A4-0030/99

Resolution om de institutionella konsekvenserna av EMU i samband med utvidgningen

Europaparlamentet utfärdar denna resolution

- med beaktande av Amsterdamfördraget avdelning VII (f.d. avdelning VI),

- med beaktande av övergången till den tredje etappen av EMU,

- med beaktande av sin resolution av den 14 november 1996 om kommissionens rapport enligt artikel 189b.8 i fördraget om tillämpningsområdet för medbeslutandeförfarandet SEK(96)1225 - C4-0464/96 ((EGT C 362, 2.12.1996, s. 267.)),

- med beaktande av sin resolution av den 10 december 1996 om medborgarnas och samhällsaktörernas deltagande i Europeiska unionens institutionella system ((EGT C 20, 20.1.97, s. 31.)),

- med beaktande av sin resolution av den 2 april 1998 om demokratisk insyn i den tredje etappen av EMU ((EGT C 138, 4.5.1998, s. 177.)),

- med beaktande av sin resolution av den 14 maj 1998 om hur institutionerna kan fungera bättre utan att fördragen ändras - För en öppnare och mer demokratisk politik inom Europeiska unionen ((EGT C 167, 1.6.1998, s. 211.)),

- med beaktande av sin resolution av den 22 oktober 1998 om förberedelserna för stats- och regeringschefernas informella möte i oktober 1998 om Europeiska unionens framtid ((Protokollet av den 22.10.1998, del II.2.)),

- med beaktande av utfrågningen i utskottet för institutionella frågor den 29 oktober 1998,

- med beaktande av kommissionens förslag om gemenskapens externa representation i EMU-sammanhang som torde träda i kraft den 1 januari 1999 (KOM(98)0637 - C4-0638/98),

- med beaktande av slutsatserna vid Europeiska rådets informella möte i Pörtschach den 24-25 oktober 1998 och Europeiska rådets möte i Wien den 11-12 december 1998,

- med beaktande av artikel 148 i arbetsordningen,

- med beaktande av betänkandet från utskottet för institutionella frågor och yttrandet från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik (A4-0030/99),

och av följande skäl:

A. Det står i redan dag klart att den kommande utvidgningen kommer att föregås av en ny reform av fördragen, som på ett tillfredsställande sätt skall behandla i synnerhet de institutionella frågor som inte fick sin lösning i Amsterdam.

B. Den grundläggande frågan är om det är tillräckligt med bestämmelserna i före detta avdelning VI i Maastrichtfördraget för att EMU skall bli ett lyckat projekt. Att tala om Pandoras ask är inte längre berättigat när det gäller en översyn av den utvidgade unionens institutionella uppbyggnad.

C. Genom införandet av euron förser EU sig med en gemensam monetär politik och artikel 105 i EG-fördraget har satt upp som huvudmål för ECBS att upprätthålla prisstabilitet och stödja EU:s hela politik.

D. Svagheter finns huvudsakligen inom tre områden:

a) Avsaknad av bindande allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken och resultat av multilateral övervakning vars medel är rekommendationen.

b) Kontroll mellan «jämlikar» när det gäller multilateral övervakning.

c) Det demokratiska underskottet.

E. Det måste säkerställas att åtgärderna för att kontrollera ECB och tillse dess demokratiska ansvarighet beaktar fördragets bestämmelser, i synnerhet när det gäller bankens oberoende.

F. ECB-rådet skall uppträda som ett kollegium och inte som en omröstningsinstitution. Varje nationell centralbankschef skall arbeta för kollegiet och alla försök till nationalisering från centralbankernas sida måste undvikas.

G. Genom inrättandet av en gemensam monetär myndighet, trots att det saknas en verklig motsvarande politisk myndighet, förs på nytt frågan in i debattens centrum om den klart otillräckliga nivån på den demokratiska legitimiteten i EU:s konstruktion. Risken med att inte ha klara definitioner för målen för den ekonomiska politiken och en bristande samordning, på grund av avsaknaden av en politisk motsvarighet till ECB, skulle kunna vara att den sistnämnda, i avsaknad av en samstämmig ekonomisk politik, kan komma att föra en extremt rigorös monetär politik.

