SV Europeiska unionens officiella tidning C 213/62

Kommissionens tillkännagivande: Infrastruktur för energiöverföring och EU:s naturvårdslagstiftning

(2018/C 213/02)

INNEHÅLL

Sidan

OM DETTA DOKUMENT 65

Syfte 65

Struktur och innehåll 65

Dokumentets art 65

1. EN FÖRNYAD ENERGIINFRASTRUKTUR FÖR EUROPA 67

1.1 Behovet av en förnyad energiinfrastruktur i Europa 67

1.2 Utmaningar på infrastrukturområdet 68

1.2.1 Elnät och lagring av el 68

1.2.2 Ledningsnät för naturgas och lagring 69

1.2.3 Transport av olja och olefiner samt infrastruktur för raffinering 69

1.2.4 Avskiljning, transport och lagring av koldioxid (CCS) 69

1.3 Typer av överförings- och distributionsanläggningar i bruk 69

1.3.1 Anläggningar för överföring och distribution av gas och olja 69

1.3.2 Överförings- och distributionsanläggningar för elkraft 70

1.4 Projekt av gemensamt intresse 70

2. EU:S NATURVÅRDSLAGSTIFTNING 72

2.1 Inledning 72

2.2 Fågeldirektivet och habitatdirektivet 72

2.3 Skötsel, förvaltning och skydd av Natura 2000-områden 73

2.3.1 Att vidta praktiska bevarandeåtgärder och säkerställa att ingen försämring sker 73

2.3.2 Tillståndsförfarandet för planer och projekt som påverkar Natura 2000-områden 74

2.4 Artskyddsbestämmelser 75

3. POTENTIELL PÅVERKAN AV ANLÄGGNINGAR FÖR ENERGIÖVERFÖRING PÅ NATURA 2000 OCH ARTER SOM SKYDDAS PÅ EU-NIVÅ 76

3.1 Inledning 76

3.2 Behovet av att bedöma varje enskilt fall för sig 76

3.3 En översikt över potentiell påverkan på arter och livsmiljöer som skyddas på EU-nivå 77

3.3.1 Förlust, försämring eller fragmentering av livsmiljö 77

3.3.2 Störningar och undanträngande 77

3.3.3 Risk för kollision och dödande elchocker 77

3.3.4 Barriäreffekter 77

3.4 Att skilja mellan betydande och icke betydande påverkan 78

3.5 Kumulativa effekter 78

4. ELNÄTSINFRASTRUKTURERS POTENTIELLA PÅVERKAN PÅ VILDA FÅGLAR 79

4.1 Inledning 79

4.2 Elnätsinfrastruktur 79

4.3 Elinfrastrukturers potentiella negativa påverkan på vilda fåglar 80

4.3.1 Dödande elchocker 80

4.3.2 Kollision 83

4.3.3 Förlust och fragmentering av livsmiljöer 84

4.3.4 Störningar/undanträngande 84

4.3.5 Elektromagnetiska fält 84

4.4 Elinfrastrukturens potentiella positiva effekter på vilda fåglar 84

5. MÖJLIGA BEGRÄNSANDE ÅTGÄRDER FÖR ELNÄTSINFRASTRUKTUR SOM PÅVERKAR VILDA FÅGLAR 86

5.1 Vad är begränsande åtgärder? 86

5.2 Möjliga åtgärder för att begränsa negativa effekter av elrelaterade planer eller projekt på vilda fågelarter 88

5.2.1 Att införa proaktiva åtgärder på planeringsnivå 88

5.2.2 Undersöka potentiella begränsande och preventiva åtgärder på projektnivå 90

5.3 Detaljerade tekniska rekommendationer för avhjälpande och begränsande åtgärder 91

5.3.1 Begränsa antalet fall av dödande elchocker 91

5.3.2 Begränsa antalet kollisioner 92

6. VIKTEN AV ATT ANTA EN STRATEGISK PLANERINGSSTRATEGI 93

6.1 Fördelarna med integrerad planering 93

6.2 Att fastställa lämplig lokalisering för energiöverföringsanläggningar 94

6.3 Möjliga sätt att effektivisera tillståndsförfarandena för energiöverföringsanläggningar 96

6.3.1 Tidig planering, fastställande av ”färdplaner” och omfattning 96

6.3.2 Tidig och effektiv integrering av miljöbedömningar och av andra miljökrav 97

6.3.3 Förfarandesamordning och tidsplaner 98

6.3.4 Rapporternas kvalitet 98

6.3.5 Gränsöverskridande samarbete 98

6.3.6 Tidig och effektiv medverkan från allmänheten 99

7. TILLSTÅNDSFÖRFARANDET ENLIGT ARTIKEL 6 I HABITATDIREKTIVET 99

7.1 Inledning 99

7.2 Omfattningen av tillståndsförfarandet i artikel 6 100

7.3 Ett stegvis förfarande för genomförande av lämpliga bedömningar 102

7.3.1 Steg ett: behovsbedömning 102

7.3.2 Steg två: den lämpliga bedömningen 102

7.3.3 Steg tre: att godkänna eller avslå planen eller projektet mot bakgrund av slutsatserna från den lämpliga bedömningen 109

7.4 Undantagsförfarandet enligt artikel 6.4 109

8. INFRASTRUKTUR FÖR ENERGIÖVERFÖRING I DEN MARINA MILJÖN 113

8.1 En översikt över befintlig energiinfrastruktur i EU:s marina områden 114

8.1.1 Olja och gas 114

8.1.2 Vind-, vatten- och tidvattenkraft till havs 115

8.1.3 Avskiljning och lagring av koldioxid (CCS) 117

8.1.4 Överföringsnät 117

8.1.5 Prognoser inför framtiden 117

8.2 NATURA 2000 i den marina miljön 119

8.2.1 Skyddet av den marina miljön, de marina livsmiljöerna och arterna 119

8.2.2 Stödåtgärder och användbara informationskällor 123

8.3 Möjliga konsekvenser och åtgärder för att minska dem 124

8.3.1 Installation 126

8.3.2 Drift 129

8.3.3 Avveckling 131

8.3.4 Kumulativa effekter 131

8.3.5 Möjliga begränsande åtgärder 132

8.4 Vikten av strategisk planering 133

REFERENSER 136

BILAGA 1 – NATIONELLA OCH INTERNATIONELLA INITIATIV 150

BILAGA 2 – SYSTEMATISK, PRIORITERAD FÖRTECKNING ÖVER PÅVERKAN AV INTERAKTIONER MELLAN FÅGLAR OCH KRAFTLEDNINGAR (BIRDLIFE, 2013) 157

BILAGA 3 – SAMMANFATTNING AV BEVIS PÅ KRAFTLEDNINGARS PÅVERKAN PÅ POPULATIONSNIVÅN FÖR GLOBALT HOTADE FÅGELARTER (INTERNATIONELLA NATURVÅRDSUNIONEN, 2012) 159

BILAGA 4 – EXEMPEL PÅ KRAFTLEDNINGARS PÅVERKAN PÅ METAPOPULATIONER AV ARTER SOM ANGES I BILAGA I TILL FÅGELDIREKTIVET 161

BILAGA 5 – FÖRSLAG PÅ FÖRTECKNING ÖVER PRIORITERADE ARTER FÖR FÖREBYGGANDE OCH MINSKNING AV KRAFTLEDNINGARS PÅVERKAN I EU 163

BILAGA 6 – JÄMFÖRELSE AV FÖRFARANDEN ENLIGT LÄMPLIG BEDÖMNING, MILJÖKONSEKVENSBEDÖMNING OCH STRATEGISK MILJÖBEDÖMNING 168

OM DETTA DOKUMENT

Syfte

I november 2010 offentliggjorde Europeiska kommissionen meddelandet Prioriteringar för energiinfrastrukturen för 2020 och framåt – Förslag för ett integrerat europeiskt energinätverk. Det innehåller en uppmaning om att på ett betydande sätt bygga ut infrastrukturen för energiöverföring för att trygga en säker och hållbar energiförsörjning till ett överkomligt pris i hela Europa, samtidigt som man minskar utsläppen av koldioxid.

I den nya förordningen om transeuropeiska energinät (EU) nr 347/2013 fastställs en EU-övergripande ram för planering och genomförande av energiinfrastruktur i EU. I förordningen fastslås nio strategiska prioriterade korridorer för energiinfrastruktur inom el, gas och olja, samt tre prioriterade EU-övergripande temaområden för motorvägar för el, smarta nät och nätverk för transport av koldioxid. Genom förordningen introduceras också en öppen och inkluderande process för att identifiera och välja ut särskilda projekt av gemensamt intresse som behövs för att genomföra de prioriterade korridorerna.

I likhet med alla utvecklingsåtgärder i EU måste infrastruktur för energiöverföring vara fullt förenlig med EU:s miljöpolitik, däribland art- och habitatdirektivet (nedan kallat habitatdirektivet) och fågeldirektivet (tillsammans kallade EU:s naturvårdsdirektiv). Detta dokument ger vägledning om hur detta bäst kan uppnås i praktiken. Särskild vikt läggs vid hur man korrekt tillämpar tillståndsförfarandet inom ramen för artikel 6 i habitatdirektivet, som kräver att alla planer och projekt som sannolikt kommer att ha betydande negativ påverkan på ett Natura 2000-område ska genomgå en s.k. lämplig bedömning innan de kan godkännas. Den behandlar även kraven för artskydd i landskapet i stort.

Avsikten med Natura 2000-områden är inte att förbjuda all utveckling, och nya byggprojekt är inte uteslutna. I stället måste byggprojekt genomföras på ett sätt som skyddar de sällsynta och hotade arter och livsmiljötyper för vilka områdena har utsetts. Detta kan ofta uppnås genom noggrann planering, god och inkluderande dialog och, där så befinns lämpligt, genom att använda lämpliga begränsande åtgärder för att eliminera eller motverka potentiell negativ påverkan från enskilda projekt, och även kumulativa effekter på områdets ursprungliga bevarandemål.

Detta dokument är utformat främst för exploatörer, systemansvariga för överföringssystem och myndigheter med ansvar för att ge tillstånd för planer och projekt för energiöverföring, men det borde även kunna intressera konsekvensanalyskonsulter, förvaltare av Natura 2000-områden, icke-statliga organisationer och andra aktörer som berörs av eller medverkar i planeringen, utformningen, genomförandet eller godkännandet av energiinfrastrukturplaner eller energiinfrastrukturprojekt. Det är tänkt att ge dem en överblick över vilka konsekvenser energiinfrastrukturförslag har för Natura 2000 och EU:s skyddade arter och livsmiljöer, och vilka metoder det finns för att begränsa negativa effekter.

Detta dokument kan även komma till användning vid bedömningsförfaranden inom ramen för direktivet om miljökonsekvensbedömning och direktivet om strategisk miljöbedömning för planer och projekt för energiöverföringsanläggningar för vilka det har bestämts att en lämplig bedömning av deras påverkan på Natura 2000 inte behövs.

Tillämpningsområde

Dokumentet ger vägledning och bästa praxis för installation, drift och avveckling av anläggningar för överföring och distribution av el, gas och olja i anknytning till Natura 2000-områden och arter som skyddas inom ramen för EU:s habitatdirektiv och fågeldirektiv i landskapet som helhet. Det berör endast energiöverföringsinfrastruktur och inte anläggningar för energiproduktion såsom oljeplattformar, kraftverksdammar, vindkraftverk och kraftstationer.

De typer av energiöverföringsinfrastruktur som avses är bland annat gas- och oljeledningar samt hög- och mellanspänningskablar för elöverföring och eldistributionsanläggningar, med fokus på det senare på land. Ett separat kapital rör energiöverföringsinfrastruktur i marin miljö.

Struktur och innehåll

Dokumentet innehåller åtta kapitel:

— Kapitel 1 och 2 ger en överblick över EU:s politiska kontext vad gäller energiinfrastruktur och behovet av ett modernt, sammanlänkat energinät i Europa som är förenligt med TEN-E-förordningen. De belyser de rättsliga bestämmelser i fågeldirektivet och habitatdirektivet som exploatörer och systemansvariga för energiöverföring samt behöriga myndigheter bör vara medvetna om. Särskilt uppmärksammas tillståndsförfarandet i artikel 6 för alla planer eller projekt som kan ha betydande effekt på Natura 2000-områden samt de krav som gäller för EU:s skyddade arter i landskapet som helhet.

— Kapitel 3 ger en allmän översikt över de olika typer av potentiella effekter som energiöverföringsinfrastruktur kan ha på livsmiljötyper och arter som skyddas enligt EU:s två naturvårdsdirektiv. Medvetenhet om dessa potentiella effekter garanterar inte bara att den lämpliga bedömningen i artikel 6 i habitatdirektivet genomförs korrekt utan bidrar också till att hitta lämpliga begränsande åtgärder som kan användas för att hindra de betydande negativa effekterna från att uppstå eller dämpa dem.

— I kapitel 4 och 5 ligger fokus på potentiell påverkan av elnätinfrastruktur i synnerhet, och på att finna lämpliga åtgärder som begränsar påverkan under planerings- eller projektcykelns olika stadier. I kapitlen tillhandahålls också utförliga tekniska rekommendationer för lindrande och begränsande åtgärder när sådana är möjliga med utgångspunkt i erfarenhet av god praxis och den senaste forskningen i Europa.

