C 100/16

TILLKÄNNAGIVANDE FRÅN KOMMISSIONEN

Vägledning för tillämpningen av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2019/515 om ömsesidigt erkännande av varor som är lagligen saluförda i en annan medlemsstat

(Text av betydelse för EES)

(2021/C 100/02)

INNEHÅLL

1. INLEDNING 18

2. FÖRORDNINGENS TILLÄMPNINGSOMRÅDE (ARTIKEL 2 I FÖRORDNINGEN) 18

2.1. Varor som är lagligen saluförda i en annan medlemsstat 19

2.1.1. Varor 19

2.1.2. Lagligen saluförda i en annan medlemsstat 19

2.2. ”Myndighetsbeslut” enligt förordningen 19

2.2.1. Vad är ett myndighetsbeslut? 19

2.2.2. Det första villkoret: nationella tekniska regler – grunden för ett myndighetsbeslut 20

2.2.3. Det andra villkoret: den direkta eller indirekta verkan av myndighetsbeslutet är begränsat eller nekat marknadstillträde i den mottagande medlemsstaten 21

2.2.4. Nationella tekniska regler och förfaranden för förhandsgodkännande 22

2.2.5. Exempel på situationer där förordning (EU) 2019/515 inte är tillämplig 23

3. HUR FUNGERAR ÖMSESIDIGT ERKÄNNANDE ENLIGT FÖRORDNINGEN? 23

3.1. Laglig saluföring av varor i ursprungsmedlemsstaten 23

3.2. Sälja varor i en annan medlemsstat 23

3.3. Information om bedömningen 23

3.4. Försäkran om ömsesidigt erkännande (artikel 4 i förordningen) 23

3.4.1. Försäkran om ömsesidigt erkännande – innehåll och struktur 25

3.4.2. Formulärets språk 26

3.4.3. Vem kan upprätta försäkran? 26

3.4.4. Vad händer om försäkran endast är delvis fullständig? 26

3.4.5. Hur och när kan försäkran om ömsesidigt erkännande användas? 27

3.4.6. Hur lämnar man in handlingar? 27

3.5. Den behöriga myndighetens bedömning (artikel 5.1 i förordningen) 27

3.5.1. Legitima allmänna intressen 28

3.5.2. Proportionalitetsprincipen 28

3.6. Tillfälligt upphävande av marknadstillträde (artikel 6 i förordningen) 30

3.7. Myndighetsbeslut (artikel 5.9–13 i förordningen) 31

3.8. Anmälningar till kommissionen och de övriga medlemsstaterna 31

3.9. Rättsmedel för att bestrida myndighetsbeslut 32

3.10. Vad är Solvit? 32

3.11. Solvit och problemlösningsförfarandet enligt artikel 8 i förordningen 33

3.12. Kommissionens yttranden i samband med problemlösningsförfarandet enligt artikel 8 i förordningen 34

3.13. Kontaktpunkternas roll (artikel 9 i förordningen) 34

3.14. Administrativt samarbete (artikel 10 i förordningen) 35

4. FÖRHANDSBEDÖMNING AV NATIONELLA TEKNISKA REGLER – DIREKTIV (EU) 2015/1535 OCH INREMARKNADSKLAUSULEN 36

5. FÖRHÅLLANDET MELLAN RÅDETS DIREKTIV (EU) 2019/515 OCH DIREKTIV 2001/95/EG 37

5.1. Åtgärder som rör produkter som medför en risk för konsumenternas hälsa och säkerhet 37

5.2. Åtgärder som rör konsumentprodukter som medför andra risker 37

1. INLEDNING

Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2019/515 om ömsesidigt erkännande av varor som är lagligen saluförda i en annan medlemsstat (1) (nedan kallad förordningen) började tillämpas den 19 april 2020 och ersatte Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 764/2008 (2). Syftet med förordningen är att stärka den inre marknadens funktion genom att förbättra tillämpningen av principen om ömsesidigt erkännande och genom att avlägsna omotiverade handelshinder (artikel 1.1 i förordningen).

Syftet med denna vägledning är att bistå företag och nationella behöriga myndigheter när det gäller tillämpningen av förordningen (3). Det är dock endast förordningens text som har rättslig verkan. Endast Europeiska unionens domstol (nedan kallad domstolen) har behörighet att göra en rättslig tolkning av EU-lagstiftning.

Principen om ömsesidigt erkännande härrör från domstolens rättspraxis om artiklarna 34 och 36 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (nedan kallat EUF-fördraget). Förordningen fastställer regler och förfaranden för medlemsstaternas tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande i enskilda fall (artikel 1.2 i förordningen).

Artiklarna 34 och 36 i EUF-fördraget är tillämpliga i avsaknad av harmoniserade regler på unionsnivå som omfattar varor eller vissa aspekter av varor.

Enligt artikel 34 i fördraget ska ”kvantitativa importrestriktioner samt åtgärder med motsvarande verkan vara förbjudna mellan medlemsstaterna”.

I artikel 36 anges följande:

”Bestämmelserna i artiklarna 34 och 35 ska inte hindra sådana förbud mot eller restriktioner för import, export eller transitering som grundas på hänsyn till allmän moral, allmän ordning eller allmän säkerhet eller intresset att skydda människors och djurs hälsa och liv, att bevara växter, att skydda nationella skatter av konstnärligt, historiskt eller arkeologiskt värde eller att skydda industriell och kommersiell äganderätt. Sådana förbud eller restriktioner får dock inte utgöra ett medel för godtycklig diskriminering eller innefatta en förtäckt begränsning av handeln mellan medlemsstaterna.”

Restriktiva åtgärder kan även vara motiverade av andra skäl som anges i domstolens rättspraxis (de så kallade obligatoriska kraven).

Domstolen utformade principen om ömsesidigt erkännande på grundval av artiklarna 34 och 36:

— Medlemsstaterna får på sina territorier inte förbjuda försäljning av varor som är lagligen saluförda i en annan medlemsstat.

— Medlemsstaterna får begränsa saluföringen av eller neka marknadstillträde för varor som är lagligen saluförda i andra medlemsstater när sådana restriktioner eller ett sådant nekande kan motiveras med hänvisning till artikel 36 i EUF-fördraget eller med hänvisning till andra tvingande hänsyn av allmänt intresse som erkänns i domstolens rättspraxis.

2. FÖRORDNINGENS TILLÄMPNINGSOMRÅDE (ARTIKEL 2 I FÖRORDNINGEN)

Förordningen är tillämplig på 1) varor av alla slag som är lagligen saluförda i en annan medlemsstat, och 2) varje myndighetsbeslut som fattats eller ska fattas av en behörig myndighet i en mottagande medlemsstat när det gäller sådana varor. För att omfattas av förordningens tillämpningsområde måste grunden för myndighetsbeslutet vara en nationell teknisk regel som gäller i den mottagande medlemsstaten. Den direkta eller indirekta verkan av myndighetsbeslutet ska vara begränsat eller nekat marknadstillträde i den mottagande medlemsstaten (artikel 2.1 i förordningen).

Det är inte alltid enkelt att fastställa om varor omfattas av principen om ömsesidigt erkännande. Detta beror på att artiklarna 34 och 36 i EUF-fördraget – och således ömsesidigt erkännande – är tillämpliga på många olika slags varor som inte full ut omfattas av unionens harmoniserade regler.

2.1. Varor som är lagligen saluförda i en annan medlemsstat

2.1.1. Varor

Förordningen är tillämplig på varor av alla slag, inbegripet jordbruksprodukter. Termen jordbruksprodukter inbegriper fiskets produkter enligt artikel 38.1 i EUF-fördraget (artikel 2.1 och skäl 12 i förordningen).

Förordningen rör varor som omfattas av artikel 34 i EUF-fördraget (artikel 1.2 i förordningen). Enligt domstolens rättspraxis kan ”endast produkter som kan värderas i pengar och som därmed kan vara föremål för kommersiella transaktioner omfattas av tillämpningsområdet för den fria rörligheten för varor” (4).

2.1.2. Lagligen saluförda i en annan medlemsstat

Förordningen rör varor som är lagligen saluförda i en annan medlemsstat (artikel 1.2 i förordningen).

Enligt artikel 3.1 i förordningen är en vara som är ”lagligen saluförd i en annan medlemsstat” en vara ”som uppfyller gällande regler i den medlemsstaten eller som inte omfattas av några sådana regler i den medlemsstaten och tillhandahålls slutanvändare i den medlemsstaten” (artikel 3.1 i förordningen). Denna centrala definition omfattar två villkor, som beskrivs i de två punkterna nedan.

— Det första villkoret är att varorna eller varutypen måste uppfylla gällande regler i ursprungsmedlemsstaten eller inte omfattas av några sådana regler i den medlemsstaten. Om inga nationella tekniska regler gäller för de berörda varorna i ursprungsmedlemsstaten är det lättare att avgöra om varorna uppfyller de nationella tekniska reglerna i den medlemsstaten. Om varorna omfattas av tekniska regler i ursprungsmedlemsstaten kan uppgifter om varornas egenskaper och en hänvisning till nationell lagstiftning ibland vara tillräckligt för att visa överensstämmelse. I andra fall kan det krävas ett beslut om förhandsgodkännande. Det är viktigt att tänka på att medlemsstaternas system för att kontrollera varor innan de släpps ut på marknaden (förfaranden för förhandsgodkännande) eller efter det att de släpps ut på marknaden (tillsyn) kan se mycket olika ut. De olika systemen kan ge upphov till situationer där vissa varor inte regleras alls och inte behöver uppfylla nationella rättsliga krav. Det faktum att ”överensstämmelsen med de relevanta reglerna” för varor är beroende av att varorna beviljas förhandsgodkännande i en medlemsstat betyder inte nödvändigtvis att det krävs godkännande för att lagligen saluföra samma varor i en annan medlemsstat. Den omständigheten att medlemsstaterna har olika krav påverkar inte begreppet laglig saluföring.

— Det andra villkoret för att en vara ska vara lagligen saluförd är att varorna tillhandahålls till slutanvändare i den medlemsstaten. I artikel 3.2 i förordningen definieras ”tillhandahållande på marknaden” som all leverans av en vara för distribution, förbrukning eller användning på marknaden inom en berörd medlemsstats territorium i samband med kommersiell verksamhet, mot betalning eller gratis. Alla handlingar som innehåller i) otvetydiga uppgifter för att identifiera varan eller varutypen samt leverantörer, kunder eller användare, och ii) datumuppgifter, t.ex. en faktura, bör anses utgöra nödvändiga och tillräckliga bevis för att visa att villkoret är uppfyllt.

2.2. ”Myndighetsbeslut” enligt förordningen

2.2.1. Vad är ett myndighetsbeslut?

I artikel 2.1 i förordningen anges att förordningen är tillämplig på ”myndighetsbeslut” som fattats eller ska fattas av en behörig myndighet i en mottagande medlemsstat när det gäller sådana varor som är lagligen saluförda i en annan medlemsstat, såvida myndighetsbeslutet uppfyller båda följande två villkor:

a) Grunden för myndighetsbeslutet är en nationell teknisk regel som gäller i den mottagande medlemsstaten.

b) Den direkta eller indirekta verkan av myndighetsbeslutet är begränsat eller nekat marknadstillträde i den mottagande medlemsstaten.

I artikel 2.1. i förordningen anges dessutom att termen ”myndighetsbeslut” inbegriper alla administrativa åtgärder som grundar sig på en nationell teknisk regel och har samma eller väsentligen samma rättsverkan som den som avses i led b.

Detta innebär att det administrativa steget inte nödvändigtvis behöver benämnas ”beslut”. Det viktiga är huruvida det avser varor som är lagligen saluförda i en annan medlemsstat och om det uppfyller båda villkoren a och b ovan.