H. I parlamentets ovannämnda resolution av den 2 april 1998 om demokratisk insyn i Europeiska centralbanken (ECB), uppmanas ECB att påbörja en strukturerad dialog med parlamentet om de frågor som togs upp i nämnda resolution och särskilt

a) hur penningpolitiska mål eller bestämmelser påverkar övrig politik,

b) hur offentliggörandet av prognoser för inflation och räntor påverkar marknadsaktörernas uppträdande,

c) hur man utvecklar en gemensam informationspolicy för ECB och parlamentet för att försöka informera allmänheten och sålunda övertyga den om att godta ECB:s beslut att ändra sitt operativa mål,

d) huruvida andra alternativa åtgärder för prisstabilitet än ¨Harmonised Index of Consumer Prices¨ (harmoniserat konsumentprisindex) bör användas för att definiera prisstabilitetsmålet,

e) huruvida i förväg angivna inflationsmål med hänsyn till eftersläpningar i penningpolitiken skall kunna utgöra ett kriterium för att bedöma ECB:s resultat.

I. I artikel 99.1 i EG-fördraget (f.d. artikel 103.1) föreskrivs att medlemsstaterna skall betrakta den ekonomiska politiken som «en fråga av gemensamt intresse» och det förutsätts en nära samordning av denna politik från rådets sida.

J. Förutom de vägledande principerna för den ekonomiska politiken, föreskrivna i artikel 4 i EG-fördraget (f.d. artikel 3a), har gemenskapen i den nya avdelningen VIII i Amsterdamfördraget förbundit sig att främja förverkligandet av en hög sysselsättningsnivå.

K. Närmandet av skatte- och socialpolitik var inte ett förhandsvillkor för förverkligandet av EMU men dynamiken i denna kommer att stimulera medlemsstaterna inom euroområdet att göra framsteg inom detta område.

L. På grund av olika nödvändiga åtgärder för harmonisering och samordning kommer EMU:s verksamhet att kräva en förstärkt effektivitet (omröstning med kvalificerad majoritet) under förutsättning att det sker en utökad demokratisering (Europaparlamentets roll och befogenheter, kommissionens politiska ansvar, rådets roll, förbindelserna med de nationella parlamenten) och att vissa lämpliga regler för öppenhet och insyn införs.

M. När det gäller EMU kommer kommissionen att bekräftas och förstärkas i sin roll som pådrivande kraft och initiativtagare. Kommissionens utökade befogenheter medför också en utökning av den politiska kontrollen, som den måste underställas, genom en utvidgning av de möjligheter som erbjuds genom Amsterdamfördraget.

N. Europaparlamentet borde få spela en större roll, inte bara när det gäller godkännande av rättsakter, utan också då fördraget föreskriver att rådet skall anta rekommendationer eller ekonomiska riktlinjer och då det agerar inom ramen för den multilaterala övervakningen.

O. Stabilitetspakten finns redan beskriven i artikel 104 i EG-fördraget (f.d. artikel 104c) (den är varken exaktare eller mer tvingande) även om den presenterats som en institutionell innovation. Besluten om genomförandet av den ekonomiska politikens samordning faller under avsiktsförklaringen och stabilitetspakten kan inte ersätta bristen på styrmedel eller en ekonomisk pol, det vill säga en institution med uppgift att vidta åtgärder för att möta en intern eller internationell kris.

P. Europaparlamentet upprepar sin uppmaning till kommissionen och rådet, enligt sin senaste resolution av den 14 maj 1998 att påbörja diskussioner för att komma fram till ett slutförande av förslaget till det interinstitutionella avtalet om samordning av nationell ekonomisk politik och om övervakning av stabilitets- och tillväxtpakten; eller alternativt senast under det första kvartalet 1999 överlämna ett lagstiftningsförslag om ¨närmare föreskrifter om det multilaterala övervakningsförfarandet¨ enligt artikel 99.5 i EG-fördraget (f.d. artikel 103.5),

Q. Euron kommer att bli den första valutan med förmåga att motverka dollarns överhöghet sedan andra världskriget. Denna utveckling kommer dock enbart till stånd om EMU blir den enda aktören med rätt att agera självständigt i det internationella systemet, vilket aktualiserar nödvändigheten av en lämplig lösning av problemet med unionens externa representation när det gäller EMU, som motsvarar dess ställning som en ekonomisk och handelsmässig stormakt.

