[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION | Bryssel den 13.07.2006 KOM(2006) 376 slutlig MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET Att knyta samman Afrika: Partnerskapet mellan EU och Afrika om infrastruktur {SEK(2006) 896} {SEK(2006) 983} INNEHÅLLSFÖRTECKNING 1. En lösning av problemen på infrastrukturområdet påskyndar utvecklingen i Afrika 3 1.1. Utmaningarna när det gäller utveckling 3 1.2. Afrikas ständigt pågående kamp 4 1.2. 1.3. Afrika måste öka sina investeringar i infrastruktur 5 1.4. Ökade investeringar förutsätter bättre system och institutioner 6 2. De politiska riktlinjerna för Afrika i dess helhet och regionalt 6 2.1. Afrikanska unionen – en särskilt viktig partner 6 2.2. Nepad – kortsiktig infrastrukturhandlingsplan (i-STAP) 7 2.3. Förverkligandet av Nepads infrastrukturmål förutsätter ett nytt tillvägagångssätt 7 3. Europeiska unionens initiativ: Partnerskapet mellan EU och Afrika om infrastruktur 7 3.1. Mål 7 3.2. Räckvidd 8 3.3. Europa kan bidra med sakkunskap och erfarenheter från de transeuropeiska näten 8 4. Partnerskapet i praktiken 9 4.1. Institutionella åtgärder 9 4.2. Genomförandeinstrument 10 4.3. Åtgärderna 12 4.4. Samordning med medlemsstaterna, andra internationella organ och initiativ 13 4.5. En strategi för ett hållbart partnerskap 13 BILAGA MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET Att knyta samman Afrika: Partnerskapet mellan EU och Afrika om infrastruktur Europeiska rådet drog vid utarbetandet av sin strategi för Afrika slutsatsen att en snabb och hållbar tillväxt som har en bred grund är en nödvändig förutsättning för att man skall lyckas åstadkomma utveckling och kunna bekämpa fattigdomen[1]. Inrättandet av partnerskapet mellan EU och Afrika om infrastruktur utgör en av de viktigaste åtgärderna för att stödja rådets strategi. Detta partnerskap, som är en gemensam EU-insats, överensstämmer med de utvecklingsmål som gäller för Afrikanska unionen (AU) och dess nya partnerskap för Afrikas utveckling (Nepad). Det har till syfte att väsentligt öka EU:s investeringar i infrastruktur i Afrika och därmed tillhandahållandet av tjänster på områdena transporter, energi, vatten och informations- och kommunikationsteknik. En förbättring av infrastrukturen, de därmed sammanhängande tjänsterna och den rättsliga ramen kommer att bidra till en hållbar ekonomisk tillväxt, främja en konkurrenskraftig handel, skapa sysselsättning och människovärdigt arbete, främja regional integration och leda till minskad fattigdom. För att man skall uppnå dess mål fordras det även fortsatta insatser för att öka fred, säkerhet och ett gott styre i Afrika. 1. EN LÖSNING AV PROBLEMEN PÅ INFRASTRUKTUROMRÅDET PÅSKYNDAR UTVECKLINGEN I AFRIKA Europeisk och afrikansk forskning visar att en lösning av problemen i samband med infrastrukturerna och de därmed sammanhängande tjänsterna kan bidra till att man lyckas uppnå, och därefter bibehålla, den sjuprocentiga tillväxttakt som är nödvändig för uppnåendet av millennieutvecklingsmålen[2]. Partnerskapet har utarbetats som ett medel för att lösa dessa problem. Utmaningarna när det gäller utveckling Stimulera till en hållbar ekonomisk tillväxt: tillförlitlig infrastruktur och de tjänster som tillhandahålls genom denna utgör en viktig förutsättning för att man skall lyckas få Afrika att investera i Afrika och dra till sig utländska direktinvesteringar. Detta förutsätter i sin tur en stabil, säker och välstyrd ekonomisk miljö. Enligt vissa uppskattningar skulle en ökning med en procent av infrastrukturen leda till en ökning av BNP med en procent[3]. Främja en konkurrenskraftig handel: Afrika behöver ett effektivt transport- och kommunikationssystem för att frakta sina varor till nationella, regionala och internationella marknader. Att frakta varor i Afrika, särskilt i inlandsstaterna, är svårare och kostar nästan dubbelt så mycket som i andra utvecklingsregioner. En förbättrad politik och reform av regelverket på områdena handel, transporter och informations- och kommunikationsteknik, kapacitetsuppbyggnad och uppbyggnad av fysisk infrastruktur kan leda till en väsentlig minskning av transportkostnaderna och öka transporterna. Främja regional integration: Afrika måste öka sin handel. Detta fordrar åtaganden om integration inom ramen för enhetliga regionala handelsavtal och en harmonisering av infrastrukturpolitik och rättsliga ramar. Denna process kan påskyndas genom välfungerande kommunikation och användning av e-teknik. Bidra till uppnåendet av millennieutvecklingsmålen: i dagsläget har mer än 300 miljoner personer, dvs. ca 42 % av Afrikas befolkning, fortfarande inte tillgång till vatten av dricksvattenkvalitet. Dessutom har 60 % av befolkningen inte tillgång till grundläggande sanitet. Mindre än 20 % av Afrikas befolkning har tillgång till elektricitet och både elransonering och elavbrott hör till vardagligheterna. Detta utgör ett hinder för skapandet av arbetstillfällen, industriella investeringar och produktionen av konkurrenskraftiga varor och tjänster. En förutsättning för uppnåendet av millennieutvecklingsmålen är tillgång till vatten till ett överkomligt pris och moderna energitjänster, sanitet och förbättrad hygien. 1.2. Afrikas ständigt pågående kamp Under 1990-talet antog många afrikanska länder en ny infrastrukturpolitik, vilket medförde betydande institutionella och ekonomiska reformer som hade till syfte att skapa en hållbar infrastruktur. Även om det gjorts framsteg återstår det fortfarande mycket att göra, bland annat att förbättra styrelseformerna och öka den regionala integrationen. Transportsystemen blir långsamt bättre trots att de fortfarande är svaga: vägtransporter svarar för 90 % av transporterna mellan städer, även om de fysiska förbindelserna och tjänsterna är otillräckliga. Järnvägsnätet har låg täckningsgrad och samtrafikförmågan är låg. Många kusthamnar har svårigheter med att erbjuda konkurrenskraftiga tjänster och de inre vattenvägarna är inte väl integrerade i transportnäten. Lufttransporterna har ännu inte till fullo kunnat tillgodogöra sig de positiva verkningarna av Yamoussoukrobeslutet som antogs 1999. Vägförhållandena håller på att förbättras där de metoder som förespråkas i det transportpolitiska programmet för Afrika söder om Sahara tillämpas. Effektiviteten vid järnvägar och hamnar har förbättrats i det fall tillhandahållandet av tjänster överlåtits på den privata sektorn. Transportkostnaderna är dock fortfarande höga