SV Europeiska unionens officiella tidning C 77/123

Yttrande från Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om ”För en balanserad utveckling av stadsmiljön: Möjligheter och utmaningar”

(2009/C 77/27)

Den 25 oktober 2007 bad Jean-Pierre Jouyet, statssekreterare med ansvar för Europafrågor inom ministeriet för utrikes och europeiska frågor, på det kommande franska ordförandeskapets vägnar Europeiska ekonomiska och sociala kommittén att i enlighet med artikel 262 i fördraget utarbeta ett förberedande yttrande om

”För en balanserad utveckling av stadsmiljön: möjligheter och utmaningar”.

Facksektionen för Ekonomiska och monetära unionen, ekonomisk och social sammanhållning, som svarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 14 juli 2008. Föredragande var Joost van Iersel och medföredragande var Angelo Grasso.

Vid sin 447:e plenarsession den 17–18 september 2008 (sammanträdet den 17 september) antog Europeiska ekonomiska och sociala kommittén enhälligt följande yttrande.

STADSMILJÖN: UTMANINGAR OCH MÖJLIGHETER

1. Slutsatser och rekommendationer

1.1 Städerna har i all sin mångfald en central betydelse för den demografiska och samhällsekonomiska utvecklingen i Europa. Hur stor deras inverkan är beror på deras storlek och olika aktiviteter samt på livskvaliteten och arbetsförhållandena inom deras gränser.

1.2 EESK stöder de grundidéer som finns Leipzigstadgan om hållbara städer i Europa och Europeiska unionens territoriella agenda (1). EESK noterar att en rad av kommissionens generaldirektorat och europeiska program och byråer i allt större utsträckning behandlar möjligheter och utmaningar i stadsmiljön, ofta med hänvisning till Lissabonagendan. En grönbok om territoriell sammanhållning förväntas också under hösten 2008.

1.3 Det behövs en fördjupad och bredare europeisk debatt om uthålliga och hållbara städer samt om stadsregioner eller storstadsområden i Europa. EESK rekommenderar därför att man inrättar en EU-grupp på hög nivå för ”Stadsutveckling och hållbarhet”.

1.4 Medlemmarna i denna högnivågrupp bör ha ingående kunskaper om frågor som är särskilt angelägna för städerna. Grönboken om territoriell sammanhållning kan utgöra en god utgångspunkt.

1.5 En sådan högnivågrupp skulle i samarbete med kommissionen – den avdelningsövergripande gruppen för stadsfrågor – kunna bidra till en mer effektiv och målinriktad debatt om städer, bland annat genom att fastställa en framtidsorienterad dagordning och en förteckning över ämnen som är viktiga för städer, storstadsområden och regeringar (2). Diskussionen skulle därmed kunna föras utifrån en ny grundval, och samarbetet mellan kommissionen och rådet skulle rationaliseras för att uppnå en mer effektiv verksamhet. Det skulle också understryka regeringarnas eget ansvar.

1.6 Det behövs tillförlitliga data, och kommissionen och Eurostat skulle kunna bistå genom att utöka statistikrapporteringen på NUTS (3) 3 och 2-nivå till data om städer och storstadsområden och deras nätverk. Överenskommelser med medlemsstaterna, de nationella statistikkontoren och forskningsinstitut (4) är önskvärt för att bygga upp väl fungerande databaser.

1.7 ESPON (5) är ett mycket lämpligt forum för analys och forskning, övervakning av utvecklingstendenser och som plattform för utbyte av analyser mellan medlemsstaterna.

1.8 Regeringarna fastställer villkoren på en rad områden, men själva genomförandet av de konkreta åtgärderna sker ofta på lokal eller regional nivå. Det gäller bland annat områden som intern och extern tillgänglighet, miljö, skola, familjernas levnadsvillkor, entreprenörskap, kunskap och forskning, sysselsättning, migration, minoriteter och etnisk och kulturell mångfald, offentliga investeringar och offentliga tjänster, främjande av (utländska) investeringar samt offentlig-offentliga och offentlig-privata partnerskap, inklusive privata investeringar.

1.9 Europa behöver välfungerande städer och storstadsområden. Den dynamiska teknikutvecklingen och globala ekonomiska integrationen innebär att städerna direkt berörs av den internationella utvecklingen och konkurrensen. Det är därför inte överraskande, men i alla händelser löftesrikt, att många städer och storstadsområden sätter upp nya mål. De viktigaste bland dessa mål är kompetens- och kunskapscentrum på alla nivåer och centrum för framtidsorienterade investeringar.

1.10 Till följd av demografiska trender, migration, miljökrav och globala ekonomiska förändringar står samma städer inför stora utmaningar som kan utgöra en tung börda och ibland tyvärr skapa splittring och undergräva gynnsamma framtidsutsikter.

1.11 Eftersom samma trender och kännetecken gör sig gällande i städer i hela Europa, oavsett kulturella och socioekonomiska skillnader, kommer en fortlöpande europeisk debatt och angreppsmetod att bidra till de nationella förutsättningarna och sammanhangen. Utöver analyser och effektiva angreppssätt kan man uppnå goda resultat med hjälp av den öppna samordningsmetoden, särskilt när det gäller benchmarking och överskådlig bästa praxis i integrerade strategier.