2.2.2. Det första villkoret: nationella tekniska regler – grunden för ett myndighetsbeslut

Enligt artikel 2.2 i förordningen avses med nationella tekniska regler i förordningen alla bestämmelser i en medlemsstats lagar eller andra författningar med följande särdrag:

a) Det gäller varor eller aspekter av varor som inte omfattas av harmonisering på EU-nivå.

b) Det förbjuder tillhandahållandet av en vara eller varutyp på marknaden i den medlemsstaten eller gör efterlevnaden av bestämmelsen obligatorisk, antingen rättsligt eller faktiskt, när en vara eller varutyp tillhandahålls på den marknaden.

c) Det innebär något av följande: — De föreskriver vilka krav som gäller för en vara eller varutyp, såsom kvalitetsnivåer, prestanda, säkerhet eller dimensioner, inbegripet krav på dessa varor med avseende på varubeteckning, terminologi, symboler, provning och provningsmetoder, förpackning, märkning eller etikettering samt förfaranden för bedömning av överensstämmelse (5). — De föreskriver vilka andra krav som gäller för varan eller varutypen i konsument- eller miljöskyddssyfte, och som påverkar varans livscykel efter det att den har släppts ut på marknaden i den medlemsstaten. Dessa krav omfattar villkor för användning, återvinning, återanvändning eller omhändertagande, om sådana villkor på ett väsentligt sätt kan påverka dessa varors sammansättning, beskaffenhet eller tillhandahållandet av dem på marknaden i den medlemsstaten.

Artikel 2.2 c i förordningen är inspirerad av artikel 1.1 c och 1.1 d i Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2015/1535 (6) (nedan kallat anmälningsdirektivet) och artikel 1.2 och 1.3 i anmälningsdirektivets föregångare Europaparlamentets och rådets direktiv 98/34/EG (7). Den rättspraxis som finns om dessa bestämmelser (8) kan därför vara viktiga referenspunkter. Det är viktigt att notera att ett åsidosättande av anmälningsskyldigheten avseende tekniska föreskrifter som omfattas av direktivet medför att de tekniska föreskrifterna i fråga inte kan tillämpas och därmed inte kan åberopas mot enskilda (9). Anmälningsförfarandet enligt anmälningsdirektivet beskrivs i kapitel 4 i denna vägledning.

När det gäller begreppet regler som på ett väsentligt sätt kan påverka tillhandahållandet av varor på marknaden är det även viktigt att nämna att enligt domstolens rättspraxis kan användningsbegränsningar för vissa varor anses hindra den fria rörligheten för varor, eftersom de påverkar kundernas beteende. Konsumenter köper inte varor som de inte kan använda. Specifika exempel på rättspraxis diskuteras i de tre punkterna nedan.

— I sin dom i målet kommissionen mot Italien ansåg domstolen till exempel att ett förbud mot att använda släpvagnar på motorcyklar utgör en åtgärd med motsvarande verkan som en kvantitativ importrestriktion. Detta gäller i den mån förbudet hindrar tillträdet till den berörda marknaden för släpvagnar som är speciellt tillverkade för motorcyklar eftersom det har en avsevärd inverkan på konsumenternas beteende och gör att det inte kan finnas någon efterfrågan på den berörda marknaden på sådana släpvagnar (10). Konsumenterna har inget intresse av att köpa en släpvagn som är speciellt tillverkad för motorcyklar eftersom de vet att det är förbjudet för dem att använda sin motorcykel med en sådan släpvagn (11).

— I målet Mickelsson, som rörde nationella bestämmelser som anvisar vattenområden och farleder förklarade domstolen att en begränsning av användningen av en vara i en medlemsstat, beroende på den aktuella begränsningens räckvidd, kan ha en avsevärd inverkan på konsumenternas beteende. Detta kan i sin tur påverka varans tillträde till den medlemsstatens marknad (12). I vetskap om att den användning som tillåts i en sådan lagstiftning är mycket begränsad har konsumenterna endast ett begränsat intresse av att köpa den ifrågavarande varan (13). I det avseendet slog domstolen fast att när de nationella bestämmelserna som anvisar vattenområden och farleder leder till att användarna hindras att bruka varorna på avsett sätt eller kraftigt begränsar deras användning, vilket det ankommer på den nationella domstolen att kontrollera, utgör sådana bestämmelser ett hinder för dessa varors tillträde till den ifrågavarande nationella marknaden och utgör därmed en åtgärd med motsvarande verkan som en kvantitativ importrestriktion (14).

— Domstolen ansåg även att ett förbud mot anbringande av solskyddsfilm på glasrutor stred mot artikel 34 i EUF-fördraget och konstaterade bland annat att eventuella intressenter, vare sig de är näringsidkare eller privatpersoner, i praktiken saknar intresse av att köpa solskyddsfilm, eftersom de vet att det är förbjudet att anbringa den på vindrutan och på glasrutorna intill passagerarsätena på motorfordon (15).

Det är viktigt att påpeka att förordningen inte är tillämplig på myndighetsbeslut som grundar sig på andra typer av åtgärder som omfattas av artikel 34 i EUF-fördraget men inte utgör nationella tekniska regler, såsom specifikationer som utarbetats för offentlig upphandling eller krav på att använda officiella språk i den berörda medlemsstaten (skäl 10 i förordningen).

Bestämmelserna om försäljningsformer omfattas endast av artikel 34 i EUF-fördraget under förutsättning att de medför diskriminering på grund av varornas ursprung, antingen i rättsligt eller faktiskt avseende (16).

2.2.3. Det andra villkoret: den direkta eller indirekta verkan av myndighetsbeslutet är begränsat eller nekat marknadstillträde i den mottagande medlemsstaten

I avsnitt 2.2.1, artikel 2.1 b i förordningen anges att ”den direkta eller indirekta verkan av myndighetsbeslutet är begränsat eller nekat marknadstillträde i den mottagande medlemsstaten”.

I målet Dassonville (17) konstaterade domstolen att alla handelsregler antagna av medlemsstater som kan utgöra ett hinder, direkt eller indirekt, faktiskt eller potentiellt, för handeln inom [unionen] ska anses som åtgärder med motsvarande verkan som kvantitativa restriktioner”.

Ett bra exempel på myndighetsbeslut vars direkta verkan är begränsat eller nekat marknadstillträde är beslut om nekat marknadstillträde för smycken som är lagligen saluförda i en annan medlemsstat på den grunden att de inte har kontrollstämplats eller att kontrollstämpeln inte är erkänd i den mottagande medlemsstaten. Ädelmetaller är ett område där det ofta uppstår problem med ömsesidigt erkännande.

Mål C-525/14, kommissionen mot Republiken Tjeckien, rörde Tjeckiens vägran att erkänna kontrollstämplarna från WaarborgHolland, som är ett oberoende kontrollorgan med säte i Nederländerna och med filialer i tredjeländer, vilket innebar att Tjeckien krävde att de aktuella ädelmetallerna stämplas med ytterligare en tjeckisk kontrollstämpel. Domstolen ansåg att denna praxis medför att ädelmetallarbeten som är försedda med kontrollstämplar från det nederländska kontrollorganet WaarborgHolland inte kan saluföras i Tjeckien förrän de har kontrollerats och försetts med ytterligare en kontrollstämpel i Tjeckien. Den ytterligare kontrollen och kontrollstämplingen innebär att importen till Tjeckien från andra medlemsstater av dessa varor försvåras och fördyras. En sådan praxis anses därför strida mot artikel 34 i EUF-fördraget när det gäller kontrollstämplar som har anbringats i Nederländerna och inte av filialer i tredjeländer.

När det gäller indirekt verkan av myndighetsbeslut är det viktigt att tänka på att det är tillräckligt att beslutet kan leda till begränsat eller nekat marknadstillträde i den mottagande medlemsstaten. Ett beslut har indirekt verkan om det i sig inte medför begränsat eller nekat marknadstillträde, men kan få en sådan verkan på grund avsakomständigheterna och den rådande uppfattningen i medlemsstaten (18).

Det är viktigt att skilja på beslut som har en indirekt verkan på handeln inom EU och beslut vars indirekta verkningar är alltför indirekta för att ha någon effekt. I vissa mål (19) har domstolen ansett att de begränsade verkningar som en åtgärd kan ha för den fria rörligheten för varor är alltför osäkra och indirekta för att den skyldighet som åtgärden föreskriver ska kunna anses hindra handeln mellan medlemsstaterna och således utgöra en överträdelse av artikel 34 i EUF-fördraget.

Om en åtgärd endast gäller en del av det nationella territoriet men har en direkt eller indirekt verkan på den fria rörligheten anses den dock utgöra en begränsning även om den är geografiskt begränsad.

I målet Ditlev Bluhme (20) var det enligt dansk lagstiftning förbjudet att på Läsö hålla andra bin än bin av rasen brunt Läsö-bi för att skydda rasen från utrotning. Även om åtgärden endast omfattade denna förhållandevis lilla ö i Danmark slog domstolen fast att ett importförbud utgör en åtgärd med motsvarande verkan som en kvantitativ importrestriktion och att denna slutsats ”inte påverkas av att den åtgärd som är i fråga endast gäller en del av det nationella territoriet” (21). Domstolen förkastade argumentet att ett förbud mot import av varor (andra typer av bin) som endast är begränsat till en del av territoriet kunde undantas på grund av att det är obetydligt, eftersom åtgärden endast obetydligt påverkar handeln mellan medlemsstaterna. Åtgärden ansågs dock vara motiverad enligt artikel 36 i fördraget på grund av skydd för djurs hälsa och liv, eftersom det fanns ett reellt hot att det bruna Läsö-biet skulle försvinna om det korsades med gula bin på grund av att det bruna biets gener är recessiva.

2.2.4. Nationella tekniska regler och förfaranden för förhandsgodkännande

I de nationella lagstiftningarna finns det ibland krav på förhandsgodkännande innan varor får släppas ut på marknaden. Ett förfarande för förhandsgodkännande är ett administrativt förfarande i enlighet med lagstiftningen i en medlemsstat där den behöriga myndigheter i den medlemsstaten på grundval av en ansökan från en ekonomisk aktör ska ge sitt formella godkännande innan en vara får tillhandahållas på marknaden i medlemsstaten (artikel 3.7 i förordningen).

Ett förfarande för förhandsgodkännande utgör i sig inte en nationell teknisk regel enligt förordningen (artikel 2.4 i förordningen). Behöriga myndigheters beslut om begränsat eller nekat marknadstillträde enbart med motiveringen att en vara inte har giltigt förhandsgodkännande undantas därför från förordningens tillämpningsområde (skäl 11 i förordningen).

Ett beslut om att neka förhandsgodkännande med grund i en nationell teknisk regel ska dock anses som ett myndighetsbeslut som förordningen är tillämplig på om det beslutet uppfyller de övriga kraven i artikel 2.1 första stycket (artikel 2.4 i förordningen). Detta innebär att när en nationell regel fastställer ett förhandsgodkännande som ger verkan åt en nationell teknisk regel utgör beslut om att avslå förhandsgodkännandet på grundval av en nationell teknisk regel ett myndighetsbeslut enligt förordningen. På så sätt kan den sökande omfattas av det förfarandeskydd som förordningen tillhandahåller (skäl 11 i förordningen).

2.2.5. Exempel på situationer där förordning (EU) 2019/515 inte är tillämplig

Förordningen är inte tillämplig på nationella domstolars domar och beslut (artikel 2.5 a i förordningen). Med detta avses nationella domstolsavgöranden som rör lagenligheten i fall där varor som är lagligen saluförda i en medlemsstat inte får tillträde till marknaden i en annan medlemsstat (skäl 14 i förordningen).

