Förslag till RÅDETS REKOMMENDATION om tillämpning på egenföretagare av lagstiftningen om hälsa och säkerhet i arbetet

(framlagt av kommissionen)

MOTIVERING

I. INLEDNING

Anledningen till att kommissionen anser att detta initiativ är viktigt har sin upprinnelse i att de personer som inte utövar sin yrkesverksamhet inom ramen för ett anställningsförhållande med en arbetsgivare, eller mer allmänt, överhuvudtaget inte inom något anställnings- eller beroendeförhållande till en tredje man, i allmänhet heller inte omfattas av de EG-direktiv som rör hälsa och säkerhet i arbetet.

Egenföretagare utsätts dock ofta för samma hälso- och säkerhetsrisker som anställda. Därför bör åtgärder vidtas på EU-nivå i detta avseende.

I gemenskapens program för arbetarskyddsfrågor 1996-2000 [1] föreskrivs följande i åtgärd 8: "Undersökning av behovet av ett förslag till en rådsrekommendation om hälsa och säkerhet i arbetet för egenföretagare". På grund av de alltfler egenföretagare som inte omfattas av den EG-lagstiftning som grundas på artikel 137 i fördraget (f.d. artikel 118a) har kommissionen ansett det nödvändigt att närmare se över situationen i Europeiska unionen och de medel som står till EU:s förfogande på detta område.

[1] KOM(95) 282 slutlig, EGT C 262, 7.10.1995, s. 18.

I detta syfte började därför kommissionens avdelningar redan 1996 att diskutera och undersöka egenföretagarnas situation i Europeiska unionen när det gäller hälsa och säkerhet i arbetet. Resultaten av denna undersökning visar att egenföretagarna ofta är verksamma inom högrisksektorer (transport, jordbruk, byggnadsarbete, fiske). Egenföretagarnas skydd genom EG-lagstiftningen är mycket begränsat samtidigt som det kan konstateras att det föreligger stora skillnader mellan medlemsstaternas lagstiftning.

I detta sammanhang bildade Rådgivande kommittén för arbetarskyddsfrågor 1997 en arbetsgrupp för "egenföretagare" med uppgift att "arbeta ett yttrande från Rådgivande kommittén för arbetarskyddsfrågor över vilka åtgärder som är möjliga att vidta på gemenskapsnivå för att uppfylla de behov och lösa de problem som kan följa av att gemenskapsåtgärderna för säkerhet och hälsa utvidgas till egenföretagare".

Under arbetets gång i denna arbetsgrupp och för att få en bild av det faktiska läget för egenföretagare i alla medlemsstater uppmanade kommissionen Europeiska arbetsmiljöbyrån i Bilbao att samla in information från medlemsstaterna för att fastställa huruvida sekundärrätten enligt arbetsmiljödirektiven hade utvidgats till att omfatta egenföretagare och i vilka former detta hade gjorts. För att komplettera informationen uppmanade kommissionen därefter Europeiska arbetsmiljöbyrån att lämna ny information om egenföretagarnas praktiska och juridiska situation i varje medlemsstat.

Rent allmänt skall det understrykas att i den europeiska sociala agendan [2] som den godkänts av Europeiska rådet i Nice [3] ombeds kommissionen att under 2002 utarbeta en gemensam strategi när det gäller arbetsmiljön för att bidra till målet att föregripa och dra fördel av ändringen i arbetsmiljön genom att utveckla en ny balans mellan smidighet och säkerhet. I en resolution om gemenskapens allmänna ram på området för hälsa och säkerhet på arbetsplatsen [4] föreslår Ekonomiska och sociala kommittén att man systematiskt skall utveckla informationsåtgärder, kunskapsspridning, riktmärkning och forskning i fråga om egenföretagares villkor.

[2] KOM(2000)379 slutlig, 28.6.2000.

[3] Europeiska rådets möte i Nice, 7-9.12.2000, Ordförandeskapets slutsatser, bilaga 1.

[4] EGT C 51, 23.2.2000, s. 33.