1.12 Eftersom regeringarnas politiska mål och instrument (rättsliga, skattemässiga och finansiella) och det lokala och regionala genomförandet oundvikligen kompletterar varandra, kommer sannolikt en debatt på hög nivå om olika scenarier samt analyser och benchmarking att öppna nya perspektiv oberoende av de kulturella och politiska skillnaderna mellan medlemsstaterna.

1.13 EESK betonar att kommissionens generaldirektorat behöver enas om en gemensam angreppsmetod för städer och storstadsområden. En tydlig gemensam metod bör också kunna utgöra ett incitament för de nationella regeringarna att anlägga ett integrerat perspektiv på städerna, ett önskemål som städerna själva ofta framför till regeringarna och EU.

1.14 Analyserna och benchmarkingverksamheten måste fokusera på en lång rad frågor som sammanfattas i punkt 4.12: inbördes förbundna aspekter i en agenda för sammanhängande stadsområden med högkvalitativ urbanisering och framtidens hållbara stad. Dessa aspekter är i hög grad ett regionalt uttryck för Lissabonagendan, som utgör ett mycket lämpligt ramverk. Offentliga och privata institut och organ samt en rad storstäder gör redan stora insatser, men det saknas fortfarande ett övergripande, överskådligt och sammanhängande angreppssätt.

1.15 De flesta stora städer och storstadsområden står inför svåra val. Engagemang och stöd från EU:s sida i analysarbetet kan säkerligen hjälpa dem att hantera möjligheter och utmaningar. Det vore till exempel en god idé att införa (årliga) utmärkelser eller en europeisk märkning för stadsområden. Det finns utmärkta exempel inom alla områden, däribland stadsplanering, byggnadsutformning, migration, minoriteter och mångfald, mobilitet, teknik och marknad, miljöprojekt, energibesparing och boendekvalitet. Dessa exempel bör lyftas fram i hela Europa.

1.16 Styrning är en viktig och helt avgörande fråga (6). Man glömmer ofta bort vem som är ansvarig för vad. Ledarskap, visioner och tydliga mål är under alla förhållanden en förutsättning för förvaltningen av städer (7).

1.17 Invecklade förvaltningsstrukturer i Europa, vilka oftast skapades för länge sedan, är i allmänhet inte anpassade till långsiktiga regionalpolitiska insatser i tätbefolkade områden. Det vore mycket värdefullt att inleda en diskussion på EU-nivå om hur ett flernivåstyre skulle kunna bli mer effektivt. Detsamma gäller nya former av offentlig-offentliga och offentlig-privata partnerskap, som spelar en allt viktigare, stödjande roll i städerna.

1.18 En långsiktig europeisk dagordning, ökat engagemang från kommissionens sida och övervakning på europeisk nivå kan bidra väsentligt när regioner och städer ska lägga fast en färdriktning med tydliga mål. Här utgör Lissabonagendan ett ramverk. Det krävs också tydliga mål för att engagera andra offentliga och privata aktörer och experter på stadsutveckling i program och projekt. Det gäller bland annat skolor, högskolor och universitet, arkitekter och stadsplanerare, arbetsmarknadens parter på regional nivå, handelskammare, företag, exploatörer, offentliga och privata investerare, hälsovårdsorgan och kulturorganisationer.

1.19 En europeisk dagordning skulle främja en balanserad polycentrisk utveckling i Europa och ge upphov till nya former av levande gemenskaper som också gynnar samhället som helhet. Denna process pågår, och den bör enligt EESK ges fullständigt erkännande och stöd.

2. Bakgrund

2.1 Världens demografiska landskap håller på att förändras. Sedan 2007 bor för första gången i historien mer än hälften av världens invånare i städer. Denna tilltagande urbanisering är ett fenomen som uppträder på alla kontinenter. Trenden tenderar att förstärkas.

2.2 I dag lever mer än 80 % av Europas befolkning i stadsområden, och en stor andel bor i städer och tätorter med mer än 500 000 invånare. I många fall tenderar denna andel också att öka.

2.3 Vid sidan om Greater London och Ile-de-France och de traditionella storstäderna – främst huvudstäder – uppstår andra, ofta ambitiösa centrum, som drar till sig människor och ekonomisk aktivitet.

2.4 EU:s politik beaktar i viss mån denna demografiska förändring och de motsvarande sociala ekonomiska konsekvenserna. Städer och urbanisering är en allt viktigare fråga för flera generaldirektorat: forskning, miljö, energi och transporter, näringsliv, sysselsättning, socialpolitik och lika möjligheter. EU:s regionalpolitik omfattar urbanisering, som också täcks av stadsutvecklingsprogram som Urbact, Jeremie och Jessica (8) och stadsprojekt inom ramen för Europeiska socialfonden (9). En avdelningsövergripande grupp för stadsfrågor har inrättats inom kommissionen.

2.5 Denna situation avspeglar det ökande intresset i medlemsstaterna och deras målinriktade insatser för att främja utvecklingen av städer och storstadsområden.

2.6 Förutom ett växande antal analyser och undersökningar om städer och urbanisering i medlemsstaterna utarbetar ESPON en mängd geografiska kartor med inriktning på de senaste demografiska och samhällsekonomiska trenderna.

2.7 Kommissionen lanserade ett helhetsperspektiv på städer 1997 med meddelandet ”Mot ett program för städer inom Europeiska Unionen” (10).

