KOMMISSIONENS REKOMMENDATION till 2002 års allmänna riktlinjer för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik utarbetad i enlighet med artikel 99.2 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen

INNEHÅLL

i. Allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken

1. Inledning

2. Huvudprioriteringar och krav i fråga om den ekonomiska politiken

2.1 Den ekonomiska återhämtningen tar fart

2.2 Stora utmaningar

3. Ekonomisk-politiska rekommendationer

3.1 Att slå vakt om en makroekonomisk politik som gynnar tillväxt och stabilitet

3.2 Att förbättra de offentliga finansernas kvalitet och hållbarhet

3.3 Att effektivisera arbetsmarknaderna

3.4 Nystart för strukturella reformer på produktmarknaderna

3.5 Att främja effektiviseringen och integrationen av marknaderna för finansiella tjänster inom EU

3.6 Att främja företagande

3.7 Att främja utvecklingen av den kunskapsbaserade ekonomin

3.8 Att öka den miljömässiga hållbarheten

II. Landspecifika ekonomisk-politiska riktlinjer

1. Belgien

2. Danmark

3. Tyskland

4. Grekland

5. Spanien

6. Frankrike

7. Irland

8. Italien

9. Luxemburg

10. Nederländerna

11. Österrike

12. Portugal

13. Finland

14. Sverige

15. Förenade kungariket

I. Allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken

1. Inledning

EU har en väldefinierad strategi för den ekonomiska politiken som är tillväxtorienterad och eftersträvar stabilitets inriktade makroekonomiska lösningar, som på kort sikt kan anpassas på ett adekvat sätt till ändrade ekonomiska förhållanden och samtidigt förbättra den långsiktiga kapaciteten för hållbar, syssel sättnings skapande och icke inflations drivande tillväxt. I 2002 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken anpassas och uppdateras denna strategi med utgångspunkt i de politiska riktlinjer som gavs av Europeiska rådet i Barcelona (15-16 mars 2002), samtidigt som även utvecklingen av strategin för en hållbar utveckling har beaktats. Riktlinjerna har utarbetats med beaktande av granskningen av genomförandet av 2001 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken och bedömningen av den ekonomiska situationen och de ekonomiska utsikterna enligt kommissionens ekonomiska prognoser från våren 2002.

I avsnitt 2 ges en kort översikt över den ekonomiska bakgrunden till riktlinjerna, och de viktigaste utmaningarna för den ekonomiska politiken redovisas. I avsnitt 3 beskrivs sedan de allmänna ekonomisk-politiska rekommendationer som gäller alla medlemsstater och gemenskapen. Inom ramen för den övergripande strategin skiljer sig de olika medlems staternas prioriteringar beträffande den ekonomiska politiken något åt till följd av skillnader i ekonomisk tillväxt, ekonomiska framtidsutsikter, strukturer och institutioner. Dessa skillnader beaktas i de landspecifika ekonomisk-politiska riktlinjerna, som läggs fram i del II.

I linje med uppmaningen från Europeiska rådet i Barcelona att göra de olika relevanta processerna effektivare, och lägga större vikt vid genomförandet än vid utarbetandet av årliga riktlinjer kan dessa riktlinjer komma att förändras både till formen och när det gäller de tidpunkter då de offentliggörs från och med år 2003. I 2002 års riktlinjer eftersträvas därför kontinuitet med förra årets riktlinjer.

2. Huvudprioriteringar och krav beträffande den ekonomiska politiken

2.1 Den ekonomiska återhämtningen tar fart

Den kraftiga och oväntade avmattningen av ekonomin som präglade år 2001 visade att EU:s ekonomi fortfarande inte är tillräckligt robust. Den makroekonomiska politiken sattes på prov och syssel sättnings tillväxten avtog.

Nu finns det dock allt fler tecken på att ekonomin befinner sig i de första skedena av en återhämtning. Det finns vissa tidiga tecken på att den ekonomiska situationen håller på att stabiliseras. Den snabba och beslutsamma ekonomisk-politiska reaktionen, sunda ekonomiska fundamenta, återställt förtroende tillsammans med avklingandet av flera negativa ekonomiska chocker ger en grund för återhämtning. Det friktionsfria införandet av euron 1999 (och 2002 i form av sedlar och mynt) har skapat en välbehövlig känsla av stabilitet och förtroende. Trots bestående risker för bakslag och den osäkerhet som råder kan man förvänta sig att EU:s ekonomi är på väg att återhämta sig. Den skulle kunna förstärkas så att den når en tillväxttakt nära eller över sin potentiella under andra halvåret 2002 och vidare under 2003, dvs. då rekommendationerna i dessa riktlinjer skall genomföras.

Eftersom utvecklingen på arbetsmarknaden följer den ekonomiska situationen med en viss eftersläpning, är det inte troligt att sysselsättnings- och arbets löshets trenderna kommer att förbättras påtagligt förrän år 2003. Inflations trycket förväntas förbli under kontroll på medellång sikt och inflationen, mätt enligt det harmoniserade konsumentprisindexet (HIKP), förväntas stabilisera sig på en nivå under 2 %.

>Hänvisning till>

>Hänvisning till>

2.2 De viktigaste uppgifterna under den närmaste tiden

Den ekonomiska politiken inom EU har som viktigaste uppgift att öka välståndet för medborgarna, nu och i framtiden. Politiken bör därför inriktas på att skapa en balanserad och hållbar expansion av ekonomin. Europeiska rådet i Lissabon gav uttryck för denna huvuduppgift genom att formulera det övergripande målet att Europa skall bli den mest konkurrens kraftiga och dynamiska kunskaps baserade ekonomin senast år 2010 och ha förutsättningar för en hållbar tillväxt med ökad sysselsättning, bättre jobb och större social sammanhållning. Dessa mål kan endast uppnås genom välavvägda insatser på både det ekonomiska och det sociala området.

Sunda ekonomiska fundamenta och avsaknaden av mer betydande ekonomiska obalanser skapar ett gott utgångsläge för ekonomin. Utvecklingen hittills när det gäller struktur reformerna har bidragit till de starka ekonomiska tillväxten och sysselsättnings skapandet under de senaste åren. Uppgiften är nu att bygga vidare på dessa resultat och ytterligare stärka grundvalarna för den framtida tillväxten. På grund av den förestående utvidgningen är det dessutom ännu mer brådskande att EU blir dynamiskt och flexibelt nog för att kunna båda tjäna som ekonomisk modell och smidigt svara upp mot de utmaningar utvidgningen innebär.

Trots de framsteg som redan gjorts är den potentiella tillväxttakten fortfarande endast måttlig, vilket begränsar förutsättningarna för en kraftfull återhämtning innan ett högt kapacitets utnyttjande leder till pristryck. På längre sikt kommer dessutom den potentiella tillväxttakten att visa en nedåtgående tendens när tillgången på arbetskraft blir mer begränsad på grund av att den demografiska utvecklingen mot åldrande befolkningar, om inte åtgärder sätts in för att öka produktiviteten, arbetskrafts deltagandet och sysselsättningen.

Takten i det ekonomiska reformarbetet måste ökas om man skall kunna nå den eftersträvade ledarställningen när det gäller de ekonomiska tillväxten och klara av de utmaningar som sattes upp i Lissabon för att återfå förutsättningar för full sysselsättning. Åtgärderna måste inriktas på fyra områden: i) att bevara och ytterligare stärka det makroekonomiska ramverket, ii) att verka för fler och bättre jobb, öka arbetskrafts deltagandet och motverka en bestående arbets löshet, iii) öka förutsättningarna för en hög produktivitets tillväxt och iv) främja en hållbar utveckling i dagens och morgondagens medborgares intresse.

i. -- Bevara och ytterligare stärka det makroekonomiska ramverket

Om man bevarar och ytterligare stärker det makroekonomiska ramverket kan man välja lämpliga politiska lösningar i alla ekonomiska situationer och på så sätt skapa en miljö med säkerställd makroekonomisk stabilitet, dämpade konjunktur svängningar och en inre dynamik och elasticitet som förstärks av en kultur präglad av entreprenörs anda och innovationer. En sådan miljö ger förutsättningar för tillväxt på medellång sikt och ökat välstånd, eftersom ekonomin då fullt ut kan dra fördel av de ekonomiska reformerna.

Den ekonomiska nedgången på senare tid har ställt den makroekonomiska politiken på prov och gett nytt bränsle åt debatten om vilka ekonomiska politiska åtgärder som är lämpligast. Den har bidragit till att framhäva betydelsen av klara politiska spelregler och en snabb övergång till de budgetmål på medellång sikt som överenskommits inom ramen för stabilitets- och tillväxtpakten.

Förtydliga det makroekonomiska politiska ramverket

En penningpolitiken fokuserad på prisstabilitet har en viktig roll både genom att stabilisera produktionen på dess trendmässiga nivå och genom att skapa en miljö som leder till en förstärkning av ekonomins utbudssida och den potentiella tillväxten. Prisstabilitets åtagandet har gynnat en stabilitetsinriktad kultur, minskat osäkerheterna och främjat en återhållsam löneutveckling och därigenom gett de nödvändiga förutsättningarna för en investerings vänlig miljö. Detta bekräftas genom de mycket stabila inflations förväntningarna på under 2 %.

En sund finanspolitik är den andra grundpelaren i de makroekonomiska ramarna. Med tanke på de många nackdelarna med finanspolitisk "finjustering" för att stabilisera ekonomin bör normen för budgetarbetet vara att låta de automatiska stabilisatorerna få verka fritt och därigenom undvika en att den ekonomiska politiken förstärker konjunktursvängningarna. Förutom att ge fritt och symmetriskt spelrum för de automatiska stabilisatorerna kan offentliga finanser i balans eller som uppvisar överskott göra det möjligt att kontinuerligt minska de offentliga skuld- och ränte betalningarna och på så sätt ge bättre förutsättningar för att hantera framtida påfrestningar på de offentliga finanserna, bl.a. sådana som orsakas av den demografiska utvecklingen. Denna grundläggande politiska filosofi är förankrad i stabilitets- och tillväxtpakten, vilket kommer att göra det lättare att bedriva en penningpolitik inriktad på prisstabilitet samtidigt som den kan vara mer ackomoderande.

Det ökande inbördes beroendet mellan ekonomierna inom euroområdet kräver en regelbunden översyn av metoderna och förfarandena för samordningen av den makroekonomiska politiken och för en förstärkning av denna samordning. Om allmänna principer fastställs som kan vara vägledande för ekonomisk-politiska beslut och marknads förväntningar skulle detta ge ökad trovärdighet och överskådlighet åt det ekonomisk-politiska ramverket inom euroområdet.

Fullborda övergången till sunda offentliga finanser

Fördelarna med EMU och åtgärderna för budgetpolitisk samordning inom stabilitets- och tillväxtpakten kommer inte att framträda fullt ut förrän övergången på medellång sikt till budgetsaldon nära balans eller som uppvisar ett överskott har avslutats. Fram till dess kommer det under ogynnsamma ekonomiska omständigheter fortfarande att finnas avvägnings problem mellan å ena sidan konsolideringen av budgetarna för att förhindra att referens värdet 3 % överskrids eller uppnå de saldon som krävs på medellång sikt och å andra sidan stabiliseringen av svängningarna i produktionen genom att de automatiska stabilisatorerna tillåts att verka fritt. Därför måste arbetet intensifieras med att fullborda övergången till budgetsaldon nära balans eller som uppvisar överskott så snart som möjligt, och senast år 2004, i alla medlems stater. Förutom att ge utrymme för de automatiska stabilisatorerna bör finanspolitiken inriktas på att tillfredsställa behovet av förbättrad kvalitet och hållbarhet i de offentliga finanserna. Den begränsade tidsfrist som finns innan effekterna av den demografiska utvecklingen gör sig mer kännbara bör utnyttjas för att uppnå sunda budgetsaldon i de offentliga finanserna.

ii. -- Verka för fler och bättre jobb, öka arbetskrafts deltagandet och motverka en bestående arbets lösheten

En analys av sysselsättnings tillväxten inom EU i ett medellångt perspektiv visar på stark tillväxt. Det omfattande skapande av nya jobb som kunnat iakttas sedan 1997 beror inte bara på gynnsamma makro ekonomiska förhållanden utan också på de arbets marknads reformer som medlemsstaterna genomfört, bl.a. inom ramen för den europeiska syssel sättnings strategin och de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Det gäller bl.a. åtgärder för att minska arbets kostnaderna och förbättra arbetskraftens anpassningsförmåga, bestående återhållsamhet i lönebildningen, större reallöneflexibilitet och sänkningar av sociala avgifter och skatter. Arbets marknaderna har också utvecklats i riktning mot större flexibilitet, vilket framgår av den ökande andelen deltidsarbeten och tillfälliga arbeten inom det samlade sysselsättnings skapandet.

