Detta direktiv är en del av EU:s centrala strategi för direkt företagsbeskattning i syfte att se till att alla betalar sin skäliga andel. Kommissionen har under de senaste tio åren bedrivit en konsekvent politik för att bekämpa skatteflykt och skatteundandragande.

Även om betydande framsteg har gjorts på detta område under de senaste åren, särskilt genom antagandet av direktivet mot skatteflykt och utvidgningen av tillämpningsområdet för direktivet om administrativt samarbete, utgör juridiska personer utan minimal substans eller ekonomisk verksamhet fortfarande en risk då de kan användas för otillbörliga skatteändamål, såsom skatteundandragande och skatteflykt, vilket bekräftas av de massiva avslöjandena på senaste tiden i medierna. Även om det kan finnas giltiga skäl för att använda sådana företag finns det ett behov av ytterligare åtgärder för att hantera situationer där skattebetalare undandrar sig sina skyldigheter enligt skattelagstiftningen eller agerar mot det faktiska syftet med skattelagstiftningen genom att missbruka företag som inte bedriver någon faktisk ekonomisk verksamhet. Resultatet av sådana situationer är att skattebetalarnas totala skatteplikt minskar. Ett sådant resultat leder till att skattebördan ökar för ärliga skattebetalare och snedvrider företagens beslut på den inre marknaden. Om man inte tar itu med problemet på ett effektivt sätt skapar denna situation en miljö med illojal skattekonkurrens och orättvis fördelning av skattebördan. Detta direktiv är tillämpligt på alla företag som anses ha skatterättslig hemvist och som har rätt att erhålla ett intyg om skatterättslig hemvist i en medlemsstat.

EU-kommissionen antog den 18 maj 2021 ett meddelande om företagsbeskattning för 2000-talet som ska skapa ett robust, effektivt och rättvist system för företagsbeskattning inom EU. I meddelandet beskriver kommissionen sin vision på såväl lång som kort sikt för hur man ska ge draghjälp åt Europas återhämtning från covid-19-pandemin och säkra tillräckliga skatteintäkter under de kommande åren. Syftet är att skapa ett rättvist och stabilt företagsklimat som kan främja en hållbar tillväxt med ökad sysselsättning i unionen. Detta förslag är ett av de kortsiktiga, riktade initiativ som tillkännagavs i meddelandet som ett sätt att förbättra det nuvarande skattesystemet med fokus på att säkerställa en rättvis och effektiv beskattning.

Den 4 juni 2021 inledde GD Skatter och tullar ett offentligt samråd om ett eventuellt initiativ för att bekämpa användningen av skalbolag och arrangemang för skatteändamål. Samrådet bestod av 32 frågor som bland annat syftade till att ringa in problemet och orsakerna till det, samt identifiera lämplig form för EU-åtgärder och huvudsakliga egenskaper hos skalbolag som riskerar att missbrukas för skatteändamål. 50 svar inom till samrådet som avslutades den 27 augusti 2021.

Det rekommenderade alternativet (alternativ 4) förväntas dock få positiva ekonomiska effekter. Den största direkta nyttan består av att uppbörden av skatteintäkter förväntas öka genom att missbruket av skalbolag i EU minskas. Även en liten minskning av den nuvarande uppskattade skatteförlusten (omkring 20 miljarder euro i EU) kommer att utgöra ett betydande tillskott till offentliga medel. Alternativ 4 är effektivast eftersom resultatet av att identifiera förekomsten av en skalbolag förstärks av följdverkningar: utbyte av upplysningar mellan medlemsstaterna och ett gemensamt sanktionssystem på EU-nivå. Vissa ytterligare direkta fördelar skulle kunna uppstå genom de lagstadgade avgifterna på grund av sanktionerna. Initiativet kommer också att ge betydande indirekta fördelar. Tack vare denna åtgärd kommer värdefull information att samlas in för att bättre förstå fenomenet med skalbolag för skatteändamål. Det kommer också att signalera att EU är fast beslutet att sätta stopp för skatteundandragande och skatteflykt inom sina gränser, vilket uppmuntrar till att skatteregler följs.