2.8 Under flera informella ministermöten om stadsutveckling och territoriell sammanhållning från november 2004 i Rotterdam till maj 2007 i Leipzig underströk ministrarna med ansvar för fysisk planering och stadsfrågor vikten av stadsutveckling och territoriell sammanhållning i Europa och identifierade många områden av gemensamt intresse.

2.9 I Leipzig i maj 2007 utmynnade denna process i Leipzigstadgan om hållbara städer i Europa och den territoriella agendan, som under det slovenska ordförandeskapet följdes upp och konkretiserades i ett projekt för territoriell och urban samordning.

2.10 Parallellt med de inormella ministermötena har det också skett en intensifiering av kontakter och utbyten mellan nationella högre tjänstemän. Ibland engageras forskningsinstitut för att fördjupa specifika aspekter av stadsutvecklingen (11).

2.11 Trots analyser och identifiering av områden med en dynamisk urbaniseringsprocess är kommissionens och rådets övergripande strategi i förhållande till urbanisering och den framtida stadsutvecklingen i Europa fortfarande oklar.

2.12 I februari 2008 antog Europaparlamentet ett betänkande om ”Uppföljning av EU:s territoriella agenda och Leipzigstadgan – ett europeiskt handlingsprogram för fysisk planering och territoriell sammanhållning” (12). I detta betänkande framhålls vikten av en integrerad strategi för lokal och regional planering och stadsplanering, i syfte att öka regionernas och städernas förmåga att anpassa sig till ekonomiska förändringar och därigenom främja de europeiska medborgarnas livskvalitet.

2.13 I november 2007 antog Regionkommittén en yttrande om ”Fjärde rapporten om ekonomisk och social sammanhållning” (13). I detta yttrande framhålls följande: ”Med tanke på de europeiska städernas centrala betydelse för möjligheterna att uppnå målen i Lissabon- och Göteborgsstrategierna samt för den sociala integrationen (bl.a. när det gäller invandrare) anser kommittén att stadsdimensionen bör behandlas i ett eget kapitel i den femte sammanhållningsrapporten.”

2.14 Det finns stora skillnader mellan europeiska städer: storstäder kontra småstäder, starkt urbaniserade kontra glesbefolkade städer, olika landskap i t.ex. storstäder och grupper av städer, välmående och mindre utvecklade städer. Men den gemensamma nämnaren är också påtaglig: det äger rum en spontan demografisk förändring i form av flyttning till städerna, och storstädernas ekonomiska dragningskraft ökar samtidigt som de står inför likartade utmaningar.

2.15 Den samlade bilden av möjligheter och utmaningar blir allt tydligare, eftersom framgångsrik stadsplanering i våra dagar inte bara rör fysisk planering och bostadsbyggande, utan också uttryckligen beaktar alla relevanta socioekonomiska faktorer inom ramen för ett helhetsperspektiv. Framtidsinriktade stadsplaneringsprojekt bygger i allt högre grad på ett helhetsperspektiv på territoriella, ekologiska, ekonomiska och sociala aspekter.

2.16 Även om statsmakterna främjar en gradvis utveckling av städerna är tillvägagångssätten ofta oklara. Hur utvecklingsprojekten genomförs och förvaltas på ett framgångsrikt sätt skiljer sig – ibland avsevärt – åt mellan olika länder och till och med städer emellan. Detta gäller förvisso också utvecklingen av stadsregioner och storstadsområden.

2.17 EESK utformade sin övergripande syn på urbanisering redan 1998 i ett yttrande om ”Mot ett program för städer inom Europeiska unionen”. Detta yttrande följdes av andra, bl.a. två särskilda yttranden om ”Storstadsområdena: socioekonomiska konsekvenser för Europas framtid” år 2004 och 2007. År 2007 publicerades också ett yttrande om EU:s territoriella agenda. Vid sidan av dessa yttranden diskuteras i ett antal andra EESK-yttranden specifika områden som är av intresse för städer och urbanisering (se bilagan).

3. Analys och utvärdering

3.1 Städerna, och det sätt på vilket människor lever i samhällen, återspeglar historiska perioder och den motsvarande samhällsutvecklingen.

3.2 Vid sidan om strategiska och politiska orsaker har ekonomi och säkerhetsfrågor utgjort viktiga drivkrafter i skapandet av olika samhällen och städer samt i sammankopplingen dem emellan.

3.3 De europeiska städernas moderna historia inleddes när de utvecklade jordbrukssamhällena genom ekonomi och handel utvecklade städerna i hela Europa. Därefter förändrade industrialiseringens olika skeden de befintliga städerna och gav också upphov till nya städer. Från och med slutet av 1800-talet innebar industrialiseringen att dessa städer växte exponentiellt. Denna långa historiska utveckling, inbegripet kulturarv, industriområden och bostäder, har avsatt tydliga spår i de flesta av dem.

3.4 Under de senaste årtiondena har de traditionella industriområdena förändrats i grunden. Några av dem har genomgått – och genomgår fortfarande – en smärtsam omstrukturering på grund av att de traditionella industriprocesserna gradvis dör ut.

3.5 Nya processer håller på att utvecklas tack vare den teknologiska dynamiken och internationaliseringen. Det äger rum en övergång från massproduktion till skräddarsydd produktion, en mängd specialindustrier och fortlöpande förnyelse å ena sidan och en starkt expanderande tjänstesektor å andra sidan. Rörligheten ökar oerhört och demografiska förändringar äger rum, bl.a. i form av flyttning från landsbygd till städer och annan migration.

