Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Grönbok om förbindelserna mellan europeiska unionen och AVS-länderna inför 2000-talet - Utmaningar och valmöjligheter inför ett nytt partnerskap"

(97/C 296/11)

Den 26 november 1996 beslutade kommissionen, i enlighet med artikel 198 i EG-fördraget, att remittera följande ärende till Ekonomiska och sociala kommittén: "Grönbok om förbindelserna mellan europeiska unionen och AVS-länderna inför 2000-talet - Utmaningar och valmöjligheter inför ett nytt partnerskap"

Sektionen för externa relationer, handels- och utvecklingspolitik, som ansvarade för kommitténs arbete i frågan, antog sitt yttrande den 18 juni 1997. Föredragande var Henri Malosse.

Under sin 347:e plenarsession den 9-10 juli 1997 (sammanträdet den 10 juli 1997) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 123 röster för, 2 emot och 5 nedlagda röster.

Rekommendationer

Kommittén är övertygad om nödvändigheten att reformera Lomé-konventionen för att anpassa den till de förutsättningar som gäller nu i slutet av seklet och framför allt för att bättre hjälpa AVS-länderna att hävda sig på världsmarknaden.

Kommittén är medveten om den politiska och ekonomiska betydelsen för Europeiska unionen av att man behåller de fördelaktiga relationerna med de 71 stater som är unionens parter i konventionen.

Som svar på "Grönbok om förbindelserna mellan Europeiska unionen och AVS-länderna inför 2000 - talet - Utmaningar och valmöjligheter inför ett nytt partnerskap" vill kommittén lägga fram följande rekommendationer:

- Kommittén rekommenderar att man stärker den anda i partnerskapet och dialogen om lika rättigheter som utgjorde grundtanken för Europeiska gemenskapens starka engagemang i utvecklingssamarbetet. Vi understryker dock att partnerskapet för att vara effektivt måste utvidgas till att också omfatta nya aktörer, framför allt de ekonomiska och sociala intressegrupperna. Kommittén rekommenderar här först och främst att man inrättar partssammansatta ekonomiska och sociala kommittéer, som skulle ansvara för att utvärdera utvecklingsprogrammen mot bakgrund av behov och förväntningar hos berörda parter i mottagarländerna.

- Kommittén föreslår att man i arbetet att förnya konventionen tar större hänsyn till geografiska skillnader och utvecklingsnivå. Konventionen skulle på detta sätt bli ett politiskt och ekonomiskt samarbetsinstrument för unionen. Det skulle vara öppet för nya länder och vara differentierat efter geografiska områden som har särskilda gemensamma intressen med EU liksom ha differentierade funktionssätt efter de olika mottagarländernas utvecklingsnivå.

- Kommittén stöder huvudmålsättningen för detta samarbete, nämligen att främja en hållbar ekonomisk och social utveckling, att bekämpa fattigdomen och att uppnå en allmän ökning av levnadsstandarden, något som samtidigt och parallellt följer på ett uppsving inom en dynamisk privat sektor som skapar välstånd, och på verkliga sociala framsteg som är en sammanhållningsfaktor.

Denna målsättning skulle uppnås desto lättare om man inom rättssamhällets ramar garanterar alla människor frihet och säkrar de allmänna tjänster som krävs för samhällsutvecklingen, liksom ett starkt fackförenings- och föreningsliv för att garantera att alla aktörer deltar i beslutsprocessen.

I samband med detta vill kommittén betona att kvinnorna är huvudrollsinnehavare i utvecklingssammanhang och understryka att man måste främja deras organisationer och säkerställa att de deltar på ett jämlikt sätt i de rådgivande och beslutsfattande organen.

- Kommittén anger nedan de samarbetsområden som man anser bör prioriteras:

Utbildning utgör enligt kommittén den viktigaste prioriteringen eftersom mänskliga resurser är av yttersta vikt för all utvecklingspolitik. Kommittén förespråkar här att man organiserar utbytes- och samarbetsprogram mellan EU och AVS-länderna, där man särskilt uppmärksammar kvinnorna.

Stöd till den privata sektorn och företagarandan är enligt kommittén en avgörande faktor för skapande av välstånd och en ökning av levnadsstandarden. De bör därför höra till den nya konventionens centrala målsättningar.

Med tanke på dess bakgrund och erfarenhet måste Europeiska unionen stödja alla försök till regionalt samarbete som syftar till att skapa en hållbar fred och ett välstånd som man delar på genom att genomföra gemensamma projekt, dela på vissa resurser, skapa integrerade regionala marknader och främja tillkomsten av regionala strukturerade och demokratiska organisationer. Eftersom den stöder sig på de rikare länderna bör denna strategi för regionalt samarbete följdriktigt "sprida" välfärd och en högre levnadsstandard och gynna investeringar som lockas av en tillräckligt stor marknad.

Miljöskydd, utveckling av ett jordbruk som är anpassat till befolkningens behov, stadsplanering, forskning, spridning av nya tekniker och kultur bör också främjas, eftersom investeringar inom dessa områden på lång sikt säkrar förutsättningarna för en hållbar utveckling.

- För att garantera att AVS-länderna successivt integreras i världshandeln och för att ge ny kraft år handeln mellan EU och AVS-länderna föreslår kommittén att man använder sig av alternativet "differentierad ömsesidighet", som också skulle innebära att man främjar framväxten av regionala marknader mellan AVS-länderna.

- Kommittén vill att man säkrar och bibehåller en samstämmighet mellan handels- och utvecklingssamarbetspolitiken.

- Kommittén har precisa förslag på hur man kan förbättra Lomé-instrumentens funktion. Man skulle först och främst stärka planerings- och utvärderingsmekanismerna (nationella respektive regionala operativa program, operativa program på gemenskapens initiativ), inrätta horisontella mekanismer för handel, samarbete och investeringar, som skulle vara direkt tillgängliga för alla aktörer samt utveckla budgetmässiga investeringar som är enkla och lätta att använda för att stödja mikro-projekt som härstammar från fackföreningar, arbetsgivarorganisationer, kvinnoorganisationer, den kooperativa sektorn, icke-statliga organisationer etc.

- Kommittén betonar att de horisontella programmen är av stort intresse, eftersom de möjliggör ett utbyte och en överföring av kunskaper, både mellan AVS-länder och med aktörer i angränsande regioner (Medelhavsområdet, Centralafrika ...), för att främja spridningen av de bästa metoderna och en större öppenhet mot omvärlden.

- Kommittén understryker att Europeiska unionens biståndspolitik måste införlivas i en enhetlig ram tillsammans med de enskilda medlemsstaternas insatser. När det gäller den nödvändiga budgetiseringen av Europeiska utvecklingsfonden lägger ESK fram förslag för att öka komplementariteten mellan åtgärder på gemenskapsnivå respektive på nationell nivå. I samma anda förespråkar kommittén en bättre samstämmighet från EU:s sida i de internationella biståndsorgan som man deltar i.

- Ekonomiska och sociala kommittén, såsom ett EU-organ som representerar det civila samhället, anser att nyckeln till framgång för den nya samarbetspolitiken samtidigt ligger i en bättre effektivitet och överskådlighet i fråga om styrningen av denna politik och dess funktion - både inom EU och hos AVS-ländernas myndigheter - liksom i att man verkligen inbegriper de ekonomiska och sociala intressegrupperna och företagen. Detta måste ske redan på åtgärdernas planeringsstadium.