och uppgår till i genomsnitt 14 % av värdet för all export, vilket är högre än för andra utvecklingsregioner och genomsnittet på 8,6 % för alla utvecklingsländer. I många inlandsländer är de dessutom ännu högre, t.ex. i Malawi (56 %), Rwanda (48 %) och Tchad (52 %)[4]. Det finns en stor energipotential, vilken dock utnyttjas på ett ineffektivt sätt: merparten av det fossila bränslet går på export. Förnybara resurser används knappast alls eller så används de på ett hållbart sätt, under det att endast 7 % av Afrikas vattenkraftspotential används till elektricitet. Problemet med otillförlitliga och dyra tjänster kan lösas genom t.ex. energipooler och samtrafik. Ett ökat samarbete och ökad handel på energiområdet, både nationellt och internationellt, är en förutsättning för förbättrad tillförlitlighet, överkomliga priser och ökad tillgång. Vattenresurserna är ojämnt fördelade och ojämn nederbörd förvärrar problemet med ojämlik tillgång: många afrikanska länder är drabbade av stora säsongsmässiga nederbördsvariationer och periodisk torka och periodiska översvämningar som hindrar livsmedelsproduktionen, skyddet av ekosystemen och den ekonomiska utvecklingen, framför allt bland de fattiga befolkningsgrupperna. När det gäller avrinningsområden som omfattar flera länder krävs det en gemensam förvaltning för bevarandet av resurser och en jämn resursfördelning, vilket är en prioritering för det afrikanska ministerrådet för vatten i samband med genomförandet av den afrikanska vattenvisionen för 2005. Mer överkomliga priser och bättre tillgång på vattentjänster på landsnivå förutsätter en stabil och säker ekonomisk miljö och förvaltningsmiljö. Afrika håller på att snabbt komma i kapp när det gäller kommunikationsteknik, även om tillgången på dessa tjänster är ojämnt spridd: samtrafiken för fasta telefonlinjer, som är den lägsta i världen, ökar visserligen stadigt men har allt mer kommit att ersättas av den snabba tillväxten av mobiltelefontjänster[5]. Tillgången på teletjänster på landsbygden är fortfarande sämre än i städerna. Den digitala klyftan, som är den största i världen, håller sakta på att minska i takt med att de regionala ekonomiska gemenskaperna och länderna harmoniserar sin politik och kommunikationslagstiftning, men en otillräcklig lagstiftningsreform kan komma att göra de afrikanska telekommunikationstjänsterna till de dyraste i världen. 1.3. Afrika måste öka sina investeringar i infrastruktur De afrikanska regeringarna och utvecklingspartnerna minskade kraftigt den andel av resurserna som anslogs till infrastruktur under 1990-talet. De offentliga utgifterna har minskat till en nivå som ligger långt under både de3n nivå på 4 % av BNP som är nödvändig för att underhålla och driva infrastrukturen och de tilläggsinvesteringar på 5 % av BNP som behövs för att utveckla den. Detta innebär att Afrika behöver ytterligare 20 miljarder US-dollar om året för att kunna upprätthålla en tillväxttakt på 7 %. Det stöd som EU:s medlemstater ger till ekonomisk infrastruktur och tjänster har minskat under den senaste tioårsperioden, huvudsakligen när det gäller transporter och delvis även närt det gäller energi. Uttryckta som andel av det totala offentliga utvecklingsbiståndet minskade åtagandena från 19 % under perioden 1985–94 till 11 % för perioden 1995–2004[6]. Under den senaste tioårsperioden har gemenskapen upprätthållit nivån på sitt ekonomiska stöd till transporter i Afrika söder om Sahara. Det uppgår för närvarande till 2 500 miljoner euro inom ramen för den nionde Europeiska utvecklingsfonden (EUF). Efter världstoppmötet om hållbar utveckling 2002 ökade medlen till vattensektorn från 475 miljoner euro till 975 miljoner euro och medlen till energisektorn till 230 miljoner euro till följd av vatten- och energimekanismen. Det stöd som gemenskapen (EUF) anslår till infrastruktur i länderna i Afrika söder om Sahara uppgår till 3 750 miljoner euro, dvs. 25 % av den nionde Europeiska utvecklingsfonden. Gemenskapens budgetstöd till infrastruktur i Nordafrika uppgår till 382,9 miljoner euro under perioden 2003–2005 (se tabellen i bilagan). De framtida anslagen från EUF och EU:s budget till dessa båda delregioner i Afrika kommer att programplaneras i ett senare skede inom ramen för varje regions ekonomiska ramar. 1.4. Ökade investeringar förutsätter bättre system och institutioner 1.4.1. Tidigare erfarenheter Det framgår av de utvärderingar som nyligen genomförts i de sektorer som omfattas av detta meddelande att gemenskapens politik och strategi spelat en viktig roll när det gäller att förbättra underhållet av infrastrukturen, vilket är ett viktigt inslag i EG:s sektorsspecifika strategi. Det fordras dock ytterligare insatser för att säkerställa hållbarheten. Förbättringen av det primära vägnätet och hamnarna har haft en positiv inverkan på utvecklingen av handeln och den regionala ekonomiska integrationen. En förbättrad tillgång till grundläggande vattentjänster och sanitet har lett till förbättrade utkomstmöjligheter för befolkningen. All erfarenhet bekräftar nyttan av gemenskapens sektorsspecifika strategi. Det är inom ramen för denna strategi som kommissionens samordning med de afrikanska regeringarna och andra givare har lett till betydande framsteg, vilka kommer att fortsätta. Det pågår för närvarande en utvärdering av energisektorn. 1.4.2 Framtidsutsikter De afrikanska ekonomierna kommer att kunna dra nytta av de tjänster som tillhandahålls genom en förbättrad infrastruktur endast om dessa är hållbara. Många afrikanska länder har gripit sig an frågan om hållbarhet, dvs. makroekonomiskt överkomliga priser, säker och tillräcklig finansiering av underhåll, institutioner och enheter som drivs på affärsmässiga grunder och har kompetent personal i tillräckliga mängder, tillförlitliga uppgifter som stöds av forskning, förenklade tull- och handelsförfaranden, mildrade miljökonsekvenser och efterlevnad av det rättsliga regelverket. Det återstår dock fortfarande mycket att göra. Det tar lång tid att skapa sunda institutionella och ekonomiska ramar. Få länder har infrastruktursektorer som är tillräckligt robusta för att överleva utan stöd utifrån. Utan starka nationella regelverk är det inte möjligt att åstadkomma regional hållbarhet. Sådana regelverk är därför absolut nödvändiga för att de afrikanska ekonomierna skall kunna dra nytta av de fördelar som följer av en strikt tillämpning av regionala protokoll och avtal på områdena transport, energi, vatten