SV    SV  EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 23.12.2005 
KOM(2005) 696 slutlig 
  
GRÖNBOK 
om behörighetskonflikter och ne bis in idem -principen i straffrättsliga förfaranden 
(framlagt av kommissionen)  
  
{SEK(2005) 1767} 
 
SV 2   SV GRÖNBOK 
om behörighetskonflikter och ne bis in idem -principen i straffrättsliga förfaranden 
Denna grönbok är avsedd som un derlag för ett brett samråd  mellan berörda parter om 
behörighetskonflikter i straffrät tsliga förfaranden, däribland ne bis in idem -principen. De 
problem som kan uppstå under nuvarande fö rhållanden tas upp och tänkbara lösningar 
föreslås. En mer ingående analys gö rs i det bifogade arbetsdokumentet. 
Kommissionen uppmanar berörda parter att lägg a fram sina synpunkter senast den 31 mars 
2006 till följande adress: 
Europeiska kommissionen 
Generaldirektoratet för rättvisa, frihet och säkerhet Enhet D3 – Straffrättsliga frågor  LX46 3/20 B-1049 Bryssel 
E-post: JLS-criminaljustice@cec.eu.int
 
Fax: (32-2) 296 76 34 Om de som sänder in yttranden inte önskar att dessa offentliggörs på kommissionens 
webbplats, bör de tydligt påpeka detta. 
 
SV 3   SV 1. BAKGRUND  
Allt eftersom brottsligheten blir mer och me r internationell ställs de straffrättsliga 
systemen i EU allt oftare inför situationer där flera medlemsstater har behörighet att lagföra samma brott. Risken för att åtal väcks i flera länder mot samma brott (positiva lagvalskonflikter) kom mer troligen att växa oc kså av det skälet att 
domstolarnas behörighet på st raffrättens område på senare  år har utvidgats kraftigt i 
många medlemsstater 
Dubbla och flerdubbla lagföringa r är till skada för den enskildes rättigheter och 
intressen och kan leda till dubbelarbete. Ti lltalade, brottsoffer och vittnen kan bli 
kallade för att höras i fler a länder. Dubbla förfarande n medför i synnerhet att 
begränsningarna av deras rättigheter och intressen, dvs. den fria rörligheten, flerdubblas. Den psykiska belastningen ökar också, det blir dyrare och mer 
komplicerat att anlita juridiska ombud. I e tt utvecklat område med frihet, säkerhet 
och rättvisa bör sådana skadliga verkningar undanröjas där så är möjligt, genom att möjligheten för flera straffrättsliga förf aranden för samma brott begränsas. 
Idag är nationella myndigheter fria att inleda parallella straffrättsliga förfaranden för 
samma brott. Den enda rätt sliga spärren är principen ne bis in idem  som slås fast i 
artiklarna 54–58 i konventionen om tillämpning en av Schengenavtalet (nedan kallad 
”Schengenkonventionen”). Den förhindrar do ck inte behörighetskonflikter i fall där 
parallella rättsliga förfaranden inleds i fl era medlemsstater för samma brott, utan kan 
bara förhindra ett andra förfarande i samm a ärende om en dom redan har vunnit laga 
kraft i en annan medlemsstat ( res judicata ). 
Vad värre är, ne bis in idem -principen kan få slumpmä ssiga och godtyckliga resultat 
utan ett system för fördelni ng av ärenden till lämplig jurisdiktion – genom att ge 
företräde till den domstol som först avkunnar en slutlig dom blir den i praktiken en 
”först till kvarn”-princip. Valet av jurisd iktion lämnas alltså åt slumpen, och det är 
väl därför det fortfarande fi nns åtskilliga undantag från ne bis in idem -principen.  
En adekvat lösning på problemet med (posit iva) lagvalskonflikter vore att skapa en 
mekanism för fördelning av ärenden till lämplig jurisdiktion. Om alla förfaranden 
rörande samma ärende samlas i en enda jurisdiktion, uppstår det inte några konflikter av detta slag. En sådan mekanism skulle också komplettera principen om ömsesidigt 
erkännande, enligt vilken ett rättsligt avgörande som fattats  i en medlemsstat skall 
erkännas och, när så krävs, verkställas i de övriga. 
I denna grönbok undersöker kommissionen mö jligheterna att skapa en mekanism 
med vars hjälp det skulle bli lättare at t bestämma vilken jurisdiktion som är 
lämpligast för ett ärende, och att eventuellt revidera reglerna om ne bis in idem . 
Grönboken knyter an till H aagprogrammet (punkt 3.3)  och programmet för 
ömsesidigt erkännande av den 29 november 2000 (särskilt punkt 2.3 och åtgärderna 1 
och 11 i detta). EU:s åtgärder på området skulle kunna antas i form av ett rambeslut på grundval av artikel 31.1 d i fördraget om Europeiska unionen, där det anges att gemensamma insatser skall omfatta förebyggande av behörighetskonflikter mellan medlemsstaterna. Om det bedöms vara nödvändigt kan artikel 31.1 c tjäna som 
kompletterande rättslig grund: säkerställande av förenli ghet mellan tillämpliga regler 
i medlemsstaterna, när detta är nödvändigt för att förbättra det rättsliga samarbetet. 
 
