EUROPEISKA KOMMISSIONEN Bryssel den 24.11.2021 COM(2021) 741 final RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET OCH EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN Rapport om förvarningsmekanismen 2022



(utarbetad i enlighet med artiklarna 3 och 4 i förordning (EU) nr 1176/2011 om förebyggande och korrigering av makroekonomiska obalanser)

{SWD(2021) 361 final}



Innehåll Sammanfattning 1.Det makroekonomiska sammanhanget och utvecklingen av obalanser i euroområdet 2.Obalanser, risker och justeringar: viktiga utvecklingar per land 2.1.En ögonblicksbild av resultattavlan 2.2.Utrikeshandel och konkurrenskraft 2.3.Privat skuldsättning och bostadsmarknaderna 2.4.Den offentliga sektorn 2.5.Finanssektorn 3.Sammanfattning av huvudproblemen och konsekvenserna av övervakningen 4.Landsspecifika kommentarer Bilaga 1: Prognoser och nulägesprognoser för resultattavlans huvudindikatorer Bilaga 2: Obalansförfarandets resultattavla Med denna rapport om förvarningsmekanismen inleds den elfte årliga omgången av förfarandet vid makroekonomiska obalanser (obalansförfarandet). Syftet med förfarandet är att upptäcka, förebygga och korrigera obalanser som inverkar negativt på ekonomin i medlemsstaterna, Ekonomiska och monetära unionen eller unionen som helhet, och att uppmuntra till lämpliga politiska åtgärder. Obalansförfarandet ingår i den europeiska planeringsterminen för samordning av den ekonomiska politiken för att säkerställa att de analyser och rekommendationer som görs inom andra ekonomiska övervakningsverktyg är samstämmiga (artiklarna 1 och 2 i förordning (EU) nr 1176/2011). Denna rapport om förvarningsmekanismen baseras på en ekonomisk avläsning av en resultattavla med utvalda indikatorer, som kompletteras med ett större antal hjälpindikatorer, analytiska verktyg och bedömningsverktyg och annan relevant information, bland annat nyligen publicerade data och prognoser. Årets rapport omfattar en förstärkt framåtblickande bedömning av risker för den makroekonomiska stabiliteten och utvecklingen av de makroekonomiska obalanserna. Rapporten omfattar också en analys av hur medlemsstaternas makroekonomiska obalanser påverkar hela euroområdet. I rapporten fastställs vilka medlemsstater som måste omfattas av fördjupade granskningar för att bedöma om de har obalanser som kräver politiska åtgärder (artikel 5 i förordning (EU) nr 1176/2011). Utifrån de diskussioner om rapporten som förs med Europaparlamentet och samt i rådet och Eurogruppen gör kommissionen därefter de fördjupade granskningarna av dessa medlemsstater. De fördjupade granskningarna kommer att publiceras under våren 2022 och ligga till grund för kommissionens bedömning av om makroekonomiska obalanser föreligger och deras allvar samt om det finns brister i politiken. Sammanfattning Denna rapport om förvarningsmekanismen är den andra som präglas av covid-19-pandemin, med en ekonomi som återhämtar sig från den plötsliga och oväntade krisen 2020. Covid-19-pandemin orsakade en ekonomisk kris av aldrig skådad omfattning. Efter störningarna under första halvåret 2020 följde snabbt en inledande fas av ekonomisk återhämtning när åtgärderna för att begränsa smittspridningen lättades i hela Europa. Utvecklingen av vacciner innebar att de ekonomiska utsikterna förändrades till det bättre. Skillnader mellan medlemsstaterna kvarstår, men insatserna för att hantera de omedelbara effekterna av den ekonomiska chocken börjar ge resultat. Framgångarna med att vaccinera, tillsammans med en effektiv och målinriktad strategi för att begränsa spridningen, har lett till att den ekonomiska aktiviteten har återhämtat sig starkare från och med våren 2021. Samordningen av den ekonomiska politiken har nu mer inriktats på att lägga grunden för en solid och inkluderande återhämtning och starkare motståndskraft. Enligt kommissionens ekonomiska höstprognos 2021 förväntas de flesta medlemsstater närma sig sina produktionsnivåer före krisen i slutet av 2021, men ett fåtal länder kommer inte att helt vara tillbaka förrän nästa år. Pandemin slog till just när de flesta obalanserna genomgick en korrigeringsprocess under gynnsamma makroekonomiska förhållanden, samtidigt som nya risker i samband med tecken på överhettning uppstod. En långvarig period av ekonomisk tillväxt under större delen av det senaste årtiondet underlättade en gradvis korrigering av obalanserna. Dessa var kopplade till höga privata och offentliga skuldkvoter, vilket var arvet efter både den globala finanskrisen och den uppbyggnad som föregick krisen. Stora bytesbalansunderskott och kraftig kredittillväxt hade också korrigerats, vilket ledde till att utlandsskulden gradvis minskade och banksystemen stärktes. På senare år hade utmaningar och risker som tyder på överhettning växt fram t i vissa sektorer i vissa länder efter en fortsatt ekonomisk expansion, främst när det gäller bostadspriser och kostnadskonkurrenskraft, särskilt i länder där den ekonomiska tillväxten var kraftigare. Pandemin avbröt minskningen av skuldkvoterna, samtidigt som bostadspriserna ökade, vilket tyder på att de makroekonomiska riskerna totalt sett ökat. Obalanserna till följd av den höga offentliga och privata skuldsättningen förvärrades genom det stora BNP-fallet och de finanspolitiska effekterna av de nödvändiga åtgärder som vidtagits för att hantera covid-19-krisen, skydda produktionskapaciteten och begränsa effekterna på sysselsättningen och samhället. Bostadspriserna, som redan hade varit höga, ökade ytterligare och utgör en risk i flera länder, särskilt där de åtföljs av en betydande ökning av bolånen. Tack vare sina starka kapitaltäckningskvoter och stora likviditetsbuffertar kunde bankerna fortsätta att ge lån till ekonomin. Andrahandseffekter inom banksektorn kan dock uppstå i och med att skyddsåtgärderna upphävs och pandemins långsiktiga effekter på företagens solvens sprider sig genom hela ekonomin. Utrikesbalanserna försämrades i länder som är beroende av intäkter från utlandsturismen. Utökat politiskt stöd bidrog till att hålla tillbaka arbetslösheten och stabiliserade hushållens inkomster. I takt med återhämtningen håller arbetskraftsbrist och kostnadstryck på att växa fram i vissa länder, och betydande löneökningar förutses i ett antal länder.

Den snabba och samordnade politiska reaktionen på pandemin dämpade dess ekonomiska effekter, och faciliteten för återhämtning och resiliens ger unika förutsättningar att gå starkare ur krisen. Stabilitets- och tillväxtpaktens allmänna undantagsklausul aktiverades omedelbart efter pandemins utbrott, som stöd till nationella finanspolitiska åtgärder. Överenskommelsen om den tillfälliga ramen för statligt stöd gjorde det möjligt för medlemsstaterna att utnyttja hela den flexibilitet som föreskrivs i reglerna om statligt stöd. Det europeiska instrumentet för tillfälligt stöd för att minska risken för arbetslöshet i en krissituation (SURE) bidrog till att skydda arbetstillfällen. Regeringarna tillhandahöll finanspolitiskt och politiskt stöd i aldrig tidigare skådat omfång, och Europeiska centralbanken (ECB) genomförde ett brett spektrum av åtgärder för att bevara den finansiella stabiliteten och säkerställa väl fungerande finansmarknader. I takt med återhämtningen kommer ett effektivt genomförande av reformer och investeringar i planerna för återhämtning och resiliens att bidra till att främja en hållbar återhämtning, stärka motståndskraften och påskynda EU:s gröna och digitala omställning. Genomförandet av planerna för återhämtning och resiliens kan bidra till att minska obalanserna och de makroekonomiska riskerna. Planerna erbjuder en unik möjlighet att återinföra de medlemsstater som drabbats hårdast av covid-19-krisen på en bana mot varaktigt högre tillväxt, vilket kommer att främja skapandet av arbetstillfällen, förbättra skuldhållbarheten och bidra till att återställa balansen i den europeiska ekonomin som helhet. Den övergripande analys som presenteras i rapporten om förvarningsmekanismen kan sammanfattas på följande sätt: ·Covid-19-krisen har tillfälligt påverkat utlandsställningen, men har inte i grunden förändrat bytesbalansmönstren. Länder med en stor turistnäring inriktad på utländska turister har i allmänhet upplevt en markant ökning av bytesbalansunderskotten eller en minskning av sina blygsamma överskott. Detta förväntas gradvis korrigeras i takt med att resandet återupptas. Vissa av de stora bytesbalansöverskotten minskade något under 2020, vilket gör att bytesbalansen för euroområdet som helhet ligger i linje med fundamenta. Data för första halvåret 2021 visar dock på en markant ökning av euroområdets bytesbalansöverskott, främst till följd av en högre balans i handeln med tjänster. Euroområdets bytesbalans beräknas för närvarande återgå till 2019 års nivå under 2021, vilket återspeglar en fortsatt dämpad inhemsk efterfrågan. Sammantaget har de största förändringarna i bytesbalansen varit sammansättningen: I alla medlemsstater har den privata sektorn ökat sin nettosparande, medan den offentliga sektorns nettoutlåning minskade markant på grund av effekterna av covid-19-pandemin och de åtgärder som vidtagits för att mildra den. Flera medlemsstater med en mycket negativ finansiell nettoutlandsställning noterade en försämring av sina bytesbalanser 2020, men effekterna på deras finansiella nettoutlandsställning i förhållande till BNP beräknas gradvis vända. ·Störningarna i den ekonomiska aktiviteten under 2020 ledde till stora ökningar av enhetsarbetskostnaderna, som delvis förväntas vända i och med återhämtningen, men arbetskraftsbrist och kostnadstryck håller på att växa fram i flera fall. Enhetsarbetskostnaderna steg i hela EU till följd av stabila sysselsättningsnivåer trots en kraftig minskning av produktionen, vilket möjliggjordes av olika offentliga initiativ för att behålla arbetstillfällen, särskilt system för korttidsarbete, som gynnade en minskning av antalet arbetade timmar i stället för minskade sysselsättningsnivåer. Dessa effekter återspeglas i tillfälliga minskningar av den totala arbetsproduktiviteten under 2020. I och med återhämtningen håller produktiviteten på att öka och vända en del av förlusterna i enhetsarbetskostnaderna. I vissa länder håller dock löneökningarna på att ta fart igen och man återgår till tendenserna från tiden före pandemin. Situationen på arbetsmarknaden skiljer sig dock åt mellan olika branscher och länder, och i vissa fall har sysselsättningen i stort sett återgått till nivåerna före krisen, medan skillnaderna i andra fall fortfarande är betydande. I vissa fall kan den ökade omallokeringen mellan jobb, företag och branscher fortsätta under återhämtningen och leda till vissa permanenta förändringar av ländernas produktionskapacitet. I vissa andra fall håller arbetskraftsbrist på att växa fram, särskilt i länder som drabbats mindre av krisen och som upplever en ökad efterfrågan. I kombination med andra faktorer, såsom snabbt stigande energipriser, kan kostnadstrycket bli betydande och bli en risk framöver. ·Genom en rad politiska åtgärder lyckades man bevara jobb och produktionskapacitet under krisen, och stödja den privata sektorns likviditet och solvens. Stödåtgärder såsom moratorier för skuldåterbetalningar och statliga kreditgarantier bidrog till att likviditetsbrister i den privata sektorn inte förvandlades till solvensproblem i början av covid-19-krisen. Moratorier möjliggjorde senarelagda återbetalningar av skulder, vilket ökade den nominella skuldstocken och den därmed sammanhängande räntebördan. Utfasningen av dessa åtgärder kan leda till eventuella återbetalningsproblem, särskilt i branscher som drabbats hårdast av krisen och bland företag som redan är sårbara. I många länder har ökningen av både företagens och hushållens upplåning åtföljts av ökade nettobesparingar. ·Företagens skuldsättning ökade i de flesta EU-länder under 2020, ibland kraftigt. Ny upplåning för att täcka plötsliga intäktsförluster och likviditetsbrist till följd av pandemin bidrog till en ökning av företagens skuldkvot, utöver effekterna av den kraftiga recessionen. De kraftigt ökade nettokreditflödena varade visserligen fram till början av 2021, men den senare tidens dämpning skulle kunna vara ett tecken på både lägre efterfrågan, till följd av att företag använder ackumulerad likviditet, och på ett lägre kreditutbud. ·Hushållens upplåning har ökat i takt med att återhämtningen stärks. Under 2020 berodde hushållens högre skuldkvot främst på det kraftiga BNP-fallet. Kreditflödena under den tid då pandemins härjade som värst var dämpade, främst på grund av en kraftig minskning av konsumtionslånen. Samtidigt ökade bolånen i många länder mot bakgrund av den stora aktiviteten på fastighetsmarknaden och stigande bostadspriser. Sedan början av 2021 har nettokreditflödena ökat i flera länder i takt med att återhämtningen utvecklas. ·Covid-19-krisen och de åtgärder som regeringarna vidtagit för att dämpa den har haft en stor inverkan på statsskulden. Det viktiga omfattande stöd som regeringarna har gett har bidragit till att styra en del av pandemins negativa ekonomiska effekter bort från hushåll och företag, vilket har skyddat jobben och tillväxtpotentialen. Den offentliga skuldkvoten har ökat mer i länder som drabbats oproportionerligt hårt av recessionen, främst på grund av deras stora turistnäring. I och med återhämtningen förväntas skuldkvoterna stabiliseras och vissa har redan börjat sjunka. På det hela taget håller dock regeringarna på att ta sig ur denna kris med en klart högre skuldsättning. Den stödjande finanspolitiska inriktningen och de penningpolitiska åtgärderna har ömsesidigt förstärkts för att upprätthålla förtroendet och stabiliteten. Upplåningsvillkoren för regeringarna har fortsatt att vara gynnsamma trots deras ökade finansieringsbehov, både på grund av penningpolitiska åtgärder och långsiktiga faktorer såsom sparandeöverskottet i förhållande till investeringarna i euroområdet. Mot bakgrund av inflationsutvecklingen har lånekostnaderna minskat något men är generellt sett fortsatt låga. Lånekostnaderna har ökat något mer för vissa medlemsstater utanför euroområdet med flytande växelkurser. Vissa