Trots dessa imponerande resultat under andra halvan av 90-talet är de mänskliga resurserna fortfarande underutnyttjade inom EU och strukturella problem finns fortfarande. Arbetslösheten - och särskilt långtids arbetslösheten - är fortfarande hög i flera medlems stater och den förväntade konjunktur betingade uppgången av arbetslösheten 2002 bör bekämpas så att den inte övergår till att bli strukturell. Arbetslösheten är ofta koncentrerad till mer eftersatta regioner och mer sårbara grupper av arbets kraften. Samtidigt råder det i flera medlems stater hög arbetslöshet trots att det finns ett betydande antal lediga platser, och förhållandena på arbetsmarknaden varierar ofta betydligt mellan olika regioner, vilket tyder på bristande så kallad "matching" mellan utbudet och efterfrågan på arbete som delvis beror på hinder för den geografiska och yrkesmässiga rörligheten och en bristande differentiering i löneutvecklingen.

Dessutom är arbetskraftsdeltagandet, särskilt bland äldre och kvinnor, otillfreds ställande, och det krävs betydande insatser om sysselsättnings graderna skall nå de mål som ställdes upp i Lissabon och Stockholm och om man ska klara av effekterna av den demografiska utvecklingen. Om målen från Lissabon skall uppnås krävs det att ytterligare cirka 15 miljoner nya arbetstillfällen skapas inom EU mellan 2002 och 2010. Som förberedelse för den demografiska utvecklingens effekter har Europeiska rådet i Barcelona uppmanat till en höjning av den faktiska genomsnittliga pensions åldern i EU med cirka fem år före år 2010.

Det är därför nödvändigt att kraftfullt fullfölja de politiska åtgärderna för att minska arbetslösheten och bygga upp en heltäckande strategi för att öka arbetskrafts deltagandet så som beslutades vid Europeiska rådet i Barcelona. I det arbetet bör ingå åtgärder för att skapa förbättrade incitament för människor att ta upp arbeten, skapa praktiska möjligheter för detta (t.ex. genom att förbättra omsorgen av deras barn och andra familje medlemmar, öka flexibiliteten i organisationen av arbetet, också genom deltids lösningar och att främja utbildning och fortbildning), stödja långtids arbetslösas återinträde genom en aktiv arbetsmarknads politik, förbättra informationen om lediga jobb och att förbättra villkoren för företagen så att de med vinst kan sysselsätta fler anställda. I detta sammanhang kan det fungera som en katalysator om man främjar uppbyggandet av humankapital i syfte att öka de arbets sökandes färdighetsgrad på ett sätt som kan kompletteras och anpassas under deras följande livstid och som på så sätt ger en bättre arbetskvalitet för dem.

iii. -- Förbättra förutsättningarna för en hög produktivitetstillväxt

På lång sikt avgörs utvecklingen av levnadsstandarden i stor utsträckning av takten i produktivitets tillväxten. Det kommer i allt högre utsträckning att bero på produktivitets ökningar om man skall kan kunna upprätthålla en hög levnadsstandard på lång sikt i takt med med att andelen av befolkningen som är i arbetsför ålder börjar minska till följd av den demografiska utvecklingen. Tillväxten av arbetskraftens produktivitet är relativt liten inom unionen och har nu minskat med i genomsnitt en halv procentenhet från första till andra halvan av 1990-talet, i första hand till följd av en mer arbetsintensiv tillväxt till följd av strukturreformerna. Vid kulmen av högkonjunkturen under år 2000 hade produktivitetstillväxten gått tillbaka till genomsnittet under början av 1990-talet, dvs. 1,5 %. En sådan ökningstakt kan inte ge utrymme för de bestående ökningar av BNP på 3 % som anses nödvändiga för att förverkliga målen från Lissabon.

Produktivitetsutvecklingen bestäms av flera olika faktorer, men den beror i stor utsträckning av investerings resultaten som är avgörande för strukturen och storleken på kapitalstocken och gör det möjligt för nya former av teknik att etablera sig i näringslivet. En högre tillväxttakt för investeringarna medför att det finns mer kapital tillgängligt för varje anställd, vilket - allt annat lika - också ökar arbetskraftens produktivitet. Det finns både behov av och utrymme för att förbättra investeringsmiljön. Den makroekonomiska stabilitet som uppnåtts ger en stabil grund för att förbättra investeringsmiljön. En hög innovationsgrad kombinerad med en stark tillväxt av investeringarna ökar också kapitalstockens kvalitet. Investeringar och innovationer kan också antas främjas av en mer konkurrens utsatt och entreprenörsvänlig miljö, som gynnas av strukturella reformer på produkt-, kapital- och arbetsmarknaderna som förbättrar marknadernas funktion och därigenom överföringen av resurser från låg- till högproduktiva ändamål. Lika betydelsefullt är det att tillsyn och regelgivning fungerar på ett lämpligt sätt, att de offentliga institutionerna är ändamålsenligt organiserade, att tillgången på nätverk är tillfredsställande och att investeringarna ökar när det gäller forskning, undervisning och utbildning så att arbetskraftens färdigheter och anpassningsförmåga förbättras.

Trots de uppmuntrande framsteg som gjorts hittills är stora segment av de europeiska produktmarknaderna fortfarande inte tillräckligt integrerade för att göra unionen till en attraktiv investeringsmiljö. Ytterligare reformer krävs för att integrera energi- och kommunikations näten inom hela EU. För att underlätta tillhandahållandet av tjänster över nations gränserna, särskilt inom distributions sektorn, och en ökad rörlighet för både kvalificerad och okvalificerad arbets kraft krävs det en ökad samordning av medlemsstaternas och gemenskapens politiska åtgärder. När det gäller finansiella tjänster och kapitalmarknaderna har EMU redan skapat nya möjligheter till effektivitets vinster. Ändå återstår fortfarande ett långt och ännu oavslutat program som måste fullbordas och som närmare beskrivs i de relevanta delarna av dessa riktlinjer.

>Hänvisning till>

>Hänvisning till>

iv. - Främja en hållbar utveckling i dagens och morgondagens medborgares intresse

Genom att ta hänsyn till dagens och morgondagens medborgares behov, bl.a. i fråga om en miljömässigt hållbar utveckling och social och regional sammanhållning, kan man säkerställa att de politiska åtgärder som syftar till välstånds ökningar fullt ut bidrar till att öka medborgarnas välfärd. Den ekonomiska politiken kan bidra i betydande grad till uppnåendet av detta mål, men för att det helt skall kunna uppnås krävs det i princip omfattande politiska åtgärder på ett antal områden som normalt ligger utanför de rent ekonomisk-politiska övervägandena. Ändå kan de som formar den ekonomiska politiken optimera sina åtgärder om de beaktar de miljö- och socialpolitiska aspekterna.

Den ekonomiska politiken kan t.ex. i hög grad bidra till att skapa en mer hållbar miljö om det säkerställs att näringsverksamheternas externa effekter prissätts i sin helhet. På samma sätt kan den ekonomiska politiken bidra i betydande utsträckning till en tillfredsställande förberedelse för de uppgifter som följer av den ändrade åldersstrukturen i samhället, särskilt när det gäller deltagandet på arbetsmarknaden och dess finansiella konsekvenser. Syftet är att säkerställa ett positivt samspel mellan den ekonomiska och den sociala politiken för att stödja ett på lång sikt hållbart arbetsliv samtidigt som potentialen för de mänskliga resurserna utnyttjas optimalt.

Den ekonomiska politiken kan slutligen på flera olika sätt bidra till den sociala och ekonomiska sammanhållningen. God ekonomisk tillväxt ger förutsättningar för skapande av nya arbetstillfällen, och att ha ett arbete är det bästa skyddet mot fattigdom och social utslagning. En modern och aktiv välfärdsstat som uppmuntrar människor att arbeta skulle också vara en viktig förutsättning för att nå detta mål. Sunda makroekonomiska ramar och effektiva produkt-, kapital- och arbetsmarknader är viktiga faktorer för en återhämtning på både nationell och regional nivå. Den ekonomiska politiken kan förbättras på vissa områden om man bättre beaktar de specifika regionala förhållandena. Att underlätta anpassningar av de regionala arbetsmarknaderna genom att främja en lönebildnings process som bättre tar hänsyn till de lokala förhållandena och genom att reducera de faktorer som motverkar arbetskraftens geografiska rörlighet är ett viktigt steg i utvecklingen och bör fullföljas ytterligare. Man bör också ytterligare överväga hur man kan öka effektiviteten i de offentliga utgifter som har regionala effekter genom att förbättra de offentliga systemen för resursallokering och -tilldelning.

3. Ekonomisk-politiska rekommendationer

3.1 Att slå vakt om en makroekonomisk politik som gynnar tillväxt och stabilitet

Den makroekonomiska politiken har stor betydelse för att främja tillväxt och sysselsättning och bevara prisstabiliteten. På kort sikt bör den bidra till att den ekonomiska uppgången fortsätter och till att tillväxtpotentialen utnyttjas fullt ut. På medellång sikt bör den bidra till att skapa grundförutsättningar för att sparande och investeringar skall ligga på en nivå som leder till att ekonomin varaktigt får högre tillväxt och sysselsättning utan ökat inflationstryck.

Inom euroområdet väntas tillväxten efter den abrupta nedgången i den ekonomiska aktiviteten under 2001 återhämta sig och nå tillväxttal som ligger nära eller över den potentiella nivån under andra halvåret samtidigt som inflationen väntas avta. En lämplig och välavvägd makroekonomisk politik består av nedan beskrivna delar:

Huvudmålet för den gemensamma penningpolitiken är att bevara prisstabiliteten inom euroområdet. Utan att äventyra detta mål, skall den också stödja den allmänna ekonomiska politiken i gemenskapen.

Medlemsstaterna bör uppnå och bevara sunda offentliga finanser så som överenskommits inom stabilitets- och tillväxtpakten. För att de offentliga finanserna skall bli varaktigt sunda måste alla medlemsstater säkerställa att de konjunkturrensade budgetsaldona utvecklas mot, eller förblir i, balans eller uppvisar ett överskott under de kommande åren. För att man varaktigt skall kunna uppnå sunda budgetrsaldon måste skattereformer finansieras på ett tillfredsställande sätt och när så är lämpligt följas åt av minskningar av de offentliga utgifterna. Sunda och hållbara offentliga finanser bidrar till att hålla räntorna nere och till att öka de privata investeringarna. De ger manöverutrymme för en stabilisering av konjunkturerna och för hanteringen av oväntade händelser på det finanspolitiska området, och de får den offentliga skuldsättningen att minska i snabbare takt, vilket är av betydelse för förberedelsen för de påfrestningar på budgetarna som sammanhänger med den demografiska utvecklingen. Genom att de ger ökad trovärdighet åt EMU:s budgetramar bidrar de slutligen också till att stärka investerarnas förtroende.

Som allmän princip är det viktigt att undvika att finanspolitiken blir konjunkturförstärkande, eftersom det skulle innebära att svängningarna i den ekonomiska aktiviteten förvärras, att det strukturella saldot blir ohållbart och att den gemensamma penningpolitiken fokusering på prisstabilitet undermineras. Normen för finanspolitiken bör därför vara att ge de automatiska stabilisatorerna symmetriskt spelrum under hela konjunkturcykeln, förutsatt att referensvärdet på 3 % av BNP för det högsta tillåtna budgetunderskottet iakttas. Under ekonomiska uppgångar bör medlems staterna låta de automatiska stabilisatorerna verka fullt ut vilket leder till förbättrade budgetsaldon.

>Plats för tabell>

På grundval av de senaste uppdateringarna av stabilitetsprogrammen 2001/2002, beräknas de offentliga finanserna inom euroområdet, efter en lätt försämring under 2001, förbättras gradvis för att nå balans 2004. Det är ett år senare än vad man räknade med i förra årets allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken, vilket beror på sämre tillväxt.

Genrellt sett bör de medlemsstater som ingår i euroområdet göra följande:

i. Inrikta och genomföra sin finanspolitik så att de uppnår eller behåller offentliga finanserna som är nära balans eller som uppvisar överskott under konjunkturcykeln. Om de offentliga finanserna ännu inte nått balans eller överskottt, bör medlemsstaterna i samband med genomförandet av budgeten för 2002 och utarbetandet av budgeten för 2003, vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att detta medelfristiga mål uppnås senast 2004.

ii. Säkerställa att skattereformerna finansieras på ett lämpligt sätt, så att åtagandet om sunda offentliga finanser kan infrias. Undvika en konjunkturförstärkande finanspolitik och därigenom bidra till en lämplig makroekonomisk politik på nationell nivå och i euroområdet. Låta de automatiska stabilisatorerna verka fullt ut i takt med att

ekonomin återhämtar sig. Se till att budgeten följs noggrant, så att det inte uppstår avvikelser från målen i stabilitetsprogrammen.

iii. Ytterligare förstärka de offentliga finanserna i syfte att säkerställa deras långsiktiga hållbarhet, genom att använda de begränsade möjligheter som finns innan de demografiska förändringarna får fäste.