Förordningen är inte heller tillämplig på beslut som fattas av brottsbekämpande myndigheter i samband med utredningen eller lagföringen av ett brott i fråga om terminologi, symboler eller sakuppgifter avseende författningsstridiga eller kriminella organisationer eller brott av rasistisk, diskriminerande eller främlingsfientlig karaktär (artikel 2.5 b i förordningen).

3. HUR FUNGERAR ÖMSESIDIGT ERKÄNNANDE ENLIGT FÖRORDNINGEN?

3.1. Laglig saluföring av varor i ursprungsmedlemsstaten

Om ekonomiska aktörer saluför varor i en annan medlemsstat och det saknas harmoniserad lagstiftning på området, bör de först försäkra sig om att varorna uppfyller de regler (eller inte omfattas av några sådana regler) i ursprungsmedlemsstaten som är tillämpliga den dag då varorna släpps ut på marknaden i den mottagande medlemsstaten och görs tillgängliga för slutanvändare i ursprungsmedlemsstaten. Om varorna lagligen saluförs i ursprungsmedlemsstaten kan de ekonomiska aktörerna hänvisa till principen om ömsesidigt erkännande inför de behöriga myndigheterna i den mottagande medlemsstaten.

3.2. Sälja varor i en annan medlemsstat

Följande anges i artikel 5.3 i förordningen:

”En ekonomisk aktör ska tillåtas att tillhandahålla varan på den mottagande medlemsstatens marknad under tiden som den behöriga myndigheten genomför bedömningen enligt punkt 1 i denna artikel och får fortsätta med det såvida inte den ekonomiska aktören mottar ett myndighetsbeslut om begränsat eller nekat marknadstillträde för varan. Denna punkt ska inte tillämpas om bedömningen utförs inom ramen för ett förfarande för förhandsgodkännande eller om den behöriga myndigheten tillfälligt upphäver tillhandahållandet på marknaden av de varor som är föremål för den bedömningen i enlighet med artikel 6.”

Detta innebär att en ekonomisk aktör i princip kan tillhandahålla varorna på marknaden i den mottagande medlemsstaten om villkoren i avsnitt 3.1 är uppfyllda. Den ekonomiska aktören bör dock först kontrollera om den mottagande medlemsstaten tillämpar ett förfarande för förhandsgodkännande. Om det krävs förhandsgodkännande för att saluföra varorna i den mottagande medlemsstaten måste den ekonomiska aktören ansöka om förhandsgodkännande innan varorna tillhandahålls på den marknaden. Varorna kan alltså inte genast tillhandahållas på marknader där förfaranden för förhandsgodkännande tillämpas eller om den behöriga myndigheten beslutar att tillfälligt upphäva tillhandahållandet på marknaden av de varor som är föremål för bedömningen.

3.3. Information om bedömningen

Om en behörig myndighet i den mottagande medlemsstaten som ett led i tillämpningen av en nationell teknisk regel avser att bedöma varor som omfattas av förordningen ska den behöriga myndigheten utan dröjsmål kontakta den berörda ekonomiska aktören (artikel 5.1 i förordningen). Den behöriga myndigheten ska särskilt informera den ekonomiska aktören om i) de varor som är föremål för bedömningen, ii) den tillämpliga nationella tekniska regeln eller det tillämpliga förfarandet för förhandsgodkännande, och iii) möjligheten att tillhandahålla den behöriga myndigheten en försäkran om ömsesidigt erkännande (artikel 5.2 i förordningen).

3.4. Försäkran om ömsesidigt erkännande (artikel 4 i förordningen)

Enligt förordningen har producenten, importören eller distributören möjlighet att upprätta en frivillig försäkran om laglig saluföring av varor med ömsesidigt erkännande (nedan kallad försäkran om ömsesidigt erkännande). Genom försäkran om ömsesidigt erkännande kan företagen visa att varorna lagligen saluförs i en annan medlemsstat. Detta är samtidigt till hjälp för de behöriga myndigheterna i bedömningen av varor i enlighet med artikel 5 i förordningen och underlättar gränsöverskridande samarbete.

Om en behörig myndighet i den mottagande medlemsstaten avser att bedöma om en viss vara är lagligen saluförd i en annan medlemsstat ska den utan dröjsmål kontakta den ekonomiska aktören (artikel 5.1 i förordningen). Förordningen säkerställer att förfarandet är mindre betungande för de ekonomiska aktörerna om de väljer att lämna en försäkran om ömsesidigt erkännande.

Om en försäkran om ömsesidigt erkännande tillhandahålls den behöriga myndigheten i den mottagande medlemsstaten får den behöriga myndigheten inte kräva annan information eller dokumentation än vad som föreskrivs i förordningen för att kontrollera huruvida varorna är lagligen saluförda i en annan medlemsstat (artikel 5.4 i förordningen).

Försäkran om ömsesidigt erkännande bör lämnas in tillsammans med annan bevisning som krävs för att bekräfta informationen i försäkran (artikel 5.4 a i förordningen).

Användningen av frivilliga försäkringar hindrar inte de behöriga myndigheterna i den mottagande medlemsstaten från att i) bedöma varor i syfte att fastställa huruvida det legitima allmänintresset som utgör grund för medlemsstatens tillämpliga nationella tekniska regel åtnjuter tillräckligt skydd med beaktande av den aktuella varans egenskaper, eller ii) fatta ett myndighetsbeslut om begränsat eller nekat marknadstillträde, under förutsättning att ett sådant beslut är motiverat.

Försäkran om ömsesidigt erkännande bör alltid innehålla korrekt och fullständig information om varorna (skäl 19 i förordningen). Det ska därför uppdateras för att återspegla ändringar, exempelvis ändringar av relevanta nationella tekniska regler (skäl 19 och artikel 4.3 i förordningen).

Ändringar av nationella regler kan även kräva ändringar av varorna. Om varorna i fråga uppfyller de ändrade tekniska kraven behöver de inte ändras. Om varorna inte längre överensstämmer med de nationella reglerna i den medlemsstat där de lagligen saluförs till följd av ändringarna av dessa regler måste varorna ändras så att de uppfyller lagstiftningen i den medlemsstaten. De ekonomiska aktörer som fyller i försäkran om ömsesidigt erkännande ska ansvara för innehållet i informationen som de anger i försäkran om ömsesidigt erkännande och för att denna information är korrekt (artikel 4.2 i förordningen).

De ekonomiska aktörerna kan välja att inte tillhandahålla en försäkran om ömsesidigt erkännande. I dessa fall får de behöriga myndigheterna begära att de ekonomiska aktörerna ska tillhandahålla dokumentation och information inom minst 15 arbetsdagar från begäran (artikel 5.5 och 5.6 i förordningen). För att säkerställa god förvaltning och rättssäkerhet anser kommissionen att begäran om dokumentation och information bör vara skriftlig. Den behöriga myndigheten ska begära den dokumentation och information som krävs för bedömningen avseende i) den berörda varans eller varutypens egenskaper, och ii) laglig saluföring av varan i en annan medlemsstat (artikel 5.5 i förordningen). Enligt proportionalitetsprincipen bör de behöriga myndigheterna dock inte begära mer information än vad som är nödvändigt för att myndigheten ska kunnabedöma varornas egenskaper om varorna är lagligen saluförda i en annan medlemsstat Att kräva att en ekonomisk aktör ber en myndighet eller ett annat förvaltningsorgan i ursprungsmedlemsstaten att utfärda ett intyg om att varorna är lagligen saluförda är ett exempel på en oproportionerlig begäran om bevisning.

När det gäller provrapporter eller intyg som utfärdas av ett organ för bedömning av överensstämmelse anges följande i artikel 5.8 i förordningen:

”Vid genomförande av bedömningen enligt punkt 1 ska behöriga myndigheter i de mottagande medlemsstaterna ta vederbörlig hänsyn till innehållet i provrapporter eller intyg som utfärdats av ett organ för bedömning av överensstämmelse och som en ekonomisk aktör tillhandahållit som en del av bedömningen. Behöriga myndigheter i de mottagande medlemsstaterna får inte vägra att godta provrapporter eller intyg från ett organ för bedömning av överensstämmelse med ackreditering för bedömning av överensstämmelse inom ett särskilt område i enlighet med förordning (EG) nr 765/2008 av skäl som hänför sig till detta organs kompetens.”

Detta innebär att när en ekonomisk aktör tillhandahåller intyg som utfärdats av ett organ för bedömning av överensstämmelse med ackreditering för bedömning av överensstämmelse inom ett särskilt område i enlighet med Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 765/2008 (22), ska den behöriga myndigheten i den mottagande medlemsstaten inte kräva intyg från ett annat organ för bedömning av överensstämmelse enbart på grund av att den ifrågasätter kompetensen för det organ för bedömning av överensstämmelse som har utfärdat intygen.

3.4.1. Försäkran om ömsesidigt erkännande – innehåll och struktur

Strukturen för försäkran om ömsesidigt erkännande anges i förordningens bilaga. Försäkran ska alltid innehålla all information som anges i bilagan (artikel 4.1 i förordningen).

Försäkran består av två delar som båda har ett särskilt syfte.

— I del I anges information om varans eller varutypens egenskaper och de regler som gäller i den medlemsstat där varorna är lagligen saluförda.

— I del II anges information om saluföringen av varan eller varutypen i ursprungsmedlemsstaten. Underlag för informationen i denna del kan bland annat vara fakturor, varuförsäljningsdokument, utdrag ur skatteregister, registreringar, intyg, anmälningar till eller från myndigheter, certifieringar eller utdrag från offentliga register. Försäkran om ömsesidigt erkännande i enlighet med artikel 4 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2019/515 Del I 1. Unik identifieringsbeteckning för varan eller varutypen: … [Anm.: Ange identifieringsnummer eller annan referensmarkering som på ett unikt sätt identifierar varan eller varutypen.] 2. Den ekonomiska aktörens namn och adress: … [Anm.: Ange namn på och adress till den person som undertecknat del I av försäkran om ömsesidigt erkännande: producenten och, i tillämpliga fall, producentens representant, eller importören eller distributören.] 3. Beskrivning av den vara eller varutyp som försäkran om ömsesidigt erkännande gäller: … [Anm.: Beskrivningen ska vara tillräckligt tydlig för att varan eller varutypen ska kunna identifieras i spårbarhetssyfte. Ett fotografi kan läggas till vid behov.] 4. Försäkran och information om laglig saluföring av varan eller varutypen 4.1 Den vara eller varutyp som beskrivs ovan, inbegripet dess/deras egenskap(er), överensstämmer med följande bestämmelser i … [Anm.: Ange den medlemsstat där varan eller varutypen uppges vara lagligen saluförd.]: … [Anm.: Ange titel och författningsereferens för varje bestämmelse som gäller i respektive fall i medlemsstaten samt hänvisning till beslutet om godkännande om varan varit föremål för ett förfarande för förhandsgodkännande.], eller den vara eller varutyp som beskrivs ovan omfattas inte av några relevanta bestämmelser i … [Anm.: Ange den medlemsstat där varan eller varutypen uppges vara lagligen saluförd.]. 4.2 Hänvisning till det förfarande för bedömning av överensstämmelse som är tillämpligt på varan eller varutypen eller hänvisning till provningsrapporter om eventuell provning som utförts av ett organ för bedömning av överensstämmelse, med angivande av namn- och adressuppgifter för organet (såvida ett sådant förfarande eller sådan provning har genomförts): … 5. Eventuell ytterligare information som anses relevant för bedömningen av huruvida varan eller varutypen är lagligen saluförd i den medlemsstat som anges i punkt 4.1: … 6. Denna del av försäkran om ömsesidigt erkännande har upprättats på eget ansvar av den ekonomiska aktör som anges i punkt 2. Undertecknat för: (ort och datum): (namn, befattning) (namnteckning): Del II 7. Försäkran och information om varans eller varutypens saluföring 7.1 Varan eller varutypen som avses i del I tillhandahålls till slutanvändare på marknaden i den medlemsstat som anges i punkt 4.1. 7.2 Information om att varan eller varutypen tillhandahålls till slutanvändare i den medlemsstat som anges i punkt 4.1, inbegripet uppgifter om det datum som varan först tillhandahölls till slutanvändarna på marknaden i medlemsstaten: … 8. Eventuell ytterligare information som anses relevant för bedömningen av huruvida varan eller varutypen är lagligen saluförd i den medlemsstat som anges i punkt 4.1: … 9. Denna del av försäkran om ömsesidigt erkännande har upprättats på eget ansvar av … [Anm.: Ange namn på och adress till den person som undertecknat del II av försäkran om ömsesidigt erkännande: producenten och, i tillämpliga fall, producentens representant, eller importören eller distributören.] Undertecknat för: (ort och datum): (namn, befattning) (namnteckning):

3.4.2. Formulärets språk

Försäkran om ömsesidigt erkännande ska upprättas på ett av unionens officiella språk. Ifall försäkran har upprättats på ett annat språk än det språk som efterfrågas av den mottagande medlemsstaten, ska den ekonomiska aktören översätta försäkran om ömsesidigt erkännande till ett språk som efterfrågas av den mottagande medlemsstaten (artikel 4.1 sjätte stycket i förordningen).