II. SKYDD AV EGENFÖRETAGARES HÄLSA OCH SÄKERHET PÅ NATIONELL NIVÅ

På grundval av den information som Europeiska arbetsmiljöbyrån har samlat in om det nuvarande läget när det gäller egenföretagarnas hälsa och säkerhet i medlemsstaterna [5] kan följande slutsatser dras:

[5] Se bilagan för en sammanfattning av situationen i medlemsstaterna när det gäller egenföretagares hälsa och säkerhet.

- Vissa medlemsstater har utvidgat lagstiftningen om hälsa och säkerhet till att omfatta egenföretagare. Detta är fallet i Portugal och Irland, där lagstiftningen i fråga omfattar både anställda och egenföretagare, och i mindre utsträckning i Danmark, Förenade kungariket och Sverige.

- Övriga medlemsstaters nationella lagstiftning om hälsa och säkerhet i arbetet omfattar inte egenföretagare. I vissa avseenden (t.ex. bestämmelser om hälsa i arbetet) eller under vissa omständigheter (t.ex. när egenföretagare arbetar på en byggarbetsplats eller när det gäller entreprenad) omfattas dock egenföretagare, vilket då innebär att tillämpliga lagar måste följas.

III. SKYDD AV EGENFÖRETAGARES HÄLSA OCH SÄKERHET PÅ GEMENSKAPSNIVÅ

Enligt artikel 3 i ramdirektiv 89/391/EEG om åtgärder för att främja förbättringar av arbetstagarnas säkerhet och hälsa i arbetet [6] definieras en arbetstagare som en person som är anställd av en arbetsgivare. Denna definition tillämpas i alla särdirektiv till ramdirektivet.

[6] EGT L 183, 29.6.1989, s. 1.

Följande båda direktiv som grundas på artikel 137 (f.d. artikel 118a) bör dock nämnas särskilt:

- Direktiv 92/57/EEG om minimikrav för säkerhet och hälsa på tillfälliga eller rörliga byggarbetsplatser [7]. I detta direktiv beaktas de egenföretagare som bedriver verksamhet på en byggarbetsplats i de fall då denna verksamhet kan orsaka hälso- och säkerhetsrisker för de arbetstagare som befinner sig på denna arbetsplats. Det handlar i detta fall således inte om att garantera egenföretagarnas säkerhet, utan att underkasta dem vissa bestämmelser för att begränsa eller minska de risker som de kan utsätta övriga arbetstagare för.

[7] EGT L 245, 26.8.1992, s. 6.

- Direktiv 92/29/EEG om minimikrav avseende säkerhet och hälsa för förbättrad medicinsk behandling ombord på fartyg [8], vilket inte är ett särdirektiv till direktiv 89/391/EEG. Direktivet innehåller en mycket vid definition av "ombordanställd" som inbegriper egenföretagare. Det handlar i detta fall inte heller om en rättsakt som uteslutande gäller för egenföretagare. I direktiv 92/29/EEG gäller samma tankegång som i direktiv 92/57/EEG, nämligen att egenföretagarnas skydd endast är en bisak till skyddet för anställda.

[8] EGT L 113, 30.4.1992, s. 19.

Dessutom är det lämpligt att påpeka att direktiv 2001/45/EG [9] om minimikrav för säkerhet och hälsa vid arbetstagares användning av arbetsutrustning i arbetet i sina skäl hänvisar till egenföretagare genom att påminna om att de, när de använder arbetsutrustning, riskerar att utsätta arbetstagare för risker i arbetsmiljön.

[9] EGT L 195, 19.7.2001, s. 46.

IV. VIKTEN AV ÅTGÄRDER PÅ GEMENSKAPSNIVÅ

Trots att den övervägande delen av gemenskapsbestämmelserna om anställdas hälsa och säkerhet i arbetet inte är tillämpliga på egenföretagare utsätts egenföretagarna dock ofta för samma hälso- och säkerhetsrisker som anställda.

Dessutom är det just inom de sektorer som anses vara högrisksektorer, jordbruk, fiske, byggnadsarbete, transporter och tjänster, där den största andelen egenföretagare bedriver sin verksamhet. Den senaste tillgängliga statistiken visar att andelen egenföretagare som skadas i arbetet ligger under genomsnittet, men att andelen dödsolyckor är långt större än genomsnittet [10].