— Kapitel 6 innehåller en redogörelse för fördelarna med att inta ett mer strategiskt och integrerat förhållningssätt till planering av energiöverföringsinfrastruktur på ett sätt som undviker eller minimerar den potentiella risken för att den ska stå i konflikt med EU:s naturvårdslagstiftning senare i planeringsprocessen när möjligheterna är mycket mer begränsade. I detta kapitel ges också en överblick över hur de olika konsekvensbedömningarna som krävs enligt EU:s miljölagar, bland annat enligt habitatdirektivet, lätt kan effektiviseras för projekt av gemensamt intresse, särskilt mot bakgrund av att väntetiderna för tillståndsförfarandet för projekt av gemensamt intresse enligt TEN-E-förordningen har förkortats.

— I kapitel 7 beskrivs tillståndsförfarandet enligt artikel 6 i habitatdirektivet. Syftet är att ge praktiska råd om hur detta tillståndsförfarande ska tillämpas för i synnerhet energiöverföringsinfrastruktur.

— I kapitel 8 analyseras konsekvenserna av energiöverföringsinfrastruktur för den marina miljön. Här ges först en överblick över i den energiinfrastruktur som finns i dagsläget i EU:s marina vatten och den förväntade framtida utvecklingen. Sedan presenteras konsekvenserna för marina Natura 2000-område och skyddade arter med hänvisning till bestämmelser i habitatdirektivet och fågeldirektivet, samt relevanta stödåtgärder och vägledning från bland annat EU. Som tredje punkt granskas de potentiella effekterna av överföringsinfrastruktur (kablar och rörledningar) förknippad med olja, gas, vind, våg- och tidvattenkraft, och avskiljning, transport och lagring av koldioxid (CCS) på marina arter och livsmiljöer som skyddas av EU:s habitatdirektiv och fågeldirektiv. Exempel på god praxis finns med som en del av en diskussion om hur sådana effekter kan begränsas. Som fjärde punkt granskas fördelarna med strategisk planering för energiöverföringsinfrastruktur i den marina miljön, och även vikten av att sätta detta i ett sammanhang tillsammans med annan EU-lagstiftning och EU-politik, såsom ramdirektivet om en marin strategi och havsplanering).

Genom hela dokumentet ges exempel på god praxis där det är möjligt för att visa hur energiöverföringsanläggningar och EU:s naturvårdslagstiftning effektivt kan göras förenliga i praktiken. De är en användbar källa till idéer om de olika typer av tekniker och tillvägagångssätt som kan användas.

Dokumentets art

Syftet med detta vägledningsdokument är att tydliggöra bestämmelserna i habitatdirektivet och fågeldirektivet och sätta in dem i ett sammanhang, nämligen energiöverföringsutveckling och energiöverföringsverksamhet. Dokumentet är inte av lagstiftningskaraktär utan ger snarare praktisk vägledning och bästa praxis rörande tillämpningen av befintliga regler. Som sådant speglar det endast kommissionens åsikt. Den slutgiltiga tolkningen av EU-direktiv görs av EU-domstolen.

Dokumentet kompletterar kommissionens befintliga allmänna vägledningsdokument med tolkning och metoder om artikel 6 i habitatdirektivet (1). Det rekommenderas att dessa vägledningar läses tillsammans med detta dokument.

Slutligen erkänns det i dokumentet att de två naturvårdsdirektiven regleras av subsidiaritetsprincipen och att det är upp till medlemsstaterna att avgöra hur de processuella krav som härrör därur bäst ska genomföras. Förfarandena för god praxis och de föreslagna metoderna som beskrivs i detta dokument är därför inte avsedda att vara preskriptiva. Snarare är deras syfte att erbjuda användbara råd, idéer och förslag som grundas på feedback och information från behöriga myndigheter, representanter från energiföretag, icke-statliga organisationer och andra experter och aktörer.

Kommissionen vill tacka alla som har deltagit i utarbetandet av detta vägledningsdokument för deras värdefulla bidrag och diskussioner.

1. EN FÖRNYAD ENERGIINFRASTRUKTUR FÖR EUROPA

1.1 Behovet av en förnyad energiinfrastruktur i Europa

EU-länderna har kommit överens om en ny ram för energi fram till 2030, bland annat EU-övergripande mål och politiska mål vad gäller utsläpp av växthusgaser, förnybar energi, energieffektivitet och sammanlänkning av elnät. Syftet med dessa mål och politiska mål är att hjälpa EU att bygga upp ett mer konkurrenskraftigt, säkert och hållbart energisystem, och att uppfylla dess långsiktiga mål om att minska växthusgaserna fram till 2050.

Figur 1

Ramen för energi och klimat fram till 2030 – överenskomna överordnade mål

10 % sammanlänkning

–20 % utsläppavväxthusgaser

20 %förnybarenergi

15 % sammanlänkning

≥ 30 % energieffektivitet

≥ 27 %förnybarenergi

≥ –40 %utsläpp avväxthusgaser

20 %energieffektivitet

Kommissionen har som en av sina främsta prioriteringar lagt fram en ramstrategi för en motståndskraftig energiunion med en framåtblickande klimatpolitik (2). Den har som mål att hjälpa EU att uppfylla sina mål för 2030 och ge europeiska konsumenter tillgång till säker, hållbar och konkurrenskraftig el till ett överkomligt pris, och att låta dem dra nytta av den pågående genomgripande omvandlingen av Europas energisystem.

För att kunna uppfylla målen för 2030 är det mycket viktigt att Europas anläggningar för energiöverföring och energilagring moderniseras (3). Föråldrad och dåligt sammanlänkad infrastruktur är en stor begränsning för Europas ekonomi. Vindkraftproduktionens utveckling i Nordsjön och Östersjön hämmas till exempel av bristen på nät till havs och på land. Risken och kostnaderna för störningar och förluster förväntas också öka om inte EU investerar i smarta, effektiva och konkurrenskraftiga energinät, och utnyttjar sin potential för att förbättra energieffektiviteten.

EU:s nya politik för energiinfrastruktur kommer att bidra till att samordna och optimera nätverksutvecklingen på kontinental skala och på så sätt göra det möjligt för EU att till fullo dra nytta av ett integrerat europeiskt nät, en nytta som är långt större än värdet av dess enskilda beståndsdelar.

En europeisk strategi för fullständigt integrerade energiinfrastrukturer som bygger på smart och koldioxidsnål teknik kommer inte bara att minska kostnaderna för omläggningen till en koldioxidsnål ekonomi genom stordriftsfördelar för enskilda medlemsstater. Den kommer också att förbättra försörjningstryggheten och bidra till att stabilisera konsumentpriserna genom att se till att elektricitet och gas hamnar där de behövs. Europeiska nät kommer även att underlätta konkurrensen på EU:s inre energimarknad, bygga upp en solidaritet mellan medlemsstaterna och se till att europeiska medborgare och företag har tillgång till energikällor till rimliga priser.

För att hjälpa till att genomföra detta viktiga förändringssteg inom energiöverföring antog EU 2013 en ny TEN-E-förordning (EU) nr 347/2013 (4). I förordningen fastställs en omfattande EU-övergripande ram för planering och genomförande av energiinfrastruktur.

I förordningen inrättas nio strategiska prioriterade korridorer för infrastruktur inom el, gas och olja, och tre unionsövergripande prioriterade temaområden för motorvägar för el, smarta nät och nät för koldioxidtransport fastställs för att optimera nätens utveckling på Europanivå fram till 2020 och därefter.

Figur 2

Prioriterade korridorer för elektricitet, gas och olja

1.2 Utmaningar på infrastrukturområdet

Utmaningen att sammanlänka och anpassa Europas energiinfrastruktur till nya behov rör alla sektorer och alla typer av energiöverföringsanläggningar.

1.2.1 Elnät och lagring av el

Elnäten kommer att behöva uppgraderas och moderniseras för att möta en ökande efterfrågan som har uppstått på grund av en stor omställning i den övergripande energivärdekedjan och energimixen som beror på att antalet tillämpningar och teknikområden som använder el som energikälla har mångdubblats. Ledningsnäten måste också byggas ut och uppgraderas för att främja integrationen på marknaden och för att bibehålla de befintliga systemsäkerhetsnivåerna, men framför allt för att kunna transportera och balansera elektricitet från förnybara energikällor som förväntas mer än fördubblas under perioden 2007–2020.

En betydande del av produktionskapaciteten kommer att finnas långt från de platser där den stora förbrukningen eller lagringen av energi sker. Betydande andelar kommer att komma från havsbaserade anläggningar, markmonterade sol- och vindkraftsparker i Sydeuropa, eller biomassaanläggningar i Central- och Östeuropa. Den decentraliserade produktionen förväntas också vinna mark.

Utöver dessa kortsiktiga krav behöver elnäten genomgå en omfattande utveckling för att hantera utfasningen av fossila bränslen i elsystemet fram till 2050, med stöd av ny teknik för högspänningsledningar och lagring som möjliggör en allt större andel förnybar energi, både från EU och från andra länder.

Samtidigt måste ledningsnäten bli smartare. Det kommer inte att vara möjligt att nå EU:s mål inför 2020 avseende energieffektivitet och förnybar energi utan mer innovation och smartare nätverk inom både kraftöverföring och kraftdistribution, särskilt vad gäller informations- och kommunikationsteknik. Denna kommer att spela en viktig roll för införandet av efterfrågehantering och andra smarta nättjänster.

1.2.2 Ledningsnät för naturgas och lagring

Naturgas förväntas fortsätta att spela en nyckelroll i EU:s energimix under de närmaste årtiondena, och kommer att bli viktigare som reservbränsle för variabel elproduktion. Gasnätverk står emellertid inför ytterligare krav på flexibilitet. De rörledningar som transporterar gasen behöver fungera i båda riktningar, och det behövs större lagringsmöjligheter och ett flexibelt flöde, både för flytande (LNG) och komprimerad naturgas (CNG).

1.2.3 Transport av olja och olefiner samt infrastruktur för raffinering

Om klimat-, transport- och energieffektivitetspolitiken fortsätter på den befintliga linjen kommer oljan ändå att förväntas utgöra omkring 30 % av den primära energin år 2030, och en betydande del av transportbränslena kommer troligtvis att vara oljebaserade. Försörjningstryggheten är beroende av integritet och flexibilitet i hela distributionskedjan, från råolja som levereras till raffinaderier till slutprodukterna som levereras till konsumenterna. Samtidigt kommer framtiden för transportinfrastrukturen för råolja och petroleumprodukter även att avgöras av utvecklingen i den europeiska raffineringssektorn, som för närvarande står inför en rad utmaningar.

1.2.4 Avskiljning, transport och lagring av koldioxid (CCS)

CCS-teknik kan minska koldioxidutsläpp i stor skala men befinner sig fortfarande på ett tidigt utvecklingsstadium. CCS förväntas börja införas kommersiellt inom elproduktionen och för industriella tillämpningar efter 2020. Eftersom de potentiella lagringsplatserna för koldioxid inte är jämnt utspridda i Europa och eftersom vissa medlemsstater endast har begränsad möjlighet till lagring inom sina nationsgränser, kan det bli nödvändigt att bygga en europeisk infrastruktur av ledningar som sträcker sig över statsgränser och genom den marina miljön.

1.3 Typer av överförings- och distributionsanläggningar i bruk

Sättet att transportera, distribuera och lagra olika energiformer varierar givetvis beroende på vilken typ av energi det gäller och huruvida transporten sker på land eller i den marina miljön. Till exempel överförs el i allmänhet med hjälp av elledningar eller kablar, medan gas och olja överförs med rörledningar.

I detta dokument ligger fokus särskilt på följande anläggningar (5):

— Markbundna anläggningar för överföring av gas och olja: nedgrävda rörledningar, rörledningar ovan jord inbegripet sådana som korsar vattendrag samt alla tillhörande komponenter (inmatningsstationer i början av ledningen, pumpstationer (olja) och kompressorstationer (gas), delleveransstation, linjeventilstationer, reglerstationer och slutleveransstationer).

— Markbundna anläggningar för överföring av el: nedgrävda kablar/markkablar, luftledningar och tillhörande komponenter (stolpar, understationer och omriktarstationer).

1.3.1 Anläggningar för överföring och distribution av gas och olja

I allmänhet används rörledningar för att transportera stora mängder råolja, bearbetade oljeprodukter eller naturgas på land. Oljerörledningar tillverkas av stål- eller plaströr med en innerdiameter som vanligtvis är på mellan 100 och 1 200 mm. De flesta rörledningar är nedgrävda på en till två meters djup. Oljan hålls i rörelse av pumpstationer. Rörledningar för naturgas tillverkas av kolstål och har en diameter på mellan 51 och 1 500 mm. Gasen trycksätts av kompressorstationer.

Rörledningen dras längs ett så kallat ledningsrättsområde. I byggandet av en rörledning ingår valet av ledningssträckning som sedan måste övervakas för att se till att alla fysiska hinder förutses och avlägsnas. Vid behov genomförs grävning av rörgravar, särskilt vid huvudvägar och korsningar. Röret installeras sedan med sina tillhörande delar (ventiler, anslutningar etc.). Där det behövs täcks röret och rörgraven sedan över.