Alternativen har jämförts med hjälp av följande kriterier: a) Effektiviteten i fråga om att minska missbruket av skalbolag, b) skattevinster för de offentliga finanserna, c) företagens efterlevnadskostnader, d) skattemyndigheternas kostnader för att kontrollera efterlevnaden, e) indirekta effekter på den inre marknaden, f) indirekta effekter på konkurrensen mellan företag, g) indirekta effekter på EU:s konkurrenskraft, h) indirekta effekter – sociala effekter och i) samstämmighet. Jämförelsen visade att alternativen 2, 3 och 4, trots sina kostnader, kan förväntas vara effektiva när det gäller att uppnå målen för detta initiativ. Bland dessa verkar alternativ 4 ge bäst resultat. Närmare bestämt förväntas det vara det alternativ som ger högsta grad av efterlevnad från de bolag som omfattas, samtidigt som det är förenligt med EU:s nuvarande agenda för bekämpning av skatteflykt och skatteundandragande och bygger på befintliga system för utbyte av upplysningar.

När kommissionen identifierade lämpliga åtgärder för att ta itu med missbruk av skalbolag för skatteändamål använde den sig av en omfattande studie som utförts av IBFD (International Bureau of Fiscal Documentation). Studien lämnades in till kommissionen inom ramen för det offentliga samrådet. I studien dras slutsatsen att EU:s befintliga åtgärder mot skatteflykt inte är tillräckliga för att ta itu med skatterelaterade frågor kring skalbolag, och samordnade åtgärder för att främja gränsöverskridande enhetlighet i den tillämpliga skattebehandlingen av skalbolag bör välkomnas. Vidare påpekas att det är relativt ovanligt att medlemsstaterna har regler som är specifikt inriktade på skalbolag. Kommissionen förlitade sig också på en studie om brevlådeföretag som utförts av en extern uppdragstagare och som beställts oberoende av detta initiativ.

När det gäller frågan om huruvida åtgärder för att motverka missbruk av skalbolag för skatteändamål skulle vara aktuella eller förhastade anser kommissionen att det verkligen finns ett tydligt behov av sådana åtgärder. Återkommande skandaler som rör missbruk av skalbolag över hela världen och särskilt på den inre marknaden visar tydligt att sådana åtgärder behövs. Den framtida tillämpningen av reglerna om global faktisk minimibeskattning skulle inte fullt ut lösa problemet med skalbolag, eftersom dessa regler endast skulle gälla multinationella företag som uppnår tröskelvärdet på 750 miljoner euro, vilket innebär att alla företag med en omsättning under denna tröskel inte omfattas. På samma sätt anser kommissionen att skyddet av medlemsstaternas skattebaser är desto viktigare för att säkerställa en hållbar ekonomi under de exceptionella omständigheter som den pågående hälsokrisen medför.

När detta förslag har antagits som ett direktiv bör det införlivas i medlemsstaternas nationella lagstiftning senast den 30 juni 2023 och träda i kraft den 1 januari 2024. I syfte att övervaka och utvärdera genomförandet av direktivet ska medlemsstaterna årligen förse kommissionen med relevant information per beskattningsår, inklusive en förteckning över statistiska uppgifter. Relevant information anges i artikel 12 i direktivet.

Nämnden för lagstiftningskontroll avgav ett positivt yttrande med reservationer om konsekvensbedömningen. Nämnden noterade framförallt att det av konsekvensbedömningen inte framgår varför skatteundandragande och skatteflykt bör åtgärdas tillsammans och vad som skiljer legitima bolag från de bolag som missbrukas för skatteändamål. Nämnden noterade också att konsekvensbedömningen inte ger en tillräcklig överblick över möjliga alternativa och/eller kompletterande åtgärder förutom införandet av EU-lagstiftning. Nämnden noterade dessutom att konsekvensbedömningen bör förbättras när det gäller kvantitativa uppskattningar, särskilt företagens efterlevnadskostnader, och att dess huvudanalys bör ge en bättre bild av åsikterna från berörda parter. I bilaga I till konsekvensbedömningen beskrivs hur nämndens reservationer behandlades. Flera delar av konsekvensbedömningen sågs över och nya delar lades till för att bemöta de farhågor som nämnden för lagstiftningskontroll tagit upp. För det första har ett nytt avsnitt lagts till för att förklara, även genom exempel, hur skalbolag kan användas för både skatteflykt och skatteundandragande på liknande sätt och varför det därför finns anledning att ta itu med dem tillsammans. Dessutom har konsekvensbedömningen setts över för att klargöra att skillnaden mellan legitima och icke-legitima skalbolag utgörs av hur de används och inte hur de är uppbyggda. För det andra har konsekvensbedömningen byggts på för att i detalj återspegla de alternativ som övervägdes i ett tidigt skede för att ta itu med den problematiska användningen av skalbolag på skatteområdet. I detta avseende har det förklarats varför alternativet att reglera tjänsteleverantörer till truster och företag, som en fristående eller kompletterande åtgärd, inte har rekommenderats. Skälen till att införandet av krav på substans har ansetts vara ändamålsenligt har också analyserats ytterligare. För det tredje har konsekvensbedömningen setts över så att den innehåller ytterligare uppgifter om de uppskattade efterlevnadskostnaderna för företag och förvaltningar, framförallt närmare upplysningar om resonemanget bakom uppskattningarna, ytterligare argument och nya bevis. Dessutom har flera avsnitt av huvuddelen av konsekvensbedömningen reviderats för att ta med relevanta synpunkter från berörda parter, som samlats in genom offentliga och särskilda samrådsförfaranden.

