Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Att förhindra uppkomsten av nya handelshinder på den inre marknaden (Observationsgruppen för den inre marknaden)"

(98/C 157/11)

Den 10 juli 1997 beslutade Ekonomiska och sociala kommittén att i enlighet med artikel 23.3 i arbetsordningen utarbeta ett yttrande om "Att förhindra uppkomsten av nya handelshinder på den inre marknaden".

Sektionen för industri, handel, hantverk och tjänster fick i uppgift att bereda ärendet och antog sitt yttrande den 4 mars 1998. Föredragande var Bruno Vever.

Vid sin 353:e plenarsession den 25-26 mars 1998 (sammanträdet den 25 mars 1998) antog Ekonomiska och sociala kommittén, med 76 röster för, 7 emot och 6 nedlagda röster, följande yttrande.

1. Inledning

1.1. På kommissionens initiativ genomför Europeiska unionen för närvarande en handlingsplan för att fullborda den inre marknaden före utgången av 1998. Innehållet i och tidsschemat för denna handlingsplan motsvarar de önskemål som ESK uttryckte redan 1995 om att ge ny kraft åt arbete som tenderade att stanna av och se till att de avgörande framsteg på den inre marknaden som krävs för införandet av euron äger rum.

1.2. ESK ger handlingsplanen ett starkt stöd och påpekade med anledning av en hearing den 5 mars 1997 att det inte räcker med att anta de slutliga gemenskapsdirektiv som återstår för att säkra fri rörlighet för personer, varor, tjänster och kapital. En avgörande faktor för en hållbart fungerande inre marknad är att man hittar metoder för att redan vid källan kunna motverka att nya hinder uppstår på grund av ett ständigt ökande flöde av nya nationella bestämmelser. Trots de direktiv som redan antagits och trots att verkliga framsteg gjorts när det gäller att avreglera handeln inom EU, är det idag fortfarande mycket lättare att införa ett nytt handelshinder på den inre marknaden än att avstyra det i ett tidigt skede eller att senare avskaffa det på gemenskapsnivå.

1.3. Genom att lägga fram ett initiativyttrande om att förebygga nya handelshinder på den inre marknaden vill kommittén rikta de europeiska institutionernas och medlemsstaternas uppmärksamhet på denna grundläggande aspekt avseende fullbordandet av den inre marknaden, som alltjämt förbises i alltför stor utsträckning. Huruvida handlingsplanen lyckas kommer i hög grad att bero på hur stor vikt man lägger vid metoder för att effektivt och varaktigt förhindra att nya handelshinder uppstår redan vid källan.

2. Rättsliga förutsättningar för nationella regler

2.1. Den inre marknaden syftar till att förena etableringsfriheten och den fria rörligheten å ena sidan, och social trygghet, hälsa, säkerhet samt konsument- och miljöskydd å andra sidan, med delade befogenheter på gemenskaplig, nationell och eventuellt regional nivå. Bestämmelserna bygger på fyra grundläggande faktorer: principiell skyldighet att avskaffa nationella handelshinder, tillnärmning av medlemsstaternas nationella lagstiftningar i den utsträckning den gemensamma marknadens funktion kräver det, ömsesidigt erkännande av nationella bestämmelser för att möjliggöra fri rörlighet, samt anmälan i förväg av förslag till nationella regler som kan påverka den inre marknaden (dessutom tillkommer en möjlighet till kontroll i efterhand).

2.2. Artiklarna 30-36 i EG-fördraget kräver att medlemsstaterna skall avskaffa alla kvantitativa importrestriktioner och åtgärder med motsvarande verkan, såvida tvingande hänsyn som motiverar att man vidhåller restriktiva nationella åtgärder inte föreligger. Sådana tvingande hänsyn, till exempel konsument- eller miljöskydd, får inte utgöra ett medel för godtycklig diskriminering eller innefatta en förtäckt begränsning av handeln mellan medlemsstaterna. De skall vara välgrundade och rimliga till sin omfattning, och de skall kontrolleras av kommissionen och EG-domstolen. Rättspraxis som utgår från Cassis de Dijon-principen visar det att den fria rörligheten skall utgöra regel och nationella restriktioner undantag. För närvarande tenderar emellertid medlemsstaterna att lagstifta mycket aktivt på det område som omfattas av artikel 36.

