MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET om den tredje FN-konferensen om de minst utvecklade länderna

Inledning

Den tredje FN-konferens om de minst utvecklade länderna som anordnas av Europeiska unionen i Bryssel den 14-20 maj 2001 kommer att ge världssamfundet tillfälle att diskutera de svagaste och mest sårbara ländernas svårigheter och intressen. Dessa länder utgörs av de 48 länder som FN för närvarande klassificerar som "de minst utvecklade länderna". För gemenskapen är detta ett tillfälle att befästa sitt starka engagemang för att minska fattigdomen och ta itu med de minst utvecklade ländernas specifika problem.

De 48 minst utvecklade länderna har en befolkning på sammanlagt 610,5 miljoner, vilket motsvarar 13,17 % av alla utvecklingsländer, (som har en sammanlagd befolkning på 4 636,6 miljoner), eller 10,45 % av hela världens befolkning. Dessa länder ägnas särskild uppmärksamhet inom FN:s utvecklingsinsatser eftersom deras behov av utveckling är ännu större än övriga utvecklingsländers. Särskilda satsningar riktade till de mest eftersatta länderna påbörjades i mitten av 1960-talet. Världssamfundet hade givetvis hoppats att ett efter ett av länderna skulle kunna "flytta upp" från gruppen av minst utvecklade länder, allt eftersom utvecklingsinsatserna ökade och i takt med att deras utveckling förbättrades. Under de senaste 25 åren är det emellertid endast ett land som har lyckats med detta (Botswana, 1994).

EG:s engagemang för dessa länder grundar sig på principerna om likställdhet mellan partnerna och ökat egenansvar för utvecklingsstrategierna. Utvecklingsprogrammen kommer inte att få någon långvarig effekt om de inte tillgodoser det berörda landets grundläggande behov och prioriteringar, är helt integrerade med de lokala och nationella förvaltningsstrukturerna samt är utformade och genomförs i partnerskap mellan givarländerna och mottagarländerna. Detta är den strategi som antogs i den övergripande policyförklaringen om Europeiska gemenskapens utvecklingspolitik från maj 2000 [1] och som bekräftades i rådets och kommissionens förklaring från november 2000 [2] samt i Cotonouavtalet [3].

[1] Meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet av den 26 april 2000 - Europeiska gemenskapens utvecklingspolitik, KOM(2000) 212 slutlig.

[2] Europeiska gemenskapens utvecklingspolitik - rådets och kommissionens förklaring antagen den 10 november 2000.

[3] Partnerskapsavtal mellan medlemmarna i gruppen av stater i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet, å ena sidan, och Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater, å andra sidan, undertecknat i Cotonou den 23 juni 2000.

Inför den stundande konferensen antog EU den 22 december 2000 ett dokument där unionens ståndpunkt i de aktuella frågorna beskrevs i stora drag [4]. Syftet med detta dokument var att ge en heltäckande ram för förhandlingarna om det handlingsprogram som bör antas vid konferensen.

[4] Riktlinjer för Europeiska unionens deltagande i den tredje FN-konferensen om de minst utvecklade länderna, antagna av rådet den 22 december 2000.

Under konferensen kommer världssamfundet att sammanstråla för att komma överens om vilka konkreta åtgärder som kan vidtas i praktiken för att hjälpa länderna att ge ny kraft åt tillväxt och utveckling. Detta kommer att bidra till att rikta världssamfundets och civilsamhällets uppmärksamhet mot dessa länders behov. Det är just för att ge exempel på konkreta insatser från gemenskapens sida inför konferensen som man i detta nya meddelande samlat några nya initiativ som ger uttryck åt Europeiska gemenskapens engagemang, t.ex. följande:

1. Åtagandet att öka och förstärka fokuseringen på fattigdomen i utvecklingssamarbetet. Det innebär bland annat att man prioriterar tilldelning av resurser till de minst utvecklade länderna och till andra låginkomstländer samt en noggrann utformning av åtgärder som grundar sig på analys av fattigdomen i varje enskilt sammanhang, detta för att se till att åtgärderna verkligen bidrar till att minska fattigdomen.

2. Beslutet att bevilja samtliga produkter (utom vapen) från de minst utvecklade länderna tullfrihet utan någon kvantitativ begränsning [5]. För att komplettera detta banbrytande initiativ kommer EG att vidta fler handelsrelaterade åtgärder för att hjälpa länderna att dra nytta av de möjligheter som erbjuds dem och att integreras i det multilaterala handelssystemet för att skapa ekonomisk tillväxt, hållbar utveckling och minskad fattigdom.

