Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Konsekvenser för marknaden av den lagstiftning och reglering som är nödvändig för övergången till en gemensam valuta"

(97/C 56/12)

Den 26 september 1996 beslutade Ekonomiska och sociala kommittén att i enlighet med artikel 23 tredje stycket i arbetsordningen utarbeta ett yttrande om "Konsekvenser för marknaden av den lagstiftning och reglering som är nödvändig för övergången till en gemensam valuta".

Sektionen för ekonomiska, finansiella och monetära frågor, som varit ansvarig för det förberedande arbetet, antog sitt yttrande den 16 oktober 1996. Föredragande var Umberto Burani.

Ekonomiska och sociala kommittén antog vid sin 339:e plenarsession den 30-31 oktober 1996 (sammanträdet den 31 oktober 1996) följande yttrande med 89 röster för, 2 röster mot och 3 nedlagda röster.

1. Bakgrund

1.1. Eftersom tidsgränsen för förverkligandet av EMU, som fastställts i EG-fördraget, snart löper ut, fortgår förberedelserna ivrigt på olika områden som kräver insatser från europeiska myndigheter. Enligt de program som lagts upp i "Grönboken om praktiska åtgärder vid införandet av den gemensamma valutan" () förbereder kommissionen, i samråd med Europeiska monetära institutet (EMI), ett förslag till en rådets förordning i syfte att skapa en juridisk infrastruktur för användandet av euron. Kommissionens arbete bör vara slutfört före 1996 års utgång.

1.2. Kommitténs aktuella yttrande är en uppföljning av det yttrande som antogs i oktober 1995 om "grönboken om praktiska åtgärder vid införandet av den gemensamma valutan" () och av det yttrande på eget initiativ som antogs i september 1996 om "Konsekvenserna av Ekonomiska och monetära unionen: Ekonomiska och sociala aspekter på konvergenskraven och den folkliga förankringen av den gemensamma valutan". Bortsett från vissa formella anmärkningar, ser Ekonomiska och sociala kommittén det som sin väl preciserade uppgift och plikt att medverka till utformandet av ett lagstiftningsprojekt, som inte bara överensstämmer med kravet att skapa en solid juridisk infrastruktur för den gemensamma valutan, utan också respekterar marknadens behov. Det är helt nödvändigt att övergången sker så enkelt som möjligt, utan byråkratiskt och procedurmässigt krångel och så långt det är möjligt med respekt för varje marknads praxis.

1.3. Några offentliga handlingar har ännu inte publicerats, vare sig av kommissionen eller av Europeiska monetära institutet. De uttalanden som kommittén gjort bygger därför på kunskap om arbetsdokument och riktlinjer som successivt håller på att ta konkret form i olika arbetsgrupper. Kommissionens senaste dokument på vilket uttalandena bygger är från den 27 juli; senare ändringar har beaktats inom ramen för ESK:s tidsgränser och arbetsrutiner.

2. Allmänna kommentarer

2.1. Det är ännu inte klart vilken rättslig grund förordningen skall bygga på. För kommittén är det viktigt att bestämmelserna träder i kraft på utsatt tid och att de gäller för alla medlemsstaterna, oavsett om de deltar i EMU eller inte.

2.2. Kommittén gläder sig åt att kunna konstatera att många av förslagen som framfördes i kommitténs yttrande av den 26 oktober 1995 finns med i kommissionens förberedande arbeten. Å andra sidan noterar kommittén att vissa viktiga aspekter, som kommer att beröras i det aktuella yttrandet, inte har beaktats.

