Förutsättningarna för territoriellt samarbete bör skapas i enlighet med subsidiaritetsprincipen i artikel 5.3 i EU-fördraget. Medlemsstaterna har tagit individuella, bilaterala och även multilaterala initiativ för att lösa rättsliga problem vid gränserna. Sådana mekanismer finns dock inte i alla medlemsstater och rör inte alla gränser i en viss medlemsstat. De finansieringsinstrument (främst Interreg) och rättsliga instrument (främst de europeiska grupperingarna för territoriellt samarbete) som hittills har införts på EU-nivå har inte varit tillräckliga för att lösa de rättsliga problemen vid gränserna i hela EU. Målen för den föreslagna åtgärden kan alltså inte i tillräcklig utsträckning uppnås av medlemsstaterna, vare sig på central nivå eller på regional och lokal nivå, utan kan, på grund av den föreslagna åtgärdens omfattning och effekt, bättre uppnås på unionsnivå. Därför krävs det ytterligare insatser från unionens lagstiftare.

Proportionalitet

I enlighet med proportionalitetsprincipen i artikel 5.4 i EU-fördraget bör EU-åtgärder till innehåll och form inte gå utöver vad som är nödvändigt för att nå målen i fördragen. Det är frivilligt att använda den särskilda mekanism som inrättas genom denna förordning. En medlemsstat får besluta att vid en viss gräns mot en eller flera angränsande medlemsstater fortsätta att lösa rättsliga problem i ett visst gränsområde genom de effektiva mekanismer som staten har infört på nationell nivå eller som den, formellt eller informellt, har infört tillsammans med en eller flera angränsande medlemsstater. I sådant fall får medlemsstaten välja att inte använda den mekanism som inrättas genom denna förordning. På samma sätt får en medlemsstat besluta att vid en viss gräns till en eller flera angränsande medlemsstater ansluta sig till en befintlig effektiv mekanism som, formellt eller informellt, har inrättats av en eller flera angränsande medlemsstater. Om den mekanismen tillåter medlemsstaten att ansluta sig får den välja att inte använda den mekanism som inrättas genom denna förordning. Denna förordning går alltså inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå målen för de gränsområden där medlemsstaterna saknar effektiva mekanismer för att lösa rättsliga problem.

•Val av instrument

Som anges i avsnitt 1 har medlemsstaterna har tagit individuella, bilaterala och även multilaterala initiativ för att lösa rättsliga problem vid gränserna. Genom en förordning införs en skyldighet för medlemsstaterna att för varje gräns mot en annan medlemsstat inrätta en mekanism för att lösa rättsliga problem i ett gemensamt gränsområde, samtidigt som de får genomföra andra effektiva mekanismer. En rekommendation skulle inte vara det mest effektiva instrumentet, eftersom rekommendationer inte är bindande (se artikel 288 femte stycket i EUF-fördraget). Ett direktiv skulle inte heller vara det mest effektiva instrumentet, eftersom det med avseende på det resultat som ska uppnås är bindande för varje medlemsstat till vilken det är riktat, men överlåter åt de nationella myndigheterna att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet (se artikel 288 tredje stycket i EUF-fördraget). Som anges i avsnitt 3.2 i meddelandet om gränsområden kan ett EU-direktiv som införlivas i två grannmedlemsstater skapa två olika system som sedan möts vid de inre gränserna. Detta kan skapa svårigheter och ibland även rättslig osäkerhet, vilket ökar kostnaderna. Detta förslag avser just en mekanism för att inrätta en metod på EU-nivå, eftersom endast ett fåtal medlemsstater har infört en annan metod. Ett direktiv skulle alltså kunna skapa nya skillnader i gränsområdena.

3.RESULTAT AV EFTERHANDSUTVÄRDERINGAR, SAMRÅD MED BERÖRDA PARTER OCH KONSEKVENSBEDÖMNINGAR, GRUNDLÄGGANDE RÄTTIGHETER

•Efterhandsutvärderingar/kontroller av ändamålsenligheten med befintlig lagstiftning

Ej tillämpligt: ny lagstiftning

•Samråd med berörda parter

Konceptet med en gränsöverskridande politik härrör från det arbete som det luxemburgska rådsordförandeskapet utförde 2015 och som ledde till att medlemsstaterna inrättade en informell arbetsgrupp som har haft regelbundna möten sedan dess. Den informella arbetsgruppen har undersökt sätt att förenkla lösningen av kvarvarande gränsproblem, framför allt i genomförandet av gränsöverskridande projekt. Den har fört fram tanken på att reglerna i en medlemsstat (lagar, andra författningar, normer) ska tillämpas även på andra sidan gränsen, i grannmedlemsstaten. Mellan tio och femton medlemsstater brukar delta i gruppens möten. Olika grupperingar av medlemsstater har också varit aktiva, framför allt Beneluxunionen och Nordiska ministerrådet.

Andra berörda parter, särskilt gränsområden och institutioner, har efterfrågat ett sådant instrument under ganska lång tid. Detta framkom särskilt tydligt under GD Regional- och stadspolitiks gränsöverskridande granskning 2015–2017. Under granskningen genomfördes ett offentligt samråd på alla officiella EU-språk och det kom in mer än 620 svar. På frågan om en eventuell lösning på gränsfrågor uppmanades kommissionen uttryckligen av flera svarande att arbeta för större flexibilitet i hur nationell/regional lagstiftning tillämpas i gränsområden. Tanken på att ”befria” ett gränsområde från nationell lagstiftning eller anpassa den till förhållandena vid gränsen fördes fram flera gånger.

I utkasten till yttranden från Regionkommittén och Europaparlamentet som svar på meddelandet Att stärka tillväxt och sammanhållning i EU:s gränsområden välkomnas också förslaget om att utveckla ett sådant instrument. Båda yttrandena kommer att antas under sommaren 2018.

•Konsekvensbedömning

Interregprogrammens konsekvenser och europeiska mervärde är väl kända. I många fall beror gränsöverskridande hinder (framför allt i fråga om hälso- och sjukvårdstjänster, arbetslagstiftning, kollektivtrafik och affärsutveckling) dock på skillnader i administrativa metoder och nationella rättsliga ramar. Sådana skillnader är svåra att hantera enbart genom programmen, eftersom det krävs beslut som går utanför programstrukturerna.

Därför undersökte det luxemburgska ordförandeskapet och flera medlemsstater 2015 möjligheten att använda en medlemsstats regler i en angränsande medlemsstat. Kommissionen föreslår att sådana lösningar ska underlättas genom ett standardiserat rättsligt instrument

Det finns två alternativ, nämligen ett europeiskt gränsöverskridande åtagande (nedan kallat åtagandet) (som i sig gör det möjligt att medge undantag från vanliga regler) eller ett europeiskt gränsöverskridande uttalande (nedan kallad uttalandet) (de undertecknande staterna åtar sig formellt att lagstifta för att ändra de vanliga reglerna). Mekanismen kommer att

•vara frivillig: medlemsstaterna får välja att använda mekanismen eller använda andra effektiva mekanismer för att lösa rättsliga problem vid gränserna,