Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Relationerna mellan Europeiska unionen och länderna i Latinamerika och Västindien"

(2002/C 94/10)

Den 28 februari-1 mars 2001 beslutade Ekonomiska och sociala kommittén att i enlighet med artikel 23.3 i arbetsordningen utarbeta ett yttrande om "Relationerna mellan Europeiska unionen och länderna i Latinamerika och Västindien".

Sektionen för sysselsättning, sociala frågor och medborgarna, som förberett ärendet, antog sitt yttrande den 28 januari 2002. Föredragande var José Ignacio Gafo Fernández.

Vid sin 388:e plenarsession den 20-21 februari 2002 (sammanträdet den 21 februari 2002) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 92 röster för och 2 röster emot.

1. Inledning: Historisk bakgrund

1.1. Förbindelserna mellan Europeiska unionen, Latinamerika och Västindien uppstod som en följd av att Europeiska ekonomiska gemenskapen bildades 1957. Dessa förbindelser utvecklades först på en bilateral och i första hand ekonomisk nivå, vilket innebar att de inriktades på handel och fokuserade på de enskilda länderna i Latinamerika och Västindien. Inledningsskedet var relativt problematiskt.

1.2. Från 1970 till början av 1990-talet var Europeiska unionen en region som koncentrerade sig på att anpassa sig till sin nya storlek, efter tre utvidgningar som medförde en fördubbling av antalet medlemsländer, stora kulturella och ekonomiska skillnader och skapade problem för gemenskapsinstitutionerna, som inrättats för ett begränsat antal mycket homogena länder. De två energikriserna 1973 och 1979 tvingade fram en genomgripande omställning av den europeiska industrin och en lösning på problemen med hög arbetslöshet, med ett mycket solidariskt socialskyddssystem som först inte var avsett för en så hög arbetslöshet. Under denna tid var EU:s vision därför mer inåtriktad än utåtriktad.

1.3. Vissa faktorer tycktes dock peka mot en förändring av denna situation. För det första undertecknades Lomékonventionerna med länderna i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet, och därmed skapades en solidaritetsmekanism som var inriktad på ekonomi men samtidigt fick en allt större social dimension. För det andra började EU:s medlemsstater var för sig utveckla handels- och samarbetsinstrument med många länder i Latinamerika och Västindien, instrument som har förstärkt den europeiska närvaron i regionen även om samordning saknats. Detta har lett till att EU lagt grunden till en strategi gentemot Latinamerika och Västindien med utgångspunkt i tre huvudpunkter: utvecklingssamarbete som det centrala elementet i strategin, beviljande av vissa handelsförmåner genom det allmänna preferenssystemet samt viss subregional harmonisering av dessa åtgärder. Sedan 1984 har fasta institutionella förbindelser upprättats med länderna i Centralamerika, genom San José-dialogen och från 1990 genom förbindelserna med den så kallade Riogruppen efter "Rom-förklaringen". EU börjar uppfatta Latinamerika och Västindien som en potentiell ekonomisk och politisk partner i en globaliserad värld.

1.4. För Latinamerikas och Västindiens del var sjuttiotalets ekonomiska inriktning på en självförsörjningspolitik med importsubstitution gynnsam för en utveckling där Europa betraktades som välbekant och historiskt närliggande men ekonomiskt och politiskt avlägset. Detta årtionde följdes av åttiotalet, det s. k. förlorade decenniet, när den tidigare makroekonomiska politikens misslyckande sammanföll med en kraftig ökning av kostnaden för pengar och mycket höga statsskulder i förhållande till exportinkomsterna i regionen. Allt detta ledde till inställda internationella betalningar som hindrade regionen att få tillgång till offentlig och privat finansiering. Samtidigt hade många länder i Latinamerika och Västindien hamnat i en ond cirkel av auktoritära regimer, revolter, och i många fall gerillarörelser. Detta ledde till att den demokratiska samexistensen upphörde och att det blev omöjligt att utveckla en social dialog som kunde möjliggöra förändring.