och informations- och kommunikationsteknik. DE POLITISKA RIKTLINJERNA FÖR AFRIKA I DESS HELHET OCH REGIONALT Statscheferna i Afrikanska unionen (AU) har angivit fred, säkerhet och goda styrelseformer som nödvändiga förutsättningar för att man skall lyckas åstadkomma utveckling. Om Afrika skall kunna göra verkliga framsteg när det gäller att uppnå millennieutvecklingsmålen behövs det politiska riktlinjer för världsdelen i dess helhet. Nepad inrättades vid en avgörande tidpunkt i Afrikas utveckling. Afrikanska unionen – en särskilt viktig partner Afrikanska unionen (AU), som är en organisation i snabb utveckling, är en särskilt viktig partner för EU. Eftersom dess uppdrag omfattar hela kontinenten kan AU underlätta dialogen både med och mellan de regionala ekonomiska gemenskaperna. Detta är en allt viktigare faktor för att knyta samman Afrika. AU säkerställer Afrikas egenansvar, styr den övergripande politiken och ser till att partnerskapet täcker hela kontinenten. Nepad – kortsiktig infrastrukturhandlingsplan (i-STAP) Afrikanska unionen offentliggjorde i maj 2002 Nepad i-STAP (kortsiktig infrastrukturhandlingsplan) i vilken det förordas att infrastrukturklyftan måste överbryggas för att man skall lyckas med en sammankoppling, regional integration och ekonomisk tillväxt. I i-STAP fastställs målen för infrastruktursektorn, vilka är knutna till det övergripande målet fattigdomsbekämpning. Den behandlar sektoriella problem och anger lösningar inom fyra områden, nämligen underlättande (politiska och rättsliga ramar), kapacitetsuppbyggnad, kapitalinvesteringar och undersökningar av nya projekt. Genom i-STAP har det stimulerats till en omfattande dialog mellan AU-Nepad och givare, och givarna, inbegripet gemenskapen och EU:s medlemsstater, har deltagit i uppdateringen av denna. Den har gett nya impulser som påskyndat genomförandet av beprövade strategier och god praxis. Förverkligandet av Nepads infrastrukturmål förutsätter ett nytt tillvägagångssätt För det första måste mycket mer pengar avsättas till infrastruktur för att man skall lyckas åstadkomma en hållbar ekonomisk tillväxt. Mellan 2005 och 2015 behöver länderna i Afrika söder om Sahara spendera ca 5 % av sin BNP på infrastrukturinvesteringar och ytterligare 4 % på drift och underhåll, vilket innebär en ytterligare utgift på 20 miljarder US-dollar per år. För det andra krävs det ett ökat afrikanskt egenansvar och ledarskap i samband med fastställandet av prioriteringar och arbetet med att göra framsteg när det gäller regional integration, sunt institutionellt och ekonomiskt styre och tydliga regler för upphandling. För det tredje måste givarna utarbeta genomförandemekanismer som kombinerar offentliga och privata finansieringskällor. För det fjärde måste alla parter uppfylla sina åtaganden enligt Parisdeklarationen[7]. För det femte måste den privata sektorn öka sitt deltagande (Europeiska kommissionen anordnar ett företagarforum i november 2006). Partnerskapet har till syfte att uppnå dessa mål. EUROPEISKA UNIONENS INITIATIV: PARTNERSKAPET MELLAN EU OCH AFRIKA OM INFRASTRUKTUR Partnerskapet grundar sig på EU:s strategi för Afrika och är EU:s svar på Afrikas Nepad - infrastrukturhandlingsplan. Det utgör en ram för att öka samstämmigheten mellan de åtgärder som vidtas av gemenskapen respektive EU:s medlemsstater och för att samordna insatserna för att öka biståndet till Afrika. 3.1. Mål Partnerskapet har till syfte att stödja program som underlättar sammankoppling både på kontinental och på regional nivå. De åtgärder som genomförs inom ramen för partnerskapet utgör även ett komplement till EU:s sektorsspecifika strategi för infrastruktur på landsnivå (ruta 1) och bidrar till genomförandet av de ekonomiska partnerskapsavtalen. Genom dessa strategier säkerställs att investeringar på kontinental och regional nivå överensstämmer med de nationella fattigdoms- och infrastrukturstrategierna. Denna komplementaritet kommer att leda till ökad hållbarhet för de åtgärder som vidtas på regional respektive nationell nivå. Bilagan innehåller korta sektorsöversyner och kartor över de transafrikanska transportkorridorer och sammankopplingar av elnät, avrinningsområden och informations- och kommunikationstekniknät som kommer att användas för de åtgärder som vidtas inom ramen för partnerskapet. 3.2. Räckvidd Partnerskapet är främst inriktat på infrastruktur som säkerställer sammankoppling över hela kontinenten och dess olika regioner. Det kommer att omfatta gränsöverskridande, regional och nationell infrastruktur i vid bemärkelse, dvs. transportnät, infrastruktur och sammankopplingar på områdena vatten och energi och informations- och kommunikationstekniknät. Partnerskapet kommer även att omfatta frågor om tillhandahållande av tjänster som är nödvändiga för att undanröja hinder för handel inom och mellan regioner i syfte att tillvarata de möjligheter som liberaliseringen av tjänster och tullreformerna ger. Partnerskapsprogrammen kommer att utgöras av en blandning av investeringar i fysisk infrastruktur, utveckling av institutioner och kapacitetsuppbyggnad samt stöd till de politiska och rättsliga ramar och ramar för underlättande som är nödvändiga för att infrastrukturen och tillhandahållandet av tjänster skall fungera på ett effektivt sätt. Man kommer att använda sig av både EU:s riktlinjer och internationella riktlinjer vid genomförandet av fördjupade sociala och miljömässiga konsekvensbedömningar. Bästa praxis kommer att användas för att mildra eventuella negativa miljömässiga och sociala konsekvenser och för att främja och förstärka de positiva verkningarna. Ruta 1: Infrastruktur - sektorsmål Transport – minska kostnaderna och förbättra kvaliteten på tjänsterna genom att undanröja infrastrukturhindren och de icke-fysiska hindren för fri rörlighet för varor och personer, förstärka tullväsendet, förbättra underhållet av transporttillgångar osv., med tyngdpunkt på följande: handelskorridorer utan gränser eller hinder, bättre och säkrare vägar, konkurrenskraftiga järnvägstjänster, effektiva hamnar (inbegripet modern infrastruktur för fiske och tjänster som uppfyller nödvändiga sanitära krav) och säkra hav och hamnar samt säkra och effektiva luftrum och flygplatser. Vatten och sanitet – hållbar användning av tillgängliga ändliga vattenresurser för att uppfylla befolkningens behov av grundläggande vattentjänster och sanitet och förbättra den integrerade vattenförvaltningen lokalt, på avrinningsområdesnivå, nationellt