Vad gäller de medlemsstater som inte ingår i euroområdet, är penningpolitiken i Danmark inriktad på den fasta växelkursen gentemot euron inom ramen för ERM2, vilket anses bidra till att uppnå prisstabilitet. I Sverige och Förenade kungariket är syftet med penningpolitiken att uppnå prisstabilitet genom inflationsmål. Om dessa inflationsmål uppfylls bidrar de till att skapa förutsättningar för växelkursstabilitet.

Medlemsstaterna utanför euroområdet skall i enlighet med stabilitets- och tillväxtpakten också bibehålla sunda offentliga finanser. Allmänt sett bör de göra följande:

i. Inrikta och genomföra sin finanspolitik så att de uppnår eller behåller offentliga finanser som är nära balans eller som uppvisar överskott under konjunkturcykeln.

ii. Säkerställa att skattereformerna finansieras på ett lämpligt sätt, så att åtagandet om sunda offentliga finanser kan infrias. Undvika en konjunkturförstärkande finanspolitik och därigenom bidra till en lämplig makroekonomisk politik på nationell nivå. Låta de automatiska stabilisatorerna verka fullt ut i takt med att ekonomin återhämtar sig. Se till att budgeten följs noggrant, så att det inte uppstår avvikelser från målen i konvergensprogrammen.

iii. Ytterligare förstärka de offentliga finanserna i syfte att säkerställa deras långsiktiga hållbarhet, genom att använda de begränsade möjligheter som finns innan de demografiska förändringarna får fäste.

Löneutvecklingen i de medlemsstater som ingår i euroområdet bör återspegla skillnader i ekonomisk situation och sysselsättning. Regeringarna bör främja att lämpliga ramvillkor råder för löneförhandlingar mellan arbetsmarknadens parter. För att löneutvecklingen skall kunna bidra till en sysselsättningsvänlig ekonomisk politik, bör arbetsmarknadens parter fortsätta att följa en ansvarsfull linje och ingå löneuppgörelser i medlemsstaterna som följer de generella principer som anges i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Det är nödvändigt

i. att de nominella löneökningarna är förenliga med prisstabilitetsmålet,

ii. att reallöneökningarna inte överstiger arbetsproduktivitetsökningarna, samtidigt som hänsyn tas till att stärka och på sikt bibehålla avkastningen på investeringar som stärker produktionskapacitet och sysselsättning, och

iii. att nationella arbetsmarknadsinstitutioner och kollektiva avtalsförhandlingar respekterar att arbetsmarknadens parter är självständiga och tar hänsyn till förhållandet mellan löneutvecklingen och arbetsmarknadssituationen, och därigenom möjliggör en löneutveckling som följer produktivitetsutvecklingen och skillnader i yrkes utbildning, för att garantera EU:s konkurrenskraft och förbättra sysselsättningen för alla utbildningsnivåer och i alla geografiska områden.

3.2 Att förbättra de offentliga finansernas kvalitet och hållbarhet

För att maximera de offentliga finansernas bidrag till tillväxt och sysselsättning och uppnå de mål som fastställdes i Lissabon och Stockholm måste alla medlemsstater uppnå och bibehålla sunda offentliga finanser. Detta är särskilt viktigt i de länder där man ännu inte uppnått sunda offentliga finanser som är nära balans eller uppvisar överskott enligt stabilitets- och tillväxtpakten. En lämplig avvägning mellan att minska den offentliga skulden, sänka skatterna och finansiera offentliga investeringar på viktiga områden måste göras och åtgärderna måste fördelas över tiden på ett lämpligt sätt. Länder med en hög nivå på den offentliga skulden och/eller som ännu inte har uppnått de medelfristiga budgetmålen i stabilitets- och tillväxtpakten skall prioritera konsolideringen av de offentliga finanserna, vilket kommer att skapa tillräckligt utrymme för de automatiska stabilisatorerna att fungera vid en eventuell konjunkturnedgång och hjälpa länderna att förbereda sig för ytterligare kostnader i samband med den åldrande befolkningen. Bedömningen av de offentliga finansernas hållbarhet på grundval av de uppdaterade stabilitets- och konvergensprogrammen bekräftar att det finns betydande risk för att det uppstår obalanser i de offentliga finanserna i framtiden som en effekt av den åldrande befolkningen i många medlemsstater. Därför skall medlemsstaterna vidta följande åtgärder:

i. Vidta åtgärder för att göra skatte- och bidragssystemen mer sysselsättningsvänliga, bland annat genom att inom ramen för fortsatt finanspolitisk konsolidering minska det totala skattetrycket, särskilt för lågavlönade, genomföra riktade reformer av skatte- och bidragssystemet och genom att förbättra skattesystemens effektivitet (se även avsnitt 3.3).

ii. Främja de offentliga utgifternas kvalitet genom att styra om dem i syfte att öka det fysiska kapitalet och humankapitalet, och FoU för att säkerställa betydande årliga ökningar av investeringarna per capita.

iii. Öka effektiviteten i de offentliga utgifterna genom att genomföra institutionella och strukturella reformer, särskilt införa eller förbättra mekanismerna för utgiftsbedömning och utgiftsbegränsning, bland annat budgetprocessen.

iv. Förbättra den långsiktiga hållbarheten i de offentliga finanserna genom att följa den tredelade strategi som fastställdes vid Europeiska rådets möte i Stockholm. Detta innefattar en lämplig kombination av åtgärder för att skära ner på den offentliga skulden i snabb takt, öka sysselsättningsgraden (särskilt bland kvinnor och äldre personer i arbetskraften) och reformera pensions- och hälso- och sjukvårdssystemen så att de skall bli finansiellt hållbara. Offentliga reservfonder för pensioner skulle också kunna bidra till att förbättra de offentliga finansernas hållbarhet, under förutsättning att de mottar regelbundna och avsevärda bidrag. Stärka deras förmåga att utvärdera de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet och beakta dessa analyser i den medelfristiga budgetplaneringsprocessen. Detta kommer att göra det lättare att förstärka granskningen inom ramen för den multilaterala övervakningen, vilket begärdes vid Europeiska rådets möte i Barcelona.

v. Reformera pensionspolitiken i riktning mot de breda gemensamma målen som fastställdes vid rådsmötena i Göteborg och Laeken för att slå vakt om pensionernas kvalitet, bibehålla den finansiella hållbarheten och uppfylla samhällets föränderliga behov. Utveckla en övergripande strategi där man beaktar balansen mellan dessa breda mål och de utmaningar som de enskilda länderna står inför, särskilt vidta åtgärder för att höja den effektiva pensionsåldern (genom att begränsa tillgången till förtidspension, avlägsna omotiverade ekonomiska incitament i skatte- och pensionssystemen som gör att äldre arbetstagare lämnar arbetsmarknaden för tidigt och genom att tillåta mer flexibla system när det gäller pensionsåldern), utforma pensionssystemen så att de tar hänsyn till demografiska faktorer och förväntade ökningar av livslängden, öka insynen i pensionssystemen när det gäller bidrag och förmåner och arbeta mot ett ökat fonderingsinslag i pensinssystemen och rättvisa försäkringsmatematiska beräkningar.

vi. Ytterligare samordna skattepolitiken för att undvika skadlig skattekonkurrens samt på ett effektivt sätt genomföra rådets överenskommelse om skattepaketet från november 2000 med avseende på att uppfylla tidsfristen för överenskommelsen i december 2002.

3.3 Att effektivisera arbetsmarknaderna

Trots effekterna av konjunkturnedgången fortsatte arbetsmarknadsläget att förbättras under 2001, även om föregående årets mycket positiva utveckling inte kunde upprepas. Den genomsnittliga arbetslösheten på 7,6 % låg 0,5 procentenheter under genomsnittet för år 2000 (se diagrammet över arbetslösheten). Framsteg när det gäller att uppfylla de mål för sysselsättningen som beslutades av Europeiska rådet vid mötena i Lissabon och Stockholm har fortskridit under 2001, om än i långsammare takt än under föregående år. Den totala sysselsättningsgraden uppgår för närvarande till 64 %, sysselsättningsgraden bland kvinnor till 55 % och bland den äldre arbetskraften (i åldern 55-64) till 38 % (se diagram över sysselsättningsgraden för hela arbetskraften, för kvinnor och för den äldre arbetskraften).

De strukturreformer av arbetsmarknaden som genomförts de senaste åren, också inom ramen för den europeiska sysselsättningsstrategin, har givit utslag i en mer sysselsättningsintensiv tillväxt. En varaktig återhållsamhet med löneökningar har gjort det möjligt att påtagligt öka sysselsättningen och få ned arbetslösheten utan att inflationen skjutit i höjden, ökande tillfälliga anställningar eller deltidsanställningar har bidragit till att skapa mer flexibla arbetsmarknader och höja arbetskraftsdeltagandet, skattesänkningar inriktade på låginkomsttagare har förbättrat incitamenten att ta arbete, och medlemsstaterna har även börjat att styra om instatserna från passiva till aktiva arbetsmarknadsåtgärder. Tyvärr förefaller takten i arbetsmarknadsreformerna att ha avtagit under 2001.

>Hänvisning till>

>Hänvisning till>

Viktiga utmaningar kvarstår emellertid, som det är nödvändigt att ta sig an genom ytterligare reformer. I linje med diskussionen i avsnitt 2.2. ii, gäller dessa utmaningar särskilt följande:

- Att främja fler och bättre arbetstillfällen,

- att öka arbetskraftsdeltagandet ytterligare, särskilt för kvinnor och äldre arbetskraft, för att uppnå de sysselsättningsmål som beslutades på toppmötena i Lissabon och Stockholm och förbereda sig inför följderna av åldrande befolkningar,

- att få ned den höga arbetslösheten, och

- att minska obalansen mellan efterfrågan och utbud på arbetskraft mellan olika regioner och yrken.

Dessa utmaningar bör också ses i förening med andra utmaningar som direkt påvekar arbetsmarknaden, som exempelvis lönebildning, utbildning och fortbildning, som behandlas i avsnitt 3.1 respektive 3.7. Rådet antog den 18 februari 2002 detaljerade sysselsättningspolitiska riktlinjer för år 2002, som är förenliga med prioriteringarna i 2001 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken och även med de specifika rekommendationerna för varje medlemsstat i dessa. När det gäller arbetsmarknadsreformer skall medlemsstaterna beslutsamt genomföra sysselsättningsriktlinjerna och de rekommendationer som riktats till dem.

Medlemstaterna bör framförallt vidta följande åtgärder:

i. Anpassa skatte- och bidragssystemen så att det lönar sig att arbeta och uppmuntra ansträngningar att söka arbete. Minska höga effektiva marginalskatter, särskilt för låginkomsttagare, och undanröja arbetslöshetsfällor. Se över förmåns- och bidragssystemens incitamentseffekter, däribland förmånernas villkor, kriterierna för att erhålla bidrag, bidragens varaktighet, ersättningsnivån, samt arbetsrelaterade förmåner och användningen av skattelättnader i syfte att göra systemen mer sysselsättningsfrämjande. Därutöver bör förvaltningssystemen ses över och den administrativa styrningen stramas upp. Incitamenten för förtidspension bör minskas. En ökad satsning bör göras på att förbättra möjligheterna för den äldre arbetskraften att stanna kvar på arbetsmarknaden, i syfte att till år 2010 successivt höja den faktiska genomsnittliga pensionsåldern i EU med cirka fem år och därigenom öka den äldre arbetskraftens deltagande på arbetsmarknaden.

ii. Förstärka de aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärderna, genom att göra dem mer effektiva, både vad gäller resursutnyttjande och förmågan att skapa fler reguljära arbetstillfällen. Detta innebär bland annat att bättre inrikta insatserna på de personer som löper störst risk att bli långtidsarbetslösa, på de åtgärder som har visat sig ge bäst resultat, samt att tillgodose arbetsmarknadens behov.

iii. Undanröja hinder för arbetskraftens rörlighet inom och mellan medlemsstaterna. Att i linje med handlingsplanen för kompetens och rörlighet främja ömsesidigt erkännande av kvalifikationer, underlätta möjligheterna att överföra sociala förmåner och pensionsrättigheter, förbättra informationen om lediga arbetstillfällen och göra den lättare att överblicka samt säkerställa att skatte- och bidragssystemen, liksom bostadsmarknaderna, inte hindrar arbetskraftens rörlighet.

iv. Underlätta arbetskraftens yrkesmässiga rörlighet genom att i dialog med arbetsmarknadens parter öka möjligheterna till livslångt lärande för att på så sätt bidra till bättre arbetskvalitet och högre produktivitet.

v. Tillsammans med arbetsmarknadens parter främja en mer flexibel arbetsorganisation och se över regelverket för anställningsavtal och relaterade kostnader för att främja skapandet av arbetstillfällen och uppnå balans mellan flexibilitet och arbetstrygghet. Se till att en eventuell sänkning av den totala arbetstiden inte leder till att enhetsarbetskostnaden stiger samt att framtida arbetskraftsbehov beaktas fullt ut.

vi. Undanröja befintliga hinder för kvinnor att ta förvärvsarbete. Tillhandahålla ökade omsorgsmöjligheter för barn och andra anhöriga, bland annat för att uppnå de omsorgsmål som man enats om vid Europeiska rådets möte i Barcelona (dvs. att det senast 2010 skall finnas barnomsorg för minst 90 % av barnen mellan tre år och den obligatoriska skolåldern och för minst 33 % av barnen under tre år). Att ta itu med de underliggande faktorer som ger upphov till löneskillnader mellan män och kvinnor.