av dem har icke försumbara skuldandelar denominerade i utländsk valuta eller med relativt korta skuldlöptider. ·Pandemin har åtföljts av en ytterligare ökning av bostadspriserna. Efter år av ökningar steg bostadspriserna ytterligare under 2020 och första halvåret 2021 och nådde sin snabbaste tillväxttakt sedan den globala finanskrisen. I flera EU-länder finns det risk för övervärdering. Detta väcker farhågor, särskilt när hushållens skuldsättning är hög eller ökar snabbt. Bostadsprisökningarna har drivits på av en rad faktorer som underblåser efterfrågan och begränsar utbudet. Utbudsbegränsningar fanns redan före pandemin och nedstängningarna förvärrade dem tillfälligt. Pandemin kan ha lett till vissa strukturella förändringar i efterfrågan på bostäder, eftersom övergången till mer distansarbete kan ändra de geografiska preferenserna. Finansieringsvillkoren har varit ackommoderande och kommer sannolikt att fortsätta att understödja den höga efterfrågan på bostäder, medan hushållens inkomster ökar i takt med återhämtningen, vilket sannolikt kommer att leda till en ytterligare ökning av bostadspriserna. ·Banksektorn har upprätthållit en stark kapitaltäckningskvot, men lönsamheten försvagades 2020 och krisens slutgiltiga effekter på bankernas balansräkningar kan eventuellt först bli synliga med en viss fördröjning. Förhållandena inom banksektorn har förbättrats avsevärt sedan den globala finanskrisen, med kapitalbuffertar som byggts upp under åren före pandemin och en kapitaltäckningsgrad som ökade ytterligare under 2020, bland annat på grund av tillfälliga lagstadgade begränsningar av utdelningar. Covid-19-krisens inverkan på banksektorn har varit begränsad tack vare den förstärkning av sektorn som uppnåddes efter finanskrisen och på grund av omfattande tillfälliga politiska åtgärder såsom kreditgarantier, moratorier för återbetalning av skulder eller tillfälligt lättade bestämmelser. Nödlidande lån fortsatte att minska under 2020, särskilt i länder där de var omfattande och där bankerna avyttrade gamla tillgångar. Den långvariga frågan om låg lönsamhet kvarstår dock. Dessutom kan krisens fulla effekt på tillgångarnas kvalitet, på lönsamheten och på kapitalbuffertarna fortfarande komma att visa sig när de politiska åtgärderna dras tillbaka. Potentiella negativa återkopplingar mellan banker, stater och företagssektorn bör övervakas noga. Pandemins effekter har mildrats av de beslutsamma politiska åtgärderna, men pandemin fördjupade skillnaderna mellan länderna i euroområdet. Medlemsstater med en stor turistnäring som är beroende av utländska turister var mest utsatta för de ekonomiska konsekvenserna av covid-19-pandemin, vilket ledde till stora skillnader i fråga om effekterna på sysselsättning och tillväxt. Eftersom dessa länder också kännetecknades av relativt stora offentliga, privata eller externa skulder har detta lett till en större spridning av skuldsättning inom euroområdet. Vissa av dessa mönster är kopplade till tillfälliga faktorer, såsom effekterna av reserestriktionerna, men trots de framgångsrika beslutsamma politiska åtgärderna för att minska de ökande ekonomiska och sociala skillnaderna riskerar krisen att lämna ärr och befästa skillnaderna. Ett stort bytesbalansöverskott kvarstår för euroområdet som helhet, vilket visar att det finns utrymme för att upprätthålla återhämtningen på aggregerad euroområdesnivå. Detta skulle också bidra till en snabbare minskning av obalanserna. Bytesbalansen för området som helhet har tillfälligt minskat till en nivå nära dess fundamenta, men förväntas återgå till förkrisnivåerna över fundamenta. Resultaten varierar mycket mellan medlemsstaterna. Den externa ombalanseringen i euroområdet är desto viktigare med tanke på det begränsade utrymmet för ytterligare monetärt stöd för att upprätthålla efterfrågan. Mot bakgrund av kopplingarna mellan ekonomierna i euroområdet behövs en lämplig kombination av makroekonomisk politik i medlemsstaterna för att återhämtningen ska kunna upprätthållas, samtidigt som obalanser korrigeras och framväxande risker åtgärdas. En ekonomisk expansion i långivarländerna i euroområdet, bland annat på grundval av gynnsamma efterfrågevillkor, skulle vara till nytta inte bara för dessa länder själva utan även för låntagarländerna, eftersom en högre tillväxt i euroområdet stöder tillväxt och skuldnedväxling samt en förbättring av utlandsställningen i den senare gruppen av länder. En utfasning av det extraordinära politiska stödet under krisen, i takt med anpassningsbehoven, skulle i detta avseende vara till hjälp. Tydliga och varaktiga förbättringar av produktiviteten och konkurrenskraften i låntagarländerna skulle också bidra till en extern ombalansering och bidra till att lätta skuldbördan. Ett effektivt utnyttjande av de instrument som inrättats för euroområdet och på EU-nivå skulle i kombination med genomförande av nödvändiga reformer och investeringar främja en varaktig återhämtning och ökad motståndskraft, bland annat genom att åtgärda obalanser och framväxande risker. Avgörande är att finansieringen från NextGenerationEU och EU:s fleråriga budgetram utnyttjas fullt ut och går dit den gör störst nytta. Detta skulle maximera medlens ekonomiska effekter och bidra till en balanserad tillväxt. Pandemins fulla effekt på obalanserna kommer först att visa sig med en viss eftersläpning, eftersom andrahandseffekter kan uppkomma. På företagssidan kvarstår fickor av underliggande finansiella sårbarheter till följd av att företagen uttömt sitt eget kapital på grund av ihållande förluster och stora skulder. Vissa företag skulle kunna påverkas av strukturförändringar som kräver anpassningar av deras affärsmodeller. Om stödåtgärderna upphör kan det leda till en ökning av antalet nödlidande lån och konkurser, åtminstone i de branscher som drabbats hårdast av covid-19-krisen och bland företag som var sårbara före krisen. Det kan ta viss tid innan detta börjar synas, beroende på vilka typer av anstånd som kan erbjudas insolventa låntagare. Insolvensförfarandenas förmåga att hantera befintliga nedskrivningar är viktig för att säkerställa flödet av nya krediter till ekonomin. Statliga garantier för företagslån bidrar till att bevara livskraftiga företagsenheter, men om de är betydande kan de också leda till negativa återkopplingar mellan företags- och statssektorerna, vilket i sin tur påverkar bankerna. Svagheter i företagens balansräkningar riskerar att påverka arbetsmarknaden och därigenom vissa hushålls förmåga att återbetala sina lån. Kraftiga ökningar av bolånen är ytterligare en riskfaktor, särskilt i händelse av en korrigering på bostadsmarknaderna. På samma sätt kan en ytterligare försämring av priserna på kommersiella fastigheter också försvaga finanssektorn. Finansieringsvillkoren kommer att påverka hur obalanserna utvecklas. Det låga ränteläget har gjort det möjligt för regeringar, företag och hushåll att ta på sig en högre skuldsättning och dämpa pandemins effekter genom att skydda jobb och produktionskapacitet. En höjning av räntorna skulle öka finansieringskostnaderna för skulder i både den offentliga och den privata sektorn, och därmed riskerna när finansieringsbehoven är stora. Inflationen har ökat markant i euroområdet och många andra avancerade ekonomier sedan början av 2021. Även om faktorerna bakom denna inflationsuppgång, inklusive de stigande energipriserna, till största delen verkar vara tillfälliga, finns det en risk för att varaktigheten inte är så kortvarig. Så länge finansieringsvillkoren inte skärps kan en högre inflation minska skuldbördan. En utdragen ökning av inflationen kan dock leda till stramare finansieringsvillkor och högre lånekostnader. Utvecklingen på bostadsmarknaderna kräver noggrann övervakning. Höga bostadspriser utgör en risk, särskilt i kombination med hushållens höga skuldsättning, som förvärras av osäkra justeringar på arbetsmarknaden. Detta innebär en risk för hushållens förmåga att uppfylla sina bolåneåtaganden. Höjda räntor skulle kunna sätta ytterligare press på förmågan att återbetala bolånen, med dominoeffekter på banksektorn. Fortsatta prisökningar i takt med att återhämtningen fortsätter kan bidra till lönetrycket och driva på bolånen. Tillgången på bostäder till överkomliga priser har minskat under de senaste åren, med potentiellt negativa makroekonomiska konsekvenser med koppling till minskad privat konsumtion och arbetskraftsrörlighet och en omfördelning av lånen bort från produktivitetshöjande investeringar. En förutsättning för att den höga offentliga och privata skuldsättningen ska kunna minska är att återhämtningen utvecklas till en varaktig återhämtning, vilket kräver produktiva investeringar. En varaktig återhämtning förutsätter en stödjande politisk hållning och en väl avvägd utfasning av det extraordinära politiska stöd som tillhandahölls under krisen. En hållbar ekonomisk expansion är beroende av att den ekonomiska och sociala motståndskraften stärks, vilket kräver att lämpliga reformer och investeringar genomförs. Produktivitetshöjande investeringar behövs för att driva på tillväxten på medellång sikt och för att stödja de strukturella förändringar som krävs för att genomföra den gröna och digitala omställningen mot bakgrund av demografiska förändringar. Detta är desto viktigare eftersom ett antal länder kännetecknas av hög offentlig och privat skuldsättning och relativt låg potentiell tillväxt, vilket gör det svårare att minska de höga skuldnivåerna. I en situation med hög offentlig skuldsättning är det nödvändigt att förbättra sammansättningen av utgifter och inkomster för att skapa utrymme för offentliga investeringar, eftersom skuldnedväxling, på grundval av en trovärdig finanspolitisk anpassningsstrategi, också är nödvändig för att säkerställa utrymme för att hantera eventuella framtida kriser. Samtidigt kan privata investeringar hämmas av företagens skuldnedväxlingsbehov. Ett effektivt genomförande av planerna för återhämtning och resiliens har en viktig roll att spela när det gäller att stödja offentliga och privata investeringar och därigenom bidra till att övervinna pandemins långsiktiga effekter och bana väg för starkare tillväxt och motståndskraft. Den nya faciliteten för återhämtning och resiliens kommer, i kombination med de europeiska struktur- och investeringsfonderna, att främja en återhämtning med hög investeringsgrad, och ett effektivt genomförande kommer att göra EU:s ekonomi mer hållbar, inkluderande, motståndskraftig och bättre förberedd för den gröna och digitala omställningen, i överensstämmelse med unionens mål. Pandemin har belyst den positiva roll som en konjunkturutjämnande diskretionär finanspolitik, stödjande penningpolitik och europeisk samordning spelar när det gäller att reagera på den ekonomiska krisen. Covid-19-krisen har visat att kraftfulla diskretionära finanspolitiska åtgärder kan vara effektiva för att mildra de omedelbara effekterna av en stor chock och framgångsrikt bana väg för en snabb återhämtning. Den omedelbara nationella finanspolitiska ansträngningen stöddes av den flexibilitet som finns inom EU:s regelverk. Den kollektiva reaktionen främjade förtroendet. Penningpolitiska åtgärder bidrog till att bevara gynnsamma finansieringsvillkor för alla ekonomiska sektorer under pandemin, understödja den ekonomiska aktiviteten och trygga prisstabiliteten på medellång sikt. Finanspolitikens och penningpolitikens ömsesidigt förstärkande effekter har varit avgörande för att mildra krisens effekter och stödja återhämtningen. Penningpolitiken förväntas förbli ackommoderande under de kommande åren, men den låga räntenivån och den senaste tidens uppgång i inflationen begränsar möjligheten till ytterligare penningpolitiska lättnader. Finanspolitiken kan därför behöva fortsätta att spela en stabiliserande roll om det uppstår nedåtrisker, samtidigt som en försiktig finanspolitik i normala tider skapar förtroende för finanspolitikens effektivitet i kristider. Det är fortfarande viktigt att förebygga och korrigera makroekonomiska obalanser. För det första kan en svag ekonomisk återhämtning orsaka en uppgång i företagskonkurser som leder till förlorade arbetstillfällen samt ökade krav på krisrelaterade garantier för företagslån och minskade investeringar. För det andra kan en ogynnsam ekonomisk utveckling förstärka kopplingarna mellan kreditinstitut och deras statsobligationer (så kallade sovereign-bank loops). För det tredje skulle stigande tillgångs- och bostadspriser kunna öka hushållssektorns sårbarhet på grund av ohållbara prisökningar på tillgångar. Dessa risker kan inverka negativt på den offentliga skuldens hållbarhet och begränsa finanspolitikens utrymme för att möta framtida utmaningar. En avveckling av sårbarheterna kommer också att bidra till att konsolidera återhämtningen och stärka den långsiktiga tillväxten. Mer likartade ekonomiska strukturer och mer synkroniserade konjunkturcykler kommer att bidra till att öka den gemensamma penningpolitikens effektivitet. Genom att främja en återhämtning med hög investeringsgrad kommer faciliteten för återhämtning och resiliens att bidra till makroekonomisk stabilitet. Ett effektivt genomförande av planerna för återhämtning och resiliens kommer att göra EU:s ekonomi mer hållbar, inkluderande, motståndskraftig och bättre förberedd för den gröna och digitala omställningen. Det kommer också att bidra till att minska risken för skillnader inom EU eftersom bidragen från faciliteten för återhämtning och resiliens riktas till medlemsstater med lägre BNP per capita, med högre arbetslöshet, och som drabbats hårdast av covid-19-krisen. Till skillnad från åren efter den globala finanskrisen kommer dessutom större offentliga investeringar att stödja återhämtningen efter pandemin. Bidragen från faciliteten för återhämtning och resiliens kommer att finansiera investeringsprojekt av hög kvalitet och möjliggöra produktivitetshöjande reformer, utan att det leder till högre nationella underskott och skuldkvoter. Dessa bidrag och andra källor till EU-finansiering beräknas öka de offentliga investeringarna i medlemsstaterna med i genomsnitt cirka 0,5 % av BNP per år under 2021 och 2022.

