Med hjälp av denna ram kan kommissionen mäta medlemsstaternas framsteg med att nå kostnadsoptimala nivåer för minimikrav för prestanda. Medlemsstaternas framsteg med att genomföra direktivets bestämmelser om kostnadsoptimala krav och minimikrav avseende energiprestanda övervägdes vid en bedömning av förutsättningarna för energieffektivitet i infrastruktur, offentliga byggnader och bostäder i samband med de europeiska struktur- och investeringsfonderna. Riktmärkena för kostnadsoptimala krav används även av Europeiska investeringsbanken i bedömningar av förväntad ändamålsenlighet vad gäller investeringar i projekt och program för renovering och modernisering av byggnader.

Följande avsnitt innehåller en redogörelse för ramen för jämförande metoder, det rättsliga sammanhanget och kraven samt medlemsstaternas framsteg med att uppnå kostnadsoptimala nivåer för minimikrav avseende energiprestanda.

2.Vad är kostnadsoptimalitet?

En kostnadsoptimal nivå definieras i artikel 2.14 i direktivet. Det är den energiprestandanivå (mätt i kWh/m2 av primärenergi) som leder till den lägsta kostnaden under byggnadens beräknade livscykel (30 år för bostadshus och 20 år för andra byggnader än bostadshus). Kostnadsberäkningarna (som uttrycks i nettonuvärde) omfattar investeringskostnader i energieffektivitet och förnybara energiåtgärder, underhålls- och driftskostnader, energikostnader, inkomster från producerad energi samt bortskaffningskostnader (kostnader för rivning i slutet av byggnadens livcykel).

Metoden med kostnadsoptimala ramar grundas på en konventionell kostnadsnyttoanalys. Externa faktorer som kan påverka beräkningen av livcykelkostnaderna för byggnadens användning beaktas inte. De positiva konsekvenser som investeringar i energieffektivitet och integration av förnybar energi i byggnader får för samhället beaktas inte heller i metoden med kostnadsoptimala ramar. Sådana positiva konsekvenser kan bland annat vara sysselsättnings- och välfärdsskapande, ökad produktivitet, förbättrad hälsa för de boende och ökat värde på byggnaderna. Många av fördelarna med energieffektivitet beaktas inte i metoden, och medlemsstaterna kan därför välja att fastställa minimikrav som är högre än kostnadsoptimala nivåer.

Metoden med kostnadsoptimala ramar bör betraktas som ett verktyg för att hjälpa medlemsstaterna att fastställa minimikrav avseende energiprestanda för byggnader och kontrollera att de uppfyller kraven, genom att ta hänsyn till marknadsutveckling och tekniska framsteg. Den fastställer principer för att jämföra energieffektivitetsåtgärder, åtgärder som omfattar förnybara energikällor och kombinationer av sådana åtgärder.

Den kostnadsoptimala metoden utgör ramen för beräkningen, men medlemsstaterna ges avsevärd flexibilitet i valet av beräkningsparametrar (t.ex. referensbyggnader, beräkningsmetoden för energiprestanda, energieffektivitet och åtgärder för förnybar energi, kostnader, energipriser och diskonteringsränta). Direkta jämförelser av kostnadsoptimala nivåer mellan medlemsstaterna är därför inte möjliga. Den kostnadsoptimala metoden kan dock användas för att fastställa det nationella riktmärket för de nationella minimikraven avseende energiprestanda samt för att bedöma och jämföra de relativa ambitionsnivåer för vilka dessa krav har satts upp på medlemsstatsnivå.

Sammanfattningsvis utgör metoden med kostnadsoptimala ramar ett hjälpmedel för att fastställa minimikrav avseende energiprestandan för nya och befintliga byggnader och byggnadselement (t.ex. väggar, tak, fönster osv.) enligt den tekniska och ekonomiska besparingspotentialen och specifika nationella och regionala krav. Metoden gör det dessutom möjligt att definiera effektivitetsnivåer som är kostnadseffektiva för hushåll och investerare. Tanken är att undvika att medlemsstaterna sätter upp för milda krav, vilket skulle hindra genomförandet av energibesparingar. Marknadsdeltagarna har dessutom information om de mest kostnadseffektiva åtgärderna och paketen för energieffektivitet och förnybara energikällor avseende nya och befintliga byggnader och för ersättning av individuella byggnadselement.

