Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Förslag till rådets beslut om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik 2001"

(2001/C 14/15)

Den 28 september 2000 beslutade rådet att i enlighet med bestämmelserna i artikel 262 i EG-fördraget rådfråga Ekonomiska och sociala kommittén om "Riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik 2001".

Sektionen för sysselsättning, sociala frågor och medborgarna, som svarat för det förberedande arbetet i ärendet, antog detta yttrande den 3 oktober 2000. Föredragande var Wilfried Beirnaert.

Vid sin 376:e plenarsession den 19 oktober 2000 antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 104 röster för, inga emot och 2 nedlagda röster.

1. Inledning

1.1. Enligt artikel 128.2 i EG-fördraget skall rådet höra Ekonomiska och sociala kommittén i fråga om riktlinjerna för sysselsättningspolitiken. Som forum för organisationerna i det civila samhället i Europa fäster kommittén särskild vikt vid denna remiss. Man kan i detta sammanhang påminna om de detaljerade yttranden som ESK lade fram i samband med riktlinjerna för år 1999 och 2000(1).

1.2. Förslagen till sysselsättningsriktlinjerna för 2001, den gemensamma rapporten om sysselsättningen 2000 samt rekommendationerna till medlemsstaterna antogs av kommissionen den 6 september.

1.3. Det föreliggande yttrandet begränsar sig (i överensstämmelse med remissen) till en bedömning enbart av de nya sysselsättningsriktlinjerna. Kommittén kommer dock att i samband med ett initiativyttrande göra en utvärdering av hur själva Luxemburgprocessen fungerar mot bakgrund av de så kallade Cardiff- och Kölnprocesserna. Kommittén anser att en diskussion bör föras om de förfaranden som används, rollfördelningen mellan gemenskapsinstitutionerna och arbetsmarknadens parter, riktlinjernas antal och struktur samt i vilka kvalitativa termer framstegen skall mätas.

1.4. Riktlinjerna för 2001 präglas av slutsatserna från toppmötet i Lissabon, där man fastställde ett strategiskt mål inför det kommande decenniet, nämligen att Europeiska unionen skall bli "världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi, med möjlighet till hållbar ekonomisk tillväxt med fler och bättre arbetstillfällen och en högre grad av social sammanhållning". "Denna strategi är utformad så att unionen kan återskapa förutsättningar för full sysselsättning."

Ett viktigt instrument i denna strategi är Luxemburgprocessen, där en viktig beståndsdel är att riktlinjer för sysselsättningspolitiken skall utarbetas och överföras till nationella handlingsplaner. Slutsatserna från Lissabon bekräftar och stärker denna process. Rådet anser även att en översyn efter halva tiden bör "stimulera denna process ytterligare genom att riktlinjerna förfinas och ges mer konkreta mål, genom att fastare band knyts med andra politikområden och genom att effektivare förfaranden fastställs för att göra de olika aktörerna delaktiga".

1.5. Riktlinjerna för 2001 är utformade på grundval av slutsatserna från toppmötena i Lissabon och Feira samt med hänsyn till den utvärdering som skall genomföras efter halva tiden och till arbetsmarknadens utveckling. De lägger särskild vikt vid följande:

- Huvudmålet om full sysselsättning.

- Det nödvändiga livslånga lärandet.

- Ett närmare samarbete mellan arbetsmarknadens parter för att stödja processen.

- Behovet av ett balanserat genomförande av de olika huvudpunkterna.

- Behovet av kvantitativa och kvalitativa indikatorer.

Kommittén stöder helt och fullt dessa riktlinjer, vilket redan har framhållits i tidigare yttranden.

2. Allmänna kommentarer

2.1. Under 1999 skapades 1 miljon nya arbetstillfällen, vilket innebär en ökning av sysselsättningen med 1,4 %. Arbetslöshetsnivån gick från 10 % i juli 1998 till 9,3 % i juli 1999. Utvecklingen på arbetsmarknaden är alltså utan tvekan positiv, men det finns trots detta vissa uppenbara svagheter som kräver särskild uppmärksamhet, till exempel:

- Sysselsättningssituationen för kvinnor har visserligen förbättrats (52 % av de nya arbetena besattes av kvinnor), men skillnaden är fortfarande stor i jämförelse med männen (19 %).

- För äldre arbetstagare har visserligen situationen förbättrats något på grund av den allmänna uppgången, men sysselsättningsgraden för personer mellan 50 och 64 år är fortfarande inte högre än 48,6 %.