1. Inledning: Motiven för en grönbok - Ekonomiska och sociala kommitténs roll

1.1. Den fjärde Lomé-konventionen täcker perioden mars 1990 till februari 2000. Den reviderades efter halva denna period genom den överenskommelse som undertecknades på Mauritius den 4 november 1995 i enlighet med vad som stipuleras i konventionen. Enligt avtalet skall de två parterna, EU och AVS-länderna, påbörja förhandlingar om en eventuell förnyelse av konventionen senast 18 månader innan nuvarande konvention löper ut, det vill säga i september 1998. Innan dess måste EU kunna klargöra sin position.

1.2. Syftet med grönboken är att inom EU påbörja en omfattande diskussion om utmaningar och möjligheter i samband med dessa förhandlingar innan Europeiska kommissionen föreslår ett förhandlingsmandat till ministerrådet under loppet av det andra halvåret 1997.

1.3. Kommittén gläder sig åt detta initiativ från kommissionen, som därmed för första gången inleder en diskussion om sitt viktigaste medel för politiskt samarbete och utvecklingshjälp. Eftersom Ekonomiska och sociala kommittén genom fördragen representerar det civila samhället inom Europeiska unionen och utgör en remissinstans för kommissionen tänker vi påta oss en ledande roll i denna diskussion. I själva verket är kommittén en av aktörerna i Lomé-konventionen eftersom man påtagit sig att delta i organisationen av en dialog mellan de ekonomiska och sociala intressegrupperna inom EU och AVS-länderna genom årliga möten, där man arbetar fram gemensamma resolutioner som sedan framförs till konventionens olika instanser.

1.4. Tack vare erfarenheterna från dessa möten kan kommittén bidra med ett "markperspektiv" på konventionens målsättningar och funktion med utgångspunkt i analyser och redogörelser från de ekonomiska och sociala aktörerna. Ett stort antal synpunkter och förslag i grönboken har redan tagits upp av kommittén genom dessa möten: otillräckligt genomslag hos handelsbestämmelserna, otillräckligt engagemang av de ekonomiska och sociala intressegruppernas vid upprättandet av konventionens målsättningar, otillräckligt beaktande av åtgärderna för den sociala sammanhållningen och förbättrade livsvillkor för befolkningarna.

1.5. Kommittén har nyligen antagit ett yttrande på eget initiativ (), där kommittén på ett innovativt sätt klargör förutsättningarna för effektivare utvecklingsprogram. Kommittén understryker här framför allt en bättre styrning av det offentliga stödet, ett större engagemang av de socioekonomiska intressegrupperna genom decentraliserat samarbete, kampen mot korruption och stöd till lokala förvaltningar för att öka effektiviteten.

2. De nya utmaningarna i de kommande förhandlingarna

2.1. Lomé - en ifrågasatt samarbetsmodell

2.1.1. Lomé-konventionen organiserar sedan 1975 de handelsmässiga- och ekonomiska förbindelserna mellan EU och AVS-länderna, som idag uppgår till 71 länder. Lomé-konventionen är i sig en utveckling av samarbetspolitiken mellan gemenskapen och dess före detta kolonier och Yaoundé-konventionen, som huvudsakligen kretsade kring de franskspråkiga länderna i Afrika.

2.1.2. Den första Lomé-konventionen från 1975 innebar en modell för samarbete och utvecklingshjälp som haft mycket stora internationella framgångar. För första gången förhandlade ett antal utvecklade länder tillsammans fram ett multilateralt samarbetsavtal med handelsvillkor som gynnade AVS-länderna och biståndsprogram som i hög grad var decentraliserade, liksom en innovativ mekanism för att stabilisera AVS-länderna exportinkomster.

2.1.3. Det var först i slutet av 1980-talet, och då framför allt under trycket av yttre händelser och begränsningar, som Lomé-modellen successivt började ifrågasättas och diskuteras, främst inom Europeiska unionen. Undermåliga resultat när det gällde utvecklingen i ett stort antal AVS-länder, huvudsakligen i Afrika, närde denna diskussion. Man kan dock konstatera att denna utveckling är mångfasetterad, eftersom vissa afrikanska stater har haft en mycket lovande tillväxttakt under senare år. Man kan också konstatera skillnader mellan länder som gränsar till varandra, till exempel mellan Haiti och övriga stater i Karibien.

2.1.4. På det finansiella planet utgör Lomé-konventionen fortfarande Europeiska unionens största externa budgetpost med 30-35 % av det totala biståndet, vilket motsvarar 2 miljarder ecu per år. Detta bistånd, som sker genom Europeiska utvecklingsfonden (EUF), går inte direkt genom gemenskapens budget utan är föremål för en fördelningsformel mellan medlemsstaterna, vilken beaktar vissa staters specifika intressen () (Frankrike är således största bidragsgivare till EUF med 24,3 % av de totala anslagen). Denna särskilda finansieringsmekanism undgår alltså Europaparlamentets kontroller och befogenheter, och är därför en form av "arkaism". Frågan om man skall införa EUF i gemenskapens budget är därför aktuell och man bör göra prognoser för att analysera konsekvenserna för varje medlemsstat. För att medge de medlemsstater som är mer engagerade i detta samarbete möjlighet att fortsätta att ge relativt större bidrag än vad som skulle bli fallet om EUF införs i budgeten, skulle man göra det möjligt för dessa att också lämna bilaterala bidrag till gemenskapens totalanslag. På detta sätt skulle man uppnå en högre grad av komplementaritet mellan gemenskapens bistånd och det nationella biståndet.

2.1.5. Biståndet genom Lomé-konventionen utgör därmed en avsevärd gemensam insats. Om man till detta lägger de enskilda medlemsstaternas och deras olika institutioners och offentliga organs (inklusive regioner och lokala myndigheter) samlade direkta bistånd till AVS-länderna uppgick det totala offentliga biståndet från Europeiska unionen till AVS till mellan 5 och 8 miljarder ecu årligen under de senaste 10 åren. De hårda budgetkrav som idag ställs på medlemsstaterna och som dessa också tänker ställa på unionens budget kommer uppenbarligen att påverka debatten om Lomé-konventionens framtid.

2.1.6. De möten mellan de ekonomiska och sociala intresseorganisationerna i EU- och AVS-länderna som organiseras av Ekonomiska och sociala kommittén har belyst en viss brist på effektivitet i samarbetsprogrammen. Planeringen och styrningen av insatser under Europeiska utvecklingsfonden, som till stor del ombesörjs av myndigheterna i mottagarländerna, har sålunda ofta visat sig vara fjärmade från de behov och problem som upplevs av den privata sektorn och de ekonomiska och sociala aktörerna i allmänhet. Tyvärr har de gemensamma deklarationer som hittills gjorts på detta område visat sig vara tomma ord. Kommittén är därför angelägen om att komma med konkreta förslag, som skulle göra det möjligt att verkligen decentralisera dessa åtgärder och inbegripa de ekonomiska och sociala intressena i verksamheten.

2.2. Europeiska unionen i förändring

2.2.1. Parallellt med debatten om Lomé-konventionens effektivitet och nytta upplever Europeiska unionen avsevärda inre förändringar som utan tvivel påverkar unionens nuvarande politiska manöverutrymme.

2.2.2. Den successiva utvidgningen av unionen har avsevärt ändrat förutsättningarna för de politiska och ekonomiska relationerna mellan unionen och tredje världen. Europeiska unionen har för sin del, vid sidan av Lomé-konventionen, kunnat knyta ett nära partnerskap med Latinamerika - en del av världen med vilken Europa också har mycket starka historiska och kulturella band. Anslutningen 1995 av Finland, Sverige och Österrike - länder som är starkt engagerade i utvecklingshjälp, men utan ett förflutet som kolonialmakter - kan också bidra till att förnya och omstrukturera unionens strategi på området.

