EUROPEISKA KOMMISSIONEN Bryssel den 22.3.2017 COM(2017) 142 final 2017/0063(COD) Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om att ge medlemsstaternas konkurrensmyndigheter befogenhet att mer effektivt kontrollera efterlevnaden av konkurrensreglerna och om att säkerställa en väl fungerande inre marknad (Text av betydelse för EES) {SWD(2017) 114 final}

{SWD(2017) 115 final}

{SWD(2017) 116 final}



MOTIVERING 1.BAKGRUND TILL FÖRSLAGET Allmän bakgrund EU:s medlemsstater är viktiga partner för Europeiska kommissionen vid efterlevnadskontrollen av EU:s konkurrensregler. Sedan 2004 har de nationella konkurrensmyndigheterna i EU:s medlemsstater (nedan kallade de nationella konkurrensmyndigheterna) på grundval av rådets förordning (EG) nr 1/2003 rätt att tillämpa EU:s konkurrensregler tillsammans med kommissionen. I själva verket är de nationella konkurrensmyndigheterna skyldiga att tillämpa EU:s konkurrensregler på avtal eller förfaranden som kan påverka handeln mellan medlemsstaterna. Under mer än ett årtionde har både kommissionen och de nationella konkurrensmyndigheterna kontrollerat efterlevnaden av EU:s konkurrensregler i nära samarbete inom Europeiska konkurrensnätverket. Nätverket inrättades 2004 särskilt för detta ändamål. Att både kommissionen och de nationella konkurrensmyndigheterna kontrollerar efterlevnaden av EU:s konkurrensregler är en viktig byggsten för att skapa en öppen, konkurrenskraftig och innovativ inre marknad och avgörande för att skapa arbetstillfällen och tillväxt inom viktiga sektorer av ekonomin, särskilt energi-, telekom-, it- och transportsektorerna. EU:s konkurrensregler är ett av de utmärkande inslagen på den inre marknaden: om konkurrensen snedvrids kan den inre marknaden inte nå sin fulla potential och skapa de rätta förutsättningarna för hållbar ekonomisk tillväxt. En viktig aspekt när det gäller att fördjupa den inre marknaden och göra den mer rättvis är att säkerställa att inremarknadsreglerna verkställs på ett effektivt sätt så att de ger resultat nära medborgarna. Efterlevnaden av EU:s konkurrensregler kontrolleras nu i en omfattning som kommissionen aldrig skulle ha kunnat uppnå på egen hand. Sedan 2004 har kommissionen och de nationella konkurrensmyndigheterna fattat mer än 1 000 beslut som avser efterlevnadskontroll, och de nationella behöriga myndigheterna står för 85 % av dessa. Om flera myndigheter med ansvar för att kontrollera efterlevnaden ingriper har det en mycket starkare, effektivare och bättre avskräckande effekt på företag som kan vara frestade att bryta mot EU:s konkurrensregler. Kommissionen undersöker vanligtvis konkurrensbegränsande förfaranden eller avtal som påverkar konkurrensen i tre eller fler medlemsstater eller om det är ändamålsenligt för att fastställa ett prejudikat på EU-nivå. De nationella konkurrensmyndigheterna är i allmänhet väl lämpade att ingripa när konkurrensen påverkas väsentligt inom deras territorium. De nationella konkurrensmyndigheterna besitter sakkunskapen om hur marknaderna fungerar i deras egen medlemsstat. Denna kunskap är av stort värde vid kontrollen av att konkurrensreglerna efterlevs. Åtgärder på nationell nivå främjar stöd från samhället i stort för kontrollen av konkurrensreglernas efterlevnad. Motiv och syfte med förslaget Det finns outnyttjad potential hos de nationella konkurrensmyndigheterna att effektivare kontrollera efterlevnaden av EU:s konkurrensregler. Förordning (EG) nr 1/2003 omfattade inte de medel och instrument med vilka de nationella konkurrensmyndigheterna tillämpar EU:s konkurrensregler och många av dem har inte alla de medel och instrument som de behöver för att på ett effektivt sätt kontrollera efterlevnaden av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget: 1. Vissa nationella konkurrensmyndigheter har inte verkställbara garantier för att kunna tillämpa EU:s konkurrensregler självständigt utan att ta emot instruktioner från offentliga eller privata organ. Ett antal myndigheter kämpar med otillräckliga mänskliga och finansiella resurser. Detta kan inverka på deras förmåga att effektivt kontrollera efterlevnaden av konkurrensreglerna. Vissa nationella konkurrensmyndigheter kan t.ex. inte genomföra samtidiga inspektioner av alla medlemmar i en misstänkt kartell, vilket ger de andra värdefull tid att förstöra bevismaterial och undgå upptäckt. Andra saknar lämpliga kriminaltekniska it-verktyg för att finna bevis för överträdelser. 2. Många nationella konkurrensmyndigheter har inte alla de verktyg de behöver för att effektivt upptäcka och bekämpa överträdelser av konkurrensrätten. Vissa nationella konkurrensmyndigheter saknar grundläggande utredningsbefogenheter, t.ex. möjligheten att samla in uppgifter som lagras på mobiltelefoner, bärbara datorer, datorplattor osv. – en avgörande brist i den digitala tidsåldern. Deras utredningsbefogenheter är ofta verkningslösa eftersom de inte backas upp av effektiva påföljder om företag inte följer dem. 3. Alla nationella konkurrensmyndigheter kan inte utdöma verkningsfulla böter: I vissa medlemsstater hindrar den nationella lagstiftningen nationella konkurrensmyndigheter från att utdöma verkningsfulla böter för överträdelser av EU:s konkurrenslagstiftning; i vissa medlemsstater kan företag t.ex. omstrukturera sin verksamhet för att undgå böter. I vissa medlemsstater utdöms få eller inga böter för överträdelser av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget. Nivån på böterna varierar kraftigt: påföljden för samma överträdelse kan vara mycket högre i en medlemsstat än i en annan utan att objektiva skäl motiverar denna skillnad. 4. Eftergiftsprogram är ett viktigt redskap för att upptäcka karteller. De uppmuntrar företagen att lämna värdefull information om karteller som de har deltagit i, i utbyte mot fullständig eller partiell immunitet mot böter. Företag som överväger att ansöka om eftergift behöver en tillräcklig grad av rättslig säkerhet för att ha ett incitament att samarbeta med myndigheterna. Detta är bl.a. fallet när företag ansöker om eftergift i olika medlemsstater därför att kartellen påverkar flera jurisdiktioner. Avvikelser mellan olika eftergiftsprogram i EU avskräcker företagen från att lägga korten på bordet och lägga fram bevis som styrker dessa konkurrensbegränsande förfaranden. 5. Brister och begränsningar i de nationella konkurrensmyndigheternas verktyg och garantier undergräver också systemet med parallell behörighet vid tillämpningen av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget på grundval av ett nära samarbete inom Europeiska konkurrensnätverket. Detta system är beroende av att myndigheterna kan lita på varandra när det gäller att genomföra utredningsåtgärder på varandras vägnar. Det fungerar dock inte väl när det fortfarande finns nationella konkurrensmyndigheter som inte har fullgoda utredningsverktyg. Andra brister i de nationella konkurrensmyndigheternas förmåga att tillhandahålla ömsesidigt bistånd undergräver också det europeiska system för efterlevnadskontroll av konkurrensreglerna som är tänkt att fungera som en sammanhängande helhet. Administrativa nationella konkurrensmyndigheter kan t.ex. inte begära verkställighet av sina böter över gränserna om den som gjort sig skyldig till överträdelsen saknar rättslig närvaro inom deras territorium. I den digitala tidsåldern säljer många företag via internet till potentiellt många länder men får endast ha rättslig närvaro i t.ex. en medlemsstat. Sådana företag är för närvarande befriade från att betala böterna. Dessa brister och begränsningar i de nationella konkurrensmyndigheternas verktyg och garantier innebär att utgången av förfarandena kan bli mycket olika för företag som ägnar sig åt konkurrensbegränsande förfaranden beroende på vilken medlemsstat de är verksamma i: det kan hända att de inte är föremål för någon som helst verkställighet enligt artikel 101 eller artikel 102 i EUF-fördraget eller för ineffektiv verkställighet, exempelvis därför att bevis på konkurrensbegränsande förfaranden inte kan samlas in eller därför att företag kan undgå ansvar för böter. Ojämn kontroll av efterlevnaden av EU:s konkurrensregler snedvrider konkurrensen på den inre marknaden och undergräver det system för decentraliserad efterlevnadskontroll som infördes genom förordning (EG) nr 1/2003. Ett lagstiftningsförslag behövs därför för att ge de nationella konkurrensmyndigheterna möjlighet att effektivare kontrollera efterlevnaden av EU:s konkurrensregler för att säkerställa att de nationella konkurrensmyndigheterna har de garantier för oberoende, de resurser samt de befogenheter för att kontrollera efterlevnad och ålägga böter som är nödvändiga. Undanröjandet av nationella hinder som hindrar nationella konkurrensmyndigheter från att effektivt kontrollera efterlevnaden av konkurrensreglerna bidrar till att avhjälpa konkurrenssnedvridning på den inre marknaden och förhindrar att konsumenter och företag, ingeripet små och medelstora företag, missgynnas eller lider skada av sådana åtgärder. Dessutom säkerställs lika villkor och ett nära samarbete inom Europeiska konkurrensnätverket om de nationella konkurrensmyndigheterna får möjlighet att verkligen ge varandra ömsesidigt bistånd. Förslaget är en del av kommissionens arbetsprogram för 2017 och bygger på erfarenheter av efterlevnadskontroll inom Europeiska konkurrensnätverket sedan 2004. Förenlighet med befintliga bestämmelser inom området Förslaget kompletterar förordning (EG) nr 1/2003 genom att de nationella konkurrensmyndigheterna ges befogenhet att effektivt kontrollera efterlevnaden av EU:s konkurrensregler, vilket innebär att det decentraliserade system för efterlevnadskontroll som införts genom detta instrument kan nå sin fulla potential. Det kommer i synnerhet att konkretisera kravet i artikel 35 i förordning (EG) nr 1/2003 på att medlemsstaterna bör utse nationella konkurrensmyndigheter på ett sådant sätt att bestämmelserna i förordningen faktiskt följs. Säkerställandet av att nationella konkurrensmyndigheter har effektiva befogenheter att fatta beslut och utdöma böter kommer att innebära att kraven i artikel 5 i förordning (EG) nr 1/2003 (som ger de nationella konkurrensmyndigheterna rätt att anta beslut och ålägga böter vid tillämpning av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget) respekteras fullt ut och preciseras. Om de nationella konkurrensmyndigheterna ges effektiva befogenheter att inhämta uppgifter innebär det att full verkan ges åt skyldigheten i artikel 22 i förordning (EG) nr 1/2003 som kräver att nationella konkurrensmyndigheter ska kunna genomföra sådana åtgärder på vägnar av de andra medlemmarna i Europeiska konkurrensnätverket. I sitt meddelande från 2016 - EU-rätten: Bättre resultat genom bättre tillämpning, framhåller kommissionen vikten av att ha ett tillförlitligt, effektivt och ändamålsenligt system som säkerställer att medlemsstaterna fullständigt tillämpar och genomför EU-rätten. I meddelandet framhävs att EU-rätten fortfarande är en utmaning och efterlyses starkare fokus på efterlevnadskontroll i allmänhetens intresse. Förenlighet med unionens politik inom andra områden

