GEMENSAMT MEDDELANDE TILL RÅDET EN STRATEGISK RAM FÖR OMRÅDET KRING DE AFRIKANSKA STORA SJÖARNA /* JOIN/2013/023 final */





EN STRATEGISK RAM FÖR OMRÅDET KRING DE AFRIKANSKA STORA SJÖARNA I. Sammanfattning Konflikten i området kring de afrikanska stora sjöarna i östra Demokratiska republiken Kongo har pågått under de senaste tjugo åren eftersom man inte lyckats lösa grundorsakerna till problemet. Svag styrning, avsaknad av säkerhet och oförmåga att garantera rättsstatsprincipen i stora delar av regionen, tillsammans med fattigdom och en brist på tjänster och infrastruktur, har fördjupat den sociala uppdelningen. Beväpnade grupper skapar kaos, vilket ytterligare förvärrar problemen i regionen genom att det förhindrar mänsklig, social och ekonomisk utveckling. För att komma till rätta med situationen behövs det insatser på fem viktiga områden: a) Att hjälpa staterna i regionen att bli effektivare, mer ansvarstagande och ha kapacitet att garantera grundläggande tjänster och tillförlitlig fysisk, rättslig och administrativ säkerhet i hela landet, om så önskas genom en utvecklad politisk struktur. b) Att garantera säkerheten i östra Demokratiska republiken Kongo och bygga upp nytt förtroende i samhällena där. c) Att bygga upp ekonomin i området, så att befolkningen kan dra fördel av sina mineraltillgångar, utnyttja de möjligheter som en mer integrerad regional marknad ger och få bättre tillgång till globala marknader. d) Att bygga upp samarbete och förtroende mellan länderna i regionen och inrätta mekanismer som gör samarbetet verkningsfullt. e) Att se till att det internationella samfundet uppmuntrar länderna och andra aktörer i regionen att fullgöra sina åtaganden och agera ansvarsfullt både internt och mot sina grannar. EU kommer i sitt arbete för att uppnå dessa mål att samarbeta nära med regionala organisationer, bland annat Afrikanska unionen och ICGLR (den internationella konferensen för området kring de afrikanska stora sjöarna[1]) samt med FN, inklusive det förstärkta Monusco (FN:s stabiliseringsuppdrag i Demokratiska republiken Kongo), som kommer att fortsätta att spela en viktig roll tills den inre stabiliteten i området är säkrad. Denna strategiska ram är utformad för att garantera att EU:s mål om säkerhet och utveckling, inklusive förebyggande av konflikter och fredsbyggande, uppnås på ett sätt som är ömsesidigt förstärkande och övergripande. Den strategiska ramen har inga budgetkonsekvenser i sig. EU kommer att arbeta tillsammans med övriga medlemmar i det internationella samfundet och kommer att diskutera strategin med länder och organisationer i regionen, fastställa prioriteringar och utarbeta en tidsplan för genomförandet av åtgärder, inklusive milstolpar för att mäta framstegen. II. Bakgrund Definitionen av området kring de afrikanska stora sjöarna kan visserligen omfatta olika geografiska verkligheter men i denna strategiska ram avses Rwandas, Burundis och Ugandas territorier samt de östra provinserna i Demokratiska republiken Kongo (och, i en vidare bemärkelse, västra Tanzania och västra Kenya samt delar av Sydsudan). Det är ett potentiellt rikt och bördigt men ojämnt befolkat och kustlöst område där länderna har gränser som drogs upp under kolonialtiden. Sedan de blev självständiga under 1960-talet har alla länderna drabbats av instabilitet, perioder av militärstyre och haft svårt att få igång en hållbar utveckling. Folkmordet i Rwanda 1994, inbördeskrigen i Burundi och Mobutu-regimens sammanbrott 1997 var upptakten till ett decennium av interna och regionala konflikter, där miljontals människor har dödats samtidigt som många av de överlevande drivits på flykten eller blivit utblottade. Vissa av länderna i området, särskilt Uganda och Rwanda, har uppnått god ekonomisk tillväxt på senare år och gjort tillfredsställande framsteg mot att uppnå sina millennieutvecklingsmål, medan andra släpar efter. Trots detta fortsätter länderna kring de afrikanska stora sjöarna att vara nära sammankopplade med varandra och varje lands öde påverkar stabiliteten och utvecklingen i regionen. Det är därför klokt att betrakta området som en helhet. Följande är de viktigaste faktorer som påverkar situationen: § En stor och växande befolkning som är ojämnt fördelad: från mycket hög befolkningstäthet i Rwanda och Burundi samt i vissa höglandsområden i Kivu till låg befolkningstäthet och stora reserver av odlingsbar mark i andra delar av Demokratiska republiken Kongo. § Politisk splittring och demokratiska underskott. § Förvärrade etniska motsättningar som ibland utnyttjas av konkurrerande partier. I Demokratiska republiken Kongo har invandringen av rwandatalande personer till Kivu rubbat den politiska balansen samtidigt som konkurrensen om resurser och kontroll fortsätter mellan grannländerna och Kinshasa. § Svaga stater och dålig administrativ kapacitet, med länder som får sin legitimitet ifrågasatt