3.4 Nystart för strukturella reformer på produktmarknaderna

Framstegen i genomförandet av det ekonomiska reformprogrammet i Lissabonstrategin har varit blandade. Framsteg har noterats när det gäller att införliva inremarknadsdirektiven i den nationella lagstiftningen, öppna upp den offentliga upphandlingsmarknaden för konkurrens, stärka konkurrensmyndigheternas befogenheter, och minska omfattningen av statsstöd. Avregleringen av telekommunikations- och elmarknaderna har börjat att ge resultat i form av lägre priser. På motsvarande sätt förväntas det ökade tillträdet till järnvägsnätet att ge positiva effekter. Möjligheterna till ytterligare prissänkningar kommer dock troligen påverkas av fysiska flaskhalsar, olämpliga regelstrukturer, alltför långsamt öppnande av marknader, och höga marknadsandelar för befintliga aktörer inom dessa sektorer. Detta visar att ytterligare reformer krävs på produktmarknaderna (varor och tjänster), särskilt inom områden där det inte gjorts tillräckligt snabba framsteg. Trots att EU:s produktmarknader blir allt mer integrerade, fortsätter skillnader i normer och föreskrifter att utgöra hinder för gränsöverskridande verksamhet. Arbetet med att skapa en inre marknad för tjänster har dessutom gått trögt. Mot denna bakgrund bör medlemsstaterna göra följande:

i. Fullt ut genomföra den inre marknaden genom att

- öka ansträngningarna att höja genomförandegraden av inremarknadsdirektiven till 98,5 %, uppnå ett fullständigt införlivande före Europeiska rådets möte våren 2003 av de direktiv vars genomförande försenats mer än två år, och säkerställa ett korrekt genomförande av inremarknadslagstiftningen,

- mer kraftfullt fullfölja avskaffandet av de återstående tekniska handelshindren genom att påskynda utvecklingen av nya produktstandarder och förbättra de nationella förvaltningarnas tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande,

- skapa en verkligt fungerande inre marknad för tjänster genom att undanröja hinder för gränsöverskridande handel och marknadsinträde, och

-

- ytterligare öppna upp de offentliga upphandlingsmarknaderna och göra dem mer transparenta, bland annat genom att göra dem tillgängliga on-line senast 2003 och genom att snarast möjligt under 2002 anta lagstiftningspaketet på området offentlig upphandling.

>Hänvisning till>

ii. Säkerställa en effektiv konkurrens, för att därigenom ge konsumenterna reella fördelar:

- säkerställa att konkurrens- och regleringsmyndigheterna är verkligt oberoende, har tillräcklig kapacitet och effektivitet och tillse att konkurrensreglerna tillämpas mer konsekvent av kommissionen och de nationella konkurrensmyndigheterna, och

- fortsätta att minska den totala nivån på statsstödet i förhållande till BNP och styra om stödet mot övergripande mål av gemensamt intresse och inrikta det på identifierade marknadsmisslyckanden. Öka insynen i den statliga stödpolitiken och utvärdera stödens effektivitet.

iii. Påskynda reformer i nätindustrierna, och samtidigt iaktta skyldigheten att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster:

- Uppmuntra inträde av nya marknadsaktörer och förbättra konsumenternas valmöjligheter på avreglerade marknader, särskilt genom att fullt ut genomföra det nya regelverket för telekommunikationer till juli 2003,

- säkerställa alla icke-hushållskonsumenters rätt att fritt välja leverantör av elektricitet och gas från och med 2004 (vilket motsvarar minst 60 % av den totala marknaden) och upprätta en tillsynsfunktion. Medlemsstaterna skall senast 2005 ha nått en nivå av elsammankoppling motsvarande minst 10 % av deras installerade produktionskapacitet,

- säkerställa ett effektivt utnyttjande av befintlig infrastruktur och skapa incitament att bygga ny infrastruktur där så krävs genom att fatta beslut före utgången av 2002 om en översyn av riktlinjerna och de allmänna reglerna om finansiellt stöd för transeuropeiska energi- och transportnät, och

- fatta beslut på transportområdet före utgången av 2002 om fördelning av ankomst- och avgångstider vid flygplatser, tillträde till hamntjänster och offentliga upphandlingsavtal, skapa ett gemensamt luftrum senast 2004, öppna de transeuropeiska fraktnäten för konkurrens senast den 15 mars 2003 och fortsätta arbetet på ett andra järnvägspaket.

3.5 Att främja effektiviseringen och integrationen av marknaderna för finansiella tjänster inom EU

Den finansiella integrationen höjer ekonomins prestationsförmåga genom att förbättra resursallokeringen, främja en ökad konkurrens och minska ekonomins utsatthet för externa chocker. Den finansiella integrationen har gagnats av införandet av euron, men det finansiella systemet i EU är fortfarande mycket fragmenterat. Gränsöverskridande finansiell verksamhet begränsas av en rad hinder som avspeglar förekomsten av många nationellt grundade finansiella system med varierande särdrag. Ett tydligt exempel på fragmentering är de befintliga systemen för clearing och avveckling inom EU, som på det stora hela fungerar effektivt på nationell nivå, men som är mycket ineffektiva när det gäller gränsöverskridande transaktioner.

Handlingsplanen för finansiella tjänster utgör det huvudsakliga instrumentet för att skapa ett integrerat finansiellt system i EU. I handlingsplanen föreslås en omfattande samling åtgärder som dels syftar till att fullborda lagstiftningsramen för den inre marknaden för finansiella tjänster och dels till att säkerställa att denna ram är lämpligt utformad för marknader som är stadda i ständig förändring. Betydande framsteg har gjorts när det gäller genomföra handlingsplanen för finansiella tjänster, men det krävs oförminskade ansträngningar för att säkerställa att handlingsplanen genomförs inom den tidsfrist som fastställdes av Europeiska rådet vid dess möte i Lissabon.

Handlingsplanen för riskkapital är planritningen för att skapa en integrerad och effektiv marknad för aktiekapitalfinansiering i nya och innovativa företag. Handlingsplanen för riskkapital innehåller en rad åtgärder (många av dem gemensamma med handlingsplanen för finansiella tjänster) när det gäller aktiekapitalfinansiering (venturekapital och företagsledningens uppköp av det egna bolaget ["buy out"]) som syftar till att främja marknadsintegration, att anta strukturreformer vad gäller tillsynsregler, beskattning och konkurslagstiftning och att främja företagarandan. Europeiska rådet i Lissabon har beslutat att handlingsplanen för finansiella tjänster skall vara genomförd senast före utgången av år 2003.

Integrationen kommer att främja den finansiella stabiliteten inom EU, förutsatt att det finns fullgoda institutionella system för stabilitetstillsyn. Som en reaktion på den pågående konsolideringen inom och mellan finansiella sektorer har flera medlemsstater antingen redan reformerat eller inlett en reformering av sina tillsynssystem. Valet av tillsynslösningar varierar i de olika medlemsstaterna, vilket förväntas öka behovet av tydliga förfaranden för gränsöverskridande samarbete mellan olika nationella tillsynsmyndigheter.

För att nå snabbare framsteg i fråga om finansiell integration, kommer det att krävas följande:

i. Ökade ansträngningar från alla berörda parter - rådet, Europaparlamentet, kommissionen och medlemsstaterna - att se till att handlingsplanen för finansiella tjänster genomförs till fullo senast 2005, och senast 2003 vad gäller lagstiftningen för värdepappersmarknaderna. Därför krävs det att rådet och Europaparlamentet i synnerhet så tidigt som möjligt under 2002 antar förslagen till direktiv om finansiella säkerheter, marknadsmissbruk, försäkringsförmedlare, distansförsäljning av finansiella tjänster, finansiella konglomerat, prospekt och tjänstepensionsfonder, samt förordningen om antagande av internationella redovisningsstandarder i EU, vilket underströks av Europeiska rådet i Barcelona. Medlemsstaterna bör snarast möjligt säkerställa genomförandet av den lagstiftning som redan antagits av rådet (t.ex. förordningen som syftar till att förhindra att alltför stora avgifter tas ut för gränsöverskridande detaljistbetalningar).

ii. Att öka ansträngningarna att genomföra handlingsplanen för riskkapital senast 2003, i synnerhet i fråga om att förorda ett synsätt grundat på försiktighetsprincipen ("prudent man") snarare än en reglering som bygger på kvantitativa begränsningar för institutionella investeringar i olika tillgångsslag, reformera konkursförfaranden för att skapa bättre balans mellan företagande och skydd för investerare och utveckla en skattemässig ram som i högre grad främjar investeringar och företagande.

iii. Att se till att det finns lämpliga system på nationell nivå och gemenskapsnivå för att garantera ett effektivt samarbete över nations- och sektorsgränserna samt samordning och utbyte av information mellan de olika tillsynsmyndigheterna.

3.6 Att främja entrepenörskap

Det krävs ökade investeringar i näringslivet för att förbättra produktiviteten och höja den potentiella tillväxtnivån i den europeiska ekonomin. Skapandet av en konkurrenskraftig företagsmiljö som understöds av en fullgod offentlig infrastruktur och en modern och effektiv offentlig förvaltning är avgörande för att stimulera nystartande och utveckling av företag. Detta är samtliga medlemsstater medvetna om, vilket belyses av alla de olika åtgärder som vidtagits för att minska näringslivets regelbörda, stimulera nyföretagande och underlätta de små och medelstora företagens tillgång till finansiering. Europeiska stadgan för småföretag, som godkändes vid Europeiska rådets möte i Feira (juni 2000), bör också bidra till att stödja småföretagen. Skillnader i villkoren för företagande mellan medlemsstaterna - särskilt på skatteområdet - är dock fortfarande betydande. Detta förhållande erbjuder stora möjligheter till att ta lärdom av exempel på bästa praxis. Medlemsstaterna bör

i. skapa ett företagsvänligt klimat genom att

- förbättra och förenkla systemet för företagsbeskattning och den befintliga regleringsramen. Vidare bör de i största möjliga utsträckning minska den administrativa bördan och andra hinder för företagande, särskilt genom att minska den tidsåtgång och de kostnader som i allmänhet krävs för att starta ett nytt företag,

- höja de offentliga tjänsternas effektivitet, bland annat genom att i ökad utsträckning använda offentlig upphandling och tillämpa så kallad benchmarking, genom en ökad medverkan av den privata sektorn och konkurrens mellan offentliga tjänsteleverantörer samt genom att göra offentliga tjänster tillgängliga online, och

- minska de hinder för gränsöverskridande ekonomisk verksamhet som bland annat sammanhänger med skillnader mellan medlemsstaterna i redovisningsnormer, regler för företagsstyrning, bolagsbeskattning och mervärdesskatt.

ii. omsätta i handling de åtaganden som gjorts i den europeiska stadgan för småföretag.

iii. uppmuntra risktagande genom att förbättra tillgången till finansiering särskilt för de små och medelstora företagen i uppbyggnadsskedet. Tillgång på kapital i förening med företagsledningsförmåga är av särskild vikt för de små och medelstora företagen. (se även avsnitt 3.5).