SV 4   SV 2. HUR KAN MAN SKAPA EN MEKANISM FÖR VAL AV JURISDIKTION ? 
2.1. Förutsättningar 
En mekanism med ändamål att fördela ärenden till lämplig jurisdiktion måste vara 
obyråkratisk men samtidigt garantera balans i tillvägagångssättet och respekt för de 
berörda personernas rättigheter. För att det skall fungera måst e två grundläggande 
förutsättningar vara uppfyllda.  
För det första bör behöriga myndigheter va ra informerade om rättsliga förfaranden 
och/eller avgöranden i andra jurisdiktioner. De bör ha rätt att utbyta uppgifter om 
detta och kanske till och med vara ålagda att göra det. 
För det andra måste en åklagarmyndighet i en medlemsstat som har fått information 
om ett rättsligt förfarande i en annan medlemsstat kunna avstå från att inleda ett 
förfarande eller kunna inställa  det av det enda skälet att samma ärende lagförs i en 
annan medlemsstat.  
Att avstå från att inleda ett rättsligt förf arande (eller avbryta ett redan pågående) kan 
ge upphov till rättsordningsproblem  i medlemsstater som följer på 
legalitetsprincipen, enligt vilken de behöriga myndigheterna har skyldighet att 
lagsöka varje brott som faller inom deras behörighetsområde. Särskilt om principen 
har fastslagits i den nationella författni ngen kan det uppstå problem. I en framtida 
rättsakt skulle det därför kunna föreskriva s ett undantag från tillämpningen av denna 
princip. I så fall kan man på goda grunder hä vda att denna princip är uppfylld när 
ärendet lagförs i en annan medlemsstat i et t gemensamt område med frihet, säkerhet 
och rättvisa.  
2.2. Förfarande 
Så snart dessa förutsättningar är uppfylld a kan följande steg i ngå i den föreslagna 
mekanismen. 
Steg 1: Se efter vilka de ”berör da parterna” är och informera dem 
En förnuftig första åtgärd borde vara att se efter vilka medlemstater som skulle kunna 
vara intresserade av att delta i processen att välja ut den lämpligaste jurisdiktionen för ett visst ärende, och informera dem. De t borde finnas en EU-bestämmelse om att 
en myndighet i en medlemsstat som har inlett eller är på väg att inleda 
straffrättsliga åtgärder (”inledande stat”)  i ett ärende som har starka kopplingar 
till en annan medlemsstat, snarast måste informera de behöriga myndigheterna i 
den medlemsstaten. Denna skyldighet kan gälla för åklagarmyndigheter och/eller 
andra rättsliga, undersökande eller brottsbe kämpande myndigheter, beroende på hur 
det straffrättsliga systemet i medlemsstaten  i fråga är uppbyggt. De myndigheter som 
mottar informationen kan i sin tur uttrycka sitt  intresse av att vidta rättsliga åtgärder i 
ärendet. Man kan tänka sig att detta måste göras inom en viss tidsperiod. I 
undantagsfall skulle det dock kunna finnas ut rymme för reaktioner efter tidsfristens 
utgång. Om ingen medlemsstat uttrycker si tt intresse kan de n inledande staten 
fortsätta med det rättsliga förfarandet i äre ndet utan vidare samråd – såvida inte nya 
sakförhållanden förändrar bilden.  
 
