppehållsrätt i den medlemsstaten, så stärker detta känslan av samhörighet inom ramen för ett unionsmedborgarskap. Detta är en nyckelfaktor när det gäller att främja social sammanhållning, som är ett av gemenskapens grundläggande mål. Det bör därför föreskrivas att alla unionsmedborgare kan få permanent uppehållsrätt, utifrån ett kriterium om stadigvarande bosättning under fyra års tid.

(15) Vissa särskilda förmåner för unionsmedborgare som bedriver verksamhet som anställd eller egenföretagare bör dock behållas, eftersom de utgör förvärvade rättigheter som följer av kommissionens förordning (EEG) nr 1251/70 av den 29 juni 1970 om arbetstagares rätt att stanna kvar inom en medlemsstats territorium efter att ha varit anställda där [17] och rådets direktiv 75/34/EEG av den 17 december 1974 om rätten för medborgare i en medlemsstat att stanna kvar inom en annan medlemsstats territorium efter att där ha drivit egen rörelse [18].

[17] EGT L 142, 30.6.1970, s. 24; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 52.

[18] EGT L 14, 20.1.1975, s. 10; svensk specialutgåva, område 6, volym 1, s. 172.

(16) Om en unionsmedborgare utövar sin permanenta uppehållsrätt, bör denna rätt utsträckas till att även omfatta familjemedlemmar. Om en medborgare som under yrkeslivet bedrivit verksamhet som anställd eller egenföretagare skulle avlida utan att ha fått permanent uppehållsrätt, bör dennes familjemedlemmar ändå kunna förvärva en sådan rätt, om de uppfyller vissa villkor.

(17) För att kunna utgöra ett verkligt instrument för integration i den mottagande medlemsstaten där unionsmedborgaren är bosatt, bör den permanenta uppehållsrätten vara villkorslös och de som fått en sådan rätt bör, inom fördragets tillämpningsområde, behandlas på samma sätt som medlemsstatens egna medborgare och åtnjuta ett maximalt skydd mot utvisning.

(18) För unionsmedborgaren och dennes familjemedlemmar innebär en permanent uppehållsrätt nya rättigheter och ett ökat skydd. Denna rätt bör därför bekräftas genom att ett uppehållskort, som gäller tills vidare, utfärdas.

(19) Förbudet mot diskriminering innebär att alla unionsmedborgare och deras familjemedlemmar skall behandlas på samma sätt som medborgare inom fördragets tillämpningsområde. Innan en permanent uppehållsrätt förvärvas ankommer det emellertid på den mottagande medlemsstaten att bestämma om den har för avsikt att bevilja bistånd till uppehälle till unionsmedborgare som kommer till den medlemsstaten för att studera.

(20) Begränsningar i utövandet av rätten att fritt röra sig med hänsyn till den allmänna ordningen, den allmänna säkerheten eller folkhälsan föreskrivs i artikel 39.3, artikel 46.1 och artikel 55 i fördraget. I rådets direktiv 64/221/EEG [19] finns bestämmelser om samordningen av särskilda åtgärder som gäller utländska medborgares rörlighet och bosättning och som är berättigade med hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa.

[19] EGT nr 56, 4.4.1964, s. 850/64; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 28. Direktivet senast ändrat genom direktiv 75/35/EEG (EGT L 14, 20.1.1975, s. 14; svensk specialutgåva, område 6, volym 1, s. 175).

(21) Mot bakgrund av praxis från Europeiska gemenskapernas domstol och den grundläggande rätten till fri rörlighet bör det preciseras vilka villkor och rättssäkerhetsgarantier som skall vara uppfyllda för att ett beslut om inreseförbud eller utvisning skall få fattas mot unionsmedborgare och familjemedlemmar till dessa.

(22) Avvisning och utvisning av unionsmedborgare och deras familjemedlemmar med hänsyn till allmän ordning eller allmän säkerhet är en långtgående åtgärd som allvarligt kan drabba personer som, efter att ha utnyttjat de rättigheter och friheter som följer av fördraget, faktiskt har integrerat sig i den mottagande medlemsstaten. Räckvidden för sådana åtgärder bör därför begränsas så att proportionalitetsprincipen tillämpas och hänsyn tas till i vilken grad en person har integrerat sig, hur länge personen har varit bosatt i den mottagande medlemsstaten, personens ålder, hälsotillstånd, familjeförhållanden och ekonomiska förhållanden samt hur starka band personen har med ursprungslandet; utvisning av unionsmedborgare och familjemedlemmar till dessa som har permanent uppehållsrätt eller av underåriga familjemedlemmar bör förbjudas.

(23) Det är även lämpligt att precisera reglerna om det administrativa förfarandet för att säkerställa en hög skyddsnivå när det gäller unionsmedborgarnas och deras familjemedlemmars rättigheter vid vägran att låta dem resa in eller uppehålla sig i en annan medlemsstat och samtidigt säkerställa att principen om att myndighetsåtgärder skall vara motiverade på ett tillfredsställande sätt följs.

(24) Under alla omständigheter bör unionsmedborgare och familjemedlemmar till dessa som nekas rätt till inresa och vistelse i en annan medlemsstat ha möjlighet att överklaga beslutet till domstol utan att diskrimineras i förhållande till medlemsstatens egna medborgare i fråga om villkoren för att lämna in överklagandet och förfarandet som sådant.

(25) Som en följd av EG-domstolens praxis bör det bekräftas att unionsmedborgare och familjemedlemmar till dessa som har blivit föremål för ett vistelseförbud skall ha rätt att lämna in en ny ansökan inom en rimlig frist och under alla omständigheter senast två år räknat från delgivningen av det slutliga beslutet om vistelseförbud.