och begränsad politisk frihet och mediefrihet. § Avsaknad av rättsstatsprincipen eller ändamålsenlig säkerhetskontroll, särskilt i östra Demokratiska republiken Kongo. Där litar man inte alltid på centralstaten och säkerhetsstyrkorna har ibland agerat utan att alls respektera civilbefolkningen. Ibland har de även gjort sig skyldiga till allvarliga kränkningar i en kultur som präglas av straffrihet. § Olaglig exploatering och handel med naturresurser i östra Demokratiska republiken Kongo tillsammans med dålig förvaltning av utvinningsindustrin och en omfattande korruption är faktorer som utlöser, upprätthåller och trappar upp våldet. § Endemisk fattigdom, låg mänsklig utveckling, grundläggande behov som inte tillfredsställs, kränkningar av mänskliga rättigheter, könsrelaterat våld och ojämlikhet. § Svårigheter att få tillträde till globala marknader och avsaknad av regional integration hämmar investeringar och uppkomsten av verkliga regionala ekonomiska intressen. Alla dessa faktorer har inte påverkat varje land i området i samma utsträckning. Det är situationen i Demokratiska republiken Kongo som har fått de mest långtgående regionala konsekvenserna helt enkelt på grund av landets storlek. Dessutom har alla länder, inklusive Rwanda, Burundi och Uganda, särskilda problem som har haft och fortfarande kan ha en destabiliserande verkan på den regionala säkerheten. Särskilt Kivu har blivit ett slagfält, inte bara på grund av de konkurrerande lokala grupper som representerar särintressen utan även på grund av rebellgrupper som kommer från eller stöds av grannländerna och som försöker kontrollera territorier och exploatera naturresurser. Detta har gett upphov till en instabil situation som lätt förändras. Det har lett till följande: § De storskaliga befolkningsomflyttningarna med därpå följande sociala och ekonomiska störningar i Kivu har lett till en särskilt desperat humanitär situation. § Kränkningar av de mänskliga rättigheterna, inbegripet sexuellt och könsrelaterat våld, är fortfarande vanligt förekommande. § Den ekonomiska och sociala utvecklingen har hejdats, i synnerhet i östra Demokratiska republiken Kongo, där staten har misslyckats med att uppfylla sina grundläggande funktioner att säkerställa säkerhet och förvaltning. § Det grundläggande samförståndet i samhället har upphört. Rivaliteten har förvärrats i stället för att minska och antalet väpnade grupper har fördubblats. § Den rådande situationen i Kivu har haft en negativ inverkan på regionen som helhet på grund av bristande förtroende mellan grannländerna, som har anklagats för inblandning, vilket underblåst osäkerheten ännu mer i stället för att skapa stabilitet. Flera försök att hitta varaktiga lösningar har inte gett någon effekt eller varit hållbara, eftersom de inte löst en rad grundläggande problem, inte har inbegripet alla berörda på lokal och nationell nivå eller helt enkelt inte har genomförts. Det nyligen undertecknade avtalet om en ram för fred, säkerhet och utveckling för Demokratiska republiken Kongo (nedan kallat ramavtalet) och utnämnandet av ett särskilt sändebud för FN:s generalsekreterare till området kring de afrikanska stora sjöarna ger en unik möjlighet att utforma en ny heltäckande strategi för att på en och samma gång ta itu med de lokala, nationella och regionala orsakerna till konflikterna, särskilt i Kivu. I ramavtalet föreskrivs att nationella och regionala tillsynsmekanismer ska inrättas för att övervaka att de undertecknande parterna fullgör sina åtaganden[2]. Detta tillfälle får inte försummas utan kräver ett snabbt initiativ för att utnyttja en möjlighet som kan vara kortlivad. För att lyckas är det viktigt att regeringarna och andra berörda i regionen har ansvaret och stöds av hela det internationella samfundet. En samlad internationell strategi kommer att ha stor betydelse för konfliktlösningen. III. Grundstenar i en varaktig lösning Om en lösning ska kunna hittas måste en rad grundstenar läggas på plats. De är alla lika viktiga och måste fortlöpande följas upp för att garantera verkliga framsteg. A. Att lösa samhällningsstyrningsproblem Stabilitet i hela regionen kommer att bero på hur varje land utvecklas internt. I Rwanda, Burundi, Uganda och Demokratiska republiken Kongo kommer en hållbar och varaktig utveckling att vara möjlig om det finns en ansvarstagande regering, ett öppet samhälle som respekterar de grundläggande rättigheterna och en rättsstat. Att fördjupa demokratin och tillåta en öppen, ansvarsfull debatt om framtida alternativ kommer att stödja ansträngningarna att uppnå försoning i alla länder. Detta sker också om man tar itu med alla slags kränkningar av de mänskliga rättigheterna och ser till att det inte finns någon straffrihet alls i regionen för sådana handlingar. I varje stabiliseringsstrategi kommer det också att vara viktigt att ha ett effektivt och ansvarstagande styre i regionen, i