2.3. En av de aspekter som kommittén särskilt framhävde rörde avtal som ingås mellan invånare i länder med gemensam valuta, mellan invånare i länder med gemensam valuta och invånare i (medlems)länder som står utanför valutaunionen och slutligen mellan invånare i länder med gemensam valuta och tredje land, reglerade enligt lagen i medlemsstater med undantag eller i tredje land (). Sådana avtal omfattar i vidare mening emissioner av värdepapper och avkastningen från värdepapper med fast ränta, särskilt om de är noterade på börser i tredje land. Kommittén har intensivt försökt påverka kommissionen och EMI "att marknaden, genom officiella kontakter, skulle kunna få försäkringar, att (när det gäller respekten för avtalsenliga normer) införandet av den gemensamma valutan inte kommer att orsaka störningar på europeiska och andra marknader".

2.4. Kommittén konstaterar med tillfredsställelse att dessa påtryckningar haft effekt åtminstone vad gäller värdepappers- och penningmarknaden. Kommissionens kontakter med IPMA ("International Primary Market Association") och med ISDA ("International Swaps and Derivatives Association") börjar leda fram till beslutet - som inom kort bör bli definitivt - att officiellt godta konverteringen av ecun till euro på nivån en mot en. Andra mått och steg - förmodligen gentemot regeringar i tredje land och/eller WTO (Världshandelsorganisationen) - kommer för övrigt att krävas för att tillförsäkra kontinuiteten och giltigheten i avtal som ingåtts med invånare i tredje land.

2.5. Det är uppenbart att ingen nationell eller europeisk lagstiftning kan nå ut utanför sitt egentliga territorium. Det är dock absolut nödvändigt att de som handlar med tredje land kan tillförsäkras att såväl ett lugnt accepterande av euron, som avtalens fortsatta giltighet, på något sätt kommer att garanteras. I det sammanhanget är det lämpligt att notera att, medan internationell rätt ger ett land rätt att ändra den egna valutans värde och beteckning, är det inte lika självklart med ett automatiskt medgivande - giltigt för alla - att i lag fastställa nivåer för konvertering mellan olika valutor.

3. Ecun och nationella valutor ersätts med euron

3.1. Förordningen kommer att bekräfta de beslut som rådet redan antagit: från och med den 1 januari 1999 kommer euron att bli de deltagande staternas valuta, och de nationella valutorna med sina lägre myntenheter kommer att bli delar av den gemensamma valutan, till konverteringstal som kommer att fastställas. Myntenheten "euro" kommer att indelas i hundradelar. Denna åtgärd ger en automatisk ekvivalens mellan euron och de deltagande valutorna. Andra åtgärder - som redan är kända och inte behöver kommenteras särskilt - avser:

- Valet av euron som beräkningsenhet för Europeiska centralbanken (ECB) och centralbankerna i deltagarländerna.

- Hänvisningen (uttrycklig eller underförstådd) till ecun i alla rättsliga instrument () kommer att ersättas med en hänvisning till euron, samtidigt som det åter bekräftas att växlingen blir en ecu mot en euro.

3.2. Vad beträffar avtalens kontinuitet sanktionerar rådets förordning principen, enligt vilken införandet av euron inte får leda till att villkoren i avtalen ändras, och inte heller ge någon av parterna rätt att ändra eller säga upp avtalet.

4. Bestämmelser som gäller under övergångsperioden

4.1. Förordningen introducerar begreppet "övergångsperiod" som motsvarar "fas B" i grönboken eller, som det står i EG-fördraget, den tredje etappen (). I praktiken täcker den en treårsperiod, från det verkliga startdatumet för EMU (1 januari 1999) fram till dagen före den slutgiltiga övergången (31 december 2001).

4.2. Tidigare hävdade man en åsikt, som man nu tycks ha övergivit, att den tredje etappen skulle kunna bli kortare om omständigheterna medger det. Kommittén hade tagit den möjligheten, som redan avhandlats i grönboken, under övervägande och uttryckt starkt motstånd () mot varje förändring i de uppgjorda programmen. Varje etapps längd måste beslutas av rådet senast den 30 juni 1998. Detta beslut måste också slå fast att den inte kommer att bli föremål för ytterligare ändringar. Marknaden behöver säkerhet för att kunna planera de många komplexa och dyrbara förändringar som kommer att bli nödvändiga.