SV 5   SV Steg 2: Samråd/diskussion  
När två eller fler medlemsstater är intresserade av att lagföra samma ärende bör deras 
respektive behöriga myndigheter tillsamma ns kunna granska frågan vilket land som 
är lämpligast. Ett alternativ vore att införa obligatoriska diskussioner , där samtliga 
berörda medlemsstaters synpunkter kan beakta s. Det mest effek tiva diskussionssättet 
förefaller på detta stadium vara direkta kont akter mellan dem. Om så krävs kan de be 
om stöd från Eurojust och/eller andra stödmekanismer inom EU.  
Steg 2 kommer kanske ofta att leda till en  snabb enighet om vilken jurisdiktion som 
är lämpligast att lagföra ett ärende där det finns en behörighetskonflikt. I så fall 
avslutar eller inställer  några nationella myndigheter friv illigt sina förfaranden (eller 
avstår från att inleda sådana), medan en annan myndighet inleder eller fortsätter med 
rättsliga förfaranden i ärendet. I detta  scenario handlar behöriga nationella 
myndigheter helt enkelt enligt si n egen lagstiftning. Det förefaller därför inte finnas 
något behov av bindande regler på EU-niv å för sådana överenskommelser. Enligt 
denna mekanism skulle ett sådant intern t beslut kunna omprövas av medlemsstaten i 
fråga om nya sakförhållanden förändrar b ilden. I vissa fall s kulle de nationella 
myndigheterna kunna föredra att sluta ett binda nde avtal för att skapa klarhet om vad 
som gäller och undvika att debatten öppnas på ny tt. I så fall skulle de kunna använda 
sig av EU:s modellavtal , som bland annat skulle kunna  tillhandahålla gemensamma 
regler om hur sådana avtal kan upphävas.  
Steg 3: Tvistlösning/medling 
Vid svårigheter att nå fram till en öve renskommelse behövs en mekanism för 
tvistlösning. Detta steg bör ge tillfälle ti ll en strukturerad dialog mellan de berörda 
parterna, där de intressen som är berörd a kan bedömas objektivt. Det vore därför 
lämpligt att inrätta en instan s på EU-nivå som fungerar som medlare  genom att 
hjälpa de deltagande medlemsstaterna att nå fram till ett frivilligt avtal utifrån 
kriterierna nedan. Eurojust förefaller passa bra för att fylla den rollen. Det vore också 
tänkbart att skapa en ny inst ans för tvistlösning, till exem pel en styrelse eller panel 
bestående av överåklagare eller öve rdomare från medlemsstaterna.  
Detta tredje steg bör kunna träda i funktion på begäran av  en av de medlemsstater 
som har uttryckt intresse för att lagföra brottet. Det skulle också vara rimligt om ett tvistlösningsförfarande blev obligatoriskt efte r en viss tid i steg 2, detta för att fall av 
oenighet snabbt skall slussa s vidare till en central ni vå med EU-stöd. Om det nås 
enighet i steg 3 har de behöriga myndighete rna samma alternativ till sitt förfogande 
som i steg 2 (förfarandet inställs frivilligt i vissa medlemsstater medan åtal väcks i en 
annan, eller ett bindande avtal sluts). 
Om denna trestegsmekanism följs ordentligt och de kriterier för valet av jurisdiktion 
som anges nedan (punkt 2.5) iakttas, kommer man troligen att nå enighet i många om 
inte flertalet fall. Den kan inrättas snabbt och sedan betraktas som tillräcklig om inte erfarenheten visar att det behövs fler st eg. Om man inte kan nå fram till en 
överenskommelse får principen ne bis in idem  tillämpas på nytt. 
 