Förebyggande och korrigering av makroekonomiska obalanser ökar medlemsstaternas förmåga att reagera på chocker och stöder ekonomisk konvergens. En avveckling eller ett undvikande av obalanser kommer att bidra till att konsolidera återhämtningen och stärka den långsiktiga tillväxten. Länder med befintliga obalanser måste återuppta den korrigeringsbana de hade före pandemin, med stöd av politiska åtgärder för att stärka den potentiella tillväxten. Minskningen av obalanser kan också ge positiva spridningseffekter mellan länderna. Fördjupad ekonomisk och finansiell integration och mer synkroniserade konjunkturcykler kommer att bidra till att öka effektiviteten i den gemensamma penningpolitiken, särskilt när det gäller medlemmarna i euroområdet, så att den bättre kan möta framtida utmaningar. I denna rapport om förvarningsmekanismen dras slutsatsen att fördjupade granskningar är motiverade för tolv medlemsstater: Cypern, Frankrike, Grekland, Irland, Italien, Kroatien, Nederländerna, Portugal, Rumänien, Spanien, Sverige och Tyskland. Dessa medlemsstater var föremål för en fördjupad granskning under den föregående årliga övervakningscykeln inom ramen för förfarandet vid makroekonomiska obalanser och ansågs ha obalanser (Kroatien, Frankrike, Tyskland, Irland, Nederländerna, Portugal, Rumänien, Spanien och Sverige) eller alltför stora obalanser (Cypern, Grekland och Italien). I de nya fördjupade granskningarna kommer man att bedöma hur dessa obalanser har utvecklats, analysera deras allvar, utveckling och de politiska åtgärder som medlemsstaterna har vidtagit, i syfte att uppdatera befintliga bedömningar och bedöma eventuella återstående politiska behov. Avsnitt 3 innehåller en sammanfattning av hur dessa obalanser har utvecklats och avsnitt 4 innehåller fördjupad landspecifik information. Dessutom visar ett antal medlemsstater som inte omfattades av någon fördjupad granskning i den föregående omgången nu en utveckling som förtjänar särskild uppmärksamhet. Slovakien upplever en stark bostadsprisökning i kombination med en ihållande om än långsammare ökning av hushållens upplåning. Exporten är markant koncentrerad till ett fåtal specifika branscher och kostnadskonkurrenskraften har försämrats, men exportmarknadsandelen har hittills inte påverkats negativt. När det gäller Ungern förtjänar samspelet mellan offentlig upplåning och extern finansiering i en situation med betydande skuldexponering i utländsk valuta uppmärksamhet. Bostadspriserna har ökat kraftigt. Trycket på kostnadskonkurrenskraften ökar, men exportmarknadsandelen har hittills inte påverkats negativt. Det finns också ett behov av att övervaka riskutvecklingen i andra medlemsstater, i många fall kopplade till bostadsmarknaden. När det gäller Danmark och Luxemburg pekar utvecklingen på bostadsmarknaden på en ökad risk. Även om ändrade preferenser, stödjande finansieringsvillkor och utbudsbegränsningar kan stödja ökningen av bostadspriserna, kan risken för en korrigering nedåt, med potentiella konsekvenser för ekonomin i stort, inte avfärdas. Tjeckien kämpar med kraftiga bostadsprisökningar och långvariga förluster av kostnadskonkurrenskraft som har varit betydande under några år. I Malta leder den växande privata skuldsättningen i kombination med brister i insolvensregelverket till särskilda sårbarheter. Kontroll och övervakning bör noga följa utvecklingen i dessa sex medlemsstater för att fastställa om den är förenlig med och främjar makroekonomisk stabilitet. Riskavvägningen tyder för närvarande inte på något behov av en fördjupad granskning. I avsnitt 4 finns mer information om den landspecifika utvecklingen. 1. Det makroekonomiska sammanhanget och utvecklingen av obalanser i euroområdet Den ekonomiska bakgrunden Denna rapport om förvarningsmekanismen har utarbetats mot bakgrund av covid-19-pandemin. Pandemins ursprungliga effekter var en kraftig recession, eftersom restriktiva åtgärder för att begränsa smittspridningen hade en genomgripande inverkan på den ekonomiska aktiviteten under 2020. Resultatet blev ett BNP-fall på 5,9 % i EU och 6,4 % i euroområdet 2020, med stora variationer mellan länderna. Vissa länder registrerade fall på omkring eller t.o.m. över tio procent, medan andra upplevde milda recessioner. Den förbättrade hälsosituationen gjorde det möjligt att lätta på smittspridningsåtgärderna från och med andra kvartalet 2020, då återhämtningen inleddes. Pandemins olika vågor medförde en ojämn återhämtning fram till början av 2021. Vaccinationskampanjerna, åtföljda av en effektiv och målinriktad strategi för att begränsa smittspridningen, samt omfattande offentliga stödåtgärder, gjorde från våren 2021 att rörligheten kunde öka mer än väntat, liksom även den allmänna återhämtningen av den ekonomiska aktiviteten. Enligt kommissionens ekonomiska höstprognos 2021 kommer BNP att växa med 5 % både i EU och i euroområdet under 2021, och med 4,3 % under 2022. De flesta medlemsstater förutsägs närma sig sina produktionsnivåer före krisen i slutet av 2021, men endast ett fåtal länder kommer att helt vara tillbaka redan nästa år (diagram 1.1 a). ( ) Effekterna har mildrats av de beslutsamma politiska åtgärderna, men pandemin ökade skillnaderna mellan länderna i euroområdet. Detta återspeglar hur ojämnt pandemin har drabbat länderna, och de stora skillnaderna i olika ekonomiska strukturer. Kontaktintensiva tjänster har påverkats mer negativt av begränsningarna än tillverkningsindustrin. Detta har lett till stora skillnader i de ekonomiska resultaten, både inom och mellan länderna. Länder som har stora turistnäringar som är beroende av utländska turister och som har drabbats särskilt hårt av reserestriktionerna drabbades av en BNP-nedgång som var större än genomsnittet, samtidigt som deras bytesbalans försämrades avsevärt. Detta gäller Grekland, Portugal och Spanien. Recessionen har också drabbat länder med hög inhemsk skuldsättning hårt, som Frankrike och Italien (se diagram 1.1 b). Dessa länder har också bland de högsta privata, statliga eller utlandsskulderna i EU. Återhämtningen förväntas bli långsammare i vissa av dessa länder. En exceptionell politisk reaktion har varit avgörande för att mildra effekterna av covid-19-krisen och för att stödja återhämtningen, samtidigt som den har en positiv inverkan på den makroekonomiska stabiliteten. Regeringarna har gett budgetstöd i aldrig tidigare skådat omfång för att skydda jobb och inkomster och stödja företag, vilket minskar risken för företagskonkurser. Moratorium beviljades för skattebetalningar och återbetalningar av skulder från hushåll och företag, och statliga garantier tillhandahölls för banklån. Detta ledde till att hushållens disponibla bruttoinkomst 2020 i stort sett var konstant i EU som helhet trots den markanta recessionen. Arbetslösheten i EU steg med bara 0,4 procentenheter och företagskonkurserna var mycket få, eftersom en stor del av effekterna absorberades av regeringarna. En aldrig tidigare skådad samordning av de politiska åtgärderna ägde rum på EU-nivå. Stabilitets- och tillväxtpaktens allmänna undantagsklausul aktiverades omedelbart efter pandemins utbrott, som stöd till finanspolitiska åtgärder. Överenskommelsen om den tillfälliga ramen för statligt stöd gjorde det möjligt för medlemsstaterna att utnyttja hela den flexibilitet som föreskrivs i reglerna om statligt stöd. Det europeiska instrumentet för tillfälligt stöd för att minska risken för arbetslöshet i en krissituation (SURE) skyddade arbetsmarknaderna. Investeringsinitiativen mot effekter av coronaviruset (CRII och CRII plus) och React-EU mobiliserade och kompletterade sammanhållningspolitiska medel för att stödja folkhälsosektorn, företagen och de mest utsatta befolkningsgrupperna. Finansiella instrument tillhandahölls av Europeiska stabilitetsmekanismen och Europeiska investeringsbanken. Ett effektivt genomförande av reformer och investeringar, bl.a. genom faciliteten för återhämtning och resiliens kommer att göra EU:s ekonomi mer hållbar, inkluderande, motståndskraftig och bättre förberedd för den gröna och digitala omställningen, i linje med unionens målsättningar. En samlad global penningpolitisk reaktion ledde till ackommoderande finansiella villkor. Europeiska centralbanken (ECB) genomförde ett brett spektrum av åtgärder för att bevara den finansiella stabiliteten och säkerställa väl fungerande finansmarknader. Den tillhandahöll ytterligare likviditet för banker, förenklade krav på säkerheter och genomförde betydande ytterligare köp av tillgångar i den offentliga och privata sektorn. Den ackommoderande penningpolitiken underblåste en gynnsam inställning på finansmarknaderna och bidrog till att undvika en kreditåtstramning, och värderingarna på många obligations- och aktiemarknader överträffade nivåerna före pandemin. Tillsammans med långsiktiga faktorer, bland annat överskottet av sparande i förhållande till investeringar i euroområdet, säkerställde hög marknadslikviditet låga statslånekostnader, i vissa fall t.o.m. lägre än innan krisen bröt ut, och skillnaderna inom euroområdet krympte. Förväntningarna på en stark återhämtning bidrog till den positiva stämningen på marknaderna, förstärkt av genombrottet i vaccinutvecklingen hösten 2020. De finansiella förhållandena ligger kvar på historiskt låga nivåer, men tecken på åtstramningar bör övervakas. Även om statsobligationsräntorna har stigit något under 2021 ligger de i allmänhet långt under de historiska genomsnitten. De länder som har de starkaste kreditbetygen har en negativ eller nära nollränta på sina skulder, medan vissa ökningar har skett i ett antal medlemsstater, särskilt utanför euroområdet. Finansieringsvillkoren har varit lätta, om än något stramare, på marknaderna för företagsobligationer, och bankernas utlåningsräntor har legat på eller nära rekordlåga nivåer i EU. Euron apprecierade under andra halvåret 2020 för att sedan sjunka något, vilket speglades av valutorna för ett fåtal länder utanför euroområdet. Inflationen ökade under 2021, men ökningen förväntas till största delen vara övergående. Den totala inflationen i euroområdet har ökat till en tioårsnivå de senaste månaderna, efter att ha legat under inflationsmålet under nästan ett decennium. Inflationen har legat över målen i ett antal medlemsstater utanför euroområdet. Energiprisökningar har i hög grad bidragit till ökningen, medan kärninflationen har ökat mindre. Inflationsökningen förväntas till största delen vara övergående, även om den inte nödvändigtvis är kortlivad. Vissa friktioner som är kopplade till övergången från fossila bränslen kan ta tid att övervinna. Den ekonomiska återuppbyggnaden har lett till en markant ökning av efterfrågan, men verksamheten begränsas av flaskhalsar i utbudet. En viss övervältring av de stigande kostnaderna på vissa konsumentpriser är sannolik, även om dess omfattning är osäker, och minskade vinstmarginaler kan absorbera en del av ökningen. Riskerna för en varaktig inflationstillväxt verkar för närvarande vara begränsade, eftersom inflationsförväntningarna i euroområdet fortfarande är väl förankrade och i stort sett återspeglar en återgång till utvecklingen före pandemin. Strukturella anpassningar, inbegripet konsumtionsmönstren under pandemin och branschspecifika kompetensbrister, kan dock påverka relativa priser och löner, vilket kan öka inflationsvolatiliteten. En utdragen ökning av inflationen skulle kunna leda till ändrade tidsperspektiv för normaliseringen av penningpolitiken och till stramare finansiella villkor och högre lånekostnader. EU:s ekonomi återhämtar sig snabbare än väntat, men de ekonomiska utsikterna är fortfarande osäkra. I hela EU har framgångsrika vaccinationskampanjer minskat behovet av kraftfulla inneslutningsåtgärder för att hantera framtida infektionsvågor. Globalt sett är pandemirelaterade risker fortfarande relevanta på grund av låga vaccinationssiffror. Handeln håller fortfarande på att återhämta sig från de pandemidrivna restriktionerna och den har dämpats av flaskhalsar på utbudssidan, vilket påverkar verksamheter som är starkt integrerade i globala värdekedjor. En varaktig omorientering av värdekedjorna genererar kostnader och kan medföra både risker och möjligheter för EU-länderna. Urholkningen