Yttrande från Regionkommittén om "Kommande riktlinjer för gemenskapens ekonomiska politik"

(1999/C 51/11)

BAKGRUND

- Kommissionens meddelande om tillväxt och sysselsättning i ett stabilitetsinriktat EMU - Ekonomisk-politiska överväganden inför de allmänna riktlinjerna för 1998 (KOM(98) 103 slutlig) samt "Kommissionens rekommendation om allmänna riktlinjer för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik" (KOM(98) 279 slutlig).

- Kommissionens beslut av den 27 februari 1998 att i enlighet med artikel 198c första stycket i EG-fördraget rådfråga Regionkommittén i detta ärende.

- Presidiets beslut av den 13 maj 1998 om att utarbeta ett yttrande i ärendet och ge utskott 6 "Sysselsättning, ekonomisk politik, inre marknaden, industri, småföretag" ansvaret för det förberedande arbetet.

- Det utkast till yttrande (CdR 110/98 rév.) som antogs av utskott 6 den 20 juli 1998 (föredragande: Mercedes Bresso).

Mot bakgrund av ovanstående antog Regionkommittén vid sin 26:e plenarsession den 18-19 november 1998 (sammanträdet den 19 november) följande yttrande.

1. Inledning: sammanfattning av kommissionens dokument

1.1. Kommissionen hävdar i sitt dokument att den nuvarande ekonomiska återhämtningen som stimulerats av fallande räntor, vilket i sin tur är resultatet av en konvergens- och åtstramningspolitik, skulle kunna utvecklas till en varaktig investeringsbaserad tillväxt. Men med en ökning av EU:s BNP på 2,6 % under 1997 och 3 % under 1998 har endast en mycket liten ökning av sysselsättningsnivån noterats och arbetslösheten kvarstår som EU:s huvudproblem.

Arbetslöshetsproblemet i EU kan endast lösas på medellång eller lång sikt och förutsätter att en varaktig sysselsättningsbaserad tillväxt kommer igång. Detta mål kommer att vara möjligt att uppnå så länge som det finns en outnyttjad produktionskapacitet för att främja en tillväxt som inte åtföljs av inflation.

För att nå detta mål måste EU:s ekonomiska politik uppfylla ett antal grundläggande krav: man måste bevara penningstabilitet och marknadens förtroende, genomföra konvergensåtgärderna fullt ut, hålla tillbaka löneökningarna och genomföra strukturpolitiska reformer.

1.2. Det finns två aspekter på EU:s sysselsättningsproblem. Å ena sidan var 18 miljoner personer arbetslösa 1997 (med en genomsnittlig arbetslöshet på 10,7 %). Å andra sidan är sysselsättningsnivån 60 % av befolkningen i arbetsför ålder i EU jämfört med 74 % i USA och Japan.

EU:s mål är att både minska arbetslösheten till normala nivåer och att återställa förhållandet mellan "befolkning i arbete/befolkning i arbetsför ålder" till 1961 års nivå (67 %) eller närmare USA:s och Japans nivå (72 %), vilket innebär att arbetsmarknaden tillförs en arbetskraftsreserv på mellan 22 och 34 miljoner personer.

Detta andra mål skall eftersträvas genom att man främjar dels lönearbete, dels eget företagande och skapandet av företag. Dessutom är det nödvändigt att utforma nya socioekonomiska aktiviteter och försöka öka flexibiliteten vid anställning av ungdomar, som på grund av en rad hinder inte upplevs som särskilt lockande.

De relativt få kvinnorna på arbetsmarknaden, särskilt i de sydeuropeiska länderna, är särskilt problematiskt. Fler kvinnor i arbetslivet skulle i sig innebära en avsevärd ökning av sysselsättningsnivån i EU.

Mer allmänt krävs det dels åtgärder för utbildning och för uppvärdering av humankapitalet, däribland omskolningsprogram, dels aktiva arbetsmarknadsåtgärder och strukturpolitiska insatser för att uppväga en otillräcklig ökning av antalet arbetstillfällen.

Dessutom måste man bryta den trend som innebär att arbete ersätts av kapital och som inleddes för två årtionden sedan. Den tekniska och organisatoriska utvecklingen kommer att fortgå, men med en måttlig löneutveckling bör det också vara möjligt att hålla tillbaka denna trend och stärka tillväxten.

1.3. För att uppnå en varaktig process med en långsiktig tillväxt som bärs upp av investeringar och en icke-inflatorisk sysselsättningsökning krävs det en stabilitetsinriktad penningpolitik, en fortsatt sanering av de offentliga finanserna i medlemsstaterna, en nominell löneutveckling som är förenlig med prisstabilitet och en reallöneutveckling som är förenlig med produktivitetsökningar.

