Förslag till RÅDETS BESLUT om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik /* COM/2015/098 final - 2015/0051 (NLE) */





MOTIVERING I fördraget om Europeiska unionens funktionssätt föreskrivs att medlemsstaterna ska betrakta den ekonomiska politiken och främjandet av sysselsättningen som frågor av gemensamt intresse och samordna politiken på dessa områden inom rådet. I två separata artiklar föreskrivs att rådet ska anta allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken (artikel 121) och riktlinjer för sysselsättningen (artikel 148), och att de sistnämnda ska stämma överens med de förstnämnda. Med tanke på denna rättsliga grund läggs riktlinjerna för sysselsättningen och den ekonomiska politiken fram i form av följande två separata, men sammanlänkade, rättsakter: · Rådets rekommendation om allmänna riktlinjer för medlemsstaternas och unionens ekonomiska politik – del I av de integrerade riktlinjerna. · Rådets beslut om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik – del II av de integrerade riktlinjerna. Riktlinjerna antogs för första gången tillsammans (som ”integrerade riktlinjer”) 2010 och utgör grunden för Europa 2020-strategin. Man beslutade 2010 att de integrerade riktlinjerna på det stora hela bör vara stabila fram till 2014. De allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken bör gälla för en längre tidsperiod, medan riktlinjerna för sysselsättningen behöver utarbetas varje år. Riktlinjerna fastställer i vilken utsträckning och i vilken riktning medlemsstaternas politik bör samordnas, och utgör grunden för landsspecifika rekommendationer inom respektive område. Syftet med de nuvarande integrerade riktlinjerna är att stödja Europa 2020-strategin i den nya ekonomiskpolitiska inriktningen som bygger på investeringar, strukturreformer och finanspolitiskt ansvar i enlighet med kommissionens årliga tillväxtöversikt för 2015. Samtidigt ska de integrerade riktlinjerna stödja en smart och hållbar tillväxt för alla och målen för den europeiska planeringsterminen. De integrerade riktlinjerna är följande: Riktlinje 1: Stimulera investeringar Riktlinje 2: Främja tillväxt genom strukturreformer i medlemsstaterna Riktlinje 3: Undanröja viktiga tillväxt- och sysselsättningshinder på unionsnivå Riktlinje 4: Mer hållbara och tillväxtfrämjande offentliga finanser Riktlinje 5: Stimulera efterfrågan på arbetskraft Riktlinje 6: Öka arbetskraftsutbudet och arbetskraftens kompetens Riktlinje 7: Förbättra arbetsmarknadens funktion Riktlinje 8: Säkerställa rättvisa, bekämpa fattigdom och främja lika möjligheter 2015/0051 (NLE) Förslag till RÅDETS BESLUT om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA BESLUT med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 148.2, med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, med beaktande av Europaparlamentets yttrande[1], med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande[2], med beaktande av Regionkommitténs yttrande[3], med beaktande av sysselsättningskommitténs yttrande, och av följande skäl: (1) Medlemsstaterna och unionen bör arbeta för att utveckla en samordnad sysselsättningsstrategi och särskilt för att främja en kvalificerad, utbildad och anpassningsbar arbetskraft och en arbetsmarknad som är mottaglig för ekonomiska förändringar i syfte att uppnå full sysselsättning och sociala framsteg enligt artikel 3 i fördraget om Europeiska unionen. Medlemsstaterna måste, med beaktande av nationell praxis i fråga om arbetsmarknadens parters ansvar, betrakta främjande av sysselsättningen som en fråga av gemensamt intresse och ska inom rådet samordna sina åtgärder i detta hänseende. (2) Unionen ska bekämpa social utestängning och diskriminering, trygga lika tillgång till grundläggande rättigheter samt främja social rättvisa och socialt skydd. Vid fastställandet och genomförandet av sin politik och verksamhet bör unionen beakta de krav som är förknippade med garantier för ett fullgott socialt skydd, kampen mot social utestängning samt en hög utbildningsnivå. (3) Riktlinjerna för sysselsättningen stämmer överens med de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. (4) Medlemsstaterna bör betrakta den ekonomiska politiken som en fråga av gemensamt intresse och samordna denna politik inom rådet. Riktlinjer för sysselsättningspolitiken och allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken bör antas av rådet som en vägledning för medlemsstaternas och unionens politik. (5) I enlighet med fördragets bestämmelser har unionen utarbetat och genomfört instrument för politisk samordning av finanspolitiken och den makrostrukturella politiken. I den europeiska planeringsterminen kombineras de olika instrumenten i en övergripande ram för en integrerad multilateral övervakning av ekonomi och budget. Den europeiska planeringsterminen kommer att fungera bättre, om den förenklas och stärks såsom kommissionen föreslår i sin årliga tillväxtöversikt för 2015. (6) Under den finansiella och ekonomiska krisen