synnerhet när det gäller förvaltningen av de offentliga finanserna. Till exempel i Demokratiska republiken Kongo måste ändamålsenliga och utvärderingsbara prioriteringar fastställas, med beaktande av de åtaganden som gjorts i ramavtalet, bland annat reform av säkerhetssektorn, decentralisering, försoning och demokratisering samt konsolidering av den offentliga makten i öst. De riktmärken som FN:s generalsekreterares särskilda sändebud ska lämna både till parterna i regionen och till FN:s säkerhetsråd kommer att vara särskilt betydelsefulla i detta avseende. Busan-överenskommelsen om effektivt utvecklingssamarbete (New Deal) från 2011, som godkänts av Demokratiska republiken Kongo, fortsätter att vara en viktig referenspunkt för fortsatta insatser. Inom ramen för det FN-förhandlade initiativet har Demokratiska republiken Kongo gått med på att införa en nationell tillsynsmekanism för att övervaka genomförandet av de nationella reformåtagandena. Detta är ett viktigt steg. Det internationella samfundet, inklusive EU, FN, internationella finansinstitut samt regionala och internationella partner såsom Sydafrika, Angola och Kina måste spela en viktig understödjande roll genom att uppmuntra Demokratiska republiken Kongo att välja denna väg. En nära samordning mellan dem är därför viktig. En allvarlig begränsning som har underblåst konflikten i öster har varit svårigheten att reformera säkerhetssektorn. Även om vissa framsteg har gjorts i fråga om polisen har försöken att professionalisera armén och säkerhetsstyrkorna hittills haft begränsad framgång på grund av bristande politiskt engagemang, låg förvaltningskapacitet och brist på resurser. Det kan dock nu finnas bättre förutsättningar för ett förnyat engagemang: Genomförandet av arméreformen är det första åtagandet i ramavtalet. I resolutionerna 2053 (2012) och 2098 (2013) från FN:s säkerhetsråd har Monusco fått ett utökat uppdrag i fråga om reformen av säkerhetssektorn. Bildandet av den internationella interventionsbrigaden under Monuscos överinsyn bör också skapa större utrymme för reform av den kongolesiska armén. Dessutom kommer vissa länder inom Södra Afrikas utvecklingsgemenskap (SADC) som deltar i brigaden att på plats kunna stödja processen för reform av säkerhetssektorn. Det länge emotsedda regelverket för polisen och armén som är oundgängligt har till sist kommit till stånd. Det internationella samfundet, däribland EU via Europeiska unionens rådgivnings- och biståndsuppdrag för reform av säkerhetssektorn i Demokratiska republiken Kongo (Eusec) och Europeiska unionens polisuppdrag (Eupol), har följt en pragmatisk nedifrån och upp-metod, som främjar de inledande stegen mot reform på områden som förvaltning av mänskliga resurser (folkräkning, betalningskedja). Vissa medlemsstater i EU och andra partner till Demokratiska republiken Kongo har genomfört operativ utbildning av militära styrkor (bataljonsutbildning). Eupol har också stött inrättandet av en kommitté för uppföljning av polisreformen. Insatserna för reform av säkerhetssektorn måste åtföljas av en ny lokal gemenskapsbaserad metod för avväpning, demobilisering och återanpassning. Övervakningsmekanismer, flexibelt stöd och det civila samhällets medverkan bör ingå i en lokal process för avväpning, demobilisering och återanpassning. Långsiktig stabilitet kan inte uppnås utan att något görs åt kränkningarna av de mänskliga rättigheterna, inklusive könsrelaterat våld. Förutom de nödvändiga nationella insatserna behöver alla länderna kring de afrikanska stora sjöarna arbeta tillsammans för att främja de mänskliga rättigheterna i hela regionen och sätta stopp för straffriheten för brott som innebär systematiska kränkningar av de mänskliga rättigheterna. B. Att få till stånd en hållbar säkerhet i östra Demokratiska republiken Kongo Särskilt östra Demokratiska republiken Kongo är fortfarande ett område med öppna konflikter och säkerhetsincidenter i hela Kivu och i ett ökande antal andra regioner (inklusive norra Katanga och delar av Orientale-provinsen). Utan ett minimum av stabilitet kommer det inte att vara möjligt att genomföra de nödvändiga reformerna och politiken. Inrättandet av en insatsbrigad inom Monusco med ett klart uppdrag att bekämpa väpnade grupper och förhindra inblandning från utomstående kan visa sig vara ett betydelsefullt schackdrag. Det är dock fortfarande viktigt att de militära insatserna integreras i en lämplig politisk process, lokalt och mellan Demokratiska republiken Kongo och Rwanda. Det är också viktigt att tillämpa olika tillvägagångssätt för utländska väpnade grupper och lokala väpnade grupper. Avväpning av Demokratiska styrkorna för Rwandas befrielse (FDLR) kommer att kräva särskilda insatser. För att nå en mer varaktig fred i östra Demokratiska republiken Kongo måste man ta itu med de lokala orsakerna till konflikten, t.ex. markfrågor och återvändande av flyktingar