Särskild rapport nr 23/2000

om värdering av importerade varor för tulländamål (fastställande av tullvärde) samt kommissionens svar

(i enlighet med artikel 248.4 andra stycket i EG-fördraget)

(2001/C 84/01)

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

>Plats för tabell>

SAMMANFATTNING

Fastställande av tullvärde är en metod som används för att bestämma värdet av importerade varor för beräkning av värdetull. Metoden är avsedd att utgöra en rättvis, enhetlig och neutral bas för värdering av importerade varor.

Faställande av tullvärde är av betydelse för gemenskapen av två orsaker. För det första är tullar en betydande inkomstkälla för Europeiska gemenskaperna och uppgick 1999 till cirka 11706 miljoner euro eller 13,5 % av gemenskapens totala egna medel. För det andra är fastställandet av tullvärde viktigt för medlemsstaterna eftersom det också ger en utgångspunkt när nationella skatter på importerade varor (inklusive mervärdesskatt och accisavgifter) skall bestämmas.

I princip skall gemenskapen fungera som en verklig tullunion för all varuhandel och medlemsstaternas tullmyndigheter skall agera enhetligt vid behandling av importerade varor. En konsekvent tillämpning av reglerna för fastställande av tullvärde skulle vara ett viktigt inslag för att säkerställa att tullunionen fungerar som avsett.

Denna granskning har identifierat medlemsstaternas svårigheter att verka enhetligt inom tullunionen och kommissionens svårigheter att övervaka och bevaka de enskilda myndigheter som tillsammans utgör tullunionen.

Denna brist på enhetlighet skadar gemenskapens ekonomiska intressen.

Kommissionen och medlemsstaterna måste vidta lämpliga rättsliga och administrativa åtgärder för att råda bot på följande brister:

- Avsaknaden av gemensamma granskningsnormer och arbetsmetoder.

- Avsaknaden av lika behandling av marknadsaktörer med verksamhet i flera medlemsstater.

- Avsaknaden av gemenskapslagstiftning som möjliggör värderingsbeslut för hela gemenskapen.

- Avsaknaden av en databas med bindande värderingsbeslut.

Kommissionen måste förstärka sin övervaknings- och kontrollverksamhet för att bättre kunna bidra till att samma spelregler gäller för alla aktörer inom gemenskapen. Det går inte att förlita sig på att värderingskommittén behandlar aktörerna likvärdigt.

Det måste skapas möjligheter till systematiskt informationsutbyte i tullvärderingsfrågor mellan kommissionen och medlemsstaterna liksom mellan medlemsstaterna inbördes.

INLEDNING

1. Fastställande av tullvärde är det förfarande som används för att bestämma värdet av importerade varor när tull beräknas efter varuvärde vilket enligt revisionsrättens beräkningar sker för 95 % av de varor som importeras till Europeiska gemenskapen.

2. Fastställande av tullvärde inom Europeiska gemenskapen påverkas främst av två typer av problem: dels nationella myndigheters inkonsekventa tillämpning av gemenskapsreglerna, dels oegentligheter(1). I den aktuella rapporten behandlas endast problem med inkonsekvent tillämpning. De ekonomiska konsekvenserna av denna typ av problem har inte kvantifierats. Det största hindret för varje försök till kvantifiering är att varje försök till val av benchmark för korrekt administrativ hantering är godtyckligt.

3. Reglerna för hur tullvärde skall fastställas återfinns i Världshandelsorganisationens (WTO) avtal om genomförandet av artikel VII i Allmänna tull- och handelsavtalet (GATT) 1994. Här anges de allmänna principerna för ett internationellt värderingssystem.

4. Som medlem av GATT, den organisation som föregick WTO, godkände Europeiska gemenskapen det ursprungliga GATT-avtalet om värdering(2) vilket nu är infogat i gemenskapens tullkodex och dess tillämpningsföreskrifter(3). I avtalet om fastställande av tullvärde utses Världstullorganisationen (WCO) till teknisk rådgivare till WTO:s värderingskommittée. WCO tolkar och avger slutsatser om WTO:s avtal om fastställande av tullvärde och även om dessa inte är rättsligt bindande anger de tydliga riktlinjer för hur avtalet om fastställande av tullvärde skall tillämpas vid specifika förutsättningar, vilket beskrivs i en förteckning över slutsatser.

5. Kommissionen och de tullmyndigheter i medlemsstaterna som sitter med i tullkodexkommittén spelar en avgörande roll för hur avtalet om fastställande av tullvärde utvecklas inom WTO och WCO, och man har bidragit till WCO:s slutsatsförteckning. Samtidigt diskuteras även frågor som är gemensamma för fastställande av tullvärde inom EU.

6. Centralt för denna metod är principen att fastställande av tullvärde för importerade varor skall utgå från den importerade varans verkliga värde, dvs. enkelt uttryckt det pris som betalats eller skall betalas för den importerade varan. Metoden är avsedd att utgöra en rättvis, enhetlig och neutral bas för värdering av importerade varor.

7. Fastställande av tullvärde är av betydelse för gemenskapen av två orsaker. För det första är tullar en betydande inkomstkälla för Europeiska gemenskapen och uppgick 1999 till cirka 11706 miljoner euro eller 13,5 % av gemenskapens totala egna medel. För det andra är fastställande av tullvärde viktigt för medlemsstaterna eftersom metoden också ger en utgångspunkt när nationella skatter på importerade varor (inklusive mervärdesskatt och accisavgifter) skall bestämmas.

8. I princip skall gemenskapen fungera som en verklig tullunion för all varuhandel och medlemsstaternas tullmyndigheter skall agera enhetligt vid behandling av importerade varor och på så sätt bidra till att den gemensamma marknaden fungerar på ett tillfredsställande sätt. En konsekvent tillämpning av reglerna för fastställande av tullvärde skulle vara ett viktigt inslag för att säkerställa att tullunionen fungerar som avsett.

REVISIONSRÄTTENS GRANSKNING

Granskningens omfattning

9. Granskningen ägde rum på kommissionen och i samtliga medlemsstater utom i de tre som blev medlemmar den 1 januari 1995 (Österrike, Finland och Sverige). Besök gjordes även vid Världshandelsorganisationen och Världstullorganisationen.

10. Granskningen innefattade en undersökning av handlingar som behandlats av kommissionens värderingskommitté, tullvärderingsmyndighetens granskningsprotokoll, skriftliga beslut om tullvärdering, beslut i högre instans liksom själva tulldeklarationerna. Granskning av arkiv och dokumentation rörande fastställande av tullvärde skedde för mer än 200 företag och företagsgrupper.

11. För sitt urval använde revisionsrätten en i förväg framtagen lista över de 50 största handelsföretagen i världen och kombinerade denna med listor från varje besökt medlemsstat över de 50 viktigaste företagen med tanke på fastställda tullar.

Granskningsmål

12. Granskningens övergripande mål var att undersöka riktigheten och enhetligheten vid fastställande av tullvärde för varor som importeras till Europeiska unionen. Granskningen sökte fastställa

a) hur internationell lagstiftning för fastställande av tullvärde har infogats i gemenskapslagstiftningen,

b) vilka åtgärder kommissionen eller medlemsstaterna vidtar för att tillse att gemenskapsreglerna om fastställande av tullvärde tillämpas korrekt, och vilka kontrollfunktioner tullmyndigheterna i medlemsstaterna har vidtagit för att uppfylla gemenskapslagstiftningens krav,

c) i vilken utsträckning gemenskapslagstiftningen tillämpas enhetligt på importerade varor, särskilt för den import som utförs av företag med verksamhet i mer än en medlemsstat.

INFÖRANDE AV INTERNATIONELLA BESTÄMMELSER FÖR FASTSTÄLLANDE AV TULLVÄRDE I GEMENSKAPSLAGSTIFTNINGEN

13. För att undersöka hur WTO-avtalet om fastställande av tullvärde infogats i gemenskapslagstiftningen gjordes en jämförelse mellan texten i WTO-avtalet och motsvarande text som infogats i gemenskapslagstiftningen.

14. WTO-avtalet om fastställande av tullvärde är en enda, sammanhängande text, som i gemenskapens lagstiftning är uppdelad i två texter med olika rättslig status. Ett antal av artiklarna i avtalet om fastställande av tullvärde har infogats i tullkodex för gemenskapen (en rådsförordning). Övriga artiklar i avtalet har införts i tillämpningsföreskrifterna (en kommissionsförordning). Slutligen har förklaringarna till varje artikel i avtalet om fastställande av tullvärde förts in i bilagorna till tillämpningsföreskrifterna, oavsett om de artiklar förklaringarna hänför sig till ingår i tullkodexen eller i tillämpningsföreskrifterna.

15. Kommissionens förklaring till att delar av samma lagtext i WTO-avtalet om fastställande av tullvärde har getts olika rättslig status i gemenskapens lagstiftning är att man när tullkodex antogs fattade ett beslut om att generellt skapa insyn i gemenskapens tullagstiftning. Man ansåg att värderingsreglerna, trots sin betydelse, endast utgör ett av totalt fler än 25 kapitel i gemenskapens tullkodex. Trots denna uppdelning av texten uttalar revisionsrätten sin tillfredsställelse med att WTO-avtalet om fastställande av tullvärde i vederbörlig ordning har infogats i gemenskapslagstiftningen.

KORREKT TILLÄMPNING AV GEMENSKAPSREGLER VID FASTSTÄLLANDE AV TULLVÄRDE

Kommissionens roll

16. Kommissionen har huvudsakligen tre uppgifter när det gäller fastställande av tullvärde.

17. Den första innebär att vara Europeiska unionens representant i arbetet inom WTO:s och WCO:s kommittéer för fastställande av tullvärde. En viktig del av detta arbete är att försäkra sig om att gemenskapen och dess medlemsstater agerar på samma sätt vad gäller fastställande av tullvärde i sina kontakter med gemenskapens största handelspartners.