av företagens lönsamhet och den ökade hävstångseffekten har minskat de privata investeringarna. Detta kan bromsa återhämtningen och hämma företagens skuldnedväxling. Ett tillbakadragande av politiskt stöd kan utlösa en riskomvärdering. Osäkerhet skulle kunna öka volatiliteten på finansmarknaderna med negativa effekter på priserna på finans- och fastighetstillgångar på grund av en allmän frikoppling mellan värdepapperspriser och ekonomiska fundamenta. ( ) ( ) ( ) På uppåtsidan skulle snabbare framsteg när det gäller att kontrollera pandemin globalt sett och ambitiösa och samordnade reformer och investeringar i hela EU kunna bereda vägen för en varaktig återhämtning. Den starka återhämtningen stöder makroekonomisk stabilitet, men de andra effekterna av recessionen kan uppvisa fördröjningar och fortfarande utgöra risker. I ett läge med stark BNP-tillväxt har den höga offentliga och privata skuldsättningen stabiliserats eller minskar något i de flesta EU-länder efter att ha ökat markant förra året. Avskaffandet av politiskt stöd kommer oundvikligen att avslöja potentiella underliggande sårbarheter i industrier och områden som drabbats hårdast av covid-19. Hävandet av moratorier för skuldåterbetalningar kan leda till svårigheter för företag och hushåll att betala skulder och leda till insolvens och arbetslöshet. Kopplingarna mellan statsskulder och privata skulder och finanssektorn är en mekanism för risköverföring. En försämring av den offentliga sektorns och de privata tillgångarnas kvalitet kan påverka finansinstitutens balansräkningar: deras låga lönsamhet har sjunkit ytterligare under pandemin. Svårigheter att betala räntor och amorteringar kan minska investeringarna, hushållens inkomster och konsumtion, dämpa den ekonomiska tillväxten och undergräva skuldnedväxlingen. Pandemin har lett till försämrad kostnadskonkurrens i ett antal länder med kraftiga ökningar av arbetskostnaderna redan före krisen, som i vissa fall förväntas fortsätta. Ökningen av bostadspriserna har varit den snabbaste på över ett decennium, och har inte avstannat utan tvärt om ibland accelererat under pandemin. Till skillnad från den ökade skuldsättningen kommer den ekonomiska återhämtningen sannolikt inte att leda till en korrigering av bostadspriserna, även om vissa kortsiktiga försörjningsproblem kan avta. Stigande bostadspriser är ett problem för den makroekonomiska stabiliteten, särskilt i kombination med hög skuldsättning i hushållen och en stark kredittillväxt. Sämre åtkomst till överkomligt boende kan få ekonomiska följder genom minskad konsumtion och undergrävande av arbetskraftens rörlighet. Samtidigt kan korrigeringar av fastighetspriser och andra tillgångspriser leda till en försämring av finansinstitutens balansräkningar. Diagram 1.1:BNP i förhållande till nivåerna före pandemin och skuldnivåerna före krisen samt covid-19-recessionen Källa: Ameco, Eurostat och Europeiska kommissionens ekonomiska höstprognos 2021. Spridningseffekter och anpassningsfrågor för euroområdet ( ) Coronakrisen har förvärrat obalanserna inom euroområdet. Majoriteten av de länder som drabbades hårdast av covid-19-krisen var de som gick in i pandemin med högre skuldsättning, offentlig, privat eller utlandsskuld. I vissa fall förvärrades detta av låg potentiell BNP-tillväxt. Covid-19-krisen har haft en markant inverkan på utlandsställningen för låntagarländer med stora turismsektorer, med mer begränsade effekter på andra länders betalningsbalanser. Vissa av de länder som drabbats hårdast av recessionen håller på att återhämta sig snabbt, medan återhämtningen i andra länder går långsammare. Detta tyder på att den ekonomiska tillväxten kan bidra mindre till att åtgärda stockrelaterade obalanser, åtminstone inom en nära framtid, och understryker vikten av effektiva reformer och investeringar för att ta itu med strukturella svagheter och främja potentiell BNP-tillväxt. ( ) Euroområdets handelsbalans ökade något under 2020 i takt med att produktionen och efterfrågan båda minskade. Både export och import av varor och tjänster minskade under 2020. Överskottet i varuhandeln stärktes, till stor del understött av lägre energipriser, medan överskottet på tjänster minskade, främst på grund av minskat internationellt resande. Sammantaget stoppade detta tillfälligt den minskning av euroområdets handelsöverskott som inletts 2017. Handelsbalansen beräknas öka något under 2021 och förbli i stort sett konstant 2022 (diagram 1.2). Trots det fortfarande stora produktionsgapet förväntas euroområdets kärninflation (total inflation exklusive energi och oförädlade livsmedel) öka under 2021, men ligga kvar under det övergripande inflationsmålet.

Diagram 1.2:Produktion, inhemsk efterfrågan, handelsbalans och kärninflation i euroområdet (EO) Källa: Ameco och Europeiska kommissionens ekonomiska höstprognos 2021. Euroområdets bytesbalansöverskott fortsatte att minska gradvis under 2020 till den nivå som antyds av euroområdets fundamenta, men har ökat igen under 2021. År 2020 uppvisade euroområdets bytesbalans ett överskott på 2 % av BNP (Diagram 1.3 a). ( ) Trots en svag ökning av handelsbalansen ledde något lägre inkomstbalanser till en obetydlig minskning av bytesbalansen. Både de totala och de konjunkturrensade bytesbalanserna, som uppgick till 1,6 % av BNP, närmade sig den bytesbalansnorm som återspeglar euroområdets ekonomiska fundamenta, uppskattat till 1,7 % av BNP. ( ) Detta återspeglade en bättre inhemsk efterfrågan än hos de flesta handelspartner. Uppgifterna för första halvåret 2021 visar dock på en ökning av euroområdets bytesbalansöverskott, främst till följd av en högre balans i handeln med tjänster. Övergripande beräknas euroområdets bytesbalans för närvarande återgå till 2019 års nivå under 2021. Detta återspeglar en återgång av skillnaden mellan BNP och den samlade efterfrågan till den nivå som rådde före pandemin, och därmed den fortsatt dämpade inhemska efterfrågan (diagram 1.2). Diagram 1.3:Euroområdets bytesbalans per land: nettoutlåning och nettoupplåning per sektor Källa: Eurostats Balance of Payments, Ameco och Europeiska kommissionens ekonomiska höstprognos 2021. Diagram 1.4:Geografisk fördelning av den offentliga sektorns nettoupplåning i euroområdet Källa: Eurostats betalningsbalans och AMECO. Under 2020 var de berörda förändringarna av bytesbalansen sektorsrelaterade snarare än geografiska. Överskottet i bytesbalansen för de största bidragsgivarna till euroområdets överskott, Tyskland och Nederländerna (diagram 1.3 a), minskade ytterligare under 2020. Italiens positiva bidrag och Frankrikes negativa bidrag ökade något. Ökningen av euroområdets överskott under första halvåret 2021 berodde till stor del på en uppgång i Irlands bytesbalans. Bidragen från Tyskland och Nederländerna till euroområdets överskott ökade också och återgick till 2019 års nivåer. Italiens andel av överskottet ökade ytterligare och nådde Nederländernas nivå. Den geografiska sammansättningen av euroområdets överskott beräknas för närvarande förbli i stort sett stabil framöver. De sektoriella bidragen till bytesbalansen ändrades däremot avsevärt under 2020 (diagram 1.3 b). Hushållens och, i mindre utsträckning, företagens ökade sparande uppvägdes av en stark expansiv finanspolitik. Den privata sektorns nettoutlåning väntas öka ytterligare under 2021, främst på grund av företagssektorn och trots ett minskat försiktighetssparande och en ökning av hushållens konsumtion. Den offentliga sektorns nettoupplåning förväntas förbli i stort sett oförändrad, och den stora ökningen av det tyska underskottet bidrar starkt till euroområdets stora nettoupplåning (diagram 1.4). Den offentliga sektorns finansiella ställning förväntas utjämnas betydligt under 2022 (se även avsnitt 2.4 om den offentliga sektorn). Eftersom en nedgång av ungefär samma omfattning förutses för den privata sektorns nettoutlåning beräknas utlandsställningen förbli stabil. Politiska åtgärder Pandemin har belyst den positiva roll som en konjunkturutjämnande diskretionär finanspolitik, stödjande penningpolitik och europeisk samordning spelar när det gäller att reagera på den ekonomiska krisen. Covid-19-krisen har visat att kraftfulla diskretionära finanspolitiska åtgärder kan vara effektiva för att mildra de omedelbara effekterna av en stor chock och framgångsrikt bana väg för en snabb återhämtning. Den omedelbara nationella finanspolitiska ansträngningen stöddes av lättnader inom EU:s regelverk. Den kollektiva reaktionen främjade det allmänna ekonomiska förtroendet. Penningpolitiska åtgärder bidrog till att bevara gynnsamma finansieringsvillkor för alla ekonomiska sektorer under pandemin, understödja den ekonomiska aktiviteten och trygga prisstabiliteten på medellång sikt. Finanspolitikens och penningpolitikens ömsesidigt förstärkande effekter har varit avgörande för att mildra krisens effekter och stödja återhämtningen. Finansieringsvillkoren förväntas förbli fördelaktiga, men den låga räntenivån och den senaste tidens uppgång i inflationen begränsar möjligheten till ytterligare penningpolitiska lättnader. Finanspolitiken kan därför behöva fortsätta att spela en stabiliserande roll om det uppstår nedåtrisker, samtidigt som en försiktig finanspolitik i normala tider skapar förtroende för finanspolitikens effektivitet i kristider. Det är fortfarande viktigt att förebygga och korrigera makroekonomiska obalanser. För det första kan en svag ekonomisk återhämtning orsaka en uppgång i företagskonkurser som leder till förlorade arbetstillfällen samt ökade krav på krisrelaterade garantier för företagslån och minskade investeringar. För det andra kan en ogynnsam ekonomisk utveckling förstärka kopplingarna mellan kreditinstitut och deras statsobligationer (så kallade sovereign-bank loops). För det tredje skulle stigande tillgångs- och bostadspriser kunna öka hushållssektorns sårbarhet på grund av ohållbara prisökningar på tillgångar. ( ) Dessa risker kan inverka negativt på den offentliga skuldens hållbarhet och begränsa finanspolitikens utrymme för att möta framtida utmaningar. En avveckling av sårbarheterna kommer också att bidra till att konsolidera återhämtningen och stärka den långsiktiga tillväxten. Mer likartade ekonomiska strukturer och mer synkroniserade konjunkturcykler kommer att bidra till att öka den gemensamma penningpolitikens effektivitet. En förutsättning för att den höga offentliga och privata skuldsättningen ska kunna minska är att återhämtningen utvecklas till en varaktig återhämtning, vilket kräver produktiva investeringar. En varaktig återhämtning förutsätter en stödjande politisk hållning under återhämtningen och ett väl avvägt tillbakadragande av det extraordinära politiska stöd som tillhandahölls under krisen. Återhämtningens styrka är beroende av att de ekonomiska fundamenta stärks, vilket kräver att lämpliga reformer och investeringar genomförs. Detta är desto viktigare eftersom ett antal länder kännetecknas av hög offentlig och privat skuldsättning och relativt låg potentiell BNP-tillväxt. Därigenom är det svårare att minska deras skuldbördor, och det krävs en trovärdig återgång till försiktiga positioner på medellång sikt när de ekonomiska förhållandena tillåter det. Mot bakgrund av kopplingarna mellan ekonomierna i euroområdet behövs en lämplig kombination av makroekonomisk politik i medlemsstaterna för att återhämtningen ska kunna upprätthållas, samtidigt som obalanser korrigeras och framväxande risker åtgärdas. En ekonomisk expansion i långivarländerna i euroområdet, även genom gynnsamma efterfrågevillkor, skulle vara till nytta inte bara för dessa länder själva utan även för låntagarländerna, eftersom en högre tillväxt i euroområdet stöder tillväxt och skuldnedväxling samt en förbättring av utlandsställningen i den senare gruppen av länder. En utfasning av det extraordinära politiska stödet under krisen, i takt med anpassningsbehoven, skulle i detta avseende vara till hjälp. Tydliga och varaktiga förbättringar av produktiviteten och konkurrenskraften i låntagarländerna skulle också bidra till en extern ombalansering och bidra till att lätta skuldbördan. Ett effektivt utnyttjande av de instrument som inrättats för euroområdet och på EU-nivå skulle i