Förslaget är fullständigt konsekvent och förenligt med befintlig unionspolitik på andra områden, i synnerhet den som ger de nationella konkurrensmyndigheterna eller Europeiska konkurrensnätverket en specifik konsultativ roll, samarbets-, övervaknings- eller rapporteringsroll eller beslutsfattande roll. 2.RÄTTSLIG GRUND, SUBSIDIARITETSPRINCIPEN OCH PROPORTIONALITETSPRINCIPEN Rättslig grund Det aktuella förslaget grundas på både artiklarna 103 och 114 i EUF-fördraget eftersom det eftersträvar ett antal mål som är oupplösligt förbundna med varandra, nämligen att 1) tillämpa principerna i artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget genom att ge nationella konkurrensmyndigheterna befogenhet att mer effektivt kontrollera efterlevnaden av konkurrensreglerna, 2) säkerställa att konkurrensen på den inre marknaden inte snedvrids och att konsumenter och företag inte missgynnas genom nationella lagar och åtgärder som hindrar nationella konkurrensmyndigheter från att effektivt kontrollera efterlevnaden av konkurrensreglerna, 3) säkerställa att den nationella konkurrenslagstiftningen omfattar samma garantier och instrument när den tillämpas parallellt med artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget för att säkerställa rättslig klarhet och lika villkor. och 4) införa ändamålsenliga regler om ömsesidigt bistånd för att se till att den inre marknaden och systemet med nära samarbete inom Europeiska konkurrensnätverket fungerar smidigt. Säkerställandet av att de nationella konkurrensmyndigheterna har de medel och instrument de behöver för att effektivare kontrollera efterlevnaden av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget omfattas av artikel 103.1 i EUF-fördraget eftersom det säkerställer att konkurrensreglerna får full verkan. Artikel 103.1 ger rådet befogenhet att anta de förordningar och direktiv som behövs ”för att tillämpa de principer som anges i artiklarna 101 och 102”. Framför allt kan sådana åtgärder antas enligt artikel 103.2 e i EUF-fördraget för att ”fastställa förhållandet mellan å ena sidan den nationella lagstiftningen och å andra sidan bestämmelserna i detta avsnitt samt bestämmelser som har antagits enligt denna artikel” och enligt artikel 103.2 a för att ”genom införande av böter och viten säkerställa att de förbud som anges i artikel 101.1 och artikel 102 iakttas”. Denna rättsliga grund är dock inte tillräcklig i sig, eftersom både syftet med och innehållet i det föreslagna direktivet är mer långtgående. Det föreslagna direktivet har ett eget syfte som är att stärka den inre marknadens funktion genom att 1) komma till rätta med nationella regler som hindrar nationella konkurrensmyndigheter från att effektivt kontrollera efterlevnaden av konkurrensreglerna och därmed skapa ett mer likvärdigt skydd för företag och konsumenter i Europa, 2) säkerställa att den nationella konkurrenslagstiftningen omfattas av samma garantier och instrument när den tillämpas parallellt med artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget för att säkerställa rättslig klarhet och lika villkor, och 3) införa ändamålsenliga regler om ömsesidigt bistånd för att se till att den inre marknaden och systemet med nära samarbete inom Europeiska konkurrensnätverket fungerar smidigt. I vissa medlemsstater hindrar den nationella lagstiftningen de nationella konkurrensmyndigheterna från att ålägga företag verkningsfulla böter för överträdelser av EU:s konkurrensregler. Överträdande företag som är verksamma i medlemsstater där de nationella konkurrensmyndigheterna saknar effektiva befogenheter att utdöma böter är således skyddade mot påföljder och har föga incitament att agera i överensstämmelse med EU:s konkurrensregler. Detta förstärker marknadssnedvridningar i hela Europa och undergräver den inre marknaden. Dessutom innebär skillnaderna mellan medlemsstaterna vad gäller de grundläggande principerna för eftergiftsprogram att företag kan behandlas olika beroende på vilken myndighet som agerar. Endast åtgärder på EU-nivå kan säkerställa att det finns gemensamma grundläggande principer för beviljande av eftergift, vilket ger företagen mer likvärdiga konkurrensvillkor. På samma sätt kan begränsningar eller luckor i nationell lagstiftning hindra de nationella konkurrensmyndigheterna från att effektivt samla in bevis. Åtgärder för att undergräva de nationella konkurrensmyndigheternas oberoende och för att begränsa deras resurser härrör av nödvändighet från medlemsstaterna själva. Till exempel begränsningar av myndigheternas oberoende kan motiveras av en önskan att utöva större kontroll över deras beslutsfattande. En regerings förmåga att utöva inflytande eller påtryckningar på en nationell konkurrensmyndighet kan leda till att politiska överväganden får företräde framför en sund tillämpning av konkurrensreglerna grundad på rättsliga och ekonomiska argument, till nackdel för företag som är verksamma på den inre marknaden. Dessa luckor och begränsningar i de nationella konkurrensmyndigheternas verktyg och garantier innebär att företag som tillämpar konkurrensbegränsande förfaranden kan slippa efterlevnadskontroll enligt artikel 101 eller artikel 102 i EUF-fördraget helt och hållet eller bli föremål för ineffektiv efterlevnadskontroll exempelvis därför att bevis på konkurrensbegränsande förfaranden inte kan samlas in eller därför att företag kan undgå ansvar för böter. Företag kan inte konkurrera av egen kraft om det finns fristäder där konkurrensbegränsande förfaranden kan tillämpas ostraffat. Företagen har därför ett negativt incitament att gå in på sådana marknader och att utöva etableringsrätten och tillhandahålla varor och tjänster där. Konsumenter i medlemsstater med mindre kontroll av konkurrensreglernas efterlevnad går miste om fördelarna med en effektiv efterlevnadskontroll riktad mot konkurrensbegränsande förfaranden som håller priserna på varor och tjänster på en konstgjort hög nivå. En ojämn kontroll av efterlevnaden av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget i EU snedvrider således konkurrensen på den inre marknaden och försämrar dess möjligheter att fungera väl. Ett annat sätt på vilket tillnärmningen av medlemsstaternas lagar tas upp i direktivförslaget är att direktivets tillämpningsområde omfattar tillämpningen av nationella konkurrensregler. I praktiken tillämpar de flesta nationella konkurrensmyndigheter nationella konkurrensrättsliga bestämmelser parallellt med artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget på samma ärende. Det föreslagna direktivet kommer oundvikligen att påverka nationella konkurrensrättsliga bestämmelser som tillämpas parallellt av nationella konkurrensmyndigheter. När en nationell konkurrensmyndighet vidtar utredningsåtgärder i ett tidigt skede av ett ärende är det dessutom ofta svårt att veta om det föreligger en påverkan på handeln som innebär att EU:s konkurrenslagstiftning blir tillämplig. Nationella konkurrensmyndigheter måste följaktligen anta att båda kan vara tillämpliga. Det betyder att när nationella konkurrensmyndigheter använder den befogenhet att samla in digital bevisning som detta förslag skulle ge dem är det potentiellt i syfte att tillämpa både EU-lagstiftning och nationell lagstiftning. Det är därför svårt, för att inte säga omöjligt, att skilja åt en sådan parallell tillämpning av nationell lagstiftning och av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget. Om den nationella lagstiftningen inte skulle omfatta samma garantier och instrument när den tillämpas parallellt med artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget skulle det orsaka rättslig oklarhet och riskera att de likvärdiga villkoren undergrävs. För att skyddet för material som gäller eftergift och förlikning ska vara meningsfullt måste det dessutom gälla inte bara medan förfaranden vid de nationella konkurrensmyndigheterna för tillämpning av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget fortfarande pågår, utan också för fristående tillämpning av motsvarande bestämmelser i nationell lagstiftning. Brister och begränsningar i de nationella konkurrensmyndigheternas förmåga att tillhandahålla ömsesidigt bistånd undergräver också EU:s system för efterlevnadskontroll av konkurrensreglerna, som är tänkt att fungera som en sammanhängande helhet. Majoriteten av de nationella konkurrensmyndigheterna kan exempelvis inte anmäla centrala åtgärder för efterlevnadskontroll eller begära gränsöverskridande verkställighet av böter som de ålagt om den som gjort sig skyldig till överträdelsen saknar rättslig närvaro inom deras territorium. Sådana företag är för närvarande befriade från att betala böter. Den ineffektiva efterlevnadskontroll som blir följden snedvrider konkurrensen för laglydiga företag och urholkar konsumenternas förtroende för den inre marknaden, särskilt i den digitala miljön. En nyckelaspekt för att säkerställa lika villkor i Europa och hindra snedvridning av konkurrensen är att man tar itu med dessa skillnader genom att föreskriva ett system för gränsöverskridande delgivning av preliminära invändningar mot påstådda överträdelser av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget och beslut som tillämpar dessa artiklar samt gränsöverskridande verkställighet av böter som utdömts av administrativa nationella konkurrensmyndigheter. På motsvarande sätt bör tillämpningen av nationella regler om preskriptionsfrister avbrytas tillfälligt medan förfarandena pågår vid nationella konkurrensmyndigheter i en annan medlemsstat eller vid kommissionen för att se till att systemet med parallell behörighet inom Europeiska konkurrensnätverket fungerar väl. En tillnärmning av nationella lagar med dessa specifika syften, som till fullo återspeglas i texten till det föreslagna direktivet, går längre än att ge verkan åt artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget och handlar snarare om att den inre marknaden ska fungera väl. Sammanfattningsvis har förslaget till direktiv, både vad gäller syfte och innehåll, en dubbel strategi: den ena gäller en effektiv tillämpning av EU:s konkurrenspolitik och den andra en väl fungerande inre marknad. Dessa komponenter är oupplösligt sammankopplade med varandra: att säkerställa att nationella konkurrensmyndigheter har befogenhet att utöva effektiv efterlevnadskontroll innebär med nödvändighet att man lagstiftar för att undanröja hinder i nationella lagar som leder till en ojämn tillämpning och därmed snedvrider konkurrensen på den inre marknaden. Konsumenter och företag kommer inte att missgynnas genom nationella lagar och åtgärder som hindrar nationella konkurrensmyndigheterna från att utöva effektiv efterlevnadskontroll. Nationella konkurrensmyndigheter måste ha tillgång till samma garantier och instrument för tillämpningen av nationella konkurrensrättsliga bestämmelser när de tillämpas parallellt med artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget på grund av behovet av rättslig säkerhet och likvärdiga konkurrensvillkor. Slutligen är det nödvändigt att sörja för effektiva gränsöverskridande mekanismer för ömsesidigt bistånd för att säkerställa mer likvärdiga villkor och slå vakt om systemet med parallell behörighet inom Europeiska konkurrensnätverket. Dessa syften, som är beroende av varandra men samtidigt också skilda från varandra, kan inte uppnås separat genom antagande av två olika rättsakter. Det är till exempel inte genomförbart att dela det föreslagna direktivet i en första rättsakt, baserad på artikel 103 i EUF-fördraget, som förser nationella behöriga myndigheter med de medel och instrument de behöver för att tillämpa artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget, och en andra, baserad på artikel 114 i EUF-fördraget, som kräver att medlemsstaterna tillämpar samma regler för tillämpning av nationell konkurrensrätt när den tillämpas parallellt med EU:s konkurrensregler. Av dessa skäl bygger förslaget också på artikel 114 i EUF-fördraget. Subsidiaritetsprincipen Genom förordning (EG) nr 1/2003 inrättades ett decentraliserat system för kontroll av konkurrensreglernas efterlevnad, men detta system har ännu inte nått sin fulla potential. Det föreslagna direktivet skulle säkerställa en effektiv efterlevnadskontroll på nationell nivå genom att ge de nationella konkurrensmyndigheterna de garantier och instrument som de behöver för att vara effektiva tillsynsmyndigheter. Nationella konkurrensmyndigheters tillämpning av regler med en gränsöverskridande dimension EU bör vidta åtgärder för att lösa de problem som konstaterats eftersom de nationella konkurrensmyndigheterna tillämpar EU-regler som har en gränsöverskridande dimension. Tillsynsåtgärder som vidtas av den nationella konkurrensmyndigheten i en medlemsstat kan få återverkningar på konkurrens, företag och konsumenter i andra medlemsstater (t.ex. en landsomfattande kartell utestänger i regel konkurrenter från andra medlemsstater). Om nationella konkurrensmyndigheter inte har tillräckliga medel och instrument för att kontrollera efterlevnaden (t.ex. på grund av resursbrist) kan detta få direkta negativa konsekvenser för konsumenter och företag inte bara i den medlemsstat där den berörda nationella konkurrensmyndigheten finns utan även i andra medlemsstater samt för nationella konkurrensmyndigheters möjligheter att samarbeta i hela EU. Medlemsstat Y kan inte avhjälpa den brist på medel och instrument som en nationell konkurrensmyndighet i medlemsstat X lider av, vilket innebär att endast åtgärder på EU-nivå kan lösa problemet. Säkerställande av att gränsöverskridande samarbete fungerar effektivt Endast åtgärder på EU-nivå kan säkerställa att det samarbetssystem som inrättats genom förordning (EG) nr 1/2003 fungerar tillräckligt bra. En av de viktigaste komponenterna i förordning (EG) nr 1/2003 är att den möjliggör samarbetsmekanismer som gör det möjligt för nationella konkurrensmyndigheter att utreda påstådda överträdelser utanför den egna medlemsstatens gränser. En nationell konkurrensmyndighet kan be en annan nationell konkurrensmyndighet att vidta utredningsåtgärder på dess vägnar för att samla in bevisning i en annan jurisdiktion. Såsom konstateras ovan fungerar denna mekanism inte väl om inte alla nationella konkurrensmyndigheter har effektiva befogenheter att utföra inspektioner eller begära upplysningar. Återigen är det svårt att lösa problemet på nationell nivå. Om till exempel den nationella konkurrensmyndigheten i medlemsstat A behöver den nationella konkurrensmyndigheten i medlemsstat B till att samla in uppgifter från företag som är etablerade inom dess territorium men den nationella konkurrensmyndigheten i medlemsstat B inte har effektiva befogenheter för att samla in denna bevisning finns det inte mycket medlemsstat A kan göra åt detta.