2.3. För att främja en minimal tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar, antar Europeiska unionen efter behov särskilda åtgärder som syftar till att upprätta den inre marknaden och få den att fungera (art. 100a). Huvuddelen av bestämmelserna om tillnärmning av medlemsstaternas åtgärder beträffande den inre marknaden grundar sig på denna bestämmelse, och rådet tar beslut med kvalificerad majoritet tillsammans med parlamentet enligt medbeslutandeförfarandet (med undantag för bestämmelser om skatter och fri rörlighet för personer). Denna gemensamma lagstiftning syftar enligt fördraget till "en hög skyddsnivå" på områdena för hälsa, säkerhet samt miljö- och konsumentskydd, men ger ändå medlemsstaterna en ofta stor handlingsfrihet att utarbeta kompletterande åtgärder, vilket - i frånvaro av lämplig övervakning - kan bidra till att åter splittra den inre marknaden.

2.4. Europeiska unionen försöker dessutom utveckla mekanismer för att de bestämmelser som tillämpas i medlemsstaterna skall överensstämma med varandra, vilket skulle göra det möjligt att säkerställa ett ömsesidigt erkännande och bevara den fria rörligheten på den inre marknaden, även i avsaknad av harmonisering eller vid en partiell harmonisering (art. 100b). Dessa mekanismer tillämpas dock ännu inte på ett effektivt och enkelt sätt i alla medlemsstater.

2.5. För att få till stånd en större öppenhet och en kontroll av sådana initiativ i medlemsstaterna som kan påverka hur den inre marknaden fungerar, fastställde man i direktiv 83/189/EEG ett informationsförfarande. Detta förfarande kompletterades den 1 januari 1997 (beslut 3052/95) med skyldigheten att meddela enskilda åtgärder som kan vara ett hinder för ömsesidigt erkännande och omfattar nu samtliga jordbruks- och industriprodukter. Denna bestämmelse förpliktar medlemsstaterna att informera Europeiska kommissionen - och via denna övriga medlemsstater - om planerade tekniska föreskrifter som kan påverka hur den inre marknaden fungerar. Vidare fastslår den en tidsfrist på tre månader före ett genomförande för att ge kommissionen - som kan få kommentarer från övriga medlemsstater och även konsultera berörda industrisektorer - möjlighet att granska åtgärderna och eventuellt i sin tur vidta åtgärder (begäran om att tidsfristen för status quo skall förlängas från tre till sex månader, begäran om ändring av en anmäld åtgärd, eventuellt motiverat yttrande som kan ge upphov till ett överträdelseförfarande).

2.6. Kommissionen kan därmed kontrollera hur de anmälda åtgärderna påverkar den inre marknaden, om de överensstämmer med gemenskapsbestämmelserna (fördrag och förordningar), hur välgrundade de är och i vilken utsträckning de skapar hinder. Enligt EG-domstolen kan dessutom företag och enskilda åberopa en utebliven anmälan för att inte tillämpa en ny nationell teknisk föreskrift. På det hela taget fungerar denna metod med anmälningar och kontroller på förhand, men det ökade antalet anmälningar tyder på att mycket ännu återstår att göra för att ålägga medlemsstaterna en bättre disciplin. Dessutom inskränker sig förfarandet för närvarande till planerade bestämmelser för varor, men inte tjänster, även om kommissionen lagt fram förslag för att den även skall omfatta informationssamhällets tjänster. Dessa förslag har för övrigt tillstyrkts av ESK och håller på att antas.

2.7. Dessutom ger fördraget inte bara kommissionen utan även de olika medlemsstaterna möjlighet till kontroll i efterhand, vilket gör det möjligt att sätta igång ett förfarande pga underlåtenhet. Men detta förfarande tycks i praktiken inte ha lett till några åtgärder.

2.8. Slutligen hänför sig bestämmelserna angående fri rörlighet för personer endast delvis till gemenskapsförfarandena. När det gäller vissa politiska, säkerhetsmässiga och rättsliga aspekter, samt när det gäller frågorna om personer från tredje land, hänger de även samman med tillämpningen av den "tredje pelaren" som infördes genom Maastrichtfördraget. För den tredje pelaren gäller särskilda förfaranden för regeringssamarbete. I det nya Amsterdamfördraget försöker man emellertid stärka banden mellan gemenskapens och medlemsstaternas befogenheter på detta område, under framåtsyftande och samarbetsinriktade former. På grund av dessa speciella omständigheter behandlas frågorna om fri rörlighet för personer inte utförligt i detta yttrande. Dessa frågor bör bli föremål för en mer ingående och omfattande behandling från ESK:s sida.