kombination med genomförande av nödvändiga reformer och investeringar främja en varaktig återhämtning och ökad motståndskraft, bland annat genom att åtgärda obalanser och uppkommande risker. Avgörande är att NextGenerationEU:s finansiering utnyttjas fullt ut och går dit den gör störst nytta. Detta skulle både stärka stödets ekonomiska genomslag och förhindra den risken för en alltför stark tillväxt i den inhemska sektorn och till externa obalanser i länder där inflöden från EU-medel svarar för en stor andel av BNP. Genom att främja en återhämtning med hög investeringsgrad och stärka motståndskraften kommer effektivt genomförda reformer och investeringar inom ramen för RRF att bidra till makroekonomisk stabilitet. Ett effektivt genomförande av planerna för återhämtning och resiliens kommer att göra EU:s ekonomi mer hållbar, inkluderande, motståndskraftig och bättre förberedd för den gröna och digitala omställningen. Det kommer också att bidra till att minska risken för skillnader inom EU eftersom bidragen från faciliteten för återhämtning och resiliens riktas till medlemsstater med lägre BNP per capita och som drabbats hårdast av covid-19-krisen. Genom att stödja den potentiella tillväxten skulle genomförandet av planerna för återhämtning och resiliens kunna förbättra skuldhållbarheten, särskilt i de medlemsstater som står inför de största finanspolitiska riskerna och har alltför höga privata skulder. Till skillnad från åren efter den globala finanskrisen kommer dessutom större offentliga investeringar att stödja återhämtningen efter pandemin. Bidragen från faciliteten för återhämtning och resiliens kommer att finansiera investeringsprojekt av hög kvalitet och möjliggöra produktivitetshöjande reformer, utan att det leder till högre nationella underskott och skuldkvoter. Dessa bidrag och andra källor till EU-finansiering beräknas öka de offentliga investeringarna i medlemsstaterna med i genomsnitt cirka 0,5 % av BNP per år under 2021 och 2022. 2. Obalanser, risker och justeringar: viktiga utvecklingar per land 2.1. En ögonblicksbild av resultattavlan Rapporten om förvarningsmekanismen bygger på en ekonomisk avläsning av resultattavlan med indikatorer, som fungerar som ett filter för att upptäcka de första tecknen på möjliga risker och sårbarheter. Resultattavlan omfattar 14 indikatorer med vägledande tröskelvärden på följande områden: utlandsställning, konkurrenskraft, privat och offentlig skuldsättning, bostadsmarknader, banksektorn och sysselsättning. Den bygger på värden av god statistisk kvalitet för att säkerställa statistisk stabilitet och jämförbarhet mellan länderna. I enlighet med förordningen om obalansförfarandet (förordning (EU) nr 1176/2011) är det kommissionens uppgift att företa en ekonomisk avläsning av resultattavlan som möjliggör en djupare förståelse av det samlade ekonomiska läget som även tar landspecifika hänsyn. Resultattavlans indikatorer ska inte läsas mekaniskt. ( ) En uppsättning av 28 hjälpindikatorer kompletterar avläsningen av resultattavlan. I denna rapport används dessutom prognoser, nulägesprognoser och högfrekvensdata för att bättre bedöma den möjliga utvecklingen av risker för den makroekonomiska stabiliteten. Den officiella resultattavlan för förvarningsmekanismen innehåller uppgifter fram till 2020. Med tanke på den stora osäkerheten kring de fullständiga effekterna av covid-19-krisen innehåller denna rapport en framåtblickande bedömning av krisens potentiella konsekvenser för den makroekonomiska stabiliteten och utvecklingen av befintliga makroekonomiska obalanser. Detta är i linje med strategin i den rapport om förvarningsmekanismen som offentliggjordes i november 2020. Värdena på resultattavlans variabler för 2021 och efterföljande år har uppskattats med hjälp av kommissionens prognosuppgifter, och dagens resultat bygger på uppgifter under året (se bilaga 1 för närmare uppgifter). Det finns en betydande osäkerhet bakom dessa prognoser och det är nödvändigt att hålla detta i åtanke för att upprätthålla principerna om öppenhet när det gäller analyser och data som används samt försiktighet i fråga om slutsatserna. Precis som tidigare år tar bedömningen i rapporten om förvarningsmekanismen dessutom även hänsyn till insikter från bedömningsramar, slutsatser av fördjupade granskningar och relevanta analyser. Resultattavlans uppgifter tyder på att den senaste tidens korrigering av stockobalanser har avbrutits till följd av covid-19-krisen, samtidigt som riskerna för överhettning, främst kopplade till bostadsmarknaden, kan ha blivit mer utbredda. Om man räknar antalet värden som ligger utanför resultattavlans tröskelvärden över åren visar sig följande mönster (Diagram 2.1.1) ·Den ekonomiska utvecklingen mellan 2013 och 2019 bidrog till att minska den privata och offentliga skuldkvoten i förhållande till BNP, vilket återspeglades i ett minskande antal medlemsstater med skuldkvoter över tröskelvärdena fram till 2019. Covid-19-krisen avbröt denna minskning och fler länder har registrerat, eller förväntas registrera, avläsningar av den privata och den offentliga sektorns skuldsättning över tröskelvärdena. ·Högre bostadspriser har lett till att ett ökande antal landvärden under de senaste åren legat över de relevanta tröskelvärdena. Detta mönster blev mer tydligt 2020, då fler länder överskred tröskelvärdet.

·Enhetsarbetskostnadens tillväxt (baserad på ackumulerade förändringar över 3 år) hade i ett antal fall legat över tröskelvärdena före covid-19-krisen, och enhetsarbetskostnaden ökade ytterligare kraftigt under 2020. Detta berodde främst på en mekanisk effekt av en mycket lägre produktivitet på grund av minskad aktivitet i en situation med betydande hamstring av arbetskraft. Tillväxten i enhetsarbetskostnader förväntas avta eftersom återhämtningen bör göra det möjligt för den samlade produktiviteten att återhämta sig. Under 2020 ökade antalet avläsningar över tröskelvärdena för den reala effektiva växelkursen och exportmarknadsandelen, men förväntas avta igen snabbt. ·Ett betydande antal medlemsstater har avläsningar av bytesbalansen (baserade på 3-årsgenomsnitt) som fortsätter att överskrida antingen de övre eller nedre tröskelvärdena. Under de senaste åren har det funnits fler länder med överskott i bytesbalansen som överstiger den övre tröskeln än länder med underskott som underskrider den nedre tröskeln. Covid-19-krisen har inte i grunden ändrat bytesbalansmönstren, även om några få fler länder har passerat tröskelvärdena marginellt. ( ) Återhämtningen förväntas bidra till att minska antalet fall av mycket negativa nettoutlandsställningar mätt i BNP, vilket skulle innebära ett återupptagande av tendensen före pandemin att förbättra utlandsställningen. ·Krisen har påverkat arbetsmarknaden. Även om arbetslösheten på det hela taget fortfarande är begränsad har arbetskraftsdeltagandet minskat och passerat respektive tröskelvärde i ett fåtal medlemsstater, eftersom fler människor lämnar arbetsmarknaden, vilket också ligger bakom de mer begränsade ökningarna av den totala arbetslösheten. Långtidsarbetslösheten och särskilt ungdomsarbetslösheten är ofta mycket känsliga för förändringar på arbetsmarknaden. I fortsättningen av rapporten om förvarningsmekanismen undersöks dessa och andra relaterade frågor noga. Diagram 2.1.1:Antal medlemsstater vars variabler ligger över resultattavlans tröskelvärden Källa: Eurostats och kommissionens beräkningar (se bilaga 1). 2.2. Utrikeshandel och konkurrenskraft 2.2.1.Utrikeshandel Bytesbalansen i flera medlemsstater som har kännetecknats av stora utlandsskulder påverkades negativt av covid-19-krisen, medan bytesbalansöverskottet i flera länder förblev stort. I hela EU utvecklades bytesbalansen isär under 2020, och länder som är starkt beroende av export av resetjänster upplevde kraftiga försämringar i sina bytesbalanser. Hit hör Kroatien, Cypern, Grekland och Malta, och i mindre utsträckning Portugal och Spanien (diagram 2.2.1). Med undantag för Malta hade alla stora utlandsskulder före covid-19-krisen. Däremot har betydande förbättringar av bytesbalansen noterats i Tjeckien, Lettland, Litauen och Polen, främst på grund av bättre handelsbalanser, men också på grund av ökade investeringsinkomster, mot bakgrund av minskade inkomster för utländska investerare under krisen. De stora bytesbalansöverskotten har minskat under pandemin i Tyskland, Danmark och särskilt Nederländerna, men de är fortfarande betydande. I Slovenien ökade överskottet i bytesbalansen ytterligare. Lägre energipriser under 2020 ökade bytesbalansen i nästan alla medlemsstater. Även om förändringarna i bytesbalansen till största delen var begränsade och tillfälliga, till följd av den ekonomiska chockens omfattning, har sektorernas bidrag till EU-ländernas externa flöden förskjutits kraftigt. Hushållen ökade sitt sparande av försiktighetsskäl och på grund av begränsade konsumtionsmöjligheter, medan företagen i vanlig ordning minskade sina investeringar i ett läge med osäkerhet, vilket ledde till att den privata sektorns nettoutlåning/nettoupplåning ökade (diagram 2.2.3 a, b och c). Regeringarna ingrep däremot för att stödja ekonomin under krisen, samtidigt som deras intäkter minskade, vilket ledde till en stor offentlig nettoupplåning i alla EU-länder. De stora sektoriella svängningarna uppvägde i stort sett varandra och ledde därför inte till några betydande förändringar av ländernas totala nettoutlåning/nettoupplåning i de flesta medlemsstater. Diagram 2.2.1:Bytesbalanssaldon och riktvärden 2019 och 2020 Källa: Eurostat och beräkningar av kommissionens avdelningar. Bytesbalansen i tre medlemsstater låg för 2020 under resultattavlans nedre tröskelvärde för förfarandet vid makroekonomiska obalanser, vilket återspeglar genomsnittet under tre år. Cyperns stora bytesbalansunderskott fortsatte att försämras under 2020 och uppgick till -10,1 % av BNP, främst på grund av minskad internationell turism men också på grund av ett fördjupat primärinkomstunderskott. Treårsgenomsnittet sjönk ytterligare under obalansförfarandets tröskelvärde. Bytesbalansen är lägre än normen och lägre än den nivå som krävs för att få den finansiella nettoutlandsställningen att ligga på referensvärdet under de närmaste 10 åren. ( ) ( ) Rumäniens bytesbalans upprätthöll sin stadiga nedåtgående trend genom en marginell nedgång till -5 % av BNP, vilket ökade gapet något till normalutvecklingen. Irlands bytesbalans uppgick till -2,7 % av BNP 2020, medan 3-årsgenomsnittet låg nära -6 %, vilket berodde på ett exceptionellt stort underskott 2019. ( ) Under 2020 hade fyra medlemsstater bytesbalansöverskott som översteg den obalansförfarandets övre tröskel. Så har varit fallet för Danmark, Tyskland och Nederländerna i nästan ett årtionde. Överskotten i Danmark och Tyskland uppgick till 8,1 % respektive 6,9 % av BNP 2020, vilket är en minskning jämfört med 2019, och Nederländernas överskott minskade från 9,4 % till 7 % av BNP, vilket också berodde på multinationella företags verksamhet. Medan det danska överskottet minskade till följd av en lägre handelsbalans berodde nedgången i Tyskland och Nederländerna främst på en lägre avkastning på investeringar. Sloveniens höga överskott ökade från 6 % till 7,4 % av BNP under krisen, med högre handels- och primärinkomstsaldon. Överskotten i alla fyra länderna var fortfarande betydligt högre än deras respektive bytesbalansnormer och de riktmärken som stabiliserar de finansiella nettoutlandsställningarna. Bytesbalanserna i de flesta andra EU-länder översteg de landspecifika nivåer som skulle följa av fundamenta för 2020, med några anmärkningsvärda undantag. Både de totala och de konjunkturrensade bytesbalanserna låg över, eller nära, bytesbalansen motiverade av fundamenta, samt över den bytesbalans som stabiliserar nettoutlandställningen i de flesta medlemsstater (diagram 2.2.1). ( ) Viktiga undantag var Grekland och Portugal, med bytesbalansutfall under både normen och den balans som behövdes för att nå finansiella nettoutlandsställningar över sundhetsvärdet de kommande 10 åren. För båda länderna, och i synnerhet Grekland, ledde covid-19-krisen till en betydande minskning av bytesbalansen, som hade stärkts avsevärt under tidigare år.