18. Den andra rör medlemsstaternas tullmyndigheter. Kommissionen måste försäkra sig om att medlemsstaterna på ett konsekvent sätt tillämpar reglerna för fastställande av tullvärde. Detta sker genom att kommissionen ger råd och stöd till tullmyndigheterna i medlemsstaterna i arbetet med att utveckla en gemensam metod, anta tillämpningslagstiftning, bestämma det bästa arbetssättet och se till att tullmyndigheterna har korrekt rättslig information och rättsligt stöd.

19. Den tredje uppgiften rör skyddet av gemenskapens ekonomiska intressen. Revisionsrätten anser att kommissionen bör försäkra sig om att tullar fastställs till korrekt belopp (egna medel) genom en genomgång av medlemsstaternas tillämpning av tullreglerna gällande fastställande av tullvärde(4). Detta innefattar inspektioner i medlemsstaterna vilka alltid inbegriper olika aspekter av fastställande av tullvärde.

20. Kommissionen anser också att ett av dess mål vid kontroll av egna medel är att upprätthålla likvärdiga förutsättningar i medlemsstaterna, så att de ekonomiska aktörerna arbetar under lika villkor.

21. Förutom dessa inspektioner är kommissionens enda möjlighet att bevaka hur medlemsstaterna tillämpar reglerna för fastställande av tullvärde arbetet i tullkodexkommittén (avdelningen för fastställande av tullvärde)(5) och de fall som läggs fram där, vilka normalt väljs ut av medlemsstaterna.

22. Denna kommitté är kommissionens främsta verktyg för att genomföra sina två första uppgifter.

Tullkodexkommitténs arbete (avdelningen för fastställande av tullvärde)

23. Kommissionen (GD TAXUD) ställer upp med ordförande och ger administrativt stöd till tullkodexkommittén (avdelningen för fastställande av tullvärde), hädanefter benämnd värderingskommittén. Denna består av medlemmar från samtliga medlemsstater och samlas sex till åtta gånger per år för att diskutera frågor i samband med fastställande av tullvärde. Den skall yttra sig över föreslagen lagstiftning och kan ta upp alla aspekter av fastställande av tullvärde till diskussion. Revisionsrätten har analyserat det arbete som utförts av värderingskommittén sedan 1990.

24. Ärenden som rör WCO och WTO upptar en stor del av dagordningen, värderingskommittén diskuterar ärenden inför kommande möten i WCO:s tekniska kommitté om fastställande av tullvärde, som ett sätt att säkerställa en gemensam hållning från gemenskapens sida.

25. Ett viktigt arbete som slutfördes 1997 var skapandet av ett kompendium av texter rörande fastställande av tullvärde(6). Även om dokumentet inte har rättslig status finns det tillgängligt för alla parter och det har använts både inom tullunionen (av medlemsstaternas tullmyndigheter) och utanför den som referensdokument i värderingsfrågor.

26. Kommissionen använder sig av värderingskommittén för att försöka nå sitt mål att säkerställa en korrekt och enhetlig tillämpning av värderingsreglerna, men den kan inte tvinga medlemsstaterna att tillämpa en viss tolkning av lagstiftningen på tullvärderingsområdet. Kommissionen ser som sin uppgift att uppmuntra alla former av samordnad tillämpning mellan de myndigheter som finns representerade i värderingskommittén, och måste stödja sig på diskussion, övertalning och uppmuntran för att nå en enhetlig behandling av likartade problem i medlemsstaterna. Trots att värderingskommittén är en utgångspunkt för medlemsstaterna i arbetet med att upprätta ett gemensamt förhållningssätt inför likartade enskilda ärenden, är det oundvikligt att det med 15 olika tullmyndigheter tar lång tid att uppnå konsensus. Värderingskommittén fastnar ofta i detaljer och hindras i arbetet av meningsmotsättningarna mellan företrädarna för olika medlemsstater.

27. Ett exempel på förseningar som kan uppstå är ett företag som var föremål för ett beslut, omfattande hela gemenskapen, som gällde fastställande av tullvärde för royalty som gick ut 1996. Beslut om reviderad tulltaxering för de två påföljande åren, som innebar en fördubbling av höjningen (värdeökningen) fattades inte förrän i slutet av 1999, och beräkningen för 1999 och 2000 blev klar i juni 2000. Vissa tullmyndigheter hade säkrat eventuella tillkommande tullbetalningar genom att kräva säkerheter, vilket andra inte hade gjort. I januari 2000 hade inte någon extra tullbetalning ännu uppburits av de enskilda tullmyndigheterna. Under 1997 betalade företaget över 43 miljoner euro i tull i enbart åtta av medlemsstaterna. Det är revisionsrättens uppfattning att över 4 miljoner euro i resterande tullavgifter för detta år återstår att kräva in.

28. Värderingskommitténs arbete skulle effektiviseras av större samordning mellan medlemsstaternas representanter. Till exempel skulle en medlemsstat med stor erfarenhet av en viss typ av tullvärdering kunna vara huvudansvarig för undersökning av problem och förslag till lösningar inom just detta område, och värderingskommittén skulle kunna godkänna de slutsatser man kommit fram till.

29. Många komplexa frågeställningar på värderingsområdet läggs aldrig fram för värderingskommittén. Dessutom är värderingskommittén ett alldeles för otympligt instrument för att uppnå kommissionens mål. Kommissionen har hur som helst inte mandat att verkställa resultaten av värderingskommitténs arbete.

Grundläggande kontrollförfaranden som används av nationella tullmyndigheter

30. I gemenskapslagstiftningen(7) stadgas att medlemsstaterna skall införa lämpliga system för tullkontroll. Tillämpningen i enskilda fall av regler för fastställande av tullvärde i gemenskapens tullkodex ligger på medlemsstaternas tullmyndigheter och är deras ansvar.

31. Gemenskapslagstiftningen anger också att om det föreligger tveksamhet i fråga om ett transaktionsvärde har tullmyndigheten rätt att kontrollera varans tullvärde, och att kräva att deklaranten lämnar ytterligare information till stöd för det uppgivna värdet(8).

32. Fastställande av tullvärde ingår som en del av det normala klareringsförfarandet. Denna innefattar kontroll av dokument på klareringsstadiet för transaktioner som valts ut genom riskanalys. Myndigheterna i samtliga medlemsstater är medvetna om att detta är otillräckligt och de flesta har infört revisionsbaserade efterhandskontroller av importerade varor. Revisionsrätten noterar och välkomnar den större användningen i de flesta medlemsstaterna av efterhandsgranskning av import(9).

33. De nationella myndigheterna organiserar emellertid sin efterhandskontroll av import på olika sätt. Vissa tullmyndigheter tar till exempel hjälp av erfarna revisorer i detta arbete (Belgien, Tyskland, Nederländerna och Förenade kungariket) medan den andra ytterligheten är en medlemsstat (Grekland) där tullmyndigheten har laglig granskningsrätt endast vid bedrägerifall. Beroende på hur komplicerat fallet är och vilka arbetsmetoder som används kan granskningsbesök innebära allt ifrån några timmars inspektion till en revision som kan sträcka sig över flera veckor uppdelade på flera år.

34. Kommissionen är medveten om att gemensamma arbetsmetoder utgör en väsentlig del av tullunionen och besluten inom Tull 2000(10) och Fiscalis(11) visar på åtagandet att säkerställa att arbetsrutiner håller högsta standard och baseras på bästa metod.

35. Revisionsrätten har konstaterat(12) att kommissionen, trots sitt åtagande, inte har någon praktisk möjlighet att försäkra sig om att de verktyg som bedömts vara lämpliga för kontroll av fastställande av tullvärde verkligen används av alla nationella myndigheter.

36. I en tullunion som saknar en gemensam, tydligt identifierad tullmyndighet, blir det svårt för nationella tullmyndigheter att använda identiska arbetsmetoder. Det skiljer i fråga om ansvarsområden och befogenhet mellan olika nationella myndigheter. En del tullmyndigheter har först på senare tid infört specialiserade enheter för efterhandskontroll av import. Andra lär knappast förändra sina sedan länge inarbetade arbetsmetoder som upplevs vara tillfredsställande och främst utgår från undersökningar i anslutning till importen eller från en kombination av sådana kontroller och efterhandskontroller.

37. En konsekvens av avsaknaden av gemensamma arbetsmetoder är att enskilda tullmyndigheter är tveksamma till att godta varandras beslut. Detta utgör ett hinder för tullunionens utveckling. Även när tullmyndigheter kommit överens om att arbeta tillsammans ger deras olika arbetssätt upphov till alltför stora förseningar när gemensamt fattade beslut skall genomföras.

SÄRSKILDA ASPEKTER PÅ TILLÄMPNINGEN AV GEMENSKAPSLAGSTIFTNINGEN OM FASTSTÄLLANDE AV TULLVÄRDE

38. Enklast, och i de allra flesta fall av import, beräknas tullvärdet på den transaktion som äger rum mellan importör och leverantör. Det blir emellertid mer komplicerat när andra faktorer skall ingå i beräkningen(13) som t.ex.

- den eventuella påverkan förhållandet mellan leverantör och importör kan ha,

- olika typer av faktorer som möjligen skall inräknas när tullvärdet skall bestämmas (t.ex. varor och tjänster som lämnas av köparen, royalty och licenser).

39. För att undersöka hur enhetligt tullkodexen för gemenskapen tillämpas på dessa områden koncentrerade revisionsrätten sin granskning till import inom företag med verksamhet i mer än en medlemsstat.

Värderingsbeslut

Den roll som spelas av internationella organisationer och kommissionen

40. En stor mängd yttranden har avgetts och slutsatser har dragits beträffande värdering både inom WCO(14) och i kommissionens värderingskommitté(15). Sammantaget utgör dessa en ganska grundlig genomgång av olika värderingsfrågor.

