EUROPEISKA KOMMISSIONEN Bryssel den 27.10.2021 COM(2021) 664 final 2021/0342(COD) Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING om ändring av förordning (EU) nr 575/2013 vad gäller krav avseende kreditrisk, kreditvärdighetsjusteringsrisk, operativ risk, marknadsrisk och kapitalgolv (Text av betydelse för EES) {SWD(2021) 320}

{SWD(2021) 321}

{SEC(2021) 380}



MOTIVERING 1.BAKGRUND TILL FÖRSLAGET •Motiv och syfte med förslaget Den föreslagna ändringen av förordning (EU) nr 575/2013 (kapitalkravsförordningen eller CRR) är en del av ett lagstiftningspaket som även omfattar ändringar av direktiv 2013/36/EU (kapitalkravsdirektivet eller CRD). Mot bakgrund av den stora finanskrisen 2008–2009 genomförde unionen betydande reformer av det tillsynsregelverk som ska tillämpas av banker för att förbättra deras motståndskraft och därmed bidra till att förhindra en liknande kris i framtiden. Dessa reformer baserades i stor utsträckning på de internationella standarder som antagits sedan 2010 av Baselkommittén för banktillsyn. Standarderna går tillsammans under benämningen Basel III-standarderna, Basel III-reformerna eller Basel III-regelverket. De globala standarder som utarbetats av Baselkommittén har blivit allt viktigare på grund av banksektorns globala och sammanlänkade karaktär. En globaliserad banksektor underlättar internationell handel och investeringar, men den skapar även mer komplexa finansiella risker. Utan enhetliga globala standarder kan bankerna välja att etablera sin verksamhet i den jurisdiktion som har den förmånligaste reglerings- och tillsynsordningen. Detta kan leda till en regleringskapplöpning mot botten för att locka till sig bankverksamhet, och samtidigt öka risken för global finansiell instabilitet. En internationell samordning av globala standarder begränsar denna typ av riskabel konkurrens och är avgörande för upprätthållandet av finansiell stabilitet i en globaliserad värld. Globala standarder underlättar även för internationellt aktiva banker – däribland ett stort antal EU-banker – eftersom de garanterar att liknande regler tillämpas i de viktigaste finansiella centrumen över hela världen. EU har varit en av de främsta förespråkarna av internationellt samarbete på området för banktillsyn. Den första uppsättningen av reformer efter krisen inom ramen för Basel III-regelverket har genomförts i två steg: ·I juni 2013 antogs kapitalkravsförordningen (CRR) och kapitalkravsdirektivet (CRD IV). ·I maj 2019 antogs förordning (EU) 2019/876, även kallad CRR II, och direktiv (EU) 2019/878, även kallat CRD V. De reformer som hittills har genomförts har varit inriktade på att öka kvaliteten och storleken på den kapitalbas som banker måste inneha för att täcka möjliga förluster. De har dessutom syftat till att minska bankernas alltför höga skuldsättningsgrad, öka institutens motståndskraft mot kortsiktiga likviditetsproblem, minska deras beroende av kortsiktig finansiering och minska deras koncentrationsrisk, samt till att hantera problem med institut som är för stora för att gå i konkurs (too-big-to-fail). De nya reglerna innebar strängare kriterier för godtagbar kapitalbas, ökade krav på lägsta kapital samt nya krav för risken i samband med kreditvärdighetsjustering (CVA) och för exponering mot centrala motparter. Dessutom infördes flera nya tillsynsåtgärder: ett minimikrav på bruttosoliditetsgrad, en kortsiktig bruttosoliditetsgrad (även kallad likviditetstäckningskvot), en mer långsiktig stabil finansieringskvot (även kallad stabil nettofinansieringskvot), gränsvärden för stora exponeringar och makroprudentiella kapitalbuffertar. Tack vare genomförandet av denna första uppsättning reformer i unionen blev EU:s banksektor betydligt mer motståndskraftig mot ekonomiska chocker, vilket gjorde att den kunde hantera covid-19-krisen på ett betydligt bättre sätt jämfört med förhållandena vid inledningen av den stora finanskrisen. Dessutom vidtogs tillfälliga räddningsåtgärder av tillsynsmyndigheter och lagstiftare vid inledningen av covid-19-krisen. I sitt tolkningsmeddelande av den 28 april 2020 om tillämpningen av redovisnings- och tillsynsregelverken för att underlätta EU-bankernas utlåning för att stödja företag och hushåll under covid-19-krisen bekräftade kommissionen den inneboende flexibilitet i tillsyns- och redovisningsreglerna som framhållits av de europeiska tillsynsmyndigheterna och internationella organ. På denna grund antog medlagstiftarna i juni 2020 ett antal riktade tillfälliga ändringar av vissa aspekter av tillsynsregelverket – det så kallade ”quick fix”-paketet för kapitalkravsförordningen. Tillsammans med beslutsamma åtgärder inom penning- och skattepolitiken bidrog detta till att bankerna kunde fortsätta sin utlåning till hushåll och företag under pandemin. Detta bidrog i sin tur till att mildra den ekonomiska chocken till följd av pandemin. Även om den övergripande kapitalnivån i EU:s banksystem i stort sett anses vara tillfredsställande har vissa av de problem som identifierades efter den stora finanskrisen ännu inte hanterats. Enligt analyser som utförts av Europeiska bankmyndigheten (EBA) och Europeiska centralbanken (ECB) uppvisar de kapitalkrav som beräknas av EU:s banker med användning av interna modeller en betydande variation som inte kan motiveras av skillnader i de underliggande riskerna, vilket undergräver tillförlitligheten och jämförbarheten i deras kapitalrelationer. Dessutom leder bristen på riskkänslighet i de kapitalkrav som beräknas med användning av schablonmetoder till otillräckliga eller otillbörligt höga kapitalkrav för vissa finansiella produkter eller verksamheter (och därmed för de specifika affärsmodeller som främst bygger på dem). I december 2017 kom Baselkommittén överens om en slutgiltig uppsättning reformer av de internationella standarderna för att hantera dessa problem. I mars 2018 välkomnade G20-ländernas finansministrar och centralbankschefer dessa reformer och bekräftade att de hade för avsikt att säkerställa ett fullständigt, skyndsamt och enhetligt genomförande. Under 2019 meddelade kommissionen sin avsikt att lägga fram ett lagstiftningsförslag för att genomföra dessa reformer i EU:s tillsynsregelverk. På grund av covid-19-pandemin har det förberedande arbetet med detta förslag blivit försenat. Förseningen föranleddes av Baselkommitténs beslut av den 26 mars 2020 att skjuta fram de tidigare överenskomna tidsfristerna för genomförandet av de sista delarna av Basel III-reformen med ett år. Mot bakgrund av ovanstående har det föreliggande lagstiftningsinitiativet två allmänna mål: att bidra till finansiell stabilitet och att bidra till en stabil finansiering av ekonomin i samband med återhämtningen efter covid-19-krisen. Dessa allmänna mål kan delas in i fyra mer specifika mål, nämligen (1)att stärka de riskbaserade kapitalkravsreglerna utan att avsevärt höja kapitalkraven totalt sett, (2)att förstärka inriktningen på risker avseende miljö, samhällsansvar och bolagsstyrning (ESG-risker) i tillsynsregelverket, (3)att ytterligare harmonisera tillsynsmyndigheternas befogenheter och verktyg, och

(4)att minska institutens administrativa kostnader i samband med offentliggöranden och förbättra tillgången till de uppgifter som de redovisar för tillsynsändamål. (1)Att stärka de riskbaserade kapitalkravsreglerna De tillfälligt ansträngda ekonomiska villkoren har inte påverkat behovet att genomföra denna strukturreform. Att slutföra reformen är nödvändigt för att hantera de kvarstående problemen, för att ytterligare stärka EU-institutens finansiella sundhet så att de får bättre möjligheter att stödja den ekonomiska tillväxten och stå emot eventuella framtida kriser. Genomförandet av de sista delarna av Basel III-regelverket är också nödvändigt för att ge instituten den nödvändiga rättsliga säkerheten genom att slutföra en reform av tillsynsregelverket som pågått i ett årtionde. Slutligen är slutförandet av reformen i linje med EU:s åtagande att delta i ett internationellt regleringssamarbete och de konkreta åtgärder som några av unionens partner har tillkännagivit eller redan har vidtagit för att genomföra reformen på ett skyndsamt och korrekt sätt. (2)Att förstärka inriktningen på risker avseende miljö, samhällsansvar och bolagsstyrning (ESG-risker) i tillsynsregelverket Ett annat lika viktigt behov av reformer härrör från kommissionens pågående arbete med omställningen till en hållbar ekonomi. I kommissionens meddelande om den europeiska gröna given och i kommissionens meddelande om att nå EU:s klimatmål 2030 (55 %-paketet) fastställer kommissionen klart och tydligt sitt åtagande att ställa om EU:s ekonomi till en hållbar ekonomi och att samtidigt hantera de ofrånkomliga konsekvenserna av klimatförändringarna. Kommissionen har även tillkännagivit en strategi för hållbar finansiering som bygger på tidigare initiativ och rapporter, däribland handlingsplanen för finansiering av hållbar tillväxt och rapporterna från den tekniska expertgruppen för hållbar finansiering, men som förstärker kommissionens ansträngningar på detta område för att anpassa dem till de ambitiösa målen för den europeiska gröna given. En bankbaserad förmedlingsverksamhet kommer att spela en avgörande roll för att finansiera omställningen till en mer hållbar ekonomi. Samtidigt kommer omställningen sannolikt att innebära risker som instituten måste hantera på ett korrekt sätt för att säkerställa att riskerna för den finansiella stabiliteten minimeras. Det är här tillsynsregler behövs och kan spela en avgörande roll. Detta konstateras i strategin för att finansiera omställningen till en hållbar ekonomi, och där betonas även behovet av en bättre integration av miljö-, samhällsansvars- eller bolagsstyrningsrisker (ESG-risker) i EU:s tillsynsregelverk. De gällande rättsliga kraven är i sig inte tillräckliga för att ge instituten incitament till en systematisk och enhetlig hantering av ESG-risker. (3)Att ytterligare harmonisera tillsynsmyndigheternas befogenheter och verktyg Ett annat fokusområde är en korrekt tillämpning av tillsynsreglerna. Tillsynsmyndigheterna måste ha de nödvändiga verktygen och befogenheterna för detta syfte (t.ex. befogenhet att auktorisera institut och deras verksamheter, bedöma ledningens lämplighet eller utfärda påföljder om de bryter mot reglerna). Även om unionslagstiftningen säkerställer en miniminivå av harmonisering varierar verktygen och förfarandena stort bland medlemsstaterna. Detta fragmenterade regelverk för de befogenheter och verktyg som finns tillgängliga för tillsynsmyndigheterna, och deras tillämpning i medlemsstaterna, skapar orättvisa konkurrensförhållanden på den inre marknaden och skapar tvivel om den sunda och ansvarsfulla förvaltningen av institut och deras övervakning. Problemet är särskilt allvarligt när det gäller bankunionen. Skillnaderna mellan de 21 olika rättssystemen gör att den gemensamma tillsynsmekanismen inte kan fullgöra sina tillsynsuppgifter på ett effektivt och ändamålsenligt sätt. Dessutom måste gränsöverskridande bankgrupper hantera flera olika förfaranden för en och samma tillsynsfråga, vilket ökar deras administrativa kostnader. En annan viktig fråga – bristen på ett robust EU-regelverk för grupper från tredjeländer som erbjuder banktjänster i EU – har fått en ny dimension efter brexit. Etableringen av filialer från tredjeland omfattas främst av nationell lagstiftning och harmoniseras endast i mycket begränsad grad genom kapitalkravsdirektivet. En aktuell rapport från EBA visar att detta fragmenterade tillsynsregelverk å ena sidan erbjuder tredjelandsfilialer betydande möjligheter till reglerings- och tillsynsarbitrage för att bedriva sin bankverksamhet, samtidigt som det å andra sidan leder till bristande tillsyn och ökade risker för den finansiella stabiliteten i EU. Tillsynsmyndigheterna saknar ofta den information och de befogenheter de behöver för att hantera dessa risker. Avsaknaden av detaljerad tillsynsrapportering tillsammans med ett otillräckligt utbyte av information mellan de myndigheter som är ansvariga för att övervaka olika enheter/verksamheter inom en grupp från tredjeland skapar luckor. EU är den enda större jurisdiktionen där den samordnande tillsynsmyndigheten inte har en fullständig bild av verksamheten inom grupper från tredjeland som är verksamma både via dotterföretag och filialer. Dessa brister innebär ojämlika villkor mellan grupper från tredjeländer som är verksamma i flera olika medlemsstater, liksom gentemot institut med huvudkontor i EU. (4)Att minska institutens administrativa kostnader i samband med offentliggöranden och förbättra tillgången till deras tillsynsuppgifter Förslaget är även nödvändigt för att ytterligare förbättra marknadsdisciplinen. Detta är ett annat viktigt verktyg för att investerare ska kunna utöva sin roll att övervaka institutens beteende. För att kunna göra detta måste de ha tillgång till nödvändiga uppgifter. De nuvarande svårigheterna att komma åt tillsynsuppgifter gör att marknadsaktörerna inte har tillgång till den information de behöver om institutens situation. Detta medför att tillsynsregelverket för instituten blir mindre effektivt och skapar tvivel angående banksektorns motståndskraft, särskilt under perioder av stress. Därför syftar förslaget till att centralisera offentliggöranden av tillsynsinformation för att förbättra tillgången till tillsynsuppgifter och jämförbarheten inom branschen. Centralisering av offentliggöranden i en gemensam åtkomstpunkt som inrättas av EBA syftar även till att minska den administrativa bördan för instituten, särskilt små och icke-komplexa institut. •Förenlighet med befintliga bestämmelser inom området Flera delar av förslagen om ändring av kapitalkravsdirektivet och kapitalkravsförordningen bygger på arbete som bedrivits på internationell nivå, eller av EBA, medan andra anpassningar av tillsynsregelverket har blivit nödvändiga på grund av de praktiska erfarenheterna av medlemsstaternas införlivande och tillämpning av kapitalkravsdirektivet, däribland inom ramen för den gemensamma tillsynsmekanismen. Förslagen innehåller ändringar av den befintliga lagstiftningen som är fullt förenliga med de befintliga bestämmelserna på området för reglering och tillsyn av banker. Syftet med omarbetningen av kapitalkravsförordningen och kapitalkravsdirektivet är att slutföra genomförandet av Basel III-reformen i EU samt att stärka och harmonisera tillsynsverktyg och tillsynsbefogenheter. Åtgärderna behövs för att ytterligare stärka banksektorns motståndskraft. •Förenlighet med unionens politik inom andra områden Det har gått nästan tio år sedan de europeiska stats- och regeringscheferna enades om att bilda en bankunion. Två pelare av bankunionen – gemensam tillsyn och gemensam resolution – är på plats och står på en stabil grund som utgörs av ett enhetligt regelverk för alla EU-institut. Förslagen syftar till att säkerställa ett enhetligt regelverk för alla EU-institut även i fortsättningen, oavsett om de tillhör eller står utanför bankunionen. Initiativets övergripande mål, som beskrivs ovan, är helt förenliga och samstämmiga med EU:s grundläggande mål att främja finansiell stabilitet, minska sannolikheten för och omfattningen av skattebetalarnas stöd när ett institut försätts i resolution samt att bidra till en harmonisk och hållbar finansiering av ekonomisk verksamhet som främjar en stark konkurrenskraft och ett starkt konsumentskydd. Slutligen är detta initiativ ett komplement till EU:s bredare strategi för ett mer hållbart och motståndskraftigt finansiellt system genom erkännandet av ESG-relaterade risker och införlivandet av ESG-risker i tillsynsregelverket. Det kommer att bidra till den europeiska gröna givens mål att hantera och integrera klimatrisker i det finansiella systemet och i de strategiska åtgärdsområden som anges i 2021 års strategiska framstegsrapport. 2.RÄTTSLIG GRUND, SUBSIDIARITETSPRINCIPEN OCH PROPORTIONALITETSPRINCIPEN