3.7 Att främja utvecklingen av den kunskapsbaserade ekonomin

Trots den senaste tidens framsteg, ligger Europeiska unionen fortfarande efter Förenta staterna både när det gäller utveckling och spridning av ny teknik. Det finns vidare betydande skillnader mellan medlemsstaterna, både i fråga om FoU-utgifter som procentandel av BNP och i antalet patentansökningar per capita. Det krävs ökade investeringar i humankapital, FoU och IKT för att förbättra EU:s konkurrenskraft. I detta hänseende utgör unionens nyligen godkända satelitnavigeringsprojekt Galileo ett stort steg framåt. Företagen och medborgarna måste uppmuntras att ta vara på de möjligheter som den kunskapsbaserade ekonomin erbjuder. Utbildnings- och fortbildningssystem måste bli bättre anpassade till behoven hos särskilt eftersatta grupper på arbetsmarknaden. Detta innebär att medlemsstaterna bör

i. främja FoU och innovation genom att

- att öka de totala utgifterna för FoU med målet att nå upp till 3 % av BNP till 2010. Två tredjedelar av dessa nya investeringar bör komma från den privata sektorn. Detta förutsätter förbättrade incitament för företag att investera i FoU genom en integrerad strategi som syftar till att öka konkurrensen på produktmarknaderna, förbättra tillgången till riskkapital, förbättra immaterialskyddet (inklusive skapandet av gemenskapspatent till överkomligt pris) och samtidigt säkerställa att ny teknik får snabb spridning, samt användning av skatteincitament och andra finansiella incitament.

- förbättra kopplingarna mellan universitet och företag, vilket bör leda till kunskapsöverföringar och ett förbättrat kommersiellt utnyttjande av FoU-resultat, samt fastställa klara och konsekventa prioriteringar för offentlig forskning, och

- förbättra forsknings- och innovationssamarbetet inom Europa.

ii. främja tillgång till IKT genom att

- säkerställa effektiv konkurrens i de lokala telenäten (accessnäten) i syfte att påskynda utvecklingen av europeiska bredbandsnät, och

- uppmuntra Internetanvändningen i alla samhällsgrupper och på alla samhällsområden (dvs. i hushåll, skolor, företag och offentliga förvaltningar) och i synnerhet öka andelen skolelever med tillgång till datorer med Internetuppkoppling till en dator per femton elever.

>Hänvisning till>

iii. stärka utbildnings- och fortbildningsansträngningarna,

- både privata och offentliga, för att öka utbudet av utbildade forskare, öka antalet IKT-experter, förbättra befolkningens grundläggande IKT-kompetens och se till att alla medborgare har möjlighet att skaffa sig grundläggande färdigheter,

- höja utbildnings- och yrkesutbildningssystemens förmåga att i tillräcklig utsträckning anpassa sig till förändringar i krav på yrkeskvalifikationer, och i synnerhet tillgodose behoven hos särskilt eftersatta grupper på arbetsmarknaden såsom kvinnor, äldre arbetskraft eller arbetskraft med låg skolutbildning, samt

- införa instrument för att säkerställa transparens för examensbevis och kvalifikationer.

3.8 Att öka den miljömässiga hållbarheten

För att skydda naturresurser såsom ren luft, rent vatten och ren mark, bibehålla en biologisk mångfald och minska risker för folkhälsan krävs en aktiv miljöpolitik som syftar till att säkerställa ett ansvarsfullt utnyttjande av knappa naturresurser och en ekonomiskt, miljömässigt och socialt hållbar utveckling på lång sikt. De åtaganden som gjorts på det internationella planet - särskilt på klimatförändringsområdet - kräver också ekonomisk-politiska åtgärder.

Europeiska rådet uppmanade vid sitt möte i Stockholm till att integrera främjandet av en hållbar utveckling i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. En hållbar utveckling är ett begrepp som sträcker sig längre än en rent ekonomisk bedömning och som syftar till förbättringar i livskvaliteten genom att främja konsekventa åtgärder som baseras på en övergripande bedömning av deras ekonomiska, sociala och miljömässiga dimensioner.

Det är ett framåtsyftande begrepp som beaktar både nuvarande och framtida generationers välfärd. Konkreta prioriterade åtgärder har fastställts för de olika politikområdena. I detta avsnitt behandlas hur miljöaspekter kan integreras i den ekonomiska politiken, särskilt användandet av marknadsbaserade instrument, som ett sätt att främja en hållbar utveckling.

Offentliga insatser försenas ofta av oro för möjliga kortfristiga konsekvenser av miljöskyddspolitiken för ekonomisk tillväxt, sysselsättning och för enskilda företags, regioners och medlemsstaters konkurrensförmåga. I detta sammanhang bör medlemsstaterna i högre grad använda sig av ekonomiska instrument för att uppfylla miljöpolitiska mål utan att andra politiska mål äventyras, med beaktande av hela spektrumet av politiska instrument för att söka nå miljömässiga, ekonomiska och social mål. Dessa instrument ger industrin flexibilitet att minska föroreningarna på ett kostnadseffektivt sätt och uppmuntrar till tekniska innovationer. De utgör dessutom ofta de mest effektiva sätten att minska föroreningarna, eftersom de leder till en internalisering av externa kostnader i priserna. De är därför ett sätt att på ett mer konsekvent och kostnadseffektivt sätt genomföra principen om att förorenaren skall betala. I detta sammanhang är det viktigt att förbättra information till de medborgare och företag som berörs och att det görs en korrekt utvärdering av instrumenten i fråga. Investeringar i ny miljövänlig teknik kan också utgöra en viktig källa till framgång.

Medlemsstaterna bör ställa upp tydliga mål och tidsplaner för sin politik och genomföra den konsekvent, motsvarande de som beslutades av Europeiska rådet i Göteborg på det här området, för att underlätta för företagen och konsumenterna att anpassa sig. Fortlöpande åtgärder krävs varje år för att få till stånd ett gradvis avskiljande av ekonomisk tillväxt från resursförbrukning, särskilt mellan transportutveckling och BNP-tillväxt. Att gradvis men kontinuerligt och på ett trovärdigt sätt förändra skattesatsernas nivå och struktur tills de externa kostnaderna till fullo återspeglas i priserna skulle minimera de strukturella anpassningsproblemen och stödja innovativa lösningar från företagens sida. Denna strategi skulle också minimera behovet av undantag för de företag eller sektorer som påverkas mest. Sådana undantag minskar ofta åtgärdens miljömässiga effektivitet, snedvrider skattestrukturen och är svåra att ta bort i ett senare skede. Om det inrättades en ram för användandet av marknadsbaserade instrument på gemenskapsnivå skulle detta bidra till att undvika sådana snedvridningar och det skulle ge ett stöd till den inre marknaden.

Av detta framgår följande:

i. Medlemsstaterna bör införa och öka användningen av marknadsbaserade instrument som beskattning, användaravgifter och avgifter för den som förorenar, försäkrings-/ansvarssystem och handel med utsläppsrätter. Transportsektorn utgör en nyckelsektor för en sådan politik med sina olika transportsätt som fortfarande saknar ett fullt konsekvent och integrerat system för användaravgifter och skatter för att på lämpligt sätt integrera externa effekter och spegla resursförbrukningen.

ii. För att uppfylla kraven i Kyotoprotokollet på ett kostnadseffektivt sätt bör medlemsstaterna vidta förberedelser inför införandet av handel med utsläppsrätter på EU-nivå genom att bland annat säkerställa att de har upprättat tillräckligt stabila förfaranden för övervakning, rapportering och kontroll av utsläpp. De medlemsstater som redan infört system för handel med emissionsrätter för växthusgaser, eller som överväger att göra det, bör säkerställa att deras system är förenliga med det gemenskapssystem som för närvarande diskuteras i rådet. Medlemsstaterna bör börja

att utarbeta sina nationella fördelningsplaner och införa entydiga regler som styr fördelningen av utsläppsrätter både till enskilda enheter och till system för handel med utsläppsrätter som helhet. På det mer övergripande planet bör medlemsstaterna se till att deras egen politik och egna åtgärder för att motverka klimatförändringar inte hindrar upprättandet av ett system för handel med utsläppsrätter på EU-nivå och bör också förbereda andra åtgärder och handlingsplaner, särskilt i syfte att uppnå en effektivare styrning av efterfrågan på energi och transporter.

iii. Medlemsstaterna bör uppmuntra särredovisning av miljöinformation i företagens årsredovisningar i linje med kommissionens rekommendation av den 30 maj 2001.

iv. Medlemsstaterna bör förbereda lagstiftning som ställer krav på företag som bedriver miljökänslig verksamhet att tillhandahålla ekonomiska garantier för de eventuella skador de kan tänkas orsaka.

v. Medlemsstaterna bör minska branschstöd och skatteundantag och andra åtgärder som har en negativ inverkan på miljön.

vi. Medlemsstaterna bör senast till december 2002 enas om en lämplig ram för energibeskattning på EU-nivå.

vii. Medlemsstaterna bör fortsätta att vidta åtgärder med inriktning på energiförbrukningen, inklusive transportsektorn, för att Europeiska union senast 2010 skall kunna visa fram påtagliga framsteg när det gäller att förbättra energieffektiviteten, vilket Europeiska rådet i Barcelona krävde.

II. Landspecifika ekonomisk-politiska riktlinjer

1. Belgien

Belgiens ekonomi mattades av klart under 2001, BNP ökande med 1 % i reala termer efter ett exceptionellt år 2000 då ekonomin expanderade med 4 %. Nedgången i världshandeln och företagens försämrade framtidstro till följd av detta var de huvudsakliga skälen till denna utveckling. Ekonomin förväntas återhämta sig gradvis under de första kvartalen 2002 och under andra halvåret förväntas återhämtningen bli ännu kraftigare då både export- och importvolymerna kommer att börja röra sig igen. BNP-tillväxten i reala termer förväntas dock inte överstiga föregående års resultat. Under 2003 kommer den ekonomiska tillväxten att ligga något under 3 % till följd av en ökande internationell handel och en kraftigare inhemsk efterfrågan. Inflationen, mätt enligt det harmoniserade konsumentprisindexet, förväntas mattas av och ligga klart under 2 % 2002, jämfört med 2,5 % 2001, och fortsätta att vara begränsad under 2003. Sysselsättningen beräknas öka under 2003, men i en blygsammare takt i förhållande till den senaste tidens ökningar. Arbetslösheten förväntas öka något under 2002, men beräknas återgå till en fallande trend under 2003. Löneutvecklingen förväntas vara fortsatt måttlig mot bakgrund av det nya ramavtalet för löner som skall ingås i slutet av 2002 för perioden 2003-2004.

Även om den minskar ligger den offentliga skulden som andel av BNP fortfarande på en mycket hög nivå i Belgien och kräver ytterligare budgetanpassningar, särskilt när det gäller att säkerställa de offentliga finansernas hållbarhet mot bakgrund av effekterna av en åldrande befolkning. För att anta denna utmaning måste pensionsreformen också fortsätta, särskilt med avseende på bestämmelser om förtidspension, tilläggspension och reintegration av pensionärer på arbetsmarknaden. Den låga sysselsättningsgraden, de stora regionala skillnaderna vad gäller arbetslöshet, bristen på konkurrens inom vissa tjänstesektorer, de administrativa bördorna på näringslivet och bristen på effektivitet inom den offentliga förvaltningen är andra områden som måste uppmärksammas.

Finanspolitik

Trots den kraftiga nedgången i ekonomin 2001 var den offentliga sektorns finanser i balans (eller uppvisade ett överskott på 0,2 % som andel av BNP, inklusive UMTS-intäkter). Ett stort primärt överskott på 6,6 % som andel av BNP, vilket uppnåddes genom inskränkningar av de primära utgifterna och stigande skatteinkomster, var avgörande för att upprätthålla denna balans. Dessutom bidrog särskilda faktorer, till exempel avyttring av fastigheter, med 0,3 % som andel av BNP till detta resultat. I uppdateringen av 2001 års stabilitetsprogram är målet balans i den offentliga sektorns finanser 2002 och ett överskott på 0,5 % som andel av BNP 2003. Att upprätthålla stora primära överskott i storleksordningen 6 % som andel av BNP per år är fortfarande en viktig faktor i budgetanpassningsstrategin med hänsyn till att det offentliga skulden fortsätter att vara mycket hög och med tanke på utmaningarna på lång sikt med effekterna av en åldrande befolkning. En gräns för ökningen i reala termer för utgifterna i kategori I (statens utgifter och socialförsäkringssystemen) på 1,5 % per år anses vara lämplig för att uppnå detta mål. Minskningen av den offentliga skulden var blygsam under 2001, vilket till stor del berodde på låg nominell BNP-tillväxt och ad hoc-faktorer. Den offentliga skulden beräknas minska och ligga marginellt under 100 % som andel av BNP i slutet av 2003. Mot denna bakgrund och med tanke på att Belgien ingår i euroområdet bör finanspolitiken inriktas på att

i. under 2002 inte tillåta att balansen i de offentliga finanserna försämras i förhållande till 2001, särskilt genom att begränsa de nuvarande offentliga utgifterna,

ii. återuppta konsolideringen av de offentliga finanserna 2003 och uppnå ett överskott i de offentliga finanserna på 0,5 % som andel av BNP genom att hålla fast vid begränsningen på 1,5 % när det gäller ökningen i reala termer av utgifterna i kategori I och genom strikt övervakning av budgeten i alla delar i förvaltningen, och

iii. definiera en omfattande strategi för att förbereda för effekterna på de offentliga finanserna av att befolkningen blir allt äldre. Denna strategi syftar till att minska skuldnivån ytterligare, reformera pensionssystemet, särskilt när det gäller problemet med den genomsnittliga verkliga pensionsåldern, och bestämma storleken på de finansiella medel som årligen skall anslås till en särskild fond.