2.2.3. Europeiska enhetsakten och Maastrichtfördraget har medfört avsevärda förändringar av Europeiska unionens karaktär. Förverkligandet av den inre marknaden och den framtida gemensamma valutan är inte betydelselösa för vilken form av ekonomiska och handelsmässiga relationer unionen kan erbjuda dessa länder. I själva verket förändrar förverkligandet av en mer integrerad inre marknad, med högt ställda kvalitets- och hygiennormer, villkoren för AVS-producerade produkters tillträde till marknaden. Dessutom har de konvergenskrav som EMU medför direkta följder för medlemsstaternas förmåga att avsätta medel till bistånd. Förutom detta skapar Europeiska unionens vilja att skaffa sig en större internationell politisk tyngd, som motsvarar dess betydelse inom handeln, nya förutsättningar för förhandlingarna. Lomé-konventionen kan i själva verket bli ett område där man kommer att tillämpa GUSP (den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken). De nya fördragen efter den pågående regeringskonferensen kommer förmodligen att accelerera denna utveckling.

2.2.4. I fördraget om Europeiska unionen har man fastställt målsättningen om ett politiskt samarbete (artikel 130u) som syftar till en hållbar ekonomisk och social utveckling, en harmonisk och gradvis integrering i världsekonomin samt till att bekämpa fattigdomen.

2.2.5. Under 1980-talet med globaliseringen av handeln, Sovjetunionens fall och Europeiska unionens inträde på den internationella politiska arenan, har EU utvecklat nya avtalsgrundade förbindelser med andra delar av världen, såsom de länder kring Medelhavet som inte ingår i EU, Östeuropa och Asien. Dessa förbindelser har i vissa fall tagit sig nya uttrycksformer när det gäller handelsmässiga fördelar och samarbetsformer. Det handlar framför allt om medel som är direkt tillgängliga för de olika aktörerna; företag, universitet, andra utbildningsinstitutioner, lokala myndigheter etc. Denna politik ger som regel ett stort utrymme åt att främja och utveckla den privata sektorn. Dessa kunskaper och erfarenheter bör beaktas då man ser över Lomé-konventionen.

2.3. En värld i förändring

2.3.1. Sovjetunionens fall har ändrat förutsättningarna för den ideologiska rivaliteten och kampen för inflytande som förekommer både i EU- och AVS-länderna. Det är ännu alltför tidigt att analysera konsekvenserna av detta. Idag är en utvecklingsmodell som präglas av en auktoritär och planerad ekonomisk styrning av sovjetisk karaktär inte längre aktuell. Man anar dock väl att nya klyftor kan uppstå på såväl politiskt och kulturellt plan (respekten för mänskliga rättigheter, religionsfrihet, demokrati) som på ekonomiskt och socialt plan. Det vore fel att tro att en enda utvecklingsväg är möjlig. Europeiska unionen bör ännu kunna lägga fram sin egen vision i fråga om utvecklingen.

2.3.2. Avslutningen av Uruguay-rundan 1995 och lanseringen av världshandelsorganisationen (WTO) skapar också nya förutsättningar för förhandlingarna - utöver respekten för de nya multilaterala reglerna - när det gäller att definiera handelsförbindelserna mellan EU och AVS. Lomé-konventionen är tillfälligtvis undantagen WTO:s regler fram till dess att den löper ut år 2000, men därefter måste handelsarrangemangen anpassas till de nya multilaterala förutsättningarna eller omförhandlas. Det faktum att AVS-länderna under de senaste 20 åren har sett sin andel av världshandeln och -exporten minska oroar dock Ekonomiska och sociala kommittén desto mer. Enligt en nyligen utförd studie ledd av Harvard Institute for International Development skulle en stor del av den framväxande utvecklingsklyftan mellan Afrika söder om Sahara gentemot Asien och Latinamerika bero på en alltför dålig förmåga att delta i den internationella handeln. En förnyelse av de nuvarande villkoren i Lomé-konventionen krävs därmed på handelsområdet, inte bara genom att anpassa dem till de nya internationella förutsättningarna, utan också genom att utröna globaliseringens utmaningar för AVS-länderna själva och hjälpa dem att gradvis integrera sig i den internationella handeln.

2.3.3. Trots handelns globalisering har världens stormakter - USA, Japan och EU - format eller formar samarbetsstrategier i sin geografiska närhet. Lomé-avtalen kan inte stå utanför denna realitet och man måste avgöra på vilket sätt en ny konvention kan och bör anpassas till den: i Afrika med dialogen EU-Medelhavet; i Karibien genom att integrera området i samarbetet med Latinamerika; runt Stilla havet som starkt påverkas av områdets band med Asien. Man konstaterar med oro att de totala europeiska investeringarna i AVS har minskat på senare år, samtidigt som de japanska och amerikanska investeringarna har ökat.

2.3.4. Mot denna bakgrund utgör relationerna med AVS-länderna en grundläggande utmaning för Europeiska unionen. Mellan risken att "banalisera" detta partnerskap, som skulle förlora sin gynnsamma karaktär och minska Europeiska unionens politiska och ekonomiska inflytande, och det nuvarande missnöjet, orsakat av en konvention som inte längre tycks svara mot de ekonomiska utmaningar och insatser som står på spel inför sekelskiftet, förespråkar kommittén en grundläggande förnyelse av konventionen.

3. Ekonomiska och sociala kommitténs prioriteringar

3.1. Kommittén berömmer kommissionen för de klara och relevanta alternativ man presenterar i grönboken. Kommittén anser att kommissionen denna gång har lagt fram en exemplarisk grönbok med realistiska alternativ för att starta en uttömmande diskussion med alla parter som berörs av frågan, både inom och utanför Europeiska unionen. Genom att inte förorda ett alternativ framför något annat, utan presentera alla fördelar och nackdelar ger kommissionen verkligen ett viktigt bidrag till den kommande diskussionen.

3.2. Kommittén vill i huvudsak ta upp den grundläggande frågan om den nuvarande Lomékonventionens relevans, inklusive de delar som rör handeln, och föreslå en förnyad europeisk biståndspolitik och lägga fram konkreta förslag för att förbättra de nuvarande instrumenten.

3.3. Rent principiellt anser kommittén, såsom ett EU-organ som företräder det civila samhället, att unionens politik för samarbete och bistånd bör bidra till en hållbar och självbärande ekonomisk och social utveckling för att förbättra levnads- och arbetsvillkoren för hela befolkningen, framför allt de minst gynnade människorna och med särskild uppmärksamhet på kvinnornas villkor. Kommittén anser här att man bör göra följande prioriteringar:

3.3.1. Man bör satsa på föreningslivet, de fackliga organisationerna samt arbetslivs- och kvinnoorganisationerna, som framför allt när det gäller utbildning, medbestämmande och demokrati garanterar en bättre social sammanhållning och därmed bidrar till en hållbar utveckling.

3.3.2. Man bör främja ett klimat som verkligen gynnar den lokala privata sektorns utveckling och företagarandan, som utgör motorn för ekonomisk utveckling och sysselsättningsskapande.

3.3.3. Man bör ta bättre vara på kvinnornas och männens kapacitet och potential bättre genom utbildning, utbyte, yrkesutbildning och kultur.

3.3.4. Man bör se till att kvinnorna representeras rättvist och jämlikt på utbildningsområdet och i beslutsprocessen.

3.3.5. Man bör lägga större värde vid den frivilliga och demokratiska offentliga verksamheten, för att gynna utvecklingen och den personliga säkerheten samt skapa förhållanden som är gynnsamma för en ökad och rättvist fördelad välfärd.

3.3.6. Man bör säkerställa att det tas mer hänsyn till de frågor som är förbundna med miljöskydd och livsmiljö, vilka kräver långsiktiga investeringar.

