Detta har skett genom att nya lagar och förvaltningsföreskrifter eller ändringar av befintliga föreskrifter har antagits av alla medlemsstater, med undantag för Tyskland som bedömde att landets lagstiftning var förenlig med direktivet. Vid tidsfristen den 18 juni 2016 hade lagstiftning för införlivande av direktivet trätt i kraft i tio medlemsstater (Danmark, Finland, Frankrike, Ungern, Malta, Nederländerna, Polen, Slovakien, Slovenien och Storbritannien). Under den senare delen av 2016, efter det att tidsfristen hade löpt ut, trädde tillämplig lagstiftning i kraft i ytterligare sex medlemsstater (Belgien, Estland, Grekland, Irland, Italien och Lettland). Under 2017 trädde ny lagstiftning i kraft i Österrike, Bulgarien, Kroatien, Tjeckien, Cypern, Litauen, Luxemburg, Portugal, Rumänien, Spanien och Sverige.

Medlemsstaterna har framhållit att det är vissa svårigheter med att begära information genom administrativt samarbete. I vissa fall uppger myndigheterna i de anmodade medlemsstaterna att de saknar behörighet att svara på vissa frågor och/eller ger inget eller ett ofullständigt svar. Det förekommer också att myndigheter inte kan utföra en inspektion till följd av korta tidsfrister. Resultatet blir att begäranden blir obesvarade eller endast delvis besvarade.

De flesta medlemsstaterna anser att tidsfristerna i artikel 6.6 är lämpliga men alltför korta i vissa fall, t.ex. om handlingar behöver inhämtas från andra myndigheter eller om det krävs inspektioner för att samla in den information som krävs. Statistik från informationssystemet för den inre marknaden (se bilaga III till arbetsdokumentet från kommissionens avdelningar) visar att ungefär en tredjedel av begärandena inte besvaras inom tidsfristerna.

I sina svar på enkäten från expertkommittén för utstationering av arbetstagare framhöll fackföreningarna hur viktigt det är att säkerställa att tidsfristerna i artikel 6.6 följs. De underströk att för att kunna åtgärda missbruk är det viktigt att snabbt få tillförlitlig och omfattande information. Vidare framhöll de att medlemsstaterna behövde säkerställa att det finns lämpliga resurser för administrativt samarbete.

Statistik från informationssystemet för den inre marknaden om att sända och ta emot begäranden

Under 2018 genomfördes sammanlagt 4 789 informationsutbyten om utstationering av arbetstagare via systemet för den inre marknaden. Majoriteten av dessa begäranden utgjordes av begäranden om information (2 785 utbyten) och begäranden om att sända handlingar (1089). Andra kategorier av utbyten var inte lika vanligt förekommande: begäranden om delgivning av ett beslut om en administrativ sanktionsavgift (568), begäranden om indrivning av en administrativ sanktionsavgift (201), brådskande begäranden (130) och meddelanden om oegentligheter (16).

Samarbetsgraden har ökat kontinuerligt sedan 2017: det totala antalet informationsutbyten ökade från 873 utbyten under fjärde kvartalet 2017 till 1 214 utbyten under fjärde kvartalet 2018. Särskilt anmärkningsvärt är att antalet brådskande begäranden ökade från 22 begäranden under fjärde kvartalet 2017 till 50 begäranden under fjärde kvartalet 2018.

Under 2018 var Belgien det land som var mest aktivt med att sända begäranden om information, följt av Österrike och Frankrike. Belgien sände också flest brådskande begäranden, medan Österrike sände högst antal begäranden om att sända handlingar, begäranden om delgivning av ett beslut samt begäranden om indrivning av en administrativ sanktionsavgift. Det land som sände flest meddelanden om oegentligheter var Slovakien.

Totalt sett tog Slovenien emot flest begäranden under 2018, men högst antal begäranden om information sändes till Polen, följt av Portugal och Slovenien. Rumänien tog emot högst antal brådskande begäranden, följt av Polen och Portugal. Slovenien tog emot flest begäranden om att sända handlingar, begäranden om delgivning av ett beslut och begäranden om indrivning av en administrativ sanktionsavgift, medan Tyskland tog emot flest meddelanden om oegentligheter.

Under 2018 var den genomsnittliga svarstiden för brådskande begäranden, där den begärda informationen ska finnas tillgänglig i ett register, tio kalenderdagar. Detta kan jämföras med den tidsfrist på endast två arbetsdagar som fastställs i direktivet.

År 2018 var den genomsnittliga svarstiden för (icke-brådskande) begäranden om information 43 dagar, medan den föreskrivna tidsfristen för att besvara dessa begäranden är 35 dagar (25 arbetsdagar). I vissa fall var medlemsstater som tog emot ett stort antal begäranden snabbare med sina svar än medlemsstater som tog emot färre begäranden.