Det fjärde steget innebär en rätt för ett företag som antas vara skalbolag och som antas missbrukas för skatteändamål, i den mening som avses i direktivet, att bevisa motsatsen, dvs. att bevisa att det har substans eller under alla omständigheter inte missbrukas för skatteändamål. Denna möjlighet är mycket viktig eftersom substanstestet baseras på indikatorer och därför kanske inte fångar upp de specifika fakta och omständigheter som råder i varje enskilt fall. De skattskyldiga kommer därför att ha en faktisk rätt att hävda att de inte är ett skalbolag i den mening som avses i direktivet.

För att informationen ska vara tillgänglig för alla medlemsstater som kan vara intresserade av den i god tid kommer den att utbytas automatiskt via en central katalog genom att den befintliga mekanismen för administrativt samarbete i skattefrågor utnyttjas. Medlemsstaterna kommer att utan dröjsmål utbyta information i alla ovannämnda scenarier, och under alla omständigheter inom 30 dagar från den tidpunkt då skattemyndigheten förfogar över sådan information. Detta innebär inom 30 dagar från mottagandet av skattedeklarationer eller inom 30 dagar från det att myndigheten utfärdar ett beslut om att intyga att ett företag har motbevisat ett antagande eller bör undantas. Automatiskt utbyte kommer också att äga rum inom 30 dagar efter avslutandet av en revision av ett företag som är ett riskfall i den mening som avses i direktivet, om resultatet av en sådan revision påverkar den information som redan utbytts eller borde ha utbytts i fråga om detta företag. De upplysningar som ska utbytas föreskrivs i artikel 13 i detta direktiv. Principen är att sådana upplysningar bör göra det möjligt för alla medlemsstater att ta emot den information som rapporteras av företag som är riskfall i enlighet med detta direktiv. Om en medlemsstats skattemyndighet bedömer motbevisningen av antagandet eller ett undantag från skyldigheterna i direktivet bör de upplysningar som utbytts dessutom göra det möjligt för andra medlemsstater att förstå skälen till denna bedömning. Andra medlemsstater bör alltid kunna begära en skatterevision från en annan medlemsstat av ett företag som uppfyller kriterierna för upptagning enligt detta direktiv, om de hyser tvivel om huruvida företaget har den minimisubstans som krävs. Den medlemsstat som mottar begäran bör utföra skatterevisionen inom rimlig tid och dela med sig av resultatet till den begärande medlemsstaten. Om det konstateras att det rör sig om ett skalbolag bör utbytet av upplysningar ske automatiskt i enlighet med artikel 13 i detta direktiv.

med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 115,

med beaktande av Europeiska kommissionens förslag,

efter översändande av utkastet till lagstiftningsakt till de nationella parlamenten,

med beaktande av Europaparlamentets yttrande,

med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande,

i enlighet med ett särskilt lagstiftningsförfarande, och

av följande skäl:

(1)Att säkerställa en rättvis och effektiv beskattning på den inre marknaden och bekämpa skatteflykt och skatteundandragande förblir viktiga politiska prioriteringar i unionen. Även om betydande framsteg har gjorts på detta område under de senaste åren, särskilt genom antagandet av rådets direktiv 2016/1164 om bekämpning av skatteflykt och utvidgningen av tillämpningsområdet för rådets direktiv 2011/16/EU om administrativt samarbete, krävs ytterligare åtgärder för att ta itu med särskilt identifierade metoder för skatteflykt och skatteundandragande, som inte till fullo omfattas av unionens befintliga rättsliga ram. I synnerhet skapar multinationella koncerner ofta företag utan minimal substans för att sänka sin totala skattskyldighet, bland annat genom att flytta vinster från vissa högskattemedlemsstater där de bedriver ekonomisk och värdeskapande verksamhet. Detta förslag kompletterar de framsteg som gjorts i fråga om insyn i företag genom de krav på verkligt huvudmannaskap som införts genom ramen för bekämpning av penningtvätt, som behandlar situationer där företag bildas för att dölja verkligt ägande, oavsett om det gäller själva företagen eller de tillgångar de förvaltar och äger, såsom fastigheter eller egendom av högt värde.

(2)Det kan konstateras att företag som saknar minimal substans kan etableras i en medlemsstat med det huvudsakliga syftet att erhålla en skattefördel, vilket urholkar skattebasen i en annan medlemsstat. Visserligen har vissa medlemsstater utvecklat en rättslig eller administrativ ram för att skydda sina skattebaser från sådana system, men de relevanta reglerna får ofta en begränsad effekt eftersom de endast gäller på en enda medlemsstats territorium och inte fungerar för att fånga upp situationer som berör fler än en medlemsstat. Dessutom skiljer sig de nationella regler som gäller på detta område avsevärt åt inom unionen, då vissa medlemsstater saknar regler för att ta itu med missbruk av företag med minimal eller ingen substans för skatteändamål.

(3)Det är nödvändigt att fastställa en gemensam ram för att stärka medlemsstaternas förmåga att motarbeta skatteundandragande och skatteflykt i samband med användning av företag som inte bedriver ekonomisk verksamhet, även om de förmodligen har koppling till ekonomisk verksamhet och därför har minimal eller ingen substans för skatteändamål. Detta görs för att säkerställa att företag som saknar minimal substans inte används som instrument för skatteundandragande eller skatteflykt. Eftersom dessa företag kan vara etablerade i en medlemsstat men kan användas för att urholka skattebasen i en annan medlemsstat, är det viktigt att komma överens om en gemensam uppsättning regler för att fastställa vad som bör betraktas som otillräcklig substans i skattehänseende på den inre marknaden och för att fastställa särskilda skattekonsekvenser som är kopplade till sådan otillräcklig substans. Om ett företag har befunnits ha tillräcklig substans enligt detta direktiv bör detta inte hindra medlemsstaterna från att fortsätta att tillämpa regler mot skatteflykt och skatteundandragande, förutsatt att dessa är förenliga med unionsrätten.

(4)För att säkerställa en heltäckande strategi bör reglerna gälla för alla företag i unionen som är beskattningsbara i en medlemsstat, oavsett rättslig form och rättslig status, så länge de har sin skatterättsliga hemvist i en medlemsstat och har rätt att erhålla ett intyg om skatterättslig hemvist i den medlemsstaten.