3.3.7. Man bör se till att använda de offentliga resurserna bättre genom en effektivare förvaltning och en effektiv kamp mot korruptionen. Man bör rikta in sig på såväl förvaltningssätt och administrativa strukturer i utvecklingsländerna som på myndigheternas och de olika aktörernas sedvänjor och uppträdande i de länder som står för biståndet.

3.3.8. Man bör stödja alla former av regionalt samarbete, särskilt skapandet av integrerade, regionala marknader. I detta avseende har Europeiska unionen ett visst ansvar med tanke på sin erfarenhet och bakgrund.

4. Den nuvarande Lomé-konventionens relevans

4.1. Är det möjligt att anta en ny konvention, eller med andra ord "bör den unika ram som för närvarande strukturerar relationerna med de 71 AVS-länderna behållas, splittras eller utvidgas?". Denna fråga förtjänar att studeras både ur effektivitetssynvinkel och med en mer övergripande och strategisk syn på EU:s externa relationer, där man inbegriper de nya förutsättningarna i dagens värld: globalisering och regionala strategier. Oavsett vilket alternativ man väljer kommer de nuvarande speciella och historiska relationerna mellan vissa EU-länder och AVS-länderna att bestå. Man kan därför fråga sig om det vore lämpligt att helt avveckla den nuvarande ramen, vilket skulle medföra att EU förlorade fördelarna med dessa relationer. Alternativen består i att göra en geografisk distinktion mellan AVS-länderna (Afrika söder om Sahara, Västindien och Stillahavsländerna) eller att utvidga konventionen till andra länder som är lämpliga att tas upp i denna krets och i diskussionerna med de ekonomiska och sociala intressegrupperna inom EU.

4.2. Med tanke på de olika områdenas specifika geografiska egenskaper och EU:s intresse att vidmakthålla speciella politiska relationer med AVS-länderna, anser kommittén att Europeiska unionen i vilket fall som helst bör stärka ramen, genom att inbegripa den politiska dialogen och tillämpa EU:s nya pelare (GUSP samt inrikespolitiskt och rättsligt samarbete), för samarbetet med AVS-länderna. Frågan om man skall ha en enhetlig ram eller en referenskonvention med olika instrument för de olika geografiska områdena bör bli föremål för en fördjupad diskussion mellan EU och AVS-länderna.

Vilket alternativ man än väljer vill ESK se en policy som medger en reell differentiering, så att varje geografiskt områdes särskilda ekonomiska och politiska problem kan tas upp och bearbetas inom lämpliga ramar.

4.2.1. En samarbetsram för Afrika söder om Sahara, som inbegriper en politisk dialog med länderna och grupperna av länder, framför allt den afrikanska samarbetsorganisationen OAU. Inom denna samarbetsram skulle man kunna ta upp olika frågor av gemensamt intresse, hur man skall utveckla samarbetet liksom frågor rörande de två EU-pelarna (GUSP samt inrikespolitiskt och rättsligt samarbete). Frågan om respekten för grundläggande mänskliga rättigheter och frågor rörande förtroendeskapande åtgärder för att garantera fred och stabilitet i Afrika bör höra till de viktigaste frågorna för detta politiska samarbete.

4.2.2. Samarbetsramarna för Västindien respektive Stilla havet skulle både politiskt och praktiskt inbegripa ett starkt och permanent samband med Europeiska unionens befintliga avtal med och program för kringliggande områden (Central- och Sydamerika respektive Asien).

4.2.3. Kommittén anser att man också skulle kunna skapa en särskild ram för Indiska oceanområdet (Seychellerna, Mauritius, Madagaskar, Komorerna).

4.2.4. När det gäller områdena Stilla havet, Asien och Indiska oceanen måste man se till de åtgärder som görs för AVS-länderna är samstämmiga och kompletterande visavi de åtgärder som vidtas för Europeiska unionens mest avlägsna delar och kringliggande ULT (utomeuropeiska länder och territorier).

4.3. I vilket fall som helst förespråkar kommittén en förstärkning av den princip om samarbete grundat på avtal och partnerskap som utgör grunden för gemenskapens hållning. Det är inom denna ram som man enligt den grundläggande principen om jämlikhet mellan oberoende stater bör planera konventionens framtida form. Det handlar om att berika denna ram och öka dess samstämmighet med den övergripande strategin för unionens externa relationer och GUSP. Förstärkt och differentierad efter de geografiska områdena skulle den övergripande ramen för Lomé kunna utvidgas till att också omfatta andra länder eller geografiska områden.

I nya samarbetsavtal måste man emellertid uppnå en balans mellan den grundläggande principen om jämlikhet mellan staterna och vikten av att tillämpa framtida partnerskap på ett flexibelt sätt så att EU, när så behövs, kan förvalta stödets fördelning effektivt.

4.4. Kommittén vill se en bättre samstämmighet mellan Lomé-politiken och Europeiska unionens politik på övriga områden, framför allt när det gäller utrikes-, utrikeshandels-, arbetsmarknads , sysselsättnings-, säkerhets- och rättspolitiken, liksom i fråga om medlemsstaternas bilaterala åtgärder. Kommittén stöder här hållningen i kommissionens grönbok och föreslår en verkligt övergripande strategi för utvecklingshjälpen. ESK föreslår att man i detta syfte skapar permanenta samrådsmekanismer, såsom regelbundna möten mellan politiskt ansvariga inom ramen för GUSP, och vidare att på justitie- och inrikesministrarnas dagordning föra upp förnyelse av samarbetsramen för att inbegripa denna i den övergripande och geografiska strategin för EU:s externa relationer samt obligatoriska samråd vid planeringen av biståndet i form av fleråriga avtalade planer där man eftersträvar samfinansiering mellan EU och medlemsstaterna.

4.5. Det är genom att skapa samverkanseffekter mellan nationella åtgärder och åtgärder på gemenskapsnivå som man bör föra in EUF i gemenskapens budget. I annat fall kommer "budgetiseringen" av Lomé-biståndet att stöta på problem till följd av skillnader i de olika medlemsstaternas värderingar, engagemang och förmåga att bidra till finansieringen av denna politik. Kommittén förespråkar sålunda att EUF skall införas i gemenskapens budget för att främja horisontella åtgärder, biståndsprogram för regionalt samarbete och operativa program för de minst gynnade länderna, under det att medlemsstaterna skulle ge specifika nationella bidrag till de program och länder som de vill prioritera. Budgetiseringen av Lomé skulle på detta sätt åtföljas av reella insatser för att åstadkomma samstämmighet mellan gemenskapens respektive medlemsstaternas politik och åtgärder. Kommittén anser att dessa insatser bör utgöra en av de viktigaste prioriteringarna vid reformen av den nuvarande konventionen.

4.6. Kommittén understryker att gemenskapens åtgärder måste vara bättre samordnade med de åtgärder och program som internationella institutioner ansvarar för, framför allt sådana där medlemsstaterna deltar på ett framträdande eller ledande sätt (ILO, UNDP, FAO, UNIDO, UNESCO och Världsbanken). Kommittén föreslår här att Europeiska unionen skall ingå målsättningsavtal med dessa organisationer för att på dessa sätt öppna vägen för EU-finansiering av åtgärder som leds av dem. Samarbetet med dessa organisationer skulle samtidigt ske på plats, inom ramen för en överenskommen plan över gemensamma åtgärder, och på central nivå genom bland annat att garantera en bättre samstämmighet i fråga om medlemsstaternas och unionens deltagande och strategier visavi dessa organisationer.