3.6 Folken i västvärlden lever i en alltmer gränslös och virtuell miljö med mycket vida horisonter. Samtidigt påverkar dessa utvecklingstendenser också den vardagliga fysiska miljön inom alla områden av mänsklig verksamhet.

3.7 Denna vardagsmiljö är för många människor inte längre den enskilda byn eller staden, utan i allt högre grad ingår också mer omfattande regionala enheter, vilket skapar en ny sorts urbanisering.

3.8 Nätverksstäder och nätverksregioner stärks både spontant och medvetet. Se bara på utvecklingen av större städer och storstadsområden i Europa. I det moderna urbaniserade samhället kan man notera hur en ny geografisk verklighet utvecklas. Den består av dominerande områden med ekonomiskt inflytande och ett stort antal underområden vilka i regel inte längre motsvarar befintliga administrativa enheter.

3.9 Ett viktigt särdrag i dessa nya stadsregioner är den kritiska storlek de behöver för att kunna hantera urbaniseringen på ett sådant sätt att medborgarna, deras livskvalitet och deras sysselsättning gynnas. Denna kritiska storlek kan variera avsevärt från fall till fall, beroende på specifika geografiska, ekonomiska och demografiska omständigheter.

3.10 Efter ett årtionde av inhemska studier och diskussioner om Tysklands ”framtidskarta” identifierades 2004 elva storstadsområden, som betecknas som dominerande områden när det gäller ekonomiskt inflytande. Trots att detta begrepp inledningsvis möttes med skeptiska reaktioner håller det nu på att vidareutvecklas. Förhållandet och det ömsesidiga beroendet mellan storstadsområden och landsbygd är en mycket aktuell fråga.

3.11 Under samma period genomfördes studier av DIACT (14) i Frankrike, vilka resulterade i att ett antal storstadsområden identifierades. I januari 2008 presenterades ett policydokument, ”Imaginer les métropoles d'avenir” (”Tankar om framtidens storstadsområden”) (15), som skulle kunna utgöra ett incitament till fler insatser för att främja dessa storstadsområden i Frankrike och till adekvat lagstiftning i detta syfte. Det har också gjorts många undersökningar av stadsregioner i Storbritannien.

3.12 Initiativ med i stort sett samma fokus tas av andra regeringar och regionala och lokala myndigheter. I de skandinaviska länderna, de baltiska länderna, Irland och Österrike sker detta främst i och kring huvudstäderna, och i Nederländerna i Randstad. I större medlemsstater, t.ex. Spanien, Italien och Polen, håller mer dominerande centrum på att uppstå.

3.13 Vid sidan om olika huvudcentrum uppstår ett mönster av undercentrum, som gör urbaniseringen till ett viktigt inslag i det europeiska landskapet, även om den inte är särskilt jämnt fördelad över kontinenten.

3.14 Den sociala och ekonomiska utvecklingen håller på att skapa ett polycentriskt urbaniserat Europa, som inte längre kommer att vara begränsat till ett visst geografiskt område som den traditionella ”blå bananen” eller en exklusiv grupp av huvudstäder.

4. Utmaningar och möjligheter

4.1 En central fråga är: Hur kommer den hållbara staden i ett framtida Europa att se ut och hur måste den se ut för att bli ett löftesrikt samhälle för sina invånare? Inför en europeisk diskussion om den komplexa utvecklingen i städerna måste man urskilja ett antal dominerande faktorer och utvecklingstendenser, som ofta täcker in olika realiteter inom städerna och i förbindelserna mellan de stora städerna eller stadsregionerna i Europa.

4.2 Här följer några av dessa faktorer och utvecklingstendenser: — Demografiska förändringar, bland annat — en åldrande befolkning, — städer som lockar till sig unga specialister, och — ökad etnisk och kulturell mångfald till följd av invandring. — Grupper av städer och kommuner identifieras som nätverksstäder och nätverksregioner eller som storstadsområden. — Transport och rörlighet: De ekonomiska inflytelsesfärerna kopplas i allt högre utsträckning samman inom och bortom Europa. — Internationella investeringar och huvudkontor, inklusive företagstjänster. — Ett allt större antal kunskaps- och forskningscentrum. — Nya industri- och tjänstesektorer och tonvikt på kreativitet. — Dynamiska arbetsmarknader som förändras. — Utveckling av gateways. — Moderna bostäder och anpassad fysisk planering. — Nya allianser inom urbaniserade områden. — Förnyelse av stadskärnor och minskad oplanerad stadsutbredning (”urban sprawl”). — Fritidsverksamheter och evenemang. — Tonvikt på kultur (inklusive det historiska arvet och naturarvet) och kulturinrättningar.

4.3 Samtidigt förvärras de problem som redan finns i städerna, och nya utmaningar uppstår: — Hållbarhet, miljöaspekter och energi. — Avfolkning av stadskärnorna. — Begränsningar med avseende på de offentliga rummens utbredning i städerna och utmaningar i fråga om kvaliteten på dem. — Infrastruktur, transportsystem och tillgänglighet. — Rörlighetshantering. — Utmaningar för människor med låga kvalifikationer: arbete, utbildning och bostäder. — Problemen med en allt äldre befolkning. — Brist på entreprenörskap, framför allt i eftersatta områden. — Illegal invandring. — Undervisning och kompetens. — Brister eller försummelser i den fysiska planeringen i ett tidigare stadium, t.ex. förorter. — Marginaliserade grupper och brottslighet. — Risk för terrorism.