3. Den senaste utvecklingen avseende nationella bestämmelser

3.1. Man kan först och främst konstatera att antalet nationella bestämmelser som kan skapa nya hinder har ökat markant. Antalet anmälningarna har ökat från ca 350 per år under de första åren som förfarandet i direktiv 83/189/EEG tillämpades till ca 450 under därpå följande år, och de nådde 1997 rekordet på 900. Även om denna siffra är särskilt hög på grund av 230 försenade nederländska anmälningar, utgör återstående 670 anmälningar under 1997 en mycket stor ökning med 40 % på ett år. Detta visar visserligen att förfarandet fungerar och att medlemsstaterna uppfyller sin anmälningsplikt, men denna ökning speglar också ökningen av antalet planerade nationella åtgärder, vilken innebär ett stort övervakningsarbete för Europeiska kommissionen, och förutom GD XV och GD III berörs även övriga generaldirektorat alltefter deras respektive sakområden.

3.2. En försvårande faktor är att dessa nya nationella initiativ under de senaste åren till stor del (90 %) koncentrerats till de områden där en harmonisering principiellt sett ägt rum. Sektorsvis gäller det i första hand telekommunikationer, jordbruks- och livsmedelsprodukter, byggnadssektorn och offentliga arbeten, verkstadsindustrin och transportsektorn. De tekniska föreskrifter som berörs avser bland annat hygien, hälsa och säkerhet, konsument- och miljöskydd. Flera orsaker kan förklara denna situation. Å ena sidan är detta sektorer och områden där offentliga myndigheter har större anledning att lagstifta än annars, oberoende om det gäller gemenskapsnivå eller nationell nivå. Å andra sidan har gemenskapslagstiftningen gett utrymme för nationell lagstiftning så till vida att den främst är inriktad på "grundläggande krav". Även om kommissionen övervakar att dessa grundläggande krav på områdena för hälsa och säkerhet på samma gång utgör minimi- och maximibestämmelser, tenderar medlemsstaterna att anse att de trots allt kan lägga till kompletterande bestämmelser. Samtidigt bevarar de dessutom verklig handlingsfrihet att utfärda bestämmelser utöver gemenskapsbestämmelserna på områdena för konsument- och miljöskydd.

3.3. Förutom den bestående röran i de nationella tekniska föreskrifterna bör man nämna utvecklingen av nationella eller till och med regionala märkningar och standarder som - utan att de har någon rättsligt bindande verkan - också kan bidra till att hindra den fria handeln på inre marknaden. Det ömsesidiga erkännandet av nationella certifikat hindras också ibland av att vissa köpare i praktiken kräver nationella certifikat.

3.4. Kommissionens analys av anmälningarna visar att en tredjedel inte krävde något kommentarer alls från kommissionens sida, medan en tredjedel gav upphov till smärre kommentarer och ytterligare en tredjedel mer omfattande kommentarer, som gjorde att kommissionen var tvungen att begära att tidsfristen före genomförandet av det anmälda förslaget skulle förlängas från tre till sex månader. Totalt sett innebar varannan anmälning ett verkligt, mer eller mindre allvarligt, problem med hänsyn till gemenskapsrätten. I den stora majoriteten av fall anpassade sig medlemsstaterna till kommissionens kommentarer, som innebar ett krav på ändringar eller åtminstone en klausul om ömsesidigt erkännande av importerade produkter från en annan medlemsstat.

3.5. Man kan även notera att medlemsstaterna själva genom informationsförfarandet fått en möjlighet till ömsesidig kontroll och att de skickar utförliga utlåtanden till kommissionen om åtgärder som tycks innebära problem för dem. På så sätt tvingas de utföra en sorts kollektiv och delad kontroll, vilket de verkligen gör eftersom de agerar nästan lika ofta som Europeiska kommissionen. Detta illustrerar väl nyttan med detta förfarande.