Kopplingar mellan konkurrensmyndigheternas eftergiftsprogram i EU Eftergiftsprogram är sammankopplade eftersom företag regelbundet lämnar in ansökningar till flera jurisdiktioner i EU och behöver garantier för gränsöverskridande rättslig säkerhet. Erfarenheterna från det senaste decenniet har visat att en sådan gränsöverskridande rättslig säkerhet inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna var för sig. Skillnader mellan eftergiftsprogram leder fortfarande till olika resultat för dem som ansöker om eftergift i fråga om huruvida de omfattas av immunitet mot böter eller av bötesnedsättning överhuvudtaget. Företag som överväger att rapportera om kartellbeteende till ett antal jurisdiktioner i utbyte mot större eftergift saknar den säkerhet de behöver om huruvida och i vilken utsträckning de kommer att omfattas av eftergift. Det krävs åtgärder på EU-nivå för att säkerställa att ett eftergiftsprogram finns tillgängligt och tillämpas på ett liknande sätt i alla medlemsstater. Nationella lagar kan hindra nationella konkurrensmyndigheter från att mer effektivt kontrollera efterlevnaden av konkurrensreglerna Såsom förklaras ovan i avsnittet om rättslig grund kan nationell lagstiftning hindra nationella konkurrensmyndigheter från att faktiskt vara tillräckligt oberoende och ha effektiva verktyg för att upptäcka överträdelser och ålägga företag verkningsfulla böter för överträdelser av EU:s konkurrensregler. För att åtgärda detta måste åtgärder vidtas på EU-nivå. Erfarenheterna visar att nationella konkurrensmyndigheter sannolikt inte får alla de verktyg de behöver utan EU-lagstiftning Mjuka åtgärder har använts i stor omfattning för att uppmuntra till frivilliga åtgärder på nationell nivå, men flera nationella konkurrensmyndigheter saknar fortfarande de garantier och instrument de behöver för att effektivt kontrollera efterlevnaden av konkurrensreglerna. Efter mer än ett decennium är det osannolikt att man ska kunna åstadkomma de ändringar som krävs för att göra det decentraliserade systemet för efterlevnadskontroll i förordning (EG) nr 1/2003 bättre fungerande och ge de nationella konkurrensmyndigheterna de befogenheter de behöver för att effektivare kontrollera efterlevnaden av konkurrensreglerna. Detta betyder att många nationella konkurrensmyndigheter kommer att fortsätta att sakna vissa viktiga verktyg för att upptäcka och beivra överträdelser eller sakna tillräckliga resurser, till skada för det decentraliserade system som införts genom förordning (EG) nr 1/2003 och dess goda funktion. Sammanfattningsvis kommer de befintliga nationella konkurrensrättsliga ramarna inte i sig att göra det möjligt för nationella konkurrensmyndigheter att kontrollera efterlevnaden av EU:s konkurrensregler på ett mer effektivt sätt i hela EU. Dessutom kan kommissionen inte driva igenom några EU-krav vad gäller de nationella konkurrensmyndigheternas verktyg, resurser och institutionella struktur för utredning och sanktioner när de kontrollerar efterlevnaden av EU:s konkurrensregler så länge som sådana krav inte existerar. Följaktligen kan endast ett initiativ på EU-nivå ge de nationella konkurrensmyndigheterna möjlighet att utöva effektivare efterlevnadskontroll genom att säkerställa att de har effektivare medel och instrument att tillämpa EU:s konkurrensregler med. Proportionalitetsprincipen Vad gäller de flesta aspekter kommer förslaget att fastställa miniminormer för att göra det möjligt för nationella konkurrensmyndigheterna att effektivt kontrollera efterlevnaden av EU:s konkurrensregler. Detta säkerställer en lämplig balans mellan att uppfylla de allmänna och särskilda målen för förslaget utan att det i onödan inkräktar på nationella traditioner. Medlemsstaterna kommer fortfarande att kunna fastställa högre standarder och anpassa sina regler till nationella särdrag. Medlemsstaterna kommer t.ex. att ha frihet att utforma, organisera och finansiera sina nationella konkurrensmyndigheter som de finner lämpligt, förutsatt att myndigheternas effektivitet säkerställs. Dessutom säkerställer det föreslagna direktivet att de medlemsstater som har gått in för en domstolsmodell för kontroll av konkurrensreglernas efterlevnad respekteras fullständigt för sitt val. Det är bara när det gäller villkoren för beviljande av eftergift för hemliga karteller som det krävs mer detaljerade bestämmelser för att åstadkomma ett mervärde vid efterlevnadskontrollen av konkurrensreglerna. Företagen kommer att erkänna sin medverkan i hemliga karteller endast om de har tillräcklig rättslig säkerhet om huruvida de kommer att beviljas immunitet mot böter. De tydliga skillnaderna mellan de eftergiftsprogram som är tillämpliga i medlemsstaterna ger upphov till rättslig osäkerhet för företag som kan tänkas ansöka om eftergift, vilket kan försvaga deras incitament att ansöka om eftergift. Om medlemsstaterna skulle kunna införa eller tillämpa antingen mer eller mindre restriktiva regler för eftergift inom det område som omfattas av detta direktiv skulle det inte endast strida mot målet att upprätthålla incitament för potentiella sökande i syfte att göra kontrollen av konkurrensreglernas efterlevnad i unionen så effektiv som möjligt, utan det skulle också riskera att äventyra de likvärdiga villkoren för företag som är verksamma på den inre marknaden. Denna ansats i förslaget maximerar ökningen av de nationella konkurrensmyndigheternas effektivitet med minsta möjliga inkräktande på nationella särdrag genom att begränsa de mest detaljerade reglerna till vad som är absolut nödvändigt för att främja en effektiv efterlevnadskontroll. En sådan kalibrerad strategi kommer inte att innebära en radikal avvikelse från utan snarare en logisk utveckling av det generella EU-rättsliga kravet på att medlemsstaterna måste sörja för effektiva förfaranden och sanktioner för efterlevnadskontrollen av EU-regler. Enligt Europeiska unionens domstol måste den nationella lagstiftningen säkerställa att EU:s konkurrenslagstiftning har full verkan. Domstolen har även slagit fast att detaljerade nationella processuella regler för nationella konkurrensmyndigheters funktion inte får äventyra uppnåendet av syftet med förordning (EG) nr 1/2003, vilket är att säkerställa att artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget tillämpas på ett effektivt sätt av dessa myndigheter. Val av instrument Syftet med detta förslag till direktiv är att effektivisera de nationella konkurrensmyndigheterna på ett sätt som beaktar medlemsstaternas rättstraditioner och institutionella särdrag samtidigt som man inte tillämpar en standardlösning som antas passa alla. Ett direktiv är följaktligen det bästa sättet att säkerställa att de nationella konkurrensmyndigheterna har de garantier de behöver för effektivare efterlevnadskontroll utan att det i onödan inkräktar på nationella särdrag och traditioner. Till skillnad från en förordning ger det medlemsstaterna möjlighet att själva välja de lämpligaste sätten att genomföra åtgärderna i direktivet. Dessutom är ett direktiv ett flexibelt verktyg för att säkerställa att nationella konkurrensmyndigheter har de garantier för oberoende, de resurser och de befogenheter för att kontrollera efterlevnad och ålägga böter som är nödvändiga, samtidigt som medlemsstaterna ges utrymme att gå längre om de så önskar. 3.RESULTAT AV EFTERHANDSUTVÄRDERINGAR, SAMRÅD MED BERÖRDA PARTER OCH KONSEKVENSBEDÖMNINGAR Efterhandsutvärderingar/kontroller av ändamålsenligheten med befintlig lagstiftning Åren 2013/2014 genomförde kommissionen en utvärdering av hur rådets förordning (EG) nr 1/2003 fungerat. På grundval av resultaten av denna analys konstaterades det i kommissionens meddelande från 2014 om tio år av antitrustregler enligt rådets förordning (EG) nr 1/2003 att det finns utrymme för de nationella konkurrensmyndigheterna att vara effektivare i sin efterlevnadskontroll, och fastställdes ett antal åtgärdsområden för att främja en effektivare efterlevnadskontroll från de nationella konkurrensmyndigheternas sida, nämligen att garantera att de nationella tillsynsmyndigheterna 1) har tillräckliga resurser och är tillräckligt oberoende 2) har en effektiv verktygslåda, 3) kan utdöma verkningsfulla böter, och 4) har effektiva eftergiftsprogram. Meddelandet från 2014 byggde på rapporten om fem år av antitrustregler enligt förordning (EG) 1/2003, där det konstaterades att åtgärden att ge de nationella konkurrensmyndigheterna rätt att delta i efterlevnadskontrollen av EU:s konkurrensregler bidragit på ett positivt sätt till att stärka denna efterlevnadskontroll. Det konstaterades dock också att det finns utrymme för förbättringar, särskilt för att säkerställa att nationella konkurrensmyndigheter har effektiva befogenheter att kontrollera efterlevnad och verktyg för att ålägga böter. Samråd med berörda parter Från och med den 4 november 2015 till och med den 12 februari 2016 genomförde kommissionen ett offentligt samråd i form av en EU-enkät som var uppdelad i två delar, en första med allmänna frågor för att inhämta synpunkter från icke-specialiserade berörda aktörer, och en andra för berörda aktörer med djupare kunskaper/erfarenheter av konkurrensfrågor.