Den monetära unionen kommer att få en positiv inverkan på tillväxten eftersom den genom att undanröja valutarisker och stabilitetskonflikter också kommer att minska investeringsrisken. Valutaunionen kommer därför att bli fundamental för att utlösa en god cirkel av tillväxt och stabilitet.

1.4. ECB och ECBS kommer att ha ansvaret för penningpolitiken inom euroområdet. Om de långfristiga räntorna skall förbli låga måste ECB vara oberoende och trovärdig. Penningpolitikens centrala mål är att upprätthålla prisstabilitet, men den kommer också att stödja en ekonomisk politik för ökad tillväxt och sysselsättning.

De nationella regeringarna kommer att fortsätta att ha ansvaret för finanspolitiken, men den kommer både för EMU-anslutna och andra EU-länder att omfattas av stabilitets- och tillväxtpakten. Bland målen för finanspolitiken ingår sänkta räntor för att stimulera privata investeringar och minskning av den offentliga skulden, omstyrning av offentliga utgifter till investeringar (i produktion, infrastruktur, mänskliga resurser och aktiva arbetsmarknadsåtgärder) och bättre kontroll av den offentliga konsumtionen (pensioner, hälso- och sjukvård, arbetslöshetsunderstöd, sociala kostnader) för att minska skattetrycket och de sociala avgifterna för företagen.

1.5. I detta sammanhang är det nödvändigt att hålla löneutvecklingen under kontroll för att säkerställa en fortsatt ekonomisk sanering och en hög sysselsättningsnivå. Reallöneökningar bör därför vara kopplade till produktivitetsökningar för att främja investeringarna och köpkraften. Den nominella löneökningen måste däremot vara förenlig med prisstabilitet. Måttliga lönekrav måste självfallet också gälla i offentliga sektorn.

För att dessa mål skall uppnås krävs det ett klimat präglat av social dialog, och de kollektiva förhandlingarna måste avspegla skillnader i produktivitetsnivå beroende på kvalifikationer och yrkeskunskaper, bransch och region. Med hänsyn till fullbordandet av den inre marknaden måste man särskilt uppmärksamma de ibland stora skillnaderna i arbetskostnader mellan EU-länderna, som i allmänhet beror på olika sociala försäkrings- och trygghetssystem.

1.6. Under förutsättning att de är förenliga med en sund makroekonomisk politik har de strukturpolitiska åtgärderna en huvudroll för att främja den ekonomiska tillväxten, öka den ekonomiska konkurrenskraften och höja sysselsättningsnivån. Hittills har emellertid framstegen vid genomförandet av strukturreformer för att öka varu- och tjänstemarknadernas och framför allt arbetsmarknadens flexibilitet och anpassning varit otillräckliga i nästan samtliga EU-länder.

Inom ramen för EMU och målet att varaktigt minska arbetslösheten skulle strukturreformerna i längden kunna stärka marknadens effektivitet och den sociala sammanhållningen, förutsatt att medlemsstaterna gör de ansträngningar som krävs.

Huvudmålet för de strukturpolitiska åtgärderna skall vara att fullborda den inre marknaden genom att fullfölja harmoniseringen av nationella standarder och främja spridningen av ny teknik, innovation, skapandet av nätverk för maskin- och programvara på dataområdet och utvecklingen av en företagskultur.

För det andra måste varu- och tjänstemarknaderna reformeras för att öka konkurrensförmågan (avlägsnande av onödiga bördor för företag och mindre statligt stöd till branscher på tillbakagång), anpassa lagstiftningen för att göra det enklare och snabbare för små och medelstora företag och undanröja alla hinder för finansmarknadernas integration.

Slutligen kräver arbetsmarknaden ytterligare aktiva arbetsmarknadsåtgärder (reformerade arbetsförmedlingar, investeringar i yrkesutbildning), ett lägre skattetryck på arbete och väldfärdsrefomer för att öka motivationen att arbeta och minska faktorer som hämmar arbetsviljan.

2. Allmänna kommentarer

2.1. Det allmänna scenariot i kommissionens dokument är tveklöst positivt för lokala och regionala utvecklingsåtgärder, även om man undviker att närmare beröra frågan. På den globala marknaden är i själva verket den ekonomiska konkurrensen alltmer en konkurrens mellan regioner och nätverk av lokala företag.

Decentralisering, som bygger på subsidiaritetsprincipen, är fundamentalt för åtgärder som syftar till att förändra varu-, tjänste- och arbetsmarknaderna. När det gäller nationell harmonisering av EU:s direktiv om marknadsregleringar är lokala och regionala organ bäst utrustade för att utforma och genomföra riktade program eftersom de har de bästa kunskaperna om sin egen regions särdrag, svårigheter och möjligheter.