1.3.2 Överförings- och distributionsanläggningar för elkraft

Eftersom el än så länge inte kan lagras i stora kvantiteter, måste den produceras i realtid. Detta innebär att den ständigt pågående transporten av el till användarna bör vara så effektiv som möjligt. Elöverföring i landmiljöer innebär att el överförs från producerande kraftverk till högspänningsunderstationer i nära anslutning till platserna där efterfrågan är störst. Stora mängder el överförs vid höga spänningar till en understation (110–750 kV i Europa, ENTSO, 2012) för att minska energiförlusterna på långa avstånd.

I överföringsledningar används mestadels högspänd trefasig växelström (AC) som levererar stora mängder el över långa avstånd (Aplic, 2006). Högspänd likströmsteknik (HVDC) är mer effektivt på mycket långa avstånd (vanligtvis mer än 600 km). Elkraft kan överföras via luftledningar eller nedgrävda kablar. I samtliga fall är spänningen hög eftersom stora mängder el med dagens teknik bara kan överföras effektivt vid högspänning.

Elkraftdistribution levererar el från överföringssystemet till slutkunderna vid mellanspänning (ofta mindre än 33 kV). Skillnaden mellan högspänningsledningar och mellanspänningsledningar för distribution är viktig ur naturvårdssynpunkt, eftersom bara mellanspänningsledningar innebär en risk för elchocker, medan både överförings- och distributionsledningar innebär risk för kollision (6) (se kapitel 4).

El överförs vanligtvis via luftledningar som är upphängda i stolpar, men även nedgrävda kablar används ibland, särskilt i stadsmiljö eller på känsliga platser. Luftledningar påverkar den biologiska mångfalden, hälsan och landskapet på ett särskilt sätt som skiljer sig från nedgrävda kablars påverkan. Å andra sidan kan de initiala investeringskostnaderna för nedgrävda kablar ofta vara betydligt högre än kostnaden för luftledningar.

1.4 Projekt av gemensamt intresse (7)

I den befintliga TEN-E-förordningen, som trädde i kraft den 15 maj 2013, anges den rättsliga och politiska ramen för att optimera nätverksutvecklingen på Europanivå fram till 2020 och därefter. I förordningen fastställs 12 strategiska prioriterade korridorer och temaområden för energiinfrastruktur med transeuropeiska/gränsöverskridande dimensioner. I förordningen föreskrivs en process för att på tvåårig basis upprätta unionsövergripande förteckningar över projekt av gemensamt intresse (8) som bidrar till att utveckla energiinfrastrukturnät inom var och en av de tolv prioriterade korridorerna och temaområdena.

För att tas med i unionsförteckningen måste projekten medföra betydande fördelar för minst två EU-länder, bidra till integrering av marknader och ökad konkurrens, öka försörjningstryggheten och minska koldioxidutsläppen. Processen med att identifiera projekt grundas på regionalt samarbete där medlemsstaterna och olika aktörer som bidrar med sina kunskaper och sin expertis vad avser teknisk genomförbarhet och marknadsvillkor, både ur ett nationellt och ett europeiskt perspektiv, medverkar.

Den tredje unionsförteckningen över 173 energiinfrastrukturprojekt av gemensamt intresse (9) antogs i november 2017. Förteckningen omfattar 106 projekt som avser elektricitet, bland annat kraftledningar och ellagring, fyra projekt som avser smarta nät och 53 projekt som avser gas. För första gången finns även fyra projekt som avser koldioxidnät med i förteckningen över projekt av gemensamt intresse. Förteckningen över projekt av gemensamt intresse uppdateras vartannat år för att lägga till projekt som nyligen visat sig behövas och ta bort slutförda projekt.

Dessa projekt av gemensamt intresse kan nu vara berättigade till ekonomiskt stöd inom Fonden för ett sammanlänkat Europa (FSE). En budget på 5,35 miljarder euro har öronmärkts för transeuropeisk energiinfrastruktur inom ramen för denna nya fond för perioden 2014–2020. År 2016 beviljades under den andra och tredje ansökningsomgången totalt 707 miljoner euro i stöd till 27 projekt av gemensamt intresse. Av dessa bidrag gick elva till projekt inom elsektorn, 15 till projekt inom gassektorn och 1 till ett projekt för smarta nät. Åtta bidrag gick till byggnadsverk och 19 till studier. 800 miljoner euro i FSE-bidrag reserverades för projekt av gemensamt intresse 2017.

Eftersom dessa projekt är av strategisk vikt för EU är de föremål för ett effektiviserat planerings- och tillståndsförfarande. I detta ingår till exempel att en enda behörig nationell myndighet utses att fungera som gemensam kontaktpunkt för alla tillstånd samt en bindande tidsfrist på tre och ett halvt år för att godkänna projekt. Syftet är att påskynda förfarandena och se till att projekt som anses nödvändiga för att uppnå trygg energiförsörjning och uppfylla EU:s klimat- och energimål snabbt ges tillstånd och sätts igång, samtidigt som man ser till att de högsta standarder som föreskrivs genom unionens miljölagstiftning uppnås, samt att transparensen ökas och allmänhetens medverkan förbättras. Detta bör i sin tur öka projektens attraktivitet för investerare tack vare en förbättrad rättslig ram.

Energiprojekt av gemensamt intresse: interaktiv karta Europeiska kommissionen har tagit fram en informationsplattform (10) där användaren kan hitta och identifiera vart och ett av de 173 projekten av gemensamt intresse som antogs 2017 i ett kartvisningsverktyg online. Projekt kan märkas ut på kartan efter typ av energi (el, gas, olja eller annan), typ av infrastruktur, land och/eller prioriterad korridor. Tekniska sammanfattningar görs också tillgängliga för varje projekt kort efter att dessa har godkänts.

Det bör dock noteras att unionsförteckningen innehåller projekt av gemensamt intresse som är på olika utvecklingsstadier. Vissa befinner sig fortfarande i den tidiga utvecklingsfasen och därför behövs ytterligare undersökningar för att visa att projektet är genomförbart.

Införandet av sådana projekt i unionsförteckningen över projekt av gemensamt intresse bör heller inte påverka utgången av relevanta miljöbedömnings- och tillståndsförfaranden. Om ett projekt som ingår i unionsförteckningen över projekt av gemensamt intresse utvecklas så att det inte är förenligt med EU:s regelverk bör det tas bort från unionsförteckningen.

För att stödja medlemsstaterna i deras arbete med att fastställa lagstiftningsåtgärder och andra åtgärder för att förfarandena för miljökonsekvensbedömningar ska bli effektivare, och för att de MKB-förfaranden som krävs enligt unionsrätten rörande projekt av gemensamt intresse ska tillämpas konsekvent, gav kommissionen i juli 2013 ut ett vägledningsdokument (11).

Vad betyder ”effektivisering”? Effektivisering betyder att förbättra och bättre samordna miljökonsekvensbedömningar, med syftet att minska onödig administrativ börda , skapa synergieffekter och således förkorta den tid som krävs för att slutföra bedömningsprocessen, samtidigt som en hög miljöskyddsnivå säkerställs genom övergripande miljöbedömningar i enlighet med EU:s miljölagstiftning. Källa: Vägledningsdokument Streamlining environmental assessment procedures for energy infrastructure ’Projects of Common Interest’ (PCIs), juli 2013

Vägledningsdokumentet ger sex huvudrekommendationer för att effektivisera förfarandena. De grundar sig på, men sträcker sig också utöver, den erfarenhet av genomförande och den goda praxis som identifierats i medlemsstaterna hittills (se kapitel 4 för ytterligare detaljer).

Tonvikten i rekommendationerna ligger särskilt på

— tidig planering och fastställande av färdplaner och omfattning,

— tidig och effektiv integrering av miljöbedömningar och av andra miljökrav,

— samordnat förfarande och tidsfrister,

— datainsamling, datautbyte och kvalitetskontroll,

— gränsöverskridande samarbete, och

— effektiv medverkan från allmänhetens sida på ett tidigt stadium.

Efterföljande kapitel i denna vägledning handlar särskilt om tillståndsförfarandet enligt habitatdirektivet vad beträffar planer och projekt som rör energiöverföring. Övriga miljötillståndsförfaranden behandlas inte i detalj, men omnämns när det är relevant.

Detta dokument kompletterar därför ovannämnda effektiviseringsguide för projekt av gemensamt intresse, men har ett bredare tillämpningsområde och omfattar alla typer av olje-, gas- och elöverföringsinfrastruktur, oberoende av om dessa är projekt av gemensamt intresse eller inte.

2. EU:S NATURVÅRDSLAGSTIFTNING

2.1 Inledning

Vissa planer och projekt för energiöverföringsinfrastruktur kan eventuellt påverka ett eller flera Natura 2000-områden i EU:s Natura 2000-nätverk, eller få följder för vissa sällsynta och hotade arter som skyddas av EU-lagstiftning. I art- och habitatdirektivet (nedan kallat habitatdirektivet) och fågeldirektivet fastställs de bestämmelser som måste iakttas i sådana fall. I detta kapitel ges en översikt över dessa bestämmelser. I efterföljande kapitel presenteras särskilda delar i tillståndsförfarandet enligt artikel 6 i habitatdirektivet i synnerhet, eftersom det rör planer eller projekt om energiöverföring.

2.2 Fågeldirektivet och habitatdirektivet

Att sätta stopp för förlusten av EU:s biologiska mångfald ses som en viktig del i Europa 2020-strategin, som uppmanar till en politik för smart och hållbar tillväxt för alla med beaktande av de viktiga socioekonomiska vinster som naturen bidrar med till samhället.

I mars 2010 fastställde EU:s stats- och regeringschefer ett ambitiöst mål: förlusten av den biologiska mångfalden i Europa skulle hejdas och utvecklingen vändas fram till 2020. I maj 2011 antog kommissionen en ny strategi för den biologiska mångfalden i EU fram till 2020 (KOM(2011) 244) (12) i vilken den politiska ramen för att uppnå detta fastställs.

Fågeldirektivet (13) och habitatdirektivet (14) utgör hörnstenarna i EU:s politik för biologisk mångfald. De gör det möjligt för alla EU-medlemsstater att arbeta tillsammans inom en gemensam rättslig ram för att bevara Europas mest hotade och värdefulla arter och livsmiljöer i hela deras naturliga utbredningsområde inom EU, oberoende av politiska eller administrativa gränser.

De två direktiven omfattar inte alla växt- och djurarter i Europa (dvs. inte hela den biologiska mångfalden i Europa). I stället handlar de om en undergrupp av cirka 2 000 arter som man behöver skydda för att förhindra att de minskar i antal eller att deras bevarandestatus försämras. Dessa omnämns ofta som arter av gemenskapsintresse eller EU:s skyddade arter. Omkring 230 sällsynta eller hotade livsmiljötyper skyddas också separat inom ramen för habitatdirektivet.

Det övergripande målet med de två direktiven är att se till att de arter och livsmiljötyper de skyddar bibehålls och återställs till gynnsam bevarandestatus (15) i hela deras naturliga utbredningsområde inom EU. Detta mål definieras i positiva termer och är inriktat på en gynnsam situation som ska uppnås och bevaras. Därför innebär det mer än att bara undvika försämring.

För att uppnå detta mål krävs det enligt EU:s naturvårdsdirektiv att medlemsstaterna ska göra följande:

— Utse och bevara kärnområden för skydd av arter och livsmiljötyper som är upptagna i bilagorna I och II till habitatdirektivet och i bilaga I till fågeldirektivet, samt för flyttfåglar. Dessa platser utgör delar av det EU-övergripande nätverket Natura 2000.

— Inrätta ett artskyddssystem för alla vilda europeiska fågelarter och andra hotade arter som anges i bilagorna IV och V till habitatdirektivet. Detta skyddssystem gäller i artens hela naturliga utbredningsområde i EU, det vill säga i landskapet som helhet (både inom och utanför Natura 2000-områden).

2.3 Skötsel, förvaltning och skydd av Natura 2000-områden

Fram till idag har över 27 000 platser utsetts till Natura 2000-områden. Tillsammans omfattar de omkring 18 % av den europeiska landarealen och även betydande havsområden.

NATURA 2000 VIEWER: ett användbart verktyg för exploatörer Visningsverktyget för Natura 2000 är ett internetbaserat GIS-kartsystem (geografiskt informationssystem) med vars hjälp exploatörer kan hitta och utforska alla Natura 2000-områden i EU-nätverket. Platserna kan undersökas i väldigt liten skala (1:500) vilket visar hur platsen är avgränsad och landskapets viktigaste egenskaper i mycket hög upplösning. Det finns en standardiserad datablankett för varje område med en förteckning över de arter och livsmiljötyper som området utsetts för, deras uppskattade populationsstorlek och bevarandestatus i området, samt områdets betydelse för arterna och livsmiljöerna i fråga inom EU. http://natura2000.eea.europa.eu/

Skydd och bevarande av Natura 2000-områden styrs av bestämmelserna i artikel 6 i habitatdirektivet. De är indelade i två typer av åtgärder – den första (som styrs av artikel 6.1 och 6.2) (16) rör förvaltningen av bevarandet av alla Natura 2000-områden vid alla tidpunkter, medan den andra (som styrs av artikel 6.3 och 6.4) fastställer ett tillståndsförfarande för planer eller projekt som kan påverka ett Natura 2000-område negativt på ett betydande sätt.