3.6. Slutligen bör det understrykas att ökningen av antalet nationella bestämmelser har sammanfallit med en motsatt utveckling för gemenskapslagstiftningen, som däremot har minskat betydligt de senaste åren. Minskningen när det gäller gemenskapslagstiftningen förklaras av två orsaker. Å ena sidan antogs i samband med programmet för 1992 de flesta direktiv som var nödvändiga för att den inre marknaden skulle fungera. Å andra sidan har de senaste årens betoning av målsättningen att lätta upp gemenskapslagstiftningen, bland annat enligt rekommendationerna i Molitor-rapporten, föranlett Europeiska kommissionens att omorientera sina förslag (målsättningen "bättre lagstiftning") och att lägga fram färre nya förslag än tidigare.

3.7. Man befinner sig därmed i en kraftigt obalanserad situation på det kvantitativa planet. Under perioden 1992-1994 antog medlemsstaterna 1 346 nationella bestämmelser medan gemenskapen inte antog fler än 116. De länder som kraftigt understrukit behovet av att minska gemenskapslagstiftningen (t.ex. Storbritannien, Tyskland och Frankrike) är paradoxalt nog de som har anmält det största antalet nya nationella förslag. Medan gemenskapslagstiftningen till sin natur är avreglerande, eftersom den syftar till att omvandla 15 olika lagstiftningar till en enda, tillfogar de nationella bestämmelserna i princip endast nya åtgärder utan att avskaffa andra (även om dessa åtgärder i vissa sammanhang också kan motiveras med hänsyn till medborgarna eller konsumenterna).

4. Anledningar till att återställa jämvikten

4.1. Om man inte vidtar effektivare åtgärder för att förebygga hinder redan vid källan kommer den inre marknaden att framstå som en alltjämt avlägsen horisont trots de framsteg som görs (även om det trots allt är ofrånkomligt att nationella och/eller regionala skillnader kvarstår även på en inre marknad som betraktas som "fullbordad"). Även när de viktigaste direktiven antagits kommer det att vara ett ständigt problem att få den inre marknaden att fungera och man måste hitta lösningar för en effektiv "självkorrigering".

4.2. Problemet med att lätta upp, förenkla och förtydliga lagstiftningen på den inre marknaden kommer inte heller att få någon tillfredsställande lösning så länge som denna fråga inte utgjort föremål för överväganden och åtgärder som även omfattar lagstiftningen på nationell och regional nivå.

4.3. Det tycks även nödvändigt att medlemsstaterna ändrar sitt beteende inför det förestående införandet av euron. På samma sätt som stabilitets- och tillväxtpakten kräver konvergens i budgetpolitiken och den ekonomiska politiken, bör den inre marknaden med en gemensam valuta ge upphov till större överensstämmelse när det gäller bestämmelserna i nationella lagar och andra författningar och eventuellt en ständig omsorg om "eurokompatibilitet".

4.4. Man bör även sträva efter att ny nationella åtgärder blir så öppna för insyn som möjligt för att förhindra risker för avvikelser som eventuellt skulle kunna förorsakas av två ändringar som infördes i Amsterdamfördraget som undertecknades 1997. Det nya fördraget ger medlemsstaterna möjlighet inte bara att behålla utan även att införa nationella bestämmelser som är strängare än gemenskapslagstiftningen (artikel 95.5, f d 100a 4), medan artikel 95.3 (f d 100a 3) redan ger medlemsstaterna en hög skyddsnivå för deras medborgare. Om Europeiska kommissionen behåller kontrollrätten beträffande dessa åtgärder under en sexmånadersperiod, anses kommissionen ge sitt godkännande vid utgången av denna period. På miljöområdet kan medlemsstaterna dessutom genom artikel 176 (f d 130t) förstärka de åtgärder som Europeiska unionen antog på grundval av artikel 176 (f d 130s).

4.5. Denna fråga kommer slutligen att få ökad betydelse i perspektivet av nya utvidgningar som kommer att öka medlemsstaternas möjligheter att skapa nya hinder vid källan. Därför är det nödvändigt att hitta och genomföra lämpliga lösningar dessförinnan.

4.6. Av denna anledning måste man återupprätta ett nära, hållbart och tillfredsställande samband mellan den inre marknadens behov, konsument- och miljöskydd samt subsidiaritetsprincipens krav. Detta samband måste bygga på åtgärder som säkerställer ett bättre flöde i handeln, enklare lagstiftning, större överensstämmelse mellan de nationella åtgärderna och en totalt sett större öppenhet på den inre marknaden.