1.5. Situationen förändrades radikalt i början av nittiotalet. För det första medförde Portugals och Spaniens inträde i EU 1986 en större politisk medvetenhet om denna region. För det andra innebar undertecknandet av Asunciónfördraget, som låg till grund för den latinamerikanska gemensamma marknaden Mercosur, nya möjligheter att skapa regionala integrationsmekanismer som genom sidoeffekter kunde blåsa nytt liv i grupperingar som redan fanns på papperet, såsom Andinska pakten och Centralamerikas gemensamma marknad. För det tredje innebar Argentinas framgångsrika konvertibilitetsplan i kombination med det tidigare liberaliseringsexperimentet i Chile att den makroekonomiska situationen blev stabil och att mycket viktiga näringsgrenar som tidigare varit förbehållna den offentliga sektorn nu öppnades för den privata sektorn. Den nya ekonomiska inriktningen skapade betydande möjligheter för europeiska företag, framför allt därför att denna nya politik med stränga makroekonomiska riktlinjer och ekonomisk liberalisering fick en "snöbollseffekt" i hela regionen. Den fjärde förändringen är särskilt viktig från humanitär och social synpunkt, nämligen att demokratin befästes eller helt enkelt återupprättades i många länder och att de fredsavtal som undertecknades med många gerillarörelser innebar ett slut på årtionden av revolter och underliggande inbördeskrig. Efter att ha uppnått inre enighet skapade Latinamerika och Västindien förutsättningar för att öppna sig utåt.

1.6. Denna utveckling och ömsesidiga konvergens bar frukt i Rio de Janeiro i juni 1999, vid det första toppmötet mellan stats- och regeringschefer från EU, Latinamerika och Västindien. Vid toppmötet utarbetades en slutgiltig förklaring i vilken man definierade partnerskapet mellan de båda regionerna och en handlingsplan som skulle ge detta partnerskap ett innehåll. Denna handlingsplan skall följas upp vid det andra toppmötet, som kommer att hållas i Madrid under det första halvåret 2002 i samband med det spanska EU-ordförandeskapet. Huvudpunkterna i detta partnerskap är följande:

(i) Utökad politisk dialog.

(ii) Sunda ekonomiska och finansiella förbindelser baserade på en omfattande och balanserad liberalisering av handel och kapitalflöden.

(iii) Dynamiskt samarbete inom nyckelsektorer, särskilt om utbildning, sociala och kulturella frågor samt om vetenskaplig och teknologisk utveckling.

1.7. Det faktum att det civila samhället knöts till denna process bidrog särskilt till att Rio-toppmötet blev framgångsrikt. Ett möte mellan representanter för det civila samhället i EU, Latinamerika och Västindien hölls i Rio de Janeiro på ESK:s begäran, och därmed blev det möjligt att föra fram det civila samhällets hjärtefrågor och åsikter vid stats- och regeringschefernas toppmöte och låta dem återspeglas i den gemensamma förklaringen. En huvudfaktor när diskussionerna organiserades under detta forum för det civila samhället var ESK:s förberedande initiativyttrande "Förbindelserna mellan EU, Latinamerika och Västindien - Den socioekonomiska dialogen mellan dessa båda regioner".

1.8. I Tusby under det finska EU-ordförandeskapet konkretiserades sedan handlingsplanen genom att man definierade 11 prioriteringar som redan hade behandlats tidigare och gett upphov till utgifter om 1092 miljoner euro under perioden 1995-1999. Inga detaljer rörande uppföljningen av handlingsplanen har publicerats. I kommissionens meddelande om uppföljning av toppmötet i Rio(1) nämns ingenting på denna punkt utom inrättandet av en biregional arbetsgrupp på hög tjänstemannanivå och de två ministermöten som hittills hållits, det ena i Vilamoura i februari 2000 och det andra i Santiago de Chile i mars 2001. De uppgifter som har framkommit, särskilt när det gäller resolutionerna från Santiago, visar på en viss tröghet i fördjupningen av de förbindelser som föreskrivs i handlingsplanen från Rio.

1.9. I det ovannämnda meddelandet definierar kommissionen följande tre viktiga åtgärdsområden för förberedelserna av toppmötet i Madrid:

- Främjande och skydd av mänskliga rättigheter.

- Främjande av informationssamhället.

- Minskning av den sociala obalansen.

På alla dessa områden skall man utarbeta slutsatser som skall diskuteras under toppmötet i Spanien 2002.

1.9.1. Kommissionens dokument innehåller en rad åtgärdsområden som är knutna till det första målet, såsom sociala, ekonomiska och politiska rättigheter, och för detta ändamål har det inrättats ett debattforum för EU, Latinamerika och Västindien.

1.9.2. För den andra huvudpunkten - informationssamhället - föreslogs inrättandet av ett gemenskapsprogram, @lis(2), som skulle rikta sig uteslutande till de latinamerikanska länder som inte undertecknat Cotonouavtalet och ha följande tre mål:

- Främja dialogen mellan regeringar, institutioner, den privata sektorn och användarna.

- Öka överföringskapaciteten mellan de båda regionernas forskningssamfund.

- Införa tillämpningar från demonstrationsprojekt på områdena lokal administration, distansutbildning, utbildning och kulturell mångfald, folkhälsa och social integration.

Detta program antogs nyligen av kommissionen med ett anslagsbelopp på 63 miljoner euro.