Både EU:s strukturpolitiska åtgärder och de nationella åtgärdsplanerna för sysselsättning måste därför förhandlas fram, anpassas och tillämpas i enlighet med den lokala och regionala utvecklingen och social sammanhållning, och bygga på en strategi som är förenlig med konkurrenskraftsprincipen och saneringsmålen.

Den goda cirkel av stabilitet/tillväxt som skapas av saneringen kommer dessutom att ge lokala och regionala myndigheter nya möjligheter att öka och förbättra investeringarna i program för utvecklingsstöd. Av fundamental betydelse i detta sammanhang är att dessa myndigheter får arbeta självständigt på sin kompetensnivå utan att låsas av alltför mycket byråkrati.

2.2. För att effektivt stödja den lokala och regionala utvecklingen måste åtgärderna vara riktade och utformade i samförstånd. De måste med andra ord bygga på djupgående kunskap om de särskilda lokala förhållandena och fastställas med samtycke av arbetsmarknadens parter.

Var och en av de tre institutionella nivåer som finns i de flesta EU-länder (regioner, län och kommuner) har en särskild roll att spela, och bredast möjliga samarbete baserat på subsidiaritetsprincipen är fundamentalt.

2.3. De strukturpolitiska åtgärderna för att reformera varu-, tjänste- och arbetsmarknaderna måste innehålla en komponent som utarbetas och genomförs lokalt.

På EU-nivå, nationell och även regional nivå koncentreras de strukturella åtgärderna för reformer av marknaden i hög grad på lagstiftning och syftar till att lätta på onödiga bördor för företagen och stärka deras anpassningsförmåga och flexibilitet i förhållande till inre marknadens och världsmarknadens krafter.

På lokal och regional nivå och med tanke på att den internationella konkurrensen alltmer kännetecknas av konkurrens mellan regioner har de lokala och regionala myndigheterna emellertid stort utrymme för att vidta åtgärder för att stärka marknadens effektivitet och den sociala sammanhållningen, tack vare att de bättre känner till de lokala förutsättningarna.

Först och främst måste åtgärderna, som anges i dokumentet, inriktas på den icke-vinstdrivande och frivilliga sektorn, men även på de fyra grundpelare som präglar en aktiv arbetsmarknadspolitik (öka arbetskraftens anställbarhet, främja företagande, uppmuntra företags och arbetstagares anpassningsförmåga, och förstärka politiken för lika möjligheter) och åtgärder för att göra varu- och tjänstemarknaderna mer flexibla och anpassningsbara, samtidigt som konkurrensprincipen skall respekteras.

2.4. Att tilldela de lokala och regionala myndigheterna en viktig roll när det gäller strukturella marknadsreformer och politik för social sammanhållning innebär inte att detta skall vara uppgifter bara för dem. Tvärtom har lokala myndigheter en nyckelroll att spela för att motivera, samordna och arbeta tillsammans med regionens övriga aktörer, vare sig de tillhör den offentliga eller den privata sektorn.

Kommunernas och regionernas roll för att stärka sysselsättningen består inte endast i att korrigera s.k. marknadsmisslyckanden. Kommunernas och regionernas egentliga verksamhet har också betydelse för arbetsmarknaden, inte minst exempelvis barnomsorgen och sjukvården.

Lokala och regionala myndigheter skall inte ersätta övriga aktörer utan snarare skapa förutsättningar som gör det möjligt för privata företag att bli effektivare och mer konkurrenskraftiga. De bör agera indirekt som drivkraft, samordnare och för att underlätta, och som partner bör de ha privata företag, offentliga organ, utbildningsinstitut, aktörer från den icke-vinstdrivande sektorn, kooperativa företag etc.

2.5. Områdespakterna bör i detta sammanhang i de flesta medlemsstater kunna fungera som modell och metod för politiken för lokal och regional utveckling.

Dessa pakter försöker utnyttja kunskaper och företagaranda på lokal nivå genom att inrätta integrerade lokala projekt som syftar till att främja social sammanhållning och partnerskap mellan offentliga och privata sektorn.

Även om de fortfarande är på experimentstadiet tyder en stor del av utfallet från de pilotpakter som genomförts i Italien och andra medlemsstater på att pakterna i allmänhet, utöver de särskilda mål som fastställts för dem, syftar till att främja ekonomisk flexibilitet och anpassningsförmåga, och förbättra den lokala marknadens effektivitet och konkurrenskraften.