[10] Eurostat - "Statistik i korthet" Befolkning och sociala förhållanden: Nr 16/2001 "Arbetsolyckor i EU 1998-1999"och Nr 17/2001 "Arbetsrelaterade hälsoproblem 1998-1999".

I maj 1999 yttrade sig Rådgivande kommittén positivt om kommissionens förslag till rådets rekommendation. I yttrandet framhölls att ett gemenskapsinitiativ var nödvändigt för att skydda egenföretagarnas hälsa och säkerhet.

I sitt yttrande menade Rådgivande kommittén att det ständigt ökande antalet egenföretagare i många medlemsstater utgör en del av en mycket mer omfattande utveckling av sysselsättningsstrukturer, med företag som minskar i storlek genom att lägga ut många uppgifter på entreprenad till ännu mindre företag och till egenföretagare. Detta medför nya problem när det gäller samarbete mellan de små företagen och bibehållande av ett starkt säkerhetsmedvetande i de verkligt små företagen.

Efter det att Amsterdamfördraget trädde i kraft, och enligt artikel 138.2 och 138.3 i fördraget, har arbetsmarknadens parter på EU-nivå rådfrågats om behovet av ett initiativ på det här området. Första omgången av samrådet genomfördes i mars 2000 och den andra omgången i juli 2001. Nästan samtliga arbetsmarknadsparter är för ett icke-bindande gemenskapsinstrument, som framför allt skall omfatta aspekter som hänger samman med information/kunskapsspridning, utbildning, specialmedicinsk hälsoövervakning och förebyggande arbete.

Eftersom artikel 137 i fördraget endast anger direktiv som rättsligt instrument för åtgärder på det här området, föreslås att detta förslag till rekommendation skall grundas på artikel 308 i fördraget.

Åtgärder kan således vidtas på gemenskapsnivå i denna fråga om man utnyttjar artikel 308 i fördraget, enligt vilken sådana åtgärder får vidtas som är nödvändiga för att inom den gemensamma marknadens ram förverkliga något av gemenskapens mål. I detta fall är det uppenbart att skyddet av egenföretagarnas hälsa och säkerhet bidrar till att förverkliga ett mål för gemenskapen, nämligen att säkerställa en hög hälsoskyddsnivå.

Det faktum att de flesta medlemsstater inte har några rättsliga bestämmelser om egenföretagares hälsa och säkerhet innebär att skyddet i mycket hög grad varierar inom Europeiska unionen.

Mot bakgrund av subsidiaritetsprincipen visar bristerna i gemenskapsrätten och i nationell rätt på detta område att det krävs åtgärder på gemenskapsnivå för att säkerställa ett minimiskydd mot risker i arbetet för egenföretagare. I ett första skede skulle kommissionen vilja låta medlemsstaterna på frivillig grund vidta de åtgärder som krävs, på grundval av detta förslag till rådets rekommendation. Om det efter en utvärdering av detta första skede skulle visa sig nödvändigt vidtas åtgärder genom en bindande rättsakt.

Även om vissa medlemsstater redan har vidtagit åtgärder på nationell nivå till förmån för egenföretagare, kan de åtgärder som föreslås inte alls betraktas som att de går utöver vad som är nödvändigt, vilket innebär att proportionalitetsprincipen respekteras. De medlemsstater som ännu inte har vidtagit några åtgärder för egenföretagarnas hälsa och säkerhet skulle då kunna dra nytta av de mycket positiva resultat som genomförandet av bestämmelser på detta område skulle innebära.

Bilaga Tillämpningen av nationell arbetsmiljölagstiftning

1. Tillämpningen utvidgad till att gälla egenföretagare

PORTUGAL: Egenföretagare omfattas av de bestämmelser som gäller utan åtskillnad för både arbetstagare och egenföretagare.

IRLAND: Arbetsmiljölagstiftningen gäller för egenföretagare.