•Rättslig grund Förslaget omfattar åtgärder för att skapa en ram för upptagande, utövande och övervakning av institutens verksamhet inom unionen med målet att säkerställa den inre marknadens stabilitet. Banksektorn står för närvarande för den största delen av finansieringen på den inre marknaden, vilket gör den till en av hörnstenarna i unionens finansiella system. Unionen har ett tydligt mandat att agera på den inre marknaden, och den tillämpliga rättsliga grunden utgörs av de relevanta fördragsartiklar som ligger till grund för unionens behörighet på området. De föreslagna ändringarna bygger på samma rättsliga grund som de rättsakter som ska ändras, dvs. artikel 114 i EUF-fördraget, för förslaget till förordning om ändring av kapitalkravsförordningen, och artikel 53.1 i EUF-fördraget för förslaget till direktiv om ändring av kapitalkravsdirektivet. •Subsidiaritetsprincipen (för icke-exklusiv befogenhet) De flesta av de åtgärder som övervägs är uppdateringar och ändringar av den befintliga unionsrätten. Åtgärderna avser därmed områden där unionen redan utövar sina befogenheter och där den inte har för avsikt att upphöra med utövandet av dessa befogenheter. Ett fåtal av åtgärderna (särskilt ändringen av kapitalkravsdirektivet) syftar till att införa en ytterligare nivå av harmonisering för att uppnå de mål som definieras i direktivet på ett enhetligt sätt. Med tanke på att de mål som eftersträvas med de föreslagna åtgärderna syftar till att komplettera redan befintlig EU-lagstiftning kan de uppnås bättre på unionsnivå än genom olika nationella initiativ. Nationella åtgärder som syftar till att genomföra regler som har ett internationellt täckningsområde i den tillämpliga lagstiftningen – till exempel en global standard som Basel III, eller för att bättre bekämpa ESG-relaterade risker – skulle inte vara lika effektiva som EU-reglerna för att säkerställa finansiell stabilitet. Om initiativ för tillsynsverktyg och tillsynsbefogenheter, offentliggöranden och filialer från tredjeland endast hanteras på nationell nivå kan det leda till sämre transparens och ökade risker för arbitrage, vilket i sin tur kan leda till störningar av konkurrensen och påverka kapitalflödet. Antagande av nationella åtgärder kan dessutom medföra rättsliga problem, eftersom bankfrågor redan regleras i kapitalkravsförordningen, däribland riskvikter, rapportering och offentliggöranden och andra närliggande krav. Att ändra kapitalkravsförordningen och kapitalkravsdirektivet anses därför vara det bästa alternativet. Det ger den rätta avvägningen mellan harmonisering av reglerna och upprätthållande av nationell flexibilitet när så behövs, utan att påverka det gemensamma regelverket. Ändringarna kommer att ytterligare främja en enhetlig tillämpning av tillsynskraven, konvergens mellan tillsynsmetoderna och säkerställa lika villkor på hela den inre marknaden för banktjänster. Detta är särskilt viktigt inom banksektorn där många institut bedriver verksamhet på hela den inre marknaden. Fullständigt samarbete och förtroende inom den gemensamma tillsynsmekanismen (SSM) och inom tillsynskollegierna och behöriga myndigheter utanför SSM är avgörande för att säkerställa en effektiv tillsyn av kreditinstituten på gruppnivå. Dessa mål skulle inte uppnås med nationella regler. •Proportionalitetsprincipen Proportionalitetsprincipen har utgjort en integrerad del av den konsekvensbedömning som åtföljer förslaget. De föreslagna ändringarna på olika lagstiftningsområden har bedömts var för sig gentemot proportionalitetsmålet. Dessutom har bristen på proportionalitet i de befintliga reglerna beskrivits inom flera olika områden, och specifika alternativ har analyserats för att minska den administrativa bördan och efterlevnadskostnaderna för mindre institut. Detta gäller särskilt upplysningskraven, där efterlevnadsbördan skulle minska betydligt för små och icke-komplexa institut, eller till och med elimineras helt. Dessutom kommer kraven på upplysningar om ESG-risker som föreslås för alla institut (dvs. utöver stora börsnoterade banker som redan omfattas av kraven från och med 2022) att skräddarsys i fråga om periodicitet och detaljnivå beroende på institutens storlek och komplexitet, så att proportionalitetsprincipen respekteras. •Val av instrument Åtgärderna föreslås genomföras genom ändringar av kapitalkravsförordningen och kapitalkravsdirektivet i form av en förordning respektive ett direktiv. De föreslagna åtgärderna omfattar hänvisningar till eller en ytterligare utveckling av de befintliga bestämmelser i dessa rättsliga instrument (dvs. regelverket för beräkning av riskbaserade kapitalkrav samt de befogenheter och verktyg som görs tillgängliga för tillsynsmyndigheter i hela unionen). Vissa av de föreslagna ändringar av kapitalkravsdirektivet som påverkar sanktionsbefogenheterna skulle ge medlemsstaterna vissa möjligheter att behålla olika regler i samband med införlivandet i nationell rätt. 3.RESULTAT AV EFTERHANDSUTVÄRDERINGAR, SAMRÅD MED BERÖRDA PARTER OCH KONSEKVENSBEDÖMNINGAR •Samråd med berörda parter Kommissionen har vidtagit flera åtgärder och inlett olika initiativ för att bedöma om det nuvarande tillsynsregelverket för banker i EU och genomförandet av de kvarvarande delarna av Basel III-reformen räcker för att säkerställa att EU:s banksystem är stabilt och motståndskraftigt mot ekonomiska chocker och fungerar som en stabil källa till hållbar finansiering av EU:s ekonomi. Kommissionen samlade in de berörda parternas synpunkter på särskilda ämnen inom områdena för kreditrisk, operativ risk, marknadsrisk, kreditvärdighetsjusteringsrisk och transaktioner för värdepappersfinansiering samt med avseende på kapitalgolvet. Utöver dessa aspekter i samband med genomförandet av Basel III har kommissionen även genomfört samråd om vissa andra ämnen för att säkerställa enhetliga tillsynsförfaranden i hela unionen och minska institutens administrativa börda. Ett offentligt samråd som genomfördes mellan oktober 2019 och början av januari 2020 hade föregåtts av ett första förberedande samråd under våren 2018 för att samla in inledande synpunkter om den internationella överenskommelsen från en särskilt utsedd grupp av intressenter. Dessutom anordnades en offentlig konferens i november 2019 för att diskutera vilka effekter och utmaningar som ett genomförande av de slutliga Basel III-standarderna i EU skulle innebära. I bilaga 2 till konsekvensbedömningen finns sammanfattningar av samrådet och den offentliga konferensen. Inom ramen för kommissionens expertgrupp för bankverksamhet, betaltjänster och försäkring (EGBPI) har kommissionens avdelningar också vid flera tillfällen samrått med medlemsstaterna om EU:s genomförande av de slutliga delarna av Basel III-reformen och andra eventuella revideringar av kapitalkravsförordningen och kapitalkravsdirektivet. Vidare hölls hundratals möten (fysiska och virtuella) mellan kommissionen och företrädare för banksektorn och andra berörda parter under den förberedande fasen i utarbetandet av lagstiftningen. Resultaten från alla dessa samråd har legat till grund för det lagstiftningsinitiativ som åtföljer konsekvensbedömningen. De har tydligt visat behovet av att uppdatera och komplettera de nuvarande reglerna för att i) ytterligare minska riskerna i banksektorn och ii) förbättra institutens förmåga att kanalisera tillräcklig finansiering till ekonomin.

