[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |

Bryssel den 24.6.2009

KOM(2009) 282 slutlig

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET

om genomförandet av rådets förordning (EEG) nr 259/93 av den 1 februari 1993 om övervakning och kontroll av avfallstransporter inom, till och från Europeiska gemenskapen Uppkomst, behandling och gränsöverskridande transporter av farligt avfall och övrigt avfall i Europeiska unionens medlemsstater 2001–2006 {SEK(2009) 811}

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET

om genomförandet av rådets förordning (EEG) nr 259/93 av den 1 februari 1993 om övervakning och kontroll av avfallstransporter inom, till och från Europeiska gemenskapenUppkomst, behandling och gränsöverskridande transporter av farligt avfall och övrigt avfall i Europeiska unionens medlemsstater 2001–2006

{SEK(2009) 811}

Sammanfattande rapport: uppkomst, behandling och transport av farligt avfall och övrigt avfall i EU:s medlemsstater 2001–2006

1. INLEDNING

Export och import av avfall regleras på internationell nivå genom Baselkonventionen av den 22 mars 1989 om kontroll av gränsöverskridande transporter och slutligt omhändertagande av farligt avfall. Europeiska gemenskapen är part i konventionen och har införlivat den genom rådets förordning (EEG) nr 259/93[1], (förordningen om avfallstransporter). Syftet med förordningen är att organisera övervakningen och kontrollen av avfallstransporter på ett sätt som tar hänsyn till behovet av att bevara, skydda och förbättra kvaliteten på miljön och människors hälsa.

Förordningen bygger på riktlinjerna i gemenskapens strategi för avfallshantering och föreskriver en rad regler för att gemenskapen som helhet ska kunna hantera sitt eget avfall, och för att även de enskilda medlemsstaterna ska kunna närma sig detta mål genom att beakta geografiska förhållanden och behovet av specialiserade anläggningar för hantering av vissa typer av avfall.

Genom förordningen införs vissa åtgärder för kontrollen av avfallstransporter inom, till och från EU, särskilt följande:

- Allmänna definitioner och terminologi för avfallstransporter upprättas.

- Regler fastställs för export, import och transitering av avfall för omhändertagande och återvinning.

- Uppgifter som medlemsstaterna och kommissionen ska lämna specificeras.

I artikel 41 i förordningen anges följande:

1. ”Före utgången av varje kalenderår skall medlemsstaterna utarbeta en rapport i enlighet med artikel 13.3 i Baselkonventionen och sända denna till Baselkonventionens sekretariat med en kopia till kommissionen.

2. Kommissionen skall på grundval av dessa rapporter vart tredje år utarbeta en rapport om gemenskapens och dess medlemsstaters tillämpning av denna förordning. Den får för detta ändamål begära in kompletterande uppgifter i enlighet med artikel 6 i direktiv 91/692/EEG.”

År 2006 offentliggjorde kommissionen sin första rapport om gränsöverskridande transporter 1997–2000[2]. De flesta av medlemsstaterna skickade in sina årsrapporter för 2001–2006 till kommissionen under 2008. I tabellen i den allmänna inledningen till det åtföljande arbetsdokumentet finns en lista över medlemsstaterna (EU-25, utom Bulgarien och Rumänien). Av tabellen framgår det hur medlemsstaterna har reagerat på sin rapporteringsplikt.

Frågeformuläret från Baselkonventionens sekretariat innehåller frågor om rättsliga bestämmelser för, tillämpning av och åtgärder för miljöskydd. På grundval av artikel 41.2 antog kommissionen 1999 ett beslut[3] om att ytterligare upplysningar ska lämnas av medlemsstaterna i form av ett frågeformulär. Kommissionens frågeformulär innehåller huvudsakligen frågor om transportrestriktioner, övervakning, åtgärder mot illegala transporter och om finansiering. Till skillnad från kommissionens första rapport innehåller föreliggande rapport uppgifter från det frågeformuläret (jfr arbetsdokumentet, allmän inledning).