[5] Rådets förordning (EG) nr 416/2001 om ändring av förordning (EG) nr 2820/98 om tillämpning av en flerårig ordning med allmänna tullförmåner under tiden 1 juli-31 december 2001 i syfte att utsträcka tullfriheten utan någon kvantitativ begränsning till produkter med ursprung i de minst utvecklade länderna.

3. Antagandet av en ny policyram och ett handlingsprogram om överförbara sjukdomar som ett led i fattigdomsbekämpningen [6]. Detta bör leda till en bättre strategi i EG inför den ökade spridningen och effekterna av hiv/aids, malaria och tuberkulos, som särskilt drabbar de minst utvecklade länderna och de fattigaste befolkningsgrupperna.

[6] Meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet av den 20 september 2000 - Påskyndade insatser mot de viktigaste överförbara sjukdomarna som led i fattigdomsbekämpningen, KOM(2000) 585 slutlig; Handlingsprogram: påskyndade insatser mot hiv/aids, malaria och tuberkulos som led i fattigdomsbekämpningen, KOM(2001) 96 slutlig, 21 februari 2001.

4. Avskrivning av de minst utvecklade AVS-staternas särskilda lån inom ramen för HIPC-initiativet för de kraftigt skuldtyngda fattiga länderna. Detta läggs till det stöd som EG redan beslutat ge som borgenär inom HIPC-initiativet (uppskattningsvis 530 miljoner euro) och medför en ytterligare kostnad på ca 55-60 miljoner euro.

Under förberedelserna inför konferensen har de minst utvecklade länderna utarbetat nationella handlingsprogram för att kartlägga var de största hindren för utvecklingen finns och föreslå lämpliga åtgärder för hur de själva och deras samarbetspartner skall kunna ta itu med dessa begränsningar. Bland de begränsningar som konstaterats finner man exempelvis bristande institutionell kapacitet, otillräcklig mobilisering av inhemska resurser, brist på allmän hälso- och sjukvård, ineffektivt utbildningsväsende, strukturella svagheter, begränsat utbud och begränsat marknadstillträde, stort beroende av resurser utifrån samt en kraftig skuldbörda. Genom de gemenskapsinitiativ som beskrivs i detta meddelande försöker man ge ett positivt bidrag för att ta itu med några av dessa begränsningar.

1. Ökad fokusering på fattigdomen i EG:s utvecklingssamarbete

Europeiska gemenskapens utvecklingssamarbete har genomgått stora förändringar under de senaste årtiondena. Från att i början ha varit inriktat på insatser för beroende territorier och de nya oberoende staterna i Afrika har utvecklingssamarbetet successivt utvidgats till att bli världsomspännande. Det faktum att gemenskapsbiståndet utvecklats till att täcka ett större geografiskt område återspeglar de nya politiska prioriteringar som har föranlett gemenskapen att stödja de central- och östeuropeiska länderna, de nya oberoende staterna (f.d. Sovjetunionen) samt att avsevärt öka sitt stöd till länderna kring Medelhavet.

Utvidgningen av stödet har inte skett på bekostnad av den ursprungliga gruppen mottagarländer. Tvärtom har samtliga regioner och länder i alla inkomstgrupper fått avsevärt ökat stöd under det senaste årtiondet. Tillväxten har varit imponerande för alla geografiska program: den reala ökningen av det sammanlagda biståndet var i genomsnitt 9 % per år - från 2,840 miljarder US-dollar under 1986-87 till 7,569 miljarder US-dollar 1998-99. Det ekonomiska stödet till de länder som har lägst inkomst har inte heller minskat - i såväl gruppen av AVS-stater som den asiatiska gruppen gick under 1998-99 över 80 % till de fattigaste länderna.