och på gränsöverskridande nivå. Energi – till fullo utveckla tillgången till hållbara energitjänster till överkomliga priser för de ekonomiska och sociala sektorerna, förbättra de politiska ramarna och den institutionella kapaciteten, underlätta de investeringar som är nödvändiga för elproduktionen, den gränsöverskridande samtrafiken, utbyggnaden av elnätet och distributionen på landsbygden. Informations- och kommunikationsteknik – överbrygga den digitala klyftan genom tillhandahållande av tillräcklig tillgång till informations- och kommunikationsteknik genom stöd till lagstiftningsreformer och kapacitetsuppbyggnad och genom utveckling av en panafrikansk bredbandsinfrastruktur och icke-kommersiella e-tjänster som är knutna till regionala och nationella nät. | 3.3. Europa kan bidra med sakkunskap och erfarenheter från de transeuropeiska näten EU har en omfattande sakkunskap som den skaffat sig genom de transeuropeiska näten för transport, energi och telekommunikationer och som den kan dela med sig av till Afrika. De transeuropeiska näten leder till storskalig regional infrastruktur och sammankoppling som kompletterar sektorsmålen på landsnivå för uppnående av ekonomisk tillväxt och integration. EU har utarbetat principer (se bilagan) som säkerställer en strikt och klar metod för identifiering av viktiga gränsöverskridande leder och prioriterade projekt och skapar samstämmighet mellan länder och intressenter om harmoniseringen av de rättsliga ramarna. Dessa kunskaper kommer att berika dialogen mellan AU och EU. PARTNERSKAPET I PRAKTIKEN Partnerskapet omfattar ett stort antal institutioner och intressenter och fordrar därför ett effektivt utbyte på kontinental, regional och nationell nivå. De regionala ekonomiska gemenskaperna har sina egna valkretsar som är geografiskt vitt spridda och deras medlemsstater uppvisar mycket olika utvecklingsnivå. Vissa länder är medlemmar i två, i vissa fall tre, olika ekonomiska gemenskaper. Dessa multipla medlemskap bidrar till en ökad komplexitet när det gäller de åtgärder som vidtas inom ramen för partnerskapet. Institutionella åtgärder Eftersom partnerskapet fungerar på tre nivåer, kontinentalt, regionalt och nationellt, bör subsidiaritetsprincipen tillämpas inom en samlad ram som säkerställer den miniminivå av samordning som är nödvändig för en effektiv verksamhet. 4.1.1. Kontinental nivå AU-Nepad ser regelbundet över och uppdaterar i-STAP och samordnar fastställandet av partnerskapets kontinentala och regionala prioriteringar. Dessa prioriteringar kommer att fastställas med hänsyn tagen till de ekonomiska gemenskapernas program, de åtgärder som genomförs på landsnivå till stöd för partnerskapet och alla eventuella anpassningar av EU-principer för TEN. AU-Nepad och Europeiska kommissionen (huvudkontoret och EU:s delegation i Etiopien) kommer att utbyta information och erfarenheter med EU:s medlemsstater och infrastrukturkonsortiet för Afrika. 4.1.2 Regional nivå Det regionala partnerskapet mellan Europeiska gemenskapen och de regionala ekonomiska gemenskaperna är väletablerat genom Cotonoupartnerskapsavtalet. Det omfattar inrättandet av avtal om ekonomiskt partnerskap som har till syfte att skapa regionala marknader och underlätta handel mellan och inom regioner jämte utrikeshandel med partner utanför Afrika. I syfte att säkerställa att partnerskapen och de regionala strategierna är både enhetliga och kompletterar varandra bör de regionala vägledande programmen innehålla bestämmelser om stöd till politiska och rättsliga ramar som ökar hållbarheten hos de fysiska investeringar som genomförs inom ramen för partnerskapet. AU-Nepad och Europeiska kommissionen (huvudkontoret och Europeiska kommissionens regionala delegationer) kommer att övervaka de investeringar som har till syfte att stärka regionala nät och system. Det regionala samarbetet mellan EU (inbegripet de yttersta randområdena, särskilt Kanarieöarna, Réunion och Madeira), de nordafrikanska länderna och deras grannländer i Medelhavsområdet sker inom ramen för flera olika samarbetsramar. Dessa omfattar bland annat Europa-Medelhavspartnerskapet, den europeiska grannskapspolitiken och de därmed sammanhängande handlingsplanerna, initiativet Horisont 2020 och Medelhavsdelen i EU:s vatteninitiativ. Den finansiering som tillhandahålls genom dessa ramar kan, inom tillämpliga geografiska områden, användas för att stödja partnerskapsåtgärder. 4.1.3. Nationell nivå Utvecklingssamarbetet på nationell nivå utgör grunden för ett lyckat och hållbart partnerskap på regional och kontinental nivå. Samarbetet mellan Europeiska gemenskapen och de enskilda länderna i Afrika söder om Sahara styrs av Cotonouavtalet. På samma sätt styr Europeiska gemenskapens grannskapspolitik och de därmed sammanhängande avtalen samarbetet med de nordafrikanska länderna. Europeiska gemenskapen och EU:s medlemsstater har enats om att övergå till gemensamma fleråriga program som grundar sig på partnerländernas utvecklingsstrategier[8]. Denna process omfattar samråd med den privata sektorn och det civila samhället, eftersom detta kan ge möjlighet till privat finansiering inom ramen för partnerskapet. Det nationella vägledande programmet, som finansieras av EUF eller EU:s budgetmedel, fastställs således inom ramen för en gemensam landsstrategi. I syfte att säkerställa att partnerskapet och landstrategierna är både enhetliga och kompletterar varandra bör det i landsprogrammen ingå stöd till politik och åtgärder inom olika sektorer som ökar hållbarheten hos de åtgärder som genomförs inom ramen för partnerskapet. AU-Nepad kommer att, i nära samarbete med EU och dess delegationer, övervaka de nationella åtgärder som direkt bidrar till partnerskapets mål. 4.2. Genomförandeinstrument EU:s medlemsstater har förbundit sig att öka sitt offentliga utvecklingsbistånd till 0,56 % av BNI till 2010, varav hälften av de ytterligare 20 miljarderna euro per år anslås till Afrika. Medlemsstaterna har dessutom förpliktigat sig att göra biståndet effektivare, bland annat genom främjande av egenansvar, harmonisering, anpassning till de nationella systemen och resultatorientering. Det fordras en enhetlig, samordnad och gemensam insats från EU:s sida för att man skall lyckas genomföra dessa åtaganden. Eftersom partnerskapet bygger på ett övergripande synsätt skapas en ram som möjliggör en ökning av infrastrukturstödet och effektiva resultat. Nedan anges flera möjliga former för EU:s samarbete. 