4.3. Motiven till att överväga möjligheten att minska den tredje etappens längd är uppenbara: den bestäms i själva verket av den tid som centralbankerna behöver för att få de nya sedlarna och mynten i omlopp. Det verkar som om tiden skulle kunna förkortas om centralbankerna klarar av att skynda på förberedelserna. Marknaden skulle kanske kunna anpassa sig (en hypotes som är helt obekräftad) till en kortare period, men bara på villkor att den en gång fastslagna tiden inte ändras.

4.4. En av de föreskrifter som förtjänar att nämnas och som gäller under övergångsperioden, är den som stipulerar att euron skall indelas - enligt konverteringstalet - i nationella myntenheter, vilka skulle behålla den nuvarande indelningen. De enskilda ländernas valutalagar fortsätter att gälla med iakttagande av föreskrifterna i rådets förordning. Dessa normer behöver ingen särskild kommentar.

4.5. Regeln "inget tvång, inget förbud"

4.5.1. Grönboken underströk att användandet av euron borde vara frivilligt under övergångsperioden för det nödvändiga marknadsflödets skull. Kommittén insisterade på att denna princip skulle anammas utan avvikelser och underströk att det måste vara frivilligt för varje kontrahent att acceptera betalning i annan valuta än den nationella. En sådan beslutsfrihet för marknaden, som allmänt sammanfattas i uttrycket "inget tvång, inget förbud" välkomnades vid rådsmötet i Madrid. Det föreligger inget dokument eller meddelande där detta skall ha ifrågasatts.

4.5.2. Förordningen tycks vid första anblicken vara inspirerad av detta begrepp. Grundregeln fastslår i själva verket att de rättsliga instrument, som stipulerar användandet av den nationella valutan eller euron, faktiskt bör tillämpas på den valda valutan, om inte annat avtalats mellan parterna. Med andra ord blir det parternas vilja som bestämmer vilken valuta som skall ligga till grund för avtalet. Kommittén kan inte annat än instämma i en åtgärd som man själv förespråkat.

4.5.3. För närvarande finns ett undantag i förordningen: varje skuld som är betalningsbar genom kreditering till fordringsägarens konto, och uttryckt i euro eller i nationell valuta, kan betalas i den ena eller den andra valutan, alltefter gäldenärens önskan. Fordringsägaren kommer att få beloppet i det egna kontots valuta, konverterad enligt fast kurs.

4.5.4. Det så kallade undantaget är uppenbarligen av sådan betydelse att det kan bli huvudregel. Absurt nog skulle undantaget i så fall beröra enbart kontanttransaktioner. Det blir faktiskt utan betydelse, eftersom dessa transaktioner utan någon existerande eurosedel endast kan regleras i nationell valuta. Principen "inget tvång, inget förbud" överges därför i praktiken och ersätts med den motsatta principen: "gäldenärens val, fordringsägarens tvång".

4.5.5. Om denna princip definitivt antas, måste man juridiskt ha löst den konflikt som uppstår för den händelse fordringsägaren inte är stånd att ta emot en betalning i euro. Ta som exempel situationen med en detaljhandel eller ett företag, som tillhandahåller tjänster, som får en förfrågan om betalning i euro med betalkort, som utförs genom en kreditering till säljarens konto. Om dataterminaler och kassautrustning inte klarar av att behandla den nya valutan (eller att arbeta med två valutor) skulle transaktionerna bli omöjliga att genomföra.

4.5.6. Rent allmänt kan man säga att rätten för gäldenären att välja resulterar, redan från början av perioden, i ett tvång för företagen och i synnerhet för bank- och finanssektorn att utföra ett oräkneligt antal konverteringsoperationer eller att hålla dubbel bokföring under hela perioden, något som man just i grönboken avrådde ifrån, ur teknisk och ekonomisk synpunkt.