4.4 Det demografiska landskapet i de stora städerna och storstadsområdena är ofta en utmaning men skapar också möjligheter. Bilden varierar från stad till stad: Den beror på befolkningens sammansättning och de ekonomiska möjligheterna, men också på den nationella politiken. Om värdländerna följer lyckade integrerade strategier leder detta vanligtvis till en hög(re) grad av integration.

4.5 Förhållandet mellan landsbygdsområdena och städerna är en verklig utmaning. Tvärtemot de allmänt vedertagna föreställningarna, även på politisk nivå, är ett harmoniskt förhållande mellan landsbygdsområdena och städerna av avgörande betydelse för levnads- och arbetsvillkoren inom storstadsområdena. Det handlar inte, som man så ofta tror, om ”antingen… eller” eller ”vi och de”. Detta passar perfekt in i den nya modellen för polycentrisk utveckling.

4.6 Även om städernas utgångsläge kan variera på grund av olika utvecklingsnivåer, handlar det i allmänhet om en gradskillnad. I grund och botten återspeglar urbaniseringsmönstret i de nya medlemsstaterna samma fenomen, även om det sker med en viss tidsförskjutning. Renovering är ett av de främsta målen. I takt med att den ekonomiska tillväxten medför större offentliga utgifter, större privata investeringar och högre inkomstnivåer, kommer urbaniseringen i allt större utsträckning att uppvisa samma drag i hela Europa.

4.7 I policydokument och projektförslag rörande urbanisering hänvisar kommissionen i dag systematiskt till Lissabonagendan. I dokument från rådet och medlemsstaterna pekar man alltmer på samma koppling. I gemenskapens strategiska riktlinjer talar kommissionen om städerna som motorer för den regionala utvecklingen och centrum för innovation, men också om behovet av att förbättra den inre sammanhållningen genom att bekämpa social marginalisering och brottslighet och om att öka livskvaliteten i eftersatta bostadsområden.

4.8 Lissabonagendan började som en process uppifrån och ned. Vid det här laget har kommissionen och rådet blivit övertygade om att även krafter nedifrån måste aktiveras. Bland dessa krafter är städer som befinner sig i full utveckling viktiga aktörer: En stor del av moderniseringen av Europas territoriella och socioekonomiska strukturer sker först och främst genom offentliga och privata investeringar och genom konkreta åtgärder i regioner och städer. Städerna är vanligtvis den bästa geografiska nivån för de delar av den offentliga och den privata sektorn och universitetsvärlden som tillsammans med det civila samhället arbetar för att skapa den innovation som behövs i Europa.

4.9 EESK anser därför att stora städer och storstadsområden måste skapa sig egen Lissabonagenda när det gäller konkurrenskraft, hållbar utveckling och social sammanhållning och integration. En sådan agenda bör innefatta en framtidsorienterad struktur och ett långsiktigt program för politiska beslutsfattare och alla andra berörda aktörer på regional nivå. Genom att göra detta kommer städernas och stadsregionernas självförtroende och deras uttrycksmöjligheter nationellt och internationellt att öka.

4.10 En långsiktig regional agenda i mer tätbefolkade områden i Europa måste omfatta ett helhetsperspektiv, dvs. alla aspekter bör kopplas samman. Ju bättre förutsättningarna är för privata investeringar, desto större möjligheter finns det att skapa arbetstillfällen och offentliga tjänster och värna om sårbara grupper, t.ex. (ensamma) äldre och lågkvalificerade (16). Om man specifikt fokuserar uppmärksamheten på hållbarheten och kvaliteten på den bebyggda miljön, kommer detta att bidra till att göra sådana städer och regioner mer attraktiva för befolkningen och för (internationella) investeringar. Bättre villkor för social sammanhållning kommer att göra det lättare att skapa arbetstillfällen. Övergripande strategier som man håller fast vid kommer att öka trovärdigheten gentemot befolkningen (17).

4.11 Man bör också komma ihåg att marknaderna ofta inte fungerar, på grund av rigida inslag i det fysiska rummet: bostäder, utvecklingspolitik, infrastruktur, transporter och rörlighet. Lösningarna på sådana problem måste som regel sökas på storstadsnivå. Marknadsintegration kan också leda till att de nationella gränserna blir förlegade (18).