•Insamling och användning av sakkunnigutlåtanden Kommissionen fick hjälp av sakkunskapen hos EBA, som utarbetade en konsekvensanalys av genomförandet av de kvarvarande delarna av den slutliga Basel III-reformen. Kommissionens avdelningar fick också hjälp av expertis inom ECB, som utarbetade en makroekonomisk analys av effekterna av genomförandet av dessa delar. •Konsekvensbedömning För varje identifierad fråga beaktades i konsekvensbedömningen en rad handlingsalternativ inom fyra centrala policydimensioner, utöver referensscenariot som utgörs av att ingen åtgärd vidtas på unionsnivå. Vad gäller genomförandet av Basel III-reformerna visar den analys och makroekonomiska modellering som gjorts i samband med konsekvensbedömningen att genomförandet av de föredragna alternativen, med beaktande av alla åtgärder i förslaget, förväntas leda till en vägd genomsnittlig ökning av institutens lägsta kapitalkrav på 6,4 % till 8,4 % på lång sikt (fram till 2030), efter den föreslagna övergångsperioden. På medellång sikt (2025) förväntas ökningen uppgå till mellan 0,7 % och 2,7 %. Enligt EBA:s uppskattningar kan detta leda till att ett begränsat antal stora institut (10 av 99 institut i urvalet) tillsammans måste anskaffa ytterligare kapital på mindre än 27 miljarder euro för att uppfylla de nya lägsta kapitalkraven enligt det föredragna alternativet. För att sätta detta belopp i ett perspektiv innehade de 99 instituten i urvalet (vilka står för 75 % av EU:s banktillgångar) ett sammanlagt lagstadgat kapital som uppgick till 1 414 miljarder euro i slutet av 2019 och en sammanlagd vinst på 99,8 miljarder euro 2019. Allmänt sett skulle instituten drabbas av vissa administrativa och operativa engångskostnader för att genomföra de föreslagna ändrade bestämmelserna, men inga betydande kostnadsökningar förväntas. Dessutom förväntas de förenklingar som flera av de rekommenderade alternativen innebär (t.ex. centralisering av upplysningar och avskaffande av metoder med interna modeller) minska kostnaderna jämfört med i dag. •Lagstiftningens ändamålsenlighet och förenkling Syftet med detta initiativ är att slutföra EU:s genomförande av de internationella tillsynsstandarder för banker som antagits av Baselkommittén mellan 2017 och 2020. EU skulle därmed slutföra genomförandet av den Basel III-reform som startades av Baselkommittén efter den stora finanskrisen. Den reformen var i sig en omfattande översyn av det tillsynsregelverk som gällde före och under finanskrisen, nämligen Basel II-regelverket (som i EU genomfördes genom direktiv 2006/48/EG, dvs. det ursprungliga kapitalkravsdirektivet). Kommissionen har använt resultaten av Baselkommitténs omfattande översyn av tillsynsregelverket, tillsammans med bidrag från EBA, ECB och andra intressenter, som grund för sitt arbete med genomförandet. I avvaktan på att den slutliga Basel III-reformen ska genomföras i EU har ännu ingen kontroll gjorts av lagstiftningens ändamålsenlighet. •Grundläggande rättigheter EU har åtagit sig att iaktta höga standarder i fråga om skydd av grundläggande rättigheter och har undertecknat en bred uppsättning konventioner om de mänskliga rättigheterna. Förslaget kommer sannolikt inte att inverka direkt på dessa rättigheter, vilka anges i de huvudsakliga FN-konventionerna om de mänskliga rättigheterna, EU-stadgan om de grundläggande rättigheterna, som införlivats med EU-fördragen, och Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna. 4.BUDGETKONSEKVENSER Förslaget får inga konsekvenser för unionens budget. 5.ÖVRIGA INSLAG •Genomförandeplaner samt åtgärder för övervakning, utvärdering och rapportering De föreslagna ändringarna väntas börja träda i kraft tidigast 2023. Ändringarna är tätt sammanlänkade med andra bestämmelser i de gällande versionerna av kapitalkravsförordningen och kapitalkravsdirektivet, som har övervakats sedan 2014 eller, när det gäller de åtgärder som införts genom paketet med riskbegränsande åtgärder, sedan 2019. Baselkommittén och EBA kommer att fortsätta att samla in uppgifter som är nödvändiga för övervakningen av nyckeltalen (kapitalrelationer, bruttosoliditetsgrad, likviditetsmått). Detta kommer att möjliggöra en framtida konsekvensbedömning av de nya policyverktygen. En regelbunden översyns- och utvärderingsprocess (SREP) och regelbundna stresstester kommer också att bidra till övervakningen av de nya föreslagna åtgärdernas inverkan på berörda institut och bedömningen av om flexibiliteten och proportionaliteten är lämplig för att ta hänsyn till mindre instituts särdrag. Dessutom arbetar EBA, tillsammans med den gemensamma tillsynsmekanismen och de nationella behöriga myndigheterna, med att utveckla ett integrerat rapporteringsverktyg (Euclid) som förväntas bli ett användbart instrument för övervakningen och utvärderingen av reformernas konsekvenser. Slutligen kommer kommissionen att fortsätta delta i Baselkommitténs arbetsgrupper och den gemensamma arbetsgrupp som inrättats av Europeiska centralbanken (ECB) och EBA för att övervaka utvecklingen av institutens kapitalbas- och likviditetspositioner, globalt respektive inom EU. •Ingående redogörelse för de specifika bestämmelserna i förslaget Bättre definitioner av enheter som ska omfattas av konsoliderad tillsyn Den senaste tidens händelser har visat att det finns ett behov av att förtydliga bestämmelserna om konsoliderad tillsyn för att säkerställa att finansiella företagsgrupper som leds av finansteknikföretag, eller som utöver institut även omfattar andra enheter som direkt eller indirekt ägnar sig åt finansiell verksamhet, omfattas av gruppbaserad tillsyn. Därför ändras artikel 4 för att förtydliga och förbättra definitionerna av begreppen ”anknutet företag”, ”finansiellt holdingföretag” och ”finansiellt institut”, vilka alla är centrala begrepp i detta avseende. Anknutna företag bör betraktas som finansiella institut och därmed omfattas av konsoliderad tillsyn.

Vidare föreslås en uppdatering av definitionerna av begreppen ”moderföretag” och ”dotterföretag” i linje med tillämpliga redovisningsstandarder, och en anpassning av dem till begreppet ”kontroll” som redan förekommer i kapitalkravsförordningen, för att undvika regelarbitrage och inkonsekvent tillämpning. Kapitalbas Definitioner av ”indirekt innehav” och ”syntetiskt innehav” Enligt artikel 72e.1 i kapitalkravsförordningen ska institut som omfattas av artikel 92a i samma förordning dra av indirekta och syntetiska innehav av vissa kvalificerade skuldinstrument. De nuvarande definitionerna av begreppen ”indirekt innehav” respektive ”syntetiskt innehav” omfattar dock endast innehav av kapitalinstrument. Definitionerna ändras därför för att även omfatta innehav av relevanta skulder (artikel 4.1.114 och 4.1.126 i kapitalkravsförordningen). Kapitalinstrument som ges ut av ömsesidiga bolag, kooperativa sammanslutningar, sparbanker eller jämförbara institut Efter Förenade kungarikets utträde ur EU i enlighet med artikel 50 i fördraget om Europeiska unionen är artikel 27.1 a v i kapitalkravsförordningen inte längre relevant för institut som är etablerade i unionen (den infördes för att tillgodose behoven hos ett institut etablerat i Förenade kungariket). Därför utgår den bestämmelsen. Tröskelvärden för undantag från avdrag från kärnprimärkapitalposter Vid tillämpningen av några av de kapitalbasrelaterade avdrag som föreskrivs i kapitalkravsförordningen måste instituten beräkna vissa tröskelvärden som baseras på deras kärnprimärkapitalposter (CET1) efter tillämpning av försiktighetsmarginaler och de flesta CET1-relaterade avdragen. För att beräkningen av de relevanta tröskelvärdena ska vara enhetlig och för att undvika asymmetrisk behandling av vissa avdrag för tröskelvärdena, måste de nya CET1-relaterade avdrag som föreskrivs i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2019/630 och förordning (EU) 2019/876 också beaktas vid beräkningen av de relevanta CET1-posterna. Därför läggs det till hänvisningar till artikel 36.1 m och n i kapitalkravsförordningen i artiklarna 46.1, 48.1, 60.1, 70.1 och 72i.1 i samma förordning. Dessutom, för att ta hänsyn till att avdrag för aktieexponeringar enligt en internmetod tas bort, stryks hänvisningen till artikel 36.1 k v i dessa bestämmelser. Minoritetsintressen i samband med dotterföretag i tredjeland Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2019/2033 (förordningen om värdepappersföretag) införde ändringar av begreppen ”institut” och ”värdepappersföretag” (artikel 4.1.2 och 4.1.3 i kapitalkravsförordningen). En ny artikel 88b införs för att säkerställa att dotterföretag som är belägna i ett tredjeland ändå skulle kunna beaktas vid tillämpningen av del två avdelning II i kapitalkravsförordningen (dvs. fastställande av minoritetsintressen), förutsatt att dessa dotterföretag skulle omfattas av de reviderade definitionerna av dessa begrepp om de hade varit etablerade i unionen. Ytterligare några ändringar görs av artiklarna 84.1, 85.1 och 87.1 i kapitalkravsförordningen i samband med dotterföretag i tredjeland. Dessa ändringar förändrar inte den nuvarande beräkningen av minoritetsintressen, utan syftar till att förtydliga rättsaktens lydelse som en uppföljning på de svar på frågor om det enhetliga regelverket som kommissionen nyligen har gett via EBA:s Q&A-verktyg. Kapitalgolv Ett kapitalgolv för de riskbaserade kapitalkraven införs genom ändringar av både kapitalkravsförordningen och kapitalkravsdirektivet. Detta är en central åtgärd inom Basel III-reformerna som syftar till att minska den alltför stora variationen i institutens kapitalbaskrav när dessa beräknas med hjälp av interna modeller. Därmed förbättras jämförbarheten mellan institutens kapitalrelationer. Golvet bestämmer en undre gräns för de kapitalkrav som beräknas med institutens interna modeller: 72,5 % av de kapitalbaskrav som skulle gälla på grundval av beräkning med schablonmetoder. Beslutet att införa ett kapitalgolv bygger på en analys som visar att när institut använder interna modeller har de en benägenhet att underskatta risker och därmed också kapitalbaskrav. Bestämmelser om beräkning av lägsta riskvägda tillgångar finns i artikel 92 i kapitalkravsförordningen. Närmare bestämt ändras artikel 92.3 för att specificera vilket totalt riskvägt exponeringsbelopp – med eller utan golv – som ska användas vid beräkningen av minimikravet för kapitalbas (pelare 1). Totalt riskvägt exponeringsbelopp med golv, enligt vad som anges i artikel 92.5, får endast användas av moderinstitut inom EU, finansiella holdingföretag eller blandade finansiella holdingföretag i en bankgrupp, vad gäller den kapitaltäckningsgrad på gruppnivå som beräknas på den högsta konsolideringsnivån i EU. Däremot kan totalt riskvägt exponeringsbelopp utan golv fortsatt tillämpas på alla gruppenheter för beräkning av kapitalbaskrav på individuell nivå, i enlighet med vad som anges närmare i artikel 92.4. Varje moderinstitut, finansiellt holdingföretag eller blandat finansiellt holdingföretag i en medlemsstat (som är en annan än där moderinstitutet inom EU är beläget) måste beräkna sin andel av det totala riskvägda exponeringsbelopp med golv som används för kapitalbaskravet på gruppnivå genom att multiplicera det kapitalbaskravet på gruppnivå med den andel av de riskvägda tillgångarna på undergruppsnivå som kan hänföras till den enheten och dess dotterföretag i samma medlemsstat, beroende på vad som är tillämpligt. De riskvägda tillgångar på gruppnivå som kan hänföras till en enhet/undergrupp ska beräknas i enlighet med artikel 92.6 som enhetens/undergruppens riskvägda tillgångar, som om kapitalgolvet vore tillämpligt på dess totala riskvägda exponeringsbelopp. På så sätt tar man hänsyn till fördelarna med riskdiversifiering mellan olika enheters affärsmodeller inom samma bankgrupp. En eventuell ökning av den kapitalbas som krävs till följd av tillämpningen av kapitalgolvet på gruppnivå måste också fördelas rättvist mellan de undergrupper som är belägna i andra medlemsstater än moderföretaget, i enlighet med deras riskprofil. Artikel 92.7 upprepar bestämmelserna i den tidigare artikel 92.4, med förtydligande av de beräkningsfaktorer som ska tillämpas för de olika risktyper som omfattas av kapitalbaskraven. Bestämmelser för kreditrisk – schablonmetoden