SV 6   SV Eventuellt kompletterande steg: bin dande beslut av en EU-instans? 
För de fall där den föreslagna tvistlö sningsmetoden misslyckas kan man så 
småningom överväga ett kompletterande steg , där en instans på EU-nivå skulle 
kunna få befogenhet att fatta ett bindande beslut om vilken jurisdiktion som är 
lämpligast. Detta skulle dock vara mycket  svårt att genomföra inom ramen för de 
nuvarande fördragen. För det första måste ett nytt organ inrättas, eftersom ett 
medlingsorgan knappast kan ta på sig rolle n att fatta bindande beslut. För det andra 
skulle det uppstå besvärliga problem kri ng den rättsliga prövningen av ett beslut på 
EU-nivå – se nedan.  
2.3. Den enskildes roll och den rättsliga prövningen 
Under skedet före en rättegång  är den föreslagna met oden inriktad på samråd 
mellan de berörda åklagarmyndigheterna. Om  man diskuterar behörighetsfrågor med 
de berörda personerna själva kan det ofta le da till att sakuppgifter avslöjas som skulle 
kunna skada åtalet eller påverka brottsoffers  och vittnens rättigheter och intressen. 
Om en sådan risk är för handen i det enskilda fallet kan man troligen låta de nationella domstolarna avgöra. Om de in te finner någon risk  kan de behöriga 
myndigheterna åläggas att genast informera fö rsvaret och de berörda vittnena om att 
ett beslut om lämpligaste jurisdiktion skall fattas. Dessa måste hur som helst informeras om de viktigaste grunderna för valet av en viss jurisdition senast när åtalet läggs fram inför domstolen.  
I fasen före rättegången har de berörda pers onerna en tämligen liten roll att spela, 
men i rättegångsfasen däremot brukar en nationell domstol i al lmänhet granska om 
den har behörighet att pröva ärendet när et t åtal väcks där. Man skulle kunna tänka 
sig en EU-bestämmelse om att den jurisdiktion som valts på det sätt som föreslås här själv skall granska om den är lämpligt forum  för att behandla ärendet. De 
nationella domstolarna är säke rligen rätt organ att göra en sådan prövning. En bred 
prövning av alla aspekter som eventuellt kan spela en roll i ett sådant val är dock 
förmodligen varken genomförbar eller nödvändig. Den rättsliga prövningen skulle 
alltså kunna begränsas t ill en bedömning av hu ruvida principerna om rimlighet  och 
rättssäkerhet  har följts. Valet av jurisdiktion s kulle då kunna åsidosättas av den 
behöriga domstolen om den finner att va let varit godtyckligt. Denna prövning kan 
göras på grundval av rättsprinciper som är  välbekanta i medlemsstaternas egna 
rättsordningar, till exempel ”missb ruk av rättsliga förfaranden” (abuse of process) . 
Enligt artikel 35 i unionsfördraget kan frågor som gäller tolkningen av EU-regler om förfaranden och kriterier för val av  jurisdiktion föreläggas Europeiska 
gemenskapernas domstol för förhandsavgörande. 
En sådan rättslig prövning av val av jurisd iktion måste troligen också göras när de 
berörda personerna begär det, åtminstone när ett ärende hänskjuts till en viss 
jurisdiktion genom ett bindande avtal. Skäl et är att ett sådant avtal minskar de 
berörda medlemsstaternas möjligheter att upphä va valet av jurisdiktion i ett senare 
skede. Frågan huruvida rättslig prövning sk all vara möjlig i situationer där det inte 
finns något bindande avtal (utan myndighetern a i vissa medlemsstater enbart har lagt 
ned eller avstått från att väck a ett åtal därför att en anna n medlemsstat tar över fallet) 
kan man möjligen låta avgöras av medl emsstaterna själva och deras egen 
lagstiftning.  
 