Samrådet var en uppföljning av kommissionens meddelande om tio år av antitrustregler enligt förordning 1/2003 som fastställde ett antal åtgärdsområden för att förbättra de nationella konkurrensmyndigheternas befogenheter att kontrollera efterlevnaden av EU:s konkurrensregler. Den andra delen av samrådet inriktades följaktligen på fyra nyckelfrågor: i) de nationella konkurrensmyndigheternas resurser och oberoende, ii) de nationella tillsynsmyndigheternas verktygslåda för efterlevnadskontroll, iii) de nationella konkurrensmyndigheternas befogenheter att bötfälla företag, och iv) eftergiftsprogram. Det inkom 181 svar från olika berörda aktörer, allt från privatpersoner, advokatbyråer och konsultbolag, företag och branschorganisationer, konsumentorganisationer, den akademiska världen, icke-statliga organisationer, tankesmedjor och fackföreningar till offentliga myndigheter, däribland ett antal ministerier och nationella konkurrensmyndigheter, från länder i och utanför EU. 76 % av de tillfrågade ansåg att de nationella konkurrensmyndigheterna skulle kunna göra mer för att kontrollera efterlevnaden av EU:s konkurrensregler än vad de gör i dag. Dessutom var 80 % för att åtgärder bör vidtas för att främja de nationella konkurrensmyndigheternas efterlevnadskontroll. Per kategori berörda aktörer: 100 % av de akademiska institutioner, konsumentorganisationer, fackföreningar och nationella konkurrensmyndigheter som deltog i det offentliga samrådet ställde sig bakom tanken på att åtgärder bör vidtas. Motsvarande andelar för övriga tillfrågade var 86 % av de icke-statliga organisationerna, 84 % av konsulterna/advokatbyråerna, 77 % av företagen/de små och medelstora företagen/mikroföretagen/enmansföretagen, 67 % av tankesmedjorna och 61 % av branschorganisationerna. 64 % av de berörda aktörer som deltog i det offentliga samrådet stödde tanken på att sådana åtgärder helst bör bestå av en kombination av åtgärder från EU:s och medlemsstaternas sida. 19 % av övriga tillfrågade föredrog enbart EU-åtgärder och 8 % enbart åtgärder från medlemsstaternas sida. Utöver det offentliga samrådet anordnade Europaparlamentets utskott för ekonomi och valutafrågor (ECON) och kommissionen den 19 april 2016 gemensamt en offentlig utfrågning i syfte att ge experter och berörda aktörer ytterligare en möjlighet att dela med sig av sina synpunkter på det offentliga samrådet. Utfrågningen följdes av två paneldiskussioner om de fyra ämnen som omfattades av det offentliga samrådet. Deltagarna i dessa diskussioner, omfattande cirka 150 berörda aktörer från den akademiska världen, företagsvärlden (små och stora företag), konsultbolag, branschorganisationer, advokatbyråer, press, privatpersoner och offentliga myndigheter, höll överlag med om och understödde målen för initiativet. Slutligen hölls två möten med berörda ministerier för att få deras preliminära synpunkter. Den 12 juni 2015 informerades ministerierna om de viktigaste frågor som kommissionen hade identifierat. Vid ett andra möte med ministerier och nationella konkurrensmyndigheter som hölls den 14 april 2016 informerades de om resultaten av det offentliga samrådet. Resultaten av det offentliga samrådet, den offentliga utfrågningen och mötena med berörda ministerier har beaktats i förslaget. Insamling och användning av sakkunnigutlåtanden Kommissionen genomförde en omfattande uppgiftsinsamling i samarbete med alla nationella konkurrensmyndigheter för att få en utförlig bild av det rådande läget. Konsekvensbedömning Den konsekvensbedömning som kommissionen har utarbetat omfattar alla viktiga aspekter som rör detta förslag. Fyra alternativ undersöktes. Det rekommenderade alternativet, som genomförs genom detta förslag, är att vidta lagstiftningsåtgärder på EU-nivå som ger nationella konkurrensmyndigheter det minimum av medel och instrument de behöver för effektiv efterlevnadskontroll, vid behov kompletterat med både mjuka åtgärder och detaljerade regler. Vad gäller de övriga tre alternativ som undersöktes i konsekvensbedömningen kan följande konstateras: i) I referensscenariot, som innebär att inga åtgärder vidtas på EU-nivå, är det mycket osannolikt att man når de eftersträvade konkurrenspolitiska målen och det skulle inte överensstämma med de berörda aktörernas förväntningar. ii) Alternativet att enbart vidta mjuka åtgärder skulle inte utgöra en sund rättslig grund för att säkerställa att alla nationella konkurrensmyndigheter har de medel och instrument de behöver för att effektivt kunna kontrollera efterlevnaden av EU:s konkurrensregler. Dessutom har mjuka åtgärder funnits i flera år utan att målet uppnåtts att fullständigt utnyttja potentialen i det decentraliserade system som införts genom förordning (EG) nr 1/2003. iii) Alternativet att förse de nationella konkurrensmyndigheterna med detaljerade och enhetliga medel och instrument genom lagstiftningsåtgärder på EU-nivå skulle ge begränsat med ytterligare fördelar i förhållande till det rekommenderade alternativet, men skulle inkräkta mer på nationella rättssystem och traditioner. Bedömningen av fördelarna med det rekommenderade alternativet, både i kvalitativa och kvantitativa termer (t.ex. den positiva inverkan på total faktorproduktivitet - en central beståndsdel i BNP) visar att fördelarna i hög grad överstiger kostnaderna för genomförandet. Kommissionens nämnd för lagstiftningskontroll lämnade sina synpunkter på utkastet till konsekvensbedömning i september 2016 och i sitt positiva yttrande i december 2016, vilka vederbörligen har beaktats. Mot bakgrund av dessa synpunkter tillhandahåller den slutliga konsekvensbedömningen alla tillgängliga empiriska belägg för att illustrera de problemskapande faktorerna, närmare uppgifter om de alternativ som övervägdes och en detaljerad analys av kostnaderna och fördelarna med det rekommenderade alternativet, vilket visar att fördelarna med det nuvarande förslaget skulle väga avsevärt tyngre än kostnaderna. Dessutom är den slutliga konsekvensbedömningen en vidareutveckling jämfört med begränsningarna och osäkerheten i de kvantitativa uppskattningarna, den innehåller en tydligare redogörelse av berörda aktörers synpunkter under det offentliga samrådet och den visar bättre hur förenliga de övervägda alternativen är med subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna. Vem kommer att påverkas och hur? Om de nationella konkurrensmyndigheterna ges möjlighet till effektivare efterlevnadskontroll gynnar det alla konsumenter och företag, både stora och små inklusive små och medelstora företag, genom att främja en effektiv kontroll av konkurrensreglernas efterlevnad och genom att skapa mer likvärdiga konkurrensvillkor. Det finns således inget behov av att föreskriva en differentierad räckvidd som t.ex. att inkludera undantag eller att tillämpa mindre strikta regler vad gäller åtgärder mot små och medelstora företag. Nationella konkurrensmyndigheter De nationella konkurrensmyndigheterna kommer att vara de som vinner mest på initiativet och som tillsammans med företagen påverkas mest direkt. När förslaget väl genomförts kommer alla nationella konkurrensmyndigheter att förses med effektiva medel och instrument för att finna bevis för överträdelser, att bötfälla företag som bryter mot lagen, att agera självständigt när de tillämpar EU:s konkurrensregler och att ha de resurser de behöver för att utföra sina uppgifter och få tillgång till eftergiftsprogram som är mer effektiva. Detta kommer att göra det möjligt för nationella konkurrensmyndigheter att effektivt kontrollera konkurrensreglernas efterlevnad och att samarbeta bättre med andra konkurrensmyndigheter i EU, vilket leder till mer konkurrens på marknaderna. Mer specifikt kommer det att säkerställa att det system med gränsöverskridande insamling och utbyte av information som införts genom förordning (EG) nr 1/2003 fungerar effektivt. Detta kan medföra vissa extra kostnader för vissa offentliga myndigheter, om t.ex. nya it-verktyg måste tillhandahållas, men dessa kostnader väntas bli försumbara. Inte alla nationella konkurrensmyndigheter kommer att påverkas på samma sätt eftersom de ändringar som krävs kommer att vara beroende av den exakta startpunkten för varje nationell rättslig ram. Företag Företagen kommer också att påverkas väsentligt av initiativet. För det första drabbas företag på samma sätt som konsumenter av konsekvenserna av en suboptimal kontroll av konkurrensreglernas efterlevnad, eftersom de riskerar att utsättas för de negativa effekterna av högre priser från sina leverantörer och lägre nivåer av innovation och valfrihet samt från konkurrenter som bryter mot konkurrensreglerna för att försöka utestänga dem från marknaden. Förslaget kommer att stärka de nationella konkurrensmyndigheternas kontroll av konkurrensreglernas efterlevnad i EU och skapa mer likvärdiga konkurrensvillkor där en konkurrenskultur råder till förmån för alla företag, både stora och små, eftersom det ger dem möjlighet att konkurrera mer rättvist på egna meriter och växa på hela den inre marknaden. Detta kommer också att stimulera företag att bedriva innovation och erbjuda ett större urval av varor och tjänster av högre kvalitet som uppfyller konsumenternas förväntningar. För det andra kommer förslaget också att i viss mån gynna företag som är föremål för utredning för påstådda överträdelser av EU:s konkurrensregler. Införandet av grundläggande effektiva medel och instrument för nationella konkurrensmyndigheter kommer att minska skillnader i resultat för företag och göra tillämpningen av EU:s konkurrensregler mer förutsägbar och öka den rättsliga säkerheten i hela EU. Företag kan också dra nytta av ökade processuella rättigheter särskilt i de jurisdiktioner där det finns utrymme för förbättringar samt av bättre rättslig säkerhet vid ansökan om eftergift. Företag kan drabbas av anpassningskostnader i ett inledande skede då de måste bekanta sig med nya förfaranderegler. På det hela taget kommer dock kostnaderna för att anpassa sig till olika rättsliga ramar sannolikt att minska för företag som utövar gränsöverskridande verksamhet på den inre marknaden.

För de företag som bryter mot lagen i vissa jurisdiktioner kommer det dock att bli svårare att undanhålla bevisning eller att undkomma böter, eller att komma i åtnjutande av låga böter. Konsumenter Konsumenterna kommer att gynnas av de fördelar som en hårdare konkurrens medför på marknaden i form av ett bredare urval och bättre produkter. För konsumenterna innebär de nationella konkurrensmyndigheternas brist på medel och instrument och kapacitet att frigöra sin fulla potential när de kontrollerar efterlevnaden av EU:s konkurrensregler att de går miste om fördelarna med efterlevnadskontrollen. Förslaget kommer att tillförsäkra konsumenterna ett likvärdigt skydd i hela Europa mot affärsmetoder som håller priserna på varor och tjänster på en konstgjort hög nivå, vilket förbättrar urvalet av innovativa varor och tjänster till rimliga priser som står till buds för dem. Grundläggande rättigheter Förslaget säkerställer skyddet av de grundläggande rättigheterna för företag som är föremål för konkurrensförfaranden, nämligen (dock inte uteslutande) näringsfrihet, rätten till egendom, principen om god förvaltningssed och rätten till ett effektivt rättsmedel inför domstol (artiklarna 16, 17, 41 och 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna). Det kommer att ge nationella konkurrensmyndigheter befogenheter att kontrollera efterlevnaden av EU:s konkurrensregler endast i den mån som detta är nödvändigt och proportionellt. Det kommer att tvinga medlemsstaterna att införa sådana lämpliga skyddsåtgärder för utövandet av dessa befogenheter som åtminstone uppfyller normerna i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna och som är förenliga med de allmänna principer i EU-rätten, inbegripet vederbörlig respekt för uppgiftsskyddet för fysiska personer. Dessa skyddsåtgärder bör i synnerhet respektera rätten till försvar för företag som är föremål för förfaranden för efterlevnadskontroll av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget, där rätten att höras är en väsentlig komponent. Detta innefattar rätt till formell delgivning av de nationella konkurrensmyndigheternas invändningar enligt EU:s konkurrenslagstiftning och effektiv rätt till tillgång till handlingarna i ärendet, så att företagen kan förbereda sitt försvar. Dessutom bör mottagarna av slutliga beslut som nationella konkurrensmyndigheter fattat med tillämpning av artikel 101 eller artikel 102 i EUF-fördraget ha rätt till ett effektivt rättsmedel inför en domstol för att kunna bestrida dessa beslut. Förslaget omfattar också särskilda garantier för att de grundläggande rättigheterna respekteras. Inspektioner i andra lokaler än företagslokaler bör exempelvis kräva tillstånd från en rättslig myndighet. Garantier för grundläggande rättigheter ingår också i flera bestämmelser. Exempelvis böter och strukturella och beteendemässiga åtgärder får endast åläggas av nationella konkurrensmyndigheter under förutsättning att de är ”proportionella”. Nationella konkurrensmyndigheter kommer endast att kunna utföra inspektioner och utfärda begäranden om upplysningar på villkor att de klarar ett ”nödvändighetstest”. 4.BUDGETKONSEKVENSER Faktiskt och effektivt samarbete och informationsutbyte mellan medlemsstaterna kräver en säker infrastruktur. Europeiska konkurrensnätverket bygger på driftskompatibilitet för att kunna fungera. I den nuvarande fleråriga budgetramen finansieras dessa åtgärder huvudsakligen inom ISA2-programmet med hänsyn tagen till programmets tillgängliga resurser samt dess valbarhetskriterier och prioriteringskriterier. Villkoren för förslagets budgetkonsekvenser efter 2020 kommer att bli föremål för kommissionens förslag till nästa fleråriga budgetram och det slutliga resultatet av förhandlingarna om den fleråriga budgetramen efter 2020. Ett vägledande belopp på 1 miljon euro per år planeras för att upprätthålla, utveckla, hysa, driva och stödja ett centralt informationssystem (Europeiska konkurrensnätverkssystemet) i överensstämmelse med relevanta standarder för sekretess och datasäkerhet. Övriga administrativa kostnader i samband med driften av Europeiska konkurrensnätverket, t.ex. anordnande av möten, utveckling och tillhandahållande av utbildningsprogram samt utfärdande av riktlinjer och gemensamma principer beräknas uppgå till 500 000 euro per år. Vad gäller personal är lagstiftningsförslaget budgetneutralt och kräver inga ytterligare personalresurser. Närmare uppgifter finns i den finansieringsöversikt som finns som bilaga till detta förslag. 5.ÖVRIGA INSLAG Genomförandeplaner samt åtgärder för övervakning, utvärdering och rapportering Kommissionen har utarbetat en genomförandeplan där den identifierar de största utmaningarna som medlemsstaterna sannolikt kommer att ställas inför i samband med antagandet och genomförandet av direktivet och föreslår ett antal åtgärder för att komma till rätta med dem. Genomförandeplanen omfattar i) en enda kontaktpunkt med kommissionen via en funktionsbrevlåda som medlemsstaterna kan använda för alla frågor i samband med det föreslagna direktivet och ii) en rad åtgärder som ska vidtas av kommissionen och medlemsstaterna för att komma till rätta med de tre största utmaningarna för genomförandet: a) genomföra direktivet inom angiven tidsram, b) tillhandahålla utbildning och stöd till nationella konkurrensmyndigheter, och (c) säkerställa att företagen får tillräcklig information. Kommissionen kommer att övervaka införlivandet och genomförandet av direktivet, både under perioden fram till datumet för införlivande och efter införlivandet. En efterhandsutvärdering av direktivet kommer att genomföras efter 5 år från datumet för dess införlivande. Förklarande dokument Det föreslagna direktivet anger specifika åtgärder för att säkerställa att 1) nationella konkurrensmyndigheter har effektiva garantier för oberoende och resurser samt befogenheter att kontrollera efterlevnad och ålägga böter, 2) att samma garantier och instrument finns på plats när nationella konkurrensmyndigheter tillämpar nationell lagstiftning parallellt med artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget, och 3) att nationella konkurrensmyndigheter kan ge varandra ömsesidigt bistånd för att trygga systemet för nära samarbete inom Europeiska konkurrensnätverket. Det finns flera rättsliga skyldigheter som härrör från det föreslagna direktivet. Ett effektivt införlivande av direktivet kräver därför att specifika och riktade ändringar görs i de relevanta nationella reglerna. För att kommissionen ska kunna övervaka att införlivandet sker korrekt är det således inte nog att medlemsstaterna översänder texten till genomförandebestämmelserna, eftersom det kan bli nödvändigt att göra en övergripande bedömning av det system enligt nationell lagstiftning som blir följden. Därför bör medlemsstaterna också förse kommissionen med förklarande dokument som visar vilka befintliga eller nya bestämmelser enligt nationell lagstiftning som ska genomföra de enskilda åtgärder som anges i det föreslagna direktivet. Ingående redogörelse för de specifika bestämmelserna i förslaget Förslaget består av 10 kapitel som innehåller 34 artiklar. Kapitel I – Syfte, tillämpningsområde och definitioner