Rådet och kommissionen bekräftade i sin gemensamma förklaring om EG:s utvecklingspolitik från november 2000 och i Cotonouavtalet från juni 2000 att de åtar sig att göra mätbara framsteg för att uppnå målen om att utrota fattigdomen. De beslutade vidare att gemenskapen måste öka sin fokusering på fattigdomsbekämpning i alla sina utvecklingsåtgärder. Fattigdom är ett mångfacetterat begrepp och bör inte enbart omfatta brist på inkomst och ekonomiska resurser utan också utestängning från grundläggande möjligheter och icke-monetära faktorer såsom bristande tillgång till utbildning, hälso- och sjukvård, naturresurser, vatten, energi, arbete, mark, lånemöjligheter, deltagande i den demokratiska processen, tjänster och infrastruktur. Faktorer som högre risker och utsatthet ingår också. Att bekämpa fattigdomen är alltså att ta itu med dessa ekonomiska, politiska, sociala, miljömässiga och institutionella aspekter på problemet. I sitt arbetsprogram för 2002 har Europeiska kommissionen beslutat att utvecklingssamarbetet skall vara en av prioriteringarna och att ansträngningarna kommer att inriktas på hälso- och sjukvård och utbildning.

Att omfokusera gemenskapens utvecklingssamarbete så att det inriktas på det övergripande målet att minska fattigdomen har stor betydelse för hur gemenskapens utvecklingsstöd utformas och fördelas, eftersom det innebär att man i första hand skall ge resurser till de minst utvecklade länderna och låginkomstländerna. Partnerlandets politiska resultat kommer att beaktas, liksom partnerlandets engagemang när det gäller att anta strategier för att minska fattigdomen, gott styre samt förmågan att utnyttja biståndet. Att omfokusera utvecklingssamarbetet innebär också att gemenskapen även fortsättningsvis kommer att delta i processen kring strategidokument för minskad fattigdom och att man kommer att införa resultatindikatorer i samtliga samarbetsprogram.

Utifrån dessa principer anges i den nionde Europeiska utvecklingsfonden för AVS-staterna en ny metod för anslagstilldelning. Denna nya metod utgår från behov och resultat, och innebär att de minst utvecklade AVS-staterna beviljas särskild behandling samt att man beaktar östaters och inlandsstaters sårbarhet. Nära 90 % av det totala anslaget i den nionde Europeiska utvecklingsfonden (13,5 miljarder euro) har öronmärkts för de fattigaste länderna (de minst utvecklade länderna och andra låginkomstländer).

Syftet med anslagstilldelningen i den nionde Europeiska utvecklingsfonden har dels varit att ytterligare stärka inriktningen på fattigdomsbekämpning i gemenskapsbiståndet, dels att ta hänsyn till nyckelkriterierna behov och resultat som anges i Cotonouavtalet. Följaktligen finns det några länder - i synnerhet de högpresterande fattiga länderna - som drar mest nytta av systemet medan andra, särskilt de lågpresterande medelinkomstländerna, kommer att få mindre ekonomiskt stöd än under tidigare utvecklingsfonder. Samtidigt bör man hålla i minnet att det konstant höga antalet våldsamma konflikter, särskilt i Afrika, är en stor utmaning för gemenskapen när det gäller mottagarlandets förmåga att utnyttja biståndet.

Dessa principer om omfokusering av stödet ligger också till grund för de metoder som tillämpas för att fastställa anslagen inom programmen för de minst utvecklade länderna i Asien. Resurserna koncentreras till de fattigare länderna och behovskriterier tillämpas för att gynna ekonomiskt och tekniskt samarbete i de länder som har lägst inkomst per capita. Under femårsperioden 1996-2000 stod de asiatiska låginkomstländerna för 80 % av de medel som Europeiska gemenskapen tilldelade området för utvecklingssamarbete (1,11 miljarder euro, av totalt 1,39 miljarder). Bland dessa mottog de nio minst utvecklade länderna ca 0,45 miljarder euro, dvs. 32 % av det totala beloppet (även om dessa länder endast utgör ca 8 % av den totala befolkningen i de asiatiska utvecklingsländerna).

De minst utvecklade länderna är också den främsta mottagaren av kommissionens insatser för tryggad livsmedelsförsörjning och livsmedelsbistånd. I grund och botten är osäker livsmedelsförsörjning den mest grundläggande aspekten på fattigdom. Följaktligen tillgodoses behovet av tryggad livsmedelsförsörjning på sikt bäst genom att man integrerar detta mål i långsiktiga handlingslinjer för fattigdomsbekämpning och på så sätt skapar en sammanhållen ram för nationella och regionala utvecklingsstrategier. Detta skapar i sin tur inte bara en fastare politisk grund för kommissionens insatser för tryggad livsmedelsförsörjning och livsmedelsbistånd, utan bidrar också till att kommissionens olika instrument för att uppnå de viktigaste målen med utvecklingen löper samman i en gemensam strategi för verksamheten. Sammanlagt 217,8 miljoner euro tilldelas ett tjugotal prioriterade länder, främst Afrika söder om Sahara, Latinamerika och Centralasien. 80 % av medlen går till de fattigaste länderna.