Av denna artikel framgår det tydligt att Natura 2000-områden inte är förbjudna områden för utveckling. Nya planer och projekt är helt och hållet möjliga, förutsatt att vissa förfarandeåtgärder och praktiska skyddsmekanismer iakttas. Tillståndsförfarandet har införts för att säkerställa att sådana planer och projekt genomförs på ett sätt som är kompatibelt med Natura 2000-områdets bevarandemål.

2.3.1 Att vidta praktiska bevarandeåtgärder och säkerställa att ingen försämring sker

Artikel 6 i habitatdirektivet: 6.1 För de särskilda bevarandeområdena skall medlemsstaterna vidta nödvändiga åtgärder för bevarande, vilket om så krävs innefattar utarbetande av lämpliga skötsel- och förvaltningsplaner särskilt för områdena eller integrerade i andra utvecklingsplaner, samt lämpliga lagar och andra författningar eller avtal, som motsvarar de ekologiska behoven hos de livsmiljötyper i bilaga 1 och de arter i bilaga 2 som finns i områdena. 6.2 Medlemsstaterna skall i de särskilda bevarandeområdena vidta lämpliga åtgärder för att förhindra försämring av livsmiljöerna och habitaten för arterna samt störningar av de arter för vilka områdena har utsetts, om sådana störningar kan ha betydande konsekvenser för målen med detta direktiv.

I artikel 6.1 och 6.2 i habitatdirektivet föreskrivs att medlemsstaterna ska

— vidta praktiska bevarandeåtgärder som är nödvändiga för att bibehålla eller återställa livsmiljötyper och arter för vilka platsen har utsetts (artikel 6.1),

— vidta åtgärder för att förhindra all försämring av livsmiljötyper eller alla betydande störningar av de arter som lever där (artikel 6.2).

När det gäller de förstnämnda måste medlemsstaterna fastställa bevarandemål för varje Natura 2000-område som grundar sig på bevarandestatus och de ekologiska behoven hos varje livsmiljötyp och art av EU-intresse som finns i området. Som minimum bör bevarandemålen syfta till att bibehålla bevarandetillståndet för de arter och livsmiljöer för vilka området har utsetts, och inte låta det försämras ytterligare.

Eftersom naturvårdsdirektivens övergripande mål är att arter och livsmiljöer ska uppnå en gynnsam bevarandestatus i sina naturliga utbredningsområden kan dock mer ambitiösa bevarandemål behövas för att förbättra deras bevarandetillstånd i enskilda områden. Det är särskilt viktigt för exploatörer, planeringsansvariga och myndigheter som sysslar med energiöverföring att vara medvetna om bevarandemålen för ett Natura 2000-område eftersom planens eller projektets potentiella negativa effekter kommer att bedömas i förhållande till dessa bevarandemål (17).

Även om det inte är obligatoriskt uppmuntrar habitatdirektivet naturvårdsmyndigheterna att ta fram planer för skötsel och förvaltning av Natura 2000 i nära samarbete med lokala aktörer (18). Dessa planer kan vara en mycket värdefull källa till information, eftersom de vanligtvis innehåller detaljerad information om de arter och livsmiljötyper för vilka området utsetts och redogör för platsens bevarandemål och, när det är lämpligt, förhållandet till annan markanvändning i området. I planerna anges också huvuddragen i de praktiska bevarandeåtgärder som krävs för att områdets bevarandemål ska uppnås.

2.3.2 Tillståndsförfarandet för planer och projekt som påverkar Natura 2000-områden

Artikel 6 i habitatdirektivet: 6.3 Alla planer eller projekt som inte direkt hänger samman med eller är nödvändiga för skötseln och förvaltningen av ett område, men som enskilt eller i kombination med andra planer eller projekt kan påverka området på ett betydande sätt, skall på lämpligt sätt bedömas med avseende på konsekvenserna för målsättningen vad gäller bevarandet av området. Med ledning av slutsatserna från bedömningen av konsekvenserna för området och om inte annat följer av punkt 4, skall de behöriga nationella myndigheterna godkänna planen eller projektet först efter att ha försäkrat sig om att det berörda området inte kommer att ta skada och, om detta är lämpligt, efter att ha hört allmänhetens åsikt. 6.4 Om en plan eller ett projekt, på grund av att alternativa lösningar saknas, trots en negativ bedömning av konsekvenserna för området måste genomföras av tvingande orsaker som har ett väsentligt allmänintresse, inbegripet orsaker av social eller ekonomisk karaktär, skall medlemsstaten vidta alla nödvändiga kompensationsåtgärder för att säkerställa att Natura 2000 totalt sett förblir sammanhängande. Medlemsstaten skall underrätta kommissionen om de kompensationsåtgärder som vidtagits. Om det berörda området innehåller en prioriterad livsmiljötyp eller en prioriterad art, är de enda faktorer som får beaktas sådana som berör människors hälsa eller den allmänna säkerheten, betydelsefulla konsekvenser för miljön eller, efter ett yttrande från kommissionen, andra tvingande orsaker som har ett allt överskuggande allmänintresse.

I artikel 6.3 och 6.4 i habitatdirektivet fastställs det tillståndsförfarande som måste följas när en plan eller ett projekt som skulle kunna påverka ett eller flera Natura 2000-områden läggs fram (19). Detta tillståndsförfarande gäller inte bara för planer eller projekt inom Natura 2000-området utan även för dem som genomförs utanför området men som skulle kunna ha en betydande påverkan på arternas och livsmiljöernas bevarande i området.

Artikel 6.3 i habitatdirektivet kräver att alla planer och projekt som kan ha en betydande negativ påverkan på ett Natura 2000-område ska genomgå en lämplig bedömning för att studera denna påverkan i detalj, med avseende på målsättningen vad gäller bevarandet av det berörda området. Den nationella myndigheten kan bara godkänna en plan eller ett projekt om den utifrån resultaten av den lämpliga bedömningen har förvissat sig om att det berörda området inte kommer att ta skada av planen eller projektet. Det är viktigt att poängtera att skyldigheten ligger i att visa frånvaro (snarare än förekomst) av negativ påverkan.

Beroende på vilken typ av påverkan som identifierats och hur allvarlig denna är kan det ibland vara möjligt att justera planen eller projektet och/eller införa vissa begränsande åtgärder för att undvika eller förebygga, undanröja eller minska påverkan till en obetydlig nivå så att planen eller projektet kan godkännas.

Om så inte är fallet måste planen eller projektet avslås och alternativa lösningar som orsakar mindre skada undersökas i stället. I exceptionella fall kan ett undantagsförfarande i enlighet med artikel 6.4 åberopas för att en plan eller ett projekt som negativ effekt på ett eller flera Natura 2000-områden ska kunna godkännas, om det kan visas att det inte finns några alternativ och att planen eller projektet av tvingande orsaker som har ett väsentligt allmänintresse anses nödvändigt. I sådana fall krävs det att lämpliga kompensationsåtgärder vidtas för att garantera att Natura 2000 totalt sett förblir sammanhängande.

Det är slutligen viktigt att observera att tillståndsförfarandet inom ramen för habitatdirektivet inte är detsamma som det som föreskrivs i direktivet om miljökonsekvensbedömning (MKB-direktivet) och i direktivet om strategisk miljöbedömning (SMB-direktivet), även om de kan integreras i varandra (se kapitel 7 för mer information). Till skillnad från MKB-/SMB-bedömningarna, vars resultat måste tas med i beräkningen när man beslutar om huruvida planen eller projektet ska godkännas, är slutsatserna i den lämpliga bedömningen definitiva och avgör om planen eller projektet kan godkännas.

2.4 Artskyddsbestämmelser

Den andra uppsättningen bestämmelser i EU:s två naturvårdsdirektiv rör skydd av vissa arter i hela deras utbredningsområde runtom i EU, det vill säga både inom och utanför Natura 2000-områden.

Vissa skyddade arter är potentiellt sårbara för vissa typer av energiinfrastrukturprojekt, till exempel luftledningar. Därför måste man också ta hänsyn till dessa bestämmelser när sådana planer och projekt övervägs i potentiellt känsliga områden utanför Natura 2000-områden inom ramen för MKB-/SMB-förfarandena.

Artskyddsbestämmelserna omfattar alla naturligt förekommande vilda fågelarter i EU samt andra arter som anges i förteckningen i bilagorna IV och V till habitatdirektivet.

I huvudsak påbjuder de att medlemsstaterna ska förbjuda följande:

— Att avsiktligt störa dessa arter under deras parnings-, uppfödnings-, övervintrings- och flyttningsperioder.

— Att skada eller förstöra parningsplatser eller rastplatser.

— Att avsiktligt förstöra bon eller ägg, eller dra upp med rötterna eller förstöra skyddade växter.

De exakta bestämmelserna fastställs i artikel 5 i fågeldirektivet och artikel 12 (för djur) och artikel 13 (för växter) i habitatdirektivet (20).

Artikel 5 i fågeldirektivet: Utan att det påverkar tillämpningen av artiklarna 7 och 9 ska medlemsstaterna vidta nödvändiga åtgärder för att införa ett generellt system för skydd av samtliga de fågelarter som avses i artikel 1, där särskilt följande ska förbjudas: a) Att avsiktligt döda eller fånga sådana fåglar oavsett vilken metod som används. b) Att avsiktligt förstöra eller skada deras bon och ägg eller bortföra deras bon. c) Att samla in fågelägg i naturen och behålla dessa, även om de är tomma. d) Att avsiktligt störa dessa fåglar, särskilt under deras häcknings- och uppfödningsperiod, i den mån dessa störningar inte saknar betydelse för att uppnå syftet med detta direktiv. e) Att förvara fåglar av sådana arter som inte får jagas eller fångas. Artikel 12 i habitatdirektivet: 1. Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för införande av ett strikt skyddssystem i det naturliga utbredningsområdet för de djurarter som finns förtecknade i bilaga 4 a, med förbud mot a) att avsiktligt fånga eller döda exemplar av dessa arter i naturen, oavsett hur detta görs, b) att avsiktligt störa dessa arter, särskilt under deras parnings-, uppfödnings-, övervintrings- och flyttningsperioder, c) att avsiktligt förstöra eller samla in ägg i naturen, d) att skada eller förstöra parningsplatser eller rastplatser. 2. För dessa arter skall medlemsstaterna förbjuda förvaring, transport och försäljning eller byte samt utbjudande till försäljning eller byte av exemplar som insamlats i naturen, med undantag av sådana som samlats på lagligt sätt före genomförandet av detta direktiv. 3. Det förbud som avses i punkt 1 a och b samt punkt 2 skall gälla alla levnadsstadier hos de djur som omfattas av denna artikel. Artikel 13 i habitatdirektivet: 1. Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för införande av ett strikt skyddssystem för de växtarter som finns förtecknade i bilaga 4 b, med förbud mot a) att avsiktligt plocka, samla in, skära av, dra upp med rötterna eller förstöra dessa växter i deras naturliga utbredningsområde i naturen, b) att förvara, transportera och sälja eller byta exemplar av dessa arter som insamlats i naturen samt att utbjuda dem för försäljning eller byte, med undantag av sådana som samlats på lagligt sätt före genomförandet av detta direktiv. 2. De förbud som avses i punkt 1 a och b skall gälla alla stadier i den biologiska cykeln hos de växter som omfattas av detta direktiv.

Undantag från dessa bestämmelser får medges vid vissa omständigheter (t.ex. för att förhindra att skördar, boskap, skogar, fiskevatten och vatten tar allvarlig skada), förutsatt att det inte finns någon annan tillfredsställande lösning och att följderna av undantaget är förenliga med direktivens övergripande syfte.

Villkoren för att tillämpa undantag fastställs i artikel 9 i fågeldirektivet och artikel 16 i habitatdirektivet. Med avseende på infrastruktur för energiöverföring är det främst orsaker som rör ”hänsyn till allmän hälsa och säkerhet” eller ”andra tvingande orsaker som har ett allt överskuggande allmänintresse” (ref. artikel 16.1 c) som kan gälla.

3. POTENTIELL PÅVERKAN AV ANLÄGGNINGAR FÖR ENERGIÖVERFÖRING PÅ NATURA 2000 OCH ARTER SOM SKYDDAS PÅ EU-NIVÅ

3.1 Inledning

Energiinfrastrukturprojekt utgör vanligtvis inte något större hot mot den biologiska mångfalden. Det finns många fall där väl utformade och på ett lämpligt sätt förlagda byggprojekt inte har någon eller endast liten påverkan. Det finns också exempel där projekt totalt sett har bidragit med en nettonytta till naturen, särskilt i områden där den naturliga miljön redan är allvarligt utarmad. Men i och med detta försvinner inte skyldigheten att granska den möjliga påverkan som enskilda planer eller projekt kan ha på den naturliga miljön enligt de olika rättsliga miljöbedömningsförfaranden som är i kraft, bland annat MKB/SMB och en s.k. lämplig bedömning (se kapitel 7 för mer information).