De flesta institut i EU använder schablonmetoden för kreditrisk för att beräkna kapitalbaskraven för sina kreditriskexponeringar. Schablonmetoden måste även fungera som ett trovärdigt alternativ till interna modeller och som en effektiv säkerhetsmekanism för dessa modeller. Riskkänsligheten i den nuvarande schablonmetoden för kreditrisk har visat sig vara otillräcklig på ett antal områden, vilket ibland leder till felaktig eller olämplig mätning av kreditrisken (antingen för hög eller för låg) och därmed till felaktig eller olämplig beräkning av kapitalbaskraven. Översynen av schablonmetoden gör den mer riskkänslig på flera viktiga områden. Exponeringsvärdet för poster utanför balansräkningen Genom de reviderade Baselreglerna infördes ett antal ändringar av hur instituten ska fastställa exponeringsvärdet för poster utanför balansräkningen och åtaganden avseende poster utanför balansräkningen. Artikel 5 ändras för att införa en definition av termen ”åtagande” och ett undantag för avtal som uppfyller särskilda villkor från att klassificeras som åtaganden. Artikel 111 ändras för att anpassa kreditkonverteringsfaktorerna för exponeringar utanför balansräkningen till Basel III-standarderna genom att införa två nya konverteringsfaktorer på 40 % respektive 10 % och ta bort konverteringsfaktorn på 0 %. Behandlingen av åtaganden avseende poster utanför balansräkningen klargörs också vad gäller de kreditkonverteringsfaktorer som är tillämpliga för att fastställa deras exponeringsvärde. Det undantag som införs i artikel 5, i enlighet med Basel III-standarderna, kommer dock att göra det möjligt för instituten att fortsätta att tillämpa en kreditkonverteringsfaktor på 0 % för särskilda avtalsarrangemang för företag, inklusive små och medelstora företag, som inte klassificeras som ”åtaganden”. Genom artikel 495d införs även en övergångsperiod som gör att instituten får tillämpa en kreditkonverteringsfaktor på 0 % för villkorslöst annullerbara åtaganden till och med den 31 december 2029. Efter detta datum kommer ett högre värde på kreditkonverteringsfaktorn att fasas in under de kommande tre åren, för att i slutet av infasningsperioden uppgå till 10 %. Övergångsperioden kommer att göra det möjligt för EBA att bedöma om effekten av en kreditkonverteringsfaktor på 10 % för dessa åtaganden inte skulle leda till oavsiktliga konsekvenser för vissa typer av gäldenärer som förlitar sig på sådana åtaganden som en källa till flexibel finansiering. Mot bakgrund av denna bedömning kommer kommissionen att besluta om den ska lägga fram ett lagstiftningsförslag för Europaparlamentet och rådet om ändring av kreditkonverteringsfaktorn för villkorslöst annullerbara åtaganden. Klassificeringen av poster utanför balansräkningen i bilaga I ändras i enlighet med de reviderade Basel III-standarderna för att bättre återspegla indelningen av dessa poster i undergrupper baserat på tillämpliga kreditkonverteringsfaktorer. Vidare ändras artikel 111 för att ge EBA mandat att specificera tekniska element som gör det möjligt för institut att korrekt hänföra sina exponeringar utanför balansräkningen till de undergrupper som anges i bilaga I, och därmed korrekt beräkna exponeringsvärdet för dessa poster. Exponeringar mot institut Genom de reviderade Basel III-standarderna har den nuvarande behandlingen av exponeringar mot institut ändrats genom att man tillsammans med den befintliga metoden med extern kreditvärdering (ECRA) har infört en schablonmetod för kreditvärdering (SCRA). ECRA bygger på externa kreditvärderingar (dvs. kreditbetyg) som tillhandahålls av godkända kreditvärderingsinstitut. Enligt SCRA måste instituten, för att fastställa tillämpliga riskvikter, klassificera sina exponeringar mot institut i en av tre undergrupper (riskklasser). Artikel 120 ändras i linje med Basel III-standarderna för att sänka riskvikten för exponeringar mot institut som har en kreditvärdering från ett utsett kreditvärderingsinstitut motsvarande kreditkvalitetssteg 2, och för att i kortfristiga exponeringar inkludera exponeringar som härrör från förflyttning av varor över nationsgränserna och som har en ursprunglig löptid på högst sex månader. Artikel 121 ändras för att införa SCRA enligt vad som föreskrivs i Basel III-standarderna för exponeringar mot institut som inte har någon kreditvärdering från ett utsett kreditvärderingsinstitut. Denna metod kräver att instituten klassificerar sina exponeringar mot dessa institut i en av tre riskklasser på grundval av ett antal kvantitativa och kvalitativa kriterier. För att undvika att kriterierna tillämpas på ett slentrianmässigt sätt omfattas instituten av de krav på tillbörlig aktsamhet som anges i artikel 79 i kapitalkravsdirektivet på samma sätt som för exponeringar mot institut som har en kreditvärdering från ett utsett kreditvärderingsinstitut, när de åsätter tillämplig riskvikt. Detta säkerställer att kapitalbaskraven på ett lämpligt och försiktigt sätt återspeglar kreditvärdigheten hos institutens motparter oavsett om exponeringarna har ett externt kreditbetyg eller inte. I linje med Basel III-standarderna försvinner den nuvarande möjligheten att riskvikta exponeringar mot institut på grundval av deras kreditbetyg på statspapper, för att bryta kopplingen mellan institut och deras nationella regeringar. Artikel 138 ändras i linje med Basel III-standarderna för att bryta kopplingen mellan bank och stat även för kreditvärderade institut genom att förbjuda att ett utsett kreditvärderingsinstitut inbegriper antaganden om implicit statligt stöd i sina kreditvärderingar, såvida kreditvärderingarna inte avser offentliga institutioner. Exponeringar mot företag Artikel 122 ändras i linje med Basel III-standarderna för att sänka den riskvikt som är tillämplig på exponeringar mot företag som har en kreditvärdering från ett utsett kreditvärderingsinstitut motsvarande kreditkvalitetssteg 3. I och med införandet av kapitalgolvet skulle institut som använder interna modeller för att beräkna kapitalbaskrav för exponeringar mot företag också behöva tillämpa schablonmetoden för kreditrisk, som bygger på externa kreditvärderingar, för att fastställa kreditkvaliteten för det låntagande företaget. Normalt sett ansöker dock de flesta EU-företag inte om externa kreditvärderingar på grund av kostnaden för att erhålla betyget och andra faktorer. Eftersom kapitalbaskraven beräknade med schablonmetoden i genomsnitt är mer försiktiga för företag utan kreditvärdering än för företag med kreditvärdering, skulle införandet av kapitalgolvet kunna leda till kraftiga ökningar av kapitalbaskraven för institut som använder interna modeller. För att undvika allvarliga störningar i bankernas utlåning till företag utan kreditvärdering och ge tillräckligt med tid för att upprätta offentliga och/eller privata initiativ för öka kreditvärderingarnas täckning, ändras artikel 465 så att det införs ett särskilt övergångssystem för exponeringar mot företag utan kreditvärdering vid beräkning av kapitalgolvet. Under övergångsperioden får instituten tillämpa en förmånlig riskvikt på 65 % på sina exponeringar mot företag utan extern kreditvärdering, förutsatt att sannolikheten för fallissemang (PD) är mindre eller lika med 0,5 %, vilket motsvarar ett kreditbetyg av hög kvalitet (investment grade). Denna behandling gäller alla företag utan kreditvärdering, oavsett om de är börsnoterade eller inte. EBA kommer att övervaka tillämpningen av övergångsbehandlingen och tillgången till kreditvärderingar från utsedda kreditvärderingsinstitut för exponeringar mot företag. EBA kommer att få i uppdrag att övervaka tillämpningen av övergångsbehandlingen och utarbeta en rapport om hur väl kalibrerad den är. Mot bakgrund av rapporten kommer kommissionen att besluta om den ska lägga fram ett lagstiftningsförslag för Europaparlamentet och rådet om behandling av exponeringar mot ej kreditvärderade företag av hög kreditkvalitet. Åtgärder för att förbättra tillgången till externa kreditvärderingar för företag föreslås genom ändringar av artikel 135. Behandling av exponeringar som utgör specialutlåning Att främja livskraftiga infrastrukturprojekt och andra specialiserade projekt är av avgörande betydelse för unionens ekonomiska tillväxt. Specialutlåning från institut är också ett utmärkande drag för unionens ekonomi, jämfört med andra länder där sådana projekt huvudsakligen finansieras av kapitalmarknaderna. Stora institut som är etablerade i EU är viktiga finansiärer av specialiserade projekt, objektfinansiering och råvarufinansiering, både i unionen och globalt. De har därför utvecklat stor sakkunskap på dessa områden. Verksamheten sköts huvudsakligen med specialföretag som oftast fungerar som låntagande enheter och för vilka avkastningen på investeringen är den främsta källan till återbetalning av den erhållna finansieringen.