3.4.3. Vem kan upprätta försäkran?

Förordningens bestämmelser om försäkran om ömsesidigt erkännande säkerställer en lämplig avvägning mellan att i) ge alla ekonomiska aktörer möjlighet att upprätta en försäkran, och ii) att varje ekonomisk aktör tar ansvar för försäkran eller de delar av försäkran som aktören upprättar.

Producenten av varorna eller varutyperna är bäst lämpad att upprätta den frivilliga försäkran. Producenten kan även bemyndiga sin representant att upprätta försäkran om ömsesidigt erkännande för producentens räkning (artikel 4.1 första stycket i förordningen). Försäkran om ömsesidigt erkännande får även upprättas av importören eller distributören om de kan tillhandahålla bevisning som bekräftar informationen i försäkran (artikel 4.1 femte stycket i förordningen).

Producenten eller dennes representant får, i fall då denne är bemyndigad, fylla i försäkran om ömsesidigt erkännande med enbart de uppgifter som anges i del I i försäkran om ömsesidigt erkännande (typ, beskrivning, varornas egenskaper, eventuella tillämpliga regler i den medlemsstaten där varorna uppges vara lagligen saluförda, förfarande för bedömning av överensstämmelse eller utförda provningsrapporter osv.). I detta fall ska de uppgifter som anges i del II i bilagan fyllas i av importören eller distributören (artikel 4.1 fjärde stycket i förordningen).

De ekonomiska aktörer som fyller i försäkran om ömsesidigt erkännande eller en del av den ska ansvara för att innehållet och den informationen som anges i försäkran är korrekt. De är ansvariga i enlighet med nationell rätt, och om försäkran måste översättas är de ansvariga för att översättningen är korrekt. (artikel 4.2 i förordningen).

De ekonomiska aktörerna ska också se till att försäkran om ömsesidigt erkännande hela tiden är uppdaterad och att alla ändringar av informationen anges i försäkran (artikel 4.3 i förordningen).

3.4.4. Vad händer om försäkran endast är delvis fullständig?

Enligt artikel 4.1 tredje stycket i förordningen ska försäkran om ömsesidigt erkännande följa den struktur som anges i delarna I och II i bilagan och innehålla all den information som anges i bilagan.

Om försäkran är ofullständig på grund av att den inte innehåller alla uppgifter som krävs ska den därför anses vara ogiltig enligt artikel 5.4 i förordningen. Detta innebär att artikel 5.5 och 5.6 i förordningen är tillämpliga och att den behöriga myndigheten i den mottagande medlemsstaten kan begära den information som krävs för bedömningen. Den berörda ekonomiska aktören ska ha minst 15 arbetsdagar på sig från den behöriga myndighetens begäran att inkomma med de handlingar och den information som krävs för bedömningen.

3.4.5. Hur och när kan försäkran om ömsesidigt erkännande användas?

Om en behörig myndighet i den mottagande medlemsstaten avser att bedöma varor i syfte att fastställa huruvida de är lagligen saluförda i en annan medlemsstat och, om så är fallet, huruvida det legitima allmänintresset som utgör grund för den mottagande medlemsstatens tillämpliga nationella tekniska regel åtnjuter tillräckligt skydd, ska den behöriga myndigheten utan dröjsmål kontakta den berörda ekonomiska aktören (artikel 5.1 i förordningen).

Enligt artikel 5.2 i förordningen ska de behöriga myndigheterna dessutom ange

— vilka varor som är föremål för bedömningen,

— den tillämpliga nationella tekniska regeln eller förfarandet för förhandsgodkännande, och

— informera om möjligheten att tillhandahålla en försäkran om ömsesidigt erkännande.

Den ekonomiska aktören kan välja att lämna in en försäkran om ömsesidigt erkännande tillsammans med den bevisning som bekräftar informationen i försäkran. Förfarandet blir då mindre betungande för den ekonomiska aktören eftersom den behöriga myndigheten inte får kräva annan information eller dokumentation från den ekonomiska aktören i syfte att denne ska visa att en vara är lagligen saluförd i en annan medlemsstat (artikel 5.4 i förordningen).

3.4.6. Hur lämnar man in handlingar?

Försäkran om ömsesidigt erkännande och den bevisning som bekräftar informationen i försäkran ska lämnas in inom en tidsfrist på minst 15 arbetsdagar från den behöriga myndigheten i den mottagande medlemsstatens begäran (artikel 5.6 i förordningen). Handlingarna kan antingen tillhandahållas i pappersform, på elektronisk väg eller göras tillgängliga online, i enlighet med de krav som den mottagande medlemsstaten ställer (artikel 4.4 i förordningen).

3.5. Den behöriga myndighetens bedömning (artikel 5.1 i förordningen)

En behörig myndighet i den mottagande medlemsstaten får bedöma varor i syfte att fastställa

— huruvida varan eller varutypen är lagligen saluförd i en annan medlemsstat,

— och, om så är fallet, huruvida det legitima allmänintresset som utgör grund för den mottagande medlemsstatens tillämpliga nationella tekniska regel åtnjuter tillräckligt skydd med beaktande av den aktuella varans egenskaper.

Varor som är lagligen saluförda i en annan medlemsstat får endast begränsas eller nekas tillträde till marknaden i den mottagande medlemsstaten om

1) den nationella tekniska regeln i den mottagande medlemsstaten avser ett legitimt allmänintresse, och

2) begränsningen av eller det nekade tillträdet är proportionerlig, det vill säga att åtgärden är lämplig för att uppnå målet och nödvändig (den går inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå målet).

Myndighetsbeslut om nekat eller begränsat marknadstillträde i fråga om varor som är lagligen saluförda i en annan medlemsstat får dessutom inte enbart grunda sig på den omständigheten att de varor som är under bedömning uppfyller det legitima allmänna mål som eftersträvas av medlemsstaten på ett annat sätt än hur varor i den medlemsstaten uppfyller målet (skäl 5 i förordningen). Vad innebär bestämmelsen om att varor uppfyller det legitima allmänna målet på ett annat sätt? Det innebär att varorna ska kunna uppfylla det mål som eftersträvas av den nationella lagstiftaren även om de exempelvis har provats med provningsmetoder i ursprungsmedlemsstaten som skiljer sig från den metod som föreskrivs i den mottagande medlemsstaten.

3.5.1. Legitima allmänna intressen

Enligt artikel 36 i EUF-fördraget hindrar inte bestämmelserna i artiklarna 34 och 35 i EUF-fördraget förbud mot eller restriktioner för import, export eller transitering som grundas på hänsyn till i) allmän moral, ii) allmän ordning eller allmän säkerhet, iii) intresset att skydda människors och djurs hälsa och liv, att bevara växter, iv) att skydda nationella skatter av konstnärligt, historiskt eller arkeologiskt värde eller v) att skydda industriell och kommersiell äganderätt. Sådana förbud eller restriktioner får dock inte utgöra ett medel för godtycklig diskriminering eller innefatta en förtäckt begränsning av handeln mellan medlemsstaterna.

Förutom de skäl som anges i artikel 36 i EUF-fördraget har EU-domstolen i praxis utformat doktrinen om ”tvingande hänsyn av allmänt intresse” eller ”tvingande hänsyn (23). I målet Cassis de Dijon (24) förklarade domstolen att ett hinder för den fria rörligheten som uppstår på grund av skillnader mellan medlemsstaternas lagstiftningar om saluföringen av produkter måste godtas i den mån dessa bestämmelser kan anses vara nödvändiga för att tillgodose tvingande hänsyn, i synnerhet i fråga om effektiv skattekontroll, skydd för folkhälsan, god handelssed och konsumentskydd. Domstolen har även godtagit andra rättfärdigande skäl, till exempel skydd för de grundläggande rättigheterna (t.ex. demonstranters yttrandefrihet och mötesfrihet (25)), konsumentskydd (26), skydd av barn (27) eller miljöskydd (28).

Mer information om legitima allmänna intressen ges i handledningen för tillämpningen av fördragets bestämmelser om fri rörlighet för varor (29).

3.5.2. Proportionalitetsprincipen

Beslutet måste vara förenligt med proportionalitetsprincipen. Detta innebär att myndighetsbeslutet måste vara ändamålsenligt i förhållande till det eftersträvade målet och inte gå utöver vad som är nödvändigt för att nå det målet.

I mål C-320/03, kommissionen mot Österrike, konstaterade domstolen att ”för att avgöra om ett sådant hinder står i proportion till det legitima mål som eftersträvas i förevarande fall, nämligen miljöskyddet, skall domstolen avgöra huruvida hindret är nödvändigt och lämpligt för att uppnå det godkända målet” (30).

Den nationella tekniska regelns proportionalitet utgör grunden för att påvisa att ett myndighetsbeslut som grundar sig på denna regel är proportionellt. Det bör dock avgöras från fall till fall hur myndighetsbeslutets proportionalitet ska påvisas (skäl 27 i förordningen).

Handledningen för tillämpningen av fördragets bestämmelser om fri rörlighet för varor innehåller användbar information om proportionalitetsbedömningen.

Några exempel på proportionalitetsprincipen diskuteras i stycket nedan.

a) Är åtgärden lämplig för att säkerställa att det avsedda målet uppnås?

Domstolen har bland annat i följande mål bedömt åtgärdernas lämplighet för att uppnå målet (31).

— I målet Ålands Vindkraft framhöll domstolen att användningen av förnybara energikällor för elproduktion tjänar ett miljöskyddsändamål, eftersom den bidrar till att minska utsläppen av växthusgaser och att sådana utsläpp är en av de främsta orsakerna till de klimatförändringar som Europeiska unionen och dess medlemsstater har föresatt sig att motverka (32).

— I målet kommissionen mot Italien (släpvagnar) konstaterade domstolen att ett förbud mot att använda släpvagnar på motorcyklar är ägnat att leda till att det eftersträvade målet – säkerställandet av trafiksäkerheten – uppnås (33).

— I målet Dynamic Medien slog domstolen fast att det inte råder några tvivel om att ett förbud mot försäljning och överlåtelse per postorder av videogram som inte granskats och klassificerats av den behöriga myndigheten med avseende på skyddet av minderåriga, och som inte försetts med uppgift från denna myndighet om åldersgräns för visning, utgör en åtgärd som kan skydda barn mot information och material som är till skada för barnets välfärd (34).

b) Är åtgärden nödvändig för att uppnå det ifrågavarande målet?