I den andra delen av rapporten analyseras både form och innehåll i medlemsstaternas svar. Närmare uppgifter om medlemsstaternas synpunkter på båda frågeformulären finns i del B och E i arbetsdokumentet. Därefter dras de viktigaste slutsatserna av medlemsstaternas kvantitativa uppgifter om uppkomst, behandling och transport av avfall. De underliggande uppgifterna finns i avsnitt A i arbetsdokumentet.

Det bör observeras att termerna ”import” och ”export” i Baselkonventionen används för alla transporter till och från ett land som är part i konventionen. Enligt EU-lagstiftningen gäller dessa termer bara transporter till och från EU som helhet. I denna rapport används de därför inte för transporter mellan medlemsstaterna. För läsbarhetens skull står de dock inom citationstecken och används emellanåt för avfallstransporter i allmänhet. I arbetsdokumentet används de båda termerna emellertid i den mening som avses i Baselkonventionen.

2. Medlemsstaternas rapportering

Medlemsstaternas alla svar på både Basel-formuläret och kommissionens frågeformulär för åren 2001–2006 har använts för denna rapport. Som referensår valdes 2004 därför att viss viktig rapportering för 2005–2006 fortfarande saknades i slutet av 2008. Alla kvantitativa data ingår dock, eftersom de är relevanta, och aggregat ges också för 2005 där detta är möjligt. Av 300 potentiella svar inkom 219 svar i form av ja-/nej-svar, redogörelser och siffror. Denna feedback räckte för att göra en såväl kvalitativ som kvantitativ analys.

Svarsfrekvensen på Basel-formuläret var 73 % och på kommissionens frågeformulär 67 %. Ytterligare 4 % av svaren på det mer komplexa Basel-formuläret var ofullständiga och eller oanvändbara. Den kvantitativa analysen av uppgifterna om avfall förutsätter att primärdata lämnas i ett enhetligt format. De flesta svar lämnades i elektronisk form, även om det i vissa fall krävdes en särskild begäran om detta. I översiktstabellen är alla komplett ifyllda och användbara frågeformulär markerade med bokstaven ”Y” och övriga insända formulär är markerade med ett ”P” (jfr arbetsdokumentet, allmän inledning).

De flesta rapporterna lämnades ett till två år efter referensåret. I många fall har medlemsstaterna korrigerat sina uppgifter i senare rapporter. Vad beträffar de 31 % av kommissionens formulär som kategoriserats som ”saknade” bör det påpekas att de ”nya” medlemsstaterna (EU-10) fram till 2004 inte var skyldiga att svara. Denna rapport innehåller inga kvantitativa uppgifter för Malta, eftersom det inte förelåg någon Basel-rapport för Malta. Grekland har inte lämnat in något svar på kommissionens formulär för åren 2001–2006. I ett fåtal fall användes uppgifter från de föregående eller efterföljande åren för att fylla i luckor.

Kvaliteten på svaren varierade. Rapporteringen om särskilda tillbud/olyckor eller stoppade illegala avfallstransporter var inkonsekvent och antagligen inte särskilt realistisk. Ibland var det oklart om det hade förekommit några illegala transporter eller om det var så att man inte visste tillräckligt om detta. De utförliga redogörelserna från medlemsstater som Finland, Tyskland, Irland och Storbritannien visar att det är viktigt att detta förbättras i framtiden (jfr avsnitt B i tabell 9).

Alla medlemsstater som svarat rapporterade utförligt om de åtgärder som vidtagits för att förhindra uppkomst av avfall. Det rörde sig främst om lagstiftning och i andra hand om nationella strategier (jfr avsnitt B, fråga 5). Åtgärder för att minska avfallstransporterna var inte lika vanliga (jfr avsnitt B, fråga 6, och avsnitt E). Viktiga administrativa uppgifter var fullständiga och korrekta rakt igenom (jfr avsnitt B, frågorna 4, 7, tabellerna 1–3, avsnitt C och avsnitt E).

Undersökningen visade inte på några stora skillnader mellan EU-15 (de femton ”gamla” medlemsstaterna) och EU-10 i fråga om årsrapporternas fullständighet, rättidighet och kvalitet.