och internflyktingar inom ramen för Demokratiska republiken Kongos medborgarskapslagar och klargöra hur lagarna ska tillämpas. Lokala val och provinsval ingår i processen men måste förberedas noga. Stabilisering av östra Demokratiska republiken Kongo innebär också att grannländerna måste avstå från att blanda sig i utifrån. EU kommer att fortsätta stödja arbetet i den säkerhetsrådskommitté som inrättades i enlighet med resolution 1533 (2004) om Demokratiska republiken Kongo och expertgruppen[3]. Lärdomar kan dras från tidigare stabiliserings- och återhämtningsplaner som initierats av Demokratiska republiken Kongos regering via Starec (Stabilization and Reconstruction Plan for Eastern DRC), med stöd av det internationella samfundet via ISSSS (International Security and Stabilisation Support Strategy), särskilt i fråga om sambandet mellan säkerhet och stabiliseringsarbete efter konflikten. Att stödja lokala stabiliseringsinitiativ i ett litet antal viktiga distrikt i Kivu kan utgöra ett försöksområde för mer vidsträckt stabilisering. C. Att bekämpa fattigdom och återuppbygga ekonomin Att bekämpa fattigdom och främja mänsklig, social och ekonomisk utveckling i regionen kommer att kräva stora åtaganden från både givare och partnerländer för att svara mot befolkningens grundläggande sociala behov samt främja ekonomisk tillväxt och arbetstillfällen, som kan stödja både en hållbar försörjning och inkomster till staten. I rätt sammanhang kan Kivu bli ett levande utvecklingscentrum. Detta kommer att kräva att säkerhet och utveckling stöder varandra, men också att integrationsutsikterna bygger på ett pragmatiskt och mångsidigt tillvägagångssätt. Uganda, Rwanda och Burundi har blivit medlemmar av Östafrikanska gemenskapen (EAC), som utvecklar sin ekonomiska integrationsmodell relativt snabbt. De drar redan nytta av detta genom ökad regional handel. De drar redan nytta av detta genom ökad regional handel. De tillhör även andra regionala organisationer, men av mer politiska skäl. Demokratiska republiken Kongo är medlem av flera regionala organisationer som skulle kunna mobiliseras: Centralafrikanska staternas ekonomiska gemenskap (Eccas), Södra Afrikas utvecklingsgemenskap (SADC), den internationella konferensen om regionen vid de afrikanska stora sjöarna (ICGLR) och Ekonomiska gemenskapen för länderna vid Stora sjöarna (CEPGL). I augusti 2012 ansökte Demokratiska republiken Kongo tillsammans med Sydsudan och Somalia officiellt om anslutning till Östafrikanska gemenskapen (EAC). Dessa medlemskap reflekterar både Demokratiska republiken Kongos storlek och landets centrala geografiska position på kontinenten. När det gäller östra Demokratiska republiken Kongo avspeglar Kinshasas ansökan om anslutning till EAC att Kivu, Maniema och stora delar av Orientale och Katanga i praktiken redan deltar i den östafrikanska ekonomiska dynamiken. En hållbar mänsklig utveckling, regional integration och ökade investeringar bör uppnås genom ekonomisk tillväxt. Att ta itu med trygghet för livsmedel och nutrition genom investeringar i jordbruket kommer att vara ett viktigt inslag i alla lösningar inom regionen. Marken är bördig och rik på mineral men för ekonomisk tillväxt som inkluderar jordbruksproduktion krävs bättre infrastruktur och regionala sammankopplingar. Det skulle också inverka säkerheten positivt och bidra till att minska befolkningstrycket på mark om nya områden öppnades för bosättning. Regionala sammankopplingar bör förbättras genom att man bygger vidare på det befintliga CEPGL-samarbetet på energiområdet, inklusive vattenkraft. Bättre samarbete inom tull- och gränsförvaltning skulle också främja den gränsöverskridande handeln och öka inkomsterna för alla länder. Särskild fokus krävs på bättre lagstiftning och ansvarsutkrävande i fråga om exploatering av och handel med mineralresurser. Småskalig gruvdrift, som för närvarande är oreglerad, har genererat ett visst välstånd, även om det är få som har fått del av det. På sätt och vis har det snarare underblåst konflikterna än dämpat dem. ICGLR:s certifieringsmekanism erbjuder också en grund för förbättringar, även om ytterligare investeringar krävs för att utveckla förvaltningsinstrument för att genomföra den. Mekanismen bygger på utvinningsindustrins initiativ för ökad öppenhet, som syftar till att stärka förvaltningen genom att förbättra insyn och ansvarsutkrävande inom utvinningssektorn. Regeringarna bör uppmuntras att förbättra öppenheten inom utvinningssektorn genom att bygga vidare på de regionala avtal och initiativ som redan finns. Upptäckten av olja nyligen i Uganda vid gränsen mot Demokratiska republiken Kongo har stor potential, förutsatt att dess utveckling inte hindras av olämplig reglering eller territoriella tvister. Återigen krävs det ett forum för att möjliggöra samarbete om dessa frågor. D. Att återupprätta förtroendet mellan grannar Det kommer att