4.7. Kommittén förespråkar slutligen att partnerskapet skall utvidgas till att omfatta de lokala aktörerna, den privata sektorn, fackföreningar och föreningsliv eftersom vi anser dessa vara en förutsättning för ett effektivare samarbete för en hållbar ekonomisk och social utveckling. De socioekonomiska intressegrupperna bör inbegripas från utformning till praktiskt genomförande av samarbetet.

4.7.1. Mot bakgrund av sina stora erfarenheter från mötena mellan de ekonomiska och sociala intresseorganisationerna i AVS och EU föreslår kommittén därför att man stärker den nuvarande konsultationsprocessen genom en mekanism för ekonomiska och sociala samråd under ledning av ESK. Dessa skulle ta formen av partssammansatta kommittéer med en i första hand geografisk och regional grund och de skulle säkerställa en rättvis representation av det civila samhället, utan könsdiskriminering eller etnisk diskriminering. Dessa organ skulle vid sidan av den parlamentariska partssammansatta församlingen yttra sig om de ekonomiska och sociala utvecklingsplaner som presenteras av länderna och som skall godkännas och finansieras av unionen. Negativa yttranden skulle kunna tvinga mottagarländerna att se över sina förslag.

4.7.2. ESK kräver också att direkt få delta i de framtida förhandlingarna om en förnyelse av Lomé.

5. Ett nytt handelsavtal

5.1. Förnyelsen av handelsavtalet är desto mer nödvändig eftersom AVS-ländernas totala handelsutbyte med EU har fortsatt att minska. Deras andel av EU:s import har minskat från 7 % 1975 till 2,8 % 1995 liksom deras andel av den totala globala exporten (AVS-ländernas 30 viktigaste exportprodukter har minskat sin andel av världsmarknaden från 9,7 % 1975 till 2,8 % 1995). Denna bekymmersamma utveckling motiverar i sig en översyn av handelsavtalet för att göra det effektivare. En sådan översyn bör också beakta anpassningen av konventionen till de internationella handelsreglerna och den reella urholkningen av preferenserna i Lomé-konventionen för de minst utvecklade länderna i jämförelse med det multilaterala systemet med allmänna preferenser. Vissa av dessa länders framgångsrika integrering i den internationella handeln (Mauritius, Zimbabwe, Elfenbenskusten, Fiji, Jamaica ...) och de överlag bättre resultaten för 1996 kan här tjäna som goda exempel på vilka förändringar som är nödvändiga.

5.2. När det gäller handeln föreslår man i grönboken fyra huvudvarianter: Integration i GSP (det allmänna tullpreferenssystemet) för att undvika alla avvikelser från WTO:s principer; status quo, dvs. behålla nuvarande system med vissa förbättringar; ett system med enhetlig ömsesidighet eller ett system med differentierad ömsesidighet. Man presenterar för- och nackdelar för vart och ett av dessa alternativ liksom två kompletterande alternativ som kombinerar huvudalternativen. Kommittén har studerat dessa alternativ utifrån följande kriterier:

5.2.1. Alternativens geografiska täckning, framför allt när det gäller regionalt samarbete mellan länder i samma område för att främja framväxten av regionala marknader.

5.2.2. Önskan att garantera AVS-länderna ett underlättat och utökat tillträde till världsmarknaderna.

5.2.3. Strävan efter en ökad effektivitet mot bakgrund av de mediokra resultat som presterats av nuvarande mekanismer för främjande av handel och utbyte.

5.2.4. Beaktande av skillnader i de olika ländernas olika ekonomiska utvecklingsnivå.

5.2.5. Viljan att bevara Europeiska unionens förmåga att ge ett avsevärt och övergripande bistånd på handelsområdet och som inte utplånar de fördelar som hittills erbjudits genom konventionen, framför allt i form av icke-ömsesidighet i fråga om utbytet.

5.2.6. Önskan att EU:s utvecklings- och handelspolitik skall vara samstämmig för att inte skapa konkurrensstörningar som skulle bestraffa den lokala produktionens snabba utveckling.

5.2.7. När naturförhållandena tillåter det: utveckling av ett jordbruk som i första hand syftar till att tillgodose befolkningens behov.

5.3. På grundval av dessa kriterier anser kommittén att man bör göra följande prioriteringar:

5.3.1. Större hänsyn till skillnaderna i ekonomisk utveckling och förmågan till integrering i världshandeln (se till exempel skillnaden mellan Mauritius och Madagaskar). Av denna anledning vill kommittén inte behålla ett enhetligt avtal, alternativet med enhetlig ömsesidighet inbegripet.

5.3.2. Strävan efter en ökad effektivitet inom ramen för ett särskilt ansvar för Europeiska unionen gentemot sina partner, framför allt i Afrika; att här helt enkelt tillämpa WTO- eller GSP-principerna erbjuder inte tillräckliga garantier då de mer avancerade länderna skulle förlora de viktigaste av de fördelar de har genom Lomé-konventionen. Man måste dock vara medveten om nödvändigheten att på sikt göra de nuvarande instrumenten förenliga med internationella handelsregler och att främja dessa länders integration i världshandeln. Europeiska unionen och AVS-länderna bör därför se till att WTO accepterar att man temporärt behåller vissa icke-ömsesidiga preferenser för de minst utvecklade AVS-länderna.

5.4. Bara alternativet med en differentierad ömsesidighet skulle om det tillämpas fullt ut samtidigt medge en differentierad behandling och bevara ett avtalsbaserat partnerskap. Dessutom uppfyller detta alternativ WTO:s regler. I praktiken skulle det handla om att med geografiska områden, grupper av länder eller enskilda stater förhandla fram program som syftar till att säkra att marknaderna öppnas successivt. Att göra detta successivt gör det möjligt för de minst utvecklade länderna att för en begränsad tid behålla de skydd som syftar till att stödja utvecklingen inom vissa sektorer.

5.5. Alternativet med en differentierad ömsesidighet har enligt Ekonomiska och sociala kommitténs mening slutligen två stora fördelar. För det första främjar det regionalt samarbete mellan AVS-länderna, då de program som skall öppna marknaderna skulle prioritera inre aspekter i det berörda området genom att bädda för ett växande utbyte och ett utökat samarbete mellan länderna. De flesta av dessa länder har alltför små marknader för att de skall kunna hävda sin konkurrenskraft internationellt. Den samling av regler beträffande ursprung som EU skulle sammanställa skulle förstärka dessa regionala marknaders trumfkort och på så sätt gynna investeringar. För det andra ger det dessa länder en större trovärdighet gentemot utländska investerare genom att skapa tillit och stabilitet under en process som kan anses vara oåterkallelig.

5.6. Man skulle med detta alternativ särskilt uppmärksamma handelsförbindelserna mellan AVS-länderna själva, liksom med utomeuropeiska länder och territorier och de av EU:s mest avlägsna regioner som ligger i dessa områden, och då snabbt tillämpa principerna om ömsesidighet och öppnande av marknader för att främja framväxten av verkligt regionala marknader. Dessa program kommer också att inbegripa undanröjande av tekniska hinder för den nuvarande handeln mellan AVS-länderna, särskilt när det gäller standardisering. Gemenskapens erfarenheter skulle här kunna tjäna som föredöme.

5.7. Denna differentierade ömsesidighet bör åtföljas av handlingsplaner för att göra det möjligt för dessa länder att verkligen utveckla produkter som kan finna avsättning på världsmarknaden. Dessa planer skulle huvudsakligen beröra kvalitet, produktionsledets funktionssäkerhet och syfta till att främja producenternas medverkan i export- och distributionskanaler. För att bidra till genomförandet av dessa planer skulle Europeiska unionen kunna inrätta ett centrum för tekniskt bistånd och handelssamarbete, som skulle ansvara för att sprida bästa kända metoder i form av så kallade "success stories" och informera exportörerna om villkoren för tillträde till EU:s marknader (kvalitets- och hygiennormer etc.). Denna verksamhet skulle inom AVS-länderna kunna genomföras i samarbete med UNCTAD och inom EU anförtros Centret för industriell utveckling genom att man utvidgar dess uppdrag i de fall då komplementariteten mellan industri och handel inte är klar.