2. Allt utom vapen-initiativet

Den 26 februari 2001 godkände rådet kommissionens förslag om att vid export till EU bevilja samtliga produkter (utom vapen och ammunition) från de minst utvecklade länderna tullfrihet utan några begränsningar i form av kvoter. Detta initiativ utsträcker det fria tillträdet till EU:s marknad till att omfatta samtliga jordbruksprodukter, inbegripet kött- och mejeriprodukter, frukt och grönsaker, spannmål och alkoholhaltiga drycker. Endast för de känsligaste produkterna kommer liberaliseringen att ske gradvis - från 1 januari 2002 till 1 januari 2006 för färska bananer, från 1 juli 2006 till 1 juli 2009 för socker samt från 1 september 2006 till 1 september 2009 för ris. För att sörja för faktiskt tillträde till marknaden till dess att fullständig liberalisering inträtt för ris och socker kommer tullfria kvoter att öppnas för dessa varor från och med regleringsåret 2001/2002. Dessa kvoter kommer att grundas på den högsta nivån för de minst utvecklade ländernas export till EU under den senaste tiden, plus 15 % per år.

Redan innan detta initiativ togs beviljade EU tullfrihet utan kvoter för alla industriprodukter, däribland textil- och beklädnadsprodukter, samt ett stort antal jordbruksprodukter från de minst utvecklade länderna, vilka totalt utgör 99 % deras export till EU. Ungefär 900 nya tulltaxenummer har liberaliserats, vilket motsvarar ungefär 9 % av alla tullsatser i Gemensamma tulltaxan och 40 % av jordbruksdelen. Den genomsnittliga förmånsmarginalen jämfört med behandlingen som mest gynnad nation motsvarar 35 %, vilket utgör ett mycket viktigt incitament för att utveckla exportkapaciteten.

Enbart handelsförmåner är inte tillräckligt för att exporten skall öka. Gemenskapen åtar sig att stödja genomförandet av de nödvändiga kompletterande åtgärderna, särskilt när det gäller att utveckla de minst utvecklade ländernas utbudskapacitet och konkurrenskraft. (Dessa åtgärder behandlas i bilagan.)

Dessa kompletterande åtgärder kommer att utgöra en del av en övergripande strategi på nationell, regional och multilateral nivå för att stärka kopplingarna mellan handel, utveckling och fattigdomsbekämpning. På nationell nivå kommer EG att fortsätta stödja strategidokumenten för minskad fattigdom, som är de instrument som bäst lämpar sig för att se till att liberaliseringen av handeln bidrar till att nå målet om att utrota fattigdomen. På regional nivå åtar sig EG att hjälpa utvecklingsländerna att skapa regionala integrationsinitiativ, vilka bidrar till att minska transaktionskostnaderna, gör det möjligt för företag att utnyttja stordriftsfördelar och därigenom förbättrar konkurrenskraften. Verklig regional integration kommer också att uppmuntra ett inflöde av utländska investeringar, underlätta samordning av den makroekonomiska politiken och förbättra förmågan när det gäller handel och handelsrelaterade frågor. Vidare kan den visa sig socialt och politiskt mer hållbar, eftersom kostnaderna för att anpassa sig till liberaliseringen av handeln kan hanteras bättre. På multilateral nivå, slutligen, åtar sig EG att vidta åtgärder som syftar till att se till att det multilaterala systemet är tillräckligt flexibelt och differentierat så att varje land kan dra nytta av liberaliseringen utifrån sina egna möjligheter, begränsningar och utvecklingsnivå.

I detta multilaterala sammanhang sänder EU:s initiativ "Allt utom vapen" en tydlig och trovärdig signal till alla samarbetspartner. Det kommer att främja att alla utvecklade länder öppnar sina marknader, bidra till att förbättra marknadstillträdet för de minst utvecklade länderna till marknaderna i de utvecklingsländer som kommit lite längre samt stödja öppnandet av en ny förhandlingsrunda i Världshandelsorganisationen (WTO) där utvecklingsländernas intressen kommer att stå i centrum för förhandlingarna.