1.9.3. Europeiska unionens åtgärder för att minska social ojämlikhet koncentreras på följande två åtgärder:

(i) Det s.k. initiativet för de svårt skuldtyngda fattiga länderna (HIPC), som innebär att de långivande länderna under samordnade former skall efterskänka de stora utlandsskulder som helt blockerar de fattiga ländernas utvecklingsmöjligheter.

(ii) Det s.k. sociala initiativet, som syftar till att uppdatera och effektivisera samarbetsåtgärder som möjliggör utbyte av erfarenheter och bästa metoder när det gäller att minska den sociala ojämlikheten och stödja de mest utsatta grupperna i dessa länder.

1.10. Det beslut som fattades i början av år 2001 inom ramen för "Allt utom vapen"-avtalet bekräftar dessutom att hela EU menar allvar med att öppna gränserna ytterligare för de minst utvecklade länderna. Detta är emellertid en fullkomligt otillräcklig åtgärd. Man kan vänta sig betydligt bättre resultat om man öppnar gränserna för bearbetade jordbruksvaror. Dessutom har det visat sig att utnyttjandegraden av handelslättnaderna för utvecklingsländerna i form av skattefria importkvoter för icke-bearbetade jordbruksråvaror har uppgått till knappt 80 % under senare år (se uppgifter från OECD och WTO). Detta sätter även "Allt utom vapen"-avtalet i ett annat perspektiv. Orsaken till att exportmöjligheterna till EU inte utnyttjats är i första hand EU:s allt strängare livsmedelssäkerhetskrav. Trots det har Europeiska unionen inom ramen för WTO-förhandlingarna vidtagit konkreta åtgärder för att förbättra utvecklingsländernas förhandlingsvillkor. Vidare är investeringarna från den privata sektorn i Sydamerika mångfaldigt högre än det offentliga stödet.

1.11. För att ge en komplett historisk bakgrund till förbindelserna mellan EU, Latinamerika och Västindien måste man ta upp följande fem aktuella områden: den senaste politiska och ekonomiska utvecklingen i Latinamerika och Västindien, initiativet för de amerikanska staterna och framför allt dess viktigaste beståndsdel: det amerikanska frihandelsområdet (FTAA), Nafta-avtalet för frihandel med Nordamerika, Latinamerikas förbindelser med länderna i Stillahavsområdet (APEC) samt framtidsutsikterna för en ny WTO-runda och Latinamerikas och Västindiens kollektiva roll i förhållande till denna.

1.12. Situationen i de latinamerikanska länderna och även för de regionala rörelserna för integration måste betraktas som kritisk. Efter en lång period under vilken demokratin befästes och samarbetet mellan länderna ökade, kom den ekonomiska krisen i Asien 1997 att sprida sig till en stor del av världen och i hög grad undergräva de framsteg som gjorts. Detta märks på att det har bildats populistiska regeringar i flera länder, att det har hållits val under mycket osäkra politiska och sociala omständigheter i andra länder, att det har förekommit - lyckligtvis korta - väpnade konflikter mellan två grannländer, och rent allmänt på att spänningarna i samhället har ökat och att utsikterna att få ett slut på väpnade konflikter har försämrats i vissa länder. Dessutom har många länder enorma utlandsskulder som gör det närmast omöjligt att återhämta sig ekonomiskt eller har lett till att mycket krävande anpassningsprogram ålagts dem utifrån. Till detta kommer situationen i Centralamerika, som har drabbats synnerligen hårt av en rad fruktansvärda naturkatastrofer genom vilka denna kontinent har hamnat i samma ekonomiska utvecklingsskede som för tio år sedan. Detta har fått återverkningar på planen för regional integration samt återspeglas i de stora svårigheterna inom Mercosur, eftersläpningen i den centralamerikanska integrationen och den nya tröghet med vilken den andinska integrationen framskrider. Endast länderna i Västindien verkar ha undgått en förvärrning av situationen under de senaste åren, även om fattigdomen i dessa länder är mycket hög. Man kan alltså säga att Latinamerika och Västindien befinner sig i ett kritiskt skede i sin historia, där EU kan spela en avgörande roll för att hjälpa dessa kontinenter att fortsätta den positiva utveckling mot demokratisering, tillväxt och förbättring av den sociala situation som inleddes under 1990-talet.