(5)För att säkerställa att den inre marknaden fungerar väl och att eventuella regler är proportionella och effektiva är det önskvärt att begränsa reglernas tillämpningsområde till företag som riskerar att antas sakna minimal substans och som används för att uppnå en skattefördel. Det är därför viktigt att fastställa kriterier för upptagning till bedömning, i form av tre kumulativa, indikativa villkor, för att kunna fastställa vilka företag som är tillräckligt utsatta för risker enligt ovan för att motivera att de ska omfattas av rapporteringskrav. Ett första villkor bör göra det möjligt att identifiera företag som sannolikt huvudsakligen bedriver geografiskt rörlig ekonomisk verksamhet, eftersom den plats där sådan verksamhet faktiskt bedrivs vanligtvis är svårare att identifiera. Sådan verksamhet ger normalt upphov till betydande passiva inkomstflöden. Företag, vars inkomster huvudsakligen består av passiva inkomstflöden skulle således uppfylla detta villkor. Hänsyn bör också tas till att bolag som innehar tillgångar för privat bruk, såsom fastigheter, yachter, jetflygplan, konstverk eller eget kapital, kan sakna inkomst under längre tid, men tack vare sådant ägande ändå ha möjlighet till betydande skattefördelar. Eftersom rent inhemska situationer inte skulle utgöra en risk för en väl fungerande inre marknad och bäst hanteras på nationell nivå, bör ett andra villkor inriktas på företag som bedriver gränsöverskridande verksamhet. Deltagande i gränsöverskridande verksamhet bör fastställas med beaktande av, å ena sidan, arten av företagets inhemska eller utländska transaktioner och, å andra sidan, dess egendom, eftersom bolag som endast innehar tillgångar för privat, icke-yrkesmässig användning kanske inte utför transaktioner under en längre tid. Dessutom bör ett tredje villkor ringa in de företag som saknar eller inte har tillräckliga egna resurser för att sköta sina grundläggande ledningsfunktioner. I detta avseende tenderar företag som inte har tillräckliga egna resurser att anlita utomstående leverantörer av tjänster för administration, förvaltning, korrespondens och regelefterlevnad eller ingå relevanta avtal med närstående företag om tillhandahållande av sådana tjänster i syfte att upprätta och upprätthålla en juridisk och skattemässig närvaro. Att lägga ut endast vissa hjälptjänster på entreprenad, såsom enbart bokföringstjänster, medan huvudverksamheten ligger kvar hos företaget, räcker inte i sig för att ett företag ska uppfylla detta villkor. Även om sådana tjänsteleverantörer kan vara reglerade för andra icke-skattemässiga ändamål, kan deras skyldigheter för sådana andra ändamål inte alltid minska risken för att de möjliggör etablering och drift av företag som missbrukas för skatteflykt och skatteundandragande.

(6)Det vore rimligt att från de planerade reglerna utesluta företag vars verksamhet är föremål för tillräcklig transparens och därför inte utgör en risk i fråga om brist på substans i skattehänseende. Företag som har överlåtbara värdepapper som är upptagna till handel, eller som är noterade på en reglerad marknad eller en multilateral handelsplattform, samt vissa finansiella företag som är strängt reglerade i unionen, direkt eller indirekt, och som omfattas av ökade krav på transparens och tillsyn, bör också undantas från detta direktivs tillämpningsområde. Rena holdingbolag som är belägna inom samma jurisdiktion som det operativa dotterföretaget och deras verkliga huvudmän kommer sannolikt inte heller att bidra till att erhålla en skattefördel. Det samma gäller underordnade holdingbolag som är belägna inom samma jurisdiktion som bolagets aktieägare eller yttersta moderföretag. Även de bör uteslutas på grundval av detta. Företag som har ett tillräckligt antal personer anställda, på heltid och som bara arbetar för företaget, för att bedriva företagets verksamhet bör inte heller anses sakna minimal substans. Även om de inte rimligen kan förväntas uppfylla kriterierna för upptagning till bedömning, bör de uttryckligen uteslutas av rättssäkerhetsskäl.

(7)För att skilja mellan företag som riskerar att anses sakna substans för skatteändamål och säkerställa att reglerna endast omfattar företag som saknar substans för skatteändamål, bör företag lämna information om sina tillgångar i den medlemsstat där de har sin skatterättsliga hemvist. Sådana uppgifter är nödvändiga för att kontrollera att företaget förfogar över resurser och faktiskt bedriver ekonomisk verksamhet i den medlemsstat där det har sin skatterättsliga hemvist och att det finns en tillräcklig koppling mellan företagets inkomster eller tillgångar och den medlemsstaten.