5. Rekommenderade åtgärder på nationell nivå

5.1. Allmänt sett verkar det viktigt att få medlemsstaterna att ändra attityd när det gäller överdrivet reglerande. Europeiska rådet har redan konstaterat att det behövs framsteg för att lätta regleringsbördan i medlemsstaterna. Därför är det viktigt att på medlemsstaterna tillämpa de rekommendationer som i Molitor-rapporten riktades till gemenskapens institutioner, nämligen ökad stringens i nuvarande regelverk, färre nya bestämmelser och större förenkling av det regelverk som är i kraft. Medlemsstaterna bör uppmanas att varje år till kommissionen inlämna en uppdaterad rapport om hur de har bidragit till att lindra och förenkla regelverket i Europa. Kommissionen skulle sedan kunna sammanfatta denna rapport för Europeiska rådets räkning.

5.2. I synnerhet bör medlemsstaterna anta färre nationella bestämmelser på områden som omfattas av harmoniseringsåtgärder på gemenskapsnivå. Först och främst gäller detta för nationella åtgärder för att införliva direktiv. Medlemsstaterna bör härvid tillse att man inte skapar mer administrativa bestämmelser än vad som är nödvändigt som går utöver målsättningen i direktivet i fråga.

5.3. När en medlemsstat antar bestämmelser på nationell nivå som kan inverka på den inre marknaden bör den i princip åläggas att i dessa bestämmelser ta med en klausul med en formulering som skall vara densamma för alla medlemsstater och av vilken det framgår att man i en anmälan till kommissionen har beaktat åtgärder som gör det möjligt att på bästa sätt undvika hinder för fri import av varor som fritt producerats och släppts ut på marknaden i en annan medlemsstat.

5.4. Man bör även säkerställa att de nationella standardiseringsorganen i praktiken avstår från att anta nationella bestämmelser på områden där man håller på att utarbeta en europeisk standard.

5.5. Man bör även förbättra utbildningen av valda representanter, statliga tjänstemän, domare och andra jurister på nationell nivå när det gäller den inre marknadens krav, särskilt principen om att ge andra medlemsstaters medborgare samma behandling som de egna medborgarna, en princip som ännu inte genomsyrar förvaltningskulturerna (t.ex. socialförsäkringsbestämmelser, beskattning, frågan om uppehållsrätt). Detta utbildningskrav bör även gälla på lokal och regional nivå där man ofta har otillräcklig kunskap om gemenskapens regelverk. Den praktiska tillämpningen av det ömsesidiga erkännandet av examina och gemenskapsmedborgares uppehållsrätt medför ofta att man är tvungen att vända sig direkt till ansvarig myndighet.

5.6. Informationsinsatser bör även riktas till gemenskapsmedborgare som är bosatta i ett annat land än hemlandet för att öka deras kunskap om sådan lagstiftning och administrativa förfaranden som är av störst relevans för dem, och för att göra det lättare för dem att utöva den etableringsfrihet de åtnjuter i Europeiska unionen.

5.7. Eftas medlemsstater, som redan är nära knutna till arbetet med att förbättra det gemensamma regelverket, och i möjligaste mån de länder som kandiderar till medlemskap i Europeiska unionen, vilka gradvis skall integrera detta regelverk i sin lagstiftning, bör uppmuntras att vidta liknande åtgärder. Även detta skall följas upp av kommissionen.

6. Rekommenderade åtgärder på gemenskapsnivå

6.1. Ovannämnda rekommendationer som riktar sig till medlemsstaterna skulle lättare kunna genomföras om de gjordes till ett gemensamt åtagande, t.ex. i en uppförandekodex för medlemsstaterna. En sådan uppförandekodex skulle kunna utformas som en rekommendation från rådet. I så fall skulle kommissionen sköta övervakningen.

6.2. När det gäller gemenskapens regelverk måste man vara medveten om att det finns gränser för hur mycket den kan lindras, särskilt med tanke på att medlemsstaterna själva fortsätter att lagstifta och reglera i alltför hög grad. Ett sätt att verka för att lindra och förenkla lagstiftningen i Europa är faktiskt att behålla en tillräcklig nivå på gemenskapens lagstiftning för att tillnärma lagstiftningen på nationell nivå. Men framför allt måste den göras effektivare.