- Andelen långtidsarbetslösa - där man även finner en särskilt sårbar grupp i unga personer som inte har slutfört sina studier - är fortfarande stor: 46 % år 1999.

- Spänningar och till och med flaskhalsar uppkommer i större utsträckning på arbetsmarknaden på grund av bristen på kvalificerad arbetskraft.

- Skillnaderna i den regionala arbetslösheten är alltjämt stora i flera medlemsstater och har även en tendens att öka.

2.2. Arbetsmarknadspolitiken i medlemsstaterna bör följaktligen ta särskild hänsyn till dessa aspekter, särskilt som det samtidigt finns en brist på kvalificerad arbetskraft och distrikt med strukturell arbetslöshet. Denna situation visar än tydligare hur viktigt det är att politiken för utbildning och omskolning är inriktad på arbetsmarknadens behov. Medlemsstaterna bör i framtiden prioritera en anpassning av politiken på detta område. Kommittén anser att ett nära och effektivt samarbete mellan alla aktörer inom utbildningssektorn och arbetsmarknadens parter inte bara är en garanti utan ett nödvändigt villkor för framgång. Kommittén understryker att också de enskilda organisationerna som är aktiva inom utbildningsområdet kan göra viktiga insatser.

2.3. Arbetsmarknadspolitiken bör alltså vara utformad med särskild hänsyn till ovanstående specifika aspekter. Kommittén anser dessutom att regeringarna bör utforma hela sin politik så att sysselsättningen främjas. Det krävs alltså en integrerad politik. I detta sammanhang underströk rådet i Lissabon med all rätt den roll som forsknings- och utvecklingspolitiken kan spela när det gäller att skapa sysselsättning. Skapandet av nya arbetstillfällen är också beroende av att det finns bestämmelser som uppmuntrar till investeringar, innovation och entreprenörskap. Precis som framgick av kommitténs yttrande om sysselsättningsriktlinjerna för 1999 finns det, enligt studier av vad som kännetecknar en framgångsrik sysselsättningspolitik, en mängd olika bidragande faktorer(2).

- En omfattande, övergripande ekonomisk strategi.

- Gynnsamma ramvillkor för investeringar och för att stärka efterfrågan på hemmamarknaden.

- Måttfulla löneökningar samtidigt som kollektivavtalens reglerande funktion på arbetsmarknaden upprätthålls.

- Minskade avgifter på arbete genom sänkning av de lagstadgade lönebikostnaderna.

- Aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärder i förening med incitament för att söka arbete.

- Strukturreformer i näringslivet för att öka konkurrenskraften.

3. Särskilda kommentarer till sysselsättningsriktlinjerna för 2001

3.1. Om innehållet i riktlinjerna för 2001

Kommittén anser visserligen att det är rätt att hålla fast vid de fyra huvudpunkterna - man bör låta de åtgärder som har vidtagits på det nationella planet få effekt och man bör sträva efter en enhetlig politik. ESK menar dock att det dessutom är nödvändigt att betona andra, nya punkter som tar hänsyn till de mål som fastställts vid toppmötet i Lissabon och till den sociologiska, ekonomiska och sociopolitiska utvecklingen i de olika medlemsstaterna (hälsa och säkerhet, utbildning, social utslagning osv.). Därför stöder kommittén kommissionens strategi.

3.1.1. Att förbättra anställbarheten

Kommittén påminner om det övergripande mål som fastställdes under mötet i Lissabon: att "höja sysselsättningsgraden från dagens genomsnittliga 61 % till i möjligaste mån nära 70 % 2010 och att öka antalet kvinnor på arbetsmarknaden från ca 51 % idag till mer än 60 % 2010".

I arbetet med att nå detta mål kommer medlemsstaterna att ställas inför nödvändigheten att investera mer i utbildning och fortbildning av arbetstagare och arbetssökande (livslångt lärande). Dessa utbildningsinsatser skall vara framåtblickande och ta hänsyn till behoven i företagen, både i den kommersiella och i den icke-kommersiella sektorn. Insatserna kommer att öka möjligheterna för unga, kvinnor och äldre arbetstagare att komma in på arbetsmarknaden. Kommittén stöder därför kommissionens hållning, där man betonar vikten av aktiva sysselsättningsåtgärder, samtidigt som utbildningens väsentliga betydelse för sysselsättningen understryks.