(8)För att underlätta genomförandet av detta direktiv bör företag som riskerar att anses sakna substans, och som huvudsakligen används i syfte att erhålla en skattefördel, i sin årliga skattedeklaration förklarar att de förfogar över en miniminivå av resurser, exempelvis personer och lokaler, i den medlemsstat där de har sin skatterättsliga hemvist, och om så är fallet tillhandahålla handlingar som styrker detta. Även om det finns en insikt om att olika verksamheter kan kräva en annan nivå eller typ av resurser, skulle under alla omständigheter en gemensam miniminivå av resurser förväntas. Denna bedömning bör endast syfta till att identifiera substansen i företag för skatteändamål och ifrågasätter inte den roll som ”tjänsteleverantörer till truster eller bolag”, enligt definitionen i Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2015/849, har när det gäller att identifiera penningtvätt, förbrott och finansiering av terrorism. Omvänt kan avsaknaden av en miniminivå av resurser anses tyda på en brist på substans om ett företag redan riskerar att anses sakna substans för skatteändamål. För att säkerställa förenlighet med relevanta internationella standarder bör en gemensam miniminivå bygga på befintliga unionsstandarder och internationella standarder för väsentlig ekonomisk verksamhet inom ramen för förmånliga skattesystem eller i avsaknad av företagsbeskattning, såsom de utvecklats inom ramen för forumet om skadliga beskattningsmetoder. Det är nödvändigt att föreskriva att styrkande handlingar ska lämnas in tillsammans med skattedeklarationen till stöd för företagets förklaring om att det förfogar över ett minimum av resurser. Det är också nödvändigt att göra det möjligt för skattemyndigheten att bilda sig en uppfattning som grundar sig på fakta om företaget och dess övriga omständigheter och besluta huruvida en revision ska inledas.

(9)För att säkerställa skattesäkerhet är det absolut nödvändigt att fastställa gemensamma regler för innehållet i företagens förklaringar. Företag som uppfyller kriterierna för upptagning till bedömning och följaktligen omfattas av rapporteringskrav bör antas sakna tillräcklig substans för skatteändamål om de också förklarar att de inte uppfyller en eller flera av de faktorer som tillsammans utgör en miniminivå av substans, eller inte lämnar de styrkande handlingar som krävs. Företag som deklarerar att de innehar alla delar av miniminivån av substans och tillhandahåller den styrkande dokumentation som krävs, bör i stället antas ha minimal substans för skatteändamål och bör inte åläggas några ytterligare skyldigheter eller drabbas av konsekvenser enligt detta direktiv. Detta bör dock inte påverka tillämplig lagstiftning eller skattemyndighetens rätt att utföra en revision, även på grundval av styrkande handlingar, och eventuellt komma fram till en annan slutsats.

(10)Huruvida ett företag faktiskt bedriver ekonomisk verksamhet för skatteändamål eller huvudsakligen tjänar syftet att möjliggöra skatteflykt eller skatteundandragande är i slutändan en fråga om fakta och omständigheter. Detta bör bedömas från fall till fall för varje enskilt företag. Företag som inte antas ha en minimal substans för skatteändamål bör därför ha rätt att bevisa motsatsen, inbegripet att bevisa att de inte i första hand tjänar skatteändamål, och motbevisa ett sådant antagande. Efter att ha fullgjort sina rapporteringsskyldigheter enligt detta direktiv bör de lämna ytterligare information till skattemyndigheten i den medlemsstat där de har sin skatterättsliga hemvist. Även om de kan lämna ytterligare information som de anser vara lämplig, är det viktigt att fastställa gemensamma krav för vad som kan utgöra lämpliga ytterligare bevis och därför alltid bör krävas. Om medlemsstaten på grundval av sådana ytterligare bevis anser att ett företag på ett tillfredsställande sätt har motbevisat ett antagande om avsaknad av substans, bör den kunna utfärda ett beslut om att intyga att företaget har minimal substans för skatteändamål i enlighet med detta direktiv. Ett sådant beslut får gälla under den period då de faktiska och rättsliga omständigheterna för företaget inte ändras och upp till sex år från den tidpunkt då beslutet utfärdades. Detta kommer att göra det möjligt att begränsa de resurser som anslås till fall som bevisligen inte är ett bolag utan substans i den mening som avses i direktivet.

(11)Eftersom syftet med detta direktiv är att förhindra skatteflykt och skatteundandragande som sannolikt kommer att öka genom åtgärder från företag som saknar minimal substans, och för att säkerställa skattesäkerhet och förbättra den inre marknadens funktion, är det av största vikt att föreskriva en möjlighet till undantag för företag som uppfyller kriteriet för upptagning till bedömning, men vars mellanställning inte har någon faktisk gynnsam inverkan på den totala skatteställningen för den koncern företaget ingår i eller för den eller de verkliga huvudmännen. Sådana företag bör därför ha rätt att begära att skattemyndigheten i den medlemsstat där de har sin skattemässiga hemvist utfärdar ett beslut som på förhand helt och hållet befriar dem från skyldigheten att följa de föreslagna reglerna. Ett sådant undantag bör också vara tidsbegränsat, så att skattemyndigheten regelbundet kan kontrollera att de faktiska och rättsliga omständigheter som motiverar beslutet om undantag fortfarande är giltiga. Samtidigt kommer en eventuell förlängd giltighetstid för ett sådant beslut att göra det möjligt att begränsa de resurser som anslås till fall som bör undantas från direktivets tillämpningsområde.