I detta kapitel definieras direktivets tillämpningsområde och de huvudsakliga begrepp som används i förslaget. De definitioner som används speglar i stor utsträckning de som används i förordning (EG) nr 1/2003 och direktiv 2014/104/EU om skadestånd på grund av överträdelse av konkurrensreglerna. Kapitel II – Grundläggande rättigheter Förslaget kommer att säkerställa att medlemsstaterna tillhandahåller lämpliga skyddsåtgärder för utövandet av de befogenheter som ges i detta förslag. Dessa skyddsåtgärder måste åtminstone uppfylla kraven i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna och de allmänna principerna i unionsrätten. I samband med det offentliga samrådet framfördes ett tydligt krav från advokater, företag och branschorganisationer på att de nationella konkurrensmyndigheterna ska tillförsäkras effektiva befogenheter att utöva efterlevnadskontroll, uppvägda av ökade förfarandegarantier. Kapitel III – Oberoende och resurser Detta kapitel säkerställer att nationella konkurrensmyndigheter har nödvändiga garantier för oberoende. Framför allt införs garantier som har till syfte att skydda de anställda och förvaltningen av de nationella konkurrensmyndigheterna från utomstående påverkan vid efterlevnadskontroll av EU:s konkurrensregler genom att i) säkerställa att de kan utföra sitt uppdrag och utöva sina befogenheter på ett sätt som är oberoende från politisk och annan extern påverkan, ii) uttryckligen utesluta instruktioner från någon regering eller något annat offentligt eller privat organ, iii) säkerställa att de avhåller sig från varje handling som är oförenlig med utförandet av deras uppdrag och utövandet av deras befogenheter, iv) förbjuda uppsägning av deras ledning av skäl som sammanhänger med beslutsfattandet i specifika fall, v) säkerställa att de har befogenhet att fastställa sina prioriteringar i enskilda fall, inbegripet befogenhet att avvisa klagomål av prioritetsskäl. Vad gäller den sistnämnda aspekten inkräktar förslaget inte på medlemsstaternas privilegium att fastställa allmänna politiska mål. De flesta aktörer som deltog i det offentliga samrådet stödde åtgärder som omfattar alla dessa aspekter. I synnerhet företag rapporterade att de nationella konkurrensmyndigheternas bristande förmåga att till fullo fastställa sina prioriteringar hindrar dem från att fokusera på överträdelser som orsakar störst skada på konkurrensen. I detta kapitel införs dessutom en uttrycklig skyldighet för medlemsstaterna att säkerställa att nationella konkurrensmyndigheter har de mänskliga, ekonomiska och tekniska resurser de behöver för att utföra sina kärnuppgifter enligt artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget. Den relevanta lagbestämmelsen ger utrymme för medlemsstaterna att hantera ekonomiska fluktuationer utan att riskera de nationella konkurrensmyndigheternas effektivitet. Kapitel IV – Befogenheter Befogenheter och förfaranden som gäller utredningar och beslutsfattande är konkurrensmyndigheternas huvudsakliga arbetsredskap. I dagsläget finns det dock ett lapptäcke av befogenheter över hela EU, och många nationella konkurrensmyndigheter har inte alla de befogenheter de behöver. Omfattningen av de nationella konkurrensmyndigheternas befogenheter att bedriva utredningar och fatta beslut varierar avsevärt, vilket kan påverka deras effektivitet på ett avgörande sätt. För att råda bot på detta omfattar förslaget en bestämmelse om en minsta kärna av effektiva befogenheter att utreda (befogenhet att inspektera företagslokaler och andra lokaler än företagslokaler, att utfärda begäranden om upplysningar) och att fatta beslut (befogenhet att anta beslut om förbud, inklusive befogenheten att ålägga strukturella och beteendemässiga åtgärder, beslut om åtaganden och interimistiska åtgärder). Åtgärder för att säkerställa att nationella konkurrensmyndigheter har sådana effektiva verktyg fick brett stöd i samband med det offentliga samrådet. Berörda parter, i synnerhet företag, framhöll exempelvis att det faktum att nationella konkurrensmyndigheterna saknar befogenheter att ålägga strukturella åtgärder var särskilt problematiskt för företag som skadats av det konkurrensbegränsande beteendet hos ett företag som brutit mot reglerna. Förslaget kommer också att säkerställa att dessa verktyg har verklig effekt genom att föreskriva konkreta sanktioner vid bristande överensstämmelse. För att vara meningsfulla kommer sanktionerna att beräknas i proportion till den totala omsättningen för det berörda företaget, men medlemsstaterna kommer att ha flexibilitet när det gäller hur detta ska genomföras (t.ex. fastställs inga särskilda procentandelar för bötesbeloppets storlek). Kapitel V – Böter och viten Konkurrensmyndigheternas förmåga att bötfälla företag som bryter mot konkurrenslagstiftningen är ett centralt verktyg för efterlevnadskontroll. Syftet med böter är att straffa företag som har överträtt konkurrensreglerna och att avskräcka samma och andra företag från att ägna sig åt eller fortsätta med ett olagligt beteende. År 2009 fastställde Europeiska unionens domstol att de sanktionsåtgärder som vidtas av nationella konkurrensmyndigheter och av kommissionen är ett villkor för en enhetlig tillämpning av EU:s konkurrensregler. Det finns dock ett antal frågor som påverkar graden av efterlevnadskontroll av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget och innebär att företag kan åläggas mycket låga böter eller inga böter alls, beroende på vilken myndighet som agerar, vilket inverkar negativt på den avskräckande effekten och de likvärdiga konkurrensvillkoren. För det första varierar det mellan olika medlemsstater vilken typ av böter som nationella konkurrensmyndigheter förelägger för överträdelse av EU:s konkurrensregler. Böter kan åläggas antingen i administrativa förfaranden (av nationella konkurrensmyndigheter), i icke-straffrättsliga rättsliga förfaranden (av domstolar) eller i straffrättsliga eller straffrättsliknande förfaranden (av domstolar eller, i vissa fall, av den nationella konkurrensmyndigheten, men enligt straffrättsliknande förfaranden (överträdelseförfaranden)). I de flesta medlemsstater är böter administrativa. Civilrättsliga böter åläggs i tre medlemsstater. I fem medlemsstater åläggs böter i straffrätts(liknande) förfaranden. I de flesta medlemsstater där böter i första hand åläggs i straffrättsliga (eller straffrättsliknande) förfaranden är efterlevnadskontrollen av EU:s konkurrenslagstiftning svag och om efterlevnaden ändå kontrollerats ålades sanktioner sällan under perioden 2004–2013. De flesta berörda aktörer uppgav i samband med det offentliga samrådet att straffrättsliga system är mindre lämpade för en effektiv efterlevnadskontroll av EU:s konkurrensregler. För att ta itu med problemet med svag efterlevnadskontroll och samtidigt upprätthålla flexibilitet för medlemsstaterna kommer förslaget att säkerställa att befogenheterna i de medlemsstater där den administrativa nationella konkurrensmyndigheten i dagsläget inte kan anta beslut om åläggande av böter antingen måste ges till nationella konkurrensmyndigheter som antar sådana beslut direkt eller så måste medlemsstaterna säkerställa att sådana beslut kan fattas av en domstol i icke-straffrättsliga rättsliga förfaranden. Behovet av förändring kommer således att begränsas till ett minimum. För det andra finns det skillnader i metoder för beräkning av böter som kan inverka betydligt på storleken på de bötesbelopp som åläggs av nationella konkurrensmyndigheter. Dessa skillnader gäller framför allt följande: 1) det högsta bötesbelopp som kan fastställas (det högsta tillåtna bötesbeloppet) och 2) parametrarna för beräkning av böterna. Sådana skillnader förklarar delvis hur böter i dag kan variera upp till 25 gånger beroende på vilken myndighet som agerar. Mycket låga böter kan åläggas för samma överträdelse, vilket innebär att den avskräckande verkan av böter varierar kraftigt i EU, vilket var ett problem som det flaggades för under det offentliga samrådet. De böter som åläggs avspeglar inte nödvändigtvis den skada som det konkurrensbegränsande beteendet orsakat konkurrensen. För att säkerställa att nationella konkurrensmyndigheter kan fastställa avskräckande böter på grundval av en gemensam uppsättning grundläggande parametrar, bör det för det första finnas en gemensam högsta tillåten nivå på minst 10 % av den globala omsättningen och för det andra bör nationella konkurrensmyndigheter, när de fastställer böter, ta hänsyn till de två centrala faktorerna, dvs. överträdelsens allvar och varaktighet. Den tredje aspekten gäller begränsningarna avseende vem som kan hållas ansvarig för betalningen av böterna. Begreppet ”företag” i EU:s konkurrenslagstiftning är etablerat i rättspraxis från Europeiska unionens domstol. Det betyder att olika juridiska personer som tillhör ett ”företag” kan vara solidariskt ansvariga för eventuella böter som ålagts sådana ”företag”. Detta sänder en tydlig signal till hela företagskoncernen om att avsaknaden av goda styrelseformer och bristande efterlevnad av konkurrensrätten inte kommer att förbli ostraffad. Det gör det också möjligt att låta böterna avspegla företagskoncernens sammanlagda styrka och inte bara dotterbolags styrka, vilket gör det mer meningsfullt och avskräckande. Idag finns det dock flera nationella konkurrensmyndigheter som inte kan hålla moderbolag ansvariga för överträdelser som begåtts av dotterbolag som står under deras kontroll. Dessutom finns det flera nationella konkurrensmyndigheter som inte kan hålla rättsliga efterträdare till ett överträdande företag och ekonomiska efterträdare till ett överträdande företag ansvariga för böter, eller det råder osäkerhet om detta, trots sedan länge etablerad rättspraxis från Europeiska unionens domstol. Detta innebär att företag kan undkomma böter helt enkelt genom att gå samman med andra företag eller genom omstrukturering av företaget. För att lösa detta problem föreskriver förslaget att begreppet företag tillämpas för ändamålet att ålägga moderbolag och rättsliga och ekonomiska efterträdare till företag böter. Kapitel VI – Eftergift Företagen kommer att erkänna sin medverkan i hemliga karteller endast om de har tillräcklig rättslig säkerhet om huruvida de kommer att beviljas immunitet mot böter. Detta kapitel syftar till att öka den rättsliga säkerheten för företag som vill ansöka om eftergift och därigenom bibehålla sina incitament att samarbeta med kommissionen och de nationella konkurrensmyndigheterna genom att minska de nuvarande skillnaderna mellan de eftergiftsprogram som är tillämpliga i medlemsstaterna. För att uppnå detta införlivar förslaget huvudprinciperna i Europeiska konkurrensnätverkets modellprogram för eftergift i lag och säkerställer därmed att alla nationella konkurrensmyndigheter kan bevilja immunitet mot och nedsättning av böter och godta förenklade ansökningar på samma villkor. Under det offentliga samrådet ansåg 61 % av de berörda aktörerna att medlemsstaternas bristande genomförande av Europeiska konkurrensnätverkets modellprogram för eftergift var problematiskt. Vidare säkerställer detta kapitel att sökande kommer att ha fem arbetsdagar på sig för att lämna in förenklade ansökningar och förtydligar att de inte bör ställas inför parallella resurskrävande begäranden från nationella konkurrensmyndigheter medan kommissionen håller på att utreda ärendet. Det klargör också att när kommissionen väl har beslutat att inte gå vidare med ett ärende bör sökande som lämnat in förenklade ansökningar ha möjlighet att lämna in fullständiga ansökningar om eftergift till de berörda nationella konkurrensmyndigheterna. Slutligen säkerställer detta kapitel att anställda vid och direktörer för företag som ansöker om immunitet är skyddade från eventuella individuella sanktioner, förutsatt att de samarbetar med myndigheterna. Detta är viktigt för att upprätthålla incitamenten för företag att ansöka om eftergift, eftersom deras ansökningar ofta är beroende av att deras anställda samarbetar fullt ut, utan fruktan för att drabbas av sanktioner. På motsvarande sätt bör personer som har kännedom om att en kartell existerar eller hur en kartell fungerar eller om andra typer av överträdelser av konkurrenslagstiftningen uppmuntras att tillhandahålla denna information, bl.a. genom att inrätta tillförlitliga och konfidentiella kanaler för rapportering. För detta ändamål har många nationella konkurrensmyndigheter infört, eller överväger att införa, effektiva medel för att skydda personer som rapporterar eller avslöjar information om överträdelser av EU:s konkurrenslagstiftning från vedergällning t.ex. i form av disciplinära åtgärder som vidtas av arbetsgivaren. Kommissionen införde exempelvis ett anonymt visselblåsarverktyg för konkurrensärenden den 16 mars 2017. Kommissionen har framhållit betydelsen av att skydda visselblåsare och undersöker möjligheten att vidta övergripande eller ytterligare sektorsspecifika åtgärder på EU-nivå.

