7.07. Det regionala territoriet består av den del av ett lands ekonomiska territorium som direkt går att knyta till en region, enligt definitionen i ENS 2010. Alla frizoner, däribland tullager och fabriker under tulltillsyn, ingår i den region där de är belägna.

7.04. Som regionala konton ska REAA sammanställas på grundval av regionala uppgifter som samlats in direkt och nationella uppgifter som delats upp efter region baserat på antaganden. Bristen på tillräckligt fullständiga, aktuella och tillförlitliga regionala uppgifter leder till att man måste göra antaganden när man sammanställer regionalräkenskaper. Resultatet blir att vissa skillnader mellan regioner inte alltid avspeglas i regionalräkenskaperna (ENS 2010, 13.08).

En uppdelning av bruttopremien i dessa två beståndsdelar kan endast bli någorlunda rättvisande om den görs för landets totala ekonomi, vilket är fallet med nationalräkenskaperna. Tjänstedelen tillräknas i allmänhet olika branscher med hjälp av lämpliga fördelningsnycklar i samband med att input-output-tabeller utarbetas. Innan denna post förs in i EAA bör därför en avstämning göras mot nationalräkenskaperna (se punkt 3.063., fotnot 1, när det gäller bokföring av subventioner i samband med försäkringstjänster).”

”g) Betalning för tjänstedelen av bruttopremier för försäkringar som har tagits för att täcka företagets risker, t.ex. förluster av djur, skador på grund av hagel, frost, brand, storm etc. Återstoden, dvs. nettopremien, är den del av den betalade bruttopremien som försäkringsbolagen disponerar för att reglera skadeståndsanspråk.

7.15. I ENS (ENS 2010, 13.24–13.32) föreslås två metoder, som är tillämpbara på antingen branscher eller institutionella sektorer: bottom-up-metoder eller top-down-metoder. Den första metoden går ut på att samla in uppgifter på enhetsnivå (lokala verksamhetsenheter, institutionella enheter) för att därefter aggregera dem och på så sätt få det regionala värdet av olika aggregat. Enligt top-down-metoden rekonstrueras de regionala värdena genom en uppdelning av nationella uppgifter med hjälp av en indikator som så nära som möjligt speglar den regionala fördelningen av variabeln ifråga. De två metoderna kan även kombineras på olika sätt, vilket i ENS kallas för ”en blandning av de båda typerna av metoder”. Bottom-up-metoderna prioriteras men i praktiken är det i många fall en blandning av de båda typerna av metoder som används.

7.14. Jordbruksföretaget är referensenhet för statistikundersökningarna över jordbruket, oberoende av om undersökningarna är nationella eller regionala. Detta har den fördelen att kvantitativa värderingar av produktionen kan bygga direkt på de statistiska systemen för mätning av arealer, avkastning, antalet djur etc. Valet av jordbruksföretaget har dessutom den fördelen att enhetligheten i räkenskaperna blir bättre.

7.09. Standardindelningen av territoriella enheter för statistikändamål (Nomenclature of territorial units for statistics – Nuts)() ger en enkel och enhetlig indelning av Europeiska unionens ekonomiska territorium. För nationellt bruk kan regionalräkenskaper också sammanställas på en mer detaljerad regional nivå (ENS 2010, 13.12).

c) Olje- och gasfyndigheter osv. på internationellt vatten, utanför landets del av kontinentalsockeln, som exploateras av inhemska enheter.

b) Territoriella enklaver (dvs. geografiska territorier belägna i utlandet som i enlighet med internationella fördrag eller överenskommelser mellan stater används av landets offentliga förvaltningsorgan (som t.ex. ambassader, konsulat, militärbaser, forskningsstationer etc.).

c) När kostnader i samband med ägarbyte (transporter, handelsmarginaler etc.) gäller handel med djur klassificerade som lager dras de av från produktionsvärdet. Detta sker automatiskt när det rör sig om köp från företag i en annan region, eftersom kostnaderna ingår i den ”negativa” försäljningen. Däremot måste man justera försäljningen, och därmed produktionen, vid handel med djur mellan företag i samma region.

7.25. Produktionsprocessen för djur tar vanligtvis flera år. Vid värdering av djur ska man skilja mellan djur klassificerade som fasta tillgångar (avelsdjur, dragdjur, mjölkboskap etc.) och djur klassificerade som lager (djur som främst är avsedda för köttproduktion). För att undvika dubbelräkning behandlas därför transaktioner med djur mellan jordbruksföretag (som anses vara ”positiv” försäljning för de säljande företagen och som ”negativ” försäljning för de köpande företagen) på följande sätt:

7.24. I REAA motsvarar en regions produktion alla produkter som omfattas av EAA som har producerats under räkenskapsperioden i den regionen av alla enheter inom jordbruket, vare sig den är avsedd för saluföring utanför branschen, för försäljning till andra företag eller, i vissa fall, för användning av samma företag. Följaktligen

7.28. Vid sammanställningen av REAA ingår följande jordbruksprodukter i insatsförbrukningen:

a) Jordbruksprodukter som köps från andra jordbruksföretag (i samma region eller från andra regioner) för att konsumeras i produktionsprocessen.

b) Vissa produkter som konsumeras inom samma enhet och som redovisas som produktion (se punkterna 2.054.–2.058. och 7.24.).