SV 7   SV Om man i ett följande steg överför befoge nhet att fatta beslut till en EU-instans, 
uppstår mer komplicerade frågor. I så fall blir rättslig prövni ng oumbärlig. Att ge 
nationella domstolar i uppgift att pröva be slut av ett EU-organ är emellertid 
olämpligt och idag också juridiskt omöjlig t. Å andra sidan finns det i de nuvarande 
fördragen ingen rättslig grund för att ge en sådan befogenhet åt EG-domstolen. Fördraget om upprättande av en konstitution för Europa ger en rättslig grund för en sådan prövning i artikel III-359. Inom ramarna för de nuvarande fördragen kunde man också undersöka möjligheten av en fördragsändring i denna riktning. 
2.4. I första hand åtal i den ”ledande” medlemsstaten 
Jämsides med fördelningsmekanismen skul le man kunna ha en EU-bestämmelse om 
att förfaranden i samma ärende skall samlas till en ”ledande” jurisdiktion. Från och med ett visst skede i förfarandet skulle övriga medlemsstater vara skyldiga att 
avbryta sina åtal och avstå från att inleda nya. En sådan prioritetsregel  måste 
tillämpas parallellt med den ovan beskrivn a mekanismen, annars blir resultaten 
slumpmässiga.  
Eftersom bilden av vad som kan verka vara  ”lämpligaste” åtalsland kan ändras när 
nya rön kommer fram, är det kanske inte klokt att tvinga de behöriga myndigheterna 
att tidigt göra ett sl utgiltigt val av jurisdiktion. De n lämpligaste tidpunkten för ett 
beslut om att alla parallella åtal skall saml as i en enda jurisdiktion är troligen den då 
anklagelseakten eller åtalet  sänds till en nationell domstol , eftersom de behöriga 
myndigheterna i det skedet ha r tillgång till de uppgifter som behövs för en grundlig 
bedömning av de faktorer som avgör valet av jurisdiktion. För de  berörda personerna 
uppkommer den största arbetsbö rdan oftast efter denna tidpunkt, och man kan alltså 
undvika en dubblering av bördan om regeln  börjar tillämpas från och med detta 
skede.  
För att ingen skall försöka kringgå förfarande t bör det inte vara tillåtet att väcka åtal 
medan det fortfarande pågår samråd och/ eller tvistlösn ing. Nationella myndigheter 
måste alltså uppfylla sin skyl dighet att informera och samr åda, innan de lägger fram 
en anklagelseakt eller väcker åtal. Om  de inte gör det måste de inställa 
domstolsförhandlingarna på begä ran av en annan medlemsstat. 
En prioritetsregel kan emellertid aldrig hindra andra medlemsstat er från att ge den 
ledande staten  alla tänkbara former av stöd in om ramen för befintliga EU-ordningar 
och internationella ordningar. Tvär tom bör de aktivt erbjuda stöd. 
2.5. Kriterier att beakta 
Det tredje elementet i en fullständig strategi för att fö rebygga och lösa 
lagvalskonflikter, vid sidan av förfarandeme kanismen och prioritetsregeln, bör vara 
en rad kriterier som medlemsstaterna kan använda när de utser den ledande 
jurisdiktionen. Det bör fastställas en rad kriterier att beakta, som kan tillämpas och vägas mot varandra på ett rätt flexibel t sätt från fall till fall. De behöriga 
myndigheterna bör alltså ha ett av sevärt eget bedömningsutrymme. 
Dessa kriterier eller faktorer  av betydelse, som kommer att påverka valet av lämplig 
jurisdiktion, bör vara objektiva och ka n förtecknas i en framtida EU-rättsakt. I 
förteckningen bör särskilt ingå territorialitetsaspekten, kriterier som avser den 
 