(26) På grund av de nya villkor som fastställs i detta direktiv för att utöva rätten till fri rörlighet bör lagstiftning som strider mot direktivet upphävas, samtidigt som möjlighet bör ges att tillämpa förmånligare nationella bestämmelser.

(27) Detta direktiv respekterar de grundläggande fri- och rättigheter och iakttar de principer som erkänns såsom allmänna gemenskapsrättsliga principer, bland annat i Europeiska unionens stadga om grundläggande rättigheter.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Kapitel I Allmänna bestämmelser

Artikel 1 Syfte

I detta direktiv fastställs

a) villkor för unionsmedborgares och deras familjemedlemmars utövande av rätten att fritt röra sig och uppehålla sig i medlemsstaterna,

b) en permanent uppehållsrätt i medlemsstaterna för unionsmedborgare och deras familjemedlemmar,

c) begränsningar i dessa rättigheter med hänsyn till allmän ordning, allmän säkerhet och folkhälsa.

Artikel 2 Definitioner

I detta direktiv används följande beteckningar med de betydelser som här anges:

1) unionsmedborgare: varje person som är medborgare i en medlemsstat.

2) familjemedlem:

a) make eller maka,

b) partner som unionsmedborgaren har ingått registrerat partnerskap med eller har ett vederbörligen styrkt varaktigt förhållande med, om den mottagande medlemsstatens lagstiftning erkänner sådana partnerskap eller varaktiga förhållanden och i enlighet med villkoren i denna lagstiftning,

c) unionsmedborgarens egna släktingar i rakt nedstigande led eller släktingar i rakt nedstigande led till maken eller makan eller till sådan partner som avses i b,

d) unionsmedborgarens egna släktingar i rakt uppstigande led eller släktingar i rakt uppstigande led till maken eller makan eller till sådan partner som avses i b.

3) mottagande medlemsstat: den medlemsstat till vilken unionsmedborgaren reser för att utöva sin rätt att fritt röra sig eller uppehålla sig.

Artikel 3 Målgrupp

1. Detta direktiv skall tillämpas på alla unionsmedborgare som reser till eller uppehåller sig i en annan medlemsstat i unionen än den där de själva är medborgare samt på familjemedlemmar enligt definitionen i artikel 2.2, oavsett nationalitet, vilka följer med unionsmedborgaren till den andra medlemsstaten eller ansluter sig till denne där.

2. Medlemsstaterna skall underlätta inresa och vistelse för alla andra familjemedlemmar som inte anges i artikel 2.2, om de är beroende av unionsmedborgaren för sin försörjning eller, i det senaste hemlandet, ingick i hushållet för den unionsmedborgare som i första hand har uppehållsrätt eller om det är motiverat med hänsyn till allvarliga hälsoskäl eller till humanitära skäl, utan att detta påverkar de berördas personliga rätt att fritt röra sig eller uppehålla sig.

Artikel 4 Förbud mot diskriminering

Medlemsstaterna skall genomföra bestämmelserna i detta direktiv utan diskriminering mellan de personer som omfattas av direktivet på grund av bland annat kön, könsidentitet, ras, hudfärg, etniskt eller socialt ursprung, genetiska särdrag, språk, religion eller övertygelse, politisk eller annan åskådning, tillhörighet till nationell minoritet, förmögenhet, börd, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning.

Kapitel II Rätt till fri rörlighet och i upp till sex månader

Artikel 5 Rätt till utresa

1. Alla unionsmedborgare skall ha rätt att lämna en medlemsstats territorium för att resa till en annan medlemsstat, om de är försedda med ett giltigt identitetskort eller pass.

Denna rätt skall även tillkomma familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat, om de följer med unionsmedborgaren eller ansluter sig till denne.

2. Personer som avses i punkt 1 får inte åläggas skyldighet att inneha utresevisering eller något motsvarande dokument.

3. Medlemsstaterna skall för sina medborgares räkning utfärda eller förnya ett identitetskort eller pass som särskilt anger deras nationalitet.

4. Pass skall åtminstone vara giltiga i unionens alla medlemsstater och i stater med direkt transittrafik mellan dessa. Om det i en medlemsstats lagstiftning saknas bestämmelser om utfärdande av identitetskort, skall pass gälla i minst fem år från utfärdandet eller förnyelsen.

Artikel 6 Rätt till inresa och uppehållsrätt i högst sex månader

1. Medlemsstaterna skall tillåta unionsmedborgare och familjemedlemmar till dessa, oavsett nationalitet, att resa in och uppehålla sig inom deras territorier, om personerna är försedda med ett giltigt identitetskort eller pass.

Unionsmedborgarna får inte åläggas skyldighet att inneha inresevisering eller något motsvarande dokument.

2. Familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat får endast åläggas skyldighet att inneha inresevisering i enlighet med rådets förordning (EG) nr 539/2001 eller i förekommande fall enligt nationell lagstiftning. Innehav av ett giltigt uppehållsdokument som utfärdats av en medlemsstat innebär, vid tillämpningen av detta direktiv, dispens från skyldigheten att skaffa visering.

Medlemsstaterna skall ge dessa personer den hjälp de behöver för att få nödvändiga viseringar. Viseringarna skall utfärdas senast fem arbetsdagar efter ansökningsdatum. Viseringarna skall vara gratis.

3. Den mottagande medlemsstaten får vid inresa eller utresa för en familjemedlem som inte är medborgare i en medlemsstat inte införa inrese- eller utresestämpel i dennes pass efter den tidpunkt då personen i fråga har fått sitt uppehållsdokument.