Pakternas räckvidd är därför möjligen mycket vidare än dokumentet ger vid handen (miljö och konsumenttjänster) och kommer att omfatta politiska åtgärder för att stödja små och medelstora företag i tillverknings- och producenttjänstesektorerna.

3. Särskilda kommentarer

3.1. De politiska åtgärder som har med marknaden att göra och som är de lokala och regionala myndigheternas ansvar rör främst tre områden, nämligen administrativa förfaranden, tjänstesektorernas sammansättning och samordning av lokala utvecklingsprojekt.

Byråkrati utgör ett betydande problem för de små och medelstora företagen oavsett om de är etablerade eller nystartade. Att skynda på förfarandena, inrätta en enda kontaktpunkt och tillhandahålla rådgivning är åtgärder som samtliga faller inom den lokala och regionala myndighetens ansvarsområde och som kan minska kostnaderna och verksamhetshindren för företagen.

Ett av de största problemen för de små och medelstora företagen i nästan samtliga medlemsstater är utan tvivel tjänstemarknadernas sammansättning. Småföretagarna har sällan den tid, den förmåga och de resurser som behövs för att få information om den lokala tillgången på sådana tjänster som skulle kunna vara till oerhört stor nytta för dem när det gäller att vara innovativa och förbättra sina konkurrensfördelar. De lokala och regionala myndigheterna kan och bör agera här särskilt om det inte finns några lämpliga nationella eller för ändamålet inrättade organ, vilket det finns i exempelvis Frankrike och Tyskland.

När lokala utvecklingssamarbeten (t.ex. områdespakter) inleds stöter de ofta på problemet med ömsesidigt misstroende mellan de olika lokala aktörerna. Den lokala och regionala myndigheten kan, genom att agera som samordnare och garant, skapa en god cirkel av jämnt fördelat ansvar mellan de olika offentliga och privata aktörerna i arbetet för utveckling och sysselsättning.

3.2. Aktiv arbetsmarknadspolitik

3.2.1. Att öka arbetskraftens anställbarhet: Detta slags projekt bör eftersträva att få utbudet av arbetskraft att gå jämnt upp med efterfrågan, samtidigt som arbetstagarnas synpunkter skall beaktas (t.ex. unga människors behov).

Inom två områden kan åtgärder från de lokala och regionala myndigheternas sida vara särskilt viktiga, nämligen åtgärder som riktar sig till ungdomar och sådana som riktar sig till långtidsarbetslösa.

Ungdomar måste genom utbildning, vederbörlig information och kulturåtgärder ges en möjlighet att själva planera sina karriärer som egenföretagare eller arbetstagare med hänsyn till de möjligheter som finns lokalt och samtidigt som de drar så stor nytta som möjligt av sina färdigheter och sin utbildning.

När det gäller de långtidsarbetslösa kan de lokala och regionala myndigheterna genom att använda de instrument som finns i vissa länder (t.ex. arbete för kommunen) vid sidan av stödutbetalningar vidta åtgärder för att öka kännedomen om de möjligheter som finns och, om möjligt, anpassa färdigheter och kunskaper till produktionssystemet.

I synnerhet när det gäller yrkesutbildning är det bara de lokala och regionala myndigheterna som kan genomföra decentraliserade yrkesutbildningsåtgärder som är nära anpassade till lokala och regionala behov. Genom att bygga på den viktiga och grundläggande allmänna yrkesutbildningen kan de lokala och regionala myndigheterna i samarbete med företag och skolor för yrkesutbildning utveckla mycket specialiserade yrkesutbildningar och omskolningskurser som svarar mot produktionssystemets omedelbara behov snarare än den senaste trenden.

Slutligen skulle de lokala och regionala myndigheterna, återigen i samarbete med övriga aktörer, utarbeta åtgärdspaket på kulturområdet med sikte på att öka ungdomars för närvarande låga rörlighet på den europeiska arbetsmarknaden. Särskilt givande härvidlag skulle avtal om partnerskap mellan lokala och regionala myndigheter i olika länder kunna vara. Sådana avtal skulle stödjas via lämpliga gemenskapsprogram.

3.2.2. Att främja företagande: Här handlar det om både "starta eget"-projekt och tjänster som kan hjälpa nya företag att överleva och växa.

Det är viktigt, särskilt för små och mycket små företag, att de lokala och regionala myndigheterna främjar företagande, eftersom de är de enda som kan nå varje del av en region.

Särskilda åtgärder bör dessutom vidtas för att främja kvinnligt företagande, eftersom kvinnor är den arbetsmarknadskategori med flest arbetslösa (eller personer som står utanför arbetsmarknaden).