Ett myndighetsbeslut är proportionerligt om det förutom att vara lämpligt även är nödvändigt för att uppnå ett legitimt mål. I denna del av bedömningen bör man ställa sig följande fråga: går myndighetsbeslutet utöver vad som är nödvändigt för att uppnå det legitima målet? Om det finns mindre restriktiva sätt att uppnå samma mål går myndighetsbeslutet utöver vad som är nödvändigt. Exemplen nedan visar vilka frågor som bör ställas för att bedöma om ett myndighetsbeslut är nödvändigt.

— I målet kommissionen mot Republiken Tjeckien påpekade domstolen att en medlemsstat har rätt att, inom ramen för den bedrägeribekämpning som bedrivs för att skydda konsumenter, anse att kontrollstämplar som anbringats i tredjeländer inte ger ett konsumentskydd som är likvärdigt med det som ges av kontrollstämplar som anbringats av oberoende organ inom medlemsstaternas territorium (förutom när medlemsstaten importerar från tredjeländer som har ett likvärdigt system för kontrollmärkning, utför kontroller av varorna och resultaten överensstämmer med den medlemsstatens krav (35)). Domstolen slog emellertid fast att åtgärden inte stod i proportion till det eftersträvade målet, eftersom samma mål kunde ha uppnåtts med alternativa, mindre restriktiva åtgärder. För det första kunde de tjeckiska myndigheterna ha krävt att en importör uppvisar skriftlig bevisning som intygar var den aktuella stämpeln har anbringats samt, i förekommande fall, var de aktuella ädelmetallerna har övergått till fri omsättning och lagligen saluförts i unionen. För det andra kunde de tjeckiska myndigheterna ha begränsat sin vägran att erkänna WaarborgHollands kontrollstämplar till att enbart avse omständigheter där det faktiskt är motiverat av konsumentskyddsskäl att de tjeckiska myndigheterna utför en ytterligare kontroll av dessa ädelmetaller, särskilt vid import från tredjeländer (36).

— I målet Ålands Vindkraft nekades en vindkraftsanläggning belägen i Finland ett svenskt elcertifikat på grund av att det endast är anläggningar för produktion av grön el belägna i Sverige som kan bli godkända för tilldelning av elcertifikat. Domstolen ansåg emellertid att åtgärden var proportionerlig och förklarade att det inte framstod som att Sverige åsidosatt proportionalitetsprincipen enbart på grund av den omständigheten att ett stödsystem som använder sig av gröna certifikat begränsas till att endast omfatta grön el som produceras i landet. Medlemsstaterna har ett obligatoriskt mål för förnybar energi (deras beskärda del av ansträngningen) och den enda el som de kan inberäkna i målet är el som produceras vid deras anläggningar. Till följd av detta kunde Sverige lagligen göra bedömningen att en sådan territoriell begränsning inte går längre än vad som är nödvändigt för att uppnå det mål att öka produktionen och – indirekt – användningen av grön el i unionen som eftersträvas genom såväl detta nationella system som Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/28/EG (37), inom ramen för vilket det nationella systemet ingår (38).

— I målet Dynamic Medien bedömde domstolen åtgärdens nödvändighet enligt följande: Beträffande det ifrågavarande förbudets materiella omfattning anger domstolen att lagen om skydd av minderåriga inte utgör hinder mot all slags saluföring av ogranskade videogram. Det framgår nämligen av beslutet om hänskjutande att det är tillåtet att importera och sälja sådana videogram till vuxna genom distributionskanaler som innefattar personlig kontakt mellan leverantören och köparen och som därmed gör det möjligt att kontrollera att barn inte får tillgång till dessa videogram. Med hänsyn till dessa faktorer går lagstiftningen inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå det mål som den ifrågavarande medlemsstaten eftersträvar (39).

— I mål C-265/06, Europeiska gemenskapernas kommission mot Republiken Portugal, konstaterade domstolen att brottsbekämpning och trafiksäkerhet kan utgöra sådana tvingande skäl av allmänintresse som kan motivera hinder för den fria rörligheten för varor. Även om förbudet mot anbringande av solskyddsfilm på glasrutor i fordon avsedda för transport av passagerare eller gods ”visserligen kan underlätta en sådan iakttagelse och således utgöra en lämplig åtgärd i brottsbekämpnings- och trafiksäkerhetssyfte, framgår det dock inte att förbudet är nödvändigt för att uppnå dessa mål och att det inte finns andra, mindre ingripande, medel för att åstadkomma samma resultat” (40). Argumenten om förbudets nödvändighet försvagades ytterligare när myndigheterna medgav att medlemsstaten tillåter försäljning i landet av motorfordon som från första början har försetts med tonade glasrutor inom de gränser som uppställs i rådets direktiv 92/22/EEG (41). Det finns dessutom ett stort urval av solskyddsfilm (från genomskinlig film till nästan ogenomskinlig film), vilket innebär att det med åtminstone viss film, det vill säga sådan film som har en tillräckligt hög ljusgenomsläppningskoefficient, är möjligt att genomföra den önskade visuella kontrollen av vad som befinner sig inuti ett motorfordon. Domstolen slog därför fast att förbudet mot solskyddsfilm i fordon var för långtgående och således oproportionerligt i förhållande till de eftersträvade målen (42).

3.6. Tillfälligt upphävande av marknadstillträde (artikel 6 i förordningen)

Under tiden en behörig myndighet gör en bedömning av en vara innan den beslutar om huruvida marknadstillträde ska begränsas eller nekas, bör den myndigheten inte kunna fatta beslut som tillfälligt upphäver marknadstillträde, förutom om det krävs snabba insatser för att förhindra att personers säkerhet eller hälsa eller miljön hotas, eller i fall där det är förbjudet att tillhandahålla varan i sammanhang där detta tillhandahållande är förbjudet på grundval av den allmänna moralen eller säkerheten, exempelvis för att förebygga brottslighet (skäl 29 i förordningen).

Enligt artikel 6.1 i förordningen får de behöriga myndigheterna i den mottagande medlemsstaten när de genomför en bedömning av en vara tillfälligt upphäva tillhandahållandet av varan på marknaden i den medlemsstaten, endast om

a) varan under normala eller rimligen förutsebara användningsförhållanden utgör en allvarlig risk för personers säkerhet eller hälsa eller för miljön, även i fall där verkningarna inte är omedelbara, vilket kräver ett snabbt ingripande från den behöriga myndigheten, eller

b) det råder ett generellt förbud att tillhandahålla varan eller varutypen på marknaden i den medlemsstaten med hänvisning till allmän moral eller allmän säkerhet.

Om en behörig myndighet i en medlemsstat tillfälligt upphäver marknadstillträde ska den omgående meddela den berörda ekonomiska aktören, kommissionen och övriga medlemsstater (artikel 6.2 i förordningen). Om skälet till det tillfälliga upphävandet är att varan under normala eller rimligen förutsebara användningsförhållanden utgör en allvarlig risk för personers säkerhet eller hälsa eller för miljön, även i fall där verkningarna inte är omedelbara, vilket kräver ett snabbt ingripande från den behöriga myndigheten, ska anmälan åtföljas av detaljerade tekniska eller vetenskapliga uppgifter som motiverar varför åtgärderna omfattas av den punkten (artikel 6.2 i förordningen).

3.7. Myndighetsbeslut (artikel 5.9–5.13 i förordningen)

När den behöriga myndigheten i den mottagande medlemsstaten har gjort en bedömning av varorna kan den fatta ett myndighetsbeslut gällande de varor som den har bedömt (artikel 5.9 i förordningen).

Som nämnts tidigare är ömsesidigt erkännande inte en absolut princip. Det krävs dock giltiga skäl för att göra undantag från denna princip. Marknadstillträdet för varor som lagligen saluförs i en annan medlemsstat kan inte begränsas eller nekas enbart på grund av att de nationella reglerna innehåller andra krav för de berörda varorna. Om det finns ett verkligt skäl för att begränsa eller neka marknadstillträde måste sådana beslut motiveras.

Hittills har myndighetsbeslut sällan angett skälen till att begränsa eller neka marknadstillträde för varor som lagligen är saluförda i andra medlemsstater.

I artikel 5.10–5.12 i förordningen förtecknas de uppgiftskategorier som ska anges i myndighetsbeslut.

Myndighetsbeslutet ska redogöra för skälen till beslutet på ett tillräckligt detaljerat och motiverat sätt för att underlätta en bedömning av dess överensstämmelse med principen om ömsesidigt erkännande och kraven i förordningen (artikel 5.10 i förordningen). Särskilt följande uppgifter ska lämnas i myndighetsbeslutet (artikel 5.11 i förordningen):

a) Den nationella tekniska regel som myndighetsbeslutet grundar sig på.

b) Det legitima allmänintresse som motiverar tillämpningen av den nationella tekniska regel som myndighetsbeslutet grundar sig på.

c) De tekniska eller vetenskapliga bevis som den behöriga myndigheten i den mottagande medlemsstaten beaktat, inbegripet, i tillämpliga fall, eventuell ny teknisk utveckling som kan ha skett sedan den nationella tekniska regeln trädde i kraft.

d) En sammanfattning av de skäl som, i förekommande fall, anförts av den berörda ekonomiska aktören som är av relevans för bedömningen av huruvida varorna är lagligen saluförda och om de legitima allmänintressen som omfattas av den tillämpliga nationella tekniska regeln i den mottagande medlemsstaten i sådana fall åtnjuter tillräckligt skydd med beaktande av de berörda varorna.

e) Bevis på att myndighetsbeslutet är ändamålsenligt för att det eftersträvade målet ska uppnås och att det inte går utöver vad som är nödvändigt för att nå det målet.

Begreppet ”legitimt allmänintresse” i artikel 5.11 definieras som ”någon av de grunder som anges i artikel 36 i EUF-fördraget eller andra tvingande hänsyn av allmänt intresse” (artikel 3.14 i förordningen) (43).

Myndighetsbeslutet ska ange hur beslutet kan överklagas enligt den mottagande medlemsstatens nationella lagstiftning och inom vilka tidsfrister detta ska ske. Beslutet ska även innehålla en hänvisning till den ekonomiska aktörens möjlighet att använda sig av Solvit och det särskilda problemlösningsförfarandet i artikel 8 i förordningen (artikel 5.12 i förordningen, se även avsnitt 3.10).

Myndighetsbeslut om begränsat eller nekat marknadstillträde ska anmälas utan dröjsmål till den ekonomiska aktören. Beslutet träder inte i kraft förrän det har meddelats till den berörda ekonomiska aktören (artikel 5.9 och 5.13 i förordningen).

3.8. Anmälningar till kommissionen och de övriga medlemsstaterna

De nationella behöriga myndigheterna ska till kommissionen och de övriga medlemsstaterna anmäla följande:

— Tillfälliga upphävanden (artikel 6.2 i förordningen).

— Myndighetsbeslut (artikel 5.9 i förordningen).

För artiklarna 5.9 och 6.2 i förordningen ska informations- och kommunikationssystemet för marknadskontroll (ICSMS) användas (artikel 11.1 i förordningen).

Kommissionen ska använda den tillgängliga informationen i ICSMS för framtida utvärderingar av förordningen (artikel 14.2 i förordningen).

Tillfälliga upphävanden ska omedelbart meddelas genom ICSMS till kommissionen och övriga medlemsstater (artikel 6.2 i förordningen).

Myndighetsbeslut ska anmälas genom ICSMS till kommissionen och övriga medlemsstater senast inom 20 arbetsdagar efter det att beslutet har fattats (artikel 5.9 i förordningen).

Det anmälda tillfälliga upphävandet eller myndighetsbeslutet ska laddas upp i ICSMS.