3. Uppkomst av farligt avfall

I Baselformuläret ombeds alla länder att lämna uppgifter om den genererade totala mängden farligt avfall och ”övrigt avfall”. ”Övrigt avfall” betyder i detta sammanhang avfall som samlats in från hushåll och restprodukter från förbränning av hushållsavfall, vilket är två kategorier avfall som kräver särskild uppmärksamhet och är föremål för kontroller av liknande slag som farligt avfall enligt Baselkonventionen (bilaga II till konventionen, posterna Y46 och Y47)[4]. Farligt avfall definieras enligt en förteckning över avfallsgrupper och/eller beståndsdelar (posterna Y1-18 och Y19-45) och vissa riskegenskaper (bilaga III). Om avfall anses som farligt i den inhemska lagstiftningen för en export-, import- och transiteringsstat, omfattas det emellertid också av den definitionen för konventionens ändamål.

Alla medlemsstater utom Malta har lämnat uppgifter om total uppkomst av farligt avfall. Jämfört med kommissionens första rapport har uppgiftsrapporteringen om uppkomst av avfall blivit bättre (jfr avsnitt A, tabell 1). Tilläggsdata och extrapoleringar har i stor utsträckning undvikits.

Tyskland hade, liksom under tidigare år, den största mängden farligt avfall. Den markanta ökningen till en konstant årlig mängd på ca 19 miljoner ton sedan 2002 har att göra med införandet av den nya europeiska avfallsförteckningen. Under perioden 2001–2006 producerade Tyskland, Estland, Frankrike, Italien och Storbritannien de största mängderna, samtidigt som avfallsproduktionen i Nederländerna och Belgien ökade avsevärt (jfr avsnitt A, tabell 1). Avfallsproduktionen per capita under 2005 var återigen högst i Belgien och Nederländerna, men sett över en längre period leder Tyskland och Finland. De lägsta mängderna per capita registrerades i Lettland, Litauen, Portugal och Grekland (jfr avsnitt A, tabell 2).

Det är svårt att bedöma hur utvecklingen har sett ut över tid, eftersom vissa medlemsstater rapporterade betydande ökningar under 2001–2006. Denna utveckling avspeglar inte nödvändigtvis en verklig ökning av avfallsproduktionen, utan kan också bero på förändringar i avfallslagstiftningen. Den aritmetiska ökningen av mängden farligt avfall som EU-15 genererade mellan 2000 och 2005 är 22 % (motsvarar 4 % per år), medan den bara är 10 % för gemenskapen (EU-25) som helhet. Uppgifterna visar också att mängden farligt avfall som genererades inom EU-25 inte var särskilt mycket större än under 2002. Produktionen av farligt avfall per capita inom EU-25 var ca 140 kg per år (fullständiga tabeller föreligger bara för 2003 och 2005). Genomsnittet var högre i de nya medlemsstaterna.

Y-koderna i Baselkonventionen har använts på mycket olika sätt av medlemsstaterna och det är därför ingen mening med att göra någon internationell jämförelse (jfr avsnitt A, tabell 3, för utvalda exempel). Vissa medlemsstater, t.ex. Danmark och Litauen, rapporterade nästan uteslutande avfall som samlats in från hushåll (Y46) och restprodukter från förbränning av hushållsavfall (Y47).

4. Transport av farligt avfall från medlemsstaterna

Gränsöverskridande avfallstransporter ska följa de potentiellt motstridiga principerna om närhet mellan uppkomst av avfall och avfallsbehandling, om tillräcklig egenkapacitet på gemenskapsnivå och nationell nivå och om tillförlitligt bortskaffande av avfall. Alla medlemsstater har inte tillräcklig kapacitet att ta hand om sitt eget avfall (jfr avsnitt B, tabellerna 2 och 3). Vissa specifika avfallsflöden kräver specialiserade behandlingsanläggningar för att garantera återvinning och bortskaffande som tar hänsyn till miljön. Uppgifterna om gränsöverskridande transporter av farligt avfall mellan EU:s medlemsstater är därför en indikator på nivån på avfallshanteringen inom gemenskapen.

