Direktivets huvudsyfte är att fastställa minimikrav för säkerhet och hälsa vid förläggningen av arbetstiden. Många undersökningar visar att långa arbetsdagar och otillräcklig vila, särskilt under längre perioder, kan leda till skadliga konsekvenser: fler olycksfall och misstag, ökad stress och utmattning och hälsorisker på kort och på lång sikt.

I arbetstidsdirektivet fastställs minimikrav för ”arbetstagare”. Det sägs dock inte uttryckligen om bestämmelserna anger absoluta gränser om en arbetstagare har flera samtidiga kontrakt med en eller flera arbetsgivare eller om de gäller för varje anställningsförhållande separat. Domstolen har ännu inte behövt ta ställning till denna situation. Som angetts i tidigare rapporter anser kommissionen att eftersom direktivets syfte är att förbättra arbetstagarnas hälsa och säkerhet bör gränserna för genomsnittlig veckoarbetstid och dygns- och veckovila i möjligaste mån tillämpas per arbetstagare. Med hänsyn till behovet att säkerställa att arbetstidsdirektivets mål avseende hälsa och säkerhet får full effekt, bör medlemsstaternas lagstiftning föreskriva lämpliga system för övervakning och verkställighet.

Under 2014 genomförde kommissionen en undersökning av direktivets genomförande i alla medlemsstaterna. I denna undersökning beaktades nationella rapporter (inklusive synpunkter från arbetsmarknadens parter på nationell och europeisk nivå), kommissionens tidigare rapporter om genomförandet, uppgifter från EU Pilot och överträdelseförfaranden, bidrag från oberoende experter och undersökningar som kommissionen själv genomfört. Det främsta resultatet av allmän betydelse sammanfattas i punkterna A–I nedan. Dessa punkter är nära knutna till varandra, vilket måste beaktas i alla bedömningar av huruvida bestämmelserna i direktivet efterlevs.

-Betald årlig semester (minst 4 veckor per år).

I Slovenien föreskrivs fortfarande uttryckligen i lagstiftningen som reglerar polis, väpnade styrkor och tjänstemän, att inaktiv jourtid på arbetsplatsen inte ska betraktas som arbetstid. I Belgien finns ett dekret som gäller internatskolor och vissa privata vårdinrättningar i de franska och tyska språkgemenskaperna och i regionen Vallonien som också tillåter att vissa tidsperioder inte ska räknas som arbetstid. Det handlar om perioder då arbetstagaren följer med de boende på utflykter, och delar av perioder under kvällen och natten då arbetstagaren har en lämplig plats att vila på. För yrkesverksamma inom socialvården i Irland och läkare inom den offentliga hälso- och sjukvården i Grekland har man fortfarande problem med att räkna jourtiden som arbetstid, men arbete pågår för att skapa överensstämmelse med direktivet. Enligt ett nytt kollektivavtal för kommunala läkare i Finland räknas vissa läkares jourtjänstgöring, som utförs utöver deras ordinarie arbetstid, inte som arbetstid. Enligt lagstiftningen i Danmark tillåter arbetsmarknadens parter att viloperioden förläggs under jourtjänstgöring på arbetsplatsen, och vissa av arbetsmarknadens parter inom hälso- och sjukvårdssektorn har utnyttjat denna möjlighet .

Med jourtid avses perioder då en arbetstagare måste stanna kvar på sin arbetsplats, eller på någon annan plats som arbetsgivaren bestämmer, och vara beredd att utföra sina arbetsuppgifter om så begärs. Enligt avgöranden i EU-domstolen ska all jourtid på arbetsplatsen räknas som fullvärdig arbetstid i enlighet med direktivet. Denna princip gäller både för perioder då arbetstagarna utför arbete på begäran (aktiv jourtid) och för perioder då de kan vila i väntan på en begäran (inaktiv jourtid), under förutsättning att de stannar kvar på arbetsplatsen.

I Belgien, Finland och Sverige tillämpas direktivet per arbetstagare om det finns mer än ett kontrakt med samma arbetsgivare, men per kontrakt om en arbetstagare har mer än ett kontrakt med olika arbetsgivare.