vara viktigt att främja en positiv vision om god grannsämja och regional integration för att få länderna att förstå att deras berättigade säkerhetshänsyn och andra intressen gagnas mer av stabila grannar som kan se till att den legitima offentliga makten utsträcks till hela deras territorium och genom ett verkningsfullt regionalt samarbete än av att låta instabiliteten fortsätta. Alla parter måste erkänna behovet av att samverka fullt ut med sina grannar till politisk och ekonomisk fördel för alla. Parallellt med ekonomiskt samarbete är förtroendeuppbyggnad därför viktigt för att återställa en positiv regional dynamik. Även om det internationella samfundet har en viktig roll att spela i främjandet av detta är det ändå till slut länderna i regionen som har ansvaret för att hitta sitt eget sätt att leva fredligt tillsammans. Ett första viktigt steg är bekräftelsen i ramavtalet på det åtagande som länderna kring de afrikanska stora sjöarna gjort att inte lägga sig i varandras inre angelägenheter. Erkännandet av varje lands berättigade intresse av grannländernas inre angelägenheter är ett annat. Gränserna i området är inte fasta. Människor på vardera sidan av gränsen är relaterade till varandra. Alla fyra ländernas öde är därför oupplösligt förknippade med varandra. De måste alla visa att de vill bidra till konstruktiv dialog och delta i förtroendeuppbyggande åtgärder (t.ex. samarbete över gränserna och gränsövervakning). Internationellt engagemang kan bidra på flera olika sätt. Inom en förstärkt Monusco kan interventionsbrigaden och ICGLR:s utökade gemensamma verifieringsmekanism ha betydelse genom att bygga upp förtroendet mellan länderna i regionen. FN:s generalsekreterares särskilda sändebud till området kring de afrikanska stora sjöarna kan också spela en viktig roll tillsammans med ramavtalets regionala tillsynskommitté. Därutöver bör man aktivt eftersöka och främja ett övergripande regionalt säkerhetsbegrepp. I säkerhets-, stabilitets- och utvecklingspakten för området kring de afrikanska stora sjöarna från 2006 finns ett regelverk och en agenda för ICGLR-initiativ inom området. Dessutom har CEPGL visat att man kan spela en mycket positiv roll i närmandet mellan Demokratiska republiken Kongo och Rwanda. CEPGL fortsätter också att vara en viktig faktor för både ekonomiskt och säkerhetsrelaterat samarbete. Andra initiativ som rör Afrikanska unionen och SADC samt kontakter utöver centralregeringen (interparlamentariska debatter, lokalt samarbete mellan grannkommuner eller provinser) kan komplettera det övergripande upplägget. För att kunna garantera stabiliteten på lång sikt krävs också en konsolidering av demokratiska, öppna och ansvarstagande politiska system i vart och ett av de berörda länderna. Alla länder har svårigheter att uppnå detta: Det finns inget enhetligt system som passar alla utan varje land måste själv hitta sin egen lösning. Svårigheterna är dock särskilt stora i detta område på grund av dess historia, därför att de demokratiska institutionerna är svaga i flera länder och det är svårt att hitta den rätta balansen mellan yttrandefrihet och politiskt utrymme samt risken för extremism eller våld. EU kan bistå i den politiska utvecklingen i alla länderna genom sitt stöd till demokratiska och ansvarstagande institutioner, genom att hjälpa länderna att bygga upp rättsstaten och parlamentariska system som ger befolkningen verklig makt över (och tilltro till) val och beslutsprocesser. E. Att inrätta en stark internationell stödmekanism Några av världens största och mest kostsamma fredsbevarande insatser görs i området kring de afrikanska stora sjöarna. Trots detta tycks det internationella samfundet ha tappat fokus efter 2009 års fredsavtal. Återupptagandet av striderna i östra Demokratiska republiken Kongo 2012 påminde världen om att området fortsätter att vara instabilt. FN spelar redan en viktig roll och det senaste FN-förhandlade initiativet ger ny fart åt insatserna för att avhjälpa krisen. Det kommer dock att vara en utmaning att samordna de olika nivåerna av det som kommer att bli en mångsidig plan för stabilisering av Demokratiska republiken Kongo och området kring de afrikanska stora sjöarna. Om möjligt bör planen bygga på samordningsmekanismer som finns på lokal, nationell och regional nivå. Man bör undvika överlappning med andra befintliga initiativ och insatserna måste överensstämma med den befintliga strukturen för regional ekonomisk integration. Afrikanska unionen, SADC och ICGLR har alla viktiga roller att spela som måste erkännas. Det behövs en samordnad och heltäckande strategi för de olika frågorna: Afrikanska unionen, SADC och ICGLR har alla viktiga roller att spela som måste erkännas. Det behövs en samordnad och heltäckande strategi för de olika frågorna: att ta hänsyn till problemen med demokratisering i de utsatta länderna i regionen (Rwanda, Burundi och Uganda) samt