Arbetsmarknad

Den belgiska arbetsmarknaden kände av en svagare tillväxt under 2001. Den snabba minskningen av arbetslösheten som noterats under de två senaste åren stannade gradvis av och beräknas för närvarande öka något under 2002. Trots att den totala sysselsättningen ökade stadigt under andra hälften av nittiotalet, från 56,3 % 1996 till cirka 61 % i slutet av 2000, ligger den fortfarande under EU-genomsnittet. Detta beror huvudsakligen på att sysselsättningen ligger på en relativt sett lägre nivå för ungdomar (29 % för åldersgruppen 15-24 år), äldre personer (bara 24 % för dem mellan 55-64 år) och kvinnor (51,5 %). Som ett led i ansträngningarna att skapa en "aktiv välfärdsstat" fortsatte den successiva övergången från passiv politik till förebyggande och mer aktiva åtgärder under 2001. Trots de åtgärder som redan vidtagits, är bidragsberoendet fortfarande relativt stort i vissa segment på arbetsmarknaden och andra åtgärder skulle kunna vidtas för att undanröja de återstående arbetslöshetsfällorna och aktivera det ganska stora antalet bidragsberoende personer i arbetsför ålder, särskilt äldre arbetstagare, som inte är sysselsatta. De regionala skillnaderna är fortfarande märkbara. Sysselsättningsnivån i Flandern (cirka 64 % 2000) var fortfarande 8-9 % högre än i Vallonien och Brysselområdet. Detta visar på bristande rörlighet på arbetsmarknaden och otillräcklig löneflexibilitet. De viktigaste hindren för rörligheten är språkbarriärer, höga boendekostnader (till följd av kvarvarande höga registreringsavgifter), ökande trafikstockningar och ett otillräckligt nätverk för kollektivtransporter. Mot bakgrund av ovanstående, och i kombination med en strikt tillämpning av sysselsättningsrekommendationerna som antogs av rådet i februari 2002, bör de viktigaste prioriteringarna för Belgien vara följande:

i. Konsolidera de senaste reformerna av skatte- och bidragssystemen för att minska bidragsberoendet och se till att det lönar sig att arbeta, särskilt genom att avlägsna de återstående negativa incitamenten för äldre personer att fortsätta arbeta eller att komma in på arbetsmarknaden igen.

ii. Vidta åtgärder för att öka arbetskraftens rörlighet och uppmuntra arbetsmarknadens parter att låta lönesättningen i högre grad återspegla skillnader i produktivitet och lokala arbetsmarknadsförhållanden, samtidigt som den totala löneökningstakten förblir måttlig.

iii. Främja en lämplig balans mellan flexibilitet och säkerhet, och noggrant övervaka effekterna på tillgången på arbetskraft till följd av de senaste initiativen för att öka arbetstidsflexibiliteten, särskilt det nya systemet att spara tid.

iv. Intensifiera ansträngningarna för att öka sysselsättningsnivån för kvinnor genom att avlägsna de negativa incitament som finns för att underlätta inträde eller återinträde på arbetsmarknaden.

Produktmarknader, företagande och en kunskapsbaserad ekonomin

Öppenheten inom den belgiska ekonomin stimulerar konkurrens på varumarknaderna vilket leder till en hög nivå på arbetsproduktiviteten och konsumentpriserna som ligger i linje med EU-genomsnittet. Andelen införlivade inremarknadsdirektiv uppfyllde målet på 98,5 % för mars 2002. Trots bristen på verklig konkurrens på accessnätet, fortlöper avregleringsprocessen inom telekommunikationssektorn väl och tillgången till bredband sprids snabbt tack vare låga anslutningskostnader. Kopplingarna mellan de lokala myndigheterna och de privata aktörerna uppvisar dock fortfarande brister vad gäller insyn, och avregleringen är mindre framskriden i vissa sektorer, till exempel inom energisektorn. Särskilt förseningen när det gäller att inrätta en oberoende systemansvarig för överföring av elektricitet och bristen på godkännande av överföringstariffer har hindrat inträde på marknaden. Till följd av detta är konkurrensen fortfarande begränsad inom dessa sektorer, vilket har lett till höga priser. Även om de genomsnittliga utgifterna för FoU och informations- och kommunikationsteknik ligger på EU-nivå, är de fortfarande koncentrerade till några få sektorer och företag. Viktiga reformer för att minska byråkratin och öka effektiviteten när det gäller de allmännyttiga tjänsterna har genomförts och börjat ge resultat. Den administrativa bördan och det statliga stödet till järnvägen fortsätter dock att ligga på en hög nivå. Med tanke på det ovan anförda bör Belgien prioritera att

i. öka konkurrenskraften inom el- och gasområdet genom att officiellt utse en oberoende operatör av eltransportsystemet utan betydande inblandning av innehavaren (åtskilt ägande) och genom att vidta åtgärder för att uppmuntra nya leverantörer till detaljisterna via rättvis tillgång till näten,

ii. vidta åtgärder för att minska snedvridningarna av konkurrensen inom tjänstesektorn på lokal och regional nivå som beror på förekomsten av offentliga och kombinerade offentliga/privata företag, och

iii. vidta ytterligare åtgärder för att minska den administrativa bördan på företagen, däribland den tid och de kostnader som krävs för att registrera nya företag, och för att utveckla e-förvaltningen.

2. Danmark

Under 2001 sjönk den ekonomiska tillväxten till 0,9 %, huvudsakligen till följd av en klart avmattad investeringstillväxt och försämrad ökning av exportefterfrågan. Produktionstillväxten beräknas stiga med cirka 1,75 % i år och öka till cirka 2,5 % 2003, i första hand på grund av inhemsk efterfrågan. De faktorer som förväntas ligga till grund för tillväxten 2002 är privatkonsumtion, som förväntas öka i linje med de faktiska nettolönerna, och investeringar, som beräknas återhämta sig i och med förväntningarna på en gynnsammare utveckling. Den danska exporten antas öka i linje med den externa efterfrågan, och genom att importen utvecklas i linje med den slutliga efterfrågan förväntas nettoexportens bidrag till tillväxten bli negativt i år igen. År 2003 förväntas den inhemska efterfrågan stärkas ytterligare medan nettoexporten förväntas lämna ett tämligen neutralt bidrag till tillväxten. Inflationen (mätt enligt det harmoniserade konsumentprisindexet), som steg med 2,3 % 2001, förväntas bli i stort sett oförändrad under det innevarande året, eftersom prisökningarna på kläder förväntas uppväga effekterna av de något lägre oljepriserna och det skattestopp som infördes av den nya regeringen. Därefter förväntas inflationen falla något under 2003. Efterfrågan på arbetsmarknaden kommer att vara fortsatt hög. Sysselsättningen förväntas öka marginellt under året, och med cirka 0,5 % 2003. Trots avmattningen i ekonomin har den registrerade arbetslösheten legat på en mycket låg nivå och en liten minskning av arbetslösheten förväntas 2003 när tillväxten kommer igång igen.

Den danska ekonomin, som för närvarande befinner sig på randen av sin kapacitet, måste öka sin produktionskapacitet genom att fokusera på följande grundläggande utmaningar: åtgärda begränsningarna i tillgången på arbetskraft, vilket också skulle göra det lättare att hejda de ihållande höga löneökningarna. Konkurrensen i ett antal viktiga sektorer inom näringslivet är fortfarande otillräcklig och med tanke på den offentliga sektorns storlek måste effektiviteten inom denna sektor förbättras ytterligare. Vidare är det av grundläggande betydelse att effektivt begränsa den offentliga konsumtionen, och det är desto mer angeläget efter skattestoppet så att de offentliga finanserna kan fortsätta uppvisa höga överskott även på medellång sikt.

Finanspolitiken

År 2001 uppgick överskottet i de offentliga finanserna till 2,8 % som andel av BNP, exklusive UMTS-intäkter på 0,2 %. Budgetöverskottet förväntas minska till 2,1 % som andel av BNP under året och därefter beräknas det öka till 2,4 % som andel av BNP 2003. Minskningen av överskottet 2002 beror i första hand på att en föreslagen ändring av det särskilda pensionssparandet har inberäknats för de år som prognosen omfattar, vilken minskar överskottet med 0,5 % som andel av BNP. [1] Som framgår av Danmarks senaste uppdaterade konvergensprogram håller man i stort sett fast vid strategin att successivt minska primärutgifterna och sänka skatterna i förhållande till BNP. Som så många gånger förr översteg den verkliga ökningen av den offentliga konsumtionen 2001 de mål som fastställts av den tidigare regeringen. Ett nytt inslag är att den nya regeringen, som tillträdde i november 2001, har åtagit sig att inte höja några direkta eller indirekta skatter. Dessutom har det införts ett tak för den särskilda nominella skatten på fast egendom. Inget datum har fastställts för när skattestoppet skall upphöra. Enligt de långsiktiga prognoserna i det uppdaterade programmet skall de offentliga finanserna uppvisa årliga överskott på 1,5-2,5 % som andel av BNP fram till år 2010 för att klara de ekonomiska effekterna av en åldrande befolkning. Mot denna bakgrund bör finanspolitiken särskilt inriktas på att

[1] Den nya regeringen har föreslagit att det särskilda pensionssparandet skulle omvandlas från ett omfördelningssystem via skatten till ett obligatoriskt individuellt pensionssystem från och med 2001. Förslaget har nödvändig majoritet i parlamentet. Förändringen kommer att leda till en minskning av överskottet i de offentliga finanserna med cirka 0,5 % som andel av BNP från och med 2002 eftersom dessa besparingar kommer att betraktas som privata snarare än offentliga besparingar i nationalräkenskaperna. Detta ligger i linje med underskotts- och skuldsättningsrapporteringen av den 28 februari 2002.

i. säkerställa uppfyllande av regeringens mål att begränsa den offentliga konsumtionens tillväxt i reala termer till i genomsnitt 1 % per år, vilket innebär att ökningen 2003 helst inte skall överstiga myndigheternas prognos på 0,7 % för att kompensera ökningen på 1,3 % i budgeten 2002, och

ii. säkerställa att skattestoppet genomförs på alla förvaltningsnivåer, eventuellt genom bindande åtaganden från lokala och regionala myndigheter i samband med budgeten 2003.

Arbetsmarknad

Den danska sysselsättningsutvecklingen är den bästa i gemenskapen, med en total sysselsättningsnivå på 76 % 2001. Sysselsättningsnivån för kvinnor ligger på 72 % och för äldre arbetstagare på 56 %. Arbetslöshetsnivån fortsatte att minska något under 2001 och uppgick till 4,3 %. Efterfrågan på arbetsmarknaden var fortsatt hög. Inga nya reformer inleddes under 2001. De tidigare reformerna fortsätter dock att leda till att förtids- och invaliditetspensioneringarna minskar. Dessutom kommer marginalskattesatsen att sänkas under 2002 i enlighet med Whitsunpaketet 1999. Den nya regeringen har nyligen tillkännagett ett skattestopp. Trots de tidigare reformerna finns det en klar tendens mot att förhandla om kortare arbetstid och utträdet från arbetsmarknaden är relativt högt. Andelen personer i arbetsför ålder som är beroende av bidrag (däribland arbetslöshetsersättning) och som deltar i arbetsmarknadsprogram uppgår till 21 %, vilket till en del bidrar till ständigt hög efterfrågan på arbetsmarknaden. En ytterligare ökning av utbudet på arbetskraft, vilket är nödvändigt med tanke på den allt äldre befolkningen, bör uppmuntras genom reformer av skatte- och bidragssystem på så sätt att systemens struktur i högre grad gynnar sysselsättningen. Mot bakgrund av dessa aspekter, och i kombination med en strikt tillämpning av sysselsättningsrekommendationerna, som antogs av rådet i februari 2002, bör Danmark i första hand

i. se till att det lönar sig att arbeta genom att fortsätta reformerna av överföringssystemen och genom att ytterligare minska skattetrycket på arbete, särskilt för låg- och medelinkomsttagare.