I linje med Basel III-standarderna införs i schablonmetoden för kreditrisk i den nya artikel 122a en exponeringsklass för specialutlåning och två allmänna metoder för att fastställa tillämpliga riskvikter för sådana exponeringar – en för exponeringar med externt kreditbetyg och en för exponeringar utan externt kreditbetyg. Exponeringsklasser för projektfinansiering, objektfinansiering och råvarufinansiering införs i schablonmetoden för kreditrisk, i linje med samma tre underkategorier i internmetoden (IRK). Eftersom Basel III-regelverkets nya schablonbehandling av exponeringar som utgör specialutlåning utan kreditvärdering inte är riskkänslig nog för att återspegla effekterna av de omfattande säkerhetspaket som oftast är kopplade till exponeringar i form av objektfinansiering i unionen, införs ytterligare detaljnivå i schablonmetoden för dessa exponeringar. Exponeringar i form av objektfinansiering där det saknas kreditvärdering, som har en försiktig och konservativ förvaltning av de tillhörande finansiella riskerna genom att de uppfyller en uppsättning kriterier som kan sänka deras riskprofil till en nivå motsvarande ”hög kvalitet”, omfattas av en gynnsam kapitalbehandling jämfört med den allmänna behandlingen av exponeringar i form av objektfinansiering där det saknas kreditvärdering enligt Basel III-standarderna. Vad som utgör ”hög kvalitet” för objektfinansiering kommer att fastställas genom ytterligare särskilda villkor som ska utvecklas av EBA genom förslag till tekniska tillsynsstandarder. Den förmånsbehandling som infördes i den andra kapitalkravsförordningen för att främja bankfinansiering av och privata investeringar i infrastrukturprojekt av hög kvalitet (den så kallade stödfaktorn för infrastruktur) enligt artikel 501a bibehålls i både schablonmetoden och internmetoden för kreditrisk, med riktade klargöranden, vilket leder till lägre kapitalbaskrav för infrastrukturprojekt än den särskilda behandling som föreskrivs i Basel III-standarderna. Den förmånsbehandling som föreskrivs i den nya artikel 122a för exponeringar i form av projektfinansiering av hög kvalitet kommer dock endast att gälla exponeringar för vilka instituten inte redan tillämpar stödfaktorn för infrastruktur enligt artikel 501a, för att undvika en omotiverad sänkning av kapitalbaskraven. Hushållsexponeringar Artikel 123 ändras för att ytterligare anpassa klassificeringen av hushållsexponeringar enligt schablonmetoden för kreditrisk till klassificeringen enligt internmetoden för att säkerställa en enhetlig tillämpning av motsvarande riskvikter på samma uppsättning exponeringar. Artikel 123 ändras också för att införa en förmånlig riskviktsbehandling på 45 % för rullande hushållsexponeringar som uppfyller ett antal villkor för återbetalning eller användning som kan sänka deras riskprofil och definiera dem som exponeringar mot transaktionsparter, i linje med Basel III-standarderna. Exponeringar mot en eller flera fysiska personer som inte uppfyller alla villkor för att betraktas som hushållsexponeringar ska riskviktas till 100 %. Exponeringar med valutaobalans En ny artikel 123a läggs till för att införa ett krav på en riskviktsmultiplikator för osäkrade hushållsexponeringar och exponeringar mot bostadsfastigheter gentemot enskilda där valutan för lånets denominering är en annan än valutan för gäldenärens inkomstkälla. I enlighet med de slutliga Basel III-standarderna fastställs multiplikatorn till 1,5, med ett tak för den slutliga riskvikten på 150 %. Om valutan för exponeringarna är en annan än den inhemska valutan i gäldenärens hemland får instituten använda alla osäkrade exponeringar som proxyvariabel. Exponeringar säkrade genom fastigheter I linje med de slutliga Basel III-standarderna ändras behandlingen av klassen fastighetsexponeringar för att ytterligare öka detaljnivån när det gäller den inneboende risken hos olika typer av fastighetstransaktioner och fastighetslån. Den nya riskviktsbehandlingen upprätthåller distinktionen mellan lån med panträtt i bostadsfastighet och i kommersiella fastigheter, men lägger till ytterligare detaljnivå avseende typen av finansiering av exponeringen (om den är beroende av inkomstflöden som genereras av den fastighet som utgör säkerhet eller inte) och avseende den fas som fastigheten befinner sig i (byggfas eller färdigställd fastighet). En nyhet är införandet av en särskild behandling av hypotekslån för inkomstgenererande fastigheter (IPRE), dvs. hypotekslån vars återbetalning är väsentligt beroende av de kassaflöden som genereras av den fastighet som är säkerhet för lånen. Underlag som samlats in av Baselkommittén visar att dessa lån ofta är väsentligt mer riskfyllda än hypotekslån vars återbetalning är väsentligt beroende av låntagarens underliggande förmåga att betala tillbaka lånet. Enligt den nuvarande schablonmetoden för kreditrisk ges dock inte sådana mer riskfyllda exponeringar någon särbehandling, även om detta beroende av kassaflöden som genereras av den fastighet som är säkerhet för lånet är en viktig riskfaktor. Avsaknaden av särskild behandling kan leda till otillräckliga kapitalbaskrav för att täcka oväntade förluster för denna typ av fastighetsexponeringar. I artikel 4 ändras eller ersätts flera definitioner, och nya definitioner läggs till, för att klargöra innebörden av de olika typerna av exponeringar som är säkrade genom panträtt i fastigheter i linje med den reviderade behandling som föreskrivs i del III (punkterna 75–75g). Artikel 124 ersätts för att i punkterna 1–5 ange allmänna krav och vissa särskilda krav för tilldelning av riskvikter för exponeringar som är säkrade genom panträtt i bostadsfastigheter respektive kommersiella fastigheter, inbegripet för IPRE-exponeringar (bostadsfastigheter och kommersiella fastigheter). Genom punkterna 6–10 bibehålls den nuvarande regelbundna bedömningen av om de standardiserade riskvikterna är lämpliga, och förfarandet för att höja dem om den utsedda myndigheten anser det lämpligt. Artikel 125 ersätts för att genomföra den reviderade behandlingen enligt Basel III för exponeringar som är säkrade genom panträtt i bostadsfastigheter. Uppdelning av lån – det vill säga att exponeringar mot fastigheter delas upp i en del med säkerhet och en del utan säkerhet, och var och en av dessa två delar tilldelas motsvarande riskvikt – har bibehållits. Kalibreringen justeras emellertid i enlighet med Basel III-standarderna, så att den säkrade delen av exponeringen upp till 55 % av fastighetsvärdet får riskvikten 20 %. Genom denna kalibrering av riskvikten för den säkrade delen hanteras situationer där institutet kan råka ut för ytterligare oväntade förluster utöver det värderingsavdrag som redan tillämpas på fastighetens värde vid försäljning i samband med gäldenärens fallissemang. Dessutom föreskrivs i artikel 125 en mer riskkänslig alternativ behandling beroende på exponeringskvoten (ETV-kvoten) för bostadslån där fastigheten inte kan bli föremål för uppdelning av lån (t.ex. på grund av att den inte är färdigställd). I den ändrade artikel 125 fastställs också en särskild och mer detaljerad riskviktsbehandling som gäller för IPRE-exponeringar mot bostadsfastigheter, såvida inte vissa omständigheter råder (”hard test”): om den behöriga myndigheten i medlemsstaten där den fastighet som utgör säkerhet för lånet är belägen har offentliggjort belägg som visar att fastighetsmarknaden är väl utvecklad och sedan länge etablerad, med årliga förlustnivåer som inte överskrider vissa tröskelvärden, får samma förmånliga riskvikter tillämpas på IPRE-exponeringar mot bostadsfastigheter som på andra exponeringar mot bostadsfastigheter där låntagarens risk inte i väsentlig grad är beroende av fastighetens resultat. Artikel 126 ersätts för att genomföra den reviderade behandlingen enligt Basel III för exponeringar som är säkrade genom panträtt i kommersiella fastigheter. Den bygger på samma idé som behandlingen av exponeringar mot bostadsfastigheter: den väletablerade metoden med uppdelning av lån bibehålls och kalibreringen justeras i enlighet med Basel III-standarderna, så att den säkrade delen av exponeringen upp till ett fastighetsvärde på 55 % får riskvikten 60 %. Dessutom föreskrivs i artikel 126 en mer riskkänslig alternativ behandling beroende på ETV-kvoten för lån med panträtt i kommersiella fastigheter där fastigheten inte kan bli föremål för uppdelning av lån. En särskild riskviktsbehandling med en mer sofistikerad detaljnivå för kommersiella IPRE-exponeringar införs genom ändringar av artikel 126, samtidigt som man behåller ”hard test”-bestämmelsen som gör det möjligt för instituten att tillämpa samma förmånliga riskvikter på exponeringar mot inkomstgenererande kommersiella fastigheter och andra kommersiella fastigheter där den fastighet som utgör säkerhet finns på marknader där de årliga förlustnivåerna inte överskrider vissa tröskelvärden. Lån för finansiering av förvärv eller exploatering av eller byggnation på mark (ADC) för bostadsfastigheter eller kommersiella fastigheter medför en förhöjd risk. Den förhöjda risken beror på att återbetalningskällan vid lånets utfärdande antingen är en planerad, men osäker, försäljning av fastigheten, eller ett kassaflöde med betydande osäkerhet. Den nuvarande behandlingen av spekulativ finansiering av fast egendom grundar sig enbart på låntagarens avsikt att sälja fastigheten vidare mot vinst, utan att ta hänsyn till i vilken utsträckning återbetalningen faktiskt är säker. Därför införs en ny definition i artikel 4, och en ny artikel 126a införs för att integrera den särskilda riskviktsbehandling på 150 % som föreskrivs i Basel III-standarderna för lån till företag eller specialföretag som finansierar ADC för bostadsfastigheter eller kommersiella fastigheter. Den nuvarande riskviktsbehandlingen på 150 % för spekulativ finansiering av fast egendom tas i gengäld bort, eftersom den enbart grundar sig på låntagarens avsikt att sälja fastigheten vidare mot vinst, utan att ta hänsyn till i vilken utsträckning det faktiskt finns osäkerhet kring återbetalningen. I linje med Basel III-standarderna tillåts enligt artikel 126a en riskvikt på 100 % för ADC-exponeringar avseende bostadsfastigheter förutsatt att vissa riskreducerande villkor är uppfyllda (i fråga om kreditgivningsprinciper, andel avtal före försäljning eller före uthyrning, och risk med eget kapital). För att minska effekterna av cykliska effekter på värderingen av fastigheter som säkrar ett lån och för att hålla kapitalbaskraven för hypotekslån på mer stabila nivåer, föreskriver de slutliga Basel III-standarderna ett tak för värdet på den fastighet som erkänns för tillsynsändamål till värdet vid lånets utfärdande, såvida det inte görs modifieringar som ”otvetydigt” ökar fastighetens värde. Standarderna föreskriver dock inte en skyldighet för bankerna att övervaka utvecklingen av egendomsvärden. I stället krävs det att justeringar görs endast vid exceptionella händelser. EU:s nuvarande schablonmetod för kreditrisk kräver däremot att instituten regelbundet övervakar värdet på fastigheter som ställts som säkerhet. Mot bakgrund av detta är de sedan skyldiga att justera fastighetens värde uppåt eller nedåt (oavsett egendomsvärdet vid lånets utfärdande). Artikel 208 ändras för att minska effekterna av cykliska effekter på värderingen av fastigheter som säkrar lån och för att hålla kapitalbaskraven för hypotekslån på mer stabila nivåer. I synnerhet behålls det nuvarande kravet på regelbunden övervakning av egendomsvärden, vilket möjliggör att värdet justeras till en högre nivå än vid lånets utfärdande (till skillnad från vad som föreskrivs i Basel III-standarderna), men endast upp till det genomsnittliga värdet under de senaste tre åren när det gäller kommersiella fastigheter och under de senaste sex åren när det gäller bostadsfastigheter. När det gäller fast egendom som ställs som säkerhet för säkerställda obligationer anges det i artikel 129 att behöriga myndigheter får tillåta institut att använda marknadsvärdet eller pantlånevärdet utan att begränsa ökningen av egendomsvärdet till genomsnittet under de senaste tre respektive sex åren. Vidare anges det i artikel 208 att modifieringar av fastigheten som förbättrar byggnadens eller bostadsenhetens energieffektivitet måste anses otvetydigt öka dess värde. Slutligen får instituten utföra värdering och omvärdering av fastigheter med hjälp av avancerade statistiska metoder eller andra matematiska metoder som utvecklats oberoende av processen för kreditbeslutet, under förutsättning att ett antal villkor är uppfyllda, som bygger på EBA:s riktlinjer om kreditgivning och övervakning (EBA/GL/2020/06) och under förutsättning att tillsynsmyndigheten ger sitt godkännande. Artikel 465 ändras för att införa särskilda övergångsbestämmelser för lågriskexponeringar som är säkrade genom panträtt i bostadsfastigheter vid beräkning av kapitalgolvet. Under övergångsperioden får medlemsstaterna tillåta instituten att tillämpa en förmånlig riskvikt på 10 % på den säkrade delen av exponeringen upp till 55 % av fastighetens värde, och en riskvikt på 45 % på den återstående delen av exponeringen upp till 80 % av fastighetens värde. Vissa villkor måste uppfyllas, och verifieras av den behöriga myndigheten för att säkerställa att exponeringarna har låg risk. EBA kommer att få i uppdrag att övervaka tillämpningen av övergångsbehandlingen och utarbeta en rapport om hur väl kalibrerad den är. Mot bakgrund av rapporten kommer kommissionen att besluta om den ska lägga fram ett lagstiftningsförslag för Europaparlamentet och rådet om lågriskexponeringar med bostadsfastigheter som säkerhet.

Exponeringar mot efterställda skulder Artikel 128 ersätts för att införa den reviderade behandling av exponeringar mot efterställda skulder som föreskrivs i de slutliga Basel III-standarderna (dvs. en riskvikt på 150 %). Aktieexponeringar Artikel 133 ersätts för att införa den reviderade behandling av aktieexponeringar som föreskrivs i de slutliga Basel III-standarderna. Aktieexponeringsklassens omfattning anges genom att det ges en definition av aktieexponeringar och genom att det specificeras vilka andra instrument som ska kategoriseras som aktieexponeringar för beräkning av riskvägda tillgångar för kreditrisk. För att schablonmetoden för kreditrisk ska bli mer riskkänslig återspeglar de reviderade riskvikterna den högre förlustrisken för aktier jämfört med skuldexponeringar via en riskvikt på 250 % och gör åtskillnad mellan långsiktiga investeringar och riskfyllda spekulativa investeringar som åsätts riskvikten 400 %. För att inte göra bestämmelserna onödigt komplicerade används den innehavstid som godkänts av institutets verkställande ledning som ett centralt kriterium för att klassificera exponeringar som långsiktiga. Aktieexponeringar som uppstår inom ramen för lagstiftningsprogram som syftar till att främja vissa sektorer i ekonomin och som ger betydande investeringssubventioner till institutet och inbegriper någon form av statlig tillsyn, får åsättas riskvikten 100 %, med ett tröskelvärde på 10 % av institutets kapitalbas och efter tillsynsmyndighetens godkännande. Sådana subventioner kan också ges i form av allmänna garantier från multilaterala utvecklingsbanker, offentliga utvecklingskreditinstitutioner och internationella organisationer. Avsikten är att fånga upp det faktum att Europeiska investeringsbanksgruppen, multilaterala utvecklingsbanker, offentliga utvecklingskreditinstitutioner och EU:s medlemsstater håller på att inrätta sådana ”lagstiftningsprogram”, som ofta bygger på allmänna offentliga garantier och är kopplade till program för finansiell återhämtning och resiliens, för att mobilisera privat kapital, bland annat för att stödja strategiska företag. Aktieexponeringar mot centralbanker bibehåller en riskvikt på 100 %. Slutligen föreskriver artikel 133 ett golv för aktieexponeringar som bokförs som ett lån men som härrör från en swap för konvertering av skulder till aktier som genomförs som en del av en ordnad avveckling eller omstrukturering av skulden. I linje med Basel III-standarderna får den tillämpliga riskvikten inte vara lägre än den riskvikt som skulle gälla om innehaven låg kvar i skuldportföljen. Många banker i EU har sedan länge strategiska aktieinnehav i finansiella och icke-finansiella företag. Basel III-standarderna ger ökad riskvikt för alla typer av aktieexponeringar under en övergångsperiod på fem år utan att ge någon särskild behandling för strategiska aktieinvesteringar. Att tillämpa denna mer försiktiga metod i Basel III-standarderna på hela det befintliga aktieinnehavet skulle kunna äventyra den ekonomiska bärkraften hos de befintliga strategiska förbindelserna. Därför ändras artikel 49 för att ge en riskvikt på 100 % till aktieexponeringar mot enheter i den finansiella sektorn som omfattas av samma konsoliderade tillsyn (grupp) eller – med tillsynsmyndigheternas godkännande – mot institut som omfattas av samma institutionella skyddssystem, vilket ger de flesta berörda enheter en oförändrad behandling jämfört med nuläget. Dessutom införs en ny artikel 495a med bestämmelser om en gradvis infasning av de nya riskvikter som är tillämpliga på aktieexponeringar. I den nya artikeln föreskrivs dessutom fortsatt tillämpning av den nuvarande behandlingen för historiska och strategiska aktieinvesteringar som institut under de senaste tio åren har haft i enheter som de utövar ett betydande inflytande över, även försäkringsföretag. Fallerade exponeringar Artikel 127 ändras för att ange riskviktsbehandlingen av rabatter på köp av nödlidande exponeringar, i enlighet med kommissionens meddelande om hantering av nödlidande lån efter covid-19-pandemin. I förslaget anges att instituten kan ta hänsyn till rabatten på förvärvade fallerade tillgångar när de fastställer den lämpliga riskvikten för fallerade exponeringar. Detta är ett komplement till EBA:s pågående arbete med att ändra de tekniska tillsynsstandarderna för kreditriskjusteringar. Artikel 127 ändras dessutom för att anpassa lydelsen till den som används i de reviderade Basel III-standarderna. Användning av kreditvärderingar från externa kreditvärderingsinstitut och mappning För att ge underlag till eventuella framtida initiativ om att inrätta offentliga eller privata kreditvärderingssystem ändras artikel 135 så att de europeiska tillsynsmyndigheterna ges i uppdrag att utarbeta en rapport om hinder för att få externa kreditvärderingar från externa kreditvärderingsinstitut, särskilt för företag, och om hur dessa hinder kan åtgärdas. Bestämmelser för kreditrisk – metoder baserade på intern kreditvärdering Minskade möjligheter för användning av metoder baserade på intern kreditvärdering Kapitalbaskrav för kreditrisk som baseras på institutens interna modeller har stora fördelar med tanke på att det ger bättre riskkänslighet, att instituten har bättre kunskap om sina risker samt att det ger lika villkor mellan institut i hela unionen. Men genom finanskrisen uppdagades stora brister i internmetoderna. En rad studier som genomförts på både internationell nivå och EU-nivå visade på en oacceptabelt stor variation i kapitalkraven mellan olika institut, som inte kan förklaras enbart av skillnader i institutens portföljers risknivå. Detta gör det svårare att jämföra kapitalrelationer och leder till ojämlika villkor mellan instituten. I samband med krisen förekom också fall där institutens förluster i vissa portföljer var betydligt högre än prognosen enligt modellerna, vilket resulterade i otillräckligt kapital hos enskilda institut. Instituten har agerat på detta vis eftersom de tillämpliga bestämmelserna inte satte tillräckliga gränser för möjligheten att använda internmetoder för exponeringsklasser som är svåra att modellera, och eftersom bestämmelserna i princip tvingade institut som avsåg att använda internmetoder för vissa av sina exponeringar att använda dem för samtliga exponeringar.