5.8. Att tillfälligtvis föra in två av alternativen inom samma ram skulle ha fördelen att man kan behålla ett väl definierat handelsavtal samtidigt som man kan hantera särskilda problem genom att tillfälligt behålla systemet med icke-ömsesidiga preferenser för mindre utvecklade länder och med särskilda protokoll för vissa produkter såsom socker, bananer och nötkött.

5.9. För att tydliggöra detta system rekommenderar kommittén ett enhetligt tillvägagångssätt (den differentierade ömsesidigheten), som skulle vara förenligt med WTO:s regler och som kan betraktas som det mest fördelaktiga sättet att integrera AVS-länderna i världshandeln. För att garantera att mekanismen skall vara successiv och för att behålla ett enhetligt handelsavtal skulle detta tillvägagångssätt kunna förenas med en tidsplan för att inom den enhetliga ramen inbegripa övergångsbestämmelser och tillfälliga bestämmelser.

5.10. För handeln med jordbruksprodukter mellan EU och AVS-länderna gäller särskilda regler till följd av den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP). Dessa regler har dock mycket begränsade effekter eftersom AVS-ländernas produkter i allmänhet skiljer sig från gemenskapens genom deras tropiska eller subtropiska karaktär. EU bör anstränga sig för att stödja vissa av AVS-ländernas produkter i den internationella konkurrensen, motverka eventuella negativa konsekvenser av GJP och analysera de problem som kan uppstå. De särskilda protokollen (socker, bananer, nötkött) utgör ett viktigt instrument i detta avseende, särskilt för vissa länder som till exempel Mauritius, där dessa bestämmelser har haft mycket positiva effekter och främjat utvecklingen. För andra länder har den låga kvaliteten på produkterna och problem med marknadsföringen hämmat utvecklingen av handeln med jordbruksprodukter mellan EU och AVS, trots dessa protokoll och det fria tillträdet till den inre marknaden för AVS-produkter som inte täcks av GJP (till exempel tropiska produkter). Det gradvisa införandet av frihandelszoner borde därmed inte skapa några större problem för EU på detta områden under förutsättning att man åtminstone tillfälligt behåller vissa produktspecifika protokoll för att stödja AVS-ländernas export i avvaktan på produktivitets- och kvalitetshöjningar som skulle hjälpa dem att konkurrera på världsmarknaden. En differentierad tillämpning av dessa protokoll för att verkligen främja de minst gynnade länderna skulle genom sin karaktär vara mer acceptabel på världsmarknaden eftersom protokollen måste omförhandlas efter år 2000. Detta skulle också göra att de måste betraktas som exceptionella av de länder som gynnas av dem.

6. Ett förnyat koncept för biståndspolitiken

6.1. Idag ifrågasätter man även själva biståndspolitiken. Kommittén konstaterar att dagens debatt är koncentrerad till ett minimalistiskt och humanitärt koncept (bistånd till människor som lever under fattigdomsgränsen) och till ett ultraliberalt synsätt där handel och frihandel är den enda vägen till utveckling.

6.2. Kommittén förespråkar istället den mer ursprungliga traditionella hållningen, som vilar på de allmänna värderingar som präglade den första Lomé-konventionen: humanism, solidaritet och partnerskap. Denna hållning måste dock anpassas till de nya förutsättningarna i ett Europa och en värld i förändring. Kommittén föreslår därför att man antar nya principer och prioriteringar för verksamheten, utan att förneka de europeiska grundprinciperna för utvecklingshjälpen.

6.3. För det första förespråkar ESK ett förnyat partnerskap. Med tanke på unionens nya politiska dimension bör det innehålla en dialog om väsentliga värderingar: mänskliga rättigheter, demokrati, respekt för religionsfriheten, sociala och fackliga rättigheter, jämställdhet kvinnor/män, försvar av äganderätten och skydd av nationella och internationella investeringar, kampen mot brottsligheten i alla dess former, förebyggande av korruption. Med dialog avser kommittén ett verkligt partnerskap och inte ett ensidigt förhållande. Exempelvis bör man för att förhindra korruption också göra insatser i EU-länderna, framför allt genom att inte längre tolerera korruption inom skatteförvaltningen, vilket tyvärr fortfarande före kommer i vissa medlemsstater.

Dialogen får varken i Europeiska unionen eller AVS-länderna vara förbehållen regeringarna, utan obligatoriskt och i en sann partnersskapsanda inbegripa parlamentariska institutioner och ekonomiska och sociala intressen. Denna utvidgning av partnerskapet kommer att ge konventionen ny kraft och säkra effektivitet och öppenhet.

6.4. Det är genom detta stärkta partnerskap och en sann dialog om gemensamma värderingar som man kan utarbeta avtalsgrundade planer mellan EU och AVS-länderna eller grupper av länder. Dessa skulle inbegripa avtal om öppnande av nya marknader och program för tekniskt och ekonomiskt samarbete. Kommittén vill se att dessa program verkligen främjar den ekonomiska och sociala utvecklingen i mottagarländerna och att biståndets omfattning inte beräknas aritmetiskt utan snarare som funktion av kvaliteten på föreslagna program och den gemensamma viljan att uppnå fastställda målsättningar. Kommissionen bör i förväg fastställa sina prioriteringar i fråga om detta samarbete.

6.5. När det gäller prioriteringar anser Ekonomiska och sociala kommittén att man bör öppna nya samarbetsområden. Samarbetsprogrammen bör syfta till en hållbar utveckling i hela samhället i mottagarlandet och garantera att den ekonomiska och sociala utvecklingen sker parallellt och harmoniskt, det vill säga främjar den privata sektorn, vilket är en förutsättning för att skapa nya sysselsättningstillfällen och åstadkomma verkliga sociala framsteg enligt de normer som fastställts av ILO.

6.5.1. Personliga utbyten för att främja den ömsesidiga förståelsen bör sättas i centrum i samarbetsprogrammen. Kommittén är övertygad om att möten mellan de olika kulturerna kan vara klart berikande för bägge parter. Denna nya metod skulle få mycket konkreta praktiska konsekvenser: att ersätta projekt med program, att organisera kunskapsöverföring mellan lokala aktörer, att avsevärt utveckla utbytesprogrammen och att främja horisontella åtgärder av regional karaktär.

6.5.2. Kommittén fäster avsevärd vikt vid utvecklingen av mellanliggande strukturer som är oundgängliga för att ett dynamiskt samhällsliv skall fungera väl: företagarföreningar, den kooperativa sektorn, sammanslutningar mellan konsumenter, fackföreningar och ekonomiska aktörer (inom hantverk, jordbruk, handel och industri). Denna prioritering skulle bäst säkras genom att man utvecklar samarbetsvägar mellan europeiska aktörer och aktörer inom AVS-länderna.

6.5.3. Att åstadkomma ett uppsving inom den privata sektorn, och främst då inom industri- och tjänstesektorerna, är av grundläggande betydelse för att säkra sysselsättning, tillväxt och en höjd levnadsstandard. Man bör här planera ett antal övergripande projekt för att främja företagarandan, rikta lokalt sparkapital till företagen och stödja utvecklingen av de små och medelstora företagen. Det är mycket viktigt att dessa program genomförs i nära samråd med entreprenörerna och att beviljat bistånd gäller just dem. Parallellt bör myndigheterna uppmuntras att skapa förtroendeingivande villkor för att säkra investeringar och främja privata initiativ: stimulerande och tydliga skatteregler, effektiva allmänna samhällstjänster, ett väl fungerande rättssystem och bekämpande av korruption.