4. Om en unionsmedborgare eller en familjemedlem till denne inte har de resehandlingar som krävs eller, i förekommande fall, nödvändiga viseringar, skall medlemsstaten, innan avvisning får komma i fråga, göra allt för att hjälpa dessa personer att inom rimlig tid få eller få tillgång till de begärda handlingarna eller få bekräftat eller på annat sätt bevisat att de omfattas av rätten till fri rörlighet.

5. Unionsmedborgares rätt till inresa på en annan medlemsstats territorium skall inkludera rätt att uppehålla sig där i högst sex månader, utan andra villkor eller formaliteter än att de innehar giltigt identitetskort eller pass. Medlemsstaten får endast kräva att personen i fråga tillkännager sin närvaro inom territoriet inom en frist av minst två veckor. Underlåtenhet att uppfylla denna skyldighet får beläggas med icke-diskriminerande och proportionerliga administrativa påföljder.

6. Bestämmelserna i punkt 5 skall också tillämpas på familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat som följer med unionsmedborgaren eller ansluter sig till denne. Om dessa familjemedlemmar omfattas av viseringskrav, skall de dock lämna in en ansökan om uppehållskort i enlighet med artikel 9 innan viseringen löper ut.

Kapitel III Uppehållsrätt under längre tid än sex månader

Artikel 7 Villkor för utövande av uppehållsrätten

1. Varje unionsmedborgare skall ha rätt att uppehålla sig inom en annan medlemsstats territorium under längre tid än sex månader om den berörda personen

a) bedriver en ekonomisk verksamhet som anställd eller egenföretagare eller är mottagare av tjänster, eller

b) för egen och eventuella familjemedlemmars räkning har tillräckliga tillgångar för att inte bli en belastning för den mottagande medlemsstatens sociala biståndssystem under vistelsen, samt förfogar över en heltäckande sjukförsäkring i den mottagande medlemsstaten, eller

c) är inskriven vid en godkänd utbildningsinstitution för att som huvudsaklig sysselsättning delta i en utbildning, inklusive en yrkesutbildning, och har en heltäckande sjukförsäkring i den mottagande medlemsstaten, eller

d) är familjemedlem till en unionsmedborgare som uppfyller kraven i a, b eller c.

2. Uppehållsrätten skall även omfatta familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat när de följer med eller ansluter sig till unionsmedborgaren i den mottagande medlemsstaten, förutsatt att unionsmedborgaren uppfyller villkoren i punkt 1 a, 1 b eller 1 c.

2a. Som anställd och egenföretagare enligt punkt 1 a räknas även en unionsmedborgare som har upphört med verksamheten som anställd eller egenföretagare i följande fall:

a) Om personen har drabbats av tillfällig arbetsoförmåga på grund av sjukdom eller olycka.

b) Om personen har drabbats av ofrivillig arbetslöshet som konstaterats i vederbörlig ordning, och ställer sig till behörig arbetsförmedlings förfogande för att finna ett arbete.

c) Om personen har drabbats av ofrivillig arbetslöshet på grund av att hans eller hennes anställning som varit tidsbegränsad till mindre än ett år har upphört, och han eller hon ställer sig till behörig arbetsförmedlings förfogande för att finna ett arbete. I detta fall skall personen behålla sin ställning som anställd eller egenföretagare under en period som inte får vara kortare än sex månader. Om personen har rätt till arbetslöshetsunderstöd skall han eller hon behålla sin ställning som anställd eller egenföretagare till understödsperiodens slut.

d) Om personen genomgår en yrkesutbildning. Om personen inte är ofrivilligt arbetslös, kan han eller hon behålla sin ställning som anställd eller egenföretagare endast om det finns en förbindelse mellan den tidigare yrkesverksamheten och yrkesutbildningen i fråga.

Artikel 8 Formaliteter som gäller för unionsmedborgare

1. Vid vistelser som överstiger sex månader får den mottagande medlemsstaten ålägga unionsmedborgarna att registrera sig hos behöriga myndigheter. Den mottagande medlemsstaten skall under alla omständigheter låta den unionsmedborgare som så begär registrera sig där.

2. Fristen för registrering får aldrig vara kortare än sex månader räknat från ankomstdagen. Ett registreringsbevis skall utfärdas omedelbart. Registreringsbeviset skall ange den registrerade personens namn och adress samt registreringsdatum. Underlåtenhet att följa registreringsplikten får beläggas med icke-diskriminerande och proportionerliga administrativa påföljder.

3. Det enda krav medlemsstaterna får ställa för att utfärda registreringsbevis till unionsmedborgare som avses i artikel 7.1 a och 7.1 b är att de skall kunna visa upp ett giltigt identitetskort eller pass och att de, genom en förklaring eller på något annat likvärdigt sätt som den berörde väljer, skall intyga att de uppfyller villkoren i artikel 7.1 a eller 7.1 b.

4. Det enda krav medlemsstaterna får ställa för att utfärda registreringsbevis till unionsmedborgare som avses i artikel 7.1 c är att de skall kunna visa upp ett giltigt identitetskort eller pass, ett bevis på registrering vid en godkänd utbildningsinstitution för att som huvudsaklig sysselsättning delta i en utbildning, inklusive en yrkesutbildning, där och att de, genom en förklaring eller på något annat likvärdigt sätt som den berörde väljer, skall intyga att de för sin och sina familjers räkning har tillräckliga tillgångar för att inte bli en belastning för den mottagande medlemsstatens sociala biståndssystem och att de har en heltäckande sjukförsäkring i den mottagande medlemsstaten.