Diagram 2.2.2:Bytesbalansutveckling Källa: Eurostat, Europeiska kommissionens ekonomiska höstprognos 2021 och kommissionens beräkningar. Bytesbalansunderskotten i länder med betydande gränsöverskridande turismsektorer förväntas långsamt förbättras under 2021 och 2022, medan de största överskotten oftast men inte alltid förväntas minska något (diagram 2.2.2). Framöver förväntas en gradvis återhämtning av det internationella resandet, som dock skulle kunna vara ojämn och vara ofullständig under prognosperioden (se ruta 1 om turism). Återhämtningen kommer att bidra till förbättrad bytesbalans i länder som är starkt beroende av turistexport, särskilt Kroatien, Cypern och Grekland. Det stora underskottet i Cyperns bytesbalans förväntas dock bara förbättras långsamt. Rumäniens bytesbalans förväntas försämras ytterligare. Omvänt beräknas Irlands volatila bytesbalans uppvisa stora överskott under prognosperioden. De stora överskotten i Danmark, Tyskland och Slovenien beräknas minska, om än endast mycket blygsamt i Tysklands fall, medan Nederländernas överskott beräknas öka till nästan 2019 års nivå 2022. Ur spar- och investeringsperspektiv förväntas de olika sektorernas bidrag till utlandsställningen inte förändras nämnvärt i de flesta medlemsstater. Den privata sektorn förväntas till största delen förbli nettolångivare, och den offentliga sektorn väntas förbli nettolåntagare under 2021 (diagram 2.2.3 d). Inom den privata sektorn beräknas företagens nettoutlåning öka och hushållens andel minska något i de flesta medlemsstaterna. I genomsnitt förväntas statens nettoupplåning minska något. Inom den offentliga sektorn kommer nettoutlåningen i medlemsstater med ett stort överskott i bytesbalansen att påverka deras utlandsställning.



Diagram 2.2.3:Finansiellt sparande per sektor, 2019–2021 Källa: Ameco och Europeiska kommissionens ekonomiska höstprognos 2021. Under 2020 försämrades nettoutlandsställningen i de flesta stora låntagarländerna, medan den mestadels förbättrades i länder med stora positiva värden. Efter att nettoutlandsställningen hade ökat i alla utom fyra EU-länder 2019 uppstod det betydande skillnader i utvecklingen mellan länderna under 2020: nettoutlandsställningen minskade i nästan hälften av medlemsstaterna. År 2020 hade tio EU-länder en finansiell nettoutlandsställning som var sämre än resultattavlans tröskelvärde på –35 % av BNP, vilket var ett land färre än 2019. I alla dessa fall förväntas deras positioner för 2021 förbli lägre än de nettoutlandsställningar som skulle följa av fundamenta, och i sex av dem beräknas nettoutlandsställningen ligga under sundhetsvärdena (diagram 2.2.4). ( ) De stora negativa nettoutlandsställningarna förväntas främst förbättras. På medellång sikt förväntas tre medlemsstater med en nettoutlandsställning under -35 %-tröskeln år 2020 överskrida den. Stora positiva nettoutlandsställningar väntas öka ytterligare eller förbli i stort sett stabila.

Diagram 2.2.4:Finansiell nettoutlandsställning (FNUS) 2019-2022, 2025 och riktvärden 2021 Källa: Eurostats och kommissionens beräkningar (se även bilaga 1). De medlemsstater som uppvisade de största negativa nettoutlandsställningarna upplevde de starkaste nedgångarna under 2020, men återhämtningen förväntas möjliggöra förbättringar i de flesta fall. Cypern, Grekland, Irland och Portugal har en nettoutlandsställning under -100 % av BNP och under sina riktvärden för fundamenta och försiktighetsriktvärden. Därefter följer Spanien med en nettoutlandsställning på omkring -85 % av BNP. Med undantag för Irland försämrades dessa medlemsstaters ställning kraftigt, vilket i Cyperns och Greklands fall uppgick till cirka 20 procentenheter av BNP. De främsta drivkrafterna var den nominella BNP-nedgången, särskilt i Grekland, och de stora bytesbalansunderskotten, särskilt i Cypern. I Irland och Cypern beror NIIP-nivåerna i hög grad på multinationella bolags och specialföretags finansiella relationer över gränserna. Alla dessa fem länder kännetecknas av jämförelsevis stora negativa nettoutlandsställningar, exklusive instrument utan risk för betalningsinställelse (Nendi), dvs. stora andelar av nettoskulden i deras utlandsställning. ( ) De flesta av Greklands utlandsskulder består av offentliga skulder till förmånliga villkor. Hållbarheten i balanserna mot omvärlden i vissa medlemsstater med stora negativa nettoutlandsställningar kommer att främjas av de ibland betydande inflödena av bidrag från faciliteten för återhämtning och resiliens, utöver EU:s överföringar inom ramen för den fleråriga budgetramen. De nuvarande prognoserna tyder dock på att Cyperns nettoutlandsställning stagnerar, även på medellång sikt. Omvänt bör nettoutlandsställningen i andra länder med stora negativa nettoutlandsställningar gradvis förbättras fram till 2022 och på medellång sikt, till följd av en stark BNP-tillväxt och förbättrade bytesbalanser, där de förväntade framstegen är exceptionellt snabba i Irlands fall, med stora prognostiserade överskott i bytesbalansen. De flesta EU-länder med måttligt negativa nettoutlandsställningar har inte upplevt några större förändringar i sina ställningar under 2020, och i de flesta av dem tyder prognoserna på förbättringar framöver. Alla dessa länder, Kroatien, Ungern, Polen, Rumänien och Slovakien, förväntas ha en nettoutlandsställning under sina fundamenta 2021, men endast nettoutlandsställningen i de två sistnämnda medlemsstaterna beräknas ligga under sundhetsvärdena. De finansiella nettoutlandsställningarna i alla dessa medlemsstater, liksom i andra central- och östeuropeiska länder och baltiska länder, kännetecknas av stora stockar av inkommande utländska direktinvesteringar och nationella utlandsinvesteringar som är mycket mer gynnsamma än deras nettoutlandsställning. Dessutom är dessa länder jämförelsevis stora mottagare av EU-överföringar inom ramen för den fleråriga budgetramen, vilket ger ett icke försumbart stöd till deras utlandsställningar. Bidrag från faciliteten för återhämtning och resiliens, som kommer utöver överföringarna i den fleråriga budgetramen, förstärker ytterligare ökningen av de finansiella nettoutlandsställningarna i de flesta av dessa länder. På det hela taget tyder prognoserna på förbättringar av de finansiella nettoutlandsställningarna i dessa länder, med undantag för Rumänien, vars situation förväntas försämras lätt (diagram 2.2.4). En divergerande utveckling under 2020 har noterats även inom gruppen medlemsstater med stora positiva nettoutlandsställningar. De finansiella nettoutlandsställningarna i Nederländerna, Tyskland, Malta och Belgien ökade ytterligare, i de två första länderna till följd av de fortsatt stora bytesbalansöverskotten, och i samtliga fyra fall delvis på grund av nedgången i nominell BNP. Särskilt Nederländerna, men även Malta, uppvisade också starka positiva värderingseffekter. Omvänt begränsade negativa värderingsförändringar ökningen av den tyska nettoutlandsställningen. Danmarks och Luxemburgs stora positiva nettoutlandsställning sjönk till följd av negativa värderingsförändringar, trots stora bytesbalansöverskott i de två sistnämnda länderna. Diagram 2.2.5:Nominella effektiva växelkurser Källa: Europeiska kommissionen De externa finansieringsvillkoren kan komma att stramas åt framöver, vilket kan få konsekvenser för vissa länder utanför euroområdet. När covid-19-krisen bröt ut var spänningar på de globala finansmarknaderna kännbara i flera länder utanför euroområdet. Vid den tidpunkten var valutorna i vissa medlemsstater utanför euroområdet pressade, särskilt den ungerska forinten, och de deprecierade i mars och april 2020, men återhämtade sig och stabiliserades redan i maj (diagram 2.2.5) ) i takt med att den globala riskuppfattningen förbättrades och kapitalflödena stabiliserades. Viss förnyad volatilitet i kapitalflödena eller skärpta externa finansieringsvillkor kan inte uteslutas framöver, delvis med tanke på den penningpolitiska åtstramningen i USA och andra utvecklade ekonomier. I detta sammanhang är länder utanför euroområdet med en prognostiserad stor nettoutlåning mindre exponerade för externa (åter-) finansieringsrisker om dessa skulle uppstå igen, liksom även medlemsstater med betydande valutareservlager. Externa finansieringsbehov, både inom den privata och den offentliga sektorn, spelar också en roll i detta sammanhang (se avsnitt 2.4 om den offentliga sektorn). 2.2.2.Konkurrenskraft Enhetsarbetskostnaderna steg i hela EU till följd av kraftiga tillfälliga minskningar av den totala arbetsproduktiviteten under covid-19-krisen. Resultattavlan, baserad på kumulativ tillväxt under de tre åren fram till 2020, visar enhetsarbetskostnadernas tillväxt, över tröskelvärdet i 18 medlemsstater, jämfört med åtta länder för ett år sedan. Före 2020 fanns tecken på potentiellt överhettningstryck i vissa länder, bland annat Bulgarien, Tjeckien, Estland, Ungern, Lettland, Litauen, Luxemburg, Malta, Rumänien och Slovakien. Bara under 2020 ökade enhetsarbetskostnaderna i 22 medlemsstater. Denna exceptionella ökning av enhetsarbetskostnaderna förväntas dock delvis vända i många länder under 2021 och 2022, till följd av den generellt ökade volatiliteten i enhetsarbetskostnaderna. Effekterna av covid-19-pandemin och de strukturella motsättningar som uppstår under återhämtningen gör det svårt att bedöma förändringar i kostnadskonkurrenskraften. Den kraftiga ökningen av enhetsarbetskostnader under 2020 och dess förväntade partiella vändning i de flesta länder under 2021 och 2022 domineras av en statistisk effekt till följd av omfattande hamstring av arbetskraft och den påföljande minskningen av den totala produktiviteten per capita (diagram 2.2.6). Detta föranleddes av de statliga stöden för att behålla arbetstillfällen, främst i form av tillfälligt utökade system för korttidsarbete, vilket gynnade en minskning av antalet arbetade timmar i stället för att påverka sysselsättningsnivåerna. Kombinationen av arbetskraftsbrist och kompetensbrist pekar på volatilitet och osäkerhet om enhetsarbetskostnadernas utveckling framöver. Denna utveckling är kopplad till frågor som rör leveranskedjan och friktioner från den ojämna ekonomiska återhämtningen samt den påskyndade digitala omvandlingen och långsiktiga strukturella förändringar. Med tanke på att de senaste åren har kännetecknats av en hög enhetsarbetskostnadstillväxt i många länder, är förlusten av kostnadskonkurrenskraft fortfarande en risk som behöver observeras, särskilt för att förstå i vilken utsträckning förlusterna under 2020 kan återvinnas under återhämtningen. Strategier för att främja konkurrenskraft och produktivitet är fortfarande mycket viktiga för en hållbar återhämtning från covid-19-krisen. Under 2020 sjönk arbetsproduktiviteten i nästan alla EU-länder, men den förväntas återhämta sig i år och nästa år (diagram 2.2.6 c). Arbetskraftsinsatsen minskade under covid-19-krisen, främst på grund av färre arbetade timmar, medan antalet anställda förblev ganska oförändrat, med stöd av statliga åtgärder, bland annat utökade system för korttidsarbete, vars användning har minskat betydligt under återhämtningen. Det fick till följd att arbetsproduktiviteten på grundval av antalet anställda minskade mer än arbetsproduktiviteten baserad på arbetade timmar i de flesta länder. När återhämtningen kommer igång och effekterna av hamstringen av arbetskraft vänds under 2021 och 2022 förväntas produktivitetssiffrorna stiga, Under 2022 beräknas produktiviteten per person ligga över 2019 års nivå i alla medlemsstater utom Luxemburg, Malta, Portugal och Spanien. Löneökningarna var måttliga under 2020, men förväntas stiga, ibland markant, under 2021 och 2022. Löneökningarna var dämpade i de flesta EU-länder under covid-19-krisen (diagram 2.2.6 d). Ersättningen per anställd beräknas öka med över 5 % per år i Bulgarien, Tjeckien, Ungern, Italien, Lettland, Litauen, Polen, Rumänien och Slovakien under 2021 och 2022. För Belgien, Estland och Irland bör ökningarna i genomsnitt ligga mellan 4 % och 5 %. I Bulgarien, Tjeckien, Estland, Ungern, Lettland, Litauen, Rumänien och Slovakien var ihållande höga löneökningar och enhetsarbetskostnader ett problem redan före pandemin, vilket väckte frågor om kostnadskonkurrenskraft. I hela euroområdet bör utvecklingen av enhetsarbetskostnaderna återgå till att stödja en extern ombalansering när produktivitetseffekterna