Alla medlemsstater utom Malta har lämnat uppgifter om utgående transporter (”export” i den mening som avses i Baselkonventionen) av farligt avfall för minst fyra år under perioden 2001–2005. Uppgifterna för 2005 är fullständiga. De uppgifter som nu finns tillgängliga för 1997–2000 visar att motsvarande siffror i kommissionens första rapport var för höga. Detta kan förklaras av den nu mer omfattande datasamlingen och medlemsstaternas korrigeringar.

Tendensen när det gäller transporter av farligt avfall från medlemsstaterna är klar. Från 1997 till 2001 fördubblades mängden, och från 2001 till 2005 fördubblades den nästan igen. Den totala mängden för EU-25 uppgick till 5,6 miljoner ton 2005, varav den andel som transporterades från EU-10 uppgick till 3 % och därmed bara var marginell (jfr avsnitt A, tabell 4).

Under 2005 var den absolut största ”exportören” Nederländerna, som ökade sin ”export” från 241 000 ton 1997 till 2,6 miljoner ton 2005. På andra plats kom Belgien, följt av Italien, Frankrike och Irland. Tyskland, som låg på första plats 1997 med 601 000 ton, har nyligen rapporterat stabila eller till och med något minskande mängder. Transporterna från Tyskland 2005 var 70 % lägre än 1997. Nederländerna ligger även på första plats när det gäller utgående transporter av avfall i kg per capita. Därefter kommer Luxemburg, Belgien, Irland och Litauen (jfr avsnitt A, tabell 5).

I sin första rapport konstaterade kommissionen att mindre länder transporterar mer av sitt farliga avfall till utlandet, eftersom deras egna behandlingsanläggningar inte räcker till. Under de senaste åren är tendensen för EU-25 dock oklar. Tjeckien, Estland, Grekland, Lettland, Polen och Slovakien transporterade ut mycket låga mängder per capita under 2005, medan Italiens ”export” stadigt har ökat.

Under 2005 behandlades 91 % av gemenskapens farliga avfall i ursprungslandet. Länder med en mycket hög andel ”export” på runt 50 % var Luxemburg, Nederländerna, Belgien, Irland (jfr avsnitt A, figur 6) och potentiellt Portugal (jfr avsnitt A, tabell 1 för 2001 och 2003).

Till skillnad från resultaten i kommissionens rapport för perioden 1997–2000 visade perioden 1997–2005 att andelen anmälda transporter från både EU-15 och EU-25 av ”övrigt avfall” enligt Baselkonventionen (dvs. blandat hushållsavfall och restprodukter från förbränning) uppgick till 40–50 % (jfr avsnitt A, tabellerna 4 och 7).

När det gäller kategorierna av avfall enligt Y-koderna i Baselkonventionen måste det påpekas att många medlemsstater angav sitt ”exporterade” avfall mer exakt än under tidigare år. Kombinationen av Y-koder (”blandning”) användes nästan inte alls. Avfall utan specifikation (”icke klassificerat”) transporterades från Tyskland och Irland (50 % av deras totala utförsel 2005), Nederländerna, Frankrike, Italien och Danmark (jfr avsnitt A, figur 9 och tabell 9).

Särskilda uppgifter från tio EU-15-länder om utgående avfallstransporter med Y-koder visar att den tillfälliga ökningen av ”icke klassificerat” avfall mellan 1997 och 2000 inte har fortsatt, och att tendensen till och med vänt, medan gruppen Y1-81 har ökat stadigt sedan 1997, och redan 2004–2005 utgjorde den största delen av ”exporten” (jfr avsnitt A, figur 10 och tabell 10).

Huvuddelen av det farliga avfallet och annat utgående avfall från medlemsstaterna (både EU-15 och EU-25) behandlades genom återvinning (jfr avsnitt A, tabellerna 11 och 12). Under 2004 och 2005 återvanns 78 % av det transporterade avfallet från EU-15. Från Nederländerna, Tyskland, Belgien och Frankrike transporterades höga procentandelar och totala mängder avfall till utlandet för återvinning. Under 2005 transporterade Portugal, Grekland, Slovenien och Danmark sitt avfall främst för bortskaffande; det är dock bara de stora mängderna från Danmark som är relevanta för EU-statistiken. Italien transporterade över 1 miljon ton avfall till utlandet, varav 45 % för bortskaffande. Andelen ”exporterat” avfall för återvinning i förhållande till bortskaffande är dock inte någon direkt indikator på en medlemsstats nivå på avfallshanteringen, eftersom merparten av avfallet behandlas i ursprungslandet (t.ex. Italien 2005, 90 %).