41. Sådana beslut kan bidra till att minska utrymmet för inkonsekvent tillämpning i olika medlemsstater vad gäller värderingsregler för särskilda fall (t.ex. beträffande kostnader i samband med royalty, forskning och utveckling, utrustning osv.). Resultaten är emellertid fortfarande otillfredsställande om man utgår från en gemenskap som fungerar som en enda myndighet. Det slutliga ansvaret för en marknadsaktörs tullskuld ligger på den enskilda tullmyndigheten. I värderingsfrågor är de inte skyldiga att ta hänsyn till beslut eller yttranden från någon annan myndighet.

42. Kommissionen varken fattar eller utfärdar värderingsbeslut vad gäller enskilda marknadsaktörer. Ett avgörande ögonblick i tullunionens historia var år 1975 när ett förslag från kommissionen(16) om att den skulle få befogenhet att verka inom detta område, avslogs av rådet i samband med att de nya värderingsbestämmelserna antogs(17). Kommissionen hade föreslagit att den skulle få delegerad makt för att i enskilda fall kunna fastslå eller höja värderingar för att undvika skillnader i fråga om fastställandet av tullvärden.

43. Trots de rättsliga begränsningarna har kommissionen under årens lopp erhållit nationella myndigheters tillstånd att utfärda enhetliga värderingsbeslut för enskilda marknadsaktörer, men i allt mindre omfattning.

Värderingbeslut fattade av medlemsstaternas myndigheter

44. Så snart tullmyndigheten i en medlemsstat godkänner en tulldeklaration innebär det underförstått ett värderingsbeslut om nivån för tullavgiften. Men med "värderingsbeslut" menar marknadsaktörer och tullmyndigheter allmänt ett skriftligt beslut som ges till importören och som anger tullvärdet på den importerade varan. Ett sådant beslut kan användas även på kommande import av identiska varor som äger rum under samma omständigheter och utförs av samma importör och kan gälla för bestämd eller obestämd tid.

45. Det krävs t.ex. ett sådant skriftligt beslut när man räknar upp det fakturerade värdet eller transaktionsvärdet för att få ett korrekt tullvärde. En sådan uppräkning, som uttrycks i procent, är vanlig när det tillkommer tullpliktiga ersättningar, t.ex. tullpliktiga årliga försäkringspremier, betalning av royalty, ersättningar för kostnader för forskning och utveckling.

46. Revisionsrätten fann anmärkningsvärda skillnader i antal och omständigheter vid vilka denna typ av skriftliga beslut fattas och utfärdas. I t.ex. Belgien ger tullmyndigheten alltid ett skriftligt värderingsbeslut till marknadsaktören efter ett granskningsbesök. Detta beslut gäller i fem år och är bindande, under förutsättning att inte omständigheterna förändras. I Nederländerna arbetar tullmyndigheterna på liknande sätt. Vissa medlemsstater utfärdar endast sådana beslut när särskilda justeringar skall göras (Frankrike, Irland, Portugal, Förenade kungariket). I andra är det ovanligt att denna typ av skriftligt beslut utfärdas (Danmark, Spanien, Italien, Luxemburg). I Tyskland finns inte värderingsbeslutet som enskild skriftlig handling. Där brukar emellertid det centrala i ett värderingsbeslut ingå i den detaljerade rapport som lämnas till importören efter en granskning.

47. Vidare tillämpar medlemsstaternas tullmyndigheter olika principer när det gäller att göra information om värderingsbeslut tillgänglig för andra delar av den egna myndigheten. I Belgien och Nederländerna har tullmyndigheterna nationella förteckningar, indelade efter marknadsaktör, innehållande värderingsbeslut och kompletterade undersökningsanteckningar. Dessa förteckningar kan användas som underlag för tulltjänstemännen vid behandling av andra fall där omständigheterna är likartade. Sådana förteckningar finns inte i någon annan medlemsstat. Tullmyndigheterna i några medlemsstater gör värderingsbesluten tillgängliga inom den egna administrationen, medan andra arbetar efter principen att endast informera berörda parter (importör och tullkontor). Samtliga dessa beslut gäller enskilda marknadsaktörer.

Värderingsbeslutens begränsningar

48. Det faktum att ett värderingsbeslut som har laga kraft i en medlemsstat inte är rättsligt bindande i samtliga andra medlemsstater skapar problem för marknadsaktörerna.

49. Resultatet av revisionsrättens granskning visar att medlemsstater inte förmått dra enhetliga slutsatser om vilka värderingsbeslut som skall tillämpas för identisk import av samma företag med verksamhet i olika delar av tullunionen.

50. Som exempel kan nämnas ett större handelsföretag som sedan 1992 försökt få värderingsbeslut gällande för hela gemenskapen. Kommissionen rådde företaget att söka separata beslut i varje enskild medlemsstat. Revisionsrätten undersökte de värderingsunderlag som användes i åtta medlemsstater. Samtliga skilde sig åt på någon punkt trots att förhållandet mellan moderbolaget och dess europeiska distributörer var likadant i alla medlemsstaterna.

51. Ett annat exempel gäller ett företag med verksamhet i alla medlemsstaterna och dess väg genom värderingskommittén. År 1996 räckte det med en enda granskning för att tillfredsställa gemenskapens tullmyndigheter beträffande korrekt tillämpning av värderingsbestämmelser. Detta ärende ledde till en diskussion om möjligheten att genomföra gemensamma eller multinationella kontroller för andra intresserade företag men slutade med att värderingskommitténs medlemmar begränsade åtgärderna till utbyte av information om föreslagna granskningsbesök. År 1999 hade detta företags speciella problem lösts genom att varje enskild medlemsstat arbetade självständigt i förhållande till de andra medlemsstaterna.

52. Avsaknaden av värderingsbeslut som är bindande för hela gemenskapen är ett av de problem som uppstår med en tullunion som saknar gemensam tulladministration. Medlemsstaterna borde komma fram till enhetliga arbetsmetoder genom användning av gemensamma revisionsprinciper som ett steg mot utbyte och godkännande av bindande värderingsbeslut. En noggrann genomgång av företag med dotterbolag i flera medlemsstater skulle innefatta en grundlig undersökning av redovisnings- och produktionsunderlag. För att granskningsresultat skall kunna accepteras krävs, åtminstone inledningsvis, ömsesidigt samarbete och gemensamma, samlade granskningar. Den långsiktiga lösningen för tullunionen ligger i att införa bindande värderingsbeslut, vilket det för närvarande saknas bestämmelser om i gemenskapslagstiftningen.

53. På kort sikt är det revisionsrättens åsikt att gemenskapen, i egenskap av tullunion, behöver en förteckning över fattade beslut gällande enskilda marknadsaktörer. Skapandet av en databas med gemenskapens samtliga värderingsbeslut skulle omfatta åtminstone de 50 största importörerna av tullpliktiga varor till gemenskapen och skulle innebära ett första steg till lösning av detta problem samt vara ett medel för att säkerställa att medlemsstaterna tillämpar enhetliga värderingsregler för identiska varor som importeras under liknande omständigheter.

54. Nuvarande system är ineffektivt och ger inga garantier för att alla ekonomiska aktörer ges lika förutsättningar. Stora internationella företag har utnyttjat de möjligheter som lämnas av de medlemsstater som ger den gynnsammaste värderingsbehandlingen och har omlokaliserat sin importverksamhet därefter. Detta är ett exempel (liksom fallet i punkt 58) på hur frånvaron av värderingsbeslut som är bindande på gemenskapsnivå kan påverka beloppet för uppburna egna medel.

Behandling av royalty och licensavgifter

55. Royalty och licensavgifter kan antingen ingå i den importerade varans fakturerade pris eller anges separat på fakturan som ett tillägg till grundpriset. De kan också beräknas på årsbasis som en procentandel av det totala försäljningsvärdet på importerade varor. En stor del av de värderingsbeslut som diskuterats ovan gäller betalning av royalty. Man använder en komplicerad metod för att fastställa korrekt tullvärdering för royalty och licensavgifter och andra betalningar i samband med varuimport(18). Lagstiftningen kan inte hålla jämna steg med kommersiell och ekonomisk praxis som kontinuerligt anpassas och förändras för att undvika de barriärer som skapas.

56. Tullmyndigheternas enda möjlighet att få den information som krävs för att kunna behandla royalty är att granska importörernas underliggande redovisning. De flesta tullmyndigheter gör redan detta. Denna typ av arbete kräver emellertid specialistkunskaper och kännedom om principerna för redovisning, ekonomisk rapportering och granskning. Arbetet skulle underlättas av

a) uppmuntran till utbyte av beslut i tullvärderingsfrågor,

b) skapandet av en rättslig grund för gemensamma multinationella granskningar.

57. Kommissionen har gjort stora ansträngningar för att åstadkomma enhetlig tillämpning av regelverket. Trots detta fann revisionsrätten flera fall av till synes skilda tillämpningar i olika medlemsstater. Med hänsyn till den mängd kontrollmetoder som idag är i bruk inom tullunionen är detta inte förvånande.

58. I ett fall ansåg tullmyndigheten i den medlemsstat där företagets huvudkontor var placerat att tre olika transaktionsmodeller kunde gälla ur tullvärderingssynpunkt. Samtliga var lagliga och i en del fall skulle royalty och andra ersättningar kunna inräknas i tullvärderingen. Om denna tullmyndighet har rätt i sin analys, innebär det med största sannolikhet att tullvärderingen av företagets varuimport till sex eller sju andra medlemsstater som undersökts av revisionsrätten, är felaktig. Under 1997 betalade det aktuella företaget över 43 miljoner euro i tull i dessa sju medlemsstater. De uppräkningstal för royalties som användes av de olika nationella myndigheterna varierade mellan 0 och 10 % av värdet på de importerade varorna.

59. Inte någon av medlemsstaterna har tagit upp detta fall till diskussion i värderingskommittén. På gemenskapsnivå är kommissionens nuvarande ståndpunkt att efterkrav av tull normalt endast är möjligt när myndigheterna inte informerat företaget om sitt beslut. Det är alltså troligt att det inte ens vid felaktiga beslut är möjligt med efterkrav av tullar när importen har ägt rum.