att bevara balansen mellan de åtaganden som gjorts av Demokratiska republiken Kongo och andra länder i regionen. I ett sådant upplägg bör en tidsplan utstakas för insatsernas ordningsföljd, som bör stadfästas i form av ett kontraktsåtagande med regeringarna i regionen. IV. EU:s roll EU har ett strategiskt intresse av stabilitet i området kring de afrikanska stora sjöarna. EU har djupa historiska band till länderna och ett humanitärt engagemang för det lidande som upprepade konflikter har medfört för miljontals människor i området. Konflikter hindrar den ekonomiska och sociala utveckling som är nödvändig för att minska den djupa fattigdomen. Dessutom hindrar konflikter införandet av öppna handelsekonomier som kan bidra till tillväxt i Afrika som helhet och skapa en stabilitet som kan sprida sig till andra utsatta länder. Därför har EU under de senaste tjugo åren satsat stort på kampen mot fattigdom, främjande av social och ekonomisk utveckling, fredsuppbyggnad och stabiliseringsinsatser samtidigt som man har reagerat på de berörda människornas omedelbara behov – genom politiskt, humanitärt och säkerhetsrelaterat arbete och utvecklingsinsatser. Det är viktigt att EU:s åtagande fortsätter med oförminskade insatser. De erfarenheter man har fått genom EU:s ansträngningar att stödja valprocesserna 2006 och 2011, att reformera säkerhetssektorn genom Eusec och Eupol samt att snabba på utvecklingen genom sina externa instrument, kommer att användas för att förbättra genomförandet av framtida åtgärder inom dessa områden. Detta kräver en heltäckande strategi som går längre än att bara ta itu med symptomen på konflikten i östra Demokratiska republiken Kongo. EU:s åtagande måste självklart överensstämma helt med principerna i agendan för förändring och de prioriteringar som regeringarna i området gjort. Det kommer också att kräva ett gemensamt upplägg med EU:s medlemsstater samt engagemang i och samordning med den bredare internationella insatsen. EU måste medverka i utformningen av strategier och åtgärder på ett tidigt stadium. Överhängande behov kommer också att kräva fortsatt humanitärt bistånd i regionen, särskilt till de hundratusentals internflyktingar och flyktingar som tjugo års konflikter har gett upphov till. Samtidigt som man betonar att rädda liv och minska lidandet för de mest drabbade och sårbara människorna, kommer insatserna på området att inriktas på en mer hållbar strategi. Vidare kommer fortsatt stöd att behövas för att åtgärda konsekvenserna av konflikter och den pågående upplösning av den sociala strukturen som har lett till en kultur av straffrihet, allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna och könsrelaterat våld. EU kommer att fortsätta stödja insatser för att komma åt de strukturella orsakerna samtidigt som man ger omedelbart stöd till offren. Med beaktande av ovannämnda grundstenar samt de nationella och regionala åtaganden som gjorts i det FN-förhandlade avtalet kan följande insatsområden fastställas samtidigt som man måste komma ihåg att prioriteringar, lämplig ordning och tidsplan måste övervägas. A. Att ta itu med samhällningsstyrningsproblem, bland annat reform av säkerhetssektorn, de mänskliga rättigheterna och rättsstatsprincipen Politiska förslag: § Stöd till demokratisk samhällsstyrning och demokratiska strukturer i alla länder i regionen kommer att fortsätta vara ett viktigt inslag i EU:s politik. EU:s externa instrument kan ge ett avgörande stöd på detta viktiga område i Cotonouavtalet. Att följa upp EU:s valobservatörsuppdrag och FN:s regelbundna översyner kommer att bidra till detta. § EU bör aktivt bidra till arbetet i Demokratiska republiken Kongos nationella tillsynskommitté som ska inrättas för att se till att de åtaganden som Demokratiska republiken Kongo gjort genomförs på ett ändamålsenligt sätt. Alla områden (reform av säkerhetssektorn, konsolidering av den offentliga makten, decentralisering, demokratisering/val, ekonomisk utveckling och strukturreformer (inklusive ekonomi, försoningsprocesser, återvändande av flyktingar m.m.)) kräver tydliga prioriteringar och en tidsplan. EU kan bidra på politisk nivå genom praktiska åtgärder inom sina samarbetsinstrument. Strategidokumentet för minskad fattigdom och regeringens program för perioden 2012–2016 lägger grunden för nödvändiga reformer och den övergripande ramen för framtida samarbete. § Reformen av säkerhetssektorn kommer att kräva tydliga åtaganden från regeringen och stark samordning mellan alla Demokratiska republiken Kongos samarbetsparter för att få en sammanhängande plattform för insatser utan att det inverkar på det bilaterala samarbetet. Det är viktigt att ha en gemensam uppfattning om vad som är realistiskt att förvänta sig att man kan uppnå på kort sikt och att nå ut till andra parter som Sydafrika, Angola och Kina för att se till att visionen delas av så många som möjligt. EU utvärderar