5. Medlemsstaterna får inte fastställa ett belopp som skall anses utgöra tillräckliga tillgångar.

6. För att utfärda ett registreringsbevis till unionsmedborgares familjemedlemmar som är medborgare i en medlemsstat får medlemsstaterna begära att följande handlingar visas upp:

a) Ett giltigt identitetskort eller pass.

b) En förklaring som intygar familjeanknytningen.

c) Ett registreringsbevis för den unionsmedborgare som de följer med eller ansluter sig till.

d) I de fall som avses i artikel 2.2 b, bevis för att villkoren i den bestämmelsen är uppfyllda.

e) I de fall som avses i artikel 3.2, en av behörig myndighet i ursprungslandet eller det senaste hemlandet utfärdad handling som styrker att de är beroende av unionsmedborgaren för sin försörjning eller att de ingick i dennes hushåll i det landet eller bevis för att allvarliga hälsoskäl eller humanitära skäl föreligger.

Artikel 9 Formaliteter som gäller för unionsmedborgares familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat

1. Medlemsstaterna skall utfärda ett uppehållskort till unionsmedborgares familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat, om den planerade vistelsen överstiger sex månader.

2. Fristen för att ansöka om ett uppehållskort får inte vara kortare än sex månader räknat från ankomstdagen. Familjemedlemmar som omfattas av viseringskrav skall dock lämna in ansökan innan viseringen upphör att gälla.

2a. Uppehållskort får inte nekas endast därför att en person saknar visering eller därför att viseringen hade upphört att gälla innan ansökan om uppehållskort lämnades in.

3. Underlåtenhet att ansöka om uppehållskort får beläggas med icke-diskriminerande och proportionerliga administrativa påföljder.

Artikel 10 Utfärdande av uppehållskort

1. Uppehållsrätten för unionsmedborgares familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat skall bekräftas genom att en handling som kallas "uppehållskort för familjemedlem till unionsmedborgare" utfärdas senast sex månader från det att ansökan lämnades in. Ett intyg om att ansökan om uppehållskort för familjemedlem till unionsmedborgare har lämnats in skall utfärdas omedelbart.

2. För att utfärda ett uppehållskort skall medlemsstaterna begära att följande handlingar visas upp:

a) Ett giltigt identitetskort eller pass.

b) En handling som styrker familjeanknytningen.

c) Ett registreringsbevis för den unionsmedborgare som familjemedlemmarna följer med eller ansluter sig till.

d) I de fall som avses i artikel 2.2 b, bevis för att villkoren i den bestämmelsen är uppfyllda.

e) I de fall som avses i artikel 3.2, en av behörig myndighet i det senaste hemlandet utfärdad handling som styrker att de är beroende av unionsmedborgaren för sin försörjning eller att de ingick i dennes hushåll i det landet eller bevis för att allvarliga hälsoskäl eller humanitära skäl föreligger.

Artikel 11 Uppehållskortets giltighet

1. Det uppehållskort som avses i artikel 10.1 skall gälla i minst fem år från dagen för utfärdandet.

1a. Tillfälliga avbrott i vistelsen, som inte överstiger sex månader i följd, samt längre avbrott på grund av militärtjänst eller graviditet och barnafödande, eller sammanhängande avbrott i vistelsen på högst ett år av viktiga orsaker såsom allvarlig sjukdom eller studier eller yrkesutbildning eller utstationering på grund av arbete i en annan medlemsstat eller i tredje land, skall inte påverka uppehållskortets giltighet.

Artikel 12 Bibehållen uppehållsrätt för familjemedlemmar om unionsmedborgaren avlider eller lämnar landet

1. Utan att det påverkar tillämpningen av andra stycket skall unionsmedborgarens frånfälle eller avresa från den mottagande medlemsstatens territorium inte påverka uppehållsrätten för unionsmedborgares familjemedlemmar som är medborgare i en medlemsstat.

Innan de kan få permanent uppehållsrätt skall personerna i fråga uppfylla kraven i artikel 7.1 a, 7.1 b, 7.1 c eller 7.1 d.

2. Utan att det påverkar tillämpningen av andra stycket skall unionsmedborgarens frånfälle inte leda till förlust av uppehållsrätten för unionsmedborgares familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat.

Innan de har förvärvat permanent uppehållsrätt skall det också fortsatt vara ett krav för uppehållsrätt att personerna i fråga bedriver ekonomisk verksamhet som anställda eller egenföretagare eller har tillräckliga tillgångar för att kunna försörja sig själva och familjen, så att de inte blir en belastning för det sociala biståndssystemet i den mottagande medlemsstaten under vistelsen, samt har en heltäckande sjukförsäkring i den mottagande medlemsstaten, eller är familjemedlemmar till en person som uppfyller dessa villkor, förutsatt att familjen redan är bildad i den mottagande medlemsstaten.

Tillgångarna skall anses som tillräckliga om de är i nivå med den socialbidragsnorm som den mottagande medlemsstaten tillämpar för sina egna medborgare. Om dessa kriterier inte kan tillämpas, skall den sökandes tillgångar anses som tillräckliga om de är i nivå med minimipensionen i den mottagande medlemsstaten.

3. Om en unionsmedborgare lämnar den mottagande medlemsstaten, förlorar dennes barn och den förälder som har ansvaret för barnens dagliga omvårdnad, oavsett nationalitet, inte sin uppehållsrätt, om barnen är bosatta i den mottagande medlemsstaten och inskrivna vid en utbildningsinstitution på sekundärnivå eller däröver för att bedriva studier där, innan studierna har avslutats.