6.3. Först måste det konstateras att en stor del av nyttan med harmonisering går förlorad när medlemsstaterna endast påtvingas en miniminivå och är fria att gå utöver den. Det gäller ofta för harmonisering i samband med miljöskydd och konsumentskydd där medlemsstaternas nationella lagstiftning kan gå längre än den som utfärdats på EU-nivå. Denna asymmetri kan frånta harmoniseringen en stor del av dess effektivitet eftersom avvikelserna försvårar en enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten till förfång för den fria rörligheten för varor och personer, det fria utbudet av tjänster, samt för etableringsfriheten, på den inre marknaden. Därför bör man försöka göra harmoniseringen effektivare genom att på vissa områden, där så är lämpligt, i ökad utsträckning använda förordningar snarare än direktiv. Sådana åtgärder skulle i hög grad bidra till att lindra och förenkla lagstiftningen i Europa genom att begränsa möjligheterna för en avvikande kompletterande nationell lagstiftning. För att göra det lättare för alla medlemsstater att anta denna nya typ av föreskrifter, något som skulle säkerställa att dessa tillämpas effektivt, borde ett fördjupat och effektivt remissförfarande genomföras i förväg. Detta skulle inte bara riktas till medlemsstaterna utan även till alla dem som berörs av den åtgärd som förbereds och även inbegripa frågan vilken typ av införande som är bäst lämpad.

6.4. Man bör även på nytt granska olika sätt att tillgripa öppna direktiv eller direktiv som ger valmöjlighet. I vissa fall är den "restkompetens" som medlemsstaterna får behålla när det gäller att genomföra vissa direktiv mycket betydande (t.ex. möjligheten att bland produkter och ämnen som förtecknats på europeisk nivå välja vilka de vill tillåta respektive förbjuda på sitt område). Även om det kan vara nödvändigt att ge utrymme för en viss flexibilitet när det gäller direktivens genomförande, får inte detta strida mot behoven av harmonisering. Man bör därför vara mer restriktiv i att tillgripa den här typen av direktiv.

6.5. Förfarandet med förhandsanmälan av lagstiftningsförslag bör utvidgas till att omfatta tjänster, vilka för närvarande inte ingår i tillämpningsområdet för direktiv 83/189/EEG. Ett första steg framåt skulle vara för rådet och parlamentet att snabbt anta kommissionens förslag om att utvidga det till tjänster i samband med informationssamhället ().

6.6. Kommissionen bör direkt rådgöra med europeiska representanter för de berörda sektorerna om de förslag till nationell lagstiftning som den får anmälan om. Även själva anmälningarna om medlemsstaternas lagstiftningsförslag bör kunna bringas till alla berörda parters kännedom. Det skulle vara möjligt genom att en databas som är tillgänglig via Internet hålls uppdaterad. Denna databas bör även ge den inre marknadens användare en helhetsbild av den nationella lagstiftning som finns vad gäller den inre marknaden.

6.7. När det gäller ömsesidigt erkännande måste det konstateras att det inte alltid fungerar på områden där det inte finns europeiska standarder, vilket bidrar till att cementera hinder på gemenskapsmarknaden. Vissa kontroller är fortfarande inte erkända, särskilt i fråga om livsmedel. Problem för den europeiska organisationen för provning och certifiering (EOTC) att verkligen fullgöra sin uppgift på företagens olika verksamhetsområden, särskilt kvalitetssäkringssystem, driver de nationella organen att sluta bilaterala avtal om ömsesidigt erkännande. Frågan om hur principen om "ömsesidigt erkännande" praktiskt skall tillämpas bör alltså återigen granskas ur flera synvinklar.

6.7.1. Kommissionen och medlemsstaterna bör starta en ny omfattande informationskampanj om CE-märkningens innebörd med de ekonomiska aktörerna som målgrupp.

6.7.2. Man bör återigen på europeisk nivå arbeta för att öka överskådligheten när det gäller ömsesidigt erkännande av överensstämmelsekontroller för varor. Fortfarande gäller alltför ofta att varor, både sådana inom den reglerade sektorn och sådana inom den frivilliga, kontrolleras flera gånger i olika medlemsstater. Gemensamma referenspunkter bör antas målmedvetet på europeisk nivå när det gäller kontrollens kvalitet.

6.7.3. Allmänt sett bör medlemsstaterna låta sig nöja med ett utlåtande från producenten om överensstämmelse med Europeiska unionens grundläggande krav, utan att ytterligare kontroller skall behövas, under förutsättning att ett effektivt system för utbyte av information om varor som inte uppfyller överensstämmelsekravet samtidigt kan införas mellan medlemsstaterna. När det gäller varor från tredje land bör detta system styras av om likabehandling gäller.