Kapitel VII – Ömsesidigt bistånd Detta kapitel säkerställer att när en nationell konkurrensmyndighet begär att en annan nationell konkurrensmyndighet ska vidta utredningsåtgärder på dess vägnar för att samla in bevis i en annan jurisdiktion har tjänstemän från den ansökande nationella konkurrensmyndigheten rätt att närvara och delta aktivt i inspektionen. Detta kommer att göra sådana inspektioner effektivare och mer ändamålsenliga. Detta kapitel säkerställer dessutom att arrangemang har vidtagits som gör det möjligt för nationella konkurrensmyndigheter att begära och tillhandahålla ömsesidigt bistånd för delgivning av beslut och verkställighet av böter när företag inte har någon rättslig närvaro inom den begärande nationella konkurrensmyndighetens territorium eller de inte har tillräckliga tillgångar för att driva in böterna inom detta territorium. Ett sådant ömsesidigt bistånd är utformat för att minimera intrång i nationell lagstiftning och skulle omfatta viktiga skyddsåtgärder: i) Delgivning och efterlevnadskontroll kommer att ske i enlighet med lagstiftningen i den anmodade medlemsstaten. ii) Beslut om åläggande av böter kan endast verkställas när de blivit slutliga och inte längre kan överklagas genom ordinära rättsmedel. iii) Preskriptionsfrister kommer att regleras av lagstiftningen i den ansökande medlemsstaten. iv) Den anmodade myndigheten är inte skyldig att verkställa beslut om böter om detta uppenbart strider mot grunderna för rättsordningen i den medlemsstaten. v) Tvister som gäller lagenligheten av en åtgärd kommer att omfattas av den ansökande medlemsstatens behörighet, medan tvister som gäller delgivnings- eller verkställighetsåtgärder som vidtagits i den anmodade medlemsstaten kommer att falla inom den anmodade medlemsstatens behörighet. Ömsesidigt bistånd är en central del av detta förslag eftersom det är absolut nödvändigt för ett nära samarbete inom Europeiska konkurrensnätverket och därmed för att det decentraliserade system som en effektiv tillämpning av EU:s konkurrenslagstiftning är beroende av ska ha framgång. Utan effektivt ömsesidigt bistånd kan det inte finnas likvärdiga konkurrensvillkor för företag som har verksamhet i flera medlemsstater, och därmed hindras den inre marknaden från att fungera väl. Kapitel VIII – Preskriptionsfrister Detta kapitel säkerställer att om ett förfarande pågår vid en nationell konkurrensmyndighet eller vid kommissionen avbryts tillfälligt de preskriptionsfrister som gäller för andra nationella konkurrensmyndigheter som kan inleda ett ärende avseende samma avtal, beslut av en företagssammanslutning eller samordnade förfarande så länge som förfarandet pågår. Detta kommer att säkerställa att systemet med parallell behörighet inom Europeiska konkurrensnätverket fungerar effektivt och att andra nationella konkurrensmyndigheter inte hindras från att agera senare som en följd av att deras förfarande är tidsbegränsat. Medlemsstaterna kommer fortfarande att kunna bestämma preskriptionsfristernas varaktighet i sina system eller att införa absoluta tidsfrister, förutsatt att de inte gör det praktiskt taget omöjligt eller alltför svårt att effektivt kontrollera efterlevnaden av EU:s konkurrenslagstiftning. Kapitel IX - Allmänna bestämmelser Detta kapitel säkerställer att administrativa nationella konkurrensmyndigheter, som är bäst lämpade att förklara sina beslut, i sig själva har befogenhet att väcka talan och/eller försvara sin sak vid domstol. Detta kommer att förhindra dubblering av kostnader och insatser som skulle bli följden om försvaret sköttes av ett annat organ. Detta kapitel innehåller också en viktig garanti för att uppgifter som samlas in enligt det föreslagna direktivet endast kan användas för det syfte för vilket de har anskaffats och inte kan användas för att ålägga fysiska personer sanktioner. Slutligen säkerställer detta kapitel att bevisning kan företes i samband med sakprövning oberoende av på vilket medium de relevanta uppgifterna lagras, för att säkerställa att de relevanta processuella reglerna följer den digitala utvecklingen. 2017/0063 (COD) Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om att ge medlemsstaternas konkurrensmyndigheter befogenhet att mer effektivt kontrollera efterlevnaden av konkurrensreglerna och om att säkerställa en väl fungerande inre marknad (Text av betydelse för EES) EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artiklarna 103 och 114, med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, efter översändande av utkastet till lagstiftningsakt till de nationella parlamenten, med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande,

i enlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet, och av följande skäl: (1)Artiklarna 101 och 102 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget) tillhör tvingande rätt och bör tillämpas effektivt i hela unionen för att säkerställa att konkurrensen på den inre marknaden inte snedvrids. En effektiv kontroll av efterlevnaden av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget är nödvändig för att säkerställa öppnare konkurrensutsatta marknader i Europa, där företagen konkurrerar mer på sina egna meriter och utan hinder för marknadstillträde skapade av företag, så att företagen kan generera välstånd och skapa arbetstillfällen. Detta skyddar konsumenterna från affärsmetoder som håller priserna på varor och tjänster på en konstgjort hög nivå och förbättrar urvalet av innovativa varor och tjänster för konsumenterna. (2)Den offentliga kontrollen av efterlevnaden av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget sköts av de nationella konkurrensmyndigheterna i medlemsstaterna jämsides med kommissionen i enlighet med rådets förordning (EG) nr 1/2003. De nationella konkurrensmyndigheterna och kommissionen bildar tillsammans ett nätverk av offentliga myndigheter som tillämpar EU:s konkurrensregler i nära samarbete (Europeiska konkurrensnätverket). (3)Enligt artikel 3.1 i förordning (EG) nr 1/2003 ska de nationella konkurrensmyndigheterna och domstolarna tillämpa artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget på avtal eller förfaranden som kan påverka handeln mellan medlemsstaterna. I praktiken tillämpar de flesta nationella konkurrensmyndigheter nationella konkurrensrättsliga bestämmelser parallellt med artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget. Följaktligen kommer detta direktiv, vars syfte är att säkerställa att de nationella tillsynsmyndigheterna har de garantier för oberoende och de befogenheter att kontrollera efterlevnad och ålägga böter som är nödvändiga för att kunna tillämpa artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget på ett effektivt sätt, oundvikligen att påverka nationella konkurrensrättsliga bestämmelser som tillämpas parallellt av nationella konkurrensmyndigheter. (4)Om de nationella konkurrensmyndigheterna ges befogenhet att inhämta all information i digital form om det företag som är föremål för utredning, oavsett i vilken form informationen lagras, bör det dessutom också påverka omfattningen av de nationella konkurrensmyndigheternas befogenheter när de, i ett tidigt skede av förfarandet, vidtar relevanta utredningsåtgärder också på grundval av bestämmelser i nationell konkurrenslagstiftning som tillämpas parallellt med artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget. Om nationella konkurrensmyndigheter skulle ges inspektionsbefogenheter av olika räckvidd beroende på om de slutligen kommer att tillämpa endast bestämmelser i nationell konkurrenslagstiftning eller också artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget samtidigt, skulle det hindra en effektiv kontroll av konkurrensreglernas efterlevnad på den inre marknaden. Direktivets räckvidd bör således omfatta både tillämpningen av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget på fristående grund och tillämpningen av nationell konkurrenslagstiftning som tillämpas parallellt i samma ärende. Detta gäller med undantag av skydd för förklaringar inom ramen för eftergiftsprogrammet och förlikningsinlagor som också utsträcks till nationell konkurrenslagstiftning som tillämpas på fristående grund. (5)På grund av nationell lagstiftning saknar många nationella konkurrensmyndigheter nödvändiga garantier för oberoende och befogenheter att kontrollera efterlevnad och ålägga böter för att kunna tillämpa dessa regler effektivt. Detta påverkar negativt deras förmåga att i praktiken tillämpa artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget och bestämmelser i nationell konkurrenslagstiftning parallellt med artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget när så är lämpligt. Många nationella konkurrensmyndigheter saknar till exempel effektiva verktyg i nationell lagstiftning för att hitta bevis för överträdelser av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget eller att bötfälla företag som bryter mot lagen, eller har inte de resurser som behövs för att i praktiken kunna tillämpa artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget. Detta kan hindra dem från att vidta åtgärder överhuvudtaget eller leder till att de begränsar sin efterlevnadskontroll. Många nationella konkurrensmyndigheter saknar operativa verktyg och garantier för att effektivt kunna tillämpa artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget, vilket innebär att utgången av förfarandena kan bli mycket olika för företag som ägnar sig åt konkurrensbegränsande förfaranden beroende på vilken medlemsstat de är verksamma i: de blir kanske inte föremål för någon kontroll överhuvudtaget enligt artikel 101 eller artikel 102 i EUF-fördraget eller blir föremål för ineffektiv kontroll. I vissa medlemsstater kan exempelvis företag undgå ansvar för böter helt enkelt genom en omstrukturering. En ojämn kontroll av efterlevnaden av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget och bestämmelser i nationell konkurrenslagstiftning som tillämpas parallellt med artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget leder till missade chanser att undanröja hinder för marknadstillträde och att skapa mer öppna och konkurrensutsatta marknader i hela Europeiska unionen där företag konkurrerar utifrån sina egna meriter. Företag och konsumenter blir lidande särskilt i de medlemsstater där nationella konkurrensmyndigheter är sämre rustade att kontrollera efterlevnaden av konkurrensreglerna. Företag kan inte konkurrera av egen kraft om det finns fristäder där konkurrensbegränsande förfaranden kan tillämpas ostraffat, t.ex. därför att bevis på illojal konkurrens inte kan samlas in eller därför att företagen kan undgå ansvar för böter. Företagen har därför ett negativt incitament att gå in på sådana marknader och att utöva etableringsrätten och tillhandahålla varor och tjänster där. Konsumenter i medlemsstater med mindre efterlevnadskontroll går miste om fördelarna med en effektiv kontroll av konkurrensreglernas efterlevnad. En ojämn kontroll av efterlevnaden av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget och bestämmelser i nationell konkurrenslagstiftning som tillämpas parallellt med artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget i hela EU snedvrider således konkurrensen på den inre marknaden och undergräver dess funktion. (6)Brister