FÖRENADE KUNGARIKET: I de grundläggande bestämmelserna i Health and Safety Act. 1974 och i Workplace (Health, Safety and Welfare) Regulations 1992 definieras begreppet "arbete" som det arbete som utförs av såväl arbetstagare som egenföretagare. I Health and Safety Act 1974 åläggs också egenföretagare vissa skyldigheter liksom i Management of Health and Safety Regulations, som ålägger dem skyldigheter att utföra en riskbedömning.

Work Equipment Regulations 1992 tillämpas uttryckligen på egenföretagare.

Enligt Health and Safety (Working on Display Screen Equipment) Regulations tillämpas vissa föreskrifter i direktiv 90/270/EEG på egenföretagare, även om skyddet för egenföretagare är mindre omfattande än skyddet för anställda.

Regulations on Manual Handling of loads and Personal Protective Equipment tillämpas däremot inte på egenföretagare.

DANMARK: Arbetsmiljölagen ( 2 arbejdsmiljøloven) tillämpas på allt arbete som utförs för en arbetsgivare.

Ett sådant kriterium, vari begreppet arbetstagare inte nämns, utesluter därför inte egenföretagare från lagens tillämpningsområde.

Ett antal bestämmelser i arbetsmiljölagen blir emellertid inte relevanta om det inte rör sig om ett fast anställningsförhållande mellan arbetsgivare och arbetstagare, t.ex. bestämmelser om information, instruktion och utbildning.

Det antal regler som är tillämpliga på egenföretagare är därför färre än det antal som är tillämpliga på anställda. Det gäller generellt principer i arbetsmiljölagen, bestämmelser om användning av arbetsutrustning samt organisation och utförande av arbete.

SVERIGE: Arbetsmiljölagstiftningen är delvis tillämplig på arbetsgivare. Så är också fallet med rena familjeföretag när det t.ex. gäller användning av arbetsutrustning eller farliga ämnen.

Detta innebär att den svenska arbetsmiljölagen delvis gäller för egenföretagare.

2. Tillämpningen i princip begränsad till arbetstagare i den i artikel 137a angivna betydelsen

FINLAND: Den finska lagen om skydd för arbetstagare gäller arbete som utförs av arbetstagare på grundval av ett kontrakt, mot avlöning, för en arbetsgivares räkning och under dennes tillsyn. Lagen är således inte tillämplig på egenföretagare.

Bestämmelserna om hälsa i arbetet gäller emellertid för egenföretagare.

TYSKLAND-ÖSTERRIKE: Arbetsmiljölagstiftningen gäller endast arbetstagare. Egenföretagare omfattas inte.

BELGIEN: I allmänhet omfattas egenföretagare inte, såvida de inte arbetar på en byggarbetsplats eller om det är fråga om underleverantörer.

LUXEMBURG: Bestämmelserna gäller inte för egenföretagare, förutom när de utför arbete på en byggarbetsplats.

Egenföretagare omfattas emellertid av "Code des assurances sociales" och särskilt av "Association d'assurance contre les accidents - section industrielle". Till följd härav är de förpliktade att noga följa detta försäkringsföretags bestämmelser om förebyggande av olyckor.

NEDERLÄNDERNA: Arbowet-lagstiftningen är inte tillämplig på egenföretagare.

Under vissa omständigheter, t.ex. på en byggarbetsplats, skall en egenföretagare som utför arbete i ett företag där det finns anställda arbetstagare respektera de relevanta bestämmelserna i lagstiftningen i syfte att skydda arbetstagarna.

GREKLAND: Arbetsmiljölagstiftningen är inte tillämplig på egenföretagare.

De uppenbara undantagen härrör direkt från gemenskapsrätten (byggarbetsplats, samordning).

ITALIEN: Arbetsmiljölagstiftningen är inte tillämplig på egenföretagare.

Under vissa omständigheter kan egenföretagare dock behöva följa arbetsmiljölagstiftningen, nämligen när de tillhandahåller tjänster i företag som anställer arbetstagare, men bara i syfte att skydda arbetstagarna.