3.Tillämpliga bestämmelser

Bestämmelserna för beräkning av kostnadsoptimala nivåer som ett underlag för fastställande och utvärdering av minimikrav avseende energiprestanda på nationell och regional nivå är ett viktigt inslag i direktivet om byggnaders energiprestanda. Enligt artikel 4.1 i direktivet ska medlemsstaterna se till att minimikrav avseende byggnaders eller byggnadsenheters energiprestanda fastställs i avsikt att uppnå kostnadsoptimala nivåer. I artikel 5 fastställs ramen för metoden, medlemsstaternas skyldighet att rapportera beräkningarna till kommissionen och kommissionens skyldighet att rapportera till Europaparlamentet och rådet om medlemsstaternas framsteg.

Detaljerade bestämmelser om minimikrav för att uppnå kostnadsoptimala nivåer anges i kommissionens delegerade förordning (EU) nr 244/2012 (nedan kallad förordningen). Den metod som anges i förordningen har fastställts i enlighet med bilaga III till direktivet och kompletteras med riktlinjer som inte är rättsligt bindande.

Förordningens bilaga III innehåller en mall som medlemsstaterna kan använda för att beräkna de kostnadsoptimala nivåerna och rapportera dem till kommissionen. I förordningen anges också de viktigaste aspekter som ska tas upp i de nationella rapporterna om kostnadsoptimala nivåer enligt bilaga I till direktivet. De nationella rapporterna ska innehålla alla indata och antaganden som använts samt en beräkning av skillnaden mellan de nationella minimikraven avseende energiprestanda och de beräknade kostnadsoptimala nivåerna. Minimikraven avseende energiprestanda bör helst fastställas enligt de beräknade kostnadsoptimala nivåerna, så att det inte finns någon skillnad mellan dem. Alternativt bör de sättas högre för att avspegla fördelar med kostnadseffektivitet som inte avspeglas i den kostnadsoptimala metoden.

Om det finns en skillnad, dvs. att minimikraven för energiprestanda är högre än de beräknade kostnadsoptimala nivåerna, måste medlemsstaterna dock motivera detta, eller bifoga en plan för en minskning av skillnaden före nästa översyn av de kostnadsoptimala beräkningarna. Enligt skäl 14 i direktivet kan en skillnad anses föreligga om de kostnadsoptimala nivåerna är 15 % lägre än de gällande minimikraven avseende energiprestanda.

4.Översikt av de nationella beräkningarna av kostnadsoptimala nivåer

Sammanlagt mottog kommissionen 30 rapporter från 27 medlemsstater under andra halvåret 2013 och under 2014. Förenade kungariket lämnade in en rapport för Storbritannien och Nordirland och en separat rapport för Gibraltar. Belgien lämnade in separata rapporter för Brysselregionen, Flandern och Vallonien. Grekland hade inte lämnat in någon nationell rapport om kostnadsoptimerade nivåer före datumet för denna rapport.

De flesta medlemsstaterna har följt metoden med kostnadsoptimala ramar för beräkning och rapportering av kostnadsoptimala nivåer enligt direktivet och förordningen. Den tekniska bedömningen av uppgifterna i de nationella beräkningarna av kostnadsoptimala nivåer utfördes av en extern leverantör och finns tillgängliga på nätet. Medlemsstater som inte lämnat in beräkningar eller som lämnat ofullständiga uppgifter följs upp av kommissionen i förekommande fall.

Beräkningen av kostnadsoptimala nivåer sker i flera steg:

Definition av referensbyggnader.

Kartläggning av åtgärder för energieffektivitet och förnybar energi.

Beräkning av primärenergibehov.