Produktmarknader, företagande och en kunskapsbaserad ekonomin

Den danska ekonomin är mindre öppen (mätt som total handel i förhållande till BNP) än i de flesta andra små medlemsstater och har en relativt hög prisnivå, som delvis beror på bristande konkurrens inom flera sektorer. Det ad hoc-mässiga stödet och sektorsstödet är lågt och resultatet när det gäller att genomföra inremarknadsdirektiven är utmärkt. Framsteg har gjorts när det gäller att avreglera telekommunikations- och elmarknaderna, samt vad gäller att öppna offentlig upphandling för konkurrens. Framstegen är dock mindre när det gäller att öppna gasmarknaderna för konkurrens. Penetrationsnivån är hög vad gäller informations- och kommunikationsteknik, och utgifterna för FoU ligger över EU-genomsnittet. Inom FoU-området är resultaten i Danmark inte lika goda som i de övriga nordiska medlemsstaterna, delvis beroende på att företagen spenderar mindre på FoU och att man har varit mindre framgångsrik när det gäller att omsätta tekniska framsteg i konkreta produkter. Enligt en OECD-undersökning har Danmark dessutom höga utgifter för offentlig utbildning, men relativt låga utbildningsresultat. Mot bakgrund av detta bör Danmark i första hand

i. öka ansträngningarna för att stärka konkurrensen inom de sektorer där konkurrensen bedömts vara otillräcklig,

ii. öka konkurrensen när det gäller att tillhandahålla offentliga tjänster på lokal nivå genom ökat deltagande av den privata sektorn och konkurrens mellan leverantörer av offentliga tjänster, och

iii. öppna el- och gasmarknaderna fullständigt för konkurrens och säkerställa rättvist tillträde till nät.

3. Tyskland

BNP ökade med 0,6 % i Tyskland 2001. På privatkonsumtionens område ledde inkomstskattesänkningarna i januari 2001 till att den sjunkande tillväxttakten begränsades, vilket hade utlösts av de ökande bränslepriserna och arbetslösheten som började öka under året. Däremot föll investeringarna kraftigt mot bakgrund av förväntningarna om lägre tillväxt. Ytterligare ett hinder för ekonomin var den stora lagerminskningen. Till följd av detta stagnerade den inhemska efterfrågan under 2001. Tillväxten kom huvudsakligen från nettoexporten, som till största delen berodde på stagnerande importvolymer. För 2002 visar de ledande indikatorerna på en återhämtning vid halvårsskiftet. Drivkraften förväntas vara en återhämtning av investeringarna, medan konsumtionen förmodas ligga på en låg nivå till följd av ökande arbetslöshet. Trots det förväntade kraftiga uppsvinget kommer dock den årliga genomsnittliga BNP-tillväxten att stanna kvar under 1 % på grund av det kraftiga negativa statistiska överhänget i början av året. Mot bakgrund av att olje- och livsmedelspriserna blev högre än väntat uppgick den genomsnittliga ökningen av konsumentpriserna till 2,4 %. Eftersom priserna på dessa varor förväntas sjunka igen bör inflationstrycket minska och hålla KPI-inflationen under 2 %, vilket skulle vara en av de lägsta nivåerna i euroområdet. Sysselsättningen började minska 2001 och beräknas, trots den förväntade ekonomiska uppgången, ligga på en genomsnittligt lägre nivå 2002. Följaktligen förväntas den genomsnittliga arbetslösheten vara högre 2002 än 2001.

Till följd av den ekonomiska nedgången steg det tyska underskottet i de offentliga finanserna till 2,7 % som andel av BNP 2001. En viktig utmaning är därför att stärka konsolideringen av de offentliga finanserna och att säkerställa ett strikt genomförande av stabilitetsprogrammet, särskilt med avseende på att hålla det offentliga underskottet 2002 under fördragets referensvärde på 3 % som andel av BNP. Samtidigt som den nuvarande konjunkturmässiga nedgången huvudsakligen är externt genererad, hålls den tyska ekonomins tillväxtpotential tillbaka av försenade effekter från återföreningen, bland annat krisen inom byggnadssektorn, och av långsamma framsteg när det gäller strukturreformer, särskilt på arbetsmarknaden. Högsta prioritet skall därför ges reformer i syfte att minska den ihållande höga arbetslösheten och de regionala arbetslöshetsskillnaderna och att förbättra de aktiva arbetsmarknadsåtgärdernas effektivitet. Detta skall backas upp av sysselsättningsfrämjande politik, särskilt genom reformer av bidragssystemet för att det skall löna sig att arbeta och genom att ta itu med negativa incitament mot att delta på arbetsmarknaden, särskilt när det gäller kvinnor. Förbättringar av det övergripande företagsklimatet, särskilt genom ytterligare reformer på produkt-, kapital- och arbetsmarknaderna, förväntas också bidra till att stärka Tysklands ekonomiska tillväxtpotential.

Finanspolitiken

Enligt Statistische Bundesamts senaste beräkningar uppgick det offentliga underskottet 2001 till 2,7 % som andel av BNP. Denna försämring i förhållande till resultatet 2000 (-1,3 % som andel av BNP, exklusive UMTS-intäkter) och till prognoserna i det uppdaterade tyska stabilitetsprogrammet i oktober 2000 (ett planerat underskott på 1,5 % som andel av BNP 2001) beror huvudsakligen på att tillväxtnedgången har varit kraftigare än väntat och på några statistiska revideringar. Utgifterna har dock överskridits inom hälso- och sjukvårdssektorn och i några delstater. Låg BNP-tillväxt och en ökning av vissa bidrag beräknas medföra att underskottet inte kommer att minska i år jämfört med förra året, trots att vissa skatter har ökat.

Vid mötet med Ecofinrådet den 12 februari 2002 åtog sig den tyska regeringen att respektera referensvärdet på 3 % som andel av BNP för det offentliga underskottet 2002 och bekräftade sitt åtagande att uppnå saldon för de offentliga finanserna som är nära i balans 2004. Detta bekräftades på nytt genom den överenskommelse som nåddes mellan den federala regeringen och delstaterna vid ett särskilt möte med finansplaneringsrådet (Finanzplanungsrat) den 21 mars 2002. Mot denna bakgrund, och med beaktande av att Tyskland ingår i euroområdet, bör finanspolitiken särskilt inriktas på följande:

i. Säkerställa att referensvärdet på 3 % som andel av BNP för det offentliga underskottet inte överskrids. En eventuellt högre tillväxt skall utnyttjas för att minska underskottet 2002 till en nivå under 2,5 % som andel av BNP som fastställdes i det senaste uppdaterade stabilitetsprogrammet.

ii. Minska underskottet 2003 i tillräckligt hög grad för att kunna uppnå saldon i de offentliga finanserna som är nära i balans 2004. I detta syfte skall det säkerställas att den budgeterade utgiftsökningen 2003 är nära noll på alla förvaltningsnivåer och inom socialförsäkringssystemet, och att eventuella tillväxtökningar utnyttjas för att minska underskottet.

iii. Genomföra nödvändiga hälso- och sjukvårdsreformer för att minska utgiftstrycket och bidra till att förbättra de offentliga finansernas kvalitet och hållbarhet.

iv. Anta de överenskomna förändringarna enligt Haushaltsgrundsätzegesetz under innevarande parlamentsperiod och underlätta effektiv kontroll av de överenskommelser som uppnåtts vid det särskilda mötet med Finanzplanungsrat den 21 mars 2002.

Arbetsmarknad

Den tyska arbetsmarknaden påverkades kraftigt av den ekonomiska nedgången 2001, när sysselsättningstillväxten stannade av och arbetslösheten började öka igen. Den totala sysselsättningsnivån (65 % 2000) ligger över genomsnittet inom Europeiska unionen. Ungdomsarbetslösheten är relativt låg. Andelen arbetslösa, varav hälften utgör långtidsarbetslösa, är hög och ligger något över EU-genomsnittet på 7,9 %. Den regionala arbetslösheten fortsätter att variera kraftigt. Trots den senaste tidens ökade flexibilitet i löneförhandlingarna, är löneskillnaderna och rörligheten inte tillräckliga för att bidra till en klar minskning av de regionala skillnaderna. Positiva åtgärder har vidtagits genom ny lagstiftning som syftar till att rationalisera de aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärderna, men de storskaliga aktiva arbetmarknadsprogrammen i regioner med hög arbetslöshet måste fortsätta att förbättras. Dessutom är de lågutbildade arbetstagarnas deltagande på arbetsmarknaden mycket lågt och de löper 60 % större risk att bli arbetslösa än de genomsnittliga arbetstagarna. Om man skall lyckas höja sysselsättningsnivån ytterligare är det av avgörande betydelse att få bukt med de kvarvarande kraftiga negativa incitamenten och hindren för lågutbildade, äldre och kvinnor att delta på arbetsmarknaden. Mot bakgrund av dessa aspekter, och i kombination med en strikt tillämpning av sysselsättningsrekommendationerna, som antogs av rådet i februari 2002, bör Tyskland prioritera följande:

i. Intensifiera ansträngningarna för att få arbete att löna sig genom en skatte- och bidragsreform, särskilt när det gäller kvinnor och äldre arbetstagare. Följande områden berörs av bidragsreformen: kriterier och villkor för att erhålla bidrag, bidragens varaktighet och ersättningsnivå samt indragande av bidrag när arbetet återupptas. Minska de sociala avgifterna, särskilt i den lägre delen av löneskalan, för att uppfylla kravet på sunda offentliga finanser.

ii. Förbättra de aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärderna, särskilt där de används i stor skala, och utveckla och effektivisera stödet till arbetssökande. Säkerställa effektiviteten i de aktiva arbetsmarknadsprogrammen och inrikta dem mot de personer som löper störst risk att hamna i långtidsarbetslöshet, samtidigt som arbetsmarknadens krav tillgodoses.

iii. Med respekt för arbetsmarknadens parters oberoende främja institutionerna inom arbetslivsområdet och kollektiva förhandlingssystem med hänsyn till förhållandet mellan löneutveckling och arbetsmarknadsvillkor, för att på så sätt möjliggöra en löneutveckling som följer produktivitetsutvecklingen och beaktar skillnaderna i yrkesfärdigheter för att främja sysselsättningen på alla kvalifikationsnivåer och i alla geografiska områden och samtidigt slå vakt om en stabilitets- och sysselsättningsinriktad löneutveckling.

iv. Vidta åtgärder för att anställningskontrakt och arbetsorganisation skall bli mer flexibla med avseende på att finna en lämplig balans mellan flexibilitet och säkerhet.

v. Avlägsna hinder för kvinnors deltagande på arbetsmarknaden, bland annat genom att underlätta tillgången till barnomsorg.

Produktmarknader, företagande och en kunskapsbaserad ekonomin

Den tyska ekonomin är relativt öppen för att vara en storskalig ekonomi (mätt som total handel i förhållande till BNP) och nivån på konsumentpriserna ligger nära EU-genomsnittet. Det statliga stödet minskar gradvis. Den tid och de kostnader som krävs för att starta ett privat aktiebolag ligger i nivå med EU-genomsnittet och är mycket låga för ensamföretagare. Att döma av företagens utgifter för FoU, patentansökningar och den andel av arbetskraften som har lägst gymnasieutbildning har Tyskland en stark ställning inom den kunskapsbaserade ekonomin. Framstegen när det gäller frågor som rör inre marknaden (genomförande av inremarknadsdirektiv och öppning av offentlig upphandling för konkurrens) har varit begränsade. Priserna på el (hushållen) och gas ligger klart över EU-genomsnittet och tidigare regionala monopolinnehavare fortsätter att dra nytta av systemet med förhandlat tillträde till elnätet för tredje part. Utbildningsresultaten bland 15-åringarna och andelen gymnasister som går vidare till universitetet ligger under EU-genomsnittet. Två tredjedelar av den berörda åldersgruppen börjar på kvalificerade kombinerade yrkesutbildningsprogram. Mot bakgrund av dessa faktorer bör Tyskland i första hand

i. säkerställa effektiv konkurrens på el- och gasmarknaderna, vilket bör leda till att nivåerna sjunker och de regionala skillnaderna minskar vad gäller avgifterna för att utnyttja energinäten, och inrätta en regleringsfunktion för energi med avseende på att säkerställa effektiv kontroll av villkoren för prissättning,

ii. reformera grund- och gymnasieskolan för att förbättra studieresultaten i allmänhet och för att öka antalet gymnasister som går vidare till universitetet i synnerhet,

iii. öka genomförandegraden när det gäller inremarknadsdirektiv i syfte att uppnå målet på 98,5 % och öka det sammanlagda värdet på de upphandlingskontrakt som publiceras i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.