3.1.1.1. ESK anser att sammanslagningen av riktlinje 1 (ny start för arbetslösa ungdomar) och 2 (ny start för arbetslösa vuxna) är positiv, eftersom detta lägger tonvikten på behovet av övergripande förebyggande åtgärder. Kommittén understryker dock att den större sårbarheten hos ungdomar och vuxna som hotas av långtidsarbetslöshet kräver ökade insatser. Erfarenheten visar att ungdomar som avslutar sin utbildning med låga kvalifikationer är en särskilt utsatt grupp. I riktlinjerna krävs också att lämpliga stödåtgärder sätts in för dessa. Kommittén framhåller att detta bör ske genom en anpassad studieinriktning.

3.1.1.2. I sitt initiativyttrande i samband med Lissabonmötet underströk kommittén vikten av att ge kvinnor ökad tillgång till den nya tekniken. Det handlar om ett av de mest avgörande medlen för att främja lika möjligheter i informationssamhället. Brister på detta område bör avhjälpas för att inte kvinnorna skall konkurreras ut från arbetsmarknaden.

3.1.1.3. En ökning av sysselsättningsgraden som helhet måste också delvis gå genom en ökad sysselsättningsgrad hos äldre arbetstagare. I ett initiativyttrande som kommittén håller på att utarbeta om äldre arbetstagare betonas nödvändigheten av att anställbarheten vidmakthålls under hela livet och att arbetstagare över 40 får fortbildning. Det är därför med tillfredsställelse som kommittén kan konstatera att kommissionen i riktlinje 3 föreslår positiva åtgärder för att upprätthålla äldre arbetstagares arbetsförmåga och kompetens, införa flexibla arbetsformer och öka arbetsgivarnas medvetenhet om den potential som äldre arbetstagare har. Fördelen med riktlinjens tillvägagångssätt är att man fastställer en gemensam ram men överlåter ansvaret för det praktiska genomförandet på medlemsstaterna.

3.1.1.4. Kommittén har alltid varit mån om att uppmärksamma problem som har drabbat svaga grupper och personer på arbetsmarknaden, till exempel funktionshindrade personer, etniska minoriteter och säsongsarbetare. Därför stöder ESK helt och fullt de krav som ställs i riktlinje 8 på en politik som motverkar diskriminering när det gäller möjligheterna att komma ut på arbetsmarknaden. Alla dynamiska krafter bör involveras i en sådan politik som gör arbetsmarknaderna mer tillgängliga. Kommittén stöder också kommissionens förslag om att organisera ett "europeiskt år för funktionshindrade". Kommittén anser dock att den särskilda uppmärksamhet som bör ägnas funktionshindrade hade kunnat komma till uttryck i riktlinjerna om anställbarhet.

Riktlinjen anmodar medlemsstaterna att utveckla integrationsvägar bestående av effektiva åtgärder som främjar utsatta eller mindre gynnade gruppers och individers integration på arbetsmarknaden, i syfte att undvika marginalisering. Kommittén anser att det är viktigt att engagera berörda organisationer i detta arbete i synnerhet sådana som sysslar med handikappfrågor.

3.1.2. Att utveckla företagarandan

3.1.2.1. En inriktning som gynnar bildandet av nya företag är en huvudbeståndsdel i varje framgångsrik sysselsättningspolitik. Man måste dock konstatera att den stora mängden formaliteter fortfarande avskräcker den som vill starta ett företag, även om vissa förbättringar utan tvekan har skett. Byråkratin bromsar också tillväxten i både stora och små företag, som dessutom ställs inför en allt hårdare konkurrens. I sitt yttrande i samband med Lissabontoppmötet yrkade kommittén på en avveckling av de hinder som finns för företagens framväxt och utveckling(3). Resonemanget ligger i linje med de farhågor som uttrycks i den europeiska stadgan för småföretag, som kommittén uttalade sitt stöd för och enligt vilken småföretagen - i synnerhet inom tjänstesektorn - är en oersättlig källa till arbetstillfällen(4). I detta sammanhang vill kommittén även framhålla vikten av minskade administrativa formaliteter och kostnader vid företagsetablering i regioner med hög arbetslöshet.

3.1.2.2. Som kommissionen konstaterat sker minskningen av skatter och avgifter på arbete långsamt i många medlemsländer. Att minska avgifterna har dock i många länder visat sig vara en viktig faktor (bland andra, förvisso) för att främja sysselsättningen. Precis som kommissionen anser kommittén att reformerna inte skall äventyra den finansiella jämvikten i de sociala trygghetssystemen.