4.5.7. Skälen som ligger till grund för normen i fråga är å andra sidan helt giltiga, men det är utformningen som inte är så lyckad och som måste skrivas om. Om man tar hänsyn till den faktiska situationen - som verifierats av kommissionen vid otaliga sammanträffande med företag - inser man att marknaden endast stegvis kan anpassa sig till den gemensamma valutan. Att ha bokföring i två valutor ställer sig kostsamt och är ofta - i synnerhet i början av perioden - omöjligt att utföra. Detta faktum kommer att beaktas i bestämmelsen men dess konsekvenser kan komma att gå längre.

4.5.8. Med tanke på vad som ovan anförts föreslår kommittén att bestämmelsen i punkt 4.5.3 stryks och kompletteras med en annan bestämmelse som föreskriver att monetära skulder som är betalningsbara med en kreditering till fordringsägarens konto kan betalas av gäldenären i euro eller nationell valuta utan åtskillnad, under förutsättning att fordringsägaren och finansinstitutet som innehar kontot är överens. Endast på så sätt respekteras principen "inget tvång, inget förbud" - som måste gälla för alla operationer - och kopplas till den praktiska verkligheten.

4.6. De organiserade marknaderna

4.6.1. Den gradvisa övergången till den gemensamma valutan medför för finansinstituten en planering av interna tekniska och organisatoriska åtgärder. Man måste dessutom ta hänsyn till det faktum att finanssektorn opererar i ett nära samberoende: varje institut har kontakt med de andra instituten på basis av väl definierade regler, som är grundläggande för att systemen skall fungera. Den lagstiftning som är under utarbetande tar hänsyn till begreppet "organiserade marknader" och fastställer nödvändiga regler för att undvika störningar i övergångsfasen från nationell till gemensam valuta.

4.6.2. Med "organiserade marknader" avser förordningen "marknader som bildats för ett regelbundet utbyte, kompensation eller reglering av de finansiella instrument som räknas upp i del B i bilagan till direktiv

93/22/EEG om investeringstjänster, inklusive systemen för regelbundet utbyte, kompensation och reglering av instrumenten".

4.6.3. Varje organiserad marknad kommer att ha stort intresse av att göra övergången till den gemensamma valutan så snabb som möjligt, men samtidigt måste den ta hänsyn till enskilda medlemmars förmåga att anpassa sig till de nya bestämmelserna på ett riktigt och framför allt samordnat sätt. Med avseende på dessa krav borde det finnas en föreskrift i rådets förordning, på basis av vilken medlemsstaterna skulle kunna vidta lämpliga mått och steg för att möjliggöra för de organiserade marknaderna att fatta de nödvändiga besluten inför övergången från nationell till gemensam valuta.

4.6.4. Kommittén kan inte annat än instämma i en åtgärd inspirerad av en nödvändig pragmatism och hänsyn till de förhållanden under vilka varje organiserad nationell marknad opererar. Däremot är frågan oklar när det gäller organiserade internationella marknader, vars operativa bas finns i ett medlemsland - som inte nödvändigtvis är medlem i valutaunionen - men vars medlemmar också tillhör andra medlemsländer, oavsett om de deltar i EMU eller inte. Kommittén önskar att man utfärdar en specifik föreskrift i detta avseende.

4.6.5. Kommittén anser att:

- De bestämmelser som antagits av en organiserad marknad på basis av föreskrifter, utfärdade av medlemsstaten där den organiserade marknaden har sin bas gäller för alla medlemmar, oavsett om de är bosatta inom Unionen eller inte.

- Om basen för en organiserad marknad finns i ett land som inte deltar i valutaunionen, men vars medlemmar är bosatta i deltagande länder, bör medlemsstaten i fråga undvika att vidta åtgärder som kan hämma ett frivilligt användande av euron.