60. I ett annat fall skedde huvuddelen av ett företags import till gemenskapen genom en distributionscentral i en medlemsstat. Tullmyndigheterna i denna medlemsstat beslutade att inte någon del av den royalty företaget betalade skulle ingå i tullvärdet. Revisionsrätten fann att i fem medlemsstater dit företaget tidigare importerat hade tullmyndigheterna beräknat tull på åtminstone en del av royalty och andra tilläggsbetalningar som gjordes av importören.

61. I detta fall hade några medlemsstater utbytt information med varandra. Även med hänsyn till olika lösningar och ett utdraget tidsperspektiv, är det tydligt att medlemsstaternas myndigheter hade svårt att acceptera att de viktigaste värderingsfrågorna var desamma. Företaget betalade mer än 33 miljoner euro i tull under 1998. Trots sitt uttalade mål att skapa lika villkor för aktörer i medlemsstaterna (se punkt 20) undersökte inte kommissionen hur företaget behandlats ur värderingssynpunkt.

Bestämmelsen om på varandra följande försäljningar(19)

62. Vid återkommande försäljning kan en tidigare försäljning användas som "transaktionsvärde" för beräkning av tullvärde. Den tidigare försäljningen godtas endast om deklaranten kan ge en specificerad redovisning av försäljningen och styrka att godset vid försäljningstillfället var avsett för export till gemenskapen. Importörer, oftast multinationella företag, använder denna metod för att få en lägre tullvärdering på sina importerade varor. Bestämmelsen om flera på varandra följande försäljningar följer de riktlinjer för handelspolitik som kommissionen antagit i samråd med rådet(20).

63. Kommissionen och medlemsstaternas tullmyndigheter har emellertid sökt begränsa dess inflytande på varuvärdering med tanke på de minskningar av egna medel detta skulle leda till.

64. Revisionsrätten kunde inte fastställa i hur hög grad importörer använder eller försöker använda bestämmelsen om på varandra följande försäljningar. En orsak till detta är att, till skillnad från vad som är fallet med vissa andra tullbestämmelser, det inte finns några formella krav på att importören i förväg skall erhålla tillåtelse eller bemyndigande för att kunna utnyttja bestämmelsen om på varandra följande försäljningar. Revisionsrätten har emellertid funnit att en del tullmyndigheter i praktiken ändå tillämpar en typ av förhandsgodkännande trots att detta inte har något stöd i gemenskapslagstiftningen. Liksom inom andra områden av fastställande av tullvärde fann revisionsrätten skillnader i hur tullmyndigheterna tillåter användning av bestämmelsen om på varandra följande försäljningar och i det sätt på vilket de konsulterar varandra. Revisionsrätten har konstaterat att en del importörer utnyttjar bestämmelsen om på varandra följande försäljningar i en eller flera medlemsstater men inte i andra, och har gjort kommissionen uppmärksam på några talande exempel på inkonsekvens.

65. I takt med att tullförfarandet innebär allt mindre pappersarbete vid själva klareringen, anser revisionsrätten det vara nödvändigt att användning av bestämmelsen om på varandra följande försäljningar i förväg måste anmälas och att myndigheterna i medlemsstaterna registrerar de företag som regelbundet använder bestämmelsen om "på varandra följande försäljningar" eller när rätten att använda denna bestämmelse inte har tillåtits. Sådana register skulle göra det möjligt att utbyta information mellan tullmyndigheter i medlemsstaterna.

Förhållandet mellan internprissättning och transaktionsvärde

66. I tullkodex finns angivet under vilka förutsättningar interna försäljningstransaktioner (internprissättning) måste beaktas vid fastställande av tullvärde(21).

67. Internpriser som enligt tullkodex är godkända som tullvärde godkänns inte nödvändigtvis av nationella taxeringsmyndigheter som grund för beräkning av företagsskatt.

68. Revisionsrätten har konstaterat att det beträffande transaktionsvärde kan uppstå konflikt mellan tull- och skattemyndigheter, särskilt beträffande multinationella företag med bas i Fjärran Östern. Den nationella skattemyndigheten har problem med att övervärdering sker för att man skall slippa hög nationell beskattning av företagsvinster, vilket står i direkt motsättning till tullmyndighetens problem med undervärdering.

69. Enligt nuvarande gemenskapslagstiftning måste inte tullvärdet och det nationellt beskattningsbara värdet vara detsamma. Det förstnämnda skall beräknas enligt kriterier i gemenskapens tullagstiftning och inte utifrån kriterier för vinstbeskattning.

70. Värdering av internprissatta varor är en grundläggande del i korrekt beräkning och uppbörd av inkomster. Det är nödvändigt att samordna olika kriterier och metoder för att gemenskapens avgifter på importerade varor och den nationella beskattningen av företagsvinster skall kunna närmas till varandra.

Garantiförbindelser utfärdade av tillverkaren

71. Tillverkare lämnar ofta garanti på sina produkter. Sådana garantier innebär att köparen skall kompenseras om varan senare visar sig avvika från produktspecifikationen. Tillverkarens garantiförbindelse är avsedd att kompensera importören av varan för felaktigheter som kan hänföras till produktionsprocessen. Enligt tullkodex för gemenskapen finns det möjlighet att förkasta varan och få återbetalning av tullavgiften vid dess återexport. Det finns också möjlighet att temporärt exportera defekta varor för passiv förädling och att återimportera dem utan att betala tull om de reparerats kostnadsfritt. I tullkodexen skiljs på defekta varor och varor som inte uppfyller kontraktets specifikationer(22).

72. Hanteringen av tillverkarnas garantiförbindelser för importerade bilar är ett tydligt exempel på ett område där de nationella tullmyndigheterna i medlemsstaterna tolkar gemenskapslagstiftningen olika.

73. I sin årsrapport för budgetåret 1990(23) gjorde revisionsrätten kommissionen uppmärksam på den tyska tullmyndighetens vana att bevilja minskning av tullvärdet på import av motorfordon mot att reparationskostnaderna täcks av garantiåtaganden. Revisionsrätten ansåg att dessa minskningar av tullvärdet stred mot reglerna i den då gällande gemenskapslagstiftningen. Tio år senare tillämpar den tyska tullmyndigheten fortfarande samma minskningar av tullvärdet. Revisionsrätten anser fortfarande att detta förfaringssätt inte överensstämmer med bestämmelserna i gemenskapslagstiftningen.

74. Liknande situationer behandlas på olika sätt i andra medlemsstater. Tullmyndigheterna i tre medlemsstater (Italien, Nederländerna och Förenade kungariket) har vägrat acceptera liknande krav från importörer av motorfordon. Att inställningen hos tullmyndigheterna skiljer sig åt mellan olika medlemsstater i den här frågan kan vara en orsak till omfördelning av handel inom gemenskapen.

75. Detta är en tydlig indikation på brist på överensstämmelse inom tullunionen vilket kan ha lett till minskade egna medel. Även om det sker en grundläggande översyn av bestämmelserna, kvarstår ändå det faktum att det under tio år existerat ett rabattsystem utan att kommissionen vidtagit några åtgärder.

Transportkostnader

76. WTO-avtalet om fastställande av tullvärde ger medlemmarna möjlighet att välja om transportkostnader och andra relaterade kostnader helt eller delvis skall ingå i beräkning av tullvärdet(24). EG liksom de flesta WTO-medlemmar inkluderar transportkostnad till den hamn eller ort där importen sker. Följaktligen är kostnaden för transporter av importerade varor till platsen för införsel i gemenskapens tullområde ett av tilläggen till det pris som betalas för varan och som ingår när tullvärdet fastställs.

77. I jämförelse med transporter till lands och till sjöss är det för lufttransporter svårare att fastställa när unionsgränsen passeras. Enligt kommissionen är detta den punkt i luften vid vilken en gemenskapsgräns passeras och man har beräknat den andel av fraktkostnaden som skall inräknas i tullvärdet på rutter mellan uppskattningsvis 230 flygplatser (eller grupper av flygplatser) utanför gemenskapen och cirka 60 flygplatser inom gemenskapen. Sammanlagt omfattas ungefär 14000 rutter(25). Svårigheter uppstår när rutter ibland passerar över gemenskapsterritorier som ligger långt från den europeiska kontinenten. Som exempel anses gods som kommer till Frankrike (Paris) från Brasilien (São Paulo) anlända till gemenskapen när planet flyger över Azorerna.

78. De beräkningar för flygtransporter som kommissionen gjort kan ifrågasättas inte bara på grund av att de är uppskattningar utan också på grund av sin komplexitet. Systemet är en källa till tungrott administrativt arbete och blir alltför svårhanterligt för många importörer. Det är revisionsrättens åsikt att inte alla transportsätt behandlas likvärdigt och man ifrågasätter om värderingen av flygtransportkostnader inte på ett oriktigt sätt sänker gemenskapens tullinkomster från import.

Utbyte av information mellan medlemsstaternas tullmyndigheter

79. I flera av medlemsstaterna som besöktes i samband med granskningen fann revisionsrätten få tecken på kontakter mellan de ansvariga på olika nationella tullmyndigheter i medlemsstaterna. Det finns emellertid en del anmärkningsvärda undantag, som t.ex. bilaterala samarbetsavtal (Spanien och Portugal) och spontant informationsutbyte beträffande genomförande av företagsgranskningar.

80. En stor del av den information tullmyndigheten får för att kunna fastställa tullvärdet lämnas av marknadsaktören. Med utgångspunkt från antagandet att marknadsaktörer frivilligt endast vidarebefordrar information som är till deras egen fördel, är det viktigt att tullmyndigheterna utbyter information om företag med verksamhet i flera medlemsstater.