För en statistisk översikt, se bilaga III till arbetsdokumentet från kommissionens avdelningar.

3.6.Administrativa krav och kontrollåtgärder (artikel 9)

Enligt direktivet får medlemsstaterna införa administrativa krav och kontrollåtgärder för att säkerställa att man effektivt kan övervaka att de skyldigheter som fastställs i direktivet samt direktivet om utstationering av arbetstagare fullgörs, förutsatt att kraven och åtgärderna är motiverade och proportionella i enlighet med unionsrätten. Medlemsstaterna är inte skyldiga att införa dessa åtgärder. Uppräkningen av möjliga åtgärder är inte uttömmande, men övriga administrativa krav och kontrollåtgärder får endast införas om kraven och åtgärderna är motiverade och proportionella.

I bilaga I till arbetsdokumentet från kommissionens avdelningar finns en översikt över de åtgärder som medlemsstaterna har vidtagit enligt artikel 9.

3.6.1.Artikel 9.1 a – Enkel anmälan

Enligt denna bestämmelse får medlemsstaterna kräva att en tjänsteleverantör som är etablerad i en annan medlemsstat ska göra en ”enkel anmälan” som innehåller alla relevanta uppgifter som krävs för att det ska gå att utföra faktiska kontroller på arbetsplatsen, inbegripet: i) tjänsteleverantörens identitet, ii) det förväntade antalet klart identifierbara utstationerade arbetstagare, iii) de kontaktpersoner som avses i artikel 9.1 e–f, iv) utstationeringsperiodens förväntade längd och planerade start- och slutdatum, v) arbetsplatsens adress(er), och vi) vilka slags tjänster som ska utföras och som motiverar utstationeringen.

Samtliga medlemsstater utom Storbritannien (med undantag för Gibraltar) begär att en sådan anmälan ska göras av tjänsteleverantören innan verksamhet inleds på deras territorium. I de flesta medlemsstater ska denna anmälan göras när som helst innan tillhandahållandet av tjänster påbörjas, även samma dag (Österrike, Belgien, Bulgarien, Kroatien, Cypern, Tjeckien, Danmark, Estland, Finland, Frankrike, Tyskland, Grekland, Ungern, Irland, Lettland, Luxemburg, Malta, Nederländerna, Polen, Portugal, Slovakien, Slovenien, Spanien och Sverige). I vissa medlemsstater (Italien, Litauen och Rumänien) måste anmälan göras senast föregående dag (dvs. dagen innan tillhandahållandet av tjänster påbörjas). Eftersom anmälan kan krävas ”senast när tillhandahållandet av tjänster påbörjas”, går varje krav om att anmälan ska göras inom en viss tidsfrist (t.ex. några timmar eller dagar) före utstationeringen utöver det som är uttryckligen tillåtet enligt direktivet.

Vid eventuella ändringar av de uppgifter som ingår i anmälan ska dessa ändringar meddelas omedelbart enligt österrikisk, finsk och tysk lag. Andra medlemsstater anger en exakt tidsram för när dessa ändringar ska meddelas: den första vardagen efter ändringen i Danmark, inom tre dagar i Kroatien och Sverige, inom fem dagar i Italien och Rumänien, inom sju dagar i Polen, inom tio dagar i Tjeckien och inom femton dagar i Cypern och Grekland. I Italien tillåts inte ändringar av ”väsentlig information” (tjänsteleverantörens identifieringskod och etableringsstat, de utstationerade arbetstagarnas identifieringskoder osv.). I så fall måste det göras en ny anmälan senast när tillhandahållandet av tjänster påbörjas. I Grekland ska information om ändringar av arbetstid lämnas senast den dag då ändringen genomförs.

3.6.1.1.Information om tjänsteleverantör/arbetsgivare

Medlemsstaterna kräver som minimum information om tjänsteleverantörens namn och adress, normalt även vissa ytterligare kontaktuppgifter såsom telefonnummer och/eller e-postadress. Utöver dessa krav begär tolv medlemsstater (Österrike, Tjeckien, Danmark, Estland, Finland, Grekland, Ungern, Italien, Lettland, Polen, Slovakien och Spanien) att den utstationerande arbetsgivaren ska meddela sitt momsnummer, nummer i handelsregistret eller liknande, och Cypern begär att företaget ska ange sin rättsliga form. Nio medlemsstater (Österrike, Kroatien, Cypern, Estland, Finland, Tyskland, Grekland, Ungern och Litauen) föreskriver information om typen av verksamhet, dvs. inom vilken verksamhetssektor som företaget är aktivt.