4.7. Rättsliga bestämmelser som medlemsstaterna skall utfärda

4.7.1. Den aktuella förordningen tycks vilja ge stor handlingsfrihet åt medlemsstaterna visavi de egna marknaderna. Nationella krav måste dock jämkas i enlighet med gemensamma principer som är nödvändiga för att säkerställa en harmoniserad övergång i olika länder. Kommittén ger sitt samtycke till detta synsätt, men betonar samtidigt nödvändigheten, som redan påtalats i punkt 4.6.4, av att särskilt beakta även de fall där nationella föreskrifter kan beröra andra medlemsstaters institut och organiserade marknader.

4.7.2. En rent allmän föreskrift är att de nationella bestämmelserna skall respektera tidsplanen som rådet kommer att fastställa. Enligt kommitténs åsikt är en sådan föreskrift nödvändig, men förmodligen inte tillräcklig. En viss samordning av aktioner kommer att bli nödvändig för att undvika en alltför stor tidsmässig obalans när det gäller genomförandet av de åtgärder som vidtagits i varje land.

4.7.3. Nödvändigheten av samordning, som nämns i föregående punkt, blir ännu uppenbarare om man tänker på att medlemsstaterna måste vidta nödvändiga åtgärder för att konvertera alla statsobligationer i omlopp till euro. Dessutom måste medlemsstaterna tillåta de organiserade marknadernas styrande organ att fatta de nödvändiga besluten för antagandet av euron som enhet. Även i detta fall kan en alltför stor tidsmässig obalans, när det gäller att genomföra sådana åtgärder i de olika länderna och marknaderna, förorsaka störningar på marknaderna.

4.7.4. De nationella juridiska bestämmelser som tillåter eller ålägger betalningsnetting, kompensation eller andra likartade tekniker måste tillämpas på monetära åligganden, uttryckta i euro eller i nationell valuta. Konverteringen kommer att göras på basis av fastställda pariteter. Samma sak gäller för presentationen av företagens budget. Dessa bestämmelser ligger i linje med EG-fördragets normer och kräver ingen ytterligare kommentar.

4.7.5. Det har dessutom bekräftats att nationella sedlar och mynt behåller sin karaktär av giltigt betalningsmedel endast inom de aktuella länderna och förblir underställda den nationella valutalagen i respektive land. Kommittén noterar beslutet, som ligger i linje med EG-fördraget.

5. Sifferavrundningar vid konvertering

5.1. En grundläggande regel som rådets förordning borde fastställa, gäller antalet decimaler som skall användas vid konverteringar. Kommissionen borde inrikta sig på följande konverteringsregler:

a) Konverteringsberäkningarna skall göras med sex signifikanta siffror och skall inte avrundas.

b) De monetära belopp som skall betalas när man gör en konvertering från nationell valuta till euro skall avrundas till närmaste hundradel. När det gäller konvertering från euron till nationell valuta, skall avrundningen ske till närmaste decimal eller enhet, enligt nationell praxis. Om tillämpningen av regeln ger ett resultat som ligger exakt mittemellan, skall summan rundas av en hundradel eller en enhet uppåt, alltefter omständigheterna.

5.1.1. Sådana regler är enkla och svarar såväl mot logik som praktik från tidigare erfarenheter, särskilt när pundet övergick till att bli en decimalvaluta. Det uppstår däremot olika problem av juridisk och praktisk karaktär, av vilka några redan studeras av kommissionen och EMI.

5.2. Det borde klart fastställas, hur självklart det än är, att för företagen - och i synnerhet för finansinstituten - gäller regeln att varje enskilt belopp skall konverteras enligt beräkningar som bygger på sex signifikanta siffror, och avrundas enligt reglerna i punkt 5.1 b. I det fallet kan totalbeloppet med många siffror i nationell valuta, konverterat till euro, inte exakt motsvara totalbeloppet av enskilda konverterade belopp i euro. Provberäkningar som gjorts på några tiotal addender bekräftar för övrigt lagen om stora tal: i praktiken är skillnaderna försumbara eftersom avrundningarna på ett eller annat sätt jämnar ut varandra.