3.1.3. Att främja företags och anställdas anpassningsförmåga

3.1.3.1. Kommittén delar kommissionens åsikt att anpassningsförmågan borde uppmärksammas mer av medlemsstaterna och arbetsmarknadens parter, vilkas viktiga roll kommissionen med all rätt understryker. Organisationen av arbetet är fortfarande alltför bunden av traditionella mönster som förhindrar eller fördröjer den nödvändiga anpassningen till marknadens fluktuationer. Samtidigt måste skyddet av de sociala rättigheterna ta hänsyn till de nya värderingar som börjar gälla i samhället. Även i villkoren för exempelvis avbrott i karriären, frånvaro av familjeskäl, uttag av intjänad ledighet och deltidsarbete måste det finnas utrymme för socialt liv och familj, samt för livslångt lärande.

3.1.3.2. I sitt yttrande om hälsa och säkerhet på arbetsplatsen ansåg kommittén att frågan om säkerhet och hälsa på arbetsplatsen borde behandlas i sysselsättningsriktlinjerna. Det är motiverat med en effektiv hälso- och säkerhetspolitik, dels på grund av självklara mänskliga orsaker och kostnaderna för olyckor och sjukdomar, dels för att en sådan politik förbättrar arbetstagarnas anställbarhet och produktivitet samt främjar sysselsättningen(5). Kommittén konstaterar med tillfredsställelse att kommissionen sedan dess har integrerat dessa frågor i sina förslag.

3.1.4. Att främja lika möjligheter för kvinnor och män

Kommittén anser att riktlinjerna bör återspegla slutsatserna från toppmötet i Lissabon om att alla aspekter av lika möjligheter skall främjas, och att det skall bli lättare att förena yrkes- och familjeliv, särskilt genom att ett nytt referensvärde fastställs för bättre tillgång till barnomsorg. ESK anser också att det kunde vara lämpligt att göra en uppföljning av den konkreta tillämpningen av direktiven om lika behandling av kvinnor och män. Likabehandling när det gäller tillträde till arbetsmarknaden kommer att bli föremål för ett särskilt yttrande från kommittén.

3.2. Om genomförandemekanismerna

3.2.1. Trots den vikt som gemenskapsinstitutionerna lägger vid att arbetsmarknadens parter skall engageras i arbetsmarknadsprocessen, inte bara i förberedelserna och genomförandet av de nationella handlingsplanerna, kan kommittén konstatera att man inte gör samma prioritering i alla medlemsstater. Detta gäller särskilt i samband med Europeiska kommissionens utvärdering av de nationella handlingsplanerna. Kommittén stämmer också in i uppmaningen från Lissabon att knyta arbetsmarknadens parter närmare till Luxemburgprocessen. Kommittén anser dock att det är viktigt att både kommissionen och de nationella regeringarna låter arbetsmarknadens parter spela sina roller och inte ingriper på ett olämpligt eller förhastat sätt, utan låter dem ta sitt ansvar till fullo inom sina kompetensområden.

3.2.2. Arbetsmarknadsparternas roll är desto mer motiverad med tanke på att toppmötet i Lissabon betonade vikten av att "en ny öppen samordningsmetod tillämpas för att sprida bra lösningar och nå större fokusering på EU:s viktigare mål". Denna metod har bevisat sina förtjänster just inom sysselsättningspolitikens område, som medlemsstaterna har det främsta ansvaret för.

3.2.3. Kommittén ser mycket positivt på den växande enhetligheten och sammanlänkningen mellan sysselsättningsriktlinjernas prioriteringar, de programplaneringsdokument som Kommittén för Europeiska socialfonden har godkänt och riktlinjerna i den sociala dagordning som kommissionen har föreslagit.

Bryssel den 19 oktober 2000.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Göke Frerichs

(1) Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Riktlinjerna för sysselsättningspolitiken" EGT C 209, 22.7.1999 och EGT C 368, 20.12.1999.

(2) Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Riktlinjerna för sysselsättningspolitiken" EGT C 209, 22.7.1999.

(3) Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande "Sysselsättning, ekonomiska reformer och social sammanhållning - Mot ett Europa i innovationens och kunskapens tecken", EGT C 117, 26.4.2000, s. 62.

(4) Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande "En europeisk stadga för småföretag", EGT C 204, 18.7.2000.

(5) Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande om "Hälsa och säkerhet på arbetsplatsen - tillämpningen av gemenskapsåtgärder och nya risker", EGT C 51, 23.2.2000, s. 33-41.