1.13. Utvecklingen av relationerna mellan Nordamerika och Sydamerika, vars mest framträdande komponent är initiativet för de amerikanska staterna som lanserades 1994 av den dåvarande presidenten Bill Clinton, har efter president Bushs tillträde under de senaste månaderna tagit ny fart. Ett konkret exempel på detta är toppmötet i Québec i mars 2001. Det främsta resultatet av detta initiativ är utan tvivel förslaget till ett amerikanskt frihandelsområde (FTAA), som enligt vad som fastställts i deklarationen från Québec skall träda i kraft senast 2006. Det bör framhållas att efter toppmötet i Miami 1994 präglas det tekniska arbetet av stora framsteg. Trots att det finns ett starkt motstånd, främst från Brasilien, mot ett allamerikanskt avtal som innebär att satsningarna på subregional integration har varit förgäves, fick detta stor politisk respons i Montreal och USA:s kongress har gett sitt godkännande efter det att presidenten utövat sin verkställande makt, det s.k. "fast track"-förfarandet. Initiativet för de amerikanska staterna är otvivelaktigt ett politiskt och handelsrelaterat initiativ som endast på ett flyktigt sätt berör de sociala aspekterna.

1.14. I och med att dollarn nyligen har införts som valuta för flera länder i Latinamerika (Ecuador och El Salvador samt Panama, som har använt dollarn ända sedan landet blev självständigt i början av förra seklet) och fram till några veckor sedan fungerade som referensvaluta i Argentinas fasta konvertibilitetssystem ("currency board"), har denna valuta fått en dominerande ställning i de ekonomiska förbindelserna. Detta innebär att dollarn väger mycket tyngre än vad som avspeglas i handels- och investeringshänseende, och att de länder som inför den avstår från att föra en självständig penningpolitik.

1.15. Erfarenheterna från det nordamerikanska frihandelsavtalet (Nafta) kan ge vissa antydningar om hur ett framtida allamerikanskt frihandelsområde (FTAA) kommer att påverka regionens förbindelser med EU. När Nafta-avtalet trädde i kraft 1994 innebar det, trots de föreskrivna övergångsperioderna och skyddsklausulerna, att handelsflödena ändrades omedelbart och i stor utsträckning, både när det gällde EU:s export till Mexiko (som ersattes av direktimport eller transitimport via USA och Kanada från tredje land) och till USA och Kanada. Den senare förändrades visserligen i långsammare takt men ersattes obönhörligen av nystartad tillverkningsindustri som har stor del av sin arbetskraft i monteringsfabriker i Mexiko, s.k. maquiladoras. Frihandelsavtalet med Mexiko, som trädde i kraft 2000, har återställt den tidigare situationen.

1.16. Fram till 1997 var åtskilliga av de latinamerikanska länder som har kust mot Stilla havet fascinerade av den ekonomiska utvecklingsmodellen i många asiatiska länder. Denna dragningskraft har minskat kraftigt till följd av de traumatiska erfarenheterna av krisen 1997, då denna modells ekonomiska svagheter och en fullständig brist på social medvetenhet i västerländsk mening blev tydliga. Man kan dock inte utesluta att de ekonomiska förbindelserna med Asien och Oceanien återupptas på medellång sikt, även om man inte kommer att förverkliga de framtidsutsikter som kunde skönjas före 1997.

1.17. I förgrunden för de negativa erfarenheterna av WTO-rundan i Seattle 1999 fanns två sorters revolt. Dels var de i ekonomiskt hänseende små och medelstora länderna inte beredda att åter åläggas tidsplaner och modeller för liberalisering, på det sätt som skedde vid rundan i Marrakesh. Dels kom ett förslag från det civila samhället, om än med inslag av korporativa intressen, som innebar att de politiska ledarna uppmanades att i högre grad beakta rättmätiga krav från samhället och att skapa mer insyn i förhandlingsprocessen.

1.18. I dag saknar det civila samhället i länderna i Latinamerika och Västindien i allmänhet en organisatorisk bas som kan garantera dess roll i ett demokratiskt samhälle och dess effektivitet. EU kan därför bidra till att stärka denna bas. Riktlinjerna i EU:s strategi efter Rio går i denna riktning, och man kan därför hoppas att det civila samhället i Latinamerika och Västindien inom en nära framtid får en mycket aktivare roll. Regeringarnas inställning påverkas av två viktiga tankegångar: att inte minska de komparativa fördelar som många länder i dag har i och med det allmänna preferenssystemet och dess särskilda förmåner för bekämpning av narkotika, och att inleda en global förhandlingsrunda som omfattar alla sektorer och särskilt jordbruket. I vissa fall, och framför allt när det gäller Brasilien, ser man med oro på den dämpande effekt som en strategi för multilateral handelsliberalisering får på de pågående regionala integrationsprocesserna. Regeringarna har inte intagit någon tydlig och offentlig ståndpunkt rörande de sociala och miljörelaterade aspekterna på liberaliseringen av handeln, men i vissa fall är man avvaktande eftersom man anser att dessa aspekter kan utnyttjas till att skydda de mer utvecklade ländernas marknader på ett obalanserat sätt.