5.3. Av detta följer att beräkningar med sex signifikanter med successiv avrundning enligt fastställda normer inte medför vare sig mätbar skada eller fördel. Konverteringsreglerna är med andra ord "neutrala" gentemot marknaden och enskilda aktörer. Kommittén ger sitt samtycke till att man föreskriver dessa regler på ett enhetligt sätt för alla medlemsstater.

5.4. Man måste dock hålla i minnet att många organiserade marknader snabbt kommer att välja euron som valuta, samtidigt som de låter sina medlemmar behålla den nationella valutan gentemot de egna motparterna. I det fallet skall de belopp som räknats i nationell valuta av medlemmarna konverteras till euro av den organiserade marknaden och sedan konverteras tillbaka till nationell valuta för registreringen av betalnings- eller clearingoperationerna. Och det bli än mer komplicerat när de ingående och utgående beloppen är i två olika valutor, som båda är med i EMU. För att systemet skall fungera är det dessutom nödvändigt att det är exakt samma summa i det ingående och utgående beloppet för att bokföringen av operationerna skall stämma överens. En sådan överensstämmelse är praktiskt taget omöjligt att uppnå, i synnerhet om summan i fråga är hög.

5.5. Kommittén anser att enhetliga regler måste antas för att garantera att man får en överensstämmelse i bokföringen av operationerna. De organiserade marknaderna borde därför få friheten att fastställa ifrågavarande regler, gällande för alla deras medlemmar. Som ett alternativ skulle de kunna fastställas av rådets förordning. En sådan lösning verkar dock inte så lätt att tillämpa. Eftersom man då inte skulle kunna ta hänsyn till alla de nationella och internationella organiserade marknadernas olika särdrag och varierande krav.

5.6. En iakttagelse som inte är av mindre vikt i det här sammanhanget: Konverteringsoperationerna med sex signifikanter och avrundningarna är lätta att utföra för datorer och persondatorer (PC) som är programmerade för detta. Detta gäller inte för kontorsräknare, med remsa eller med digital skärm, kassaapparater med konverteringsprogram och inte heller för miniräknare: det begränsade utrymmet för disponibla siffertecken (normalt högst 12 tecken) omöjliggör varje beräkning. Detta innebär att aktörer som inte är försedda med elektroniska datorer eller PC tvingas ersätta sin nuvarande utrustning som inte går att anpassa till de nya kraven med helt ny apparatur. Och samma sak gäller för konsumenter som med vanliga miniräknare vill kontrollera om priserna överensstämmer.

5.7. Att ersätta kontorsräknare, kassaapparater och miniräknare med motsvarande apparater, anpassade till de nya kraven, skulle kunna utgöra en ny intressant marknad för konstruktörer. Det är omöjligt att veta hur mycket utrustning av det slaget som finns i omlopp, men uppskattningsvis kan det maximalt röra sig om några tiotals miljoner enheter. Å andra sidan skulle utgifterna för utbytet utgöra en tilläggskostnad för övergången till den gemensamma valutan för marknaden och medborgarna: en säkerligen inte försumbar totalkostnad.

5.8. De föregående iakttagelserna väcker frågor som lagstiftaren varken kan ignorera eller underskatta. Konsumenterna, liksom företag inom detaljhandeln och servicesektorn, behöver klara regler som är lätta att omsätta i praktiken och att kontrollera och som bygger på rättvisa kriterier för båda parter. Regeln om de "sex signifikanta siffrorna" och följdriktiga avrundningar är säkerligen inte begriplig för alla. Risken finns - och inte alls bara teoretiskt - att man skapar ett motstånd mot den gemensamma valutan hos medborgarna just när aktuella och planerade kampanjer försöker främja ett positivt mottagande. Kommittén föreslår att man är uppmärksam på dessa krav och antar regler som är anpassade till marknadens krav.