SV 8   SV misstänkte eller tilltalade, brottsoffrens in tressen, kriterier som avser statsintressen 
och vissa andra kriterier som hör sa mman med effektiviteten och snabbheten i 
förfarandet . Eventuellt bör vissa faktorer som inte bör tillmätas betydelse också tas 
upp.  
I ett vidare steg skulle medlemsstate rna kunna enas om några grundläggande 
principer för prioritetsordningen av kriter ierna, om det visar sig nödvändigt. Å andra 
sidan bör en mer flexibel arbetsmetod kans ke föredras. Oberoende av om en sådan 
prioritering eller rangordning bland de kriter ier som skall beaktas fastställs i en 
rättsakt eller ej, är det säkert möjligt oc h nödvändigt att åtminstone enas om en 
allmän vägledande princip för valet av jurisdiktion. Den skulle till exempel kunna 
hänvisa till rimlighet  och/eller rättssäkerhet . De behöriga myndi gheterna skulle 
med andra ord kunna åläggas att ta hänsyn till de berörda pers onernas intressen. 
Måttstocken och ledstjärnan för en eventuel l rättslig granskning bör vara en rättvis 
handläggning av brottmål på grundval av en allsidig bedömning av sakförhållanden 
av betydelse och en balanserad avvägni ng av de kriterier som skall beaktas. 
3. PRINCIPEN NE BIS IN IDEM  
Artiklarna 54–58 i Schengenkonventionen, där ne bis in idem -principen behandlas, är 
idag bindande i hela Schengenområdet, de  tio stater som blev medlemmar av EU 
2004, Island och Norge samt Storbritannien , och Irland kommer snart också att ingå. 
Programmet för ömsesidigt erkännande fr ån december 2000 innehöll ett förslag om 
att dessa bestämmelser skulle ses över, sä rskilt då undantagen från principen. Rådet 
kunde inte nå enighet om det grekiska ini tiativet som syftade till ett rambeslut i 
frågan1 men betonade att arbete t borde fortsätta mot bakgr und av det meddelande om 
behörighetskonflikter som offentliggjorts av  kommissionen, så att påvisbara resultat 
kunde uppnås.  
Om det kan inrättas en mekanism som leder till ett balanserat va l av jurisdiktion, i 
stället för att enbart det snabbaste beivra ndet får företräde (” först till kvarn”), kan 
diskussionerna om ne bis in idem -principen tas upp igen med större utsikter till 
framgång. I det sammanhanget skulle följande frågor kunna tas upp. 
För det första bör man överväga om det finns behov av att klargöra vissa element och 
definitioner, till exempel vilka sl ags beslut som kan leda till att ne bis in idem -
principen bör tillämpas, och/eller vad som skall förstås med idem  eller ”samma 
gärning”.  
För det andra är principen idag tillämplig  vid en fällande dom enbart om ”straffet 
avtjänats eller är under verkställighet e ller inte längre kan verkställas…” Detta 
villkor var på sin plats i ett traditionellt system för ömsesidigt stöd, där det ibland 
visade sig svårt att verkställa en påföljd i en annan medlemsstat.  Man kan ifrågasätta 
om det fortfarande behövs i ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, där beslut 
verkställs över nationsgränserna tack va re EU-bestämmelserna om ömsesidigt 
erkännande. 
                                                 
1 EGT C 100, 26.4.2003, s. 24. 
 
SV 9   SV För det tredje är det tveksamt om de  nuvarande möjlighetern a till undantag från ne 
bis in idem -principen fortfarande är nödv ändiga. Idag ger artikel 55 i 
Schengenkonventionen medlemsstaterna rätt a tt förordna om undantag med tanke på 
intresset av att beivra ett specifikt brott i en viss jurisdiktion (t.ex. av territorialitetsskäl, för brott mot statens säkerhet och för gärningar begångna av en 
tjänsteman i en medlemsstat). Dessa undant ag kan komma att bli föråldrade i och 
med att det skapas en balanserad mekanism för val av jurisdiktion.  
4. P
RINCIPEN OM ÖMSESIDIGT ERKÄNNANDE BÖR ERKÄNNAS  
De föreslagna åtgärderna bör också göra det möjligt att minska det antal grunder för 
att inte verkställa rättsliga beslut från andra medlemsstater som idag återfinns i EU-
rättsakter. I det nuvarande läget i fråga om lagvalskonflikter i brot tmål kan en del av 
dessa grunder dock betraktas som nödvändi ga. Det förefaller till exempel gälla 
sådana grunder som baseras på  att en gärning begåtts på  den verkställande statens 
territorium, på det sätt som anges bl.a. i ar tikel 4.7 a i rambeslutet om en europeisk 
arresteringsorder.  
 