6.7.4. Vad beträffar själva överensstämmelsemärkningen förekommer det inte sällan att nationella eller tekniska märkningar läggs till CE-märkningen. Denna anhopning av märkningar går tvärs emot strävan att förenkla och förtydliga, vilken borde utgöra regel när det gäller tekniska handelshinder. Det vore mycket värdefullt om kommissionen, medlemsstaterna och de olika instanserna som handlägger certifiering av överensstämmelse kunde undersöka denna fråga närmare.

6.7.5. Slutligen bör man förstärka kontrollen vid unionens och EES-områdets yttre gränser för att förvissa sig om att man inte olovligen använder CE-märkningen för importerade varor, särskilt viktiga konsumtionsvaror.

6.8. För att kontrollera att harmoniseringsdirektiv och bestämmelser om ömsesidigt erkännande har verklig effekt när det gäller att eliminera hinder bör en test av "faktisk eliminering av hinder" inkluderas i de resultattavlor som kommissionen har utarbetat inom ramen för sin åtgärdsplan. Detta test skall omfatta mer än den rent juridiska tillämpningen av direktiven.

6.9. Det är också mycket viktigt, vid sidan av de framsteg som gjorts under senaste år, att öka de europeiska standardiseringskommittéernas möjligheter att förfoga över så många gemensamma referenspunkter som möjligt.

6.10. När det gäller arbetstagares fria rörlighet måste en fortsättning på "Flynn"-handlingsplanen säkerställas () på grundval av Veil-gruppens rekommendationer i mars 1997.

6.11. De små och medelstora företagen, som enligt gemenskapens definition utgör 99,8 % av antalet företag i gemenskapen, är de facto de som främst drabbas av den inre marknadens funktionsstörningar. Handelshindren är särskilt kännbara för mycket små företag och hantverkare som saknar de nödvändiga rättsliga, mänskliga och finansiella resurserna. Tusentals företag har på detta sätt gått miste om de fördelar som den utvidgade marknaden förväntas medföra.

Kommittén uppmanar därför Europeiska kommissionen och medlemsstaterna att inleda en informationskampanj för att upplysa de små företagen om deras rättigheter inom den inre marknaden och att i detta syfte stärka informationsstrukturen, särskilt Euro-Info-centren.

7. Slutsatser

Trots de framsteg som obestridligen gjorts när det gäller den inre marknadens sätt att fungera fortsätter medlemsstaterna att på nationell nivå anta en mängd bestämmelser på områden som har med harmoniseringen inom gemenskapen att göra. Denna situation, som ger kommissionen ett tungt övervakningsansvar, är oroande av två skäl. För det första visar den att medlemsstaterna knappast ställer de krav på förenklad lagstiftning på sig själva som de framför på europeisk nivå. För det andra skapas hela tiden nya potentiella handelshinder, även om förfarandet med förhandsanmälan gör det möjligt att rätta till en stor andel.

Det är därför alldeles nödvändigt att vara vaksam inför denna situation och att fullfölja analysen (senaste utvecklingen, berörda sektorer, vilken form tar sig de nya hindren). Faktum är att detta fenomen för närvarande utvecklas så snabbt att den inre marknadens funktion och fullständiga genomförande äventyras. Redan nu vill kommittén betona att nya initiativ behövs på såväl nationell som gemenskaplig nivå för att komma till rätta med problemet.

7.1. På nationell nivå:

7.1.1. Medlemsstaterna bör själva visa samma disciplin som de kräver av unionen när det gäller att lindra och förtydliga regelverket i Europa och årligen presentera en rapport som visar vad de har åstadkommit på detta område.

7.1.2. När direktiven skall genomföras bör medlemsstaterna även säkerställa att det inte skapas onödigt många administrativa krav som går utöver direktivens syften.

7.1.3. I alla förslag till nationella bestämmelser som kan påverka den inre marknaden bör det finnas med en klausul, av vilken det framgår att man i en anmälan till kommissionen har beaktat åtgärder som gör det möjligt att på bästa sätt undvika hinder för fri import av varor som fritt producerats och släppts ut på marknaden i en annan medlemsstat.

7.1.4. Åtgärder bör vidtas i medlemsstaterna för att öka medvetenheten hos och utbilda de folkvalda, tjänstemän i offentliga sektorn och jurister om den inre marknadens krav.