Som redan nämnts i kommissionens första rapport gäller restriktioner för transporter av farligt avfall från medlemsstaterna. Den nya förordningen om avfallstransporter[5] förbjuder export av avfall för bortskaffande till icke-EU/Efta-länder och export av farligt avfall för återvinning till icke-OECD-länder. I rapporterna till Baselkonventionens sekretariat lämnar EU-medlemsstater uppgifter om destinationsland vid export av farligt avfall. Enligt rapporterna gick den stora merparten av det farliga avfallet och övrigt avfall som transporterades över gränserna åren 1997–2005 huvudsakligen till andra medlemsstater i EU. Under perioden 2000–2005 stannade över 90 % av det transporterade avfallet inom EU-15. Minst 98 % av EU-15:s transporter sedan 2001 gick till EU-25 och Efta-länderna (jfr avsnitt A, tabell 14). Detta innebär att principerna om närhet och tillräcklig egenkapacitet har fått större genomslag under de senaste åren.

Det är svårt att bedöma situationen i de nya medlemsstaterna i och med att mängderna transporterat avfall är så mycket mindre (jfr avsnitt A, tabell 7) och att övervakningsperioden är kortare. I genomsnitt gick dock merparten av transporterna från EU-10 under perioden 2000–2005 till EU-15-länder och en anmärkningsvärt stor procentandel av transporterna gick också från EU-10 till icke-OECD-länder. Framtida analyser kommer att visa om tendensen har vänt sedan EU-10-ländernas anslutning (vilket uppgifterna för 2004–2005 tyder på) och om avfallstransporterna till EU-25 ökar.

5. Transport av farligt avfall till medlemsstaterna

Alla medlemsstater utom Cypern, Litauen och Malta har lämnat uppgifter om inkommande transporter (”import” enligt Baselkonventionen) av farligt avfall, även om datakvaliteten var klart lägre överlag än för ”export”-nivån. Det finns inte så mycket information för de nya medlemsstaterna, även om uppgifterna för 2005 är fullständiga (utom för ovannämnda länder). I likhet med mängden transporterat farligt avfall från medlemsstaterna ökade också mängden farligt avfall som transporterades till medlemsstaterna. Den rapporterade totala mängden ”import” låg konstant en tredjedel under ”exporten”, även om en jämförelse av uppgifterna tyder på att de tillgängliga uppgifterna om ”import” är plausibla. Liksom när det gäller utgående transporter spelar EU-10-länderna en mindre roll (jfr avsnitt A, tabell 15). För 2005 rapporterade man att 3,5 miljoner ton farligt avfall transporterats till EU-25.

Under perioden 2000–2005 var Tyskland, Belgien, Frankrike och Nederländerna de EU-länder som tog emot de största mängderna farligt avfall från utlandet. Deras andel av de totala avfallstransporterna till gemenskapen under 2005 var 80 %. Under 2004 överskred Tysklands ”import” för första gången 1 miljon ton. Belgien ligger i täten när det gäller inkommande transporter av farligt avfall per capita. Därefter kommer Nederländerna, Sverige, Tyskland och Danmark (jfr avsnitt A, tabell 16). Bland medlemsstaterna med lägre mängder ”import” dominerar de mindre länderna, vilket troligen beror på att man inte har tillräcklig kapacitet för bortskaffande.

Lejonparten av det avfall som har transporterats till gemenskapen sedan 1999 har varit ”övrigt avfall” (jfr avsnitt A, tabellerna 15 och 17). Omkring 78 %, dvs. 4,6 miljoner ton, av alla avfallstransporter till Tyskland under 2005 klassificerades som ”övrigt avfall”. Till skillnad från EU-25:s siffror för ”import” och ”export” av farligt avfall enbart, låg motsvarande siffror för farligt avfall i kombination med ”övrigt avfall” mycket nära varandra (jfr avsnitt A, tabellerna 5 och 15 kontra tabellerna 7 och 17).