3. Kampen mot överförbara sjukdomar inom ramen för fattigdomsbekämpningen

De minst utvecklade länderna och de fattigaste befolkningarna löper stora risker att drabbas av effekterna av de stora överförbara sjukdomar som är kopplade till fattigdom. Varje år dör över fem miljoner människor i hiv/aids, malaria och tuberkulos, och dessa sjukdomar skapar outsägligt lidande. Europeiska gemenskapen erkänner de förödande effekter som denna världsomspännande nödsituation har på hälsan, och har därför antagit en ny policyram och ett handlingsprogram för påskyndade insatser mot dessa sjukdomar. Gemenskapen kommer tillsammans med sina samarbetspartner att verka genom en sammanhängande uppsättning handlingslinjer för utveckling, handel och forskning. Genom programmet kommer man att stödja åtgärder för att stärka de befintliga insatsernas effekter, göra viktiga läkemedel mer ekonomiskt överkomliga och mer tillgängliga, stimulera forskning om och utveckling av nya generationer av globala kollektiva nyttigheter såsom vacciner, läkemedel och diagnostik för att bekämpa de tre sjukdomarna.

Huvuddragen i programmet är följande:

Kommissionen kommer under de kommande fem åren (2002-2006) att prioritera investeringar på området för hälso- och sjukvård, aids och befolkningsfrågor, med särskilda insatser mot de överförbara sjukdomarna genom strategier för att förbättra de nationella hälso- och sjukvårdssystemen. 2000 års anslag till hälso- och sjukvård, aids och befolkningsfrågor på 8 % av budgeten för utvecklingssamarbete (ca 800 miljoner euro) kommer att öka stadigt allteftersom stödförmågan förbättras. I enlighet med principen om ökat egenansvar kommer delegationer och partnerländer att uppmanas att ta itu med överförbara sjukdomar inom ramen för strategidokument för enskilda länder samt strategidokument för minskad fattigdom. Kommissionen kommer att erbjuda vägledning om möjligheter till påskyndade insatser under de innevarande omgångarna av nationell, regional och tematisk programplanering. Kommissionen föreslår att man använder alla tillgängliga medel för att maximera tillgången till och användningen av befintliga beprövade insatser samt för att öka antalet nyskapande åtgärder och metoder.

Gemenskapen kommer att stärka sitt samarbete med Världshälsoorganisationen (WHO) och se över sin policy när det gäller de viktigaste läkemedlen så att den gynnar utvecklingsländerna. Bland prioriteringarna finner man upptagandet av (icke-generiska) viktiga läkemedel i förteckningen över de viktigaste läkemedlen, införande av lämpliga regelverk för att påskynda registrering och saluföring samt tillhandahållande av viktiga läkemedel i nödsituationer.

Gemenskapen har en framskjuten ställning när det gäller att internationellt verka för att införa ett globalt differentierat prissättningssystem [7] som norm för viktiga läkemedel. För att industrins förtroende för ett sådant system skall kunna bevaras måste det finnas effektiva skyddsmekanismer som förhindrar att läkemedel avleds till andra marknader där priset är högre. Gemenskapen kommer att verka för att nå internationellt samförstånd om kopplingen mellan folkhälsoskyddet och Trips-avtalet. EG medger att det inom Trips-avtalet finns flexibilitet för att åtgärda folkhälsoproblem och att WTO:s medlemmar har rätt att utnyttja denna möjlighet till fullo. Diskussioner om andra aspekter på handel och hälsa kan också äga rum inom ramen för andra internationella forum.

[7] Differentierad prissättning innebär att marknaden delas upp så att utvecklingsländerna betalar mindre för medicin än de rika länderna. Kommissionen skulle önska att de viktigaste läkemedlen såldes till de fattigaste länderna till lägsta möjliga pris, vilket sedan länge är praxis för vaccin.

EG kommer att utreda och utveckla en samling olika incitament för att uppmuntra industrin till ökade investeringar i forskning och utveckling för att ta fram nya generationer läkemedel i syfte att bekämpa de viktigaste överförbara sjukdomarna i utvecklingsländerna. EG inser hur viktigt det är att påskynda den kliniska utvecklingen och planerar att skapa en ny europeisk plattform för kliniska försök för att öka antalet kliniska försök som genomförs av den privata och den offentliga sektorn för åtgärder i utvecklingsländerna, samt göra dessa försök mer sammanhängande och effektiva. Plattformen skulle göra det möjligt att förbättra samordningen och öka investeringarna från såväl medlemsstaterna som kommissionen. Kommissionen kommer dessutom att stödja kapacitetsuppbyggnad för att utvecklingsländerna skall kunna delta i alla delar av forsknings- och utvecklingsprocessen.