81. Ett särskilt område som i nuläget inte helt beaktats gäller importörer med kontor i en medlemsstat men som låter varor övergå till fri omsättning i en annan medlemsstat. Importören undviker att ha kontor i införselhamnen genom att använda sig av en skatterepresentant med befogenhet att göra tulldeklarationen. All kontroll i form av granskning måste emellertid utföras av tullmyndigheten i den medlemsstat där importören har sitt kontor. Revisionsrätten fann få tecken på att tullmyndigheterna i medlemsstaterna har tagit itu med denna situation trots att information i en del fall finns tillgänglig. Som exempel kan nämnas att tullmyndigheterna i två medlemsstater efter genomgång av deklarationer fann att av dessa var ett betydande antal gjorda av aktörer verksamma i andra medlemsstater (Belgien och Luxemburg). Denna grundläggande information fördes inte vidare till de medlemsstater där importörerna hade sin bas, utom i några få fall av oegentligheter.

82. Ett exempel på nyttan av informationsutbyte rörande skatterepresentanter är ett fall i Danmark som undersöktes av revisionsrätten i samband med granskningen. Det gällde en skatterepresentant som företrädde 63 olika marknadsaktörer. Det som i början verkade vara en ganska rutinmässig undersökning med två ytterligare medlemsstater inblandade blev så småningom ett fall som rörde tio medlemsstater. Trots att ärendet ännu inte är avslutat uppskattar den danska tullmyndigheten att mellan 2,5 och 3 miljoner euro i tullar kommer att kunna krävas in.

SLUTSATSER

83. Revisionsrättens granskning har identifierat medlemsstaternas svårigheter att agera enhetligt, och kommissionens svårigheter med övervakning och bevakning av de enskilda myndigheter som ingår i tullunionen.

84. Om kommissionen har för avsikt att garantera likvärdiga handelsvillkor i medlemsstaterna krävs ytterligare insatser. Hittills har inte tillräckligt gjorts inom området för fastställande av tullvärde. Detta understryks av granskningsresultatet, särskilt beträffande hanteringen av företag med verksamhet i mer än en medlemsstat. Gemenskapen har fortfarande inte uppnått den harmonisering av metoderna för fastställande av tullvärde som tullunionens instiftande syftade till.

85. Kommissionen måste tydligt befästa sin roll som övervakare. Kommissionen ser som sin uppgift att genom sina kontrollförfaranden bidra till lika förutsättningar för dem som är verksamma inom gemenskapen. Det är revisionsrättens åsikt att kommissionen skall förstärka denna del av sin kontrollfunktion. Det är inte längre möjligt att använda värderingskommittén som främsta övervakningsorgan (se punkterna 16-29).

86. Kommissionen och medlemsstaterna måste vidta lämpliga rättsliga och administrativa åtgärder för att råda bot på följande brister:

- Avsaknaden av gemensamma granskningsnormer och arbetsmetoder (se punkterna 30-37).

- Avsaknaden av lika behandling av marknadsaktörer med verksamhet i flera medlemsstater (se punkterna 55-61).

- Avsaknaden av gemenskapslagstiftning som möjliggör värderingsbeslut för hela gemenskapen (se punkterna 48-52).

- Avsaknaden av en databas innehållande bindande värderingsbeslut (se punkt 53).

- Avsaknaden av förhandsanmälan och register över användningen av bestämmelsen om "på varandra följande försäljningar" (se punkterna 62-65).

87. Kommissionen måste agera snabbt för att lösa frågan om garantier lämnade av tillverkare (se punkterna 71-75).

88. Tullens hantering av flygtransportkostnader måste ses över (se punkterna 76-78).

89. Kommissionen och medlemsstaterna måste uppmuntra till större informationsutbyte i värderingsfrågor (se punkterna 79-82).

90. Rapporten uppmärksammar också det faktum att beträffande "internpriser" kan det värde som utgör underlag för tull skilja sig från det värde på vilket direkt nationell skatt beräknas (se punkterna 66-70).

91. Avslutningsvis betonar revisionsrätten att gemenskapen endast kan fungera som en verklig tullunion om medlemsstaternas tullmyndigheter agerar enhetligt vid behandling av importerade varor.

Denna rapport har antagits av revisionsrätten vid dess sammanträde i Luxemburg den 14 december 2000.

För revisionsrätten

Jan O. Karlsson

Ordförande

(1) Beträffande oegentligheterna publicerade kommissionen en rapport med medlemsstaternas skrivelser om sina inspektioner. (KOM(2000)107 av den 29 februari 2000). Enligt rapporten uppgick det totala beloppet av oriktiga tullar som konstaterats i Europeiska unionen och som gällde varor för fri omsättning år 1998 till 306860262 euro, varav 52682753 euro kunde hänföras till oriktig tullvärdering, 28265530 euro till oredovisad import, 64327823 euro till oriktig tulltaxeklassificering, 29774574 euro till oriktigt ursprung, 1412380 euro till oriktig mängd och 130397205 euro till ospecificerade oriktigheter.

(2) Rådets beslut 80/271/EEG av den 10 december 1979 om slutande av de multilaterala avtal som är resultatet av handelsförhandlingarna 1973-1979 (EGT L 71, 17.3.1980, s. 1).

(3) Respektive: Rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 302, 19.12.1998, s. 1) och kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 253, 11.10.1993, s. 1).

(4) Artikel 18 i rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1150/2000 av den 22 maj 2000 (EGT L 130, 31.5.2000).

(5) Artikel 246 och artikel 247.2 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 och dokument om arbetsordning XXI/2011/94, antagen den 7 april 1997.

(6) XX1/1229/96 - Kompendium från tullkodexkommitténs avdelning för fastställande av tullvärde med texter om fastställande av tullvärde.

(7) Artikel 8 i beslut 94/728/EG och artikel 18 i rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1150/2000 av den 22 maj 2000.

(8) Bilaga 23 och artikel 181a i kommissionens direktiv (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993.

(9) Sedan revisionsrättens tidigare granskning av efterhandskontroll av import i allmänhet (se revisionsrättens årsrapport för budgetåret 1993, kapitel 1, punkterna 1.3-1.38 (EGT C 327, 24.11.1994) har denna tendens ökat betydligt.

(10) EGT L 13, 19.1.2000.

(11) EGT L 206, 23.7.1998, s. 43.

(12) Vid Mattheus-seminariet om fastställande av tullvärde i juli 1998 i Madrid blev slutsatsen i frågan om gemensamma revisionsprinciper att en speciell granskningsmetod som presenterades av en medlemsstat skulle kunna utgöra grund för framtagning av ett gemensamt förhållningssätt i alla medlemsstater. Hittills har emellertid ingenting konkret genomförts.

(13) Artikel 32 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92.

(14) WCO:s kompendium om verktyg för fastställande av tullvärde (rådgivande yttranden, kommentarer, förklarande anteckningar och fallstudier).

(15) EG:s kompendium med texter om fastställande av varuvärde.

(16) EGT L 127, 5.12.1972.

(17) Rådets förordning (EEG) nr 338/75 av den 10 februari 1975 (EGT L 39, 13.2.1975, s. 5) som ändrar förordning (EEG) nr 803/68 (den tidigare bastexten för fastställande av tullvärde) (EGT L 148, 28.6.1968, s. 6).

(18) Artikel 32.1 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992, artiklarna 157-162 i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 och slutsats nr 24 i kompendiet med texter om fastställande av tullvärde.

(19) Artikel 147 i kommissionens förordning (EEG) nr 3454/93.

(20) Kommittén som arbetar i rådet enligt artikel 133 i EG-fördraget.

(21) Artikel 29.2 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992.

(22) Artiklarna 155 och 238 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 och kommissionens dokument XXI/1038/97.

(23) Revisionsrättens årsrapport för budgetåret 1990, kapitel 2, punkt 2.52.a (EGT C 324, 13.12.1991).

(24) Artikel 8.2 i Allmänna tull- och handelsavtalet från 1994.

(25) Bilaga 25 till kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93.

Kommissionens svar

SAMMANFATTNING

Även om förfarandet för fastställande av tullvärdet är avsett att utgöra en rättvis, enhetlig och neutral bas för värdering av importerade varor, ger de regler som antogs 1980 ökad tyngd åt de handelspolitiska övervägandena.

Syftet, nämligen att gemenskapen i all handel med varor skall fungera som en verklig tullunion med en enhetlig behandling av importerade varor, kan uppnås endast om denna tullunion fungerar på grundval av en enda tulladministration, och så är inte fallet.

Kommissionen delar uppfattningen att bristande enhetlighet i fråga om tillämpning kan skada Europeiska gemenskapens ekonomiska intressen i sådana fall då en tullmyndighet avviker från gängse praxis eller normer för tolkning av gällande regler.

Vad gäller de rättsliga och administrativa åtgärder som revisionsrätten begär är kommissionens ståndpunkt följande:

- Kommissionen stöder och uppmuntrar, inom ramen för Europaparlamentets och rådets beslut nr 210/97/EG och sina till buds stående medel, utvecklingen av gemensamma granskningsnormer och arbetsmetoder.

- Kommissionens tullkodexkommitté kommer att agera med stöd av rättsliga och administrativa åtgärder för att råda bot på avsaknaden - där sådan föreligger - av likabehandling av marknadsaktörer med verksamhet i flera medlemsstater.

- Kommissionen anser att gemensamma metoder (beslut) inom hela gemenskapen för hanteringen av enskilda fall har utsikt att bli verkligt framgångsrika endast om det finns en överenskommelse mellan alla berörda nationella myndigheter om hur saken i fråga skall behandlas.

- Kommissionen delar inte uppfattningen att en "databas med bindande värderingsbeslut" skulle tillföra något av större mervärde för tullkodexkommitténs arbete. Att bygga upp den, hålla den uppdaterad och operativt utnyttja den skulle dessutom överskrida kommissionens resurser.

Vad beträffar den roll som tullkodexkommittén kan spela när det gäller att säkerställa likabehandling av marknadsaktörerna anser kommissionen att kommittén inom de gränser som är satta för dess verksamhet både har möjligheter att lämna och lämnar värdefulla bidrag till en enhetlig tillämpning av reglerna för fastställande av tullvärden.