Om en åtgärd som har anmälts genom systemet för snabbt informationsutbyte (Rapex) (44) eller systemet för snabb varning för livsmedel och foder (RASFF) (45) rör varor som inte omfattas av EU:s harmoniseringslagstiftning och som lagligen saluförs i en annan medlemsstat ska den åtgärden teoretiskt sett även anmälas enligt förordningen, genom ICSMS.

Förordningen har utformats för att befria medlemsstaterna från bördan med dubbla anmälningar i situationer där en åtgärd måste anmälas enligt två system. I artikel 7 anges därför att om ett myndighetsbeslut eller ett tillfälligt upphävande också utgör åtgärder som ska anmälas genom Rapex eller genom RASFF, ”behövs ingen separat anmälan till kommissionen och övriga medlemsstater göras”, under förutsättning att följande villkor uppfylls: a) I Rapex- eller RASFF-anmälan framgår att anmälan av åtgärden också räknas som en anmälan enligt förordning (EU) 2019/515, och b) det underlag som krävs för ett för att uppfylla kraven i förordning (EU) 2019/515 tillhandahålls.

Den behöriga myndigheten i den mottagande medlemsstaten ansvarar för att ladda upp de handlingar som krävs enligt förordningen. Dessa handlingar är, i enlighet med vad som framgått ovan,myndighetsbeslutet och det tillfälliga upphävandet (åtföljt av en detaljerad teknisk eller vetenskaplig motivering om åtgärden grundar sig på en allvarlig risk för personers säkerhet eller hälsa eller för miljön).

3.9. Rättsmedel för att bestrida myndighetsbeslut

I myndighetsbeslut som fattas av den behöriga myndigheten i den mottagande medlemsstaten ska de rättsmedel som är tillgängliga enligt den nationella lagstiftningen och tidsfristerna för att använda sådana rättsmedel anges (artikel 5.12 och skäl 35 i förordningen), så att ekonomiska aktörer kan överklaga beslutet eller väcka talan vid behörig nationell domstol. De möjligheter som finns tillgängliga för att överklaga myndighetsbeslut beror på de rättsmedel som tillhandahålls enligt nationell lagstiftning (administrativ överklagandeinstans, nationella domstolar eller andra överklagandeinstanser). Generellt sett ger de nationella rättsliga systemen, antingen direkt eller indirekt efter ett administrativt överklagande, möjlighet att väcka talan inför domstol mot den behöriga myndighetens myndighetsbeslut om begränsat eller nekat marknadstillträde.

Genom artikel 8 i förordningen införs ett nytt förfarande för problemlösning för att tillhandahålla effektiva rättsmedel och återupprätta förtroendet för ömsesidigt erkännande. Detta nya förfarande har tillfallit Solvitnätverket.

3.10. Vad är Solvit?

Solvit är ett befintligt nätverk av center som har inrättats av medlemsstaterna i syfte att ge snabba, effektiva och informella lösningar på problem som enskilda personer och företag möter när myndigheterna inte respekterar deras unionsrättigheter på den inre marknaden, baserat på kommissionens rekommendation 2013/461/EU om principerna för Solvit (46).

Solvit är ett effektivt icke-rättsligt problemlösningsförfarande som utgör ett alternativ till rättsliga förfaranden. Nätverket tar fram praktiska lösningar för enskilda personer och företag som möter svårigheter i gränsöverskridande situationer på den inre marknaden som orsakas av myndigheter. Solvit är en kostnadsfri tjänst och tillhandahålls av de nationella förvaltningarna i alla EU-medlemsstater samt Island, Liechtenstein och Norge. Principerna för Solvits verksamhet återfinns i kommissionens rekommendation 2013/461/EU, där det anges att varje medlemsstat ska ha ett Solvitcenter med tillräckliga resurser för att kunna delta i nätverket (47).

Solvitförfarandet kan inledas av ekonomiska aktörer som påverkas av ett myndighetsbeslut. Rekommendation 2013/461/EU anger ingen tidsgräns för att inleda Solvitförfarandet. Om de ekonomiska aktörerna beslutar sig för att använda Solvitförfarandet bör de dock lämna in myndighetsbeslutet till Solvit så snart som möjligt. Solvit är en informell mekanism. Användning av Solvitförfarandet innebär inte att några formella tidsfrister för att inge ett administrativt eller rättsligt överklagande ändras och Solvit ersätter inte heller sådana förfaranden. Om en ekonomisk aktör lämnar in ett rättsligt överklagande under ett pågående Solvitförfarande är det praxis att informera Solvitcentret. Solvitcentret avslutar då Solvitförfarandet och Solvitcentrets uppdrag upphör (48).

Om de nationella systemen föreskriver möjligheten att inge ett administrativt överklagande mot den behöriga myndighetens myndighetsbeslut om begränsat eller nekat marknadstillträde inför den myndighet som ansvarar för tillsynen av den behöriga myndigheten (beroende på det tillämpliga systemet i den berörda medlemsstaten), beslutar vissa myndigheter att tillfälligt avbryta förfarandet om ett Solvit-problemlösningsförfarande pågår. På så sätt kan tillsynsmyndigheten ta hänsyn till Solvitförfarandet.

Samtliga Solvitärenden hanteras av två Solvitcenter, hemcentrett och det huvudansvariga centret (49). Hemcentrett är vanligen beläget i klagandens medlemsstat, medan det huvudansvariga centret finns i medlemsstaten för den myndighet som klagomålet gäller. Hemcentrett ansvarar för att genomföra en rättslig bedömning av problemet och upprätta en ärendeakt innan ärendet lämnas till Solvitcentret för den myndighet som klagomålet avser (50). Det huvudansvariga centret ska erbjuda lösningar för de sökande som även innehåller klargöranden av tillämplig unionslagstiftning och ska fortlöpande underrätta hemcentrett om hur ärendet fortskrider (51).

Solvitcentren använder ett säkert onlinesystem för handläggning av ärenden (52). Detta säkerställer effektiv kommunikation och ger fullständig öppenhet. Kommissionen har tillgång till systemet, övervakar kvaliteten på ärendehandläggningen och erbjuder hjälp och klargöranden i komplicerade ärenden.

3.11. Solvit och problemlösningsförfarandet enligt artikel 8 i förordningen

Solvitförfarandet enligt rekommendation 2013/461/EU och det speciella problemlösningsförfarandet enligt artikel 8 är två skilda förfaranden. Den viktigaste skillnaden mellan förfarandena rör Solvitcentrens möjlighet att be kommissionen att utfärda ett yttrande.

Solvitförfarandet enligt rekommendation 2013/461/EU föreskriver ingen möjlighet för Solvitcentren att be kommissionen att utfärda ett yttrande. Artikel 8.1 i förordningen föreskriver dock att när en ekonomisk aktör har inlett ett Solvitförfarande kan hemcentret eller det huvudansvariga centret be kommissionen om ett yttrande för att bistå med att lösa ärendet. Detta förfarande är endast tillämpligt på ärenden där myndigheterna har utfärdat ett myndighetsbeslut i enlighet med artikel 5 i förordningen. Enligt förfarandet kan Solvitcentren be kommissionen att bedöma huruvida myndighetsbeslutet är förenligt med principen om ömsesidigt erkännande och med kraven i förordningen (artikel 8.1 och 8.2 i förordningen). Problemlösningsförfarandet enligt förordningen har längre tidsfrister än det ordinarie Solvitförfarandet så att kommissionen får tillräckligt med tid på sig för att utfärda ett yttrande.

För att göra de ekonomiska aktörerna medvetna om förordningens särskilda problemlösningsförfarande ska alla myndighetsbeslut som de nationella myndigheterna utfärdar enligt förordningen innehålla en hänvisning till den ekonomiska aktörens möjlighet att använda sig av Solvit och det problemlösningsförfarande som införs genom artikel 8 i förordningen (artikel 5.12 i förordningen, se även avsnitt 3.7). Myndighetsbeslutens information om detta kan till exempel utformas på följande sätt:

”Du kan överlämna detta beslut till Solvit enligt de villkor som anges i rekommendation 2013/461/EU. Hemcentrett eller det huvudansvariga centret kan be kommissionen att utfärda ett yttrande för att bistå med att lösa ärendet i enlighet med artikel 8.1 i förordning (EU) 2019/515.”

Solvit har alltid funnits tillgängligt för ekonomiska aktörer som får problem på den inre marknaden. Andra problem i samband med saluföring av varor i en annan medlemsstat, t.ex. uteblivet svar från den behöriga myndigheten eller vägran att utfärda beslut, kommer även fortsättningsvis att hanteras av Solvit enligt ordinarie förfaranden. Sådana problem kommer dock inte att omfattas av det särskilda problemlösningsförfarandet enligt artikel 8 i förordningen.

3.12. Kommissionens yttranden i samband med problemlösningsförfarandet enligt artikel 8 i förordningen

Om Solvits informella tillvägagångssätt inte fungerar, och om det kvarstår tvivel om huruvida myndighetsbeslutet är förenligt med principen om ömsesidigt erkännande, kan de berörda Solvitcentren be kommissionen att utfärda ett yttrande (artikel 8.1 i förordningen). Syftet med kommissionens yttrande är att bedöma huruvida myndighetsbeslutet är förenligt med principen om ömsesidigt erkännande och med kraven i förordningen (artikel 8.1 och 8.2 i förordningen). Kommissionen kan bland annat överväga de handlingar och uppgifter som överlämnas inom ramen för Solvitförfarandet. Den kan be om ytterligare information eller handlingar via det berörda Solvitcentret (artikel 8.3 i förordningen).

Inom 45 arbetsdagar från mottagandet av begäran (detta omfattar inte den tid som krävs för att kommissionen ska kunna ta del av ytterligare information och handlingar) ska kommissionen slutföra sin bedömning och avge ett yttrande (artikel 8.4 i förordningen). Yttrandet ska syfta till att bedöma huruvida myndighetsbeslutet är förenligt med principen om ömsesidigt erkännande och med kraven i förordningen (artikel 8.2 i förordningen). När så är lämpligt ska kommissionens yttrande ta upp eventuella frågor som bör behandlas i Solvit-ärendet eller ge rekommendationer för att bistå vid lösandet av ärendet (artikel 8.4 i förordningen). Kommissionens yttrande ska beaktas under Solvit-förfarandet (artikel 8.6 i förordningen).

Kommissionen delger sitt yttrande till den berörda ekonomiska aktören och de berörda behöriga myndigheterna genom relevant Solvitcenter. Den tillkännager också yttrandet för alla medlemsstater genom ICSMS (artikel 8.6 i förordningen). Den ekonomiska aktören får använda det yttrande som kommissionen avger enligt artikel 8.4 i förordningen och göra det tillgängligt för eventuella berörda tredje parter.

Kommissionen behöver inte avge något yttrande om den under sin bedömning har informerats om att ärendet har fått en lösning (artikel 8.5 i förordningen).

Det faktum att kommissionen avger ett yttrande påverkar inte kommissionens befogenheter enligt artikel 258 i EUF-fördraget (skäl 40 i förordningen).

3.13. Kontaktpunkternas roll (artikel 9 i förordningen)

Tack vare förordningen har det blivit mycket enklare att saluföra varor som inte omfattas av EU:s harmoniserade regler i andra medlemsstater, men förordningen medför även ökat ansvar för de ekonomiska aktörerna. De ekonomiska aktörerna måste känna till de nationella reglerna i både den medlemsstat där de lagligen saluför sina varor och i den mottagande medlemsstaten, till exempel om den medlemsstaten tillämpar ett förfarande för förhandsgodkännande.