har stora svagheter i unionens och dess medlemsstaters ekonomi blivit uppenbara. Krisen har också tydligt visat hur nära sammanlänkade medlemsstaternas ekonomier och arbetsmarknader är. Att skapa stark och hållbar tillväxt för alla och nya arbetstillfällen är unionens största utmaning i dag. Detta kräver en samordnad och ambitiös politik både på unions- och medlemsstatsnivå, i överensstämmelse med fördragets bestämmelser och unionens ekonomiska styrning. Insatserna bör göras på både utbuds- och efterfrågesidan, och omfatta investeringsstimulans, förnyade satsningar på strukturreformer samt utövande av finanspolitiskt ansvar. (7) Medlemsstaterna och unionen bör även ta itu med krisens sociala konsekvenser och sträva efter att bygga ett sammanhållet samhälle, där människor kan förutse och hantera förändringar samt aktivt delta i samhällsliv och ekonomi. Tillträde och möjligheter för alla bör tryggas samt fattigdom och social utestängning minskas, framför allt genom väl fungerande arbetsmarknader och sociala välfärdssystem och undanröjande av hindren för deltagande på arbetsmarknaden. Medlemsstaterna bör också sörja för att alla invånare och regioner gynnas av den ekonomiska tillväxten. (8) Att vidta åtgärder enligt riktlinjerna är ett viktigt steg mot att uppnå målen i Europa 2020-strategin. Riktlinjerna består av en rad politiska insatser på europeisk och nationell nivå som medlemsstaterna och unionen bör göra för att de samordnade strukturreformerna ska få positiva spridningseffekter, den övergripande ekonomiska politiken bli balanserad och de europeiska politiska strategierna bidra på ett mer enhetligt sätt till Europa 2020-strategins mål. (9) Dessa riktlinjer riktar sig till medlemsstaterna och unionen, men de bör genomföras i partnerskap med alla nationella, regionala och lokala myndigheter, i nära samarbete med parlament, arbetsmarknadens parter och företrädare för det civila samhället. (10) De allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken vägleder medlemsstaterna i genomförandet av reformer och avspeglar det ömsesidiga beroendet mellan länderna. Riktlinjerna är i linje med stabilitets- och tillväxtpakten. Riktlinjerna bör ligga till grund för eventuella landsspecifika rekommendationer som rådet kan ge medlemsstaterna. HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE. Artikel 1 De riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik som anges i bilagan antas härmed. Riktlinjerna ska utgöra en del av de integrerade riktlinjerna. Artikel 2 Riktlinjerna i bilagan ska beaktas i medlemsstaternas sysselsättningspolitik och reformprogram, som det ska rapporteras om i enlighet med artikel 148.3 i fördraget. Detta beslut riktar sig till medlemsstaterna. Utfärdat i Bryssel den På rådets vägnar Ordförande [1] EUT C , , s. [2] EUT C , , s. [3] EUT C , , s. BILAGA Riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik Del II av de integrerade riktlinjerna Riktlinje 5: Stimulera efterfrågan på arbetskraft Medlemsstaterna bör underlätta för nya arbetstillfällen, undanröja hinder för nyanställningar i företag, främja entreprenörskap och särskilt stödja bildandet av småföretag och deras tillväxt, i syfte att öka sysselsättningsgraden för kvinnor och män. Medlemsstaterna bör också aktivt främja den sociala ekonomin och social innovation. En skatteväxling bör göras från arbete till andra former av beskattning som är mindre skadliga för sysselsättning och tillväxt, samtidigt som inkomsterna måste tryggas för tillräckligt socialt skydd och tillväxtfrämjande utgifter. En sänkning av skatten på arbete bör inriktas på relevanta skattetryckskomponenter och på att undanröja hinder och negativa incitament för deltagande på arbetsmarknaden, särskilt för dem som befinner sig längst bort från arbetsmarknaden. Medlemsstaterna bör, i samarbete med arbetsmarknadens parter, uppmuntra lönesättningsmekanismer som gör det möjligt att anpassa lönerna till produktivitetsutvecklingen. I det sammanhanget bör man ta hänsyn till olikheter i kompetens och förhållanden på den lokala arbetsmarknaden samt skillnader i ekonomiska resultat mellan regioner, sektorer och företag. När medlemsstaterna och arbetsmarknadens parter fastställer minimilöner bör de beakta hur minimilönerna påverkar fattigdomen bland förvärvsarbetande, skapandet av nya arbetstillfällen och konkurrenskraften. Riktlinje 6: Öka arbetskraftsutbudet och arbetskraftens kompetens Medlemsstaterna bör främja produktivitet och anställbarhet genom ett tillräckligt utbud av relevant kunskap och kompetens. Medlemsstaterna bör göra nödvändiga investeringar i utbildningssystemen och samtidigt förbättra deras effektivitet och ändamålsenlighet för att höja kompetensnivån hos arbetskraften, som då bättre kan förutse och svara mot de snabbt föränderliga behoven på de dynamiska arbetsmarknaderna i en alltmer digital ekonomi. Medlemsstaterna bör intensifiera sina insatser för att förbättra tillgången till högkvalitativ vuxenutbildning för alla, och genomföra