SPANIEN: Egenföretagare är undantagna från lagstiftningens tillämpningsområde.

Bestämmelserna om samarbete och samordning gäller emellertid för dem när de befinner sig på en arbetsplats där arbetstagare utför deras arbete.

Lagstiftningen om byggarbetsplatser innehåller också regler som är tillämpliga på egenföretagare.

FRANKRIKE: Generellt är bestämmelserna inte tillämpliga på vare sig egenföretagare eller arbetsgivare (med undantag för när de direkt utför arbete på en byggarbetsplats).

Märk! En undersökning har utförts i syfte att utvidga lagens tillämpningsområde till egenföretagare i den nukleära sektorn.

2002/0079 (CNS)

Förslag till RÅDETS REKOMMENDATION om tillämpning på egenföretagare av lagstiftningen om hälsa och säkerhet i arbetet

EUROPEISKA UNIONENS RÅD UTFÄRDAR DENNA REKOMMENDATION

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 308 i detta,

med beaktande av kommissionens förslag till rekommendation

med beaktande av Europaparlamentets yttrande [11],

[11] EGT C , s. .

med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande [12], och

[12] EGT C , s. .

av följande skäl:

(1) Enligt kommissionens meddelande om ett gemenskapsprogram för arbetarskyddsfrågor (1996-2000) [13] bör man undersöka behovet av ett förslag till rådets rekommendation om egenföretagares hälsa och säkerhet, med hänsyn till det ständigt ökande antalet egenföretagare.

[13] EGT C 262, 7.10.1995, s. 18.

(2) I sin resolution [14] om Europeiska gemenskapens handlingsprogram för arbetarskyddsfrågor (1994-2000) föreslår Europaparlamentet att handlingsprogrammet skall innefatta åtgärder för att utvidga ramdirektivet till att även omfatta egenföretagare. I sin resolution [15] om halvtidsrapporten om genomförandet av detta program uppmärksammar Europaparlamentet återigen gruppen egenföretagare, som i stor utsträckning inte omfattas av lagstiftningen, och erinrar om att entreprenadverksamhetens utveckling leder till att antalet olycksfall i arbetet ökar.

[14] EGT C 205, 25.7.1994, s. 478.

[15] Europaparlamentets resolution av den 25 februari 1999 (A4-0050/1999).

(3) Arbetsmarknadens parter fäster också stor vikt vid skyddet av egenföretagares hälsa och säkerhet, och nästan alla är positiva till en gemenskapsåtgärd i form av en rekommendation från rådet som betonar högrisksektorer och framför allt information och spridning av kunskap om riskförebyggande, lämplig utbildning och relevant hälsoövervakning.

(4) De personer som inte utövar sin yrkesverksamhet inom ramen för ett anställningsförhållande med en arbetsgivare, eller mer allmänt, överhuvudtaget inte inom något beroendeförhållande till en tredje man, omfattas i allmänhet inte av de EG-direktiv som rör hälsa och säkerhet i arbetet, till exempel ramdirektiv 89/391/EEG av den 12 juni 1989 om åtgärder för att främja förbättringar av arbetstagarnas säkerhet och hälsa i arbetet [16]. I vissa medlemsstater omfattas för övrigt inte dessa arbetstagare av den gällande lagstiftningen om säkerhet och hälsa i arbetet.

[16] EGT L183, 29.6.89, s. 1.

(5) Egenföretagare utsätts emellertid för exakt samma risker för sin hälsa och säkerhet som anställda.

(6) Det finns i gemenskapen också sektorer som anses vara "högrisksektorer", där antalet egenföretagare är mycket stort (jordbruk, fiske, byggnadsarbete, transporter).

(7) ILO kom nyligen med en rekommendation som följer av konventionen om hälsa och säkerhet i jordbruket [17]. Enligt denna rekommendation bör medlemsstaterna stegvis utvidga det skydd som gäller för arbetstagare till att omfatta egenföretagare inom jordbruket, om lämpligt genom att ta hänsyn till åsikter från de organisationer som företräder egenföretagarna inom jordbruket.

[17] ILO:s konvention 184/2001, 21.6.2001.