4.2.1. Programmedel ur Europeiska utvecklingsfonden Regionala och nationella medel: om den medelfördelning som för närvarande tillämpas inom ramen för nionde Europeiska utvecklingsfonden fortsätter att tillämpas för tionde Europeiska utvecklingsfonden kan anslagen till infrastruktur komma att öka från 3 750 miljoner euro till ca 5 600 miljoner euro, varav en betydande del kommer att användas till att finansiera åtgärderna inom ramen för partnerskapet. Medel för samarbete mellan AVS-länderna: förutom medlen från mekanismerna för vatten- och energiinvesteringar till stöd för partnerskapet kan det även göras bruk av ett anslag på ca 600 miljoner euro som kommer att fördelas enligt följande: - En betydande del kommer att anslås till förvaltningsfonden för kapitalinvesteringsprojekt som föreslås av de projektansvariga och som finansieras genom en blandning av bidrag och lån. Dessa bidrag kommer att anslås i enlighet med förvaltningsfondens bestämmelser. - En del kommer att anslås till finansiering av bidrag som kompletterar andra bidrag på områdena i) kapacitetsuppbyggnad och stöd till regionala initiativ och stödåtgärdsprogram, (ii) stöd till vissa delar av de afrikanska näten, särskilt väg- och vattennäten, som till sin natur inte är lämpade för lånefinansiering. - Igångsättningsbidrag till de nät och därmed sammanhängande tjänster, eller delar därav, som är av betydelse för hela den afrikanska kontinenten i syfte att attrahera ytterligare finansiering från andra parter. 4.2.2. EU:s förvaltningsfond för infrastruktur i Afrika Förvaltningsfonden är ett gemensamt EU-initiativ och ett innovativt sätt för samfinansiering (se konsekvensbedömningen) tillsammans med Europeiska investeringsbanken (EIB) och europeiska och afrikanska institut för utvecklingsfinansiering. Förvaltningsfondens bidragsdel kommer att tillhandahållas av Europeiska gemenskapen och de av EU:s medlemsstater som önskar bidra. Dessa bidrag är avsedda att användas till räntesubventioner, samfinansiering med EIB, instituten för utvecklingsfinansiering och Afrikanska utvecklingsbanken (AfDB), de riskgarantimekanismer som inte redan täcks av befintliga instrument samt bidrag till projektberedning och kapacitetsuppbyggnad. Detta innebär att EU-bidragen kommer att attrahera ytterligare offentligt utvecklingsbistånd och annan finansiering frän andra källor än det offentliga utvecklingsbiståndet. Principerna om egenansvar och förvaltning av förvaltningsfonden bygger på en ”lätt” struktur som består av följande: - En styrkommitté i vilken AU-Nepad, Europeiska kommissionen, EIB, givare och afrikanska aktörer är företrädda och som har till uppgift att säkerställa afrikanskt egenansvar, utarbeta allmänna riktlinjer och fastställa prioriteringar. - En verkställande kommitté som företräder de ”bidragande givarna” som har till uppgift att bedöma och godkänna projekt. - Ett partnerskapssekretariat som leds av förvaltningsfondens förvaltare och som har till uppgift att stödja styrkommittén och verkställande kommittén. Bestämmelserna om förvaltningsfondens verksamhet kommer att fastställas av de grundande medlemmarna. EIB kommer att ansvara för förvaltningen av förvaltningsfondens inkomster och utgifter. Förvaltningsfonden kommer att tilldelas 60 miljoner euro från medel för samarbete mellan AVS-länderna och EIB planerar lån på mellan 220 och 260 miljoner euro för perioden 2006–2007. 4.2.3. Ökad samordning och samfinansiering Dessa gemenskapsfinansieringsinstrument är inte tillräckliga i sig. De bör kompletteras med andra samarbetsmetoder, vilket uppnås genom att man rör sig mot ett allt närmare samarbete och ökar den gemensamma samfinansieringen, den samlade finansieringen och parallellfinansieringen. 4.3. Åtgärderna I enlighet med AU-Nepad i-STAP fördelar sig åtgärderna inom ramen för partnerskapet på två huvudkategorier, nämligen stödåtgärder och undersökningar (mjukvaran), å ena sidan, och fysiska investeringar (hårdvaran), å andra sidan. 4.3.1. På kontinental och regional nivå Partnerskapet kommer att stödja följande: - Planering och prioritering av infrastrukturinvesteringar i samband med regionala och kontinentala generalplaner för näten på områdena transport, energi och informations- och kommunikationsteknik och för organisationerna med ansvar för avrinningsområden. - Infrastrukturåtgärder som är inriktade på att tillvarata de handelsmöjligheter som skapas genom de ekonomiska partnerskapsavtalen, bygger på genomförandet av dessa avtal och tillvaratar de möjligheter som följer av liberaliseringen av tjänster och reformen av tullväsendet. - Kapacitetsuppbyggnad av kontinentala och regionala afrikanska institutioner och forskningsorgan (som komplement till det stöd som ges genom de regionala vägledande programmen och sjunde ramprogrammet), t.ex. AU, afrikanska ministerrådet för vatten (AMCOW), statliga organ för energi, programmet för transportpolitik i Afrika söder om Sahara (SSATP), regionala och kontinentala tillsynsmyndigheter, luftfartsmyndigheter och regionala sammanslutningar av elproducenter. - Harmonisering och genomförande av internationella och regionala avtal, bestämmelser och normer för alla transportmedel och på områdena energi, vatten och informations- och kommunikationsteknik. - Regionala lagstiftningsreformer för att främja privata investeringar, både inhemska och utländska, i infrastruktur och tjänster. - Åtgärder för att förbättra flygsäkerheten (t.ex. stöd till Coscap-projekt) och sjösäkerheten och skyddet, öka miljöskyddet och utöka de europeiska satellitnavigeringstjänsterna (Galileo), EU:s program för modernisering av flygledningstjänster (Sesar) och initiativet för ett gemensamt europeiskt luftrum. - Fri och säker transitering genom de afrikanska korridorerna och över gränserna. - Förberedelser av viktiga investerings- och finansieringsstudier inför regionala och kontinentala partnerskapsprojekt. - Fyllande av luckor och tillhandahållande av gränsöverskridande infrastruktur när det gäller de transafrikanska korridorerna och näten på områdena transport, energi och informations- och kommunikationsteknik (på grundval av principen om fri tillgång). - Hållbar och rättvis förvaltning av avrinningsområden och gränsöverskridande resurser. 