6.5.4. Bland de nya samarbetsområden som kan utvecklas förtjänar kulturellt samarbete att prioriteras högt. Som en viktig faktor för människors utveckling är kulturen ett mycket viktigt instrument för ekonomisk och social utveckling i utvecklingsländerna. ESK förespråkar därför att man skapar mekanismer för att främja utbyten och gemensamma projekt mellan länder i Europa respektive AVS på grundval av Media-programmet: stöd till skapande och spridning av kulturverk, samproducerade filmer och teaterpjäser, kunskaper om varandras kulturella traditioner.

6.5.5. Utbildning, framför allt yrkesutbildning och teknisk utbildning, bör utgöra kärnan och en väsentlig del av all utvecklingspolitik och alla program eller projekt som stöds av EU. Medveten om detta områdes fundamentala betydelse för en hållbar utveckling skulle kommittén kunna ta sig an denna fråga, som inte tas upp i tillräcklig grad i grönboken, och i ett yttrande på eget initiativ föreslå ett utökat partnerskap mellan EU och AVS-länderna genom utbyten och praktikplatser. Inom detta område bör man särskilt granska samarbetet med företag och utvecklingen av teknik för utbildning via TV (skol-TV).

6.5.6. En väl fungerande stat som garanterar individens rättigheter, som är kapabel att mobilisera samhället kring ett gemensamt projekt och som kan garantera en tillräcklig nivå på de allmänna samhällstjänsterna, är ett viktigt villkor för att främja de nationella ekonomiska aktiviteterna och locka utländska investeringar. Europeiska unionen skulle i samverkan med medlemsstaterna kunna föreslå program för modernisering av förvaltningen i de AVS-länder som har behov därav. Dessa program skulle inbegripa en tillnärmning på lagstiftningsområdet och då framför allt precisera och harmonisera handelsregler, underlätta skydd av investeringar och tull- och skatteförfaranden, modernisera rättsapparaten och säkra sociala framsteg genom att införa ILO:s normer. I och med Europeiska unionens erfarenhet och bakgrund skulle man framför allt kunna ge tekniskt bistånd till projekt som rör regional integration.

6.5.7. Bland andra viktiga frågor vill kommittén nämna landsbygdens utveckling och stadsplanering, som är nära förbundna med varandra. Flykten från landsbygden och de svällande städerna utgör i många AVS-länder en risk för förvärrade motsättningar och har negativa effekter på miljön. Dessa är frågor där EU:s erfarenheter bör utnyttjas. Att utveckla ett effektivt jordbruk som är anpassat till de lokala eller intilliggande befolkningarnas behov bör tillsammans med utvecklingen av en diversifierad ekonomi (turism, hantverk) och av jordbruksreformer utgöra ett prioriterat område, vilket också gäller åtgärder för att förbättra livsmiljön i städerna.

6.5.8. Kommittén vill också att man fördjupar samarbetet på det industriella området och i fråga om investeringar, som i nuvarande konvention är föga utvecklat. Först och främst bör man i samarbetsprogrammet inbegripa skydd av investeringar eftersom europeiska företag, och då framför allt små och medelstora företag, idag avstår från att investera i många AVS-länder på grund av bristande förtroende. Man bör föreslå särskilda förtroende- och garantiskapande åtgärder, som till exempel mekanismer för medling och säkerhet.

6.5.9. När det gäller övriga frågor som bör diskuteras vill kommittén att den framtida konventionen skall innehålla program för främjande av forskning och utveckling (att låta företag från AVS-länderna delta i vissa EU-program, åtgärder för spridning och kompetenshöjning, demonstrationsprogram för energihushållning), moderna informationsnätverk och miljöskydd.

6.5.10. Grönboken föreslår direkt bistånd till AVS-ländernas budgetar för att de skall kunna amortera av på sina statsskulder. Enligt kommittén kan sådant bistånd inte beviljas på annat sätt än inom ramen för en skuldsaneringsplan med möjlighet att efterskänka skulder och med projekt som syftar till att behålla en investeringsnivå som främjar en hållbar ekonomisk och social utveckling (utbildning, hälsovård, allmänna samhällstjänster och grundläggande infrastrukturer). Det krävs också åtgärder för att främja den privata sektorns utveckling och en effektiv förvaltning.

7. Att förbättra samarbetsinstrumenten

7.1. Samarbetsinstrumentens effektivitetsproblem illustreras idag av den ständigt ökande fördröjningen av utbetalningen av anslag ur Europeiska utvecklingsfonden. De anslag på 13,3 miljarder ecu för perioden 1996 - 2000, som man kom fram till som en kompromiss efter mödosamma förhandlingar vid toppmötet i Cannes i juni 1995, riskerar sålunda att inte betalas ut förrän år 2000, det vill säga efter att nuvarande konvention har löpt ut. Även om denna fördröjning har olika orsaker, varav en del är förknippade med politisk osäkerhet i vissa AVS-länder, kvarstår det faktum att den skapar långtgående effektivitetsproblem i fråga om de nuvarande instrumenten. Kommittén föreslår därför olika sätt att förnya samarbetsmetoder och -instrument.

7.2. Att ersätta projekten med program. Idag är programplaneringen trots nationella vägledande program alltför blygsam i omfattning jämfört med vägledning genom projekt. Kommittén föreslår att man prioriterar programmen, vilket skulle göra det möjligt att knyta biståndet till de målsättningar som fastställts inom ramen för partnerskapet. Med program avser kommittén ett omfattande projekt med uttalade målsättningar i fråga om ekonomisk och social utveckling, där man presenterar åtgärder som syftar till att uppnå dessa målsättningar samt fastställer villkoren för konsultation med de ekonomiska och sociala intressegrupperna, kontroll och utvärderingsförfaranden etc. Dessa program, som skulle kunna kallas "Nationella operativa program" (NOP) eller "Regionala operativa program" (ROP) om de gäller grupper av länder, skulle förhandlas fram som avtalsförslag och remitteras till den partssammansatta församlingen och de partssammansatta kommittéer för ekonomiskt och socialt samråd som kommittén efterfrågat i sina resolutioner. Negativa yttranden från dessa instanser skulle innebära att programmen måste omformuleras. Man skulle i programförslagen precisera Europeiska unionens finansiella åtaganden liksom i förekommande fall även mottagarländernas, medlemsstaternas eller andra organisationers (inklusive internationella) åtaganden. Liksom för EU:s strukturfonder skulle kommissionen parallellt kunna lansera "Operativa program på gemenskapens initiativ" (OPIG) i väl definierade frågor: stöd till den privata sektorn, miljöskydd, forsknings- och utvecklingsverksamhet, yrkesutbildning och utbildning, landsbygdens utveckling och stadsplanering.

7.3. Att skapa horisontella samarbetsinstrument som skulle administreras av Europeiska unionen tillsammans med lokala europeiska aktörer. De positiva erfarenheterna av EU:s instrument till förmån för små och medelstora företag (Euroinfocentra, Europartnerskap, stöd till samriskföretag genom JOP ()), utbildningsprogram (Leonardo, Sokrates), samarbetsprogram i fråga om stadsplanering (MED URBS), kulturprogram (Media, Rafael ...), program för landsbygdens utveckling (Leader) skulle kunna tjäna som exempel för den nya Lomé-konventionenen. Dessa instrument skulle vara direkt tillgängliga för aktörer i AVS-länderna och Europeiska unionen och utvärderas enbart i fråga om deras kvaliteten. Genom att skapa samverkanseffekter mellan dessa instrument och de befintliga EU-programmen, i samarbetet med Medelhavsländerna, Centralamerika eller andra regioner i världen, kommer man att främja en spridning av de bästa metoderna och en större öppenhet gentemot omvärlden.