Kommissionen anlitar en hel arsenal av hjälpmedel och metoder för att övervaka den enhetliga tillämpningen av gemenskapens regler och bidrar därigenom till att de ekonomiska aktörerna behandlas likvärdigt. Bland dessa metoder förekommer inspektioner på platsen. Kommissionen, som har begränsade resurser och en mängd tänkbara utredningsområden, gör emellertid riskanalyser för att sätta in de tillgängliga resurserna på sådana områden där riskerna bedöms vara störst i fråga om egna medel. Tullvärderingsfrågor ingår och kommer fortsättningsvis att ingå i dessa analyser. Under de senaste åren har frågor om tullvärden tagits upp i ungefär en fjärdedel av kommissionens inspektionsrapporter.

Kommissionen kommer även fortsättningsvis att uppmuntra till informationsutbyte mellan kommissionen och medlemsstaterna och mellan medlemsstaterna inbördes.

INLEDNING

1-2. Kommissionen delar revisionsrättens uppfattning om de svårigheter som ibland kan uppstå när det gäller att hitta ett riktmärke (benchmark) för korrekta administrativa metoder eller exakt tolkning. Det förefaller därför vara omöjligt att överlag sluta sig till de negativa ekonomiska konsekvenserna av en inkonsekvent tillämpning av dessa regler. Med andra ord, om olika tullmyndigheter inte tillämpar reglerna på samma sätt är det inte säkert att det är det värderingsbeslut som ger den högsta tullavgiften som skall anses vara det rätta beslutet.

Kommissionen tolkar uttrycket oegentligheter så att det även inbegriper bedrägeri.

5. De frågor som gäller gemenskapens fastställande av tullvärden utgör i själva verket den viktigaste delen av tullkodexkommitténs arbete. Även samordningen med de värderingsfrågor som behandlas av WTO och WCO ligger inom dess ansvarsområde.

6. Som förklaring av "metoden" för fastställande av tullvärde krävs att denna punkt förtydligas. Det grundläggande begreppet, det "verkliga värdet" på en importerad vara, finns i artikel VII i GATT-avtalet (1947 och 1994). I gemenskapslagstiftningen utgick man fram till 1980 från "Brysseldefinitionen" från år 1950(1), där det "verkliga värdet" definierades som det "normala priset" på den importerade varan.

I det GATT-avtal som det hänvisas till i punkt 4 ersattes denna definition med begreppet "transaktionsvärde", något som medförde en avgörande förändring i det grundläggande synsättet i och med att handelspolitiska överväganden (däribland underlättande av handeln) sågs som det viktigaste.

Det är inte någon överraskning att den förändring av synsättet som kom till uttryck i GATT-avtalet har haft återverkningar även på de administrativa förutsättningarna. Införandet av kriteriet "transaktionsvärde" hade den förmodligen avsedda effekten att förskjuta "maktbalansen" mellan aktörerna och tullmyndigheterna i detta hänseende. Det är inte längre i princip tulldeklarantens sak att bevisa att det erlagda priset stämmer överens med begreppet "normalt pris". Det av tulldeklaranten angivna priset är nu i princip det korrekta priset, såvida inte tullen vill göra något annat gällande.

Sådana grundläggande överväganden kan inte förbigås när man tar upp frågor som rör tillämpningen av tullvärdering i allmänhet.

8. Kommissionen instämmer i revisionsrättens synpunkter. En inkonsekvent tillämpning av reglerna kan dock skapa problem endast om den leder till en betydande snedvridning av konkurrensen eller har ekonomiska konsekvenser.

KORREKT TILLÄMPNING AV GEMENSKAPSREGLERNA VID FASTSTÄLLANDE AV TULLVÄRDE

Kommissionens roll

19. Enligt gällande gemenskapslagstiftning om att transaktioner skall vara möjliga att kontrollera kan kommissionen inte garantera att tullarna (egna medel) är korrekt fastställda i varje enskilt fall. Kommissionen kan dock, trots den enorma mängden transaktioner och det begränsade antalet inspektioner, genom sina systembaserade kontroller ge en någorlunda rättvisande bild av situationen i medlemsstaterna när det gäller tillämpningen av gemenskapslagstiftningen.

Tullkodexkommitténs arbete (avdelningen för fastställande av tullvärde)

23-26. Som revisionsrätten påpekar (se punkt 30) är det medlemsstaternas tullmyndigheter som ansvarar för tillämpningen av reglerna för tullvärdering i de enskilda fallen, och det måste därför vara kommissionens uppgift att så mycket som möjligt begränsa möjligheterna att tillämpa dem på ett avvikande eller felaktigt sätt genom att man i tullkodexkommittén enas om gemensamma regler och riktlinjer.

Detta förhållningssätt underlättas emellertid inte av de grundläggande tullvärderingsreglernas speciella utformning. Dessa regler baserar sig i stor utsträckning på enkla men vaga begrepp som WTO-lagstiftaren har försökt förtydliga framför allt genom att införa en rad underbegrepp, dock utan att tullmyndigheternas tolkningsutrymme därigenom har krympts nämnvärt.

Som exempel kan nämnas regeln om att transaktionsvärdet, när det fastställts mellan sinsemellan beroende parter, måste vara "godtagbart". Detta är fallet när relationen dem emellan inte påverkatpriset. Av de förklarande anmärkningar som gjorts i enlighet med GATT-avtalet - artikel 141 i tillämpningsföreskrifterna till tullkodex, som hänvisar till bilaga 23 till föreskrifterna - framgår det att det inte föreligger någon sådan påverkan t. ex. "om priset hade bestämts på ett sådant sätt som är förenligt med normal prissättningspraxis i branschen i fråga" eller om det i priset utöver kostnaderna ingår "en viss vinst som är förenlig med företagets sammanlagda vinst" (förklarande anmärkningar om tullvärde, punkt 3 till artikel 29.2).

Deklaranten å sin sida kan göra gällande att "transaktionsvärdet"ligger mycket nära andra referensvärden. För att detta skall anses vara fallet måste enligt punkt 4 i de förklarande anmärkningarna till artikel 29.2 ett "antal faktorer" beaktas. I dessa anges sammanfattningsvis: "Eftersom dessa faktorer kan vara olika från fall till fall, skulle det vara omöjligt att tillämpa en enhetlig norm såsom en fast procentsats för samtliga fall. Så skulle exempelvis en liten skillnad i värdet i ett fall som omfattar endast en typ av varor inte vara godtagbar, under det att en stor skillnad i värdet för en annan typ av varor skulle godkännas...".

Eftersom den ledning man får av sådana bestämmelser är knapphändig har den behöriga myndighet som fattar beslut i gränsfall hela ansvaret för tolkningen i det enskilda fallet. De behöriga tullmyndigheterna kan - även inom en och samma medlemsstat - bedöma samma fall på olika sätt. En total överensstämmelse när det gäller tillämpningen kan åstadkommas bara om man antingen ger en enda myndighet befogenhet att fatta beslut eller, om olika myndigheter skall besluta, dessa ges möjlighet att komma överens om en gemensam linje.

Eftersom behandlingen av det enskilda fallet är en sak för medlemsstaternas tullmyndigheter måste slutsatsen bli att tullkodexkommittén inte är det lämpliga forumet när det gäller att åstadkomma en för hela gemenskapen gemensam behandling. Denna kommitté kan bara utgöra en plattform där medlemsstaterna med - som revisionsrätten redan har konstaterat - möda kan komma fram till gemensamma förhållningssätt i ett antal frågor.

Kommissionen konstaterar vidare att kontrollen av de traditionellt egna medlen också syftar till att visa om medlemsstaterna behandlar likartade problem på samma sätt i fråga om den gällande gemenskapslagstiftningen.

27. I detta fall gjorde kommittén en omfattande översyn av de förfaranden som tillämpades, och i den ingick en för EG i dess helhet enhetlig värdering av företaget, vilken samordnades av kommittén. Ett antal myndigheter beslutade dessutom att göra egna undersökningar på nationell nivå för att se till att de egna medlen var skyddade. De nationella myndigheterna stötte vid genomförandet av dessa undersökningar på svårigheter som hade med tillgången till information och redovisning att göra, varför delegationerna inom kommittén ofta måste dröja med sitt godkännande av en ändrad ordning. Vid slutet av 1998 enades man om en ny värderingsgrund, men denna överklagades därefter av företaget. En ny ordning som skulle tillämpas retroaktivt (från 1997) infördes slutligen 1999 efter ett förslag från kommissionen.

Vad gäller indrivningen av egna medel följer kommissionen fortlöpande utvecklingen i det ärende revisionsrätten nämner, och kommissionen avser att vid behov utkräva försenade räntor.

28. "Huvudansvarighetsmodellen", vars resultat naturligtvis inte kan göras bindande för andra myndigheter, har redan prövats av tullkodexkommittén vid dess pågående granskning och översyn av enskilda fall som uppmärksammats av revisionsrätten (se punkterna 58-61). Erfarenheten har emellertid visat att myndigheterna sällan vill avstå från sin självbestämmanderätt och att de ofta söker skydd bakom påstådd oro för att affärshemligheter skall yppas och att det saknas en rättslig grund. Denna modell erbjuder lösningar bara i ett mycket snävt urval av fall. Erfarenheten visar att dess fördelar och dynamiken i den med lätthet utplånas så snart den huvudansvariga myndighetens agerande överklagas.

29. Enligt bestämmelserna i tullkodex beträffande värderingskommittén har kommissionen ingen befogenhet att begära av medlemsstaternas myndigheter att de skall redovisa hur de har behandlat en viss enskild marknadsaktör i sitt land. Tullkodexkommittén försöker fastställa regler, riktlinjer eller andra anvisningar, men vanligen utan att granska enskilda fall.