Artikel 13 Bibehållen uppehållsrätt för familjemedlemmar vid äktenskapsskillnad, ogiltigförklaring av äktenskap eller upplösning av registrerat partnerskap eller förhållande

1. Utan att det påverkar tillämpningen av andra stycket skall uppehållsrätten för unionsmedborgares familjemedlemmar som är medborgare i en medlemsstat inte påverkas av äktenskapsskillnad, ogiltigförklaring av äktenskapet eller upplösning av ett registrerat partnerskap eller förhållande som avses i artikel 2.2 b.

Innan de kan få permanent uppehållsrätt skall personerna i fråga uppfylla kraven i artikel 7.1 a, 7.1 b, 7.1 c eller 7.1 d.

2. Utan att det påverkar tillämpningen av andra stycket skall äktenskapsskillnad, ogiltigförklaring av äktenskapet eller upplösning av ett registrerat partnerskap eller förhållande som avses i artikel 2.2 b inte leda till förlust av uppehållsrätten för unionsmedborgarens familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat

a) om äktenskapet eller det registrerade partnerskapet eller förhållandet som avses i artikel 2.2 b vid inledningen av förfarandet för äktenskapsskillnad ogiltigförklaring av äktenskapet eller vid upplösningen av partnerskapet eller förhållandet som avses i artikel 2.2 b, vederbörligen styrkt, hade varat i minst två år, varav minst ett år i den mottagande medlemsstaten, eller

b) om vårdnaden av unionsmedborgarens barn har anförtrotts åt maken eller makan eller en partner som avses i artikel 2.2 b genom överenskommelse mellan makarna eller partnerna eller genom ett rättsligt beslut, eller

c) om detta är motiverat med hänsyn till en särskilt svår situation, till exempel fysiskt eller psykiskt våld i hemmet eller humanitära skäl.

Innan de har förvärvat permanent uppehållsrätt skall det också fortsatt vara ett krav för uppehållsrätt att personerna i fråga bedriver ekonomisk verksamhet som anställda eller egenföretagare eller har tillräckliga tillgångar för att kunna försörja sig själva och familjen, så att de inte blir en belastning för den mottagande medlemsstaten under vistelsen, samt har en heltäckande sjukförsäkring i den mottagande medlemsstaten, eller är familjemedlemmar till en person som uppfyller dessa villkor, förutsatt att familjen redan är bildad i den mottagande medlemsstaten.

Tillräckliga tillgångar enligt andra stycket skall vara de tillgångar som anges i artikel 12.2 tredje stycket.

Artikel 13a Rättssäkerhetsgarantier vid avvisning eller utvisning av administrativa skäl

1. Uppehållsrätten kvarstår så länge rättsinnehavarna uppfyller villkoren i artiklarna 7, 12 och 13.

2. De förfaranden som avses i artiklarna 28 och 29 skall i tillämpliga delar gälla för alla avvisnings- eller utvisningsbeslut som den mottagande medlemsstaten fattar mot en unionsmedborgare eller dennes familjemedlemmar på andra grunder än hänsyn till allmän ordning, allmän säkerhet och folkhälsa.

3. Den mottagande medlemsstaten får inte förena ett avvisnings- eller utvisningsbeslut enligt punkt 2 med ett inreseförbud.

Kapitel IV Permanent uppehållsrätt

Avsnitt I Förvärv

Artikel 14 Allmän regel för unionsmedborgare och deras familjemedlemmar

1 Alla unionsmedborgare som har bott lagligt och stadigvarande inom den mottagande medlemsstatens territorium under fyra års tid skall ha permanent uppehållsrätt där. Denna rätt är inte underkastad villkoren i kapitel III.

1a. Beräkningen av den stadigvarande bosättningen skall inte påverkas av tillfälliga bortovaroperioder som inte överstiger totalt sex månader per år, eller av bortovaro under maximalt tolv månader i följd av viktiga orsaker såsom militärtjänstgöring, allvarlig sjukdom, graviditet och barnafödande, studier eller yrkesutbildning, eller utstationering på grund av arbete i en annan medlemsstat eller i ett tredje land.

2. Bestämmelserna i punkt 1 skall också tillämpas på familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat, men som har bott tillsammans med unionsmedborgaren i den mottagande medlemsstaten under fyra års tid.

3. När permanent uppehållsrätt väl har förvärvats kan den endast gå förlorad om den berörda personen är borta från den mottagande medlemsstaten i mer än fyra år i följd.

Artikel 15 Undantag för anställda och egenföretagare som har upphört med sin verksamhet i den mottagande medlemsstaten och deras familjemedlemmar

1. Genom undantag från artikel 14 skall följande personer ha permanent uppehållsrätt i den mottagande medlemsstaten, även om de inte har varit stadigvarande bosatta där i fyra år:

a) Anställda och egenföretagare som när de upphör med sin verksamhet har uppnått den ålder som i den mottagande medlemsstatens lagstiftning krävs för rätt till ålderspension eller som upphör att vara anställda efter förtidspensionering, om de varit verksamma där åtminstone under de tolv föregående månaderna och bor stadigvarande i landet sedan minst tre år.

Om lagstiftningen i den mottagande medlemsstaten inte tillerkänner vissa kategorier av egenföretagare rätt till ålderspension, skall åldersvillkoret anses uppfyllt när personen i fråga har uppnått en ålder av 60 år.

b) Anställda och egenföretagare som, efter att ha varit stadigvarande bosatta i den mottagande medlemsstaten i mer än två år, upphör med sin verksamhet där som följd av en permanent oförmåga att arbeta.

Om denna oförmåga beror på en arbetsolycka eller yrkessjukdom som berättigar till utbetalningar som helt eller delvis belastar en institution i den mottagande medlemsstaten, skall inga krav ställas på vistelsens längd.

c) Anställda och egenföretagare som, efter tre års stadigvarande verksamhet och bosättning i den mottagande medlemsstaten, verkar som anställda eller egenföretagare i en annan medlemsstat, men behåller sin bostad i den mottagande medlemsstaten och i princip återvänder dit varje dag eller åtminstone en gång i veckan.