1.19. Som sammanfattning av detta kapitel om den historiska bakgrunden till EU:s förbindelser med Latinamerika och Västindien kan följande framhållas:

1.19.1. Latinamerika och Västindien befinner sig i ett kritiskt skede i sin politiska, ekonomiska och sociala utveckling. Dessa länder behöver nu befästa de demokratiska värdena och kampen mot fattigdom och social utslagning. Samtidigt behöver de hitta former för att förena modellen för subregional integration och modellen för allamerikansk handelsintegration med handelsförbindelserna och partnerskapet med EU, och införliva dessa modeller i processen för multilateral handelsliberalisering inom ramen för WTO.

1.19.2. Europeiska unionen bör för sin del bekräfta den betydelse och prioritet som Latinamerika och Västindien ges i den globala EU-strategin, avsätta resurser som motsvarar denna betydelse, skapa ett verkligt partnerskap med en tydlig ekonomisk dimension och handelsdimension men även med ett stort inslag av sociala och kulturella värden, samt i så hög grad som möjligt införliva detta partnerskap i sina förbindelser, t.ex. när det gäller den transatlantiska dialogen och processen för multilateral handelsliberalisering.

1.19.3. EU, Latinamerika och Västindien måste förstå att en strategisk linje mellan dessa regioner, som ökar möjligheterna och minskar svagheterna, kan stärka kontinenternas enskilda roll i det nya ekonomiska världsklimatet. Tillsammans är vi starkare och mindre sårbara.

2. Huvudfaktorer i EU:s partnerskap med Latinamerika och Västindien

2.1. Begreppet partnerskap bör genomsyra förbindelserna mellan dessa regioner. Detta begrepp bör innefatta begrepp som närhet till och förankring hos medborgarna samt öppenhet. Med denna utgångspunkt bör partnerskapet vila på följande principer:

2.2. Det bör grunda sig på principen om förbindelser mellan jämbördiga parter och respekt för de enskilda ländernas och regionernas särdrag, utan att förhandlingarna för den skull måste leda till fullständigt likvärdiga åtaganden för båda parter.

2.3. Det bör grunda sig på hållbar utveckling och en strävan efter konkreta resultat på medellång och lång sikt.

2.4. Partnerskapet måste gå mycket längre än att bara förena båda parters produktionsmöjligheter eller öppna marknaderna genom att gynna konkurrensen i båda regionerna.

2.5. Det bör vila på det organiserade civila samhället, för att medborgarna skall kunna involveras i detta gemensamma projekt. Båda parter betraktar minoriteters mänskliga rättigheter (ekonomiska, sociala, kulturella och politiska) som en viktig angelägenhet, särskilt när det gäller ursprungsbefolkningar. Efter århundraden av uteslutning är det nu tid för försoning, integrering och välstånd för alla.

2.6. Partnerskapet bör innebära att våra regioners möjligheter förstärks ömsesidigt på internationell nivå, och bidra till en ny internationell jämvikt som är rättvisare i kulturellt och socialt hänseende och som i högre grad respekterar de olika samhällsmodellerna.

2.7. Det bör syfta till att inrätta en verklig gemenskap mellan europeiska och latinamerikanska nationer, en gemenskap som erkänner skillnaderna mellan regioner och även mellan länder, är demokratisk, socialt rättvis och ekonomiskt effektiv samt omfattar begrepp som utvandring och kultur samt ger det civila samhället stort utrymme.

3. Europeiska unionens handlingsstrategi i relationerna med Latinamerika och Västindien

3.1. Allmänna aspekter

3.1.1. Det första som krävs är en väldefinierad och långsiktig strategi med en plan och tidtabell för konkreta åtgärder, vilken kan undanröja den provisoriska karaktär som präglat dessa relationer de senaste åren.

3.1.2. Strategin måste bygga på tankarna i handlingsplanen från Rio, som därefter bekräftades i Tusby under det finländska ordförandeskapet. Den bör dock så långt det är möjligt utökas till andra områden.

3.1.3. Strategin bör bygga på subregionala strategier som är anpassade till de olika politiska möjligheter och handels- och samarbetsmöjligheter som EU kan erbjuda i varje enskilt fall.

3.1.4. Den måste genomgående ta hänsyn till att de båda regionerna gemensamt måste uppnå en hållbar utveckling, vilket bygger på en balanserad handel, och en ökad tillförsel av miljövänlig europeisk teknik under ekonomiskt och socialt hållbara villkor.