4.12 Här följer några sammanlänkade aspekter i en agenda för sammanhängande områden med högkvalitativ urbanisering och framtidens hållbara stad: — Att skapa förutsättningar för en tidsenlig ekonomisk utveckling, små och medelstora företag och internationella investeringar och huvudkontor som främjar ekonomisk klusterbildning. — Korrekt genomförande av EU:s lagstiftning och förenkling av lokala och regionala bestämmelser. — Sysselsättningspolitik och dialog mellan arbetsmarknadsparterna på regional nivå. — Utbildning på alla nivåer för alla kategorier, inklusive livslångt lärande, utbildning med kombinerad teori och praktik samt e-inlärning. — Familjevänliga levnadsvillkor, t.ex. en barnomsorg till överkomligt pris. — Forskning och utveckling, dvs. forskningsanläggningar, teknik- och forskningsbyar samt innovation. — Fysisk infrastruktur: — Deltagande i transeuropeiska nätverk. — Rörlighetshantering (19). — System för kollektivtrafik som omfattar flera transportsätt. — Offentlig–privata partnerskap, inklusive privat finansiering. — Virtuell infrastruktur: — Telekommunikationer. — IKT som ett grundläggande krav och spridning av bredband och samtrafik. — Hållbar utveckling: — Genomförande av miljöstrategier. — Att undvika de negativa aspekterna av oplanerad bebyggelsespridning och främja en samlad stadsbebyggelse. — Specifika områden, t.ex. avfallshantering, vattenvård och energieffektivitet, t.ex. i anläggningar och bostäder, i (kollektiv-)trafiken, genom vägavgifter m.m. — Social sammanhållning (20): — Hållbar stadsplanering och arkitektur. — Sociala bostäder för utsatta grupper. — Likvärdiga allmännyttiga tjänster (hälso- och sjukvård, utbildning och säkerhet) i hela regionen. — Kollektivtrafiknät genom hela regionen med förbindelser till eftersatta stadsdelar. — Ökad tonvikt på etnisk och kulturell mångfald och interkulturell dialog. — Avlägsnande av hinder som försvårar livet för en del av invånarna – framför allt äldre och funktionshindrade personer. — Offentliga åtgärder för att minska de höga arbetslöshetssiffrorna bland unga människor i eftersatta stadsdelar: utbildning, ny ekonomisk verksamhet, främjande av entreprenörskap samt olika evenemang. — Kultur, kulturinrättningar och evenemang. — Sport och fritid. — Turism. — Främjande av en gemensam regional identitet.

4.13 För den moderna staden och stadsregionen är det viktigt med toppmodern ”Baukultur” (21), dvs. ett övergripande arkitektoniskt koncept som grundar sig på ett helhetsperspektiv där arkitekter, planerare, designer, byggindustrin, utvecklare och slutanvändare arbetar tillsammans för att skapa och upprätthålla en högkvalitativ bebyggd miljö som en lösning för hållbara städer (22).

5. Urbanisering och styrning

5.1 Europa behöver elastiska och hållbara städer och stadsregioner och storstadsområden som kan hävda sig internationellt.

5.2 Detta innebär att ”styrningen” står högst upp på dagordningen. Det råder ett brett samförstånd kring möjligheterna och utmaningarna, och diskussionerna mellan städerna blir alltmer omfattande, men det är fortfarande oklart vem som har ansvar för vad i konkreta situationer: — Det är önskvärt med gemensamma definitioner rörande stora städer och stadsregioner (23). — Arbetsfördelningen mellan de nationella regeringarna och de stora städerna och storstadsområdena samt vad som förväntas av dessa varierar avsevärt. — Det råder ofta förvirring och missförstånd i länder där mer än ett ministerium har ansvar för stadsrelaterade frågor. — Vilken roll ska kommissionen ha? — De administrativa hinder som finns på lokal och regional nivå står ofta i vägen för nödvändiga åtgärder. — Komplicerade problem vållas ofta på grund av att flernivåstyret inte fungerar som det ska. — Det finns stora skillnader mellan hur olika städer kommunicerar med befolkningen och betydelsefulla aktörer i ”deltagardemokratin”. — Den roll som specialiserade icke-statliga organisationer ska spela i fråga om t.ex. ”bostadsförhållanden”, utbildning, minoriteter och näringsliv är ofta vagt definierad, och detta gäller också den utsträckning i vilken städerna och stadsregionerna drar nytta av dem. — Man går inte alltid konsekvent till väga med de offentlig–offentliga och offentlig–privata partnerskapen när det gäller program för städerna, avgörande investeringar och kreativa lösningar. — Framtidens hållbara stad behöver långsiktiga strategier. — Öppenhet och legitimitet är oundgängliga instrument i långsiktiga strategier.

5.3 Praktiska exempel visar att ledarskap, vision och konsekvens som regel är en förutsättning för att man ska lyckas hantera förändringar och fortsatta framsteg i städerna.

5.4 Eftersom stora städer och storstadsområden drar till sig och fungerar som vardagsmiljö för så många människor och eftersom deras potentiella socioekonomiska betydelse för Europa inte kan ifrågasättas, anser EESK att det krävs en ingående diskussion om deras inverkan som helhet, inte bara nationellt utan även på EU-nivå.

5.5 Det faktum att fördraget tills nyligen inte innehöll några bestämmelser om geografisk utveckling och subsidiariteten gör att kommissionens och rådet haft en tvetydig roll. Genom direkt samråd med städerna genomför kommissionens generaldirektorat nu allt fler olika projekt i stadsområden. Det handlar om sådana frågor som forskning och utveckling, miljö, sysselsättning och transport (24).

5.6 Städerna tenderar också att bli mer proaktiva gentemot Bryssel, eftersom EU:s lagstiftning påverkar dem direkt. Här handlar det om miljöbestämmelser, offentlig upphandling, ungdomsarbetslöshet, den allmänna ordningen och säkerheten, migration och eftersatta områden.