Vid förvärv av de rättigheter som anges i första stycket a och b skall yrkesverksamma perioder i den andra medlemsstaten räknas som genomförda i den mottagande medlemsstaten.

Perioder av ofrivillig arbetslöshet som vederbörligen konstaterats av en behörig arbetsförmedling eller perioder av ofrivilliga avbrott i egenföretagarverksamhet eller frånvaro från eller avbrott i verksamheten som beror på sjukdom eller olycka, skall anses som arbetsperioder.

2. Bosättnings- och verksamhetsvillkoren i punkt 1 a och villkoret om bosättningens varaktighet i punkt 1 b skall inte tillämpas om arbetstagarens make eller maka eller partner som avses i artikel 2.2 b är medborgare i den mottagande medlemsstaten eller om maken eller makan har förlorat sitt medborgarskap där som en följd av äktenskapet med personen i fråga.

3. Anställdas och egenföretagares familjemedlemmar som har förvärvat permanent uppehållsrätt med stöd av punkt 1 skall, oavsett nationalitet, också ha permanent uppehållsrätt i den mottagande medlemsstaten.

4. Om en yrkesverksam anställd eller egenföretagare avlider innan han eller hon har förvärvat permanent uppehållsrätt i den mottagande medlemsstaten med stöd av punkt 1, skall dennes familjemedlemmar, oavsett nationalitet, ha permanent uppehållsrätt i den mottagande medlemsstaten, om

a) den anställde eller egenföretagaren vid sitt frånfälle hade varit stadigvarande bosatt i den mottagande medlemsstaten i ett år, eller

b) dödsfallet berodde på en arbetsolycka eller en yrkessjukdom, eller

c) den efterlevande maken har förlorat sitt medborgarskap i den mottagande medlemsstaten som en följd av äktenskapet med personen i fråga.

Artikel 16 Förvärv av permanent uppehållsrätt för vissa familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat

Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 15 skall unionsmedborgares familjemedlemmar som avses i artikel 12.2 och artikel 13.2 och som uppfyller villkoren i dessa bestämmelser förvärva permanent uppehållsrätt efter att ha bott lagligt och stadigvarande under fyra års tid i den mottagande medlemsstaten.

Avsnitt II

Formaliteter

Artikel 17 Permanent uppehållskort

1. Medlemsstaterna skall utfärda permanenta uppehållskort till personer som har permanent uppehållsrätt inom tre månader från det att ansökan lämnades in. Det permanenta uppehållskortet skall gälla tills vidare.

2. Fristen för att lämna in ansökan om permanent uppehållskort får inte vara kortare än två år från det att rättigheten förvärvades. Familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat skall dock lämna in ansökan innan det första uppehållskortet löper ut.

Underlåtenhet att uppfylla skyldigheten att ansöka om uppehållskort får beläggas med icke-diskriminerande och proportionerliga administrativa påföljder.

3. Avbrott i vistelsen som inte överstiger fyra år i följd skall inte påverka det permanenta uppehållskortets giltighet.

Artikel 18 Stadigvarande bosättning

1. Stadigvarande bosättning kan styrkas med hjälp av de olika bevismedel som godtas i den mottagande medlemsstaten. 2. Varje lagligen fattat beslut om avvisning eller utvisning mot den berörde skall medföra att bosättningen anses avbruten, utom i de fall denne fått uppskov med verkställigheten av beslutet.

KAPITEL V Gemensamma bestämmelser om uppehållsrätt och permanent uppehållsrätt

Artikel 19 Territoriell räckvidd

Uppehållsrätt och permanent uppehållsrätt skall gälla inom den mottagande medlemsstatens hela territorium. Medlemsstaterna får vidta åtgärder för att begränsa uppehållsrättens och den permanenta uppehållsrättens territoriella giltighet endast om sådana åtgärder kan vidtas även gentemot medlemsstatens egna medborgare.

Artikel 20 Anknytande rättigheter

Unionsmedborgares familjemedlemmar, oavsett nationalitet, som har uppehållsrätt eller permanent uppehållsrätt i en medlemsstat skall ha rätt att bedriva ekonomisk verksamhet som anställda eller egenföretagare.

Artikel 21 Likabehandling

1. Unionsmedborgare som är bosatta i den mottagande medlemsstaten skall åtnjuta samma behandling som medlemsstatens egna medborgare inom fördragets tillämpningsområde.

Även familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat, men som har uppehållsrätt eller permanent uppehållsrätt, skall åtnjuta samma behandling.

2. Med avvikelse från punkt 1, skall den mottagande medlemsstaten fram till dess att uppehållsrätt har förvärvats dock inte vara skyldig att bevilja rätt till bistånd till uppehälle till personer med uppehållsrätt som befinner sig i medlemsstaten för att studera.

Artikel 22 Allmänna bestämmelser om uppehållsdokument

1. med motiveringen att denne saknar registreringsbevis, intyg om att ansökan om uppehållskort har lämnats in, uppehållskort för familjemedlem eller permanent uppehållskort, om någon annan form av bevis kan styrka att personen i fråga åtnjuter de rättigheter som följer av detta direktiv.

2. De handlingar som anges i punkt 1 skall utfärdas gratis eller mot en avgift som inte överstiger de avgifter som landets egna medborgare betalar för liknande handlingar.