I detta kapitel granskas typen av möjlig påverkan som energiinfrastruktur kan ha på de livsmiljöer och arter som skyddas enligt fågeldirektivet och habitatdirektivet. Dess syfte är att ge exploatörer, systemansvariga och behöriga myndigheter en översikt över de typer av möjlig påverkan de ska vara vaksamma på när de utarbetar planer eller projekt för infrastruktur för energiöverföring, och när de genomför lämpliga bedömningar inom det tillståndsförfarande som föreskrivs i artikel 6 i habitatdirektivet eller bedömningar i enlighet med MKB-direktivet och SMB-direktivet.

3.2 Behovet av att bedöma varje enskilt fall för sig

Det måste understrykas att de potentiella effekterna i mycket hög grad beror på den specifika energiinfrastrukturens konstruktion och lokalisering och på hur känsliga de livsmiljöer och arter med skydd på EU-nivå som finns i området är. Därför är det mycket viktigt att granska alla planer eller projekt utifrån varje enskilt fall.

Hur de enskilda projekten för energiöverföringsanläggningar, till exempel projekt av gemensamt intresse, är utformade beror självfallet på en lång rad faktorer, däribland vilken typ av energi som överförs och av vilken volym, den mottagande miljön (t.ex. om det är på land eller till havs), vilka avstånd som behövs för överföringen, och vilken kapacitet som behövs för mottagande eller lagring. Projekt kan gälla inte bara uppförandet utan även renovering och/eller avveckling av en eller flera av de anläggningar eller infrastrukturer som krävs för att överföra, ta emot eller lagra energi på land.

Vid bedömning av de potentiella effekterna på naturen och på vilda djur och växter är det viktigt att inte bara tänka på infrastrukturen i sig, utan även på alla tillhörande installationer och anläggningar, såsom tillfälliga tillfartsvägar, entreprenörers anläggningar och utrustningsförvaring, byggnadsmaterial, betongfundament, tillfällig kabeldragning, överskottsmassor och områden för jordöverskott, etc. Effekterna kan vara tillfälliga eller permanenta, på eller utanför området, de kan vara kumulativa och kan komma att ske vid olika tidpunkter under projektets gång (till exempel under uppbyggnadsfasen, renoverings-, underhålls- och/eller avvecklingsfaserna). Alla dessa faktorer måste tas i beaktande.

Artskyddsbestämmelserna i EU:s naturvårdsdirektiv måste tas i beaktande när det finns risk för att en energiinfrastrukturplan eller ett energiinfrastrukturprojekt kan orsaka dödsfall eller skada, eller avsiktliga störningar under häckning, uppfödning, övervintring och flyttning, eller en försämring eller förstöring av reproduktionsområden eller rastplatser för de arter som skyddas i de två direktiven (till exempel örnar och havslevande däggdjur). Detta strikta skyddssystem gäller i landskapet i stort, det vill säga både inom och utanför Natura 2000-områden.

Begränsande åtgärder Den negativa påverkan som nämns i detta kapitel kan ibland begränsas effektivt. Begränsning av påverkan inbegriper att införa åtgärder i planen eller projektet för att eliminera dessa potentiella negativa effekter eller minska dem till en nivå där de inte längre är betydande. Detta innebär att de måste vara direkt kopplade till den sannolika påverkan och grundas på en god förståelse för arterna/livsmiljöerna i fråga. Begränsande åtgärder kan inbegripa ändrad lokalisering för projektet, men de kan också innebära att storlek, konstruktion och form ändras på olika delar som ingår i energiinfrastrukturen. De kan också utgöras av tillfälliga justeringar under uppbyggnads- och driftsfaserna. I nästa kapitel ges ytterligare information tillsammans med exempel på möjliga begränsande åtgärder.

3.3 En översikt över potentiell påverkan på arter och livsmiljöer som skyddas på EU-nivå

Effekternas typ och omfattning beror i mångt och mycket på de arter och livsmiljöer med EU-skydd som finns i området, deras ekologi, utbredning och bevarandestatus. Därför måste alla planer eller projekt granskas enskilt utifrån varje enskilt fall. Här följer en översikt över de vanligast förekommande typerna av effekter som kan uppstå:

3.3.1 Förlust, försämring eller fragmentering av livsmiljö

Vid infrastrukturprojekt som avser energiöverföring kan mark behöva röjas och ytvegetation tas bort (benämns ofta direkt ianspråktagande av mark). Genom denna process kan befintliga livsmiljöer ändras, skadas, fragmenteras eller förstöras. Omfattningen av förlusten och försämringen av livsmiljöerna beror på projektets storlek, lokalisering och utformning, och på hur känsliga de påverkade livsmiljöerna är.

Det är viktigt att notera att samtidigt som det faktiska ianspråktagandet av mark kan verka begränsat kan de indirekta effekterna bli mycket mer omfattande, särskilt där utvecklingsåtgärder stör hydrologiska system eller geomorfologiska processer, och vatten- och jordkvaliteten. Sådan indirekt påverkan kan leda till allvarlig försämring, fragmentering och förlust av livsmiljöer, ibland till och med på ett väsentligt avstånd från det faktiska projektområdet.

Hur markant förlusten är beror också på hur sällsynta och känsliga de påverkade livsmiljöerna är och/eller på deras betydelse som födosöks-, reproduktions- eller övervintringsplatser för arter. Även vissa livsmiljöers potentiella roll som delar i en korridor eller språngbrädor som är viktiga för spridning och flyttning, samt för mer lokal förflyttning mellan t.ex. födosöksplatser och häckningsplatser, måste beaktas vid bedömning av hur betydande förlusten eller försämringen av livsmiljöer är.

3.3.2 Störningar och undanträngande

Om arter störs på sina invanda häckningsplatser, födosöksplatser eller rastplatser, eller längs flyttvägarna, kan det leda till undanträngande och utträngande, och således förlust av habitatanvändning. Arterna kan trängas undan från områden inom och runt omkring projektområdet på grund av till exempel ökad trafik, människors närvaro samt oljud, damm, föroreningar, artificiellt ljus eller vibrationer under eller efter uppbyggnadsarbetet.

Hur betydande påverkan är bestäms av störningarnas omfattning och svårighetsgrad och den påverkade artens känslighet, men även av tillgången och kvaliteten på andra lämpliga livsmiljöer i närheten där undanträngda djur kan etablera sig. När det gäller sällsynta och hotade arter kan även små eller tillfälliga störningar få allvarliga verkningar för arternas överlevnad i regionen på lång sikt.

3.3.3 Risk för kollision och dödande elchocker

Fåglar, och antagligen även fladdermöss, kan kollidera med olika delar av luftledningar och andra elektriska anläggningar ovan jord. Hur stor kollisionsrisken är beror mycket på områdets belägenhet och på de arter som lever där, samt på vädret, synlighetsfaktorer och kraftledningarnas specifika konstruktion (särskilt när det gäller dödande elchocker). Arter som lever länge, har låg reproduktionstakt och/eller är sällsynta eller redan befinner sig i ett sårbart bevarandetillstånd (såsom örnar, gamar och storkar) kan vara särskilt utsatta.

Risken för kollision och dödande elchocker för fåglar granskas närmare i kapitel 4 och 5. För fladdermöss råder det tyvärr en allmän brist på studier om de potentiella riskerna och effekterna av kollision med luftledningar, detta på grund av svårigheten att övervaka smådjurs död längs så långa linjära infrastrukturer.

3.3.4 Barriäreffekter

När det gäller elektricitet kan stora infrastrukturer för överföring, mottagning och lagring tvinga arter att helt röra sig runt området, både under flyttning och mer lokalt vid födosök. Huruvida detta utgör ett problem beror på en mängd faktorer, såsom storleken på understationen, på vilket avstånd från varandra och på vilket sätt elkablarna är dragna, i vilken utsträckning arterna trängs undan och hur väl de kan kompensera för den ökade energiförbrukningen, samt i vilken grad kopplingarna mellan födo-, sov- och häckningsplatser har brutits.

Nya bevis för att djur kan skrämmas bort från elkablar på grund av att dessa genererar UV-blixtar som är osynliga för människor har rapporterats av flera forskargrupper. En internationell forskargrupp har gjort en studie (21) inspirerad av observationer av att renar undviker kraftledningar dragna över den arktiska tundran. Även om kunskapen fortfarande är mycket begränsad är denna typ av undvikande och fragmentering i vissa specifika fall relevant för bedömningen av konsekvensernas omfattning.

3.4 Att skilja mellan betydande och icke betydande påverkan

Att identifiera de arter och livsmiljöer som sannolikt kommer att påverkas av en plan på eller ett projekt för infrastruktur för energiöverföring är det första steget i en konsekvensbedömning, oavsett om den utförs enligt artikel 6 i habitatdirektivet, om projektet påverkar ett Natura 2000-område eller, om det utförs inom ramen för MKB-direktivet eller SMB-direktivet, om det påverkar skyddade arter utanför Natura 2000-nätverket. Därefter är det nödvändigt att avgöra huruvida påverkan är betydande eller inte. Det rättsliga förfarandet för att avgöra ”betydelsen” av planer eller projekt med särskild påverkan på Natura 2000-områden beskrivs i kapitel 7. Här förklaras kort vissa av de allmänna principerna för bestämning av nivån av ”betydelse” när det gäller vilda djur och växter (oavsett om det är ett Natura 2000-område eller inte) för att bidra till helhetsförståelsen av detta begrepp.

Vilken betydelse effekter har måste bedömas från fall till fall och mot bakgrund av de arter och livsmiljöer som kan påverkas. Förlust av ett fåtal individer kan vara obetydligt för vissa arter men få allvarliga konsekvenser för andra. Populationsstorlek, spridning, utbredningsområde, reproduktionsstrategi och livslängd påverkar alla hur betydande effekterna blir. Detta varierar sannolikt mellan olika områden.

Effekternas inbördes koppling ska också tas i beaktande. Till exempel är markexploatering i sig inte nödvändigtvis betydande för vissa arter, men när det kombineras med stora risker för störningar eller undanträngning kan det försämra artens reproduktionsframgång, och slutligen minska dess överlevnadsgrad, på ett betydande sätt.

Bedömningen av betydelse måste också betraktas utifrån en lämplig geografisk skala. För flyttfåglar som rör sig över stora avstånd kan påverkan på en viss plats få konsekvenser för arten inom ett mycket större geografiskt område. På samma sätt kan det för stannfåglar med stora revir eller växlande habitatutnyttjande fortfarande vara nödvändigt att beakta möjlig påverkan på en regional snarare än lokal nivå.

Slutligen bör ovanstående överväganden grundas på bästa tillgängliga data. Detta kan kräva fältundersökningar avsedda för ändamålet, eller kontrollprogram en tid innan projektet.

3.5 Kumulativa effekter

Bedömningar av kumulativa effekter bör också beaktas vid fastställande av påverkan på Natura 2000-områden, i enlighet med vad som föreskrivs i artikel 6.3 i habitatdirektivet. De kumulativa effekterna av planer och projekt kan ofta vara mycket viktiga och måste bedömas noggrant. De kan uppstå när flera energiinfrastrukturer finns inom ett område eller längs en flyttningskorridor, eller när ett energiinfrastrukturprojekt genomförs i samma område som en annan typ av plan eller projekt (till exempel andra industriella byggprojekt). Den kumulativa effekten är den kombinerade effekten av alla dessa aktiviteter sammantaget. Det kan vara så att ett energiinfrastrukturprojekt i sig inte har en betydande påverkan, men om projektets påverkan läggs till den påverkan som andra planer och projekt i området har, kan projektens och/eller planernas sammanlagda påverkan bli betydande.

Till exempel kan ett oljeledningsprojekt som går igenom delar av en våtmark ge upphov till en liten, men acceptabel, tillfällig försämring av livsmiljöer, vilket gott och väl ligger inom vad den livsmiljön kan anpassa sig till. Men om våtmarken också utsätts för ett markavvattningsprojekt och/eller ett vägbyggnadsprojekt kan de hydrologiska effekterna av dessa projekt sammantaget leda till att livsmiljön förloras, fragmenteras eller torkar ut permanent. I detta fall är påverkan av det första och andra projektet vart och ett för sig inte märkbar, medan påverkan av båda projekten tillsammans kan vara betydande. Detta har följder för planeringsbesluten för båda projektförslagen.

Hänsyn måste tas till kumulativa effekter även under MKB- och SMB-förfaranden.

Eftersom energiinfrastrukturprojekt utvecklas snabbt inom EU är det viktigt att kumulativa effekter bedöms redan på ett tidigt stadium i en miljöbedömning, i stället för att det sker i slutet av processen och därmed fördröjer beslutet om huruvida projektförslaget är förenligt med EU:s lagstiftning.

4. ELNÄTSINFRASTRUKTURERS POTENTIELLA PÅVERKAN PÅ VILDA FÅGLAR

4.1 Inledning

Föregående kapitel innehöll en allmän översikt av typer av potentiella effekter att vara vaksam på vid utveckling av infrastrukturprojekt, särskilt i och omkring Natura 2000-områden och i närheten av andra känsliga områden som används av arter som skyddas genom EU:s två naturvårdsdirektiv.

I detta kapitel ligger fokus på att analysera de potentiella effekterna av elinfrastruktur framför allt för vilda europeiska fåglar. Detta är ett ämne som har fått mycket uppmärksamhet under senare år och där effekterna kan komma att bli vanligare och mer betydande än för andra typer av markbunden energiinfrastruktur.