5.7 Samma sak gäller Lissabonagendan i stort. Europeiska kriterier för de olika ämnena används alltmer för den regionala tillämpningen: Vilka effekter får genomförandet av de förslag eller bestämmelser som antas på stads- eller storstadsnivå? Exempel visar att kostnaden för genomförandet, om man bortser från de särskilda omständigheter som råder i städerna, kan vara större än nyttan av projektbidrag från strukturfonderna.

5.8 Mot denna bakgrund välkomnar EESK kommissionens initiativ att inom kort lägga fram en grönbok om territoriell sammanhållning. En diskussion om grönboken kommer också att vara ett tillfälle att fördjupa Leipzigstadgan för hållbara europeiska städer.

5.9 Den agenda som nämns under punkt 4.12 är tungt laddad. Det handlar ofta om mycket komplicerade situationer. Fram till nu har en konsekvent strategisk syn på de stora städerna och stadsregionerna endast utvecklats i ett begränsat antal fall. I många fall saknas det snarast en känsla av färdriktning, vilket dels beror på att regeringarna intar en tvetydig hållning, dels på olika ståndpunkter inom de nationella förvaltningarna och på storstadsnivå.

5.10 Å andra sidan krävs det en långsiktig vision och ett konsekvent agerande på storstadsnivå för att man ska kunna bygga upp ett engagemang inom befintliga och slutligen även nya samhällen, för de privata aktörerna och för att skapa fördelaktiga allianser inom det organiserade civila samhället. För närvarande ser detta desto svårare ut eftersom begreppet storstadsområden är ett ganska sent fenomen, vilket bara gör en fruktbar debatt i Europa ännu mer önskvärd (25).

5.11 Detta innebär inte att alla fall liknar varandra. Tvärtom. Om man bortser från de demografiska och socioekonomiska skillnaderna i Europa finns det en rad skillnader i de administrativa och kulturella traditionerna mellan olika länder och regioner. De konkreta situationerna, livsstilarna och synen på organisation varierar avsevärt. I vissa fall har en enda bärande idé eller vision inför framtiden varit avgörande. Mer generellt kan Lissabonagendan hjälpa till att identifiera gemensam mark för diskussion och tillvägagångssätt.

5.12 Centralregeringen skapar ofta inte tillräckligt med manöverutrymme för städerna att bestämma sitt eget öde. Strategierna är framför allt toppstyrda, på samma sätt som de byråkratiska förfarandena. Genom att främja självbestämmande skulle man däremot kunna skapa rätt förutsättningar för att önskvärda strategier ska kunna genomföras på ett lämpligt sätt. Genom att definiera om stora städers och stadsregioners eller storstadsområdens ställning skulle dessa kunna bli riktiga ”ansvarssamhällen”.

5.13 Självbestämmande och ömsesidig respekt mellan städerna och deras omgivningar kommer att öka de lokala och regionala myndigheternas ansvar och ansvarsskyldighet, och det kommer att bidra till en önskvärd proaktiv attityd hos det civila samhället och den privata sektorn.

5.14 För att de ska bli effektiva kommer man i många fall att bli tvungen att omforma de lokala och regionala myndigheter som finns (kommuner och andra) och deras befogenheter.

5.15 Befolkningen i Europas städer kan komma att bli ännu mer diversifierad såväl när det gäller arbete och inkomster som kulturellt. Potentiellt finns alla de ingredienser som krävs för att man ska kunna skapa en fruktbar urbanisering, men om processerna inte hanteras ordentligt så finns det en risk att möjligheterna inte tas till vara och att samhällets sammanhållning äventyras.

5.16 Målinriktade diskussioner, dagordningar och effektiv övervakning på europeisk nivå kan vara ett viktigt verktyg när man ska fastställa en konsekvent färdriktning på regional nivå. En sådan konsekvens behövs inte bara för de offentliga aktörerna. Den kommer också att bli nödvändig för att engagera andra offentliga och privata aktörer och specialister i städerna.

Bryssel, den 17 september 2008. Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs ordförande Dimitris DIMITRIADIS

(1) ”Leipzigstadgan om hållbara städer i Europa” och ”Europeiska unionens territoriella agenda – För ett konkurrenskraftigt och hållbart Europa med regional mångfald”, som antogs vid det informella ministermötet om stadsutveckling den 24–25 maj 2007 i Leipzig.

(2) Som utgångspunkt för vad som bör finnas på denna dagordning kan man använda det som den franske ministern för fysisk planering, Hubert Falco, sade inför Europaparlamentets utskott för regional utveckling den 16 juli 2008: ”Vi vill tillsammans med de lokala beslutsfattarna utarbeta gemensamma referensramar för en hållbar och solidarisk stad. Rent konkret handlar det om att tillsammans utarbeta gemensamma kriterier och indikatorer för att göra rekommendationerna i Leipzigstadgan till ett koncept som kan användas i praktiken.”

(3) Nomenklaturen för statistiska territoriella enheter som sammanställs av Eurostat. NUTS 2: från 800 000 till 3 000 000 invånare; NUTS 3: från 150 000 till 800 000 invånare.