4.3.2. På nationell nivå Partnerskapet kommer att stödja följande: - Förbättring av de nationella rättsliga ramarna och stöd till införlivande och genomförande av internationella och regionala avtal inom dessa ramar. - Finansiering av och investeringar i projekt på områdena transporter (inbegripet åtgärder för att uppfylla internationella säkerhetsnormer), energi och informations- och kommunikationsteknik av nationell betydelse och som avser de transafrikanska korridorerna och näten. - Säkerställande av att det i landsprogrammen tas hänsyn till hållbarhetsaspekten när det gäller de transafrikanska korridorerna och näten. - Utnyttjande av sambandet med EU:s energiinitiativ i syfte att underlätta tillgången till moderna energitjänster till överkomliga priser, genom effektivare användning av resurser, utbyggnad av elnätet och ökad användning av förnybara energikällor, och av sambandet med partnerskapet för förnybar energi och energieffektivitet och Johannesburgkoalitionen för förnybar energi. - Utnyttjande av sambandet med EU:s vatteninitiativ i syfte att säkerställa tillgången till vatten och sanitet inom ramen för en hållbar och integrerad vattenförvaltning. 4.4. Samordning med medlemsstaterna, andra internationella organ och initiativ Ett välfungerande partnerskap förutsätter en effektiv samordning, ledd av AU-Nepad, mellan Europeiska gemenskapen, EU:s medlemsstater och alla andra aktörer. 4.4.1. Samordningen med EU:s medlemsstater Europeiska kommissionen kommer att leda samordningen av EU:s stöd. För detta ändamål kommer man att använda sig av väletablerade samordningsgrupper på sektorsnivå och befintliga samordningsmekanismer på nationell och regional nivå. 4.4.2. Samordningen med andra internationella initiativ och organ Samordningen mellan EU, EIB och Världsbanken, dvs. de viktigaste finansiärerna av infrastruktur, är väl utvecklad. Det har gjorts betydande framsteg när det gäller AfDB. Europeiska gemenskapen kommer dessutom att fortsätta sitt samarbete med Internationella civila luftfartsorganisationen (ICAO) och Internationella teleunionen (ITU). Samordningen med infrastrukturkonsortiet för Afrika, som själv inte finansierar infrastruktur utan är en intresseorganisation med uppgift att främja investeringar i infrastruktur, underlättas av att EU också är medlem i konsortiet. Europeiska gemenskapen ger konsortiet en stark EU-röst och en gemensam vision och strategi. 4.5. En strategi för ett hållbart partnerskap Det framgår av EG:s erfarenheter och de lärdomar som dragits av utvärderingar att egenansvar för mottagaren och hållbarhet i sektorn utgör de viktigaste förutsättningarna för en hållbar infrastruktur. Om inte infrastrukturnäten underhålls regelbundet och i tillräcklig omfattning är det inte möjligt att upprätthålla leveranserna av de tjänster som användarna och mottagarna efterfrågar. Partnerskapet kommer att stödja följande: - Ett åtagande från regeringarnas sida på politisk nivå att tillämpa goda styrelseformer inom alla infrastruktursektorer. - Stöd till sektorsövergripande metoder på nationell nivå som omfattar infrastruktur och därmed sammanhängande tjänster. - Samstämmighet mellan partnerskapsåtgärder på nationell, regional och kontinental nivå. - Främjande av den privata sektorns deltagande, vid behov även genom offentlig-privata partnerskap. - Stöd till säker och ändamålsenlig infrastruktur som fyller människors behov och respekterar resultatet av sociala och miljömässiga konsekvensbedömningar. Kommissionen föreslår att man i samband med utarbetandet av partnerskapet anordnar en rad möten med Afrikanska unionen, de regionala ekonomiska gemenskaperna, EU:s medlemsstater och internationella utvecklingspartner i syfte att genomföra partnerskapet. Dessa kommer att omfatta bland annat - ett högnivåmöte på kontinental nivå i Afrika i syfte att inleda partnerskapet, och - en rad högnivåmöten och sektorsvisa möten på regional nivå i syfte att fastställa åtgärder att vidta inom ramen för partnerskapet. Allmänt sett kommer kommissionen att fortsätta att föra en dialog med sina afrikanska partner och europeiska intressenter på alla nivåer i samband med fastställandet av prioriteringar för partnerskapet och av de åtgärder som bör vidtas inom ramen för partnerskapet samt i samband med genomförandet av dessa. ANNEX Sectoral overview, methodology and maps of the trans-African transport corridors, the continental electricity interconnections and river basins and ICT networks This annex gives a brief overview of each sector - transport, energy, water and ICT. It also outlines the basis for a dialogue between the EU and the AU for moving the Partnership forward and delivering what Africa expects from its infrastructure and services. To facilitate the dialogue between stakeholders, maps of continental and regional transport, energy and ICT networks and of river basins are included. The maps are based on AU-NEPAD strategies and reflect the current progress on the dialogue; they should be regarded as indicative. A methodology for prioritising EU operations To guide the decision-making process on setting priorities for EU operations within the EU-Africa Partnership, a two-stage process is summarised below. The process is adapted from the methodology used for extending the trans-European networks. It will be further developed in the course of the ongoing EU-AU dialogue to reflect the AU-NEPAD criteria and will be used as a framework for reaching a consensus between stakeholders. The first stage is to identify the major trans-African corridors and networks connecting countries, which are most relevant to international exchanges and traffic and to strengthening regional integration and continental cohesion. Various criteria will be jointly agreed under two main categories – institutional and functional. The second stage is to prioritise projects on the selected trans-African corridors and networks. This process will cover a full project appraisal, which will include, inter alia: - a firm commitment by the region, country or countries and entities concerned to implement the project, including a clear demonstration of the benefits of the project and how it responds to different demands, a realistic and affordable financing plan and an implementation timetable, - an analysis of the benefits of the project in terms of its economic and financial, institutional, environmental and social impact. These analyses will take account of the ways in which projects contribute to economic efficiency, environmental sustainability, improved safety and security, etc. Partnership operations to improve infrastructure along trans-African corridors and networks alone are not enough. These operations need to be