4.2 Elnätsinfrastruktur

Till skillnad från andra varor kan el inte lagras, så den måste produceras och transporteras till användarna i realtid. Följaktligen är elöverföringssystemet mer komplext och dynamiskt än andra försörjningsnät, exempelvis för vatten eller naturgas. I det ögonblick el har producerats i ett kraftverk levererar högspänningsledningar (110–750 kV i Europa, Entso, 2012) stora mängder el till understationer över stora avstånd. Från understationerna levererar mellanspänningsledningar (1–60 kV) och lågspänningsledningar (<1 kV) elen till privat- och företagskunder.

Figur 3

(USDA, 2009)

Elsystemet är starkt sammanflätat. I överföringsnätet ingår inte bara överföringsledningar från kraftverk till belastningscentrum, utan även ledningar mellan överföringsledningar för att systemet ska kunna säkerställa ett jämnt flöde av el. Om en överföringsledning tas ur funktion i en del av kraftnätet, dirigeras elen vanligtvis om till andra kraftledningar så att den kan fortsätta att levereras till kunderna (PSCW, 2009).

Elkraft kan överföras via luftledningar eller med nedgrävda kablar, med växelström eller likström. I samtliga fall är spänningen hög eftersom detta ger större effektivitet på långa sträckor (vanligtvis mer än 600 km). Luftledningar med växelström (AC-ledningar) är det traditionella sättet att överföra elektrisk energi (EASAC, 2009).

Fördelen med luftledningar jämfört med nedgrävda kablar är att kostnaden för att bygga luftledningar hittills har varit väsentligt lägre än för att installera nedgrävda kablar, och deras kapacitet har varit större. Luftledningars förväntade livslängd är hög och kan vara upp till 70 eller 80 år. De huvudsakliga nackdelarna med luftledningar är deras användning av mark, deras visuella påverkan och deras olika slags miljöpåverkan (EASEC, 2009) (22).

Konstruktioner för överföringsledningar ger stöd åt minst en trefaskrets. De har tre strömförande ledare (fler om i knippe), och kan ha en eller två jordledare installerade ovanför fasledarna för att skydda mot blixtnedslag. Konstruktioner för distributionsledningar kan ge stöd åt många olika ledarkonfigurationer (Aplic, 2006).

De flesta kommersiella växelströmsluftledningar använder någon form av stödstruktur som isolatorer och elektriska ledare är fästa vid. Stödstrukturerna kan bestå av trästolpar, ihåliga eller fackverksbaserade stålstrukturer, stålförstärkta betongpelare eller kompositstolpar tillverkade av glasfiberarmerad plast eller andra material. Isolatorerna görs av porslin eller polymermaterial som vanligtvis inte leder elektricitet. Elektriska ledare tillverkas vanligtvis av koppar eller aluminium (Bayle, 1999, Jans, 2000, Aplic, 2006).

Trefassystem används både för distributionsledningar och överföringsledningar. En av de främsta fördelarna med trefassystem är möjligheten att leverera stora mängder el över långa avstånd (Aplic, 2006).

4.3 Elinfrastrukturers potentiella negativa påverkan på vilda fåglar

Nedan följer en översikt över de viktigaste typerna av påverkan på vilda fågelarter. Vissa skyddade europeiska arter är uppenbarligen mer sårbara för vissa typer av påverkan – särskilt av dödande elchocker och kollision – på grund av sin storlek, morfologi, beteende och utbredning.

Tabellen i bilaga 2 innehåller en systematisk prioriterad lista över effekterna av interaktioner mellan fågelpopulationer och kraftledningar (Birdlife, 2013). Denna tabell innebär inte att dessa effekter kommer att inträffa så som beskrivits under alla förutsättningar. Mycket beror på vilken art det handlar om och på särskilda omständigheter i varje enskilt fall, och på om det finns korrigerande åtgärder för att begränsa effekterna.

Varför är vissa fågelarter mer känsliga för kraftledningar än andra? Detta beror ofta på följande fysiologiska, beteendemässiga och ekologiska egenskaper: — Stor kroppsstorlek. — Dålig syn framåt. — Huvudsakligen nattaktiva. — ”Dåliga flygare”, fåglar som har sämre manövreringsförmåga (kollision). — Oerfarna flygare, unga fåglar (dödande elchocker och kollision). — Föredrar upphöjda platser för att sova, sitta eller bygga bo. — Föredrar öppna och trädlösa miljöer (dödande elchocker). — Flockbeteende. — Störningskänsliga arter. — Föredrar låglandsmiljöer (dvs. där kraftledningsnätet är mer utbyggt). — Sällsynta och hotade arter (koppling till låg täthet, låg fruktsamhet, etc., se nedan). — Arter med låg täthet (med lägre potential för ersättning med andra individer). — Arter med låg reproduktionspotential (genom ökad dödlighet för vuxna individer tar det längre tid för populationen att återhämta sig efter en nedgång). — Arter med låg fruktsamhet, låg dödlighet, lång förväntad livslängd (genom sänkt rekryteringspotential under konstant populationsförlust). — Arter som flyttar interkontinentalt över långa avstånd (stor rumslig skala och mycket olika nivå av begränsning av effekter av kraftledningar).

4.3.1 Dödande elchocker

Dödande elchocker kan ha en betydande påverkan på ett flertal fågelarter, och dödar tusentals fåglar varje år (23). Dödande elchocker kan inträffa när en fågel vidrör tvåfasledarna eller en ledare och ett jordat föremål samtidigt, särskilt när fjädrarna är våta (Bevanger, 1998). Arter som drabbas särskilt ofta av dödande elchocker är bland andra storkfåglar, rovfåglar, ugglor och tättingar (Ciconiiformes, Falconiformes, Strigiformes och Passeriformes) (Bevanger, 1998) – se tabellen nedan.

Det råder en stor enighet om att risken för fåglar beror på kraftanläggningarnas tekniska konstruktion och utformning. Framför allt är risken för dödande elchocker hög när det gäller ”dåligt konstruerade” elstolpar med mellanspänning (”mördarstolpar”) (BirdLife International, 2007).

Bland annat följande faktorer påverkar sannolikheten för att fåglar ska drabbas av dödande elchocker:

— Fågelns morfologi: Stora fåglar är mer sårbara på grund av att sannolikheten att de överbryggar mellanrummet mellan elektriska komponenter med utsträckta vingar eller andra kroppsdelar är högre än för små fåglar (Olendorff m.fl., 1981, Aplic, 2006).

— Fågelns beteende: Fåglar som använder elstolpar som sitt-, sov- eller boplatser är mer sårbara (Bevanger, 1998). Markhäckande fåglar (kärrhökar och vissa ugglor) verkar sällan utsättas för dödande elchocker eftersom de normalt sett jagar i flykten och sitter på eller nära marken (Benson, 1981).

— Stolpens typ och konfiguration: — De flesta dödsolyckor sker vid elstolpar för distributionsledningar med mellanspänning (1 kV till 60 kV), vilket beror på det begränsade utrymmet mellan de olika delarna (Haas & Nipkow, 2006). — Stolpar med speciella funktioner (stagade spännstolpar, skruvstolpar, avgreningsstolpar eller transformatorenheter) skördar många fler offer än enkla raklinjestolpar (Demeter m.fl., 2004). — López-López och hans kollegor (2011) visade att dödsolyckor bland fåglar skulle kunna ha reducerats kraftigt genom att farliga, dåligt konstruerade stolpar rustades upp.

— Miljöfaktorer: — Bytestillgång: antalet rovfåglar som utsätts för dödande elchocker ökar med antalet bytesdjur (Benson, 1981, Guil m.fl., 2011). — Vegetationens struktur och täckning: vegetationsstrukturen kan påverka bytestillgången och predatorns födosöksframgång (Guil m.fl., 2011). — Livsmiljö: fåglar använder oftare och drabbas oftare av dödande elchocker på elstolpar i områden där det finns få platser att sitta, till exempel gräsmarker, våtmarker (Haas m.fl., 2005, Lehman m.fl., 2007). — Topografi: När det gäller dödande elchocker påverkar topografin var fåglarna väljer att sitta eller sova, och höjden på vegetationen påverkar tillgången på naturliga högt belägna sittplatser i området. Dödligheten för örnar ökade med lutningen, möjligen på grund av vanan att jaga från upphöjda sittplatser. Studier har visat att stolpar som står på framträdande platser omgivna av höga backar tenderar att generera fler fall av dödande elchocker. (Guil m.fl., 2011)

— Kön: Inom en och samma art hotas större honor mer av dödande elchocker (Ferrer & Hiraldo, 1992).

— Ålder: Juvenila och subadulta fåglar är mer benägna att drabbas av dödande elchocker än adulta individer. Detta beror sannolikt på bristen på erfarenhet av att landa och lyfta (Benson, 1981, Harness, 1997, Bevanger, 1998, Harness & Wilson, 2001, Janss & Ferrer, 2001, González m.fl., 2007).

— Rumsliga faktorer: I vissa nyckelområden för fåglar är frekvensen av fall av dödande elchocker högre än i områden där tätheten är låg (till exempel häckningsområden med hög täthet, spridningszoner, samlingsplatser, sträcklokaler) (González m.fl., 2006, Cadahia m.fl., 2010).

— Årstidsförknippade faktorer: De flesta dödsolyckor rapporteras under sensommaren, under perioden när ungarna blir flygga och strax därefter. Stora örnar är mer hotade under höst och vinter, kanske på grund av nedblötta fjädrar vid dåligt väder (regn, snö), vilket är centralt för risken för dödande elchocker. (Benson, 1981, Bevanger, 1998, Lasch m.fl., 2010, Manville, 2005, Lehman m.fl., 2007)

— Den förhärskande vindriktningen i förhållande till stolpregeln kan också bidra till att rovfåglar utsätts för dödande elchocker. Man misstänker att stolpar med stolpreglar vinkelrätt mot den förhärskande vindriktningen leder till färre dödsfall bland örnar än de som har stolpreglar diagonalt eller parallellt med vinden, på grund av de svårigheter som är förknippade med att lyfta och landa i sidvind. (Nelson och Nelson, 1976)

Följande tabell innehåller en översikt över europeiska fågelfamiljer som har identifierats som sårbara för dödande elchocker och/eller kollision (Birdlife, 2013).

Tabell 1

Svårhetsgrad av effekter på fågelpopulationer genom dödsfall på grund av elchocker och kollision med kraftledningar för olika fågelfamiljer i Eurasien

Fågelfamiljer i Eurasien som internationellt har identifierats som sårbara för dödande elchocker och kollision Dödsolyckor på grund av dödande elchocker Dödsolyckor på grund av kollision Lommar (Gaviidae) och doppingar (Podicipedidae) 0 II Liror (Procellariidae) 0 II Sulor (Sulidae) 0 I Pelikaner (Pelecanidae) I II-III Skarvar (Phalacrocoracidae) I I Hägrar (Ardeidae) I II Storkar (Ciconiidae) III II Ibisar (Threskiornithidae) I II Flamingor (Phoenicopteridae) 0 II Änder (Anatidae) 0 II Rovfåglar (Accipitriformes och Falconiformes) II-III I–II Hönsfåglar (Galliformes) 0 II-III Rallar (Rallidae) 0 II Tranor (Gruidae) 0 III Trappar (Otidae) 0 III Vadare (Charadriidae + Scolopacidae) I II-III Labbar (Stercorariidae) och måsfåglar (Laridae) I II Tärnor (Sternidae) 0-I I–II Alkor (Alcidae) 0 I Flyghöns (Pteroclididae) 0 II Duvor (Columbidae) I–II II Gökar (Cuculidae) 0 I–II Ugglor (Strigiformes) II-III II Nattskärror (Caprimulgidae) och seglare (Apodidae) 0 I–II Härfåglar (Upupidae) och kungsfiskare (Alcedinidae) I I–II Biätare (Meropidae) 0-I I–II Blåkråkor (Coraciidae) I–II I–II Hackspettar (Picidae) I I–II Kråkfåglar (Corvidae) II I–II Medelstora och små tättingar (Passeriformes) I I–II 0= Inga dödsolyckor rapporterade eller sannolika. I= Dödsolyckor rapporterade, men inget tydligt hot mot fågelpopulationen. II= Stort antal dödsolyckor regionalt eller lokalt, men utan betydande påverkan på populationen. III= Dödsolyckor är en stor dödlighetsfaktor som hotar att utrota arten, regionalt eller i större skala.

4.3.2 Kollision

Kollision med kraftledningar dödar miljoner fåglar världen över och kan orsaka hög dödlighet hos vissa fågelarter (Bevanger 1994, 1998, Janss 2000, Aplic, 2006, Drewitt & Langston, 2008, Jenkins m.fl., 2010, Martin, 2011, Prinsen m.fl., 2011). Empiriska data och teoretiska överväganden pekar på att arter med hög vingbelastning och lågt sidoförhållande (vinglängd/vingbredd) löper en hög risk att kollidera med kraftledningar. Dessa fåglar kännetecknas av snabb flykt, och kombinationen av en tung kropp och små vingar begränsar snabba reaktioner på oväntade hinder (Bevanger, 1998). När antalet rapporterade offer för kollisioner anses stå i förhållande till den berörda artens abundans och populationsstorlek, tycks vissa arter av ordningarna hönsfåglar, tran- och rallfåglar, pelikanfåglar och storkfåglar (Galliformes, Gruiformes, Pelecaniformes och Ciconiiformes) vara drabbade i oproportionerligt högt antal (Bevanger, 1998) – se tabell 1.