För att få till stånd ett effektivt och globalt gensvar på dessa pandemier måste alla parter engagera sig samfällt i insatserna. Gemenskapen kommer att fortsätta att stödja befintliga initiativ, stärka samarbetet med sina olika samarbetspartner och kommer även i fortsättningen att spela en viktig roll inom de globala initiativ som är inriktade på att bekämpa dessa sjukdomar. Särskild tonvikt kommer att läggas på samarbetet med USA och Japan för att samla stöd för en mer effektiv och rättvis världsomspännande finansieringsmekanism.

EG medger att kostnadseffektiv och lätt tillgång till de varor och tjänster som behövs för att bekämpa de överförbara sjukdomarna (aids, malaria och tuberkulos) är avgörande i kampen mot dessa pandemier. Därför föreslår kommissionen att man tillämpar det system som gäller för AVS-staterna, och som innebär att företag i partnerländerna och i EU kan inkomma med anbud, också i andra länder än de som tillhör AVS. Dessutom har kommissionen för avsikt att utreda om anbudsinfordringar för upphandling av vissa tjänster och varor, till exempel viktiga läkemedel mot hiv/aids, malaria och tuberkulos, kan öppnas för samtliga utvecklingsländer.

4. eliminering av skulder genom avskrivning av alla utestående särskilda lån till de minst utvecklade och kraftigt skuldtyngda fattiga avs-staterna

Redan i början av 1990-talet insåg gemenskapen att de kraftigt skuldtyngda utvecklingsländerna stod inför allt större svårigheter och det beslutades därför att man inom ramen för EUF-programmen för AVS-staterna och med utgångspunkt i fjärde Lomékonventionen hädanefter endast skulle ge stöd i form av bidrag. Gemenskapen välkomnade därför, och har aktivt deltagit i, HIPC-initiativet från 1996 som syftar till att genom samordnade åtgärder för skuldlättnad minska skuldbördan för de kraftigt skuldtyngda fattiga länderna till en hållbar nivå. Dessutom har gemenskapen givit politiskt och ekonomiskt stöd till att förbättra detta initiativ som man fattade beslut om i Köln 1999.

Kommissionen håller för närvarande på att fördela det belopp på 1 miljard euro som gemenskapen bidragit med till HIPC-initiativet, i form av såväl lån som bidrag. En första betalning på 100 miljoner euro har gjorts till EIB för att minska de gemenskapslån som banken förvaltar inom ramen för initiativet. Gemenskapens deltagande som långivare inom den nuvarande förstärkta ramen bör motsvara skuldlättnader på i genomsnitt ungefär 50 %, till ett belopp av ca 530 miljoner euro (den faktiska minskningen varierar och fastställs från fall till fall, så att man når en hållbar skuldbörda). Vidare har både de 54 miljoner euro som finansierats genom budgeten och ett första delbelopp på 250 miljoner euro från EUF redan betalats ut till HIPC Trust Fund, som inrättats för att finansiera ett multilateralt deltagande i det förstärkta HIPC-initiativet. Därmed är EU den klart största enskilda bidragsgivaren hittills till denna fond. (EU står för ungefär en tredjedel av de sammanlagda bidrag som hittills betalats in.)

Ända sedan 1996 har gemenskapen också försökt att stärka skuldlättnadernas sociala innehåll genom att främst öka strukturanpassningsstödet till kraftigt skuldtyngda fattiga länder, ett stöd som främst är inriktat på sociala utgifter. Kommissionen vill ta tillfället i akt att under denna tredje FN-konferens om de minst utvecklade länderna föreslå ännu ett steg framåt mot att lätta den börda som samarbetspartnerna måste bära i form av räntekostnader och avbetalning på skulderna. Kommissionen föreslår att rådet går utöver EG:s nuvarande deltagande i HIPC-initiativet och skriver av alla de minst utvecklade ländernas särskilda lån som eventuellt finns kvar sedan HIPC-ordningen tillämpats fullt ut. Ett förslag till rådet lämnas mot bakgrund av detta parallellt med detta meddelande.