3.1.5. Strategin måste bygga på att man delar EU:s grundläggande värden och särskilt den europeiska sociala modellen som kombinerar en fri marknad och dialog mellan arbetsmarknadens parter och medborgarnas medinflytande genom det civila samhället. Strategin måste vara något mer än enbart frihandelsavtal.

3.1.6. Strategin bör stödja subregionala integrationsprojekt i Latinamerika som är i linje med EU-modellen, i den mån projekten syftar till mer än att utveckla handeln enligt det amerikanska frihandelsavtalet.

3.1.6.1. Det förutsätter att man stärker statens och den offentliga förvaltningens institutionsstruktur på alla nivåer, och att den offentliga förvaltningen får tillräckliga budgetmedel för att kunna spela sin grundläggande roll i denna process.

3.1.7. EU:s samtliga institutioner och organ måste spela en särskild roll för att lägga grunden till detta partnerskap. Ekonomiska och sociala kommitténs uppgift är att utgöra en förebild för att inrätta eller stärka olika liknande organ - t.ex. Mercosurs rådgivande forum - som har skapats eller studeras både på subregional nivå och i olika länder i Latinamerika och Västindien. Det är också oumbärligt att de ekonomiska och sociala aktörerna i de båda regionerna deltar aktivt och involveras i arbetet med att utforma denna strategi.

3.1.8. Man bör studera möjligheten att inrätta ett särskilt organ med uppgift att följa upp dessa förbindelser och att vidta konkreta åtgärder i detta sammanhang.

3.2. Relationerna med Mexiko

3.2.1. Ekonomiskt sett måste Europeiska unionens strategi framför allt syfta till att utveckla frihandelsavtalets potential fullt ut och anpassa avtalet till de eventuella förändringar som kan ske i de olika handelsavtal som Mexiko kommer att ingå med hela Centralamerika, eller de möjliga förändringar som undertecknandet av det amerikanska frihandelsavtalet kan medföra för Nafta.

3.2.2. På arbetsmarknaden kan Europeiska unionen medverka till att skapa en ny ram för samtal mellan arbetsmarknadens parter, i linje med de inhemska och internationella förändringar som landet har konfronterats med de senaste åren.

3.2.3. När det gäller det civila samhället som helhet är det nödvändigt att eftersträva lösningar som är anpassade till Mexikos situation. Mexiko har stora marginaliserade befolkningsgrupper och problem med att integrera olika minoriteter. Europeiska unionen, som i viss mån delar många av dessa problem, kan dra fördel av erfarenheterna i Mexiko att lösa dessa problem.

3.3. Relationerna med Centralamerika och Västindien

3.3.1. Ur ekonomisk synvinkel måste man i de samarbetsformer som hittills varit gällande överge den huvudsakliga fokuseringen på småskaliga åtgärder och koncentrera sig på en regional strategi som genomförs i samverkan med socioekonomiska aktörer. Strategin bör främja en ekonomiskt och ekologiskt hållbar verksamhet, stärka de ekonomiska och kommersiella banden mellan de olika länderna och stödja externa regionala initiativ, i likhet med Puebla-Panamá-planen.

3.3.2. På arbetsmarknaden måste de socioekonomiska organisationerna få starkt stöd och uppbackning, så att de dels kan ge socioekonomisk vägledning åt sina regeringar genom att de grundläggande ILO-konventionerna införlivas i deras lagstiftning och efterlevs, dels genom att inleda en social dialog som organiserar vissa samhällen, särskilt i Latinamerika, som de senaste årtiondena präglats av ett våldsklimat.

3.3.3. På samma sätt måste man stärka andra aktörer i det civila samhället i dessa länder, så att de kan bidra till att värna om demokratin och respekten för de grundläggande mänskliga rättigheterna och vägleda dessa länder mot ekonomisk tillväxt och välståndfördelning som kan mildra den nuvarande utbredda fattigdomen och marginaliseringen.

3.4. Relationerna med den andinska gemenskapen

3.4.1. Inom ekonomin är det mest uppenbara behovet att hitta formler för att uppnå makroekonomisk stabilitet och befästa den fria marknaden utan att ge efter för populistiska ekonomiska lösningar som för tillbaka regionen till de misslyckade experimenten under 1970-talet. Detta kräver oundvikligen att man stärker de offentliga institutionerna och ökar insynen i deras verksamhet.

3.4.2. På det sociala planet måste arbetstagar- och arbetsmarknadsorganisationerna, som i många fall har en djupt rotad tradition, stödjas och moderniseras för att undvika alla former av våld mot ledarna eller deras familjer. Man måste också vara vaksam på att det inte uppstår skenbara former av delaktighet som strider mot ILO:s grundkonventioner, vilket skulle förhindra att en verkligt social dialog äger rum. I detta sammanhang måste EU utnyttja alla medel som står till buds för att bidra till att stävja ovannämnda våldstendenser och verka för efterlevnad av internationella avtal på detta område.