4. Grekland

Till följd av den försämrade världsekonomin avmattades den grekiska ekonomin något, men understöddes av inhemska faktorer. Avsevärt lägre räntesatser, till följd av att Grekland gick med i eurosamarbetet 2001, och ökande inflöden av medel från strukturfonderna i kombination med förberedelserna inför olympiska spelen 2004 upprätthöll investeringarna. En kraftig ökning av konsumentkrediterna och en återhämtning av de disponibla inkomsterna i reala termer bidrog dock samtidigt till att konsumtionen ökade. Trots detta hade utrikeshandeln en negativ effekt på BNP-tillväxten i reala termer, vilket avspeglas både av det höga importinnehållet i den inhemska efterfrågan och av de begränsade förbättringarna av konkurrenskraften. Detta tillväxtmönster förväntas bestå 2002, medan en förbättring beräknas 2003 som ett resultat av att exportefterfrågan återhämtar sig. Situationen på arbetsmarknaden har sakta förbättrats under de senaste åren och sysselsättningen ökar relativt långsamt i hela ekonomin trots kraftiga åtgärder för att skapa nya arbetstillfällen inom tjänste- och byggnadssektorerna. Inflationstrycket i början av 2001, som orsakats av indirekta effekter av oljeprisuppgången 2000, började avmattas under andra halvåret 2001. Vissa osäkerhetsmoment återstår dock i samband med resultatet från de pågående löneförhandlingarna inom den privata sektorn.

Trots de senaste årens framsteg kräver utmaningarna på medellång sikt ytterligare förbättringar av den grekiska ekonomin. Obalanserna på skatteområdet har korrigerats under senare år, men den offentliga skuldkvoten ligger på en mycket hög nivå och kräver ytterligare kraftiga budgetanpassningar, särskilt med hänsyn till den allvarliga risken för att obalanser i budgeten kan uppstå i framtiden på grund av den åldrande befolkningen. Under nuvarande skede med BNP-tillväxt i reala termer är det möjligt att skynda på strukturreformer för att höja den fortfarande låga produktivitetsnivån, att förbättra arbetskraftens och produktmarknadernas effektivitet och att skapa en bättre näringslivsmiljö. Sammanfattningsvis återstår viktiga utmaningar när det gäller att ta itu med den höga strukturarbetslösheten och öka sysselsättningen.

Finanspolitiken

År 2002 uppvisade den offentliga sektorns finanser ett underskott på 0,4 % av BNP och när de icke-budgeterade UMTS-inkomsterna inkluderades var de i balans. I uppdateringen av 2001 års stabilitetsprogram är målet 2002 ett överskott i den offentliga sektorns finanser på 0,8 % som andel av BNP och ett överskott på 1% som andel av BNP 2003. Dessa budgetprognoser är baserade på hög BNP-tillväxt i reala termer på cirka 4 % per år för perioden. Budgetstrategin är även fortsättningsvis inriktad på att uppnå stora primära överskott, som trots detta beräknas minska under perioden. Förbättringen av de offentliga finanserna är i själva verket ett resultat av stadigt minskande räntebetalningar, medan få nedskärningar av primärutgifterna förväntas. Den offentliga skuldkvoten beräknas minska från 99,6 % som andel av BNP 2001 till 94,4 % som andel av BNP 2003, vilket begränsas av oberoende faktorer, dvs. stora finansiella transaktioner. Mot bakgrund av ovanstående, och med tanke på att Grekland ingår i euroområdet, bör finanspolitiken inriktas på att

i. säkerställa att budgetläget 2002 och 2003 inte bidrar till inflationstrycket, samt beakta resultatet av det förestående nationella löneavtalet inom den privata sektorn 2002,

ii. uppfylla rekommendationen i 2000 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken om tillämpning av klart definierade och bindande regler för utgiftsökningar i reala termer,

iii. säkerställa att den offentliga skulden i förhållande till BNP minskar i linje med den beräknade minskningen av det offentliga underskottet samt med ökningen av nominell BNP, och begränsa utnyttjandet av finansiella transaktioner som påverkar den offentliga skulden negativt, och

iv. skynda på reformen av socialförsäkringssystemen och fortsätta med reformen av pensionssystemet från 2002 för att undvika att det uppstår allvarliga budgetmässiga obalanser i framtiden till följd av den åldrande befolkningen.

Arbetsmarknad

Den ekonomiska uppgången under de senaste åren i Grekland har åtföljts av sysselsättningstillväxt (även om tillväxttakten har legat under genomsnittet i euroområdet). Till att börja med överskreds ökningen av antalet arbetstillfällena av det ökande utbudet på arbetskraft, men under de senaste ett eller två åren har sysselsättningstillväxten lett till att arbetslösheten har minskat något, särskilt under år 2000. Trots detta karaktäriseras den grekiska arbetsmarknaden av en låg sysselsättningsnivå (55,7 % 2000) och hög strukturarbetslöshet. Dessutom är arbetsmarknaden kraftigt segmenterad med hög arbetslöshet bland ungdomar och kvinnor och en stor andel långtidsarbetslösa. De arbetsmarknadspolitiska åtgärderna 2001 var inriktade på att genomföra paketet med arbetsmarknadsåtgärder från december 2000 och de pågående reformerna av den offentliga arbetsförmedlingen och av utbildnings- och yrkesutbildningssystemen. Trots de senaste åtgärderna uppvisar arbetsmarknaden fortfarande ett antal problem, bland annat rigid arbetsmarknadslagstiftning, otillräckliga löneskillnader, och störningar i form av negativa incitament att ta deklarerat arbete som är inbyggda i bestämmelserna om pensionsrättigheter och i skattesystemet. Det sistnämnda inbegriper en hög grad av progressivitet när det gäller inkomstskatt och ett kraftigt tryck på anställda jämfört med egenföretagare, även om den genomsnittliga skattebördan är låg. Dessutom bör utbildnings- och yrkesutbildningssystemen förbättras ytterligare för att bättre möta kraven på arbetsmarknaden. Mot bakgrund av dessa aspekter, och i kombination med en strikt tillämpning av sysselsättningsrekommendationerna, som antogs av rådet i februari 2002, bör Grekland i första hand

i. snabbt genomföra en reform av bestämmelserna om pensionsrättigheter för att uppmuntra äldre personer komma ut på arbetsmarknaden och fortsätta arbeta,

ii. fortsätta att förbättra utbildnings- och yrkesutbildningssystemen för att förstärka arbetskraftens kvalifikationer och möta arbetsmarknadens behov,

iii. fortsätta att arbeta för att eliminera de viktigaste störningarna i form av negativa incitament att ta arbete till följd av beskattningen på arbete,

iv. främja ändringar av lönebildningssystemet för att säkerställa att skillnader i produktivitetsnivå och lokala arbetsvillkor avspeglas bättre i lönerna, bland annat genom att göra det praktiskt möjligt att inte följa vissa delar av de territoriella sysselsättningspakterna, och

v. genomföra paketen med arbetsmarknadsåtgärder och övervaka deras effekter på resultatet på arbetsmarknaden för att se till att de positiva effekterna maximeras, bland annat genom att ytterligare bygga vidare på dessa insatser genom att lätta på de rigida bestämmelserna för anställningsskydd, med avseende på att säkerställa en lämplig balans mellan flexibilitet och säkerhet, och genom att skynda på omstruktureringen av den offentliga arbetsförmedlingen.

Produktmarknader, företagande och en kunskapsbaserad ekonomin

Delvis beroende på den geografiska placeringen är den grekiska ekonomin mindre öppen än i någon annan medlemsstat (mätt som total handel i förhållande till BNP). Effektivt genomförande av konkurrensreglerna är således mycket viktigt för att säkerställa en hög nivå på konkurrensen på de inhemska produktmarknaderna och stimulera till produktivitetsökningar. Även om nivån på arbetsproduktiviteten har stigit kraftigt under de senaste åren, är nivån den näst lägsta inom gemenskapen. Den andel av inremarknadsdirektiven som ännu inte genomförts har mer än halverats, men genomförandenivån ligger ändå under målet på 98,5 % från mars 2002. Insatser är på gång för att förbättra företagsklimatet och de offentliga förvaltningarnas resultat, men kostnaderna för att starta nya företag är fortfarande höga och företagsbeskattningssystemet är ganska komplicerat och kan eventuellt begränsa företagens incitament att växa. Avregleringen har genomförts ganska nyligen och därför är monopolföretagens marknadsställning inom nätverksamheterna fortfarande stark. Den låga nivån på befolkningens genomsnittliga utbildningsnivå är fortfarande ett problem och är en av de faktorer som ligger bakom den fortfarande låga - om än ökande - spridningen av informations- och kommunikationsteknik i Grekland (genomslaget för bredband är det lägsta i EU) och de mycket svaga resultaten vad gäller FoU och innovationer. Mot bakgrund av ovan nämnda aspekter bör Grekland i första hand

i. intensifiera ansträngningarna för att öka tillgången på utbildad personal, främja företagens engagemang i FoU och innovationer och fortsätta att förbättra spridningen av informations- och kommunikationsteknik,

ii. fortsätta att förenkla lagstiftning och administrativa förfaranden, att öka den offentliga förvaltningens effektivitet och göra systemet för företagsbeskattning neutralt vad gäller företagsform,

iii. förstärka den effektiva konkurrensen inom den avreglerade nätverksamheten, särskilt vad gäller tillförsel av el och sjötransporttjänster, och

iv. slå vakt om de förbättringar som gjorts vad gäller genomförande av inremarknadsdirektiven för att uppnå målet på 98,5 %.

5. Spanien

Efter att ha ökat med cirka 4 % 1999 och 2000, försvagades tillväxten avsevärt 2001 på grund av en måttligare inhemsk efterfrågan, särskilt ett kraftigt investeringsfall vad gäller utrustning och en successiv avmattning av exporten under året. Starkt påverkad av avmattningen under andra halvåret föregående år förväntas den genomsnittliga BNP-tillväxten 2002 att avmattas ytterligare, men också dölja en återhämtning som ökar i styrka under året. Denna återhämtning förväntas härröra från såväl en successiv förbättring av den inhemska efterfrågan som förnyad dynamik inom exportområdet. Parallellt med förbättrade internationella utsikter, och understödd av en återhämtning inom den inhemska efterfrågan, förväntas BNP under 2003 öka i linje med sin uppskattade tillväxtpotential. På grundval av detta makroekonomiska scenario beräknas sysselsättningstillväxten avmattas under 2002, men tillta i styrka nästa år, vilket medför en minskande arbetslöshetsnivå på cirka 12 % 2003. Inflationen förväntas falla till i genomsnitt cirka 2,5 % 2002 i förhållande till 3,6 % året innan. Minskningen av inflationstrycket förväntas understödjas av det nationella löneavtalet som undertecknades förra året för att bibehålla måttliga löneökningar och av måttliga importpriser. Under 2003 kan inflationen avmattas ytterligare till cirka 2,0 % i genomsnitt.

Även om Spanien har gjort framsteg när det gäller att genomföra rekommendationerna i 2001 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken och utsikterna för den spanska ekonomin är positiva, återstår några olösta problem. Särskilt de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet måste åtgärdas genom omfattande reformer av pensionssystemet eftersom överenskommelsen från april 2001 mellan regeringen och arbetsmarknadens parter inte ledde till några betydande åtgärder när det gäller att ta itu med de underliggande obalanserna. Även om arbetslöshetsnivån ligger mer än 10 % under toppnoteringen 1994 fortsätter den att vara hög i jämförelse med andra EU-länder. Dessutom är skillnaderna stora mellan regionerna och sysselsättningsnivån är låg, särskilt bland kvinnor. Trots minskande inflationstryck fortsätter den underliggande inflationen att uppvisa en relativt hög tillväxttakt medan den uppenbara produktivitetstillväxten fortsätter att vara trög. Detta resultat kan tyda på att det råder otillräcklig konkurrens inom vissa sektorer och att utvecklingen släpar efter inom den kunskapsbaserade ekonomin.

Finanspolitik

Trots försvagad tillväxt fortsatte konsolideringen av de offentliga finanserna under 2001 när dessa för första gången var i balans, jämfört med ett underskott på 0,3 % 2000. Enligt 2002-2005 års uppdaterade stabilitetsprogram förväntas de offentliga finanserna vara i balans 2003 och uppvisa ett överskott på 0,2 % 2005. Den finanspolitiska strategin avviker inte mycket från den som presenterades i de två tidigare programmen. Den baseras på att de löpande primära utgifterna begränsas och understöds av sjunkande räntebetalningar, vilket gör det möjligt att öka kapitalutgifterna. Dessutom innehåller programmet en ny reform av inkomstskatten som skall börja gälla från och med 2003 i enlighet med fortsatt konsolidering av de offentliga finanserna. Programmet omfattar det nya finansiella systemet för lokal och regional förvaltning, vilket har inneburit en decentrali