5.9. Rådets förordning borde därför innehålla en specifik hänvisning till detaljhandeln och servicesektorn. Medlemsstaterna borde sedan, på basis av subsidiaritetsprincipen, utfärda avpassade förenklade regler för konvertering av den egna valutan till euro.

5.10. En ytterligare kommentar behöver göras när det gäller konverteringen mellan deltagande valutor: enligt artikel 109l(4) i EG-fördraget kommer rådet enbart att fastställa konverteringstalet för varje enskild valuta till euro och inte för varje enskild valuta till var och en av de övriga valutorna. Förordningen föreskriver att en sådan konvertering skall göras på basis av en algoritm som utgörs av konverteringen av det ursprungliga beloppet i euro, med minst tre decimaler, och av återkonverteringen av detta belopp till den andra nationella valutan. Eftersom konverteringstalen för de nationella valutorna är fasta, är det svårt att förstå varför inte rådet självt - eller ECB med vederbörlig fullmakt - kan bestämma om och föreskriva ömsesidiga konverteringstal för de olika valutorna, beräknade just på basis av den föreskrivna algoritmen.

6. Sedlar och mynt i euro

6.1. Euron och de nationella valutorna som godkända betalningsmedel

6.1.1. Förordningen föreskriver att sedlar i euro skall ges ut - ett rättare sagt, sättas i omlopp - i slutet av övergångsperioden av ECB och deltagande länders centralbanker. Enligt förordningen skulle de vara de enda sedlar som är giltiga som lagliga betalningsmedel i dessa länder. Samma regler skulle gälla för mynten, med förbehållet att ingen kommer att tvingas ta emot mer än femtio mynt, vid varje enskild betalning.

6.1.2. De "slutgiltiga bestämmelserna" föreskriver att nationella sedlar och mynt upphör att vara lagliga betalningsmedel sex månader efter övergångsperiodens slut. Denna period kan förkortas i varje land, enligt lagar som medlemsländerna utfärdar.

6.1.3. Det faktum att sedlar och mynt i euro kommer att vara godkända betalningsmedel i början av övergångsperiodens slut - i praktiken den 1 januari 2002 - och att nationella sedlar och mynt kommer att upphöra att vara godkända betalningsmedel sex månader senare - dvs. den 30 juni 2002 - innebär att för en period av högst sex månader (som kan bli kortare i några länder) kommer det att finnas två olika godkända betalningsmedel: euron för alla deltagande länder och nationell valuta - en underindelning av euron, se 3.1 - giltig endast i det land där den ges ut.

6.1.4. Även om situationen som beskrivs i föregående punkt är korrekt ur juridisk synvinkel, kommer allmänheten i praktiken att betrakta euron och den nationella valutan som två olika godkända betalningsmedel. Det finns några tidigare exempel: Det skotska pundet och den belgiska francen och den luxemburgska francen, med skillnaden att dessa valutor fortsätter att vara i omlopp utan tidsgräns. För att undvika störningar måste marknaden klart informeras om att de två olika valutorna har samma rättsliga värde. På så sätt skulle det inte bli något stort tryck de första utgivningsdagarna på centralbanker och andra banker från medborgare som omedelbart vill växla in den nationella valutan i euro. Alla länder har erfarenhet av att växla nationella sedlar och mynt av ny typ mot gamla sedlar och mynt som tas ur bruk, utan att det uppstår problem.