också för närvarande sin framtida roll i processen för reform av säkerhetssektorn i samband med avvecklingen av Eusec- och Eupol-uppdragen[4] och avvecklingen och överlämnandet av verksamheten till Demokratiska republiken Kongo och dess partner. I fråga om reformer av armén och polisen är rådgivning på strategisk nivå, inrättande av lämpliga nationellt ägda utbildningssystem samt bättre förvaltning av mänskliga resurser en sammanhängande uppsättning åtgärder, som skulle kunna få partiellt stöd i framtiden. I överensstämmelse med insatserna för reform av säkerhetssektorn i Demokratiska republiken Kongo skulle stöd även kunna planeras för en strategi för avväpning, demobilisering och återanpassning som bygger på lokalsamhället. § För att få en stabil makroekonomisk ram kommer det att krävas fortsatta åtaganden från Internationella valutafonden och internationella finansinstitut samt stöd till förbättrad förvaltning av de offentliga finanserna för att öka den nationella budgeten. § Insatserna bör inriktas på demokratisering och utökat politiskt utrymme på alla nivåer (nationellt, provinsiellt, lokalt), medborgarskapsfrågor, återvändande av flyktingar, stöd för val (i enlighet med det allmänna stödet till demokratiseringsprocessen i Demokratiska republiken Kongo) och på att tillhandahålla effektiv grundläggande förvaltning, inklusive genom decentralisering. § I enlighet med de befintliga landsstrategierna för de mänskliga rättigheterna för länderna i regionen bör EU koncentrera sig på att bekämpa straffrihet och underlätta tillgången till ett modernt, öppet, rättvist och tillgängligt rättsväsende, särskilt på följande fyra områden: Situationen för människorättsförsvarare, könsrelaterat våld, barn i väpnade konflikter samt yttrande- och föreningsfrihet och oppositionens rättigheter. B. Att få till stånd hållbar säkerhet Politiska förslag: § Stödja Monuscos framtida roll (interventionsbrigad) och en trovärdig utökad gemensam verifieringsmekanism. § Den pågående översynen av Starec/ISSSS bör bidra till att skapa en ram för framtida stabiliseringsstöd. Två etapper kan förutses: Mer omedelbart humanitärt stöd efter konflikter inriktat på att skapa grundförutsättningar för social och ekonomisk återhämtning (tillfälliga grundinsatser parallellt med humanitärt bistånd) och en andra etapp inriktad på att få fram resurser och förvaltningsförutsättningar för fortsatt rehabilitering och utveckling. § Införande av effektiv förvaltning och tillhandahållande av tjänster i före detta konfliktområden, inklusive genom en decentraliseringsprocess i nära samarbete med lokala myndigheter och berörda. § Stöd till lokala stabiliseringsinitiativ i ett litet antal viktiga distrikt i Kivu kan utgöra ett försöksområde för mer vidsträckt stabilisering. Sådana initiativ kan också främja inledandet av dialog mellan samhällena. § Främjande av reform av säkerhetssektorn är en annan del av initiativen för säkerhet i östra Demokratiska republiken Kongo. Förutom att bidra till målen på kort eller medellång sikt för reformen av Demokratiska republiken Kongos väpnade styrkor (FARDC) bör särskilt stöd till polisen övervägas för att säkra övergången från militärt styre i tidigare konfliktområden. C. Att bekämpa fattigdom och återuppbygga ekonomin Politiska förslag: § Främja snabbare mänsklig och social utveckling med hjälp av tillgängliga instrument, inklusive utvecklingssamarbete på både nationell och regional nivå. § Stödja regionala eller subregionala initiativ, särskilt sådana som stärker de ekonomiska förbindelserna mellan länderna och deras ömsesidiga intressen. På kortare sikt, bibehålla stödet till Ekonomiska gemenskapen för länderna vid de Stora sjöarna (CEPGL) och utnyttja möjligheterna att stödja det regionala initiativet för utveckling av energi inom området kring de afrikanska stora sjöarna. § Infrastruktur: Främjande av regionala sammankopplingar. § Fortsatt stöd till utvinningsindustrins initiativ för ökad öppenhet och andra initiativ för öppenhet och ansvarsutkrävande i fråga om mineral och naturresurser. § Stöd till ICGLR:s regionala initiativ för naturresurser (certifieringsmekanism) och till spridning, antagande och användning av OECD:s vägledning om tillbörlig aktsamhet för ansvarsfulla leveranskedjor för mineral från konfliktdrabbade områden och högriskområden (Due Diligence Guidance for Responsible Supply Chains of Minerals from Conflict-Affected and High-Risk Areas) i området kring de afrikanska stora sjöarna. Möjligheten att starta ett mer omfattande program för att bygga upp dessa pilotinitiativ övervägs för närvarande. § I mars 2013 inledde EU ett offentligt samråd om ett möjligt EU-initiativ för ansvarsfullt användande av mineral från konfliktdrabbade områden och högriskområden för att främja öppenhet i leveranskedjan och bistå resursrika länder. § Förbättra den hållbara förvaltningen av naturresurser för