Avskrivningen av alla de minst utvecklade och kraftigt skuldtyngda fattiga ländernas särskilda lån som skulle kvarstå sedan HIPC-ordningen tillämpats till fullo bör kosta i runda tal 60 miljoner euro. Detta läggs till den uppskattade kostnaden på 530 miljoner euro för redan fastställda lån från gemenskapen.

Gemenskapens utgångspunkt är att man till fullo skall delta i det nuvarande förstärkta HIPC-initiativet, vilket beaktar de risker som är förknippade med såväl särskilda lån som riskkapital. Det krävs också att de kraftigt skuldtyngda fattiga länderna utnyttjar anslagen till att betala tillbaka skulder i form av utestående särskilda lån innan de börjar betala tillbaka avkastning på riskkapital. Enligt aktuella beräkningar i många av de minst utvecklade länderna är den skuldlättnad som gemenskapen ger inom ramen för HIPC-initiativet tillräckligt omfattande för att samtliga särskilda lån skall skrivas av.

Kommissionen föreslår att 60 miljoner euro från den nionde EUF-reserven eller reserver från tidigare utvecklingsfonder betalas ut till EIB:s Trust Fund som är avsedd att finansiera gemenskapens bidrag i form av lån till HIPC-initiativet. Dessa 60 miljoner euro kommer uteslutande att användas till att avskriva ytterligare särskilda lån till de minst utvecklade länderna. Om detta belopp visar sig vara för stort kan den överskjutande delen läggas till de redan öronmärkta 360 miljonerna euro för att finansiera skuldlättnader för "vanliga" lån inom ramen för HIPC-initiativet. Om beloppet inte skulle vara tillräckligt stort kommer ett nytt finansieringsförslag som stöder sig på den nionde EUF-reserven att läggas fram för EUF-kommittén.

Bilaga Åtgärder som kan komplettera handelsinitiativ

För att stödja tillväxt genom handel kommer gemenskapen att vidta kompletterande åtgärder för att hjälpa utvecklingsländerna att dra nytta av de möjligheter som erbjuds genom liberaliseringen av handeln, i synnerhet genom att förbättra utbudskapaciteten och konkurrenskraften, samt stödja deras ansträngningar att integreras i det multilaterala handelssystemet. Vissa åtgärder kan gemenskapen vidta på egen hand medan det för andra åtgärder krävs samarbete med andra utvecklingspartner. Gemenskapen föreslår att beslut om sådana åtgärder skall fattas tillsammans med andra biståndsgivare och att dessa gemensamma insatser skall inledas i samband med den tredje FN-konferensen om de minst utvecklade länderna. De handelsrelaterade tekniska åtgärderna kommer att ingå i EU:s programplanering för bistånd och följa de rekommendationer som ges inom den standardram som utgörs av landstrategidokumenten.

1. Investeringar

*EG föreslår ett internationellt initiativ för att främja investeringar i de minst utvecklade länderna

Det finns visserligen redan initiativ som är inriktade på att öka medvetenheten när det gäller öppenhet och informationsspridning för potentiella investerare (Världsbanken och UNCTAD är de viktigaste aktörerna), men dessa är inte tillräckligt målinriktade och har brister när det gäller samordningen. EG föreslår ökad fokusering på de minst utvecklade länderna i dessa insatser vilket är i linje med målen om fattigdomsbekämpning. Dessutom åtar sig gemenskapen att bistå de minst utvecklade länderna i deras ansträngningar att främja investeringar genom samarbetsprogram, vilket också världssamfundet bör göra. Andra satsningar som bör stödjas är kapacitetsuppbyggnad och strukturanpassning, och man bör bemöda sig om att ge de minst utvecklade länderna en större andel av investeringsgarantierna, med utgångspunkt i efterfrågan.

2. Handelsrelaterat tekniskt bistånd och kapacitetsuppbyggnad

*Finansiering av Integrated Framework Trust Fund, ökat stöd kopplat till WTO, inbegripet i nya frågor, bättre integration av handeln i länderspecifika program samt uppmaning till världssamfundet att göra detsamma

Bistånd behövs för att hjälpa de minst utvecklade länderna att verkligen delta i det multilaterala handelssystemet (t.ex. genom företrädare i Genève). Eventuellt kan man överväga att använda WTO:s mekanism för utvärdering av handelspolitiken för att kartlägga vilka behoven är. Världssamfundet bör ställa medel till Integrated Framework Trust Funds förfogande för att bättre integrera handeln i de länderspecifika programmen samt förbättra det handelsrelaterade tekniska stödet inom WTO:s särskilda områden. I den handelsrelaterade kapacitetsuppbyggnaden bör man även ta hänsyn till de aspekter som rör hållbar utveckling och ge stöd åt initiativ som till exempel UNCTAD:s och UNEP:s gemensamma arbetsgrupp för handelsrelaterad kapacitetsuppbyggnad, CBTF (Capacity Building Task Force). Stöd bör också ges för att utarbeta, delta i och genomföra eventuella nya WTO-avtal om exempelvis investeringar, konkurrens eller åtgärder för att underlätta handel.