har upphört. Enhetsarbetskostnaden ökade mer under 2020 i vissa låntagarländer, t.ex. Grekland, Portugal och Spanien, eftersom de registrerade kraftigare recessioner och betydande hamstring av arbetskraft. Fram till 2022 kommer enhetsarbetskostnadens tillväxt återigen att i större utsträckning stödja en extern ombalansering, eftersom den beräknas bli något lägre för låntagare än för långivare (diagram 2.2.7). Den mer begränsade inverkan på ombalanseringen jämfört med tiden före pandemin påverkades av den kvardröjande effekten på produktiviteten, som måste åtgärdas för att överbrygga befintliga skillnader. I gengäld förväntas ersättningen till anställda vara högre i långivarländerna än i låntagarländerna. Diagram 2.2.6:Enhetsarbetskostnad, ersättningar och produktivitetstillväxt Källa: Ameco och Europeiska kommissionens ekonomiska höstprognos 2021. Diagram 2.2.7:Enhetsarbetskostnadsutveckling i euroområdet Källa: Ameco och Europeiska kommissionens ekonomiska höstprognos 2021. De nominella effektiva växelkurserna apprecierades i de flesta länder under 2020. De starkaste apprecieringarna noterades för Bulgarien, Grekland, Lettland, Litauen och Sverige. Endast Ungern, och i mindre utsträckning Tjeckien och Polen, noterade nominella deprecieringar. Apprecieringen av de nominella effektiva växelkurserna återspeglar också eurons appreciering vid covid-19-pandemins början och den därmed sammanhängande flykten till säkra placeringar. Hittills under 2021 har de nominella effektiva växelkurserna apprecierats i de flesta EU-länderna, om än i de flesta fall mer måttligt än 2020. HIKP-baserade reala effektiva växelkurser apprecierades måttligt i de flesta medlemsstaterna under 2020, vilket delvis berodde på nominella apprecieringar. De enda länder som upplevde en depreciering av den HIKP-baserade reala effektiva växelkursen var Kroatien och Ungern. De starkaste apprecieringarna noterades i Bulgarien, Litauen och Sverige. Denna måttliga appreciering följer på en depreciering i de flesta medlemsstaterna under 2019. I framtiden tyder den BNP-deflatorbaserade reala effektiva växelkursen, för vilken prognoser finns tillgängliga för 2021, på att de reala växelkurserna kan förväntas öka måttligt, med märkbara apprecieringar endast i Bulgarien, Tjeckien, Litauen och Sverige (diagram 2.2.8 b). Utvecklingen av den reala effektiva växelkursen stöder en extern ombalansering, men endast i begränsad omfattning. Vissa långivarländer, däribland Danmark, Tyskland, Nederländerna och Malta, uppvisade en appreciering av den reala effektiva växelkursen något över EU-genomsnittet 2020. Vissa stora låntagarländer eller länder som drabbats hårdast av covid-19-krisen, såsom Cypern, Kroatien, Grekland, Italien, Portugal och Spanien, noterade vissa konkurrensvinster gentemot dessa långivarländer tack vare lägre inflation, vilket framgår av en mer måttlig utveckling av den reala effektiva växelkursen (diagram 2.2.8). Denna tendens verkar också bestå under 2021, vilket tyder på att utvecklingen av den reala effektiva växelkursen fortfarande i måttlig utsträckning stöder den externa ombalanseringen på kort sikt.

Diagram 2.2.8:Utvecklingen för nominella och reala effektiva växelkurser (NEV och REV) Källa: Ameco och Europeiska kommissionens ekonomiska höstprognos 2021. Exportmarknadsandelarna fluktuerade kraftigt under 2020 och tre medlemsstater noterade förluster över resultattavlans tröskelvärde. På grundval av den ackumulerade förändringen under fem år noterade Frankrike, Grekland och Spanien betydande förluster av exportmarknadsandelar utöver tröskelvärdet. Däremot noterade många länder betydande vinster, i Irland, Litauen och Polen på mer än 30 procent. Exportmarknadsandelarna fluktuerade kraftigt under 2020. Under 2020 ökade EU-länderna i genomsnitt en del exportmarknadsandelar, men det fanns stora skillnader mellan länderna. Vissa länder med stora förluster av exportmarknadsandelar under 2020 förväntas endast kunna återvinna en del av förlusterna inom den närmaste framtiden. Förutom i Österrike och Estland upphörde den kraftiga nedgången i tjänstebalansen i samband med covid-19-krisen de senaste kvartalen i Bulgarien, Kroatien, Cypern, Grekland, Ungern, Italien, Malta, Portugal och Spanien. Tysklands tjänstehandelsbalans uppvisar fortfarande ett svagt överskott, efter en kraftig förbättring sedan början av 2020. Handelsbalansen för varor har utvecklats mer gynnsamt i flera länder sedan 2019 och uppväger delvis nedgången i tjänstehandelsbalansen. Exportmarknadsandelarna förväntas öka särskilt kraftigt i Kroatien, Grekland och Spanien under 2021 och 2022, i takt med att gränsöverskridande resor återhämtar sig, men inte i samtliga fall tillräckligt för att täcka alla förluster som noterades 2020. Totalt sett förväntas exportmarknadsandelen för perioden 2020–2022 öka mest i Estland, Irland, Litauen, Luxemburg och Polen och minska i Grekland, Spanien, Frankrike och Portugal. Utvecklingen av exportmarknadsandelen kan bidra till en viss extern ombalansering framöver. Länder med stora bytesbalansöverskott, däribland Danmark, Tyskland och Nederländerna, förväntas förlora exportmarknadsandelar under perioden 2020–2022. Uppgifterna för andra kvartalet 2021 visar fortfarande överskott i tjänstebalansen, i procent av BNP, samtidigt som handelsbalansen för varor i Tyskland och Nederländerna stärks. Trots detta kommer dessa länder sannolikt att tappa en del av sin ökning av exportmarknadsandelarna för tjänster från covid-19-perioden i takt med att turistströmmarna återhämtar sig. Ruta 1: Turism under covid-19-krisen Turismen är den av de ekonomiska verksamheter som blev hårdast ekonomiskt drabbade under covid-19-krisen, eftersom åtgärderna för att begränsa pandemin innebar begränsningar för hotell- och restaurangverksamhet och internationella resor. Omfattningen av den negativa inverkan återspeglas i den stora minskningen av turistövernattningar (diagram 1): I april 2020 minskade antalet övernattningar på logianläggningar för turister med 95 % jämfört med samma månad 2019. En betydande återhämtning noterades under sommarmånaderna, då den inhemska turismen i augusti 2020 närmade sig 2019 års nivåer. När turismen nådde sin högsta punkt i augusti var däremot antalet gränsöverskridande turistnätter 60 % lägre än under augusti 2019. I och med pandemins andra våg minskade resandet igen. En ny, starkare återhämtning, som även omfattade gränsöverskridande turism, inleddes i maj 2021. Denna återhämtning följde på de betydande framstegen när det gäller vaccination och samordning av reglerna för gränsöverskridande resor inom EU, genom införandet av EU:s digitala covidintyg. Både den inhemska och den gränsöverskridande turismen ökade i juli jämfört med 2020 års nivå, och den sistnämnda ökade kraftigare. Om man också beaktar nulägesprognoser för augusti och september tyder detta på att den totala turistverksamheten under sommaren 2021 ökade med omkring 30 % jämfört med 2020, men att den fortfarande ligger 16 % under 2019 års nivåer, med vissa förändringar i sammansättningen. ( I ) Även om den inhemska turismen under sommarmånaderna 2021, och särskilt i september, verkar ha uppnått högre nivåer än under sommaren 2019, är nivån på de gränsöverskridande resorna fortfarande 40 % lägre än under tiden före pandemin. En jämförelse mellan de första nio månaderna 2021 och samma period 2020 visar att turismen under 2021 endast ökade med omkring 12 %, vilket delvis berodde på att det första kvartalet 2020 till stor del var opåverkat av pandemin. Diagram 1:Turistövernattningar i EU 2020 och 2021 Källa: Uppskattningar från Eurostat och Europeiska kommissionen. Medlemsstater som är starkt beroende av export av resetjänster drabbades särskilt hårt på grund av den kraftiga minskningen av gränsöverskridande resor under pandemin. Den stora nedgången i den internationella turismen fick särskilt stor inverkan på vissa låntagarländer, såsom Cypern, Grekland, Kroatien, Portugal och Spanien, som har uppvisat stora överskott i handeln med resetjänster, samt för Malta (diagram 2 a). ( II ) För de flesta av dessa länder kan försämringen av landets totala handelsbalans under 2020 i stort sett förklaras av den minskade internationella turismens effekter på handelsbalansen. ( III ) ( IV ) För stora exportörer av turisttjänster håller de negativa effekterna gradvis på att vända under 2021, i takt med att återhämtningen av den gränsöverskridande turismen tar fart. I andra änden av spektrumet finns länder som normalt importerar fler resetjänster än de exporterar. För dem fick minskningen av de internationella resorna delvis en positiv effekt på handelsbalansen, eftersom turisterna begav sig till inrikes destinationer. Diagram 2:Inverkan av nedgången i turismen på handelsbalansen, samt prognosen för antalet övernattningar 2021 Källa: Uppskattningar från Eurostat och Europeiska kommissionen. Preliminära uppgifter för 2021 visar på en partiell och gradvis återhämtning av den internationella turismen, som dock varierar mellan länderna. De utländska turisternas övernattningar i logianläggningar för turister beräknas under 2021 öka avsevärt i antal i Cypern, Grekland och Kroatien, och något mindre i Spanien (diagram 2 b). ( V ) Samtidigt verkar den internationella turismen återhämta sig långsammare i Portugal, men på en något högre nivå än den som bedöms för Spanien. En betydande ökning av den gränsöverskridande turismen förväntas också för Bulgarien, Italien, Rumänien och Slovenien. Även om den förväntas minska för t.ex. Nederländerna och Österrike tillsammans med några andra medlemsstater beror detta sannolikt på att utländska turisters besök i dessa länder äger rum under andra årstider, samt på effekten av omläggningen av resor under 2020 och 2021. 2.3. Privat skuldsättning och bostadsmarknaderna 2.3.1.Privat skuldsättning Skuldkvoterna i den privata sektorn ökade markant i samband med covid-19-krisen, men väntas i de flesta länder återgå till sin nedåtgående trend under 2021. Under 2020 ökade den privata sektorns skuldkvot i alla EU-länder utom Danmark, Irland och Litauen (diagram 2.3.1), vilket avbröt den pågående skuldnedväxlingen i många länder. Ökningen under 2020 berodde främst på att BNP minskade, men även på att upplåningen ökade i de flesta länder, särskilt för företag. Kreditgarantier och moratorier för återbetalning av skulder var viktiga politiska åtgärder för att komma till rätta med likviditetsbristen i början av covid-19-krisen, men har också bidragit till skuldökningen. Den privata sektorns skuldkvot överskred resultattavlans tröskelvärde på 133 % av BNP i 12 medlemsstater (Belgien, Cypern, Danmark, Finland, Frankrike, Irland, Luxemburg, Malta, Nederländerna, Portugal, Spanien och Sverige), jämfört med situation för ett år sedan, när 10 länder överskred tröskelvärdet men Spanien och Malta låg under det (diagram 2.3.1). Betydande ökningar skedde i andra medlemsstater som dock låg under tröskelvärdet. De totala privata skuldstockarna förefaller höga när de jämförs med riktvärden som bestämmer landsspecifika ekonomiska fundamenta och med tröskelvärden som är viktiga ur försiktighetssynpunkt. ( ) Detta gäller Belgien, Cypern, Danmark, Frankrike, Grekland, Irland, Luxemburg, Malta, Nederländerna, Portugal, Spanien och Sverige. På det hela taget har covid-19-krisen ökat riskerna i samband med den privata skuldsättningen. I och med den ekonomiska återhämtningen beräknas den privata skuldkvoten att börja minska under 2021 i hela EU (diagram 2.3.1). I de flesta EU-länder förväntas den dock ligga kvar över 2019 års nivåer. När de statliga stödåtgärderna fasas ut kan företagens och hushållens förmåga att uppfylla sina återbetalningsskyldigheter äventyras, särskilt inom de sektorer som drabbades hårdast av covid-19-krisen och där balansräkningarna redan före krisen var svagare, vilket leder till en försämring av skuldkvaliteten. Dessutom har de stigande skuldnivåerna hos företag, hushåll, regeringar och banker också lett till ökad sammankoppling mellan sektorer, vilket kan påskynda överföringen av chocker mellan olika sektorer. Störningar i de globala värdekedjorna och friktioner i den ojämna ekonomiska återhämtningen, mot bakgrund av den accelererande digitala omvandlingen, medför risker och leder till strukturella förändringar och överdriven omsättning av företags aktier och av personal.