Artiklarna 150 och 151.8 ändras genom en begränsning av de exponeringsklasser där interna modeller kan användas för att beräkna kapitalbaskrav för kreditrisk, i linje med Basel III-standarderna. I synnerhet blir det endast möjligt att använda den avancerade internmetoden (A-IRK) – som möjliggör modellering av alla riskparametrar – för exponeringsklasser för vilka en robust modellering är möjlig, medan andra exponeringsklasser flyttas till mindre sofistikerade metoder: ·För exponeringar mot företag med en total konsoliderad årlig försäljning som överstiger 500 miljoner euro eller som tillhör en grupp där den konsoliderade gruppens totala årliga försäljning överstiger 500 miljoner euro (”stora företag”), och för exponeringar mot institut och andra enheter i den finansiella sektorn (inklusive de som betraktas som företag), blir det inte längre möjligt att använda den avancerade internmetoden – för dessa exponeringar kan instituten använda den grundläggande internmetoden (F-IRK) och därmed endast modellera sannolikheten för fallissemang (PD). ·För aktieexponeringar kan internmetoden inte längre användas. För dessa exponeringar måste instituten använda schablonmetoden för kreditrisk. Genom att begränsa användningen av avancerade modelleringsmetoder räknar man med att undanröja en stor källa till omotiverad variation i riskvägda exponeringsbelopp, och därigenom förbättra jämförbarheten mellan kapitalbaskraven. Dessutom befrias bestämmelserna från onödigt komplexa inslag. Ny exponeringsklass för delstatliga och lokala självstyrelseorgan och myndigheter samt offentliga organ För närvarande kan exponeringar mot offentliga organ (PSE) och delstatliga och lokala självstyrelseorgan och myndigheter (RGLA) behandlas antingen som exponeringar mot nationella regeringar eller som exponeringar mot institut. De exponeringar som behandlas som exponeringar mot institut kommer att behöva flyttas till den grundläggande internmetoden enligt de reviderade Basel III-standarderna, och därmed omfattas av begränsningar vad gäller modellering. Exponeringar som behandlas som exponeringar mot nationella regeringar kan däremot ligga kvar. För att ta bort onödigt komplexa inslag i bestämmelserna och säkerställa en konsekvent behandling av exponeringar mot offentliga organ och delstatliga och lokala självstyrelseorgan och myndigheter, och för att undvika oavsiktliga variationer i de relaterade kapitalbaskraven, föreslås att en ny exponeringsklass – PSE-RGLA – införs i artikel 147.2. Alla exponeringar mot dessa enheter kommer att hänföras till denna klass (oavsett om de för närvarande behandlas som exponeringar mot stater eller mot institut). Det föreslås även att samma regler ska gälla för denna nya exponeringsklass som gäller för klassen ”företag i allmänhet”, i enlighet med den nya artikel 151.11. Framför allt skulle de kapitalgolv som är tillämpliga på företagsexponeringar tillämpas på samma sätt på exponeringar som tillhör klassen PSE-RGLA enligt Basel III-standarderna. Golv för indatavärden i den avancerade intermetoden Artiklarna 160.1, 161.4, 164.4 och 166.8c ändras för att införa minimivärden för institutens egna skattningar av parametrar som används som indatavärden för beräkningen av riskvägda exponeringsbelopp enligt internmetoden (”golv” för indatavärden). Dessa golv fungerar som skyddsnät för att säkerställa att kapitalbaskraven inte hamnar under en viss nivå som är tillräckligt försiktig och minskar modellrisk, mätfel och dataluckor, samt förbättrar jämförbarheten mellan olika instituts kapitalrelationer. När det gäller riskparametern PD (sannolikhet för fallissemang) höjs de befintliga golven något (från 0,03 % enligt Basel II till 0,05 % enligt Basel III). För riskparametrarna LGD (förlust vid fallissemang) och CCF (kreditkonverteringsfaktor) utgör golven däremot nya krav, kalibrerade på ett försiktigt sätt. Golvet för LGD-värden för exponeringar mot företag utan säkerhet fastställs till 25 % och för allmänna hushållsexponeringar utan säkerhet till 30 %. En formel som inbegriper försiktiga värderingsavdrag per typ av säkerhet ges för exponeringar med säkerhet, medan CCF-golvet som är specifikt för intermodellen fastställs i enlighet med 50 % av CCF för den tillämpliga schablonmetoden. Behandling av exponeringar mot statspapper En ny artikel 159a läggs till för att i linje med Basel III-standarderna precisera att de nya golv för indatavärden (se föregående avsnitt) som gäller för institutens egna PD-, LGD- och CCF-skattningar inte är tillämpliga på exponeringar mot statspapper. Borttagning av skalningsfaktorn 1,06 i riskviktsformeln I linje med Basel III-standarderna ändras artiklarna 153.1 och 154.1 för att ta bort skalningsfaktorn 1,06 som gäller för riskvägda exponeringsbelopp för kreditrisk enligt internmetoden. På så sätt förenklas beräkningen och den kalibreringsökning på 6 % av riskvikterna enligt internmetoden som gäller enligt de nuvarande bestämmelserna annulleras. Borttagning av behandlingen av ”dubbla fallissemang” Artiklarna 153.3, 154.2, 202 och 217 ändras så att metoden med dubbla fallissemang som är tillämplig på vissa garanterade exponeringar tas bort. Därmed finns bara en allmän formel för beräkning av riskvikter vilket förenklar bestämmelserna, i enlighet med Basel III-standarderna. Genom att det finns färre alternativ för beräkningen säkerställer denna ändring större jämförbarhet mellan de riskvägda tillgångarna hos olika institut, och mindre omotiverad variation. Införande av internmetoder och permanent partiell användning Enligt de slutliga Basel III-standarderna krävs det inte längre att institut som använder internmetoden för en exponeringsklass slutligen måste behandla alla exponeringsklasser i bankboken enligt internmetoden (”IRB roll out”), utom för de exponeringar för vilka en permanent partiell användning (PPU) av schablonmetoden tillåts enligt reglerna och godkänns av den behöriga myndigheten. Denna nya princip införs genom artiklarna 148 och 150, vilket gör det möjligt för instituten att tillämpa internmetoder selektivt. För att skapa lika villkor mellan de institut som för närvarande behandlar sina exponeringar enligt en av internmetoderna och de som inte gör det, fastställs övergångsbestämmelser i en ny artikel 494d som gör det möjligt för instituten att återgå till schablonmetoden för kreditrisk under en treårsperiod, förutsatt att de behöriga myndigheterna godkänner detta enligt ett förenklat förfarande. Reviderad riskparameter i grundläggande internmetoder Artikel 161.1 ändras för att införa de justerade LGD-värdena för prioriterade exponeringar utan säkerhet mot företag (LGD på 40 % i stället för 45 %). LGD-värdet för utspädningsrisk för förvärvade företagsfordringar ändras också så att det anpassas till behandlingen enligt Baselstandarderna.