Grundläggande kontrollförfaranden som används av nationella tullmyndigheter

31. Artikel 181a i tillämpningsföreskrifterna till tullkodexen, som gäller sedan 1995, utformades till följd av en överenskommelse inom ramen för GATT under Uruguayrundan för att tillgodose utvecklingsländernas önskemål. Myndigheterna i medlemsstaterna har inte alltid exakt samma uppfattning om i vilken utsträckning handeln bör underlättas.

34-35. Vid seminarier får tjänstemännen från de deltagande medlemsstaterna och kommissionen tillfälle att ta del av varandras erfarenheter. Även om det bara är medlemsstaterna själva som har befogenhet att fastställa eller ändra sina arbetssätt, har tullkodexkommittén vid tidigare sammankomster beslutat att man bör överväga en lämplig uppföljning av denna seminarieverksamhet.

36-37. Det bästa sättet att kontrollera tullvärderingen är efterhandsgranskningar av importen som utförs av medlemsstaterna. Att man godtar varandras beslut innebär inte med nödvändighet att de beslut som fattas blir mera samstämda. För att de skall bli det borde för det första vissa beslut inte godtas medan andra borde ges stor spridning. Det faktum att ett visst beslut kom först kan inte i och för sig anses vara tillräcklig grund för att andra beslutsfattare skall rätta sig efter det.

Inom Tull 2000-programmet (övervakningsuppgifter och projektgrupper) fortsätter kommissionen att föra samman de resurser som medlemsstaternas förvaltningar har för verksamheten, så att man skall kunna identifiera, etablera och utveckla gemensamma arbetsmetoder och bästa möjliga förfaranden.

SÄRSKILDA ASPEKTER PÅ TILLÄMPNINGEN AV GEMENSKAPSLAGSTIFTNINGEN OM FASTSTÄLLANDE AV TULLVÄRDE

Värderingsbeslut

Den roll som spelas av internationella organisationer och kommissionen

41-43. Kommissionen har då marknadsaktörerna så begärt verkat för och underlättat införandet av administrativa åtgärder för en gemensam behandling av specifika värderingsfrågor.

Det är dock medlemsstaternas myndigheter som är ansvariga för tillämpningen av värderingsreglerna i varje enskilt fall.

Eftersom medlemsstaternas tullmyndigheter inte är över- och underordnade varandra finns det ingen möjlighet att tvinga dem att följa varandras bedömningar och beslut.

Värderingbeslut fattade av medlemsstaternas myndigheter

44-47. I tullkodexen medges att det i kontakterna mellan tullmyndigheterna och marknadsaktörerna förekommer beslut som består av en underrättelse om det tullbelopp som bokförts (artikel 221.1) i samband med det normala förfarandet vid övergång till fri omsättning. Tullvärderingen är en av de faktorer som avgör beloppets storlek. Huruvida värderingsfaktorn i sig kan leda till olika beslut är beroende av det administrativa förfarandet i medlemsstaterna.

Marknadsaktörernas intresse av att få rättslig säkerhet i värderingsfrågorna kan tillgodoses genom "beslut", skriftlig information, redovisningar, yttranden eller liknande handlingar som är bindande för förvaltningarna. Sådana bindande utfästelser kan dock ha konsekvenser för gemenskapens ekonomiska intressen. Enligt principen om berättigade förväntningar kan det under vissa omständigheter vara nödvändigt att godta även en administrativ praxis som inte är förenlig med en korrekt tillämpning av reglerna. I punkt 58 har revisionsrätten gett ett konkret exempel på en sådan situation. I vilken form en administrativ praxis med bindande innebörd uttrycks är inte det avgörande. Det viktigaste när det gäller att åstadkomma en enhetlig tillämpning av reglerna för tullvärdering i de olika medlemsstaterna är att man är överens om hur stort eget tolkningsutrymme det finns enligt dessa regler när det gäller likartade enskilda fall.

Värderingsbeslutens begränsningar

48. Med undantag av det fåtal fall då kommissionen uttryckligen har anmodats att verka för administrativa åtgärder av det slag som avses i punkt 27 har kommissionen inga påtagliga belägg för att man i affärsvärlden är nämnvärt intresserad av få tillgång till sådana "bindande beslut".

Resultatet av sådana bindande beslut skulle inte alltid bli att det var den rätta tolkningen av reglerna som kom att tillämpas i hela gemenskapen. Tvärtom skulle ett felaktigt "beslut" kunna få negativa multiplicerande konsekvenser för den korrekta tolkningen. Ett bindande besluts "legitimitet" i en annan medlemsstat bör allmänt sett bygga på ett ömsesidigt förtroende för att "beslutet" utgått från ett tidigare allmänt godkänt synsätt. Om emellertid ett sådant gemensamt synsätt har uppnåtts mellan medlemsstaternas myndigheter kan man påstå att det "bindande beslutet" vore helt överflödigt.

50. Kommissionen gav rådet att försöka fatta separata värderingsbeslut i ett fall där frågan var huruvida försäljningen mellan ett företag i USA och dess dotterbolag i Schweiz var godtagbara som grund för fastställande av tullvärdet. Vid den tidpunkten ansåg kommissionen att en översyn av bestämmelserna för "på varandra följande försäljningar" var nödvändig (frågan togs upp till diskussion först ett år senare) och att en överenskommelse på gemenskapsnivå i detta fall skulle föregripa vad översynen kunde komma fram till (se även punkterna 62-64).

51-52. Kommissionen har alltid rekommenderat delegationerna i tullkodexkommittén särskilda revisioner som alla eller grupper av medlemsstaternas myndigheter deltar i som en idealisk lösning. Kommissionen delar uppfattningen (52) att ett accepterande av resultaten av en granskning förutsätter ömsesidigt samarbete och gemensamma, samlade granskningar. Som ett första steg i denna riktning föreslog kommissionen att medlemsstaterna skulle ta del av varandras program för kontroll. Att godta revisionsresultat utan att själv delta i granskningen skulle innebära en avancerad form av medansvar som till sina följder mer eller mindre liknar de "bindande beslut" som revisionsrätten förordar.

53-54. Enligt kommissionens uppfattning är det inte bristen på information som i första hand är problemet.

För att en konsekvent tillämpning i de olika medlemsstaterna alltid skall vara säkerställd måste värderingsfrågorna granskas gemensamt och de myndigheter som berörs av de viktigaste enskilda fallen ha nått en samstämd syn. Tullkodexkommittén utgör den plattform där lösningar kan uppnås när den ställs inför betydelsefulla fall. Det finns dock ett kvantitativt problem. Man måste komma ihåg att var och en av de 50 största importörerna av tullpliktiga varor i varje medlemsstat kan ha en stor mängd olika varor grupperade i enlighet med olika handelsavtal. Det fall som anges i punkt 27 illustrerar den mångfald av omständigheter som kan föreligga. I det fallet förmedlar de nationella dotterbolagen i vissa medlemsstater mellanprodukter enligt fyra olika tänkbara handelsavtal, medan respektive nationella dotterbolag i andra medlemsstater bara importerade färdiga produkter med mera begränsade möjligheter.

En enhetlig tillämpning av värderingsreglerna i de enskilda fallen kan uppnås endast om besluten har stöd av de berörda myndigheterna, vilka måste vara eniga sinsemellan. I det sammanhanget kan tullkodexkommittén inom ramen för sina befogenheter lämna värdefulla bidrag.

Inom ramen för kommitténs arbete skulle en allmän databas för värderingsbesluten inte vara till någon större nytta, och att bygga upp den och hålla den uppdaterad i takt med de hastigt föränderliga handelsvillkoren skulle överskrida kommissionens resurser.

Behandling av royalty och licensavgifter

55. Kommissionen delar revisionsrättens uppfattning när det gäller lagstiftningens förmåga att hålla jämna steg med den ständigt fortgående anpassningen av affärsmetoderna efter de ekonomiska rådgivarnas anvisningar.

56. När det gäller granskningar som är gemensamma för flera länder uttrycker vissa medlemsstater tveksamhet i fråga om konfidentialiteten och skyddet av affärshemligheter, vilket enligt deras uppfattning kräver en ytterligare rättslig grund i EG-lagstiftningen. Enligt kommissionen utgör artikel 10 i fördraget en tillräcklig rättslig grund.

57. Kommissionens insatser är avsedda att vara de nationella förvaltningarna till hjälp när det gäller att bygga upp en adekvat infrastruktur för en enhetlig tillämpning av gemenskapsreglerna för att på så sätt undvika systemfel. Men inte ens den mest fulländade infrastruktur kan förebygga enstaka fel.

58-59. Kommissionen fick en första inblick i denna situation under våren 2000. Informationen vidarebefordrades till myndigheterna och preliminära synpunkter för att säkra en enhetlig tillämpning inom gemenskapen framfördes i maj 2000. Diskussionerna kommer att fortsätta utgående från en mera utförlig rapport som en medlemsstat kommer att lämna.

60-61. Skillnaderna i bedömning av detta fall är mindre än i bedömningen av det fall som avses i punkt 58. Kommissionen underrättades först om detta fall genom vad revisionsrätten uppdagat och den konstaterade att en medlemsstats praxis avvek från gängse praxis. Medlemsstaten i fråga ombads förklara sitt synsätt och dess rapport, som nyligen inkommit, kommer att granskas av tullkodexkommittén.

Bestämmelsen om på varandra följande försäljningar

62-64. Läget när det gäller på varandra följande försäljningar regleras i allmänna ordalag i överenskommelsen om tullvärdeberäkning: "det pris som har betalats eller skall betalas för varan vid försäljning för export till importlandet". En viktig policydiskussion ägde rum 1994 på kommissionens initiativ. Som ett resultat av den diskussionen ändrades artikel 147 i tillämpningsföreskrifterna till tullkodexen. Utgående från den text som antogs 1995 skall den importör som drar fördel av en tidigare försäljning påvisa att denna försäljning gjordes för export till gemenskapens tullområde.