7.29. Det särskilda fallet med indirekt mätta finansiella förmedlingstjänster (Fisim) behandlas i regionalräkenskaperna på samma sätt som i nationalräkenskaperna. Om skattningen av utlånings- och inlåningsstockar finns tillgänglig per region, kan bottom-up-metoden användas. Normalt finns dock inte skattningar av utlånings- och inlåningsstockar tillgängliga per region. När så är fallet sker fördelningen av Fisim på användarbransch med den näst bästa metoden: regional bruttoproduktion eller regionalt bruttoförädlingsvärde per bransch används som fördelningsindikatorer (ENS 2010, 13.40).

b) Värdering av insatsförbrukning

7.30. Alla produkter och tjänster som används till insatsförbrukning bör värderas till mottagarpriser (exklusive avdragsgill mervärdesskatt) (se punkterna 2.110.–2.114.).

3. Bruttoinvestering

7.31. Bruttoinvesteringar för jordbruket vidareindelas i:

a) Fasta bruttoinvesteringar.

b) Lagerinvesteringar.

a) Fasta bruttoinvesteringar

7.32. En fast bruttoinvestering i jordbruket uppstår varje gång ett jordbruksföretag anskaffar eller producerar fasta realkapitalvaror som är avsedda att användas under längre tid än ett år som produktionsmedel i jordbrukets produktionsprocess. Fördelningskriteriet för bokföring av den fasta bruttoinvesteringen avser användarbranscherna och inte den bransch till vilken den juridiske ägaren hör.

7.33. Fasta tillgångar som ägs av en multiregional enhet fördelas på de lokala verksamhetsenheter där de används. Fasta tillgångar som omfattas av operationell leasing bokförs i den region där ägaren av tillgångarna har sin hemvist, och de som omfattas av finansiell leasing bokförs i användarens region (ENS 2010, 13.33).

7.34. Nya tillgångar som tillförs de fasta tillgångarna bokförs brutto, dvs. utan avdrag för kapitalförslitning. Dessutom beräknas kapitalförslitning vanligtvis för dessa tillgångar. Nettoinvesteringarna erhålls genom att kapitalförslitningen dras av från bruttoinvesteringarna.

7.35. Produktionsenheter kan sälja befintliga tillgångar till varandra, t.ex. begagnade maskiner. När tillgångar flyttas mellan branscher och regioner bör det totala erlagda beloppet inkluderas i de fasta bruttoinvesteringarna i en bransch eller region och det erhållna beloppet bör dras av från de fasta bruttoinvesteringarna i den andra branschen eller regionen. Transaktionskostnader i samband med byte av ägare till tillgångar, t.ex. juridiska kostnader vid försäljning av mark och befintliga byggnader, räknas som ytterligare fasta bruttoinvesteringar av förvärvaren, även om en del av kostnaderna betalas av säljaren.

7.36. En regions fasta bruttoinvesteringar i avelsdjur och dragdjur motsvarar skillnaden mellan köp utanför regionen (inklusive import) och försäljning till andra regioner (inklusive export), med beaktande av kostnaderna i samband med ägarbyte inom regionen. När uppgifterna för alla regioner aggregeras är det viktigt att se till att flödena mellan regionerna tar ut varandra (exklusive kostnader i samband med ägarbyte) så att summan av samtliga de regionala fasta bruttoinvesteringarna överensstämmer med de fasta bruttoinvesteringarna i nationalräkenskaperna för jordbruket. När det fasta kapitalet utgörs av djur, t.ex. dragdjur, avelsdjur eller mjölkproducerande djur, ska värderingen – när bottom-up-metoden används – baseras på följande konvention: försäljning av djur till företag i andra regioner utgör en negativ fast bruttoinvestering, medan köp från andra regioner utgör en positiv fast bruttoinvestering.

b) Lagerinvesteringar

7.37. Lager omfattar alla varor som inte är fasta tillgångar och som lagerhålls av produktionsenheterna vid en viss tidpunkt. Man skiljer mellan två typer av lager: insatsvarulager och färdigvarulager (se. 2.171.).

7.38. Vid beräkningen av lagerinvesteringar avseende djur klassificerade som lager ska, förutom export och import, köp från och försäljningar till andra regioner beaktas.

C. OMFÖRDELNINGSTRANSAKTIONER OCH ANDRA FLÖDEN