Bland de faktorer som påverkar kollision finns följande:

— Fågelns morfologi: Fåglar med hög kroppsmassa och relativt korta vingar och stjärt som beskrivs som ”dåliga flygare”, löper större risk för kollision (Bevanger, 1998, Janss, 2000).

— Fågelns fysiologi: Vissa fågelarter är åtminstone tillfälligt blinda i färdriktningen (Martin, 2011).

— Fågelns beteende: — Flockbeteende, där arter som gör dagliga rörelser i flock över kraftledningar till och från födoplatser, boplatser och sovplatser är särskilt sårbara (Janss, 2000). — Fågelarter som regelbundet flyger lågt på natten eller i gryning och skymning drabbas oftare av kollision än arter som oftast flyger under dagen.

— Hänsyn bör också tas till andra faktorer som till exempel väderförhållanden, ledningens konfiguration, ledningarnas sträckning, habitatutnyttjande, vegetation längs ledningarna, topografi, störningar, val av flyttvägar och rastplatser.

Att fåglar utsätts för dödande elchocker och kollision leder till ekonomiska förluster Strömavbrott som orsakas av fåglar minskar elens tillförlitlighet och ökar kostnaderna för att leverera elen. Vissa avbrott kanske bara berör ett fåtal kunder under kort tid, men de kan ändå påverka leveranssäkerhet och kundgarantier. Större strömavbrott kan ha dramatiska konsekvenser och kan orsaka betydande ekonomisk förlust för nätbolag och för konsumenter (Aplic, 2006). Bland kostnader förbundna med fågelrelaterade strömavbrott finns de som rör — förlorade inkomster, — återställning av elen, — reparation av utrustning, — borttagning av bon och andra åtgärder för begränsning av skador orsakade av djur, — tid för administration och ledning, — utebliven service till kunder och negativ uppfattning hos allmänheten, och — sänkt tillförlitlighet för elsystemet (Aplic, 2006).

4.3.3 Förlust och fragmentering av livsmiljöer

De öppna ledningsgatorna längs kraftledningar kan fragmentera skogar och andra livsmiljöer. Kraftledningar kan även orsaka förlust av livsmiljöer genom att ge upphov till skogsbränder (Rich m.fl., 1994). En elinfrastrukturs faktiska ianspråktagande av mark kan vara relativt litet, men det kan ändå vara betydande om förlusten sker i en viss arts nyckelhabitat, eller om kumulativa effekter från andra projekt i samma område uppstår. Därför måste detta bedömas utifrån varje enskilt fall.

4.3.4 Störningar/undanträngande

Under uppbyggnadsfasen och när kraftledningar underhålls sker oundvikligen viss förstöring eller ändring av livsmiljöer (van Rooyen, 2004, McCann, 2005). Kraftledningar ovan jord kan leda till förlust av användbara födoområden på häckningsplatser, och även av miljöer som används som rast- och övervintringsplatser. Till exempel har nya studier visat att närvaron av en kraftledning påverkade stortrappens flygriktning och begränsade användningen av passande livsmiljöer (Raab m.fl., 2010), och att småtrapp undviker överföringsledningar, vilket är den viktigaste faktorn för att avgöra häckningstäthet på platser med för arten lämpliga livsmiljöer (Silva, 2010, Silva m.fl., 2010).

4.3.5 Elektromagnetiska fält

Alla elektriska strömmar, även de som går genom kraftledningar, ger upphov till elektromagnetiska fält. Därför utsätts många fågelarter, liksom människor, för elektromagnetiska fält under hela livet (Fernie och Reynolds, 2005). Det finns mycket forskning och stora motsättningar om huruvida elektromagnetiska fält påverkar ryggradsdjurs cellulära, endokrina, immunologiska och reproduktiva funktion. Forskningen som undersöker effekterna av elektromagnetiska fält på fåglar tyder på att fåglars beteende, reproduktiva framgång, tillväxt och utveckling, fysiologi och endokrinologi, och oxidativ stress i allmänhet, men inte alltid, förändras när de utsätts för elektromagnetiska fält (Fernie, 2000, Fernie och Reynolds, 2005).

4.4 Elinfrastrukturens potentiella positiva effekter på vilda fåglar

Kraftledningar och stolpar för överföring och distribution kan även ha ett antal gynnsamma effekter för vilda fåglar. Till exempel kan de bidra med följande:

— Häckningssubstrat, boplats: Det finns en rad skäl till att fåglar ibland häckar på elstolpar, bland annat brist på alternativa boplatser såsom träd eller klippor. Elstolpar erbjuder fåglar en stabil plattform som är skyddad mot däggdjurspredatorer där de kan bygga sina bon (van Rooyen, 2004, McCann, 2005). Kraftledningsstolpar kan utgöra underlag för att bygga bo i livsmiljöer där det är brist på naturliga strukturer, och de ger visst skydd och underlättar därigenom för vissa arter att expandera sitt utbredningsområde eller öka den lokala tätheten av vissa fåglar (Aplic, 2006).

— Sittplatser, sovplatser och utkiksplatser för jakt: Gamar och storkar söker ofta upp kraftledningskonstruktioner för att sova, eftersom de ger bättre skydd för hårt väder och marklevande rovdjur. Närvaron av elstolpar i livsmiljöer med öppet landskap är gynnsamt för vissa rovfåglar i och med att de erbjuder sittplatser med fri utsikt över jaktområden. Kraftledningskonstruktioner i områden som är relativt fria från träd har gjort miljontals kilometer av lämpliga livsmiljöer tillgängliga för rovfåglar som letar efter byten från utkiksposter (Olendoff m.fl., 1980).

— Skötsel av livsmiljöer: Kraftledningar kan också ge en sammanhängande livsmiljö för arter som kräver låg vegetation. Forskning i USA har visat att öppna ledningsgator längs kraftledningar erbjuder en livsmiljö för fågelarter som minskar i antal (Confer & Pascoe, 2003, Askins, 2012).

Life+-projektet Elia-RTE gör nytta i naturen (24) Elia (systemansvarig för överföringssystemet för högspänd el i Belgien) och RTE (systemansvarig för elöverföringssystemet i Frankrike) ledde ett 5-årigt projekt (2011–2017) för att förvalta och återställa över 300 hektar mark under mellanspända och högspända luftledningar i Vallonien och i Frankrike. Detta projekt ger exempel på naturvårdsåtgärder, och hur energiaktörer kan se infrastrukturutveckling som en möjlighet att gynna den biologiska mångfalden. Dammar (mål: 100 dammar på det 130 km stora projektområdet) Där jorden är lämplig (det finns ett impermeabelt lager: torvjordar, vita lerjordar och gleyjordmån) och främst i de områden som erbjuder goda möjligheter för sällsynta arter, grävdes dammar eller byggdes fördämningar vid dräneringskanaler för att översvämma områden på minst 25 m2 (minsta storlek för att begränsa igenslamningen, dvs. när dammar på naturlig väg fylls med löv). Nätverket av dammar i skogen kommer att göra det möjligt för groddjur, trollsländor, dykare och våtmarksfåglar att kolonisera och förhindra att populationer isoleras. Fruktträdgårdar (mål: 20 hektar med 8 000 träd) Ett antal mycket ovanliga och lokala småväxta fruktträdsarter, främst vildpäron (Pyrus pyraster), vildapel (Malus sylvestris) och mispel (Mespilus germanica) planterades under luftledningarna. De ökar mångfalden i skogsbeståndet och ger skydd och föda till en hel lokal fauna (stora djur, fåglar och insekter). Enkla blomsterängar (mål: 20 hektar) Enkla blomsterängar har återskapats vid tillträdesvägarna till de högspända kraftledningarna som en fristad för ovanliga växter, insekter, fåglar och små däggdjur. Genom regelbunden slåtter och borttagning av den slagna vegetationen blir jorden näringsfattig, vilket möjliggör för sällsynta eller försvunna växter att komma tillbaka. I extremfall återskapades blomsterängar genom sådd av frön från lokalt växtmaterial. Torvmarker och hedar (mål: att återställa eller på ett lämpligt sätt sköta 20 hektar) Det är möjligt att restaurera våtmarker och hedar under kraftledningar genom att ta bort det översta jordlagret, vilket gör det lättare för pionjärarter från den underliggande fröbanken i frövila att utvecklas. I vissa områden återställdes även vattennivåerna genom att diken täpptes igen, vilket ger nytt liv till fukthedar och torvmarker. Målet är att bibehålla och förbättra utbytet av växter och djur mellan befintliga torvmarker och hedar, däribland sådana som nyligen återställts. Betesdrift (mål: att sköta 20 hektar genom bete och 20 hektar genom slåtter) Beteshållning främjade restaureringen av förstörda torvmarker, hedar, magra ängsmarker och dalgångar, och hjälpte till att lösa problemet med dominanta arter som blåtåtel. I andra fall (höängar, torra hedar, magra ängsmarker) användes slåtter (genom avtal med lokala lantbrukare) med anpassad tidpunkt och frekvens för att bibehålla vegetationen på rätt nivå för en mängd växt-, insekts- och kräldjursarter. Invasiva arter (mål: att behandla 20 till 30 hektar) Under projektet har man fått bukt med eller fått kontroll över tillväxten av växtarter på listan över invasiva arter i Vallonien, i synnerhet glanshägg (Prunus serotina), syrenbuddleja (Buddleja davidii), jätteloka (Heracleum mantegazzianum), jättebalsamin (Impatiens glandulifera), parkslide (Fallopia japonica), boerstånds (Senecio inaequidens) och i viss utsträckning robinia (Robinia pseudoacacia). Fragmentering (mål: att skapa bryn på 30 km [90 ha] och återställa 40 km [120 ha]) Inom projektets arbetsområde är de kraftledningsgator som skapats i skogarna i nuläget U-formade: i mitten finns kort gräs som klipps regelbundet, med en abrupt övergång till skogen med höga träd på båda sidor. Projektet skapade V-formade brynzoner mellan ledningsgatan och skogen. Dessa bryn, med större träd av flera olika arter, är gränszoner som ger mat och skydd åt många olika arter av insekter, däggdjur och fåglar som inte finns i ledningsgatorna där omgivningen är ”rensad” och underhålls regelbundet. Skogen berikas med sekundära trädslag som ofta är frånvarande. Brynzonerna minskar också de skador som vindar orsakar på skogsbeståndet genom att en lutande sida bildas. De kan också vara mycket rika på död ved som ger skydd åt ett stort antal insekter och erbjuder goda livsmiljöer för fåglar och fladdermöss. När brynen väl blivit täta växer höga träd (björk, gran, bok) som utgör en fara för ledningarna långsammare. Situation i projektets inledning och efter projektet

5. MÖJLIGA BEGRÄNSANDE ÅTGÄRDER FÖR ELNÄTSINFRASTRUKTUR SOM PÅVERKAR VILDA FÅGLAR

5.1 Vad är begränsande åtgärder?

När bedömningen av en energiinfrastrukturplan eller ett energiinfrastrukturprojekt som genomförs enligt artikel 6 i habitatdirektivet identifierar ett antal negativa effekter på ett Natura 2000-område avvisas planen eller projektet inte automatiskt. Beroende på de potentiella effekternas svårhetsgrad kan det vara möjligt att införa begränsande åtgärder som undanröjer eller förebygger planens eller projektets potentiella negativa påverkan eller minskar den till en icke betydande nivå.

Även om tonvikten i det här kapitlet ligger på Natura 2000-områdena bör åtgärder som minskar negativa effekter även planeras enligt MKB/SMB för planer och projekt för vilka det inte finns något behov av att utföra lämpliga bedömningar men som skulle ge negativa effekter på skyddade arter.

För att kunna avgöra vilka begränsande åtgärder som krävs är det nödvändigt att först bedöma planens eller projektets påverkan på arter och livsmiljötyper som är skyddade på EU-nivå som finns i Natura 2000-området (eventuellt den sammanlagda påverkan till följd av andra projekt eller planer). Därigenom kommer man att kunna identifiera de negativa effekternas art och omfattning, och få en grund utifrån vilken man kan bestämma vilken typ av begränsande åtgärder som krävs.

Kort sagt kan effektiv begränsning av skadliga effekter på Natura 2000-områden endast ske när de potentiella negativa effekterna till fullo har erkänts, bedömts och rapporterats. Identifieringen av de begränsande åtgärderna måste precis som själva konsekvensbedömningarna vara baserad på goda kunskaper om arterna/livsmiljöerna i fråga.

Begränsande åtgärder kan bland annat vara att ändra storlek, lokalisering, utformning och konfiguration på olika aspekter av energiinfrastrukturplanen eller -projektet (t.ex. att isolera ledarna för att undvika dödande elchocker). De kan också utgöras av tillfälliga justeringar under uppbyggnads- och driftsfaserna (till exempel att undvika byggnadsarbete under häckningsperioden).