att minska risken för framtida konflikter och ge en stark plattform för ekonomisk utveckling § Mekanismer som främjar laglig handel, inklusive gräns- och tullförvaltning, bör också gynnas liksom regionalt samarbete för att bevara den biologiska mångfalden i gränsöverskridande områden. D. Att återupprätta förtroendet mellan grannar Politiska förslag: § Stöd till regionala åtaganden inom ramavtalet. § EU bör sträva efter att medverka i och aktivt stödja de tillsynsmekanismer för Demokratiska republiken Kongo som föreskrivs i ramavtalet och säkra en korrekt uppföljning. § Stöd till den säkerhetsrådskommitté som inrättats i enlighet med resolution 1533 (2004) om Demokratiska republiken Kongo och expertgruppen samt ICGLR:s utökade gemensamma verifieringsmekanism. § Stöd till demokratiseringsprocesser, särskilt i Demokratiska republiken Kongo, Rwanda, Burundi och Uganda med beaktande av valkalendrarna i de olika länderna. § Främja regional säkerhet i forum som CEPGL, ICGLR och Afrikanska unionen som ett led i ett bredare politiskt partnerskap. § Stöd till politik för avväpning, demobilisering, återvändande, återanpassning och återflyttning relaterat till FDLR och andra negativa krafter som har sitt ursprung i Demokratiska republiken Kongos grannländer. § Stöd till en rättslig strategi för området kring de afrikanska stora sjöarna som bygger på rättsligt samarbete mellan länderna i regionen och fortsatt samarbete med internationella brottmålsdomstolen. EU medverkar redan till utvecklandet av rättsväsendet i landet och i östra Demokratiska republiken Kongo kan det internationella samfundets inrättande av domstolar med blandad sammansättning i Demokratiska republiken Kongo vid behov komplettera dessa insatser. E. Att inrätta en stark internationell stödmekanism Politiska förslag: § Stöd till det särskilda sändebudet för FN:s generalsekreterare och åtagandena i ramavtalet. De politiska tillsynskommittéerna måste förlita sig till operativa mekanismer. § Se till att Demokratiska republiken Kongos genomförande av sina åtaganden och genomförandet av regionala åtaganden i ramavtalet fortlöper på ett samordnat sätt. § Främja att länderna vid området kring de afrikanska stora sjöarna och givare tar ömsesidigt ansvar. § Bygg vidare på nationella eller regionala utvecklingsplaner om möjligt. V. Slutsats Den senaste krisen erbjuder inte bara en möjlighet till förnyat engagemang utan gör det absolut nödvändigt att lägga grunden till varaktig fred och utveckling i området kring de afrikanska stora sjöarna. Den FN-förhandlade strategiska ramen erbjuder ett förnyat politiskt och regionalt samförstånd om en varaktig stabilisering. EU kan och bör spela en aktiv roll genom att stödja detta arbete. Den 11 juni 2013 [1] Organisationen består av elva medlemsstater: Angola, Burundi, Centralafrikanska republiken, Republiken Kongo, Demokratiska republiken Kongo, Kenya, Uganda, Rwanda, Sudan, Tanzania och Zambia. [2] Den 24 februari 2013 undertecknade Angola, Burundi, Centralafrikanska republiken, Kongo, Republiken Kongo, Rwanda, Sydafrika, Sydsudan, Uganda och Tanzania avtalet Peace, Security and Cooperation Framework for the Democratic Republic of the Congo and the Region. FN, Afrikanska unionen, den internationella konferensen om området kring de afrikanska stora sjöarna med elva medlemmar och Södra Afrikas utvecklingsgemenskap (SADC) med fjorton medlemmar fungerar som garanter. [3] ”Den säkerhetsrådskommitté i FN som inrättades den 12 mars 2004 genom resolution 1533 (2004) om Demokratiska republiken Kongo för att övervaka sanktionsåtgärderna och utföra de uppgifter som fastställts av säkerhetsrådet […] Sanktionskommittén biträds av en expertgrupp som generalsekreteraren utsett för övervakningen av sanktionsordningen med särskild uppmärksamhet på norra och södra Kivu och Ituri.” [4] Uppdraget Eupol RD Congo stöder de nationella kongolesiska myndigheternas försök att reformera den nationella polisen. Syftet med uppdraget är också att förbättra samverkan mellan polisen och det straffrättsliga systemet för att därigenom bidra till att bekämpa straffrihet för sexuellt våld och kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Eupol RD Congo inleddes i juli 2007 och dess uppdrag förlängdes nyligen till september 2013. Eusec RD Congo tillhandahåller råd och hjälp i försvarsreformen i Demokratiska republiken Kongo för att hjälpa de kongolesiska myndigheterna att få till stånd ett försvar som kan garantera kongolesernas säkerhet med respekt för de demokratiska normerna, de mänskliga rättigheterna, rättsstatsprincipen, principerna om god offentlig förvaltning, insyn och öppenhet. Uppdraget inleddes den 8 juni 2005 och i september 2012 förlängdes det till den 30 september 2013. Enligt den politiska överenskommelsen i Kusp kommer uppdraget att följas av en tolv månader lång slutlig etapp där dess uppgifter avvecklas eller överlämnas.