och begränsningar i de nationella konkurrensmyndigheternas verktyg och garantier undergräver också systemet med parallell behörighet för tillämpningen av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget som är utformat för att fungera som en sammanhängande helhet på grundval av ett nära samarbete inom Europeiska konkurrensnätverket. Detta system är beroende av att myndigheterna kan lita på varandra när det gäller att genomföra utredningsåtgärder på varandras vägnar. Det fungerar dock inte väl när det fortfarande finns nationella konkurrensmyndigheter som inte har fullgoda utredningsverktyg. I andra viktiga avseenden är de nationella konkurrensmyndigheterna inte i stånd att ge varandra ömsesidigt bistånd. I de flesta medlemsstater kan exempelvis företag som bedriver gränsöverskridande verksamhet undgå att betala böter helt enkelt genom att inte ha rättslig närvaro inom vissa områden i de medlemsstater där de är verksamma. Detta minskar incitamenten att följa artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget. Den ineffektiva efterlevnadskontroll som blir följden snedvrider konkurrensen för laglydiga företag och urholkar konsumenternas förtroende för den inre marknaden, särskilt i den digitala miljön. (7)För att säkerställa ett verkligt gemensamt område för kontroll av konkurrensreglernas efterlevnad inom EU som ger mer likvärdiga konkurrensvillkor för företag som är verksamma på den inre marknaden och minskar de ojämlika villkoren för konsumenterna är det nödvändigt att införa minimigarantier för oberoende och resurser och grundläggande befogenheter för att kontrollera efterlevnad och ålägga böter vid tillämpningen av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget och bestämmelser i nationell konkurrenslagstiftning parallellt med artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget, så att de nationella konkurrensmyndigheterna kan arbeta med full effekt. (8)Det är lämpligt att basera detta direktiv på den dubbla rättsliga grund som artiklarna 103 och 114 i EUF-fördraget utgör. Orsaken är att detta direktiv inte endast omfattar tillämpningen av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget och tillämpningen av bestämmelser i nationell konkurrenslagstiftning parallellt med dessa artiklar, utan också luckorna och bristerna i de nationella konkurrensmyndigheternas verktyg och garantier för att tillämpa artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget, vilket har en negativ inverkan på såväl konkurrens som en väl fungerande inre marknad. (9)Att införa minimigarantier för att säkerställa att de nationella konkurrensmyndigheterna tillämpar artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget på ett effektivt sätt påverkar inte medlemsstaternas möjligheter att behålla eller införa mer omfattande garantier för oberoende och resurser för de nationella konkurrensmyndigheterna och mer detaljerade bestämmelser om befogenheter för dessa myndigheter att kontrollera efterlevnad och ålägga böter. Medlemsstaterna får i synnerhet ge nationella konkurrensmyndigheter ytterligare befogenheter utöver de grundläggande befogenheter som föreskrivs i detta direktiv för att förbättra deras effektivitet. (10)Omvänt behövs närmare föreskrifter när det gäller villkoren för beviljande av eftergift för hemliga karteller. Företagen kommer att erkänna sin medverkan i hemliga karteller endast om de har tillräcklig rättslig säkerhet om huruvida de kommer att beviljas immunitet mot böter. De tydliga skillnaderna mellan de eftergiftsprogram som är tillämpliga i medlemsstaterna ger upphov till rättslig osäkerhet för företag som kan tänkas ansöka om eftergift, vilket kan försvaga deras incitament att ansöka om eftergift. Om medlemsstaterna skulle kunna införa eller tillämpa antingen mer eller mindre restriktiva regler för eftergift inom det område som omfattas av detta direktiv skulle det inte endast strida mot målet att upprätthålla incitament för sökande i syfte att göra kontrollen av konkurrensreglernas efterlevnad i unionen så effektiv som möjligt, utan det skulle också riskera att äventyra de likvärdiga villkoren för företag som är verksamma på den inre marknaden. Detta hindrar inte medlemsstaterna från att tillämpa eftergiftsprogram som inte enbart omfattar hemliga karteller, utan också andra överträdelser av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget och motsvarande nationella bestämmelser. (11)Detta direktiv är inte tillämpligt på nationella lagar i den mån de föreskriver straffrättsliga påföljder för fysiska personer, med undantag för de regler som styr samspelet mellan eftergiftsprogram och åläggandet av påföljder för fysiska personer. (12)Utövandet av de befogenheter som tilldelats nationella konkurrensmyndigheter bör bli föremål för lämpliga skyddsåtgärder som åtminstone uppfyller normerna i allmänna principer i EU-rätten och i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Dessa skyddsåtgärder omfattar rätten till god förvaltning och respekt för företagens rätt till försvar, där ett väsentligt inslag är rätten att höras. Nationella konkurrensmyndigheterna bör i synnerhet informera de parter som är föremål för utredning om de preliminära invändningar som har gjorts mot dem enligt artikel 101 eller artikel 102 i EUF-fördraget innan de fattar ett beslut som negativt påverkar deras intressen, och dessa parter bör ha möjlighet att på ett ändamålsenligt sätt lämna sina synpunkter på dessa anmärkningar innan ett sådant beslut fattas. Parter som har delgivits preliminära invändningar om en påstådd överträdelse av artikel 101 eller artikel 102 i EUF-fördraget bör ha tillgång till relevant ärendeakt hos de nationella konkurrensmyndigheterna för att effektivt kunna utöva sin rätt till försvar. Detta är med förbehåll för företagens berättigade intresse av att deras affärshemligheter skyddas och omfattar inte konfidentiell information och interna handlingar hos, och skriftväxling mellan, de nationella konkurrensmyndigheterna och kommissionen. Dessutom bör mottagarna av slutliga beslut som nationella konkurrensmyndigheter fattat med tillämpning av artikel 101 eller artikel 102 i EUF-fördraget ha rätt till ett effektivt rättsmedel inför en domstol, i enlighet med artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Sådana slutgiltiga beslut bör motiveras så att mottagarna av dem kan få reda på skälen för beslutet och utöva sin rätt till ett effektivt rättsmedel. Vid utformningen av dessa skyddsåtgärder bör man finna en jämvikt mellan respekten för de grundläggande rättigheterna för företag och skyldigheten att säkerställa att artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget tillämpas på ett effektivt sätt. (13)Åtgärden att ge de nationella konkurrensmyndigheterna befogenhet att tillämpa artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget på ett opartiskt sätt och i det gemensamma intresset av en effektiv kontroll av att EU:s konkurrensregler efterlevs är en väsentlig beståndsdel i en effektiv och enhetlig tillämpning av dessa regler. (14)De nationella konkurrensmyndigheternas oberoende bör stärkas för att säkerställa en effektiv och enhetlig tillämpning av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget. För detta ändamål bör en uttrycklig bestämmelse införas i nationell rätt för att säkerställa att nationella konkurrensmyndigheter, när de tillämpar artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget, skyddas mot yttre inblandning eller politiska påtryckningar som kan äventyra deras oberoende bedömning av frågor de har att ta ställning till. Därför bör regler fastställas på förhand om grunderna för avsättning av medlemmarna i de nationella konkurrensmyndigheternas beslutande organ för att på så sätt förhindra varje rimligt tvivel om myndighetens neutralitet eller dess oemottaglighet för externa faktorer. (15)För att säkerställa de nationella konkurrensmyndigheternas oberoende bör deras anställda och medlemmarna i det beslutande organet agera med integritet och avhålla sig från varje handling som är oförenlig med deras uppdrag. Behovet av att förhindra att en oberoende bedömning av det beslutande organets personal eller ledamöter äventyras innebär att dessa under sin anställning eller sin mandatperiod och under en rimlig period därefter bör avstå från all annan avlönad eller oavlönad yrkesverksamhet som står i strid med deras uppdrag. Vidare innebär detta också att de under sin anställning eller sin mandatperiod inte bör ha ett intresse i företag eller organisationer som står i förbindelse med en nationell konkurrensmyndighet i den mån detta kan äventyra deras oberoende. Personalen och ledamöterna i det beslutande organet bör redogöra för eventuella intressen eller tillgångar som skulle kunna skapa en intressekonflikt i utövandet av deras uppdrag. De bör vara skyldiga att informera det beslutande organet, övriga ledamöter i detta eller, i fråga om nationella konkurrensmyndigheter där en enda person har beslutsbefogenheter, tillsättningsmyndigheten om de vid utövandet av sitt uppdrag uppmanas att besluta i en fråga där de har ett intresse som kan påverka deras opartiskhet. (16)De nationella konkurrensmyndigheternas oberoende hindrar varken rättslig prövning eller parlamentarisk övervakning i enlighet med medlemsstaternas lagstiftning. Krav på ansvarsskyldighet bidrar också till att säkerställa att de nationella konkurrensmyndigheternas åtgärder är trovärdiga och legitima. Proportionerliga krav på ansvarsskyldighet innefattar att nationella konkurrensmyndigheter offentliggör periodiska rapporter om sin verksamhet till en statlig myndighet eller ett parlamentariskt organ. Nationella konkurrensmyndigheters utgifter kan också underkastas kontroll eller övervakning förutsatt att detta inte påverkar deras oberoende. (17)Nationella konkurrensmyndigheterna bör kunna prioritera sina förfaranden för tillämpning av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget för att effektivt utnyttja sina resurser och för att de ska kunna inrikta sig på att förebygga och få slut på konkurrensbegränsande beteende som snedvrider konkurrensen på den inre marknaden. De bör därför ha möjlighet att avvisa klagomål på den grunden att de inte är en prioriterad fråga. Detta bör inte påverka de nationella behöriga myndigheternas befogenhet att avvisa klagomål på andra grunder (t.ex. bristande behörighet) eller att besluta att det inte finns skäl för dem att ingripa. Nationella konkurrensmyndigheters befogenhet att prioritera sina förfaranden för efterlevnadskontroll påverkar inte rätten för en medlemsstats regering att utfärda allmänna politiska riktlinjer eller prioriteringsriktlinjer till nationella konkurrensmyndigheter som inte har något samband med specifika förfaranden för tillämpning av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget. (18)Nationella konkurrensmyndigheter bör ha nödvändiga resurser i form av personal, expertis, finansiella medel och teknisk utrustning för att säkerställa att de på ett effektivt sätt kan utföra sina uppgifter vid tillämpning av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget. Om deras uppdrag och befogenheter enligt nationell lag utvidgas bör de resurser som är nödvändiga för att fullgöra dessa uppgifter trots detta vara tillräckliga.