7.1.5. Unionsmedborgare som verkar i en annan medlemsstat än hemlandet bör ges extra tydlig information om vilka förfaranden som skall tillämpas, för att etableringsfriheten skall underlättas.

7.1.6. De europeiska länder som är associerade till den inre marknaden (Efta, kandidatländer) bör uppmuntras att vidta motsvarande åtgärder.

7.2. På gemenskapsnivå:

7.2.1. Ovannämnda rekommendationer som riktar sig till medlemsstaterna skulle lättare kunna genomföras om de gjordes till ett gemensamt åtagande, t.ex. i en uppförandekodex för medlemsstaterna.

7.2.2. Gemenskapens regelverk bör begränsas till den omfattning som behövs för att på ett effektivt sätt närma de nationella lagstiftningarna till varandra.

7.2.3. På vissa områden där så är lämpligt bör förordningar användas snarare än direktiv.

7.2.4. Öppna direktiv och direktiv med valmöjlighet bör tillgripas endast i avgränsade fall, där det är klart motiverat.

7.2.5. Förfarandet för förhandsanmälan om förslag till bestämmelser bör utvidgas till att omfatta inte endast varor utan även tjänster, till att börja med tjänster i samband med informationssamhället.

7.2.6. Representanter för arbetsmarknadens parter och andra intresseorganisationer i Europa bör rådfrågas om dessa anmälningar, som man för övrigt bör kunna ha tillgång till via en databas på Internet. Där skulle det även vara önskvärt att sammanställa en översikt över gällande nationella bestämmelser på den inre marknadens område.

7.2.7. En ny informationskampanj om CE-märkningen bör startas, överskådligheten när det gäller ömsesidigt erkännande av överensstämmelsekontroller bör förbättras och kontrollerna vid de yttre gränserna bör harmoniseras. Producenternas utlåtande om överensstämmelse bör anses tillräckliga, om man kompletterar med ett effektivt system för utbyte av information på gemenskapsnivå om varor som inte uppfyller kravet på överensstämmelse.

7.2.8. Kommissionens resultattavlor för direktivens genomförande bör inkludera ett test av "faktisk eliminering av hinder".

7.2.9. De europeiska standardiseringskommittéernas möjligheter att få tillgång till så många gemensamma referenser som möjligt bör förstärkas.

7.2.10. När det gäller arbetstagares fria rörlighet bör "Flynn"-handlingsplanen följas upp.

7.2.11. En informationskampanj för de små och medelstora företagen bör inledas och Euro-Info-centren bör förstärkas.

Bryssel den 25 mars 1998.

Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande

Tom JENKINS

() KOM(97) 586 slutlig, 12.11.1997.

() EGT C 158, 26.5.1997.

BILAGA I till Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande

Följande stycken i sektionens yttrande vars bibehållande stöddes av mer än en fjärdedel av rösterna, avvisades till följd av ändringsförslag som församlingen antagit.

Punkt 6.3

"Därför bör man försöka göra harmoniseringen effektivare genom att på vissa tekniska områden, där så är lämpligt, i ökad utsträckning använda förordningar snarare än direktiv, eller i förekommande fall anta mer tvingande direktiv som fastställer inte bara minimikrav utan även maximigränser för vilka krav som får ställas. Sådana åtgärder skulle i hög grad bidra till att lindra och förenkla lagstiftningen i Europa genom att begränsa möjligheterna för en avvikande kompletterande nationell lagstiftning. För att göra det lättare för alla medlemsstater att anta denna nya typ av föreskrifter, något som skulle säkerställa att dessa tillämpas effektivt, borde ett fördjupat och effektivt remissförfarande genomföras i förväg. Detta skulle inte bara riktas till medlemsstaterna utan även till alla dem som berörs av den åtgärd som förbereds och även inbegripa frågan vilken typ av införande som är bäst lämpad."

Resultat av omröstningen angående strykning av den kursiva texten

För: 45, mot: 26, nedlagda: 8.

Punkt 7.2.1

"För att underlätta genomförandet av dessa rekommendationer bör rådet formulera ett åtagande för medlemsstaterna, vilket kan ta formen av en rekommendation som innefattar en uppförandekodex för att undvika att det skapas nya icke-önskvärda hinder."

Resultat av omröstningen angående strykningen av detta stycke

För: 52, mot: 30, nedlagda: 5.

BILAGA II till Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande

>Plats för tabell>