R. Om rådet har för avsikt att låta unionen delta i ett formellt system, skall beslutet tas enhälligt när det gäller ett avtal om fasta växelkurser, vilket i en utvidgad union innebär att ett formellt avtal kommer att kräva ett enhälligt beslut från 15-25 staters sida.

S. Det skulle vara utomordentligt farligt att påbörja en översyn av fördragen om denna inte förberetts med en diskussion om de mål man vill uppnå i Europa under 2000-talet. Det är uppenbart att dessa diskussioner måste genomföras inom ramen för detta förverkligande där hänsyn tas både till utvidgningen och till den inneboende nödvändigheten, i den kulturella revolution som EMU innebär, att reglera frågor som inte kan finna sin lösning inom ramen för de existerande fördragen.

EU:S GRUNDLÄGGANDE REGELVERK

1. Parlamentet anser att den kvalitativa förändring («kulturella revolution») i förbindelserna mellan medlemsstaternas och EU:s maktcentra, som övergången till den gemensamma valutan utgör, skall åtföljas av reella möjligheter att på europeisk nivå upprätta och säkerställa en samordnad ekonomisk politik som främjar solidaritet, ekonomisk och social sammanhållning samt lika möjligheter för medborgarna i samtliga medlemsstater och detta kräver i synnerhet

- en ekonomisk och social union, baserad på solidaritets- och närhetsprinciperna, som en politisk motsvarighet till den monetära unionen,

- en social ordning i Europa som skall grundas på ett minimum av social harmonisering (arbetslagstiftning, socialförsäkringssystem, kamp mot social utslagning, främjande av sysselsättning),

- en extern EMU-representation vilken skall möjliggöra att EU:s institutioner med en enda röst på internationell nivå framhäver de mål som finns inskrivna i fördraget,

- en institutionell reform som förstärker institutionernas effektivitet liksom medlen för demokratisk kontroll och medborgarnas deltagande,

- en strikt tillämpning av öppenhet och insyn i all verksamhet som rör EMU, så att de olika nationella myndigheterna och medborgarna skall kunna få exakt och fullständig kännedom om verksamheten,

DEN MONETÄRA UNIONEN

2. påminner Europeiska centralbankssystemet (ECBS) om att den delegering enligt Maastrichtfördraget av policy, oberoende i fråga om mål och styrmedel samt befogenheter som Europeiska centralbanken och de nationella centralbankerna har tilldelats inte är deras egna utan att dessa befogenheter har delegerats genom politiska organ som i sin tur är ansvariga inför allmänheten,

3. anser att de planerade reformerna förutsätter en global vision för EU:s framtida institutionella form medan den monetära delen endast behöver «punktvisa» förbättringar,

4. anser att bestämmelserna i stadgorna för ECBS och ECB borde kunna bli föremål för ett förenklat förfarande för översyn (artikel 107, f.d. artikel 106 i EG-fördraget), eftersom ECB:s oberoende inte faller under denna procedur för förenklat förfarande,

5. noterar att bestämmelserna i artikel 105.6 i EG-fördraget (25.2 i ECB:s stadga) bör föreskriva en rättslig grund som i förekommande fall möjliggör en åtgärd på EU-nivå och inte bara från ECB när det gäller tillsynen över finansinstitut,

6. försäkrar att i perspektivet av en utvidgning av EU är det nödvändigt att upprätta ett system för att undvika den dubbla risken att ECB-rådet förvandlas till en kammare med nationella representanter och att ECB reduceras till att bli enbart ett sekretariat till ECBS,

7. anser att utfrågningen för antagande av ledamöter bör tillämpas på

a) ECB:s direktionsledamöter

b) dem som utnämnts av kommissionen och ECB till Ekonomiska och finansiella kommittén (se artikel 116.2 i EG-fördraget - f.d. artikel 109c),

c) dem som utnämnts av kommissionen och ECB till ¨Community Observer Office¨ (gemenskapens bevakningskontor) i Internationella valutafonden (IMF) tills ändringen i IMF:s bestämmelser om representation har antagits,

förväntar sig att i händelse av att parlamentet avvisar en kandidat kommer den som utnämnts att dra tillbaka sin kandidatur och anmodar ordförandena i de berörda institutionerna att tillkännage sin reaktion på detta förslag till institutionell jämvikt som syftar till att delvis åtgärda det demokratiska underskottet,