supplemented by “facilitation measures” that ensure efficient movement of traffic along corridors and networks and minimum delays at borders. Such measures include, inter alia, harmonisation of transit transport and trade regulations and procedures, technical and administrative interoperability, implementation of new technologies, such as traffic management and electricity grid systems, and measures to improve safety and security. The EU operations will include a balance of physical investment and facilitation measures. The EU-Africa Partnership on Infrastructure: Transport A brief overview Physical links in Africa fall well short of expectations and the infrastructure and services network remains under-developed. Road transport is the dominant mode, accounting for 90% of inter-urban transport. Roads linking sub-regions are modest and road conditions vary from region to region, and within regions and countries. Road conditions are improving in many African countries where the practices advocated by the Sub-Saharan African Transport Policy Programme (SSATP)[9] are being implemented. Sustaining these road conditions demands more revenue for maintenance. Although sufficient revenue may exist in just a few countries, the current revenue of road maintenance funds covers approximately 40% of network needs. The increasing number of semi-autonomous road agencies is encouraging and makes increasing government and donor investments more sustainable. Such changes are leading to increased private sector involvement in roads. Progress over the past 10 years has been commendable, particularly given the fragile economy of many African countries. Governments must, however, redouble their efforts to increase their network maintenance. Road maintenance remains a major problem for many African road agencies. Deferred maintenance has resulted in the loss of one third of the capital invested in the SSA road network. Maintenance budgets also remain an easy target for governments seeking savings; these are usually false economies. Deteriorating road conditions impose extra costs on road users in the form of increased vehicle operating costs or higher freight tariffs and passenger fares in the case of commercial operations. The EU has developed a sectoral approach[10] to tackle the issue of road maintenance. Experience has defined fundamental principles for the EU’s sectoral approach to sustainable road maintenance. These are: - Involving stakeholders: as most maintenance revenue is raised from user charges, road users and beneficiaries are demanding to know where and how funds are spent. Stakeholders are increasingly involved in prioritising road maintenance in country poverty reduction strategies and sit on the boards of road funds and road agencies. - Securing finance: road funds are proving an effective means of managing maintenance revenue, largely based on a fuel maintenance levy. Where road funds operate under “2nd generation” principles the traditional objections of fiscal earmarking tend to disappear. - Restructuring institutions: road networks have to be managed as a business. This means defining clear responsibilities between the many road organisations, introducing effective management information, accounting and auditing systems, using the private sector for service and works delivery and paying professionals adequately. One effective way to address all these issues is to create autonomous road agencies outside the civil service. - Updating standards and regulations: ensuring that road networks cause minimum negative social and environmental impact, responding to the different needs of men and women, taking account of HIV/AIDS, improving road safety and controlling vehicle overloading call for updating and effectively enforcing standards and regulations. Shipping is served by some 60 major ports with facilities ranging from conventional berths to container, oil and bulk cargo (see the map of the trans-African transport corridors). Many ports struggle to offer competitive services due to inadequate equipment and complex regulations. Similary, fishing ports, which could play a major role in the economic development of coastal countries, very often have inadequate facilities and services for handling local and foreign vessels and infrastructure for the storage and processing of fish products. Where the private sector is involved in concessions for container terminals and port management, port services are becoming more efficient, e.g. in Maputo, Dar es Salaam and Mombasa. Africa is endowed with many lakes and rivers, yet few countries integrate inland waterway transport into a regional system. Exceptions are the countries surrounding Lake Victoria and Lake Tanganyika and the countries along the River Congo. Railway coverage is sparse and where it exists density is low at 3 kilometres per 1 000 square kilometres (see the map of African railways). Africa’s railways date back to the colonial period and were built to harness the mineral and agricultural resources of the continent. No regional or continental African railways network exists. Railways are expensive to construct and equip, require a higher degree of management skills and must be highly used if they are to be financially viable. Railway services are slowly being concessioned to the private sector. This is a long process involving a lengthy lead time to financial closure. It also demands considerable restructuring of the railway corporations, involving retrenchment with its consequent negative social impact. Returns to the concessionaire are only gradually emerging and should be considered a medium- and long-term prospect. Air transport has not fully benefited from the adoption of the Yamoussoukro Decision in 1999, which pushes liberalisation of access to the region’s air transport market. SADC is the most integrated region. Full implementation of the Decision is hampered by poor competition rules and protectionist measures for national airlines. Similarly, efficient air services are hindered by limited investment in airport infrastructure, which often needs modernisation if it is to meet international safety and security standards. Overall transport infrastructure quality is slowly improving but is not always matched by simplification and harmonisation of operational issues. These include cumbersome customs and administrative procedures, illegal roadblocks, conflicting regional trade