6.2. Imitationer och förfalskningar

6.2.1. Enligt en inriktning som börjar göra sig gällande skulle rådets förordning begränsa sig till att ålägga medlemsstaterna att vidta lämpliga sanktioner mot imitation och förfalskning av sedlar. Kommittén påminner i det sammanhanget om att grönboken i punkt 136 hävdade att "det skulle tillkomma kommissionen, i samarbete med Europeiska centralbankssystemet (ESCB), att presentera lagförslag rörande lagligt skydd av sedlar mot förfalskningar...". Grönboken och - som det verkar - rådets förordning har dock underlåtit att beakta att också spridandet av falska pengar måste förutses i lagstiftningen.

6.2.2. Tidigare hade man sålunda helt riktigt insett att skyddet av en gemensam egendom, den gemensamma valutan, inte kan överlåtas till de enskilda medlemsstaternas egna initiativ. Om det är sant att lagstiftningen när det gäller straffrätt är en för medlemsstaterna exklusiv befogenhet, så är det inte mindre sant att det gemensamma intresset inte kan försvaras olika från land till land. Detta är ett fall där subsidiaritetsprincipen inte kan åberopas, inte ens med hänvisning till lagstiftningen rörande straffrätten.

6.2.3. Ekonomiska och sociala kommittén anser att kommissionen och rådet oundgängligen måste finna en juridiskt giltig lösning för att på ett adekvat sätt skydda den gemensamma valutan med åtgärder som alla deltagande stater ovillkorligen måste godta. Rent "nationella" lösningar skulle inte räcka och skulle kunna visa sig få motsatt effekt: länder med mindre stränga lagar skulle bli tillhåll för förfalskare och utprånglare av falska pengar.

6.2.4. Kommittén föreslog en lösning i sitt yttrande om grönboken (punkterna 7.10-7.14 ) och föreslår den än en gång: att man använder ett innovativt grepp som är politiskt acceptabelt för alla medlemsstaterna. Man borde se åtgärderna mot imitation och förfalskning av den gemensamma valutan som ett led i kampen mot den organiserade brottsligheten: i praktiken samma synsätt som i direktivet om tvättning av svarta pengar. Kommittén klargjorde ett faktum, som för övrigt är väl känt av polisen i hela världen: dessa brott begås aldrig av enskilda individer. Imitation och förfalskning (liksom också utprångling) av sedlar - och också av mynt - är något som brottssyndikat - nästan alltid internationella - har monopol på. De har stora ekonomiska resurser och är ofta kopplade till andra organisationer för narkotikaförsäljning och tvättning av svarta pengar.

6.2.5. Kommittén hade också föreslagit att den nya lagstiftningen skulle vara heltäckande genom att i den inkludera och beakta alternativa betalningsmedel som används i stället för kontanter (betalkort, förbetalda kort, resecheckar, etc.). Sådana betalningsmedel utgör idag en avsevärd del av kreditflödet, och godtagandet av dessa bygger på det förtroende som allmänheten hyser för dem. Även de bidrar till att med ny kraft ge näring åt de internationella brottssyndikaten. Även om straffen för brott mot privat egendom inte kan vara desamma som straffen för brott mot allmän egendom, så är brottstypen densamma om man ser till samhällseffekten: ett ökande hot mot samhället och en stärkning av den organiserade brottsligheten.

Bryssel den 31 oktober 1996.

Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande

Tom JENKINS

() Dok. KOM(95) 333 slutlig, 31.5.1995.

() EGT nr C 18, 22.1.1996.

() Kommitténs anförda yttrande, punkterna 7.4, 7.5, 7.6. Avtal mellan invånare i länder med gemensam valuta och länder med undantag borde inte ställa till problem av något slag, eftersom rådets förordning självklart kommer att gälla för alla länder inom EU utan åtskillnad.

() Av särskilt intresse är avsikten att definiera begreppet "rättsliga instrument": lagar, förordningar, administrativa handlingar, rättegångsbeslut, avtal, andra betalningsinstrument än sedlar eller mynt, och andra verktyg med juridisk verkan.

() Artikel 109j:4.

() Kommitténs anförda yttrande (not 2, s. 65), punkterna 5.1.2 och 5.3.2.