8. anser att det är absolut nödvändigt att utnämningen av ECB:s ordförande inte görs genom en ¨gemensam överenskommelse mellan medlemsstaternas regeringar¨, särskilt om antalet medlemsstater skulle utökas,

DEN EKONOMISKA UNIONEN

9. anser att en översyn kvarstår att genomföra för samordningen av medlemsstaternas konkreta ekonomiska och sociala politik i syfte att inrätta en koherent och effektiv ekonomisk politik på EU-nivå och i medlemsstaterna; en offentlig demokratisk debatt skall säkerställas (med en ökad samordning mellan de nationella parlamenten och Europaparlamentet) om valet av ekonomisk politik; beslutsförfarandet och insynen i detsamma skall förbättras; anser att det, också med tanke på den allt större roll som spelas av de informella Euro 11-mötena inom Ekofin-rådet utanför Europeiska unionens allmänna institutionella ramverk, snarast måste ingås en interinstitutionell överenskommelse mellan Europaparlamentet, rådet och kommissionen, som skall leda till att det mellan dessa institutioner tillämpas mer demokratiska förfaranden för beslutsfattande med avseende på utarbetandet och antagandet av de årliga allmänna ekonomiska riktlinjerna,

10. betonar därför att man skulle kunna utsträcka målet för de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken till olika makroekonomiska områden (budgetpolitik, konkurrensförbättringar, strukturpolitik för varu- och tjänstemarknaden samt arbetsmarknaden) som inte kräver någon förändring av fördraget och, å andra sidan, genom att förändra artikel 99 i EG-fördraget (f.d. artikel 103), skapa en «policy mix» som innehåller också andra tvingande mål än det enda målet om offentligt underskott. Utifrån detta skulle man kunna räkna med att

- rådet fastställer med kvalificerad majoritet och på förslag från kommissionen och efter Europaparlamentets samtycke och Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande, de allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken som är obligatoriska,

- rekommendationen skulle, när det gäller de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, ersättas med beslutet, varvid stabilitetspakten och ECB:s oberoende ställning skulle upprätthållas fullt ut,

- den multilaterala övervakningen utförs av rådet, och ger upphov till bindande beslut, fattade med kvalificerad majoritet på förslag från kommissionen,

- Europaparlamentet bör rådfrågas under förfarandets gång och i synnerhet vid två tillfällen nämligen:

. i samband med debatten om den ekonomiska politiken på grundval av kommissionens rekommendation om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, med ett aktivt deltagande av kommissionen och rådet,

. i samband med Europeiska rådets möte i juni varje år då den ekonomiska politiken debatteras; ordförandena för Europaparlamentet och ECB deltar vilket ökar insynen när det gäller val av ekonomisk politik och får den allmänna opinionen att lättare acceptera densamma,

11. uppmanar kommissionen och rådet att klarlägga innehållet i artikel 104 i EG-fördraget (tidigare artikel 104c) med avseende på den roll som utgifterna för de offentliga investeringarna skall spela vid beräkningen av medlemsstaternas offentliga underskott,

INSTITUTIONERNA

Europaparlamentets roll12. anser att Europaparlamentet bör få större inflytande när det gäller EMU med undantag av de beslut som faller under ECB:s oberoende, vilka bör bli föremål för en lämplig form av information och dialog ((Se parlamentets resolution av den 2 april 1998 om demokratisk insyn i den tredje etappen av EMU (EGT C 138, 4.5.1998, s. 177).)); anser att samarbetsförfarandet bör ersättas av medbeslutandeförfarandet för alla beslut av lagstiftningskaraktär, i synnerhet i artiklarna 99.5, 102.2 och 103.2 (f.d. 103.5, 104a.2 och 104.b.2), som rör föreskrifterna för genomförandet av det multilaterala övervakningsförfarandet, förbud mot positiv särbehandling och system för förskott till medlemsstat; anser att artikel 106.2 (f.d. artikel 105a.2) om åtgärder för att harmonisera de enhetliga valörerna och mynten skulle kunna falla under samrådsförfarandet,

Kommissionens roll

13. anser att kommissionen bör få en större roll i övervakningen av medlemsstaternas politik för att säkerställa en perfekt synkronisering av riktlinjerna för sysselsättningspolitiken som antas på hösten och de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken som antas följande vår och som skall beakta besluten om sysselsättningspolitiken från hösten; anser att det vore bättre att anta riktlinjerna för sysselsättningspolitiken och de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken på samma gång,