7.4. Att främja instrument för krediter och investeringar till förmån för lokala företag, framför allt små och medelstora företag, som skulle genomföras med hjälp av EIB (Europeiska investeringsbanken) och banker som är verksamma i mottagarländerna. Den handlar i princip om heltäckande lån där man skulle dra nytta av erfarenheterna från gemenskapens finansieringsinstrument (garantier, riskkapital ...) och instrument som syftar till att främja europeiska investeringar i AVS-länderna: sammanträffanden mellan företag enligt modellen Europartnerskap, stöd till de europeiska företagen av typ JOP eller ECIP ().

7.5. Att utvidga den roll som innehas av Centret för industriell utveckling (CIU), som med ökade medel borde kunna ge mer tekniskt bistånd till aktörer i EU och AVS, framför allt i förening med de instrument som skall främja investeringar. Man skulle kunna utöka dess uppdrag för aktörer i AVS-länderna till att inbegripa hjälp till att utveckla deras handel: att uppfylla hygien- och kvalitetsnormer, organisera distributionskanaler, partnerskap. I själva verket kommer utmaningen för industrin i AVS-länderna att alltmer bestå i att utveckla produkter som kan konkurrera på världsmarknaden. Med utökade funktioner skulle CIU kunna döpas om till "Centret för företagsutveckling". För att stärka dess verksamhet skulle det i högre grad än tidigare kunna stödja sig på lokala företagsnätverk inom EU, främst för att öka sin effektivitet i vissa medlemsstater. Av samma skäl borde centret öka samarbetet i AVS-länderna med Unido för industrin och Unctad för handeln genom gemensamma eller kompletterande insatser inom ramen för gemensamma projekt.

7.6. Att modernisera instrumenten Stabex och Sysmin, som även om de haft mycket positiva effekter när det gäller att stabilisera intäkterna från exporten av basprodukter inte har inneburit att AVS-länderna har kunnat utveckla alternativa exportstrategier. De flesta AVS-ländernas position på världsmarknaden har försämrats och biståndets "automatiska" karaktär har inte främjat konkurrens och dynamik. För Stabex skulle lösningen kunna bestå i att föreskriva villkor för biståndet till programmen för utveckling av exporten inom alternativa sektorer med stort mervärde (industri, tjänster, jordbruksprodukter, förädlade basprodukter etc.). På grund av gruvindustrins starka potential föreslår kommittén framför allt en förenkling av förfarandena och en mer systematisk inriktning på instrumentet till förmån för den lokala eller europeiska privata sektorn. Detta skulle ske i form av finansiering av genomförbarhetsundersökningar och tillskott av riskkapital.

7.7. Att decentralisera genomförandet av åtgärderna. Många av programmen kräver hjälp av experter och överföring av know-how. Kommittén anser att denna expertis står att tillgå inom Europeiska unionen hos dess ekonomiska, sociala och andra aktörer. Erfarenheterna från EU-programmen för Central-och Östeuropa - Phare och Tacis - har visat bristerna i onödiga och kostsamma uppdrag till konsulter som inte hör hemma i ett visst lands mönster och som inte garanterar utbildning av de ansvariga på lokal nivå. Kommittén förespråkar därför decentraliserat samarbete som den metod som i första hand bör användas vid åtgärder bestående av tekniskt bistånd och samarbete. Denna metod har fördelen att man knyter direkta band, utan inblandning av centralregeringen. Den är därmed kostnadseffektiv, tidsbesparande och främjar partnerskap. Det permanenta ekonomiska och sociala samråd som kommittén förespråkar, skulle i detta sammanhang kunna ansvara för upprättandet av samarbetsnät mellan aktörer i AVS-länderna respektive EU.

7.8. Lämpliga budgetmedel bör avsättas som stöd till de direkta initiativ som aktörerna i civilsamhället tar. Anslagen bör utformas speciellt för att svara mot dessa aktörers specifika inriktning och t.ex. omfatta särskilda riktlinjer för icke-statliga organisationer å ena sidan och fackliga organisationer å andra sidan. Möjligheten att få tillgång till dessa medel bör anpassas till användarna och svarstiderna bör vara korta. Dessa medel bör vara direkt tillgängliga för AVS-ländernas organisationer och inte vara reserverade för EU:s organisationer, vilket är fallet idag.

7.9. Att effektivisera administrationen av åtgärderna. För de horisontella instrumenten och de operativa programmen på gemenskapens initiativ - framför allt i fråga om investeringar, miljö, forskning och utveckling, kultur eller stadsplanering - förespråkar kommittén att man i Bryssel bildar specialistteam med representanter i AVS-länderna, som skulle ha till uppgift att vägleda och ge råd till de projektansvariga och säkra en enkel administrativ kontroll. När det gäller de operativa programmen tror inte kommittén att en centralisering av programadministrationen till Bryssel skulle lösa de nuvarande problemen. Vi tror tvärtom att programmen skulle bli effektivare med en systematisk tillämpning av decentraliserat samarbete och genom att man i alla program inbegriper tekniskt bistånd. Detta tekniska bistånd skulle kunna ges av sakkunniga - personer som utses inom ramen för det decentraliserade samarbetet eller tjänstemän från erfarna medlemsstater - under kommissionens överinsyn. I de länder som har en effektiv egen förvaltning bör administrationen i högsta möjliga grad decentraliseras till denna nivå. För övriga länder bör man öka befogenheterna för kommissionens lokala delegationer.

7.10. Att utveckla utvärdering och uppföljning. För att garantera en bättre uppföljning av programmen föreslår kommittén att man förstärker kommissionens delegationer. Till följd av de bidrag som erfaren och kompetent personal utifrån kan ge bör man här inbegripa personer från den privata sektorn, föreningslivet och medlemsstaternas myndigheter. Kommittén vill att man inrättar ett permanent instrument för oberoende utvärdering, vilket skulle garanteras av yrkeskunnig personal. Varje nationellt eller regionalt program borde vara föremål för halvtidsutvärderingar, som skulle rapporteras till politiska instanser och remissinstanser.

7.11. Att skapa samstämmighet mellan utvecklingsprogrammen. Ekonomiska och sociala kommittén är mycket angelägen om att man skall säkra en verklig samstämmighet och komplementaritet mellan gemenskapens åtgärder och medlemsstaternas bilaterala åtgärder, liksom med de åtgärder som genomförs av internationella organisationer såsom Världsbanken, IMF och ILO liksom FN:s specialiserade organ som Unido, Unctad, Unesco och FAO. Vi anser dock att man i detta syfte skall utnyttja programplaneringsinstrumentet. Varje program bör innehålla precisa riktlinjer för de kompletterande nationella och internationella insatserna. Avtal om målsättningar skulle ingås med parterna, inklusive medlemsstaterna. Dessa avtal skulle i lika hög grad vila på additionella finansiella bidrag, framför allt från enskilda eller grupper av medlemsstater, som på möjligheten att EU skulle ge parterna förtroendet att administrera vissa operativa program.

Bryssel den 10 juli 1997.

Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande

Tom JENKINS

() Yttrande om "Utvecklingsbistånd, god offentlig förvaltning och de socioekonomiska intressegruppernas roll".

() Medlemsstaternas nuvarande bidrag till den 8:e Europeiska utvecklingsfondens budget.

Discarding a TABLE

>Plats för tabell>

() Joint Observation Program.

() European Community International Investment Partners.