När det gäller Y-koderna för avfall som transporterats till medlemsstaterna dominerade avfall utan specifikation (”icke klassificerat”). Kombinationen av Y-koder (”blandning”) användes nästan inte alls här heller. Avfall utan specifikation transporterades huvudsakligen till Tyskland, Italien, Frankrike, Sverige och Storbritannien. Under 2005 utgjorde ”icke klassificerat” avfall omkring 60 % av alla transporter till gemenskapen, Y1-18 20 %, Y19-45 13 % och Y46-47 6 % (jfr avsnitt A, tabell 19). Den stora mängden ”icke klassificerat” avfall tyder på att Y-koderna i bilaga I till Baselkonventionen inte räcker till för att beskriva alla flöden av farligt avfall. Vid konferensen mellan parterna i Baselkonventionen menade man därför i sitt beslut IV/9 att koderna i A-förteckningen i bilaga VIII och i B-förteckningen i bilaga IX till Baselkonventionen är ett effektivt sätt att underlätta genomförandet av konventionen, och att Baselformuläret möjliggör rapporteringen av dessa koder. I sitt beslut VIII/15 enades parterna i konventionen dessutom om ett förfarande som ska användas för översyn och anpassning av dessa förteckningar, om detta är nödvändigt.

Uppgifterna från tio medlemsstater om inkommande avfallstransporter som tilldelats Y-koder visar på en relativt stadig ökning för alla grupper åren 1997–2005. Den största ökningen konstaterades i gruppen ”icke klassificerat” avfall. Denna grupp stod för mer än hälften av all ”import” sedan 2001, främst på grund av de mängder icke klassificerat avfall som transporterats till Tyskland.

Den största delen av det avfall som transporterats till medlemsstaterna behandlades genom återvinning. Under 2001–2005 var andelen återvinning ännu högre än under tidigare år. I genomsnitt 85 % av det avfall som transporterades till EU-15 återvanns, totalt omkring 40 miljoner ton (jfr avsnitt A, tabell 21). De inkommande transporterna av avfall för bortskaffande ökade också, även om utgångsnivån var mycket lägre.

Tillgängliga uppgifter visar att det rådde stora skillnader mellan medlemsstaterna när det gäller procentandelen återvinning jämfört med procentandelen för bortskaffande (jfr avsnitt A, figur 22). Under 2005 var ca 38 % av det avfall som transporterades till Österrike avsett för bortskaffande, medan dessa siffror för Finland, Luxemburg och Spanien faktiskt låg över 50 %. Tyskland rapporterade med sina 631 000 ton de högsta mängderna ”importerat” avfall för bortskaffande, även om detta bara utgjorde 13 % av Tysklands ”import” av avfall 2005. De höga siffrorna för bortskaffande kan bero på att det finns speciella behandlingsanläggningar i de ”importerande” länderna.

Som kommissionen nämnde i sin första rapport gäller vissa restriktioner för transporter av farligt avfall till medlemsstaterna, även om de är mindre stränga än restriktionerna för export. I sina rapporter har medlemsstaterna lämnat uppgifter om ursprungsland vid import av farligt avfall.

Enligt rapporterna kom den stora merparten (89 % i genomsnitt för EU-15) av det avfall som transporterades till medlemsstaterna 1997–2005 från andra medlemsstater. Denna siffra förändrades bara marginellt över perioden som helhet. Minst 96 % kom från EU-25 och Efta-länderna och bara 1 % kom från icke-OECD-länder (jfr avsnitt A, tabell 24). Detta stämmer överens med principerna om närhet och tillräcklig egenkapacitet på gemenskapsnivå.

6. Slutsatser och rekommendationer

På grundval av de rapporter som mottagits från medlemsstaterna kan följande slutsatser dras:

- Rapportering

Medlemsstaterna har generellt lämnat tillräcklig information om avfallstransporter inom, till och från EU. Svarsfrekvensen för båda frågeformulären låg på ca 70 %. Relativt många svar på Baselformuläret var bristfälliga. De flesta rapporterna lämnades ett till två år efter referensåret. Medlemsstaterna betraktade tydligen inte tidsfristen i artikel 41.1 i förordningen som obligatorisk.