3.4.3. Även om det civila samhället i sin helhet ser olika ut i de fem länderna, är det ett absolut krav att man kommer till rätta med det klimat som präglas av väpnat våld, avsteg från traditionella former av medborgarinflytande eller helt enkelt avsaknad av sådana strukturer. Denna organisering av medborgarna är det enda som kan lösa de mycket svåra problem som funnits under mer än trettio år och som hämmar utvecklingen i hela regionen.

3.5. Relationerna med Mercosur och Chile

3.5.1. Det är uppenbarligen inte ekonomiskt möjligt att i en globaliserad värld utveckla regionala integrationsområden utan att av de grundläggande ekonomiska parametrarna samordnas. Den mest angelägna uppgiften är därför att stödja konsolideringsprocessen inom Mercosur när det gäller tullar, utveckling av en inre marknad och utarbetandet av en ny ram för samordning av makroekonomiska åtgärder som skulle ha kunnat förhindra de asymmetriska chockerna under de tre senaste åren. Detta kräver dessutom att Mercosur får en vidare institutionell bas. Samtidigt är det oundgängligt att skapa rättsliga och administrativa villkor för att bevara det nödvändiga inflödet av nya och produktiva direkta utlandsinvesteringar.

3.5.2. De socioekonomiska aktörerna måste självfallet delta i denna komplexa ekonomiska konvergensprocess. Europeiska företag som är verksamma i regionen kan i denna process spela en ledande roll genom att främja ett klimat präglat av social dialog. Samtidigt har Mercosurs rådgivande forum på regional nivå och arbetsmarknadsorganisationerna på nationell nivå en central roll att spela för att stärka Mercosur.

3.5.3. När det gäller det civila samhället har Mercosur som idé tveklöst uppstått bland ledande politiska kretsar och accepterats av arbetsmarknadens parter, men den har inte fått tillräckligt fäste bland medborgarna. På samma sätt som i Europa under 70-talet måste man överföra denna entusiasm om en gemensam framtid till medborgarna i de olika länderna, och detta kan bara ske genom de organisationer som ger struktur åt själva samhället.

4. Det civila samhällets och dess roll i processen i EU, Latinamerika och Västindien

4.1. Det står klart att förbindelserna mellan de båda områdena hittills främst har legat på det politiska planet, och även om dessa kontakter har inneburit ovedersägliga fördelar för allmänheten har medborgarna inte fått tillräckligt med information. Därför har de inte deltagit i det arbete som behövs och kan inte heller framföra sina synpunkter genom de organ där de företräds. Samtidigt saknas övergripande statistik för många områden, och det blir därmed svårare att finna och analysera effekterna av EU:s insatser i dessa länder.

4.2. Därför var Ekonomiska och sociala kommittén med och anordnade ett möte i Rio de Janeiro med företrädare för det civila samhället dagarna före det toppmöte som hölls i staden 1999. Föresatsen är att anordna ett liknande möte den 17-19 april 2002, några veckor före det andra toppmötet i Madrid i maj samma år.

4.3. Detta andra möte mellan företrädare för det civila samhället kräver vissa förberedelser för att diskussionerna under mötet och de slutsatser som vidarebefordras till de sammanträdande stats- och regeringscheferna skall återspegla de åsikter och önskemål om prioriteringar som finns hos en majoritet av medborgarna. Det är också viktigt att få fram en arbetsplan som säkerställer att dessa möten inte blir någon enstaka företeelse och att de följer den handlingsplan som bifogas meddelandet.

4.3.1. Detta bör leda till att dessa möten får en mer officiell karaktär, före toppmöten mellan stats- och regeringscheferna och att dessutom dagordningen för dessa möten tillsammans med frågor som det civila samhället anser prioriterade har en koppling till de frågor av socioekonomisk karaktär som diskuteras under toppmötet.

4.4. ESK anser därför att man i förväg bör vidta de åtgärder som beskrivs nedan och som gäller information, kontakter med ekonomiska och sociala råd och liknande institutioner och förberedelsearbetet med olika frågor på dagordningen för stats- och regeringschefernas möte i Madrid.

4.5. Som vi konstaterat ovan är information och aktivt deltagande från det civila samhällets samtliga ekonomiska och sociala aktörer en oumbärlig faktor i arbetet med att stärka demokratin, samt värna om arbetsfreden och det ekonomiska välståndet. Utan ett delaktigt civilt samhälle och en fullgod social dialog kan inga framsteg i fråga om ekonomisk och handelsrelaterad integration bli varken varaktiga eller hållbara mot bakgrund av ländernas kapacitet.