Reviderad räckvidd och reviderade beräkningsmetoder för egna skattningar av kreditkonverteringsfaktorer Artikel 166.8, 166.8a, 166.8b och 166.8d samt artikel 182 ändras för att revidera räckvidden och beräkningsmetoderna för att göra egna skattningar av kreditkonverteringsfaktorer som används för att fastställa exponeringsvärdet för poster utanför balansräkningen som inte är derivatkontrakt. De nya bestämmelserna kräver särskilt att en fast period på 12 månader före fallissemang används för att göra egna skattningar av kreditkonverteringsfaktorer, och att egna skattningar endast används för specifika åtaganden för vilka den motsvarande standardiserade kreditkonverteringsfaktorn är lägre än 100 %. Garantier från utfärdare av kreditriskskydd som behandlas enligt en mindre sofistikerad metod Basel III-standarderna har väsentligt reviderat de metoder som instituten får använda för att tillgodoräkna de riskreducerande effekterna av godtagbara garantier, bland annat för att begränsa mängden olika metoder och därmed minska variationen i olika kapitalbaskrav. Basel III-standarderna föreskriver därför i allmänhet att den riskvikt som ska tillämpas på den säkrade delen av exponeringen ska motsvara den riskvikt som beräknas enligt den metod som tillämpas på jämförbara direkta exponeringar mot utfärdare av kreditriskskydd. Om en exponering som behandlas enligt en avancerad intermetod garanteras av en garantigivare som behandlas enligt en grundläggande intermetod eller schablonmetoden för kreditrisk, leder ett tillgodoräknande av garantin till att den garanterade exponeringen ska behandlas enligt den grundläggande intermetoden respektive schablonmetoden. Tillgodoräknande av garantier i den avancerade intermetoden måste ske på något av följande sätt: ·Ersättning av riskvikt: utbyte av gäldenärens riskvikt mot garantigivarens riskvikt om jämförbara direkta exponeringar mot garantigivaren behandlas enligt schablonmetoden för kreditrisk (artikel 235a). ·Ersättning av riskparametrar: utbyte av gäldenärens riskparametrar mot de riskparametrar som är kopplade till jämförbara direkta exponeringar mot garantigivaren, om dessa direkta exponeringar behandlas enligt internmetoden (artikel 236a). ·Justering av skattningar av LGD eller av både PD och LGD (artikel 183): vad gäller denna metod anges det i förslaget att tillgodoräknandet av en garanti aldrig bör leda till en riskvikt för den garanterade exponeringen som är lägre än den som gäller för en jämförbar direkt exponering mot garantigivaren. Syftet med detta är att säkerställa enhetlighet i bestämmelserna när det gäller riskbedömning och undvika en situation där en indirekt exponering mot en viss utfärdare av kreditriskskydd skulle kunna få en lägre riskvikt än en jämförbar direkt exponering där samma utfärdare av kreditriskskydd är gäldenär. Exponeringar som utgör specialutlåning i den avancerade intermetoden De nya begränsningar vad gäller modellering som införs enligt Basel III-standarderna är relativt blygsamma vad beträffar behandlingen av exponeringar som utgör specialutlåning i internmetoderna. Golven för parametrarna är fortfarande tillämpliga, men den avancerade internmetoden kan användas oberoende av gäldenärens storlek, till skillnad från den behandling som gäller för andra företagsexponeringar. De nya parametergolv som gäller för företagsexponeringar gäller dock även för exponeringar som utgör specialutlåning, utan att hänsyn tas till de särskilda utlåningsförfarandena där det ingår säkerhetsarrangemang för att minska kreditrisken. Därför införs en ny artikel 495b för att fasa in de nya golven, med en inledande faktor på 50 % som gradvis ökar till 100 % under fem år. Vidare ger artikeln EBA i uppdrag att bedöma lämpligheten hos de tillämpliga golven för indatavärden för PD och LGD för exponeringar som utgör specialutlåning. Kommissionen ges befogenhet att revidera parametrarna genom en delegerad akt på grundval av EBA:s bedömning. Klausuler för att möjliggöra bestämmelser om leasingexponeringar och kreditförsäkring Inom instituten i EU har det utvecklats sakkunskap och riskhantering på hög nivå när det gäller leasing och även användning av kreditförsäkringar, särskilt i samband med handelsfinansiering. Eftersom det saknas data är det fortfarande oklart huruvida de nya riskparametrarna har kalibrerats på lämpligt sätt för att återspegla den riskreducerande effekten av leasingsäkerheter, och vilka egenskaper som krävs hos kreditförsäkringar för att de ska kunna räknas som godtagbart kreditskydd. Därför införs en ny artikel 495c som ger EBA i uppdrag att bedöma lämpligheten hos riskkalibreringen enligt Basel III för de parametrar som gäller för leasingexponeringar, särskilt de nya värderingsavdragen för säkerheter (volatilitetsjusteringar) och föreskrivna värden för säkrad LGD. Kommissionen ges befogenhet att revidera kalibreringen genom en delegerad akt, om så är lämpligt, mot bakgrund av EBA:s rapport. Under tiden tillämpas en femårig infasningsperiod för de nya riskparametrarna enligt den avancerade internmetoden. Vidare införs en ny artikel 495d som ger EBA i uppdrag att rapportera till kommissionen om godtagbarhet och användning av kreditförsäkring som en metod för kreditriskreducering och om lämpliga riskparametrar som detta bör kopplas till enligt schablonmetoden för kreditrisk och den grundläggande internmetoden. På grundval av denna rapport ska kommissionen, om så är lämpligt, lägga fram ett lagstiftningsförslag om användning av kreditförsäkring som en metod för kreditriskreducering. Bestämmelser för kreditrisk – metoder för kreditriskreducering Artiklarna 224–230 ändras för att införa Basel III:s regler och metoder så att säkerheter och garantier beaktas i både schablonmetoden och den grundläggande internmetoden. I synnerhet har de avdrag enligt tillsynsreglerna som är tillämpliga på finansiella säkerheter enligt den fullständiga metoden för finansiella säkerheter reviderats, och även de värden för säkrad LGD och värderingsavdrag för säkerheter som är tillämpliga på exponeringar som behandlas enligt den grundläggande internmetoden. Artikel 213.1 c iii och artikel 215.2 ändras för att ange kriterierna för godtagbarhet av garantier, respektive garantier som tillhandahålls i samband med ömsesidiga garantisystem eller tillhandahålls av eller skyddas av en motgaranti från vissa enheter. Dessa angivelser bör framförallt bidra till tydlighet om huruvida offentliga garantisystem som inrättats i samband med covid-19-krisen är godtagbara som metoder för kreditriskreducering. Bestämmelser om marknadsrisk Under 2016 offentliggjorde Baselkommittén för banktillsyn en första uppsättning reviderade standarder avseende marknadsrisk (grundläggande översyn av handelslagret, FRTB) för att komma till rätta med brister som konstaterats i regelverket för kapitalkrav för marknadsrisk avseende positioner i handelslagret. I samband med övervakningen av de nya standarderna konstaterade Baselkommittén vissa problem och offentliggjorde därför ytterligare reviderade standarder i januari 2019. I november 2016 föreslog kommissionen först att man skulle införa bindande kapitalbaskrav på grundval av FRTB-standarderna som en del av den andra kapitalkravsförordningen (CRR II) för att åtgärda bristerna i bestämmelserna om marknadsrisk. Men eftersom Baselkommittén beslöt att revidera standarderna, med tidsfrister som inte var förenliga med tidsfristerna i förhandlingsprocessen för CRR II, kom Europaparlamentet och rådet överens om att genomföra FRTB-standarderna i CRR II endast för rapporteringsändamål. Införandet av kapitalbaskrav på grundval av FRTB-standarderna sköts på framtiden, genom antagande av ett separat lagstiftningsförslag.

För att införa bindande kapitalbaskrav för marknadsrisk i linje med de reviderade FRTB-standarderna görs nu ett antal ändringar av kapitalkravsförordningen. Innehåll, tillämpningsområde och definitioner Artikel 4 ändras för att förtydliga definitionen av handlarbord. Kapitalbaskategorier Artikel 34 ändras för att införa ett undantag som gör det möjligt för instituten att minska de totala ytterligare värdejusteringarna i exceptionella fall, på grundval av ett yttrande från EBA, för att minska den procykliska effekten i de ytterligare värdejusteringar som dras av från kärnprimärkapitalet. Allmänna krav, värdering och rapportering Artikel 102 ändras så att metoderna enligt FRTB-standarderna införs för beräkning av kapitalbaskrav. Artikel 104 ersätts för att ändra de kriterier som används för att klassificera positioner som positioner i handelslagret respektive utanför handelslagret (dvs. i bankboken). Genom artikeln införs också ett undantag som gör det möjligt för ett institut att klassificera vissa specifika instrument som positioner utanför handelslagret, som annars skulle hänföras till handelslagret. Undantaget omfattas av mycket strikta villkor och kräver godkännande av institutets behöriga myndighet. Artikel 104a ändras för att ytterligare specificera de villkor som gäller för att omklassificera ett instrument som position i handelslagret till position utanför handelslagret eller omvänt. Artikel 104b ändras för att införa ett undantag som gör det möjligt för institut att inrätta särskilda handlarbord dit de uteslutande kan fördela positioner utanför handelslagret som är föremål för valutarisk och råvarurisk. Artikel 104c införs för att ange behandlingen av valutarisksäkringar för kapitalrelationer, vilket gör det möjligt för instituten att på särskilda villkor undanta vissa positioner från beräkningen av kapitalbaskraven för valutarisk. Artikel 106 ändras för att förtydliga de befintliga bestämmelserna om intern risköverföring. Allmänna bestämmelser Artikel 325 ändras för att införa bindande kapitalbaskrav för marknadsrisk som grundar sig på FRTB-standardernas metoder och som fastställs i kapitel 1a (alternativ schablonmetod eller A-SA), kapitel 1b (alternativ internmodellmetod eller A-IMA) och kapitlen 2–4 (förenklad schablonmetod eller SSA), samt villkor för deras användning och bestämmelser om hur ofta kapitalbaskraven ska beräknas. Vidare införs ett undantag för institut från att beräkna kapitalbaskrav för positioner som är föremål för valutarisk och som dras av från deras kapitalbas. Artikel 325a ändras för att införa villkor för användning av den förenklade schablonmetoden. I artikel 325b anges hur kapitalbaskrav för marknadsrisk ska beräknas på gruppnivå. Den alternativa schablonmetoden Artikel 325c ändras för att införa ytterligare kvalitativa krav avseende validering, dokumentation och styrning avseende den alternativa schablonmetoden. Artikel 325j ändras för att förtydliga vissa delar av de slutliga FRTB-standarderna när det gäller behandlingen av investeringar i fonder (”företag för kollektiva investeringar”) och för att införa vissa riktade justeringar för beräkningen av kapitalbaskraven för dessa positioner. Syftet är att säkerställa att behandlingen av fondföretag enligt schablonmetoden inte gör beräkningen överdrivet komplex och är mindre sträng, med tanke på att fondföretagen spelar en central roll när det gäller att underlätta ackumulering av privat sparande, både när det gäller större investeringar och pensioner. För att uppnå dessa mål specificeras det att instituten bör tillämpa genomlysningsmetoden en gång i månaden för de positioner i fondföretag som omfattas av den metoden, och institut tillåts att, på vissa särskilda villkor, använda uppgifter från relevanta tredje parter vid beräkningen av kapitalbaskraven enligt genomlysningsmetoden. Vad gäller den mandatbaserade metoden ges dessutom EBA genom artikel 325j i uppdrag att ytterligare specificera de tekniska element som instituten måste använda för att bygga upp den hypotetiska portfölj som används vid beräkningen av kapitalbaskraven. Artikel 325q ändras för att klargöra behandlingen av vegariskfaktorer för valutarisk. Artikel 325s ändras för att justera formeln för vegariskkänsligheter. Artikel 325t ändras för att ytterligare anpassa de känsligheter som används för beräkning av kapitalbaskrav till de känsligheter som används för institutets riskhantering. En bestämmelse som avser omsatta kredit- och aktiederivat som inte är värdepapperiseringar flyttas från artikel 325ab till den mer passande artikel 325v. Artiklarna 325y, 325am, 325ah och 325ak ändras på ett likartat sätt för att klargöra fördelningen till kreditkvalitetskategorier enligt den alternativa schablonmetoden. Artikel 325ae ändras för att klargöra hur inflationsriskfaktorn och riskfaktorerna för valutabasisrisk ska behandlas.

Artiklarna 325ah och 325ak ändras för att klargöra riskvikterna för säkerställda obligationer (både obligationer med extern kreditvärdering och obligationer som saknar kreditvärdering). Artikel 325ai och 325aj ändras för att klargöra värdet på korrelationsparametrar. Artikel 325as ändras för att införa en lägre riskvikt för deltariskfaktorn för råvarurisk i samband med handel med utsläppsrätter för koldioxid. Enligt de slutliga Basel III-standarderna likställs utsläppsrätter med elavtal, vilket kan betraktas som överdrivet försiktigt mot bakgrund av historiska uppgifter för EU-marknaden för utsläppsrätter. Faktum är att reserven för marknadsstabilitet som kommissionen inrättade 2015 har stabiliserat prisvolatiliteten inom EU:s system för handel med utsläppsrätter. Det är därför motiverat att skapa en särskild riskkategori för EU-utsläppsrätter i den alternativa schablonmetoden, som skiljer sig från el och har en lägre riskvikt på 40 %, för att bättre återspegla den faktiska prisvolatiliteten för denna EU-specifika råvara. Artikel 325ax ändras för att klargöra riskvikterna för känsligheter för vegariskfaktorer. Den alternativa internmodellmetoden Artikel 325az ändras för att klargöra de villkor som instituten måste uppfylla för att få tillstånd att använda den alternativa internmodellmetoden för beräkning av kapitalbaskrav för marknadsrisk. Artikel 325ba ändras för att införa formeln för aggregering av kapitalbaskrav som beräknas enligt den alternativa intermodellmetoden. Artikel 325bc ändras för att ge EBA i uppdrag att genom tekniska tillsynsstandarder specificera kriterierna för användning av indata i riskmätningsmodellen. Artikel 325be ändras för att ge de behöriga myndigheterna nya befogenheter när det gäller den bedömning av riskfaktorers modellerbarhet som utförs av institut som använder den alternativa internmodellmetoden. Artikel 325bf ändras för att ge de behöriga myndigheterna nya befogenheter när det gäller att åtgärda brister i modellerna och när det gäller de utfallstester som utförs av institut som använder den alternativa internmodellmetoden. Artikel 325bg ändras för att införa bindande krav på resultatfördelning som utförs av institut som använder den alternativa intermodellmetoden. Artikel 325bh ändras för att införa justeringar för beräkning av kapitalbaskraven för marknadsrisk för fondföretagspositioner enligt den alternativa intermodellmetoden, särskilt för att säkerställa att fler fondföretag kan vara godtagbara enligt den metoden. I likhet med den ändrade behandlingen av fondföretag enligt den alternativa schablonmetoden får instituten, på särskilda villkor, använda uppgifter från relevanta tredje parter för beräkningen av kapitalbaskraven enligt genomlysningsmetoden, och de måste tillämpa genomlysningsmetoden minst en gång i veckan. Artikel 325bi ändras för att klargöra riskkontroll- och valideringsenheternas ansvar med avseende på riskhanteringssystemet. Artikel 325bp ändras för att ytterligare klargöra de situationer där institut får använda en internmetod för att skatta sannolikheten för fallissemang och förlust vid fallissemang för beräkning av kapitalbaskravet för fallissemangsrisk. Artiklarna 337, 338, 352 och 361 ändras för att ersätta eller stryka bestämmelser som inte längre är relevanta för användningen av den förenklade schablonmetoden. Användning av interna modeller för beräkning av kapitalbaskrav Kapitel 5 utgår eftersom den nuvarande internmodellmetoden (IMA) för att beräkna kapitalbaskraven för marknadsrisk ersätts med den alternativa internmodellmetoden enligt kapitel 1b. Delegerade akter och genomförandeakter Eftersom det råder osäkerhet om huruvida vissa större jurisdiktioner kommer att avvika från de slutliga Basel III-standarderna vid genomförandet av FRTB-standarderna och eftersom det är viktigt att institut som är etablerade i unionen och deras internationella motsvarigheter åtnjuter lika villkor i praktiken, innehåller artikel 461a en befogenhet för kommissionen att anta delegerade akter för att ändra metoderna för att beräkna kapitalbaskraven för marknadsrisk och ändra datumet för när dessa metoder kan börja tillämpas, för att anpassa dem till utvecklingen internationellt. Bestämmelser om kreditvärdighetsjusteringsrisk