Så snart lämpliga åtgärder för att begränsa konsekvenserna har identifierats och utarbetats i detalj kan planen eller projektet godkännas inom ramen för förfarandet i habitatdirektivets artikel 6 under förutsättning att dessa begränsande åtgärder genomförs i enlighet med de instruktioner som ges av den behöriga myndigheten.

Figur 4

Hierarkisk strategi för att anta begränsande åtgärder. Begränsning av negativ påverkan ska alltid sträva efter toppen av begränsningshierarkin (dvs. undvika påverkan vid källan)

Strategi för begränsning av påverkan Preferensordning Undvik påverkan vid källan Högst Minska påverkan vid källan Bekämpa påverkan i området Bekämpa påverkan vid mottagaren Lägst

Om betydande påverkan kvarstår i området, även efter att åtgärder för att begränsa påverkan har vidtagits, måste alternativa lösningar i stället undersökas (till exempel att ändra projektets lokalisering, ge byggprojektet en annan skala eller utformning, eller alternativa processer). Om några sådana inte finns, kan planen eller projektet fortfarande i exceptionella fall godkännas, förutsatt att villkoren i artikel 6.4 uppfylls och lämpliga kompensationsåtgärder godkänns som kompenserar för kvarvarande negativa effekter (se kapitel 7 för mer information) så att Natura 2000-nätverket inte äventyras.

För varje begränsande åtgärd som föreslås är det viktigt att göra följande:

— Förklara hur åtgärderna kommer att undvika eller minska den identifierade negativa påverkan på området till en icke betydande nivå.

— Lämna bevis på hur de kommer att garanteras och genomföras och av vem.

— Lämna bevis på graden av säkerhet för att de ska lyckas.

— Lämna en tidslinje för projektet eller planen som anger när åtgärderna kommer att genomföras.

— Lämna bevis på hur åtgärderna kommer att övervakas och hur ytterligare åtgärder kommer att genomföras om skadereduceringen visar sig vara otillräcklig.

EcoMOL-projektet (Ecological Management of Overhead Lines) (25) Som en del av det tyska projektet ”Southwest Interconnecting Line/Thuringian Power Link” gjordes en studie (Erfurt University of Applied Sciences m.fl. 2010) vari det presenteras ett interdisciplinärt koncept för ekologisk skötsel och förvaltning av luftledningskorridorer (EcoMOL). Detta skulle kunna anpassas och tillämpas på olika europeiska regioner. I studien tas operatörernas tekniska krav upp, såsom säkerhetsavstånd och byggnadsarbete, för att kunna garantera överföringstillförlitligheten för högspända luftledningskorridorer. I studien anges metoder för att begränsa påverkan under byggnadsarbete, såsom förlust och försämring av livsmiljöer, och för att genomföra kompensationsåtgärder. Den delar in korridorens biotoptyper i höjdklasser, med utgångspunkt i arternas naturliga vegetationshöjd och eventuellt hur den kan modifieras genom skötsel. Vid planering av ledningsdragning delar studien därför upp korridoren i områden där ingen skog kommer att växa i framtiden, områden som är skogbevuxna för tillfället och områden utan avverkningskrav. Kombinationen av avverkningsprioritet och nuvarande och potentiella höjdzoner avgör omfattningen på möjliga nyskapande eller återställande åtgärder. Detaljerad planering ska genomföras separat för var och en av de tre delarna av skogsbrynet (utkant, skyddande bälte och vindskydd med låg täthet) utifrån vegetationshöjd. Figur 5 Idealiskt trappstegsformat bryn längs en kraftledningsgata (FVA, 1996, modifierad)

5.2 Möjliga åtgärder för att begränsa negativa effekter av elrelaterade planer eller projekt på vilda fågelarter

Resten av detta kapitel ska ägnas åt det urval av möjliga begränsande åtgärder som kan användas för elinfrastrukturplaner eller elinfrastrukturprojekt, särskilt i förhållande till vilda fågelarter. Åtgärder som begränsar negativ påverkan kan införas på plannivå eller på olika projektstadier.

5.2.1 Att införa proaktiva åtgärder på planeringsnivå

En rad åtgärder kan införas tidigt i beslutsprocessen, särskilt på det inledande planeringsstadiet, för att undvika eller minska risken för potentiell påverkan på Natura 2000-områden och på arter av vilda fåglar. Dessa kan omfatta följande:

Lagstiftning

Skapa och godkänn nationella lagstiftningsverktyg eller ändra befintliga sådana för att garantera följande:

— Att fåglar skyddas från de negativa effekterna av kraftledningar (till exempel genom skyldighet att använda nedgrävda kablar i känsliga områden).

— Att nya och fullständigt ombyggda kraftledningar är säkra för fåglar i sin utformning och inte behöver ändras eller rustas upp ytterligare.

— Att upprustning av befintliga kraftledningar och särskilt ”mördarstolpar” sker inom överskådlig tid.

Planering

— Använd den lämpliga bedömningen/strategiska miljöbedömningen från nationella utvecklingsplaner för kraftledningsinfrastruktur för att se till att Natura 2000, och hänsynstaganden och prioriteringar vad gäller bevarandet av vilda fåglar, till fullo tas med i beräkningen tidigt i beslutsprocessen.

— Justera, där det är möjligt, planerna så att de undviker känsliga Natura 2000-områden och andra platser som är viktiga för fågelarterna i förteckningen i kapitel 4.

— Identifiera särskilt känsliga fågelarter utifrån deras sårbarhet för kraftledningar, bevarandestatus, populationsstorlek och utbredning inom landet.

— Identifiera prioriterade områden och platser utifrån de prioriterade fågelarternas utbredning, täthet och individantal och den befintliga och planerade infrastrukturen, och ta fram en nationell känslighetskarta för att identifiera konfliktcentra och andra prioriterade områden (högriskområden) för preventiva och begränsande åtgärder.

— Prioritera kraftledningar för begränsning av påverkan på grundval av data om fågeldödlighet och utbredning.

— Undvik prioriterade områden och platser (häcknings- och övervintringsområden, sträcklokaler, häckningskolonier, samlingsplatser, kustlinjer, våtmarker) när det är möjligt vid planering/bestämning av sträckning av infrastruktur.

— Ta fram riktlinjer för tekniska lösningar för att begränsa fågelkollisioner eller faran för dödande elchocker (till exempel Haas m.fl. 2005, Haas & Nikow, 2006, Prinsen m.fl., 2011).

— Genomför en förhandsutvärdering av de planerade preventiva och reaktiva strategiernas potentiella effektivitet för att se till att skötsel- och förvaltningsinsatser är evidensbaserade.

— Upprätta en plan för genomförandet av de begränsande åtgärderna.

— Inrätta en nationell databas och ett geografiskt informationssystem för hantering av data om interaktion mellan fåglar och kraftledningar och för lämplig markanvändningsplanering, inklusive kraftledningars optimala sträckning baserat på ekologiska, tekniska och ekonomiska kriterier.

Övervakning, forskning, utvärdering och rapportering av hur genomförandet fortskrider

— Bedöm utvecklingen utifrån de strategiska planernas mål, milstolpar och tidsramar.

— Utvärdera vilka lärdomar som dragits för att förbättra den framtida driften.

— Ta fram genomföranderapporter för nyckelaktörer.

— Stöd internationellt erfarenhetsutbyte.

— Delta i insatser för att rädda hotade långflyttande fåglar från kraftledningarnas negativa effekter.

— Initiera och stöd relevanta forskningsprojekt om preventiva och begränsande åtgärder och om utveckling och tillverkning av produkter för fågelsäkerhet.

— Ta fram en uppsättning övervakningsprotokoll som är standardiserade för olika förhållanden.

Förslag till ett generellt koncept för prioritering av områden och platser Det finns ett antal åtgärder som nationella myndigheter kan vidta för att prioritera områden där säkerhetsåtgärder för kraftledningar måste tas med i beräkningen som en prioritet. Den allmänna principen bakom denna strategi är att områden som hyser eller livnär flest prioriterade arter och en betydande del av sådana arters populationer bör väljas ut framför andra som nationella prioriteter för prevention och begränsning av konsekvenser. Både utsedda och icke utsedda områden och platser måste prioriteras efter hur viktiga de är (tillfällig eller permanent täthet och mängd individer) för prioriterade arter som områden av hög, medelhög och låg prioritet.

Områdenas prioritetsnivå Typ av område OMRÅDEN AV HÖG PRIORITET Betydelse: Internationell (Till exempel: — Särskilda skyddsområden [särskilda skyddsområden som har en bestämd funktion som rastplatser för ett internationellt sett betydande antal sårbara arter] — områden enligt IBA-kategorier [Important Bird Area] - Globalt: A1, A4i–iv; inom Europa: B1i–iv, B2; inom EU: C1, C2, C3, C4, C5, C6) Konfliktcentra för flera prioriterade arter med hög arttäthet, såsom — viktiga häckningsområden för ”källpopulationer” av flera prioriterade arter, — samlingsplatser, — viktiga rastplatser, — viktiga övernattningsplatser, — viktiga övervintringsområden, — sträcklokaler, — viktiga flyttstråk, — viktiga flygvägar mellan övernattningsplatser och födosöksområden. OMRÅDEN AV MEDELHÖG PRIORITET Betydelse: Nationell — Nationellt viktiga områden för en eller flera prioriterade arter. — Centrala häckningsområden och källpopulationer för flera prioriterade arter. — De viktigaste tillfälliga bosättningsområdena. — Nationellt viktiga samlingsplatser. OMRÅDEN AV LÅG PRIORITET Betydelse: Regional eller lokal — Regionalt eller lokalt viktiga områden för prioriterade och icke prioriterade arter.

Riktlinjerna från avtalet om bevarande av afro-eurasiska flyttande vattenfåglar (AEWA) om hur effekter av elnät kan undvikas eller reduceras I Guidelines on how to avoid or mitigate impact of electricity power grids on migratory birds in the African-Eurasian region som antogs 2012 av AEWA rekommenderas sju viktiga steg (Prinsen m.fl. 2012): Steg 1: Utveckla och stöd strategisk långsiktig planering av landsomspännande kraftledningsnät, bland annat genom att dra lågspända och mellanspända kraftledningar under jord. Tillämpa lämpliga förfaranden för strategiska miljöbedömningar för beslut om behovet av kraftledningar på nationell skala och tillämpa liknande lämpliga miljökonsekvensbedömningar på uppbyggnaden av en kraftledning så snart det har beslutats att en sådan kraftledning behövs. Aspekter på risken för fågelkollisioner och dödande elchocker måste integreras i förfarandena för miljökonsekvensbedömning. Steg 2: Utveckla och stöd samarbete mellan alla aktörer (nätbolag, naturvårdare, statliga organisationer) till exempel genom att stödja samförståndsavtal på frivillig basis, eller, om det behövs, ålägg genom lagstiftning de allmännyttiga företagen att samarbeta för strategisk planering och för att begränsa de negativa effekterna på fåglar. Steg 3: Ta fram vetenskapligt baserade databaser och rumsliga datamängder om förekomsten av skyddade områden och andra viktiga fågelområden och förekomsten av känsliga fågelarter, bland annat dessa arters flygvägar mellan häckningsområden, födosöksområden och rastplatser samt viktiga flyttkorridorer. Dessa datamängder förbättrar den strategiska planeringen i steg 1 och 2 och avgränsar prioriteringarna i steg 4. Om det inte finns någon tillgänglig data, till exempel från vanliga nationella projekt för kartläggning av fåglar måste fältdata samlas in under minst ett års tid. Steg 4: Dra nya luftledningar på avstånd från viktiga fågelområden, med hänsyn tagen till om det finns skyddade områden (med antingen nationell eller internationell status), till abiotiska faktorer som påverkar konflikter mellan fåglar och kraftledningar och till relevanta fågelarters känslighet. Steg 5: Ta fram prioriteringslistor över viktiga bevarandeområden och naturvårdsarter för att identifiera prioriteringar vad gäller insättning av åtgärder för att begränsa konsekvenserna av sträckor av nya kraftledningar och för upprustning av befintliga kraftledningar. Steg 6: Sätt in åtgärder för att begränsa konsekvenserna av problematiska avsnitt av kraftledningen, både befintliga och planerade sådana, för att minimera effekterna av dödande elchocker och fågelkollisioner med hjälp av de senaste teknikerna. Steg 7: Utveckla och stöd utvärderingsprogram som använder standardiserade protokoll för att övervaka hur effektiva de begränsande åtgärderna är och för att förbättra teknikerna för att begränsa konsekvenser, bland annat övervakning av olyckor (dödande elchocker och kollision) och fåglars förekomst och rörelser för att (artspecifikt) kunna bedöma effekternas omfattning.

5.2.2 Undersöka potentiella begränsande och preventiva åtgärder på projektnivå

På projektnivå är det rekommenderat att ta hänsyn till följande aspekter under den lämpliga bedömningen eller under genomförande av en konsekvensbedömning enligt MKB för projekt som kan påverka skyddade arter utanför Natura 2000 (se artikel 5 i fågeldirektivet och artikel 12 i habitatdirektivet).

Fas I. Innan byggarbetet inleds

— Undersök olika möjligheter att minska antalet fåglar som