Diagram 2.3.1:Privat skuldsättning Källa: Eurostat, Ameco, Europeiska kommissionens ekonomiska höstprognos 2021 och kommissionens beräkningar av den privata skuldsättningen 2021 (se bilaga 1). Skulden omfattar lån (F4) och skuldebrev (F3). 2.3.1.1Icke-finansiella bolags skuldsättning Företagens skuldsättning ökade i de flesta EU-länder under 2020, ibland kraftigt. Under 2020 väntas företagens skuldkvot öka i 19 länder, främst till följd av den kraftiga BNP-nedgången. Företagens nettokreditflöden bidrog emellertid också till ökningen, mot bakgrund av markanta intäktsförluster och upplevda likviditetsunderskott under 2020, vilket också bidrog till en kraftig ökning av företagens inlåningsinnehav. De icke-finansiella bolagens skuldkvoter ökade särskilt kraftigt i ett antal länder där nivån av företagsskuldsättning redan tidigare var hög, eller där det fanns en stor turismsektor som drabbades hårt av recessionen (diagram 2.3.3 a). Till dessa länder hör Cypern, Frankrike, Grekland, Italien, Malta, Portugal och Spanien. Företagsskuldsättningen är fortfarande mycket hög i Belgien, Irland, Luxemburg och Nederländerna, även om dessa brister delvis kompenseras av en betydande andel av utländska direktinvesteringar och gränsöverskridande lån inom företag. De icke-finansiella bolagens skuldkvoter är fortfarande höga i många medlemsstater och i 14 länder låg de över riktmärkena både vad gäller ekonomiska fundamenta och sundhetsvärden under 2020. Det rör sig om Belgien, Cypern, Danmark, Frankrike, Grekland, Irland, Luxemburg, Malta, Nederländerna, Portugal, Spanien, Sverige och i mindre utsträckning Italien och Österrike (diagram 2.3.2). För de flesta länder ligger de icke-finansiella bolagens skuldsättning lägre än under de tidigare toppnivåerna, med tanke på den betydande skuldnedväxling som har ägt rum under de senaste åren, men pandemin har omintetgjort några av dessa framsteg. För vissa länder, t.ex. Belgien, Danmark, Finland, Frankrike, Grekland, Italien, Luxemburg, Polen, Slovakien, Sverige, Tyskland och Österrike, ligger företagens skuldsättning på eller mycket nära sin högsta nivå sedan mitten av 1990-talet. Framöver kommer den höga BNP-tillväxten i löpande priser att automatiskt sänka skuldkvoten under 2021 och därefter, men med utgångspunkt i högre skuldnivåer. Den starka återhämtningen av BNP gör att företagens skuldkvoter under 2021 sannolikt kommer att minska – i vissa fall betydligt – i alla EU-länder utom Grekland, Sverige och Ungern (diagram 2.3.3 b). Kreditflödena förväntas överstiga nivåerna från tiden före pandemin i mer än hälften av medlemsstaterna. Den höga BNP-tillväxten i löpande priser kommer automatiskt att sänka skuldkvoten under 2021 och därefter. De undantagsåtgärder som infördes 2020 kommer gradvis att fasas ut och leda till ökade skuldåterbetalningar. Dessutom kan icke-finansiella bolag minska de betydande likviditetsbuffertar som de byggde upp 2020, i takt med att osäkerheten minskar som ett alternativ till ny upplåning, vilket också kan bidra till skuldnedväxling. Diagram 2.3.2:Icke-finansiella bolags skuldsättning Källa: Eurostat, Ameco, Europeiska kommissionens ekonomiska höstprognos 2021 och kommissionens beräkningar av de icke-finansiella bolagens skulder 2021 (se bilaga 1). Skulden omfattar lån (F4) och skuldebrev (F3). Diagram 2.3.3:Uppdelning av förändringar av icke-finansiella bolags skuldkvot (2020 och 2021) Källa: Ameco, Eurostat och kommissionens skattningar och beräkningar baserade på ECB:s månadsdata om MFI-lån och transaktioner med skuldförbindelser (flöden) med den privata sektorn från BSI-databasen och Europeiska kommissionens ekonomiska höstprognos 2021. Sammantaget har kreditflödena till icke-finansiella bolag sedan början av covid-19-krisen haft tydliga mönster som återspeglar pandemins olika faser (diagram 2.3.3 b). ( ) Banklån till icke-finansiella bolag ökade i över två tredjedelar av medlemsstaterna under 2020, bl.a. i ett antal medlemsstater där de icke-finansiella bolagen har hög skuldsättning, t.ex. Danmark, Frankrike, Grekland, Italien, Malta, Nederländerna, Portugal, Spanien och Sverige. Detta skedde i en situation där statliga kreditgarantier bidrog till att upprätthålla kreditflödena och moratorier på skuldåterbetalningar höll de nominella skulderna på en högre nivå än de annars skulle ha varit på. Kredittillväxten till icke-finansiella bolag tappade dock tydligt fart i vissa större medlemsstater på senare tid, och var i början av 2021 i de flesta fall lägre än den var före pandemin i början av 2021, i motsats till situationen i de mindre medlemsstaterna där den ökar (diagram 2.3.4 b). Om den minskade efterfrågan på kredit från icke-finansiella bolag beror på att dessa företag använder ackumulerade likviditetsbuffertar kan kreditflödena komma att öka i sinom tid. Den totala minskningen av kreditgivningen kan dock också vara ett tecken på dämpad efterfrågan på eller tillgång till krediter, vilket kan tyda på att investeringsaktiviteten blir låg framöver. Kreditgarantier och moratorier för återbetalning av skulder hjälpte icke-finansiella bolag att rida ut pandemin, men fortfarande finns det risk för att svårigheter att återbetala skulder ökar framöver. Kreditgarantier och moratorier för återbetalning av skulder var viktiga politiska åtgärder för att komma till rätta med likviditetsbristen i början av covid-19-krisen, men har också bidragit till skuldökningen. I vissa fall kan olönsamma och tekniskt insolventa företag ha kunnat stanna kvar på marknaden, skjuta upp sina betalningsskyldigheter och försena likvidationer som annars skulle ha ägt rum. De icke-finansiella bolagens uppskjutna skuldbetalningar som moratorierna – som antingen är statliga åtgärder eller frivilliga initiativ från långivarnas sida – har lett till i EU får till följd att skuldstocken automatiskt ökar. När moratorierna för återbetalning fasas ut under 2021 kan delar av näringslivet visa sig ha svårt att betala tillbaka skulder. Covid-19-krisen har hittills inte lett till någon ökning av företagskonkurser, men i takt med att samhället återgår till det normala kan en sådan ökning komma att inträffa, vilket kan utsätta den finansiella sektorn för risker. Diagram 2.3.4:Driftsöverskott brutto för företag och bankernas låneflöden till icke-finansiella bolag Källa: Ameco och ECB, BSI-databasen. Hög företagsskuldsättning och låg lönsamhet i vissa sektorer kan försämra utsikterna för investeringar och skuldåterbetalning framöver. Företagens lönsamhet försämrades i de flesta medlemsstater under 2020 (diagram 2.3.4 a). Även om företagens lönsamhet ökade under de första månaderna 2021 i nästan alla medlemsstater kvarstår sårbarheter inom de tjänstesektorer som är mer utsatta för pandemin. Dynamiken som uppstår vid långvarig inflation kan också minska vinstmarginalerna och om kostnaderna ökar mer än intäkterna kan detta öka vissa företags svårigheter med att återbetala skulder. Energiprisernas utveckling under den senaste tiden är en riskfaktor. Investeringarna i utrustning har minskat sedan slutet av 2019 i alla medlemsstater utom Cypern. Nedgången var kraftig i ett antal länder med hög företagsskuldsättning, bl.a. Irland, Luxemburg, Nederländerna och Belgien, samt vissa länder med stora turismsektorer, t.ex. Italien, Malta, Portugal och Spanien. Hög företagsskuldsättning är en riskfaktor för privata investeringar framöver, särskilt med tanke på de ytterligare behoven av att stödja den gröna och den digitala omställningen. I takt med att återhämtningen fortskrider finns det tecken på att strukturella förändringar kan komma att ske, samtidigt som störningarna har ökat i försörjningskedjan. Detta framgår av kombinationen av kompetensbrist och arbetslöshet på arbetsmarknaden och bestående kompetensglapp. 2.3.1.2Hushållens skuldsättning Hushållens skuldsättning ökade i och med pandemin i nästan alla EU-länder. Även om hushållens skuldsättning i de flesta EU-länder var på väg ner före pandemin var den fortfarande hög (diagram 2.3.5). Pandemin avbröt hushållens skuldnedväxling eller ledde till ökad skuldsättning i länder som redan hade en ökande skuldutveckling (diagram 2.3.6). Ökningen av hushållens skuldkvot under 2020 berodde i de flesta fall på den stora minskningen av BNP (diagram 2.3.7). Denna inverkan kommer åtminstone delvis att vändas under 2021 i takt med att ekonomierna börjar återhämta sig. I ett antal länder kommer en dynamisk kredittillväxt, särskilt vad gäller bolån, sannolikt att bidra till en mer varaktig ökning av skuldkvoterna mot bakgrund av den höga aktiviteten på fastighetsmarknaden och stigande bostadspriser (diagram 2.3.7 b). På det hela taget kommer ett antal länder, särskilt där hushållens skuldkvot före pandemin låg över de landsspecifika riktvärdena, att fortsätta att uppvisa en hög skuldsättning för hushållen. Under 2020 låg hushållens skuldnivåer i åtta länder över både fundamenta och sundhetvärdena. Liksom under 2019 är dessa länder Danmark, Finland, Frankrike, Grekland, Nederländerna, Portugal, Spanien och Sverige (diagram 2.3.5). Hushållens skuldsättning fortsätter att överstiga sundhetsvärdena i Belgien och Cypern, trots att den ligger nära vad som kan förklaras av fundamenta, medan den i Kroatien och Slovakien ligger betydligt över de fundamentabaserade riktvärdena trots att den fortfarande ligger under sundhetsvärdena. I vissa länder framstår skuldkvoterna som avsevärt högre när de beräknas i förhållande till hushållens disponibla bruttoinkomster. Detta är fallet i Irland, Luxemburg och Malta, där hushållens skuldsättning beräknas överstiga 100 % av hushållens disponibla bruttoinkomst. ( ) Diagram 2.3.5:Hushållens skuldsättning Källa: Eurostat, Ameco, Europeiska kommissionens ekonomiska höstprognos 2021 och kommissionens beräkningar av hushållens skuldsättning 2021 (se bilaga 1). Skulden omfattar lån (F4) och skuldebrev (F3). Diagram 2.3.6:Utvecklingen av hushållens skuldsättning i förhållande till BNP i EU Källa: Eurostat och uppskattningar av kommissionens avdelningar.

Hushållens nettokreditflöden påverkades mindre av pandemin än företagens. Under 2020 bidrog moratorier och minskade återbetalningar till att upprätthålla nettokreditflödena till hushållen, med vissa variationer mellan medlemsstaterna. I Luxemburg och Sverige, länder med relativt hög skuldsättning (i Luxemburg är skuldsättningen hög i förhållande till hushållens disponibla bruttoinkomst) uppgick nettokreditflödet till hushållen 2020 till cirka 4–5 % av BNP. I andra länder med relativt hög sku