(8) De olycksfall i arbetet och arbetssjukdomar som egenföretagare är särskilt utsatta för medför sociala och mänskliga kostnader.

(9) Av dessa skäl är det lämpligt att ta hänsyn till gruppen egenföretagare i lagstiftningen om säkerhet och hälsa i arbetet.

(10) I vissa medlemsstater omfattas egenföretagare redan av lagstiftningen om hälsa och säkerhet i arbetet. Trots att snedvridningen av konkurrensen är mest märkbar inom medlemsstaterna, skulle den minskas om övriga medlemsstater vidtog motsvarande åtgärder, eftersom detta skulle innebära att tillämpningen av hälso- och säkerhetsbestämmelser inte skulle variera i så hög grad från en medlemsstat till en annan.

(11) Man bör likaså öka egenföretagares tillgång till utbildning och information, för att förbättra hälsan och säkerheten såväl för dem som för andra arbetstagare på samma arbetsplats.

(12) De mål i fråga om hälsa och säkerhet som sätts upp i denna rekommendation påverkar inte medlemsstaternas frihet att fastställa konkreta bestämmelser om hur deras lagstiftning skall tillämpas på egenföretagare.

(13) Denna rekommendation inverkar inte på befintliga eller framtida nationella bestämmelser som ger ett högre skydd.

(14) I nuvarande situation är det medlemsstaterna som har bäst förutsättningar att vidta lämpliga åtgärder. Gemenskapen måste emellertid också medverka till att målen i denna rekommendation uppnås.

(15) Förslaget har utarbetats efter det att man enligt artikel 138.2 och 138.3 i fördraget har rådfrågat arbetsmarknadens parter och Rådgivande kommittén för arbetarskyddsfrågor.

HÄRIGENOM REKOMMENDERAS MEDLEMSSTATERNA

1. att erkänna, inom ramen för politiken för förebyggande av yrkesrelaterade risker och olyckor, egenföretagares rätt att skydda sin hälsa och sin säkerhet på likvärdiga grunder som anställda samt de skyldigheter som egenföretagare har på det här området,

2. att se till att erkännandet av denna rätt och dessa skyldigheter ingår i medlemsstatens interna rättsordning genom att, i enlighet med nationell lagstiftning och/eller nationell praxis, låta egenföretagare omfattas av lagstiftningen om hälsa och säkerhet i arbetet och/eller vidta särskilda åtgärder för egenföretagare,

3. att om nödvändigt anpassa denna lagstiftning till egenföretagares specifika villkor,

4. att vidta de åtgärder som krävs för att garantera att egenföretagare kan få information och råd från myndigheter och/eller organ som tillsatts för detta ändamål, när det gäller förebyggande av hälso- och säkerhetsrisker i yrket; dessa åtgärder måste vara anpassade till egenföretagares särskilda behov och göra det möjligt för dem att hantera de risker som de kan utsättas för,

5. att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att egenföretagare skall kunna ha tillgång till tillräcklig utbildning för att få lämplig kompetens i fråga om säkerhet och hälsa,

6. att se till att en smidig tillgång till sådan information och utbildning inte innebär att berörda egenföretagare åläggs ekonomiska kostnader som verkar avskräckande,

7. att vidta nödvändiga åtgärder, i enlighet med nationell lagstiftning och/eller nationell praxis, för att garantera en lämplig övervakning av egenföretagares hälsa med avseende på hälso- och säkerhetsrisker i arbetet,

8. att ta hänsyn till försök som har gjorts i andra medlemsstater när relevant lagstiftning skall utarbetas,

9. att se till att dessa bestämmelser om egenföretagares hälsa och säkerhet i arbetet verkligen tillämpas, framför allt genom att svara för lämplig kontroll och övervakning,

10. att, efter en period av fyra år efter det att denna rekommendation har antagits, undersöka hur effektiva de åtgärder har varit som vidtagits för att genomföra bestämmelserna i denna rekommendation, och därefter informera kommissionen om resultatet.

Utfärdad i Bryssel den

På rådets vägnar

Ordförande