Problemen med överföringen och utvärderingen av de kvantitativa uppgifterna visar att det finns ett behov av ett mer standardiserat tillvägagångssätt för insamling och överföring som är jämförbart med kraven i förordningen om avfallsstatistik. Det råder inga större skillnader mellan EU-15 och EU-10 när det gäller rapporteringen, men det finns mycket få uppgifter om inkommande transporter för EU-10.

- Datakvalitet

Kvaliteten på svaren varierade. Med några få undantag var rapporteringen om tillbud/olyckor och/eller illegala transporter otillräcklig. Framtida förbättringar på detta område framstår som nödvändiga.

Datakvaliteten beträffande ”export” av avfall var överlag högre än för ”import”. En jämförelse av uppgifterna visar dock att det går att ta fram uppgifter om ”import”. Uppgifterna för 2001–2006 är mycket bättre än för den föregående perioden.

- Klassificering av avfall

Medlemsstaterna använde Y-koderna för avfall enligt Baselkonventionen på mycket olika sätt, och man rapporterade stora mängder ”icke klassificerat” avfall. Medlemsstaterna använde koderna från de två olika systemen för avfallsklassificering utan åtskillnad (EU:s avfallslagstiftning kontra Baselkonventionen).

- Uppkomst av avfall

Det är svårt att bedöma hur utvecklingen över tid har sett ut under 2001–2006, eftersom vissa medlemsstater rapporterade stora ökningar på grund av förändringar i avfallslagstiftningen. Mängden farligt avfall som producerats av EU-15 ökade med 22 % 2000–2005, dvs. med 4 % per år. Tillgängliga uppgifter visar att mängden avfall som producerats i EU-25 inte har ökat i någon större utsträckning sedan 2002.

- Avfallstransporter

Från 1997 till 2001 fördubblades medlemsstaternas utgående transporter av farligt avfall, och från 2001 till 2005 fördubblades de nästan igen. Den totala mängden för EU-25 under 2005 var 5,6 miljoner ton. Trots denna ökning behandlades under 2005 91 % av gemenskapens farliga avfall i ursprungslandet. De inkommande transporterna ökade i samma takt. Enligt rapporterna spelar EU-10 en mindre roll när det gäller avfallstransporter.

Den största delen av det transporterade avfallet behandlades genom återvinning. Under 2001-2005 återvanns i genomsnitt 85 % av det avfall som transporterades till EU-15, dvs. omkring 40 miljoner ton. Att det bara är få länder i EU-15 med en stor ”import” för bortskaffande beror på att det finns speciella behandlingsanläggningar i de ”importerande” länderna.

Från 1997 till 2005 ägde den stora merparten av avfallstransporterna rum inom EU:s gränser. Under 2000–2005 stannade över 90 % av det transporterade avfallet inom EU-15. Minst 98 % av EU-15:s transporter sedan 2001 gick till EU-25 och Efta-länderna. Uppgifterna för inkommande transporter visar att 96 % av all ”import” till EU-15 kom från EU-25 och Efta-länderna, medan bara 1 % kom från icke-OECD-länder.

[1] Rådets förordning (EEG) nr 259/93 av den 1 februari 1993 om övervakning och kontroll av avfallstransporter inom, till och från Europeiska gemenskapen, EGT L 30, 6.2.1993, s. 1, upphävd genom Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1013/2006 av den 14 juni 2006 om transport av avfall som gäller sedan den 12 juli 2007. Den nya förordningen omfattas inte av denna undersökning.

[2] Rapport från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om genomförandet av rådets förordning (EEG) nr 259/93 av den 1 februari 1993 om övervakning och kontroll av avfallstransporter inom, till och från Europeiska gemenskapen. Uppkomst, behandling och gränsöverskridande transporter av farligt avfall och övrigt avfall i Europeiska unionens medlemsstater 1997–2000 (SEK(2006) 1053), 1.8.2006.

[3] Kommissionens beslut 1999/412/EG av den 3 juni 1999 (EGT L 156, 23.6.1999, s. 37).

[4] Se avsnitt D i det åtföljande arbetsdokumentet.

[5] Se fotnot 1.