SV 10   SV Frågor  
(1) Finns det behov av en EU-bestämmelse om a tt nationell lagstiftning måste tillåta att ett 
rättsligt förfarande uppskjuts på grund av  ett förfarande i en annan medlemsstat? 
(2) Bör det finnas en skyldighet att informera andra jurisdiktioner om pågående eller 
planerade rättsliga förfaranden om det fi nns starka kopplingar till dessa? Hur bör 
informationsutbytet om pågående förfaranden, slutliga domar och andr a beslut gå till?  
(3) Bör det finnas en skyldighet för de medlem sstater som har starka  kopplingar till ett 
ärende att diskutera med varandra? 
(4) Behöver EU ta fram en modell för ett bind ande avtal mellan behöriga myndigheter?  
(5) Bör det finnas ett förfarande för tvistlösning eller medling när dire kta diskussioner inte 
leder till ett avtal? Vilken instans verkar bä st lämpad för att medla i lagvalstvister?  
(6) Finns det på lång sikt behov av ytterligare steg efter tvistlösning och medling, till 
exempel beslut av ett organ på EU-nivå?  
(7) Vilken typ av mekanism för rättslig kont roll och rättslig pr övning vore nödvändig och 
lämplig för val av jurisdiktion?  
(8) Finns det behov av en regel eller princip om  att parallella rättslig a förfaranden inom 
EU skall avbrytas/läggas ned? Från v ilket skede i förfarandet i så fall? 
(9) Finns det behov av regler om samråd och/el ler överföring av förfaranden i förhållande 
till tredjeländer, särskilt då länderna inom Eu roparådet? Hur bör man i så fall gå till 
väga?  
(10) Bör en framtida rättsakt om lagvalskonflik ter slå fast vilka kriterier som skall 
användas i valet av jurisdiktion?  
(11) Vilka kriterier bör en sådan förteckning inne hålla utöver territorialitetsprincipen? Bör 
förteckningen vara uttömmande?  
(12) Anser ni att också de faktorer som inte bör  anses vara av vikt vid valet av lämplig 
jurisdiktion bör nämnas i rätts akten? Vilka i så fall?  
(13) Är det nödvändigt, genomförbart och lämplig t att ”prioritera” kriterierna för att 
bestämma jurisdiktionen? Om ja, anser ni att territorialitetsprincipen bör prioriteras? 
(14) Finns det behov av reviderade EU-regler om ne bis in idem -principen? 
(15) Accepterar ni följande definition av räckvidden av ne bis in idem -principen: 
”avgörande i brottmål som antingen har meddelats av en rättslig myndighet eller har 
överklagats inför en sådan myndighet ”?  
(16) Accepterar ni följande definition av begreppet ”slutlig dom”: ” avgörande som 
omöjliggör ett nytt brottmålsf örfarande enligt lagen i de n medlemsstat där det har 
meddelats, utom när detta skulle strida mot unionsfördragets målsättningar ”?  
 
SV 11   SV (17) Är det lämpligare att definiera begreppet ”s lutlig dom” med hjälp av tydliga undantag 
(t.ex. ” avgörande som omöjliggör ett nytt bro ttmålsförfarande enligt lagen i den 
medlemsstat där det har fattats, utom när… ”? )  
(18) Bör man utöver de element som nämns i frågorna 16 och 17 låta en 
förhandsbedömning av omständigheterna i sj älva ärendet bli avgörande för om ett 
beslut bör få en EU-omfattande ne bis in idem -verkan?  
(19) Är det genomförbart och nödvändi gt att definiera begreppet idem  (samma gärning)  
eller bör det lämnas åt EG -domstolens rättspraxis? 
(20) Kan ni tänka er lägen där det fortfa rande måste finnas kvar ett villkor för 
verkställighet, och i så fall vilka? Kan villkor et i så fall tas bort om det inrättas en 
mekanism för bestämning av jurisdiktion?  
(21) I vilken omfattning är undantagen i arti kel 55 i Schengenkonventionen fortfarande 
motiverade? Kan de tas bort om det inrä ttas en mekanism för bestämning av 
jurisdiktionen, eller ser ni ett behov av ytterligare åtgärder som i så fall kan ”kompensera” borttagandet av undantagen? 
(22) Bör ne bis in idem  vara grund för ett förbud mot att ge  ömsesidig rättslig hjälp? Vilka 
bestämmelser i EU-rätten bör i så fall ändras? 
(23) Finns det behov av en mer samordnad syn på ne bis in idem -principen i förhållande till 
tredjeland? Bör man skilja mellan medlemmarna av Europarådet och andra länder? 
(24) Instämmer ni i att med en balanserad me kanism för bestämning av jurisdiktionen 
(a) kan vissa grunder för vägran att verkst älla beslut i EU:s rättsakter om 
ömsesidigt erkännande bli onödiga, åtmi nstone delvis? I synnerhet vilka? 
(b) bör vissa grunder för att efter eget val vägr a att verkställa beslut omvandlas till 
förbud mot att verkställa, eller tvärtom? I synnerhet vilka?