strategier för aktivt åldrande och ett längre arbetsliv. Den höga arbetslösheten måste motverkas och långtidsarbetslöshet förhindras. Antalet långtidsarbetslösa bör minskas avsevärt genom övergripande och sinsemellan kompletterande strategier, bland annat aktivt stöd särskilt för att långtidsarbetslösa ska kunna komma tillbaka till arbetsmarknaden. Ungdomsarbetslösheten behöver motarbetas över hela linjen, bland annat genom att berörda myndigheter förses med de medel som krävs för att till fullo genomföra de nationella genomförandeplanerna för ungdomsgarantin på ett konsekvent sätt. Strukturella svagheter i utbildningssystemen måste åtgärdas för att trygga utbildningskvaliteten samt förebygga och hantera problem med avbruten skolgång. Medlemsstaterna bör höja utbildningsnivån samt överväga varvad utbildning och förbättrad yrkesutbildning, och samtidigt förbättra möjligheterna att få färdigheter som förvärvats utanför det formella utbildningssystemet erkända. Hindren för deltagande på arbetsmarknaden bör undanröjas, särskilt för kvinnor, äldre arbetstagare, ungdomar, personer med funktionsnedsättningar och lagliga migranter. Jämställdhet mellan könen, vilket inbegriper lika lön, ska råda på arbetsmarknaden, och ekonomiskt överkomlig och högkvalitativ barnomsorg och förskola erbjudas. Medlemsstaterna bör fullt ut utnyttja stöd från Europeiska socialfonden och annan unionsfinansiering för att höja sysselsättningen och förbättra social integration, utbildning och offentlig förvaltning. Riktlinje 7: Förbättra arbetsmarknadens funktion Medlemsstaterna bör minska segmenteringen av arbetsmarknaden. Regler om anställningsskydd och berörda myndigheter bör ge goda förutsättningar för rekrytering och erbjuda ett adekvat skydd för arbetstagare och arbetssökande, inklusive tillfälligt anställda eller egenföretagare. Sysselsättningens höga kvalitet bör tryggas i form av socioekonomisk trygghet, utbildningsmöjligheter, arbetsförhållanden (inbegripet arbetsmiljö) och balans mellan arbets- och privatliv. Medlemsstaterna bör involvera nationella parlament och arbetsmarknadens parter, när reformer och politik utformas och genomförs i överensstämmelse med nationell praxis, samt stödja en bättre fungerande och effektiv social dialog på nationell nivå. Medlemsstaterna bör stärka den aktiva arbetsmarknadspolitiken genom att bredda målgrupperna, räckvidden och täckningen samt låta den samverka med passiva åtgärder. Den aktiva arbetsmarknadspolitiken bör riktas in på en förbättrad matchning mellan utbud och efterfrågan på arbetsmarknaden och stöd vid övergångar på arbetsmarknaden, genom att de offentliga arbetsförmedlingarna erbjuder individanpassat stöd och inför system för resultatmätning. Medlemsstaterna bör även se till att de sociala trygghetssystemen faktiskt aktiverar och ger möjligheter åt dem som kan delta på arbetsmarknaden, skyddar de som (tillfälligt) är utestängda från arbetsmarknaden och/eller inte har kunnat delta på arbetsmarknaden, och förbereder individen för eventuella risker. Genom att investera i humankapital bör medlemsstaterna främja inkluderande arbetsmarknader som är öppna för alla samt vidta effektiva åtgärder mot diskriminering. Arbetstagarnas rörlighet bör tryggas så att den europeiska arbetsmarknadens fulla potential kan utnyttjas, bland annat genom att möjligheterna förbättras för överföring av pensionsrättigheter och erkännande av kvalifikationer. Samtidigt bör medlemsstaterna förebygga missbruk av gällande regler. Riktlinje 8: Säkerställa rättvisa, bekämpa fattigdom och främja lika möjligheter Medlemsstaterna bör modernisera sina sociala trygghetssystem för ett ändamålsenligt, effektivt, tillräckligt skydd i alla skeden av livet och för att garantera rättvisa och råda bot på ojämlikhet. Det finns behov av en förenklad och mer riktad socialpolitik i kombination med en ekonomiskt överkomlig och högkvalitativ barnomsorg och skola, yrkesutbildning och jobbstöd, bostadsbidrag och lättillgänglig hälso- och sjukvård, tillgång till grundläggande service såsom bankkonto och Internet samt förebyggande åtgärder mot avbruten skolgång och social utestängning. För att uppnå detta bör en rad olika kompletterande åtgärder sättas in, bland annat arbetsmarknadsåtgärder, möjliggörande tjänster och inkomststöd anpassade efter individuella behov. De sociala trygghetssystemen bör utformas för att underlätta täckning för alla berättigade personer, stödja investeringar i humankapital och bidra till att förebygga, minska och skydda mot fattigdom. Pensionssystemen bör reformeras för att bli hållbara och klara den ökande livslängden och andra demografiska förändringar, bland annat genom att koppla den lagstadgade pensionsåldern till medellivslängden, höja den faktiska pensionsåldern och utveckla det kompletterande pensionssparandet. Medlemsstaterna bör förbättra tillgänglighet, effektivitet och ändamålsenlighet inom sjuk- och hälsovård samt långvarig vård och omsorg, och samtidigt säkra en hållbar finanspolitik.