(4) Det nederländska forskningsinstitutet TNO har utvecklat en övervakningsfunktion utifrån en lång rad variabler på storstadsnivå: demografi, ekonomi (mervärde, arbetsproduktivitet), arbetsmarknad (arbetslöshet, utbildning, arbetskraft), miljö (luftkvalitet), infrastruktur, kontorsmarknad, turism osv. Data från Eurostat och andra källor används för att jämföra Randstad i Holland med 19 andra betydande europeiska storstadsområden under perioden 1995–2006. Uppgifterna från Eurostat görs kompatibla med data från OECD och revideras en gång om året. Även andra storstadsområden skulle kunna bevakas.

(5) European Spatial Planning Observation Network – Observationsorgan i samverkan för europeisk regional utvecklingsplanering.

(6) Se kapitel 5 ”Urbanisering och styrning”.

(7) I detta avseende är den målmedvetna utvecklingen i Bilbao de senaste tjugo åren ett imponerande och övertygande exempel.

(8) Urbact II ingår i kommissionens initiativ ”Regioner för ekonomisk förändring” för genomförande av Lissabon- och Göteborgsstrategierna. Jeremie (bättre tillgång till finansiering för små och medelstora företag; 2005) är ett gemensamt initiativ av kommissionen, Europeiska investeringsbanken och Europeiska investeringsfonden. Jessica (gemensamt europeiskt stöd till hållbara investeringar i stadsområden; 2006) är ett gemensamt initiativ av kommissionen, Europeiska investeringsbanken och Europarådets utvecklingsbank.

(9) Se också guiden till ”The urban dimension of Community policies 2007–2013” från kommissionens avdelningsövergripande grupp för stadsutveckling.

(10) KOM(97) 0197 slutlig, EGT C 226, 20.7.1998, s. 36.

(11) Här bör särskilt nämnas ett projekt som den nederländska filialen av European Knowledge Network on Cities (europeiska nätverket för kunskap om städer), Nicis-institutet, har genomfört i samarbete med medlemsstaterna om förvaltningsmässiga, rättsliga och skattemässig instrument för att främja hållbara städer. Detta projekt genomförs inom ramen för det franska ordförandeskapet på begäran av Délégation Interministérielle de la Ville. 16 medlemsstater deltar i European Knowledge Network on Cities.

(12) P6_TA-PROV(2008) 0069.

(13) CdR 97/2007 fin.

(14) Délégation Interministérielle à l'Aménagement et à la Compétitivité des Territoires (f.d. DATAR), ett organ för att öka regionernas konkurrenskraft.

(15) ”Imaginer les métropoles d'avenir”, rapport av Dominique Perben, parlamentsledamot och f.d. transportminister, på begäran av president Nicolas Sarkozy och premiärminister François Fillon. Dominique Perben gör först en diagnos av urbaniseringen och utvecklingen av storstadsområdena i Europa och Frankrike. Denna följs av ett avsnitt om ”utmaningar och åtgärder” för större städer och stadsregioner med mer än 500 000 invånare i Frankrike. Han lägger också fram nitton konkreta förslag till åtgärder och lagstiftning. Denna fråga kommer vidare att tas upp under det franska ordförandeskapet i EU under andra halvåret 2008.

(16) Konferensen ”Harnessing an Entrepreneurial Spirit for Inclusive Local Employment Development” som anordnades av GD Sysselsättning, socialpolitik och lika möjligheter den 25 april 2008.

(17) I Tyskland finns det ett nytt begrepp för storstadsområden, ”eine neue Verantwortungsgesellschaft”, dvs. ”ett nytt ansvarssamhälle”. Se Manfred Sinz, tyska förbundsministeriet för transport, byggande och stadsplanering: ”From Metropolitan Regions to Communities of Responsibilities”.

(18) Ett exempel är finansmarknadens absorptionskapacitet i London. Andra exempel som kan nämnas är sådana regioner som Lille-Courtrai, Köpenhamn-Malmö och Wien-Bratislava.

(19) Se även ”Mot en ny kultur för rörlighet i städer”, KOM(2007) 551 slutlig.

(20) Detta ämne behandlas närmare i en fransk rapport ”Une Nouvelle Politique pour les Banlieues”, Élyséepalatset den 8 februari 2008. Denna rapport innehåller ett antal förslag på hur man kan motverka gettobildning i städerna. Framför allt presenteras statliga och regionala/lokala initiativ inom utbildning samt med avseende på skapande av sysselsättning och företag i eftersatta stadsdelar. Det franska ordförandeskapet planerar flera EU-konferenser på detta tema.

(21) ”Baukultur as an impulse for growth. Good examples for European Cities” – studie utarbetad av tyska förbundsministeriet för transport, byggande och stadsplanering och offentliggjord i april 2007.

(22) En konferens, ”Designing for the Future: Architecture and Quality of Life”, som anordnades av Architects' Council of Europe i Bryssel den 10 april 2008.

(23) Ett användbart exempel är också ”Metropolitan Statistical Areas” (MSA) i USA, som tidigare, från och med 1959, kallades ”Standard Metropolitan Statistical Area”.

(24) Ett belysande exempel är rapporten från GD Regionalpolitik om ett brett spektrum av projekt ”Regions and Innovation”, mars 2007.

(25) Ekonomiska och sociala råd på nationell eller regional nivå kan också spela en positiv roll. Ett belysande exempel är en rapport om framtiden i Randstad i Nederländerna, som lades fram av Nederländernas ekonomiska och sociala råd i april 2008,

http://www.ser.nl/~/media/Files/Internet/Talen/Engels/2007/2007_04.ashx