4.6. Under många årtionden har Europa byggt upp den så kallade "europeiska sociala modellen". Den bygger på delat välstånd och ansvar, marknadsekonomi kombinerad med långtgående social trygghet grundad på solidaritet och social dialog, allmännyttiga tjänster samt en subsidiaritetstanke, som går ut på att fördela behörigheter mellan myndigheter på olika nivåer så effektivt som möjligt men också fördela uppgifter mellan offentlig och privat sektor på effektivast möjliga sätt.

4.7. Det är på denna punkt, för att göra dessa förbindelser hållbara, som EU:s erfarenheter och just "den europeiska sociala modellen" kan berika debatten. De latinamerikanska och västindiska länderna kan å sin sida lära EU något genom sin livskraft och uppfinningsrikedom under svåra förhållanden, sin etniska och kulturella mångfald och sin förmåga att integrera dessa värden i ett ungt samhälle som strävar efter utveckling och rättvisa förhållanden.

5. Inledande reflektioner inför utarbetandet av deklarationen från det andra mötet mellan företrädare för det civila samhället i EU, Latinamerika och Västindien

En utfrågning med företrädare från Latinamerika och Västindien som anordnades i Santiago de Chile har gjort det möjligt att peka på några punkter som kan ingå i deklarationen från det andra mötet mellan företrädare för det civila samhället. Det rör sig om följande punkter:

5.1. Det civila samhällets organisationer utgör en viktig faktor för att befästa demokrati och sociala strukturer i båda områdena, och dessa organisationer måste aktivt ges en välfungerande roll i de politiska förhandlingarna.

5.2. Latinamerikas och Västindiens ekonomiska sårbarhet innebär att man måste försöka finna lösningar som tryggar en kontinuerlig ekonomisk tillväxt och en mer rättvis fördelning av det välstånd som skapas, så att den oacceptabelt stora fattigdomen och sociala utslagningen kan minska.

5.3. Att stärka den sociala dialogen, och i förlängningen även medborgardialogen, måste bli en central faktor för att stödja detta mer rättvisa och solidariska samhälle.

5.4. Länderna i Latinamerika och Västindien måste ges frihet att välja den modell för internationell ekonomisk integration som bäst passar just deras intressen. De måste kunna begära avtal som inte innebär samma åtaganden för alla parter, utan i stället tar hänsyn till dessa länders större ekonomiska och sociala sårbarhet.

5.5. Det är viktigt att EU och länderna i Latinamerika och Västindien vidtar aktiva åtgärder inom områden som utvandring, allmän utbildning och skapandet av ett högutbildat samhällsskikt, tillämpning av modeller för hållbar utveckling samt mer omfattande och bättre överföring av teknik.

5.6. Det behövs lösningar som gör det möjligt att stärka alla slags organisationer i det civila samhället utan att för den skull inskränka deras frihet. Dessa lösningar borde också göra det möjligt att skapa forum för dialog på nationell nivå och i ett senare skede bredda dessa forum till regional och internationell nivå.

5.7. Man kan utgå från denna nationella och regionala dialog för att främja inrättandet av ekonomiska och sociala råd eller liknande institutioner som ger en formell ram åt dialogen och ger den en plats i de lagstiftnings- och beslutsprocesser som påverkar det civila samhället.

6. Prioriterade åtgärder inför det andra mötet mellan företrädare för det civila samhället i EU, Latinamerika och Västindien

6.1. Informationsinsatser: En särskild webbsida bör skapas för alla de organisationer i det civila samhället som närvarade i Rio de Janeiro. Sidan skall vara ett forum för kommentarer och förslag. Som ett komplement skulle ett elektroniskt nyhetsbrev kunna publiceras varannan månad. Man borde också be EU:s delegationer i de olika länderna att delta i samarbetet genom att verka för att andra organisationer i dessa länder engagerar sig.

6.2. Insatser genom de ekonomiska och sociala råden eller liknande institutioner såväl på EU-nivå som på regional och nationell nivå. Syftet med detta är att stärka det civila samhällets närvaro i dessa länder och skapa ömsesidigt mervärde genom deras deltagande i mötet.

6.3. Beredning av fyra tematiska arbeten i centrala frågor som direkt berör det civila samhället och som skall behandlas under toppmötet i Madrid. Dessutom bör man studera frågan om hållbar utveckling i våra regioner och möjligheten att vidta gemensamma åtgärder samt utbyta information om välfungerande metoder på området.

Bryssel den 21 februari 2002.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Göke Frerichs

(1) KOM(2000) 670 slutlig.

(2) Allians för informationssamhället.