3. Sanitära åtgärder och växtskyddsåtgärder samt tekniska handelshinder: Tekniskt bistånd och kapacitetsuppbyggnad

*Åtagande att förbättra det tekniska biståndet och kapacitetsuppbyggnaden för att hjälpa de minst utvecklade länderna att uppfylla kraven på exportmarknaderna

EG åtar sig att öka stödet för att hjälpa de minst utvecklade länderna att uppfylla kraven på exportmarknaderna. Det tekniska biståndet bör styras av efterfrågan och anpassas efter den ekonomiska strukturen samt efter företags- och exportstrukturen. Det bör samordnas med andra givare och komplettera övriga åtgärder för att se till att de minst utvecklade länderna får delta i fastställandet av internationella normer.

4. Anslutning till WTO

*Försök att få till stånd ett internationellt initiativ för att underlätta de minst utvecklade ländernas anslutning till WTO, vilket inleds genom en ensidig förklaring från EG:s sida om villkoren för de minst utvecklade ländernas anslutning

Vid FN-konferensen om de minst utvecklade länderna bör man nå följande resultat:

(1) En ensidig förklaring från EG:s sida om vilka villkor de minst utvecklade länderna måste uppfylla för att få ansluta sig till WTO. I denna kan man särskilt betona flexibilitet när det gäller ett antal rättsliga krav som behandlas i WTO-arbetsgruppen.

(2) En multilateral förklaring om att de minst utvecklade ländernas anslutning till WTO skall prioriteras och att deras ekonomiska och sociala förhållanden bör beaktas under processens gång. Denna bör stödjas genom ett åtagande att inom WTO prioritera tekniskt bistånd till de minst utvecklade länder som vill ansluta sig.

5. Genomförande av WTO-avtal

*Strävan efter ett internationellt åtagande att ta fram förslag till genomförande som ger de minst utvecklade länderna särskilda förmåner

Man bör överväga att vidta särskilda åtgärder för de minst utvecklade länderna i samband med WTO:s arbetsprogram för genomförande, och i synnerhet sådana åtgärder som särskilt skulle gynna de minst utvecklade länderna. Vidare bör man i samband med förslag om översyn av den särskilda och differentierade behandlingen i befintliga avtal för att få dessa att fungera bättre beakta de minst utvecklade ländernas särskilda behov.

6. Antidumpning

*Främjande av ett multilateralt initiativ under den tredje FN-konferensen om de minst utvecklade länderna och i de efterföljande diskussionerna med WTO, för att avstå från antidumpningsåtgärder gentemot de minst utvecklade länderna under förutsättning att det finns tillräckliga garantier för att dessa bestämmelser inte kringgås

Ett multilateralt initiativ för att avstå från antidumpningsåtgärder mot de minst utvecklade länderna skulle kunna visa sig vara till stor nytta för dessa länder. För ett sådant initiativ skulle det krävas att man samtidigt inom WTO antar lämpliga bestämmelser mot kringgående av antidumpningsåtgärder.

7. Regional integration

*Världssamfundets åtagande att fortsätta stödja de minst utvecklade ländernas regionala integrationsprocesser

Avtal om regional integration kan vara ett viktigt steg på vägen mot att de minst utvecklade länderna integreras i världsekonomin, och EU förbinder sig att stödja de minst utvecklade ländernas deltagande i regionala avtal. Världssamfundet bör stärka sitt stöd till kapacitetsuppbyggnad för att underlätta de minst utvecklade ländernas deltagande i avtalen om regional integration. Detta bör vara de berörda internationella organisationernas (UNCTAD, Världsbanken, UNDP) och bilaterala givares gemensamma ansvar. Stödet bör även utformas för att stödja de minst utvecklade länderna genom att se till att de har en stabil grund utifrån vilken man kan bedöma och genomföra de politiska konsekvenserna av dessa avtal.