Artikel 23 Kontroller genom behöriga myndigheter

Medlemsstaterna får kontrollera att regler i nationell lagstiftning om att alltid kunna visa upp registreringsbevis eller uppehållskort följs, förutsatt att de ställer samma krav på sina egna medborgare i fråga om dessas identitetskort.

Medlemsstaterna får belägga överträdelse av denna skyldighet med samma påföljder som de tillämpar på sina egna medborgare som inte uppfyller skyldigheten att bära identitetskort.

Kapitel VI Begränsningar i rätten till inresa och vistelse med hänsyn till allmän ordning, allmän säkerhet och folkhälsa

Artikel 25 Allmänna principer

1 Bestämmelserna i detta kapitel skall tillämpas på alla beslut om begränsning av den fria rörligheten för en unionsmedborgare eller en medlem av dennes familj, oavsett nationalitet, om åtgärderna vidtas med hänsyn till allmän ordning, allmän säkerhet eller folkhälsa. Denna typ av beslut får aldrig fattas på ekonomiska grunder.

2. Åtgärder för att upprätthålla allmän ordning och allmän säkerhet skall följa proportionalitetsprincipen och helt och hållet vara grundade på uppförandet hos den individ som åtgärderna riktar sig mot. Tidigare straffdomar skall inte räcka för att automatiskt motivera sådana åtgärder.

Det personliga uppförandet skall utgöra ett verkligt, faktiskt och tillräckligt allvarligt hot mot ett grundläggande samhällsintresse. Motiveringar som inte bygger på det enskilda fallet eller där allmänpreventiva skäl åberopas får inte förekomma.

Det personliga uppförandet kan inte anses som ett tillräckligt allvarligt hot om medlemsstaten i fråga inte vidtar stränga repressiva åtgärder mot egna medborgare som uppfört sig på samma sätt.

3. Att det pass eller identitetskort som har möjliggjort inresan i den mottagande medlemsstaten och utfärdandet av registreringsbevis eller uppehållskort har löpt ut får inte ligga till grund för ett avvisnings- eller utvisningsbeslut.

4. Vid utfärdandet av registreringsbeviset eller uppehållskortet, dock senast sex månader efter inresan, får den mottagande medlemsstaten, om det bedöms som absolut nödvändigt, anmoda ursprungsmedlemsstaten och eventuellt andra medlemsstater att lämna upplysningar om en unionsmedborgares eller dennes familjemedlemmars tidigare brottslighet. Sådant samråd får inte ske rutinmässigt. Den anmodade medlemsstaten skall svara inom två månader.

5. Den medlemsstat som har utfärdat passet eller identitetskortet skall utan särskilda formaliteter ta emot dess innehavare på sitt territorium, även om handlingen har löpt ut eller om innehavarens medborgarskap har ifrågasatts.

5a. Medlemsstaterna skall underrätta kommissionen om alla beslut om avvisning eller utvisning av unionsmedborgare eller familjemedlemmar till unionsmedborgare.

Artikel 26 Skydd mot avvisning och utvisning

1. Innan det fattas ett beslut om avvisning eller utvisning med hänsyn till allmän ordning eller allmän säkerhet skall den mottagande medlemsstaten särskilt beakta hur länge personen har varit bosatt i den mottagande medlemsstaten, personens ålder, hälsotillstånd, familjeförhållanden och ekonomiska förhållanden, sociala och kulturella integrering i den mottagande medlemsstaten samt hur starka band personen har med ursprungslandet.

2. Den mottagande medlemsstaten får inte fatta ett avvisnings- eller utvisningsbeslut med hänsyn till allmän ordning eller allmän säkerhet mot unionsmedborgare och deras familjemedlemmar, oavsett nationalitet, som har förvärvat permanent uppehållsrätt i medlemsstaten, eller mot underåriga familjemedlemmar.

Artikel 27 Folkhälsa

1. De enda sjukdomar som kan motivera åtgärder för att begränsa den fria rörligheten i en medlemsstat är de karantänpliktiga sjukdomar som omfattas av Världshälsoorganisationens internationella hälsoföreskrifter nr 2 av den 25 maj 1951 samt andra smittsamma infektions- och parasitsjukdomar i den mån som dessa i mottagarlandet omfattas av bestämmelser till skydd för de egna medborgarna. .

2. Sjukdomar som bryter ut efter de sex första månaderna efter inresan får inte ligga till grund för avvisning eller utvisning.

3. Om det finns tungt vägande skäl, får en medlemsstat inom sex månader från inresan låta personer som har uppehållsrätt undergå en kostnadsfri hälsoundersökning för att fastställa att de inte lider av någon av de sjukdomar som anges i punkt 1. Sådana hälsoundersökningar får inte ske rutinmässigt.

Artikel 28 Delgivning av beslut

1. Alla beslut som avses i artikel 25.1 skall skriftligen meddelas den berörde på ett sådant sätt att denne kan förstå beslutets innehåll och verkningar.

2. De exakta och fullständiga skäl avseende allmän ordning, allmän säkerhet eller folkhälsa som ligger till grund för ett beslut riktat till en viss person skall meddelas denne , om inte hänsyn till landets säkerhet hindrar detta.

3. Meddelandet skall innehålla uppgifter om till vilken myndighet den berörda personen kan lämna in ett överklagande, tidsfristen för överklagande och, i förekommande fall, hur lång tid som står till dennes förfogande för att lämna landet. Om det inte är fråga om mycket brådskande fall som är väl motiverade, skall denna frist uppgå till minst trettio dagar räknat från den dag beslutet meddelades.

Artikel 29 Rättssäkerhetsgarantier

1. Om ett beslut angående den berörda personen har fattats med hänsyn till allmän ordning, allmän säkerhet eller folkhälsa, skall denne ha tillgång till de judiciella och, i förekommande fall, administrativa överklagandemöjligheter som finns i den mottagande medlemsstaten.