Tjeckien, Danmark, Spanien, Lettland, Ungern, Malta, Polen, Portugal, Rumänien och Slovakien tillämpar däremot direktivet per kontrakt.

Medlemsstaternas praxis varierar kraftigt på denna punkt. Bulgarien, Tyskland, Estland, Irland, Grekland, Frankrike, Kroatien, Italien, Cypern, Litauen, Luxemburg, Nederländerna, Österrike, Slovenien och Förenade kungariket tillämpar direktivet per arbetstagare (huvudsakligen enligt uttrycklig lagreglering för detta ändamål).

D.Raster och viloperioder

I artikel 4 föreskrivs en rast om arbetsdagen är längre än 6 timmar, men det förskrivs inte hur lång den ska vara eller andra villkor. I direktivet föreskrivs att dessa uppgifter ska ”fastställas genom kollektivavtal eller avtal mellan arbetsmarknadens parter eller, då detta inte lyckas, genom nationell lagstiftning”.

I direktivet tillåts kollektivavtal för att fastställa längden på rasten och på vilka villkor den ges. Det åligger dock medlemsstaterna att införliva direktivet. Det är därför deras ansvar att se till att alla arbetstagare, även de som inte omfattas av kollektivavtal, har rätt till en rast.

Bestämmelsen tycks i allmänhet ha införlivats på ett tillfredsställande sätt. De flesta medlemsstater fastställer minimibestämmelser för längd och tidpunkt för en rast under arbetsdagen. Vissa medlemsstater fastställer dock inte i lag någon minimilängd eller tidpunkt för rast och det är inte klart om kollektivavtal täcker dessa aspekter i samtliga fall.

När det gäller vila (artiklarna 3 och 5 i direktivet) är direktivets grundläggande krav att arbetstagaren måste ha en dygnsvila på minst 11 sammanhängande timmar per 24-timmarsperiod och minst 24 timmars sammanhängande ledighet per sjudagarsperiod, plus 11 timmars dygnsvila. I direktivet föreskrivs en möjlighet att av sakliga skäl minska veckovilan till 24 timmar.

Medlemsstaterna verkar för de flesta sektorer ha införlivat dessa grundläggande krav på ett tillfredsställande sätt i den nationella lagstiftningen. Några medlemsstater tycks ha införlivat kravet om veckovila felaktigt i vissa avseenden, t.ex. på grund av att kravet inte har införlivats inom en viss sektor eller genom att en viloperiod på 24 timmar har använts utan sakliga skäl.

E.Begränsning av arbetstiden

Enligt artikel 6 i direktivet får den genomsnittliga veckoarbetstiden inklusive övertid inte överstiga 48 timmar per vecka. Denna begränsning har i allmänhet införlivats på ett tillfredsställande sätt, och många medlemsstater har till och med mer omfattande skyddskrav.

För att uppfylla kraven i direktivet har flera länder ändrat sin lagstiftning för vissa grupper av arbetstagare. Det finns dock fortfarande några fall där direktivets gräns överskrids, framför allt:

-Direktivets övre gräns för veckoarbetstid har fortfarande inte i tillräcklig grad införlivats för yrkesverksamma inom socialvården i Irland eller för läkare inom den offentliga hälso- och sjukvården i Grekland, men arbete pågår för att komma till rätta med situationen.

-I bulgarisk lag föreskrivs en veckoarbetstid på upp till 56 timmar med ett system för beräkning av den genomsnittliga arbetstiden per vecka, och det begränsar inte användningen av obligatorisk övertid för landets försvar, i nödsituationer, för brådskande återställande av allmännyttiga tjänster eller transporter och tillhandahållande av läkarvård.

Det verkar också som om fyramånadersgränsen för att beräkna den maximala arbetstiden överskrids i Tyskland, Bulgarien och Slovenien, där den fastställts till sex månader, och i Spanien, där den fastställts till tolv månader. Detta begränsar sig inte till de verksamheter som nämns i artikel 17.3 i direktivet.

F.Årlig semester

Den grundläggande rätten till en årlig betald semester (artikel 7 i direktivet) har generellt sett införlivats korrekt.