För att säkerställa att de ekonomiska aktörerna inte på egen hand måste inhämta produktrelaterad information i medlemsstaterna underlättar förordningen insamlingen av denna information genom kontaktpunkterna för produkter. Enligt artikel 9.1 i förordningen ska kontaktpunkterna för produkter tillhandahålla sina tjänster i enlighet med Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2018/1724 (förordningen om inrättande av en gemensam digital ingång) (53). Kontaktpunkterna för produkter bör ha tillräcklig utrustning och tillräckliga resurser (artikel 9.1 och skäl 42 i förordningen), så att de kan fullgöra sin viktiga roll när det gäller att underlätta kommunikationen mellan nationella myndigheter och ekonomiska aktörer.

Kontaktpunkterna för produkter ska tillhandahålla följande information online (artikel 9.2 i förordningen):

a) Information om principen om ömsesidigt erkännande och tillämpningen av denna förordning inom sin medlemsstats territorium, inklusive information om förfarandet för bedömning av varor enligt artikel 5 i förordningen.

b) Kontaktuppgifter, genom vilka de behöriga myndigheterna i den medlemsstaten kan kontaktas direkt, inklusive uppgifter om de myndigheter som ansvarar för att övervaka tillämpningen av de nationella tekniska regler som gäller inom sin medlemsstats territorium.

c) Tillgängliga rättsmedel och förfaranden inom sin medlemsstats territorium vid en eventuell tvist mellan en behörig myndighet och en ekonomisk aktör, inbegripet det problemlösningsförfarande som fastställs i artikel 8 i förordningen.

Kontaktpunkterna för produkter ansvarar för att tillhandahålla den informationen via en webbplats (se artikel 9.2 och skäl 42 i förordningen), men de ekonomiska aktörerna eller de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna kan även kontakta dem direkt. Kontaktpunkterna ska svara inom 15 arbetsdagar från mottagandet av en begäran (artikel 9.3 och 9.4 i förordningen). Kontaktpunkterna ska tillhandahålla denna ytterligare information utan kostnad (artikel 9.5 i förordningen). De uppgifter som kontaktpunkterna för produkter har gällande tillhandahållandet av sådan information, inklusive elektroniska kopior av de nationella tekniska reglerna eller tillgång till dessa online, bör utföras utan att det påverkar tillämpningen av de nationella regler som styr spridningen av nationella tekniska regler (skäl 42 i förordningen).

Nationella myndigheter kan också kontakta och begära information från kontaktpunkterna för produkter eller från myndigheter i en annan medlemsstat (t.ex. ursprungsmedlemsstaten eller den medlemsstat där produkten salufördes lagligen första gången) för att kontrollera de uppgifter som de ekonomiska aktörerna lämnat under bedömningen av varor (se artiklarna 5, 9 och 10.3 i förordningen). Kontaktpunkterna för produkter får likaså användas för att underlätta kontakterna mellan de relevanta behöriga myndigheterna (artikel 10.3 i förordningen).

Kontaktpunkterna för produkter bör dock inte vara skyldiga att tillhandahålla kopior av eller ge tillgång online till standarder som omfattas av immateriella rättigheter som innehas av standardiseringsorgan eller standardiseringsorganisationer (skäl 42 i förordningen).

I artikel 10 i förordningen fastställs regler för administrativt samarbete som omfattar de viktigaste områden där ett effektivt samarbete mellan kontaktpunkterna för produkter och de nationella myndigheterna är nödvändigt.

3.14. Administrativt samarbete (artikel 10 i förordningen)

Genom förordningen stärks kontaktpunkterna för produkter som en av de viktigaste kommunikationskanalerna för ömsesidigt erkännande och kommunikationen mellan medlemsstaternas behöriga myndigheter och kontaktpunkterna för produkter förbättras.

En av de former för administrativt samarbete som föreskrivs i förordningen är utbyte av tjänstepersoner bland medlemsstaterna och anordnande av gemensamma utbildningar och informationsprogram för myndigheter och företag (artikel 10.1 c i förordningen). Kommissionen säkerställer samarbetet mellan medlemsstaternas myndigheter och kontaktpunkter för produkter, medan medlemsstaterna säkerställer att deras behöriga myndigheter och kontaktpunkter för produkter deltar i dessa verksamheter (artikel 10.1 och 10.2 i förordningen).

Administrativt samarbete är särskilt viktigt i samband med bedömning av produkter. De behöriga myndigheterna i den mottagande medlemsstaten får via ICSMS kontakta de behöriga myndigheterna eller kontaktpunkten för produkter i den medlemsstat där en vara först lagligen saluförs om de behöver kontrollera någon av de uppgifter som den ekonomiska aktören lämnat (artikel 5.7 i förordningen). De behöriga myndigheterna ska besvara en sådan begäran inom 15 arbetsdagar genom att tillhandahålla all information om dessa varor som är av relevans för kontrollen av de uppgifter och handlingar som tillhandahållits av den ekonomiska aktören under bedömningen (artikel 10.3 i förordningen).

Kontaktpunkterna för produkter får användas för att underlätta kontakterna mellan de relevanta behöriga myndigheterna i enlighet med tidsfristen på 15 arbetsdagar för att inkomma med den begärda informationen (artikel 10.3 i förordningen).

4. FÖRHANDSBEDÖMNING AV NATIONELLA TEKNISKA REGLER – DIREKTIV (EU) 2015/1535 OCH INREMARKNADSKLAUSULEN

Direktiv (EU) 2015/1535 är ett viktigt verktyg för att förebygga tekniska hinder för handeln med produkter som inte omfattas av EU:s harmoniserade lagstiftning eller endast delvis omfattas av denna lagstiftning. Direktivet bidrar till att förbättra det ömsesidiga erkännandet genom ett krav på att medlemsstaterna ska anmäla sina utkast till tekniska föreskrifter för produkter och informationssamhällets tjänster innan de införlivas i nationell lagstiftning.

Direktiv (EU) 2015/1535 och förordningen är tillämpliga under olika skeden av de tekniska föreskrifternas giltighetstid. Tillsammans bidrar de till att säkerställa att nationella föreskrifter inte ger upphov till omotiverade handelshinder under något skede av deras giltighetstid.

Med hjälp av anmälningsförfarandet enligt direktiv (EU) 2015/1535 kan kommissionen och medlemsstaterna granska de tekniska föreskrifter för produkter och informationssamhällets tjänster som varje medlemsstat planerar att anta. Direktivet bidrar till att undvika att nya tekniska hinder för handeln uppstår genom att säkerställa att de nationella lagstiftningarna är förenliga med unionsrätten och den inre marknadens principer. Förfarandet ger även företag och andra aktörer möjlighet att lämna sina synpunkter på anmälda utkast via TRIS-databasen (Technical Regulation Information System).

En viktig aspekt av förfarandet är de rättsliga följderna av bristande efterlevnad. I domen i mål C-194/94 (54) slog domstolen fast principen att underlåtenhet att iaktta anmälningsskyldigheten (artikel 5 i direktiv (EU) 2015/1535) leder till att de berörda tekniska föreskrifterna är otillämpliga tillämpas och alltså inte kan åberopas mot enskilda.

Domstolen slog fast att direktiv (EU) 2015/1535 måste tolkas som att det har direkt effekt på så sätt att enskilda vid bristfälligt införlivande kan åberopa dessa bestämmelser i mål vid nationella domstolar i den medlemsstat där de invänder mot de behöriga myndigheternas beslut. Domstolen slog också fast att den nationella lagstiftningen inte kunde tillämpas eftersom den inte hade anmälts. Domstolen konstaterade att om icke anmälda föreskrifter fortsatte att gälla skulle detta motverka direktivets mål och syfte och medlemsstaterna skulle frestas att avstå från att anmäla förskrifter. Domen i mål C-194/94 har fått betydande följder för direktiv (EU) 2015/1535. I huvudsak innebär detta att företagen inte kan tvingas att följa nationella tekniska regler som inte har anmälts.

Det faktum att en teknisk föreskrift har anmälts innebär dock inte att dess tillämpning automatiskt är förenlig med EU-lagstiftningen. En anmäld teknisk föreskrift kan fortfarande påverka den fria rörligheten för varor, beroende på hur de nationella myndigheterna tillämpar föreskriften. Det är här förordning (EU) 2019/515 om ömsesidigt erkännande kommer in, eftersom förordningen syftar till att säkerställa att reglerna tillämpas korrekt i varje enskilt fall och på ett sätt som överensstämmer med principen om ömsesidigt erkännande.

Medlemsstaterna bör, för att öka kunskapen hos nationella myndigheter och ekonomiska aktörer om principen om ömsesidigt erkännande, överväga att införa tydliga och otvetydiga inremarknadsklausuler i sina nationella tekniska regler (skäl 16 i förordningen), i syfte att minska risken för att dessa regler ger upphov till handelshinder (55) och förenkla tillämpningen av principen. Inom ramen för anmälningsförfarandet enligt direktiv (EU) 2015/1535 rekommenderar kommissionen regelbundet, och där så är lämpligt, myndigheterna att införa inremarknadsklausuler i de anmälda utkasten, vilket även anges i Varupaketet: En stärkt inre marknad för varor (56). Klausulen förklaras närmare nedan.

Varor som lagligen saluförs i en annan medlemsstat i Europeiska unionen eller i Turkiet, eller som har sitt ursprung i och som lagligen saluförs i en Eftastat som är part i EES-avtalet förutsätts vara förenliga med dessa regler. Tillämpningen av dessa regler omfattas av förordning (EU) 2019/515 av den 19 mars 2019 om ömsesidigt erkännande av varor som är lagligen saluförda i en annan medlemsstat.

5. FÖRHÅLLANDET MELLAN RÅDETS DIREKTIV (EU) 2019/515 OCH DIREKTIV 2001/95/EG

I direktiv 2001/95/EG om allmän produktsäkerhet (57) (nedan kallat direktivet om allmän produktsäkerhet)anges att endast säkra produkter får släppas ut på marknaden (artikel 3 i direktivet). Vidare fastställs produktsäkerhetskrav för tillverkare och distributörer. Enligt direktivet om produktsäkerhet ges de behöriga myndigheterna befogenhet att förbjuda farliga produkter eller vidta andra lämpliga åtgärder (artikel 8 i direktivet).

Direktivet om allmän produktsäkerhet är tillämpligt på konsumentprodukter, det vill säga produkter som omfattas av EU:s harmoniserade lagstiftning (när specifika bestämmelser med samma syfte som direktiv 2001/95/EG saknas i den lagstiftningen) och konsumentprodukter som inte omfattas av EU-harmonisering (artiklarna 1.2 och 2 a i direktivet).

Förordningen är tillämplig både på konsumentvaror och på andra varor eller aspekter av varor som inte omfattas av EU:s harmoniserade lagstiftning.

5.1. Åtgärder som rör produkter som medför en risk för konsumenternas hälsa och säkerhet

I direktivet om allmän produktsäkerhet fastställs det förfarande som de behöriga myndigheterna ska tillämpa för att vidta lämpliga åtgärder om produkter medför en risk, till exempel åtgärderna i artikel 8.1 b–f i direktivet. Artiklarna 5 och 6 i förordningen påverkar inte tillämpningen av artikel 8.1 b–f i direktiv 2001/95/EG (se artikel 2.6 i förordningen).

5.2. Åtgärder som rör konsumentprodukter som medför andra risker

När det gäller konsumentprodukter är förordningen tillämplig om de behöriga myndigheterna i en medlemsstat har för avsikt att begränsa eller neka marknadstillträde för en konsumentprodukt som inte omfattas av EU:s harmoniserade lagstiftning och som är lagligen saluförd i en annan medlemsstat på grundval av en nationell teknisk regel och av andra skäl än att produkten utgör en risk för konsumenters hälsa och säkerhet. Så kan till exempel vara fallet om myndigheterna hindrar en produkt från att saluföras av miljöskäl, trots att den inte medför en risk för konsumenternas hälsa och säkerhet.