(12) För att säkerställa skattemässig säkerhet och rättvis beskattning på den inre marknaden vore det lämpligt att uttryckligen fastställa regler som specificerar den skattemässiga behandlingen av inkomstflöden som härrör från företag som konstaterats sakna minimisubstans för skatteändamål och som inte har lagt fram bevis för motsatsen eller bevis för att de inte tjänar syftet att uppnå en skattefördel. Sådana inkomster bör beskattas i den medlemsstat där företagets aktieägare har sin skattemässiga hemvist, som om de hade betalats direkt till sådana aktieägare. För att undvika risken för dubbelbeskattning bör eventuell skatt som betalats på sådana inkomster i den medlemsstat där företaget är etablerat beaktas, och dras av från den skatt som ska betalas i den medlemsstat där företagets aktieägare har sin skattemässiga hemvist. Om företagets aktieägare inte har skatterättslig hemvist i en medlemsstat bör sådana inkomster beskattas i den jurisdiktion där den skattskyldige har sin skatterättsliga hemvist, som om de betalades direkt till företagets aktieägare. Regler med motsvarande verkan bör gälla i situationer där det inte finns några inkomstflöden. Detta kan framförallt vara fallet vid innehav av fast egendom eller annan egendom av mycket högt värde enbart för privata ändamål eller vid rena andelsinnehav. Med tanke på att det finns en risk för att flera företag utan minimal substans etableras i en kedja är det också viktigt att utesluta att inkomsten anses beskattningsbar i jurisdiktionen för en aktieägare som själv är ett företag utan minimal substans. Fördelningen av beskattningsrätten i enlighet med avtal och konventioner som föreskriver undanröjande av dubbelbeskattning av inkomst och, i tillämpliga fall kapital, och som ingåtts mellan en medlemsstat och ett tredjeland bör inte påverkas av detta direktiv.

(13)För att säkerställa att den föreslagna ramen är effektiv är det nödvändigt att fastställa lämpliga skattekonsekvenser för företag som saknar minimal substans för skatteändamål. Företag som har uppfyllt kriterierna för upptagning till bedömning och som antas sakna substans av skatteskäl, samtidigt som de dessutom inte har lagt fram bevis för motsatsen eller bevis för att de inte tjänar syftet att uppnå en skattefördel, bör inte kunna omfattas av bestämmelserna i avtal och konventioner som föreskriver undanröjande av dubbelbeskattning av inkomst och, i tillämpliga fall, kapital, i vilka den medlemsstat där de har skatterättslig hemvist är part, och av andra avtal, inbegripet bestämmelser i internationella avtal om främjande och skydd av investeringar, med motsvarande syfte. Sådana företag bör inte kunna omfattas av rådets direktiv 2011/96/EU och rådets direktiv 2003/49/EG. I detta syfte bör dessa företag inte ha rätt till ett intyg om skatterättslig hemvist i den utsträckning det bidrar till att erhålla dessa fördelar. Den medlemsstat där företaget har skatterättslig hemvist bör därför vägra att utfärda ett intyg om skatterättslig hemvist. Alternativt bör den medlemsstaten kunna utfärda ett sådant intyg samtidigt som den genom en varning anger att det inte får användas av företaget för att erhålla skattefördelar enligt ovan. Denna vägran att utfärda ett intyg om skatterättsligt hemvist, alternativt utfärdandet av ett särskilt intyg om skatterättslig hemvist, bör inte åsidosätta de nationella bestämmelserna i företagets medlemsstat när det gäller skatterättsligt hemvist och tillhörande relevanta skyldigheter. Det skulle snarare tjäna till att informera andra medlemsstater och tredjeländer om att inga lättnader eller återbetalningar bör beviljas för transaktioner som involverar detta företag på grundval av ett fördrag med företagets medlemsstat eller på grundval av unionsdirektiv, i förekommande fall.