Arbetstagare som formellt är egenföretagare men som arbetar för en enda kund är ett specialfall. Allmänt sett bör externa försäkringsnät inrättas för att ge dessa personer samma rättigheter som direkt anställda (intressanta erfarenheter på detta område finns i Finland). I vissa fall skulle man kunna hjälpa sådana arbetstagare att utveckla fullfjädrade företag samt framhålla den kooperativa sektorns särart och social ekonomi rent allmänt.

3.2.3. Att uppmuntra företagens och arbetstagarnas anpassningsförmåga: Här omfattas alla program som förbättrar den omgivning som företagen verkar i och som sprider kunskap om de tjänster som erbjuds. Härvid bör de lokala och regionala myndigheterna fungera som regionala samordnare och underlätta procedurerna. Under punkt 3.1 har vi redan hänvisat till detta.

3.2.4. Att förstärka politiken för lika möjligheter: Dokumentet borde vara mer explicit, inte minst eftersom de projekt som kan igångsättas på lokal och regional nivå, i överensstämmelse med strukturpolitiken, har en mycket vidare räckvidd än arbetsmarknadspolitiska åtgärder (exempelvis flexiblare tjänster för familjer, incitament till yrkesutbildning inom naturvetenskap och teknik, arbetstidspolicy).

Initiativ på lokal och regional nivå är särskilt viktiga för den kvinnliga sysselsättningen och, framför allt, för det kvinnliga företagandet.

På denna nivå kan man för det första hitta lösningar på sådana problem som har med familj och småbarn att göra. För det andra måste man skydda kvinnor mot sådana anställningsförhållanden (hemarbete, distansarbete, deltidsarbete) som inom ramen för privata anställningsavtal kan dölja mindre kvalificerade och dåligt betalda jobb.

Tillhandahållandet av barnomsorg bör också nämnas som viktigt för mäns och kvinnors lika möjligheter till arbete.

3.3. När det gäller återhållsamhet med löneanspråk är tanken på att öka lönespridningen nedåt i allmänhet oacceptabel i Europa. Det är endast möjligt i områden där levnadsomkostnaderna är lägre under förutsättning att det är en del av en ömsesidigt godkänd plan för att utveckla/återuppliva området i fråga (som fallet är med italienska "områdesavtal" t.ex.).

I vilket fall som helst bör minimilöner inte sättas godtyckligt utan utgå från marknaden och avspegla skillnader i produktivitet sammanhängande med kvalifikationer, olika sektorer och regioner.

Dessutom måste det avgöras från fall till fall huruvida det är motiverat och rättvist med en lönekontroll som endast straffar de svagare delarna av ett samhälle.

3.4. När det gäller att hantera dessa frågor är tjänstemännen på de lokala och regionala myndigheterna i Europa fortfarande yrkesmässigt missgynnade eftersom de är klämda mellan sin vanliga arbetsbörda och nya krav från EU-nivån.

Regionkommittén anser att dessa tjänstemän kommer att få en avgörande roll i en snar framtid när det gäller att sammanlänka och avstämma EU:s strukturpolitik med lokala utvecklings- och sysselsättningsprojekt.

Tjänstemännen på de lokala och regionala myndigheterna i Europa bör därför ges möjlighet att delta i lämpliga yrkesutbildningsprogram, praktik och projekt för informationsinsamling. Kommittén vill i detta sammanhang uppmärksamma programmet "Eurotraining" som man önskar skulle utvidgas till att omfatta även frågor rörande ekonomisk politik samt sysselsättning. De lokala och regionala myndigheterna bör ges ökade möjligheter att delta i de nya programmen, inom ramen för Europeiska socialfonden, för att utveckla sin kompetens och för att förbättra den lokala förvaltningens förutsättningar för förnyelse.

Man bör emellertid komma ihåg att deras vanliga arbetsbörda i allmänhet gör att de inte kan avsätta så mycket tid till att delta i alltför långa och komplicerade yrkesutbildningsprogram.

Det skulle därför kunna vara lämpligt att utforma en utbildning liknande den som rekommenderas för tjänstemän på lokala och regionala myndigheter men riktad till ungdomar. Syftet skulle vara att skapa en ny "europeisk" professionell profil för att vägleda tjänstemän och bistå vid deltagande i EU:s program och spridning av goda administrativa metoder samtidigt som partnerskap och samarbete med lokala och regionala myndigheter i andra medlemsstater också främjas.

Regionkommittén hoppas att kommissionen skall beakta dessa rekommendationer och omvandla dem till konkreta EU-åtgärder.

Bryssel den 19 november 1998.

Regionkommitténs ordförande

Manfred DAMMEYER