Revisionsrätten anser att en sådan bestämmelse om bevisbördan inte är tillräcklig och att godtagandet av en tidigare försäljning borde förutsätta att den anmälts som sådan. Med den nuvarande tullagstiftningen går det enligt kommissionens mening inte att införa ett sådant anmälningskrav för sådana fall. Hur det än förhåller sig med den saken skulle det inte vara berättigat att med ledning av överenskommelsen om tullvärdeberäkning särbehandla fallet "tidigare försäljning" på detta sätt.

Kommissionens uppfattning är att tullmyndigheterna i vissa medlemsstater inte kräver någon sådan anmälan.

Förfarandet kan förklaras med att importören har intresse av att få rättslig säkerhet, eftersom han annars löper risken att ett deklarerat pris inte godtas som transaktionsvärde för hela den föreskrivna tiden. För att undvika negativa överraskningar av det slaget längre fram vill aktörerna i vissa fall få upplysningar (avgöranden) av tullmyndigheten om huruvida det angivna priset i ett tidigare försäljningsavtal kommer att godtas. På motsvarande sätt kan osäkerhet uppstå även i fråga om tullförmåner, dock utan att detta har motiverat införandet av ett förhandstillstånd som garanterar förmånen i fråga.

Förhållandet mellan internprissättning och transaktionsvärde

66-70. Det allmänna problemet med att fastställa tillförlitliga kriterier när det gäller internprissättning har redan nämnts i punkt 26. De svårigheter som internprissättningen medför vid tullvärdering ligger i att undvika en systematisk undervärdering av de importerade varorna. Aktörer som är intresserade av en sådan strategi är också beredda att acceptera de eventuella negativa konsekvenserna om det leder till att vinsten bedöms bli större när det gäller direkta skatter. Det kan också förekomma en motsatt strategi, nämligen att räkna upp varans värde för att minska den direkta beskattningens effekter. Detta skulle emellertid ligga utanför värderingsreglernas problematik när det är fråga om försäljning mellan sådana närstående personer som avses i artikel 29.2 i tullkodex. I den meningen är inte "övervärdering" ett bekymmer för tullvärderingen, eftersom domstolen redan har fastslagit i mål 65/79 (dom av den 24 april 1980) att fastställandet av värdet för tulländamål enligt gemenskapslagstiftningen om tullvärde inte kan innebära ett krav på att medlemsstatens skattemyndigheter och finansiella myndigheter skall godta denna värdering för andra ändamål än för tillämpningen av Gemensamma tulltaxan.

Garantiförbindelser utfärdade av tillverkaren

71-75. Kommissionen har gått vidare med frågan på ett objektivt sätt, men stött på svårigheter när det gällt att komma till klarhet, eftersom det inte finns några verkligt hållbara argument när det gäller värderingsreglerna och inte heller några avgöranden eller prejudikat ens på internationell nivå i frågan. Vid kodifieringen av tullagstiftningen frångick kommissionen den rent värderingstekniska aspekten och lät frågan ingå i ett större sammanhang. Mot bakgrund härav anser kommissionen att nuvarande praxis är förenlig med gemenskapens tullagstiftning.

Kommissionens ståndpunkt beträffande reparationer som utförs enligt garantiförbindelse har, vad gäller tullaspekten, klargjorts genom artikel 152 i själva tullkodexen. Enligt denna artikel kan sådana garantier utnyttjas fullt ut för kostnadsfria reparationer av varor utanför gemenskapen utan att tull behöver erläggas när de återinförs.

Vad gäller konsekvens i rättsordningen skulle det vara uppenbart motsägelsefullt om reglerna för tullvärdering skulle straffa samma ekonomiska transaktioner när de görs inom gemenskapen utan befrielse från tull. Detta resonemang ger ytterligare stöd åt uppfattningen att det i det deklarerade värdet av den ursprungligen importerade varan, om detta värde i övrigt är godtagbart, enligt köpekontraktet ingår ett kostnadselement bestående av den potentiella kostnaden för åtgärder som kan behöva vidtas i importlandet enligt garantin. I det sammanhanget kan de relevanta reparationskostnaderna ge anledning att justera det deklarerade värdet genom återbetalning av tull.

Efter att ha sålunda övervägt den rättsliga sidan har kommissionen sedan 1997 försökt att jämka samman de motstridiga tillämpningarna i gemenskapen genom att införa genomförandebestämmelser. Eftersom det inte funnits kvalificerad majoritet i tullkodexkommittén för en lagtext som fastställer den ståndpunkt som skisserats ovan, inleddes en undersökning som nu håller på att fullbordas.

Transportkostnader

76-78. Skillnader i sättet att behandla kostnader för sjö- och flygtransporter väcker formella frågor om likabehandling. I tullvärdet för varor som fraktats från New York till Hamburg sjövägen ingår hela transportkostnaden, medan varor som transporterats med flyg mellan samma platser bara belastas med en del av den kostnaden (68 procent av hela transportkostnaden). Sådana procentsatser utgår från en sedan länge etablerad praxis, i det enskilda fallet beräknade på den mest direkta flygvägen, såvida inte en mindre direkt väg korsar gemenskapens yttre gräns på en punkt som ligger närmare den flygplats där flygtransporten påbörjades(2). Före Portugals anslutning till gemenskapen var procentsatsen fastställd till 80 procent för denna väg.

Även om det kan hävdas att det föreligger en formell åtskillnad mellan de båda transportsätten är det sannolikt också så att den totala transportkostnaden sjövägen mellan New York och Hamburg för t.ex. en bil är mycket lägre än 68 procent av kostnaden för flygtransport av samma bil.

Kommissionen ser ingen möjlighet att ändra på den nuvarande situationen utan att komma i konflikt med överenskommelsen om tullvärdeberäkning eller att göra systemet mera komplicerat än det är i dag.

Utbyte av information mellan medlemsstaternas tullmyndigheter

79-82. Kommissionen stöder med de medel som står till dess förfogande sådant utbyte av information mellan medlemsstaternas myndigheter.

SLUTSATSER

83-84. De svårigheter som beskrivits beror i stor utsträckning på tullvärderingsreglernas speciella utformning i och med att de kan lämna så stort tolkningsutrymme, särskilt vid nya och skiftande affärsmetoder.

Vid sidan av de befogenheter kommissionen har när det gäller kontroll av egna medel (rådets förordning nr 1150/2000) kan kommissionen utnyttja tullkodexkommittén som en plattform för samordning när medlemsstaternas myndigheter vill ta upp viktiga fall.

85. Kommissionen betonar vikten av lika förutsättningar för de ekonomiska aktörerna. Detta är helt i linje med det andra huvudsyftet som ligger till grund för dess kontrollverksamhet, dvs. att skydda unionens ekonomiska intressen. Kommissionen fortsätter att undersöka hur den skall kunna göra denna verksamhet effektivare.

86. - Tillsammans med medlemsstaterna arbetar kommissionen även med att utforma gemensamma normer för redovisning. Som ett resultat av detta frivilliga samarbete har man åstadkommit ett antal strukturerade redovisningsmoduler för tulländamål, som bör bidra till förbättrade arbetsformer.

Arbetet på gemensamma granskningsnormer och arbetsmetoder är en uppgift där kommissionens verksamhet i tullkodexkommittén regleras av Europaparlamentets och rådets beslut nr 210/97/EG, särskilt artiklarna 5 och 9. Enligt bestämmelserna där kan kommissionen "stödja" medlemsstaternas åtgärder och "uppmuntra" dem att samordnat utveckla nya arbetsmetoder.

- Kommissionens tullkodexkommitté agerar och kommer att agera med stöd av sina rättsliga och administrativa åtgärder för att råda bot på avsaknaden av likabehandling av marknadsaktörer med verksamhet i flera medlemsstater.

Den speciella utformningen av tullvärderingsreglerna och de komplicerade och varierande kommersiella omständigheter som skall bedömas i ett stort antal fall (även om enbart företag med verksamhet i mer än en medlemsstat tas i beaktande) påkallar fortlöpande justering av tidigare beslut med beaktande av de föränderliga affärsmetoderna.

- Kommissionen anser att "tullvärderingsbeslut med för hela gemenskapen bindande verkan" vid behandling av ett enskilt fall bara kan uppnås genom en överenskommelse mellan alla berörda nationella myndigheter.

Tullkodexkommittén kan lämna värdefullt stöd när det gäller att uppnå en enhetlig tillämpning. Den kan dock bara befatta sig med ett begränsat antal viktiga fall som föreläggs den.

- Att inrätta, underhålla och operativt utnyttja en databas med värderingsbeslut skulle inte tillföra något av större värde för tullkodexkommitténs arbete och det skulle dessutom överskrida kommissionens resurser.

- I fråga om "på varandra följande försäljningar" anser kommissionen att man inte bör frångå principen om efterhandsgranskningar av importaffärer, eftersom dessa är en viktig del av policyn för att underlätta handeln.

Införandet av ett formellt krav på förhandsanmälan skulle logiskt kunna utsträckas till andra "kritiska" områden, t.ex. när det gäller rätten till förmånsbehandling på grund av ursprunget, något som avsevärt skulle komplicera förfarandet.

Dessutom är verifikation av på varandra följande försäljningar ett led i den normala bokföring som skall utföras av myndigheterna i enlighet med gällande regler.

87. Kommissionen har löst problemet med garantiförbindelser utfärdade av tillverkaren genom att nå en överenskommelse om riktlinjer på grundval av en undersökning.

88. Kommissionen kommer att fortsätta undersöka alternativa lösningar i frågan om kostnaderna för flygtransporter.

89. Kommissionen kommer att fortsätta att uppmuntra informationsutbyte mellan medlemsstaterna i tullvärderingsfrågor.

91. Kommissionen verkar, med de medel som står den till buds, för att åstadkomma att medlemsstaternas tullmyndigheter agerar enhetligt i sin behandling av importvaror.

(1) Konventionen gällande värdering av varor för tulländamål, Bryssel den 15 december 1950.

(2) Se kommissionens förordning (EEG) nr 1033/77 (EGT L 127, 23.5.1977) för ett tidigt exempel på detta synsätt.