(19)Nationella konkurrensmyndigheter behöver ett minimum av gemensamma utrednings- och beslutsbefogenheter för att effektivt kunna kontrollera efterlevnaden av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget. (20)Nationella konkurrensmyndigheter bör ges befogenhet att ha ändamålsenliga utredningsbefogenheter för att upptäcka eventuella avtal, beslut eller samordnade förfaranden som är förbjudna enligt artikel 101 i EUF-fördraget eller missbruk av dominerande ställning som är förbjudet enligt artikel 102 i EUF-fördraget under alla skeden av förfarandet inför dem. (21)Nationella administrativa konkurrensmyndigheters utredningsbefogenheter behöver vara lämpade för att klara av den digitala miljön och bör göra det möjligt för de nationella konkurrensmyndigheterna att få all information i digital form, även uppgifter som erhållits på kriminalteknisk väg, som avser det företag eller den företagssammanslutning som är föremål för utredningsåtgärden, oavsett på vilket medium uppgifterna lagras, t.ex. på bärbara datorer, mobiltelefoner och annan mobil utrustning. (22)Nationella administrativa konkurrensmyndigheter bör ha befogenhet att inspektera lokaler hos både företag och företagssammanslutningar som är föremål för förfaranden för tillämpning av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget, samt andra marknadsaktörer som kan vara i besittning av information som är av betydelse för dessa förfaranden. Nationella administrativa konkurrensmyndigheter bör kunna genomföra dessa inspektioner när det åtminstone finns rimliga skäl att misstänka en överträdelse av artikel 101 eller artikel 102 i EUF-fördraget. (23)För att vara effektiv bör nationella administrativa konkurrensmyndigheters befogenhet att genomföra inspektioner göra det möjligt för dem att få tillgång till information som är tillgänglig för det företag eller den företagssammanslutning eller den person som är föremål för inspektion och som är knuten till det företag som är under utredning. (24)För att inspektioner ska dra ut på tiden så lite som möjligt bör nationella administrativa konkurrensmyndigheter ha befogenhet att fortsätta att göra sökningar av kopior eller utdrag från räkenskaper och affärshandlingar som avser den affärsverksamhet som bedrivs av det företag eller den företagssammanslutning som är föremål för inspektion i myndighetens lokaler eller i andra särskilt utsedda lokaler. (25)Erfarenheten visar att affärshandlingar kan förvaras hemma hos företagens direktörer och andra personer som arbetar för företagen, särskilt med den ökade användningen av mer flexibla arbetsformer. För att säkerställa att inspektionerna är effektiva bör nationella administrativa konkurrensmyndigheter ha befogenhet att beträda alla lokaler, även privata bostäder, om det finns en rimlig misstanke om att affärshandlingar förvaras där som kan vara av betydelse för att bevisa en allvarlig överträdelse av artikel 101 eller artikel 102 i EUF-fördraget. Utövandet av denna befogenhet bör dock vara underordnat ett förhandstillstånd från en rättslig myndighet. Detta hindrar inte medlemsstaterna från att i extremt brådskande fall anförtro en nationell rättslig myndighets uppgifter till en nationell administrativ konkurrensmyndighet som agerar som rättslig myndighet. (26)Nationella konkurrensmyndigheter bör ha effektiva befogenheter att begära att sådana upplysningar ska lämnas som krävs för att upptäcka avtal, beslut eller samordnade förfaranden som är förbjudna enligt artikel 101 i EUF-fördraget eller missbruk av dominerande ställning som är förbjudet enligt artikel 102 i EUF-fördraget. Detta bör inbegripa rätten att begära upplysningar, oavsett var de lagras, som är tillgängliga för mottagaren av begäran om upplysningar. Erfarenheten visar att upplysningar som lämnats frivilligt av tredje man, såsom konkurrenter, kunder och konsumenter på marknaden, också kan vara en värdefull informationskälla för en väl underbyggd och robust efterlevnadskontroll och nationella konkurrensmyndigheter bör uppmuntra detta. (27)Nationella konkurrensmyndigheter bör förfoga över effektiva medel för att återställa konkurrensen på marknaden genom att ålägga proportionella strukturella och beteendemässiga åtgärder. (28)Om företag eller företagssammanslutningar i samband med ett förfarande som kan leda till att ett avtal eller förfarande förbjuds erbjuder nationella konkurrensmyndigheter att göra sådana åtaganden att deras betänkligheter undanröjs, bör dessa myndigheter kunna fatta beslut som gör dessa åtaganden bindande för och verkställbara mot de berörda företagen. I sådana beslut om åtaganden bör det fastställas att det inte längre finns skäl för de nationella konkurrensmyndigheterna att ingripa utan att det dras någon slutsats om huruvida en överträdelse av artikel 101 eller artikel 102 i EUF-fördraget har skett. Beslut om åtaganden påverkar inte befogenheterna för medlemsstaternas konkurrensmyndigheter och domstolar att göra ett sådant fastställande av en överträdelse och fatta beslut i ett ärende. (29)För att säkerställa en effektiv och enhetlig tillämpning av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget bör nationella konkurrensmyndigheter ha befogenhet att ålägga effektiva, proportionella och avskräckande böter för företag och företagssammanslutningar för överträdelser av artikel 101 eller artikel 102, antingen direkt själva genom ett administrativt förfarande eller genom att begära åläggande av böter i icke-straffrättsliga domstolsförfaranden. Detta gäller utan att det påverkar tillämpningen av nationell lagstiftning i medlemsstaterna som föreskriver att påföljder ska åläggas av domstol i straffrättsliga förfaranden för överträdelse av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget. (30)För att säkerställa att företag och företagssammanslutningar underkastar sig de nationella konkurrensmyndigheternas utrednings- och beslutsbefogenheter måste dessa myndigheter vara i stånd att ålägga verkningsfulla böter för bristande efterlevnad samt förelägga viten för att tvinga fram efterlevnad av dessa befogenheter, antingen själva direkt genom ett administrativt förfarande eller genom att begära åläggande av böter i ett icke-straffrättsligt domstolsförfarande. Detta gäller utan att det påverkar tillämpningen av nationell lagstiftning i medlemsstaterna som föreskriver att sådana böter ska åläggas av domstolar i straffrättsliga förfaranden. Dessutom påverkar detta direktiv varken nationella regler om beviskrav eller nationella konkurrensmyndigheters skyldighet att fastställa sakförhållandena i det aktuella ärendet, förutsatt att sådana regler och skyldigheter är förenliga med de allmänna principerna i unionsrätten. Böter och viten bör fastställas i proportion till den totala omsättningen för de berörda företagen och företagssammanslutningarna. (31)För att säkerställa en effektiv och enhetlig tillämpning av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget bör begreppet företag enligt artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget tillämpas i enlighet med rättspraxis från Europeiska unionens domstol och förstås som en ekonomisk enhet, även om denna består av flera fysiska eller juridiska personer. I enlighet med detta bör nationella konkurrensmyndigheter kunna tillämpa begreppet företag för att hålla ett moderbolag ansvarigt, och bötfälla detta bolag, för ett av sina dotterbolags agerande när detta moderbolag och dess dotterbolag utgör en enda ekonomisk enhet. För att förhindra att företag undgår ansvar för böter för överträdelser av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget genom att vidta rättsliga eller organisatoriska förändringar bör nationella konkurrensmyndigheter kunna hålla juridiska eller ekonomiska efterträdare till det ansvariga företaget ansvariga och ålägga dem böter för en överträdelse av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget i enlighet med rättspraxis från Europeiska unionens domstol. (32)För att säkerställa att de böter som åläggs för överträdelser av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget återspeglar överträdelsens ekonomiska betydelse, bör de nationella konkurrensmyndigheterna ta hänsyn till hur allvarlig överträdelsen är. De nationella konkurrensmyndigheterna bör också kunna fastställa böter som står i proportion till överträdelsens varaktighet. Dessa faktorer bör bedömas i enlighet med rättspraxis från Europeiska unionens domstol. I synnerhet vad gäller bedömningen av hur allvarlig en överträdelse är har Europeiska unionens domstol slagit fast att hänsyn måste tas till omständigheterna i det enskilda fallet, det sammanhang i vilket överträdelsen ägde rum och den avskräckande effekt som böterna har. Faktorer som kan komma att utgöra en del av denna bedömning är omsättningen för de varor och tjänster som överträdelsen avser samt företagets storlek och ekonomiska styrka, eftersom de återspeglar det inflytande som företaget har kunnat utöva på marknaden. Dessutom visar förekomsten av upprepade överträdelser som samma företag gjort sig skyldigt till dess benägenhet att begå sådana överträdelser och är därför en mycket viktig indikator på hur allvarligt agerandet i fråga har varit och följaktligen behovet av att höja nivån på böterna för att uppnå en effektiv avskräckande verkan. Vid fastställandet av de böter som ska åläggas bör de nationella konkurrensmyndigheterna beakta värdet av företagets försäljning av varor och tjänster som överträdelsen direkt eller indirekt avser. På motsvarande sätt bör nationella konkurrensmyndigheter ha rätt att höja de böter som ska åläggas företag eller företagssammanslutningar som fortsätter med samma eller begår en liknande överträdelse efter det att kommissionen eller en nationell konkurrensmyndighet har fattat ett beslut i vilket samma företag eller företagssammanslutning konstateras ha överträtt artikel 101 eller artikel 102 i EUF-fördraget. (33)Erfarenheten har visat att företagssammanslutningar regelbundet spelar en roll i konkurrensöverträdelser, och nationella konkurrensmyndigheter bör kunna ålägga sådana sammanslutningar verkningsfulla böter. Vid bedömningen av överträdelsens allvar i syfte att fastställa bötesbeloppet i förfaranden mot företagssammanslutningar där överträdelsen har samband med dess medlemmars verksamhet, bör hänsyn tas till summan av försäljningen från de företag som är medlemmar i den sammanslutning av varor och tjänster som överträdelsen direkt eller indirekt gäller. För att säkerställa en effektiv indrivning av de böter som ålagts företagssammanslutningar för överträdelser som dessa har begått, är det nödvändigt att fastställa på vilka villkor nationella konkurrensmyndigheter får kräva betalning av böterna från sammanslutningens medlemmar om sammanslutningen inte är solvent. De nationella konkurrensmyndigheterna bör därvid ta hänsyn till den relativa storleken på de företag som tillhör sammanslutningen och särskilt situationen för små och medelstora företag. Betalning av böterna av en eller flera medlemmar av en sammanslutning påverkar inte de bestämmelser i nationell lagstiftning som föreskriver indrivning av det inbetalade beloppet från andra medlemmar i sammanslutningen. (34)Böternas avskräckande verkan varierar kraftigt i EU, och i vissa medlemsstater är det högsta bötesbelopp som kan fastställas mycket lågt. För att säkerställa att nationella konkurrensmyndigheter kan fastställa avskräckande böter bör det högsta bötesbeloppet sättas på en nivå som inte är mindre än 10 % av den totala globala omsättningen för det berörda företaget. Detta bör inte hindra medlemsstaterna från att upprätthålla eller införa ett högre högsta bötesbelopp. (35)Eftergiftsprogram är ett viktigt instrument för att upptäcka hemliga karteller och bidrar därmed till effektiv lagföring av och åläggande av sanktioner för de allvarligaste överträdelserna av konkurrensrätten. För närvarande råder dock markanta skillnader mellan de eftergiftsprogram som är tillämpliga i medlemsstaterna. Dessa skillnader leder till rättslig osäkerhet för företag som begått en överträdelse om på vilka villkor de kan ansöka om eftergift samt deras immunitetsstatus enligt respektive eftergiftsprogram. En sådan osäkerhet kan försvaga incitamenten för företag som kan tänkas ansöka om eftergift att verkligen göra detta. Detta kan i sin tur leda till mindre effektiv kontroll av konkurrensreglernas efterlevnad i unionen eftersom färre hemliga karteller avslöjas. (36)Skillnaderna mellan eftergiftsprogram på medlemsstatsnivå äventyrar också de likvärdiga konkurrensvillkoren för företag som är verksamma på den inre marknaden. Det är därför lämpligt att öka den rättsliga säkerheten genom att minska dessa skillnader. (37)Nationella konkurrensmyndigheter bör bevilja företag immunitet mot och nedsättning av böter om vissa villkor är uppfyllda. Företag bör anses ha försett en nationell konkurrensmyndighet med bevis för en hemlig kartell som gör det möjligt att konstatera en överträdelse av artikel 101 i EUF-fördraget om den nationella konkurrensmyndigheten inte hade tillräckliga bevis för att konstatera en överträdelse av artikel 101 i EUF-fördraget i samband med samma kartell vid den tidpunkt då företaget lämnade in sådan bevisning. (38)Sökande bör ha möjlighet att ansöka om eftergift skriftligt eller, när så är lämpligt, på annat sätt som inte