(1) Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2019/515 av den 19 mars 2019 om ömsesidigt erkännande av varor som är lagligen saluförda i en annan medlemsstat och om upphävande av förordning (EG) nr 764/2008 (EUT L 91, 29.3.2019, s. 1).

(2) Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 764/2008 av den 9 juli 2008 om förfaranden för tillämpning av vissa nationella tekniska regler på produkter som lagligen saluförts i en annan medlemsstat och om upphävande av beslut nr 3052/95/EG (EUT L 218, 13.8.2008, s. 21).

(3) Se kommissionens meddelande (COM(2017) 787 final av den 19 december 2017) Varupaketet: stärkt förtroende för den inre marknaden, och skäl 5 i förordningen.

(4) Domstolens dom av den 14 april 2011, Vlaamse Dierenartsenvereniging och Janssens, de förenade målen C-42/10, C-45/10 och C-57/10, ECLI:EU:C:2011:253, punkt 68 och där nämnd rättspraxis.

(5) Denna punkt omfattar även i) produktionsmetoder och processer för jordbruksprodukter, såsom avses i andra stycket i artikel 38.1 i EUF-fördraget, ii) produktionsmetoder och processer för produkter avsedda att konsumeras av människor eller djur, och iii) produktionsmetoder och processer för andra produkter om de påverkar dessa produkters egenskaper (se artikel 2.3 i förordningen).

(6) Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2015/1535 av den 9 september 2015 om ett informationsförfarande beträffande tekniska föreskrifter och beträffande föreskrifter för informationssamhällets tjänster (EUT L 241, 17.9.2015, s. 1).

(7) Europaparlamentets och rådets direktiv 98/34/EG av den 22 juni 1998 om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter och beträffande föreskrifter för informationssamhällets tjänster (EGT L 204, 21.7.1998, s. 37).

(8) Se t.ex. domstolens domar av den 13 oktober 2016, M. och S., C-303/15, ECLI:EU:C:2016:771, av den 11 juni 2015, Berlington, C-98/14, ECLI:EU:C:2015:386, av den 19 juli 2012, Fortuna m.fl., de förenade målen C-213/11, C-214/11 och C-217/11, ECLI:EU:C:2012:495, av den 26 oktober 2006, kommissionen/Republiken Grekland, C-65/05, ECLI:EU:C:2006:673, av den 8 november 2007, Schwibbert, C-20/05, ECLI:EU:C:2007:652, av den 21 april 2005, Lindberg, C-267/03, ECLI:EU:C:2005:246 och av den 26 september 2018, Van Gennip m.fl., C-137/17, ECLI:EU:C:2018:771.

(9) Domstolens dom av den 30 april 1996, CIA Security/Signalson, C-194/94, ECLI:EU:C:1996:172.

(10) Domstolens dom av den 10 februari 2009, kommissionen/Italien, C-110/05, ECLI:EU:C:2009:66, punkterna 56–58.

(11) Domstolens dom av den 10 februari 2009, kommissionen/Italien C-110/05, ECLI:EU:C:2009:66, punkt 57.

(12) Domstolens dom av den 4 juni 2009, Mickelsson, C-142/05, ECLI:EU:C:2009:336, punkt 26.

(13) Domstolens dom av den 4 juni 2009, Mickelsson, C-142/05, ECLI:EU:C:2009:336, punkt 27.

(14) Domstolens dom av den 4 juni 2009, Mickelsson, C-142/05, ECLI:EU:C:2009:336, punkt 28.

(15) Domstolens dom av den 10 april 2008, kommissionen/Republiken Portugal, C-265/06, ECLI:EU:C:2008:210, punkt 33.

(16) Domstolens dom av den 24 november 1993, Keck och Mithouard, förenade målen C-267/91 och C-268/91, ECLI:EU:C:1993:905, punkterna 16 och 17. För ytterligare information om försäljningsformer, se Handledning för tillämpningen av fördragets bestämmelser om fri rörlighet för varor, 2010, avsnitt 3.1.10.

(17) Domstolens dom av den 11 juli 1974, Procureur du Roi/Benoît och Gustave Dassonville, 8-74, ECLI:EU:C:1974:82.

(18) Domstolens dom av den 8 september 2009, Budějovický Budvar, národní podnik, C-478/07, ECLI:EU:C:2009:521, punkterna 81–82.

(19) Domstolens dom av den 14 juli 1994, Peralta, C-379/92, ECLI:EU:C:1994:296, punkt 24.

(20) Domstolens dom av den 3 december 1998, Ditlev Bluhme, C-67/97, ECLI:EU:C:1998:584, punkterna 19–20.

(21) Ibid., punkt 20.

(22) Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 765/2008 av den 9 juli 2008 om krav för ackreditering och marknadskontroll i samband med saluföring av produkter och upphävande av förordning (EEG) nr 339/93 (EUT L 218, 13.8.2008, s. 30).

(23) Domstolen kallade dem ”tvingande hänsyn” i Cassis de Dijon.

(24) Domstolens dom av den 20 februari 1979, Rewe-Zentral AG/Bundesmonopolverwaltung für Branntwein, 120/78, ECLI:EU:C:1979:42, punkt 13.

(25) Domstolens dom av den 12 juni 2003, Schmidberger, C-112/00, ECLI:EU:C:2003:333: ”begränsning av handeln med varor [mellan medlemsstaterna] kan motiveras med det legitima intresse som skyddet av grundläggande rättigheter utgör, i förevarande fall skyddet av demonstranters yttrandefrihet och mötesfrihet”.

(26) Domstolens dom av den 22 september 2016, Europeiska kommissionen/Republiken Tjeckien, C-525/14, ECLI:EU:C:2016:714.

(27) Domstolens dom av den 14 februari 2008, Dynamic Medien Vertriebs GmbH/Avides Media AG, C-244/06, ECLI:EU:C:2008:85: förbud mot import av japanska tecknade serier kallade ”anime” i DVD eller videokassetter från Förenade kungariket till Tyskland som inte försetts med uppgift från denna myndighet om åldersgräns för visning av dessa tecknade serier – skydd av barn ansågs vara en motiverad grund för förbudet.

(28) Domstolens dom av den 1 juli 2014, Ålands Vindkraft AB/Energimyndigheten, C-573/12, ECLI:EU:C:2014:2037, domstolens dom av den 15 november 2005, kommissionen/Österrike, C-320/03, ECLI:EU:C:2005:684.

(29) Handledning för tillämpningen av fördragets bestämmelser om fri rörlighet för varor, 2010, https://op.europa.eu/en/publication-detail/-/publication/a5396a42-cbc8-4cd9-8b12-b769140091cd.

(30) Domstolens dom av den 15 november 2005, kommissionen/Österrike, C-320/03, ECLI:EU:C:2005:684, punkt 85.

(31) Ytterligare information finns i Handledning för tillämpningen av fördragets bestämmelser om fri rörlighet för varor, 2010, https://op.europa.eu/sv/publication-detail/-/publication/a5396a42-cbc8-4cd9-8b12-b769140091cd.

(32) Domstolens dom av den 1 juli 2014, Ålands Vindkraft AB/Energimyndigheten, C-573/12, ECLI:EU:C:2014:2037, punkt 78.

(33) Domstolens dom av den 10 februari 2009, kommissionen/Italien, C-110/05, ECLI:EU:C:2009:66, punkt 64.

(34) Domstolens dom av den 14 februari 2008, Dynamic Medien Vertriebs GmbH/Avides Media AG, C-244/06, ECLI:EU:C:2008:85, punkt 47.

(35) Domstolens dom av den 22 september 2016, Europeiska kommissionen/Republiken Tjeckien, C-525/14, ECLI:EU:C:2016:714, punkterna 54 och 55.

(36) Domstolens dom av den 22 september 2016, Europeiska kommissionen/Republiken Tjeckien, C-525/14, ECLI:EU:C:2016:714, punkterna 65 och 66.

(37) Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/28/EG av den 23 april 2009 om främjande av användningen av energi från förnybara energikällor och om ändring och ett senare upphävande av direktiven 2001/77/EG och 2003/30/EG (EUT L 140, 5.6.2009, s. 16).

(38) Domstolens dom av den 1 juli 2014, Ålands Vindkraft AB/Energimyndigheten, C-573/12, ECLI:EU:C:2014:2037, punkt 104.

(39) Domstolens dom av den 14 februari 2008, Dynamic Medien Vertriebs GmbH/Avides Media AG, C-244/06, ECLI:EU:C:2008:85, punkt 48.

(40) Domstolens dom av den 10 april 2008, kommissionen/Republiken Portugal, C-265/06, ECLI:EU:C:2008:210, punkterna 38–41.

(41) Rådets direktiv 92/22/EEG av den 31 mars 1992 om säkerhetsglas och glasmaterial på motorfordon och släpvagnar till dessa (EGT L 129, 14.5.1992, s. 11).

(42) Domstolens dom av den 10 april 2008, kommissionen/Republiken Portugal, C-265/06, ECLI:EU:C:2008:210, punkterna 38–48.

(43) Se även avsnitt 3.5.1.

(44) I enlighet med Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/95/EG av den 3 december 2001 om allmän produktsäkerhet (EGT L 11, 15.1.2002, s. 4).

(45) I enlighet med Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 178/2002 av den 28 januari 2002 om allmänna principer och krav för livsmedelslagstiftning, om inrättande av Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet och om förfaranden i frågor som gäller livsmedelssäkerhet (EGT L 31, 1.2.2002, s. 1).

(46) Kommissionens rekommendation 2013/461/EU av den 17 september 2013 om principerna för Solvit (EUT L 249, 19.9.2013, s. 10).

(47) Avsnitt IV punkt 2 i rekommendation 2013/461/EU.

(48) Avsnitt III punkt 6 i rekommendation 2013/461/EU.

(49) Avsnitt V.A, punkt 1 i rekommendation 2013/461/EU.

(50) Avsnitt V.B, punkt 2 i rekommendation 2013/461/EU.

(51) Avsnitt V.C, punkt 2 i rekommendation 2013/461/EU.

(52) Solvits onlinedatabas är en fristående modul i informationssystemet för den inre marknaden. Mot bakgrund av denna tekniska integration ska även Solvitförfaranden omfattas av reglerna i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1024/2012 av den 25 oktober 2012 om administrativt samarbete genom informationssystemet för den inre marknaden och om upphävande av kommissionens beslut 2008/49/EG om behandling av personuppgifter och konfidentiell information (nedan kallad IMI-förordningen) (EUT L 316, 14.11.2012, s. 1). I Solvit-rekommendation specificeras vissa aspekter på hur personuppgifterna i Solvit ska behandlas i enlighet med IMI-förordningen.

(53) Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2018/1724 av den 2 oktober 2018 om inrättande av en gemensam digital ingång för tillhandahållande av information, förfaranden samt hjälp- och problemlösningstjänster och om ändring av förordning (EU) nr 1024/2012 (EUT L 295, 21.11.2018, s. 1).

(54) Domstolens dom av den 30 april 1996, CIA Security/Signalson, C-194/94, ECLI:EU:C:1996:172. Se även domstolens dom av den 26 september 2000, Unilever, C-443/98, ECLI:EU:C:2000:496, och domen av den 19 december 2019, brottmål mot X, C-390/18, ECLI:EU:C:2019:1112.

(55) Rapport från kommissionen till Europaparlamentet, rådet och Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om tillämpningen av direktiv (EU) 2015/1535 åren 2014–2015 (COM(2017) 788 final, s. 5).

(56) Se meddelandet från kommissionen till Europaparlamentet, rådet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén, Varupaketet: stärkt förtroende för den inre marknaden (COM(2017) 787 final av den 19 december 2017).

(57) EGT L 11, 15.1.2002, s. 4.