Rådets roll

14. hävdar att rådet skall anta bestämmelser för den interna organisationen och samordningen som syftar till att garantera en politisk ledning för den samlade makroekonomiska kontrollen (inte bara Ekofin-rådet utan också de andra specialiserade råden i samstämmighet med rådet (allmänna frågor)),

15. anser att eurorådet bör få en rättslig ställning som erkänns i fördraget och bör ha samma befogenhet inför medlemsstaterna i EMU som rådet har inför hela unionen, det vill säga befogenhet att fatta beslut; anser att fördelarna med en informell samordning onekligen är ovedersägliga men begränsningarna är också avsevärda om man vill att det som sägs vid ett informellt sammanträde med rådet utmynnar i beslut i de nationella parlamenten när det gäller budgeten, miljön och sociala frågor,

DET INTERPARLAMENTARISKA SAMARBETET (EUROPAPARLAMENTET OCH DE NATIONELLA PARLAMENTEN)

16. betonar återigen att samarbetet mellan Europaparlamentet och de nationella parlamenten måste analyseras inom en vidare ram för samarbete om man skall kunna utvärdera den roll som spelas av COSAC (konferensen mellan organ för EG-frågor vid medlemsstaternas parlament och Europaparlamentet) å en sidan och de alternativa vägar som redan existerar via särskilda utskott å andra sidan, vad gäller såväl den demokratiska kontrollens effektivitet som dess organisation utan att för den skull skapa nya institutioner eller «parlamentariska kommittéer»,

EN NY EUROPEISK POLITIK

17. anser att avsaknaden av en gemensam politik för ekonomi och skatter förefaller fullständigt oförenlig med en enhetlig ledning för den monetära politiken; för skattepolitiken skulle en tillnärmning av skattelagstiftningarna inom euroområdets medlemsstater vara önskvärd, i synnerhet för skatt på sparande och för beskattning av företag, vilka man bör kunna besluta om med kvalificerad majoritet,

18. anser att när det gäller socialpolitik bör euron kunna stimulera medlemsstaterna att anta ett minimum av gemensamma föreskrifter för att man skall närma sig en verklig europeisk social modell, med full sysselsättning, en hälsosam miljö som de europeiska medborgarna direkt kan dra fördel av, och ett samhälle med frihet, trygghet och rättvisa i vilket de grundläggande rättigheterna erkänns och där de rättsliga och polisiära förfarandena och samarbetsstrukturerna är förstärkta; mekanismerna för solidaritet och ekonomisk, social och territoriell sammanhållning bör förfinas i utvidgningens perspektiv,

19. betonar att konstruktionen av en monetär union skulle behöva ett budgetsystem «som inspireras av federalismen» eller åtminstone en institutionell och finansiell mekanism som möjliggör att man tar itu med en krissituation i en eller flera medlemsstater; den framtida finansieringen av Europeiska unionen skall behandlas utifrån målet om ekonomisk, social och territoriell sammanhållning som fastlagts i fördraget, där teorin om så kallat exakt återflöde förkastas när det gäller egna medel och där man i stället tar i beaktande samtliga budgetmässiga och icke-budgetmässiga fördelar som man kan dra ur deltagandet i den europeiska konstruktionen,

EMU:S EXTERNA REPRESENTATION

20. noterat beslutet vid Europeiska rådets möte i Wien där man accepterar en «trepartsrepresentation» (rådet, kommissionen och ECB) inom områdena ekonomiska och monetära frågor och växelkurspolitik,

21. anser att artikel 111.4 i EG-fördraget (f.d. artikel 109.4), som kräver enhällighet bland länder som ingår i euroområdet och samråd med Europaparlamentet, bör ersättas av bestämmelser om omröstning med kvalificerad majoritet och detta i synnerhet inför utvidgningen,

22. anser att en lämplig reform av stadgorna för internationella instanser som IMF skulle behövas, för att acceptera den nya verklighet som ett EMU innebär,

23. uppdrar åt sin ordförande att vidarebefordra denna resolution till Europeiska rådet, rådet och kommissionen samt till medlemsstaternas regeringar och parlament.