2. Den administrativa myndigheten skall, i fall som inte brådskar, fatta beslut först sedan ett yttrande inhämtats från en annan behörig myndighet i den mottagande medlemsstaten än den som är behörig att fatta ett sådant beslut som avses i punkt 1, inför vilken den berörde på egen begäran skall ha möjlighet att lägga fram sitt försvar personligen, såvida inte hänsyn till landets säkerhet talar mot detta, eller låta sig biträdas eller företrädas enligt de förfarandebestämmelser som föreskrivs i den nationella lagstiftningen.

3. Om överklagandet av ett avvisnings- eller utvisningsbeslut innehåller ett yrkande om uppskov med beslutets verkställighet, får avvisning eller utvisning inte äga rum förrän detta yrkande har prövats.

4. Domstolen skall kontrollera beslutets laglighet och de fakta och omständigheter som ligger till grund för den planerade åtgärden. Domstolen skall även kontrollera att beslutet inte är oproportionerligt, särskilt i förhållande till de krav som följer av artikel 26.

5. Medlemsstaterna får vägra den berörda personen tillträde till det egna territoriet fram till domstolsförfarandet, men de får inte hindra denne från att inställa sig personligen inför den nationella domstolen.

Artikel 30 Varaktigheten av ett vistelseförbud i en medlemsstat

Medlemsstaterna får inte fatta ett beslut om livstids vistelseförbud för personer som omfattas av detta direktiv.

2. En person som har blivit föremål för ett beslut om vistelseförbud i en medlemsstat med hänsyn till allmän ordning, allmän säkerhet eller folkhälsa, får lämna in en ansökan om upphävande av förbudet efter en med hänsyn till omständigheterna skälig frist, dock under alla omständigheter senast två år efter det att personen har delgivits ett slutligt beslut om vistelseförbud som är lagligen fattat enligt gemenskapsrätten, genom att åberopa bevisning som kan styrka att de materiella omständigheter som låg till grund för beslutet har ändrats.

Medlemsstaten skall yttra sig om ansökan inom sex månader räknat från det att den lämnades in.

3. Den person som avses i punkt 2 skall inte ha rätt att resa in i medlemsstaten under prövningen av den nya ansökan.

Artikel 31 Avvisning eller utvisning som påföljd eller kompletterande åtgärd

Den mottagande medlemsstaten får fatta beslut om avvisning eller utvisning som påföljd eller som kompletterande åtgärd till en frihetsberövande påföljd endast om kraven i artiklarna 25, 26 och 27 samt artikel 30.1 i detta direktiv följs.

Artikel 31a Kontroll före avvisningen eller utvisningen

Innan ett avvisnings- eller utvisningsbeslut verkställs skall medlemsstaten kontrollera om det fortfarande finns ett verkligt och faktiskt hot mot den allmänna ordningen eller den allmänna säkerheten, och pröva om de omständigheter som utvisningsbeslutet har ändrats.

Kapitel VII Slutbestämmelser

Artikel 32 Offentliggörande

Medlemsstaterna skall offentliggöra information om unionsmedborgarnas och deras familjemedlemmars rättigheter och skyldigheter inom det område som omfattas av detta direktiv, i synnerhet genom upplysningskampanjer i nationella och lokala medier.

Artikel 33 Påföljder

Medlemsstaterna skall föreskriva påföljder för överträdelser av nationella bestämmelser som har utfärdats med tillämpning av detta direktiv och skall vidta de åtgärder som krävs för att se till att dessa påföljder tillämpas. Påföljderna skall vara effektiva och proportionella . Medlemsstaterna skall anmäla dessa bestämmelser till kommissionen senast den dag som anges i artikel 37, och alla senare ändringar som gäller dem så snart som möjligt.

Artikel 34 Förmånligare nationella bestämmelser

Bestämmelserna i detta direktiv skall inte påverka lagar och andra författningar i medlemsstaterna som är förmånligare för de personer som omfattas av detta direktiv.

Artikel 35 Upphävande

1. Artiklarna 10 och 11 i förordning (EEG) nr 1612/68 skall upphöra att gälla med verkan från och med den 1 juli 2005.

2. Direktiv 64/221/EEG, 68/360/EEG, 72/194/EEG, 73/148/EEG, 75/34/EEG, 75/35/EEG, 90/364/EEG, 90/365/EEG och 93/96/EEG skall upphöra att gälla med verkan från och med den 1 juli 2005.

Artikel 36 Rapportering

Kommissionen skall senast den 1 juli 2008 till Europaparlamentet och rådet överlämna en rapport om tillämpningen av detta direktiv och vid behov lägga fram nödvändiga ändringsförslag. Medlemsstaterna skall tillhandahålla kommissionen det underlag som behövs för att utarbeta rapporten.

Artikel 37 Införlivande

1. Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 1 juli 2005 och skall genast underrätta kommissionen om detta.

De skall tillämpa dessa bestämmelser från och med den 1 juli 2005.

När en medlemsstat antar dessa bestämmelser skall de innehålla en hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de offentliggörs. Närmare föreskrifter om hur hänvisningen skall göras skall varje medlemsstat själv utfärda.

2. Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna texterna till de centrala bestämmelser i nationell lagstiftning som de antar inom det område som omfattas av detta direktiv.

Artikel 38 Ikraftträdande

Detta direktiv träder i kraft den tjugonde dagen efter det att det har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning.

Artikel 39 Adressater

Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den

På Europaparlamentets vägnar På rådets vägnar

Ordförande Ordförande