Kreditvärdighetsjustering (CVA) är en redovisningsmässig justering av verkligt värde av priset på en derivattransaktion, i syfte att skydda mot potentiella förluster på grund av försämrad kreditvärdighet hos transaktionens motpart. Under den globala finanskrisen drabbades ett antal systemviktiga banker av betydande kreditvärdighetsjusteringsförluster på sina derivatportföljer på grund av att flera av deras motparters kreditvärdighet försämrades samtidigt. Som en följd av detta och som en del av de första Basel III-reformerna, införde Baselkommittén 2011 nya standarder för beräkning av kapitalkrav för kreditvärdighetsjusteringsrisk för att säkerställa att bankerna skulle ha tillräckligt kapital i framtiden för att täcka sådan risk. Baselstandarderna införlivades i unionslagstiftningen 2013 genom kapitalkravsförordningen. Men banker och tillsynsmyndigheter ansåg att standarderna från 2011 inte tillräckligt fångade upp de faktiska kreditvärdighetsjusteringsrisker som bankerna var exponerade för. Det var särskilt tre punkter som togs upp som brister i standarderna: i) att metoderna i standarderna saknade riskkänslighet, ii) att standarderna inte erkände kreditvärdighetsjusteringsmodeller som utvecklats av banker för redovisningsändamål och iii) att metoderna i standarderna inte fångade upp den marknadsrisk som är inbäddad i derivattransaktionerna med motparten. Mot bakgrund av kritiken offentliggjorde Baselkommittén reviderade standarder i december 2017, som en del av de slutliga Basel III-reformerna. Kalibreringen av standarderna justerades ytterligare i en reviderad version offentliggjord i juli 2020. Ett antal ändringar görs nu av kapitalkravsförordningen för att anpassa den till Baselkommitténs standarder från 2020. I artikel 381 införs en definition av innebörden av kreditvärdighetsjusteringsrisk för att fånga upp både kreditspreadrisken hos ett instituts motpart och marknadsrisken i den portfölj med transaktioner som institutet har med den motparten. Artikel 382 ändras för att klargöra vilka transaktioner för värdepappersfinansiering som omfattas av kapitalbaskraven för kreditvärdighetsjusteringsrisk. Dessutom införs en ny bestämmelse som innebär att institut måste rapportera resultaten av beräkningen av kapitalbaskraven för kreditvärdighetsjusteringsrisk för transaktioner som undantas i enlighet med den artikeln. Vidare specificeras att institut som säkrar kreditvärdighetsjusteringsrisken för dessa undantagna transaktioner har möjlighet att beräkna kapitalbaskrav för denna risk för transaktionerna, med beaktande av de relevanta godtagbara risksäkringarna. Slutligen ges EBA nya uppdrag som går ut på att utarbeta riktlinjer för att hjälpa tillsynsmyndigheterna att identifiera överdrivet höga kreditvärdighetsjusteringsrisker, och att utarbeta tekniska tillsynsstandarder för att ange villkoren för bedömning av väsentligheten hos exponeringar mot kreditvärdighetsjusteringsrisk som härrör från transaktioner för värdepappersfinansiering som värderas till verkligt värde. Artikel 382a införs för att ange de nya metoder som instituten ska använda för att beräkna sina kapitalbaskrav för kreditvärdighetsjusteringsrisk samt villkoren för att använda en kombination av dessa metoder. Artikel 383 ersätts för att införa de allmänna krav som gäller för användning av schablonmetoden för beräkning av kapitalbaskrav för kreditvärdighetsjusteringsrisk, samt en definition av lagstadgad kreditvärdighetsjustering för detta ändamål. Artiklarna 383a-383x införs för att ytterligare specificera de tekniska delarna av schablonmetoden. Artikel 384 ersätts för att införa den grundläggande metoden för beräkning av kapitalbaskraven för kreditvärdighetsjusteringsrisk, i linje med Basel III-standarderna. Artikel 385 ersätts för att införa den förenklade metoden för beräkning av kapitalbaskraven för kreditvärdighetsjusteringsrisk, samt kriterier för att kunna använda den metoden. Slutligen ändras artikel 386 för att återspegla de nya krav som gäller för godtagbara risksäkringar när det gäller kapitalbaskraven för kreditvärdighetsjusteringsrisk. Bestämmelser om golv för minsta värderingsavdrag för transaktioner för värdepappersfinansiering Transaktioner för värdepappersfinansiering spelar en viktig roll i unionens finansiella system genom att göra det möjligt för finansinstitut att hantera sin egen likviditetsposition och genom att stödja deras verksamhet som marknadsgaranter för värdepapper. Denna typ av transaktioner är också viktiga för centralbankerna som ett sätt att via finansinstitut genomföra penningpolitiken i den reala ekonomin. Men sådana transaktioner kan också göra det möjligt för marknadsaktörerna att öka hävstången i sina positioner flera gånger genom att återinvestera kontanta säkerheter respektive återanvända icke-kontanta säkerheter. För att hantera risken för en alltför hög skuldsättning utanför banksektorn offentliggjorde rådet för finansiell stabilitet (FSB) 2013 en rekommendation till sina medlemsjurisdiktioner om att införa minimiavdrag för säkerheter för vissa transaktioner för värdepappersfinansiering mellan banker och icke-banker som inte clearas centralt. Enligt rekommendationen bör sådana minimiavdrag för säkerheter införas antingen direkt via en marknadsreglering eller indirekt genom ett strängare kapitalkrav, enligt vad varje jurisdiktion själv väljer. Det senare utvecklades av Baselkommittén 2017 som en del av de slutliga Basel III-reformerna. I rekommendationerna i EBA:s särskilda rapport om genomförandet av bestämmelserna för minsta värderingsavdrag för transaktioner för värdepappersfinansiering i unionsrätten, och i Esmas rapport om transaktioner för värdepappersfinansiering och skuldsättning i EU påpekades dock att det inte stod klart vilken inverkan sådana bestämmelser skulle ha på instituten. I rekommendationerna uttrycktes också farhågor om att tillämpningen av bestämmelserna på vissa typer av transaktioner för värdepappersfinansiering skulle kunna få oönskade konsekvenser för dessa finansiella verksamheter. Dessutom är det ännu inte klart om det vore lämpligare att tillämpa bestämmelserna på institut som ett striktare kapitalbaskrav, eller snarare som en marknadsreglering. Att tillämpa bestämmelserna som ett strängare kapitalbaskrav skulle göra det möjligt för institut som inte uppfyller golven för minsta värderingsavdrag att ändå bedriva denna finansiella verksamhet, med en ”straffavgift”. Alternativt, om bestämmelserna genomförs som en marknadsreglering, skulle detta säkerställa lika villkor för alla marknadsaktörer om unionen beslutar att införa en liknande marknadsreglering för relevanta transaktioner för värdepappersfinansiering mellan icke-banker, vilket också rekommenderas av FSB i ovannämnda rapport från 2013. Mot denna bakgrund ges EBA genom artikel 519c i uppdrag att i nära samarbete med Esma rapportera till kommissionen om huruvida det är lämpligt med ett genomförande i unionen av bestämmelserna om golv för minsta värderingsavdrag för transaktioner för värdepappersfinansiering. Mot bakgrund av denna rapport kommer kommissionen att lägga fram ett lagstiftningsförslag för Europaparlamentet och rådet, om så är lämpligt. Operativ risk Ny schablonmetod som ersätter alla nuvarande metoder för operativ risk Baselkommittén har reviderat den internationella standarden för operativ risk för att åtgärda de brister som framkom i samband med finanskrisen 2008–2009. Förutom bristen på riskkänslighet i schablonmetoderna identifierades en brist på jämförbarhet på grund av att det används många olika metoder för intern modellering inom ramen för avancerade mätmetoder (internmätningsmetoder). Mot denna bakgrund och för att förenkla regelverket har alla nuvarande metoder för beräkning av kapitalbaskraven för operativ risk ersatts med en enda, icke-modellbaserad metod som ska användas av alla institut. Även om det enligt dessa nya bestämmelser inte längre är möjligt att använda modeller, som de modeller som utvecklats inom ramen för internmätningsmetoden, för att fastställa kapitalbaskrav för operativ risk, kommer instituten fortfarande att ha möjlighet att använda modellerna för den interna kapitaltäckningsbedömningen (ICAAP). Den nya schablonmetoden genomförs i unionen genom att del tre avdelning III i kapitalkravsförordningen ersätts. Dessutom görs ytterligare justeringar av flera andra artiklar i kapitalkravsförordningen, främst för att i) införa tydliga och harmoniserade definitioner avseende operativ risk (artikel 4.1, leden 52a, 52b och 52c), i enlighet med EBA:s rekommendation i dess svar på kommissionens begäran om råd från 2019, och ii) återspegla i hela kapitalkravsförordningen det faktum att avdelning III har ersatts (till exempel stryks tidigare hänvisningar till avdelning III i artikel 20). Slutligen ges EBA i uppdrag att rapportera till kommissionen om användningen av försäkringar inom ramen för de reviderade bestämmelserna om operativ risk (artikel 519d). En sådan rapport behövs eftersom det inom tillsynsmyndigheterna har uppstått vissa farhågor om att den nya schablonmetoden för operativ risk kan möjliggöra regelarbitrage genom användning av försäkringar. Beräkning av kapitalbaskrav för operativ risk Schablonmetoden enligt de slutliga Basel III-standarderna kombinerar en indikator som bygger på storleken på ett instituts verksamhet (BIC) med en indikator som tar hänsyn till institutets förlusthistorik. I de reviderade Baselstandarderna anges flera valmöjligheter när det gäller hur den senare indikatorn kan användas. Jurisdiktioner kan välja att bortse från historiska förluster vid beräkningen av kapital för operativ risk för alla relevanta institut, eller ta ytterligare hänsyn till historiska förlustdata för institut med verksamhet under en viss storlek. För att säkerställa lika villkor inom unionen och för att förenkla beräkningen av kapital för operativ risk harmoniseras dessa valmöjligheter vid beräkningen av minimikapitalbaskraven genom att historiska data om operativa förluster bortses ifrån för alla institut. Beräkningen av BIC anges i det nya kapitel 1 i avdelning III (nya artiklarna 312–315). I unionen kommer minimikapitalbaskraven för operativ risk enbart att baseras på BIC (artikel 312). Beräkningen av BIC, som baseras på den så kallade verksamhetsindikatorn, anges i artikel 313, medan fastställandet av verksamhetsindikatorer, inklusive deras komponenter och eventuella justeringar till följd av sammanslagningar, förvärv eller avyttringar, anges i artiklarna 314 och 315.

Datainsamling och dataförvaltning Det nya kapitel 2 (de nya artiklarna 316–323) innehåller bestämmelser om insamling och förvaltning av data. Av proportionalitetsskäl delas dessa krav upp i bestämmelser som gäller för alla institut, såsom bestämmelserna som rör ramen för hantering av operativa risker (artikel 323), och bestämmelser som endast är relevanta för institut som också måste ge upplysning om historiska förlustdata (artikel 446.2) och därmed måste upprätthålla ett förlustdataunderlag (artikel 317). I enlighet med EBA:s svar på kommissionens begäran om råd från 2019 kommer alla institut i unionen med en verksamhetsindikator på 750 miljoner euro eller mer att vara skyldiga att upprätthålla ett förlustdataunderlag, och beräkna sina årliga förluster till följd av operativa risker för att kunna ge upplysning om detta. För att säkerställa att de nya bestämmelserna står i proportion till sitt syfte kommer de behöriga myndigheterna att kunna bevilja undantag från detta krav, utom då ett instituts verksamhetsindikator är mer än 1 miljard euro (artikel 316). För att säkerställa en viss stabilitet över tiden, särskilt för att undvika att bedömningen påverkas på ett felaktigt sätt av ett tillfälligt fall i värdet på verksamhetsindikatorn, kommer den relevanta verksamhetsindikatorn att vara den högsta verksamhetsindikator som rapporterats under de senaste två åren. Faktorer som är relevanta för beräkningen av årlig förlust till följd av operativa risker specificeras närmare i artiklarna 318–321. I artikel 318 anges hur bruttoförlust och nettoförlust ska beräknas och i artikel 319 anges relevanta tröskelvärden för förlustdata: 20 000 euro respektive 100 000 euro. Vissa exceptionella hä