arrangements, etc. Consequently, transport costs are high, averaging 14% of the value of all exports compared with 8.6% for all developing countries, and higher still for many landlocked countries – Malawi (56%), Chad (52%) and Rwanda (48%). A basis for dialogue: interconnecting trans-African corridors and regional networks Reducing the cost and improving the quality of transport services is central to the transport-related part of EU development policy. This means removing infrastructure and non-physical barriers to free movement of goods, services and people, improving maintenance of transport assets, etc. and pursuing the sectoral objectives of trade corridors without borders and barriers; better and safer roads; competitive rail services; efficient ports and safe seas and ports; and safe, secure skies and airports. And, complementary investment in communciations infastructure will lead to a more efficient flow of transit traffic along corridors and regional networks. EU programmes support these objectives and match the focus on interconnectivity at regional and continental level. The trans-African corridors and the regional road network linking the corridors to country networks are shown on the map below. It is mainly based on work carried out by the African Development Bank in coordination with the RECs and includes information received from other donors. The continental corridors and regional networks reflect a vision of a more interconnected and better integrated Africa, which matches AU-NEPAD’s aspirations. Eight main trans-African corridors are identified, extending over a total length of 37 500 km of which 14 300 km are in poor condition or “missing links”. There is also an extensive network of regional roads linking capitals, production areas, etc. that form an integral part of the trans-African corridors. Further analysis is required to establish the condition of this regional network and to prioritise its investment needs. The eight main trans-African corridors are: Dakar–N’Djamena: The “trans-Sahelian highway” is approximately 4 500 km long and crosses seven countries: Senegal, Mali, Burkina Faso, Niger, Nigeria, Cameroon and Chad. Almost 35% of the corridor is in poor condition, especially stretches in Senegal and Mali. The Nouackchott–Lagos corridor is approximately 4 500 km long and crosses all twelve coastal countries between Mauritania and Nigeria. It provides the most direct road connection between the capitals of the countries. Approximately 28% of the corridor is in poor condition. The Khartoum–Djibouti corridor is approximately 1 900 km long and links Sudan and Ethiopia to the port of Djibouti. Road conditions vary from good to fair, except for two stretches of approximately 330 km in Djibouti and Ethiopia that are in poor condition. The Lagos–Mombasa corridor is approximately 6 300 km long and connects the ports of West Africa (Nigeria and Cameroon) and East Africa (Mombasa), providing the landlocked Central African countries with access to the coast. Road conditions are poor along almost 53% of the corridor, especially in the Central African Republic, DRC and Uganda. The Cairo–Gaborone corridor is the major trans-African corridor, approximately 8 900 km long. Road conditions vary along the corridor, with almost 33% in poor condition. The N’Djamena–Windhoek corridor is approximately 6 200 km long and links seven countries (Chad, Cameroon, CAR, Congo, DR Congo, Angola and Namibia). Approximately 45% of the corridor is in poor condition. The Beira-Lobito corridor is approximately 3 500 km long and connects the port of Beira with Harare and continues to Lusaka. It links four countries: Mozambique, Zimbabwe, Zambia and Angola. Approximately 45% of the corridor is in poor condition, particularly in Angola. The Dar Es Salaam–Kigali corridor - the East-African central corridor - is 1 700 km long and connects the landlocked countries of Rwanda, Burundi and Uganda to the port of Dar Es Salaam. Road conditions vary, with about 500 km, especially in Tanzania, in poor condition. The map does not show the well-developed corridors in South Africa nor the corridors linking South Africa to its neighbours, e.g. the Johannesburg-Maputo corridor. For North Africa, which has a better developed network, the map shows only the Cairo-Agadir corridor. [pic] [pic] The EU-Africa Partnership on Infrastructure: Energy A brief overview In Africa access to modern energy services remains very low. Less than 20% of Africa’s population has access to electricity and for them power rationing and cuts are part of the daily routine. This inhibits job creation, industrial investment and entrepreneurial development, and impedes production of competitive goods and services. Wider use of modern, sustainable and affordable energy services will improve the efficiency of health and education services, reduce deforestation and ease the daily burden that women bear in Africa. The EU Energy Initiative (EUEI) launched at the WSSD provides the policy framework for the EC and EU Member States to channel their efforts towards increasing access to modern energy services. The 9th EDF ACP-EU Energy Facility (€220 million) recently launched a call for proposals that will be able to co finance investments in rural energy access, to support governance and management in the energy sector and to facilitate investments in cross-border energy interconnections and cooperation. These EU operations are also complemented by actions carried out under the JREC initiative. Africa’s substantial indigenous energy resources, fossil fuels (oil, gas and coal) and renewable sources (hydro, biomass, biofuel, wind, geothermal and solar) are inefficiently used. Most fossil fuel is exported. The rising world market price of oil has a marked negative impact on the GDP of oil-importing countries, particularly the LDCs. Renewable resources are under-used and only 7% of Africa’s hydropower potential is converted into electricity. Increased national and cross-border energy cooperation and trade is essential to improve reliability, affordability and access. It is acknowledged that the traditional approach of limiting energy planning and service provision to nation states has a negative effect on development of the energy sector in Africa. Nation-based planning is sub-optimal in several respects: (a) the geography of energy supply options does not necessarily correspond to political boundaries, since the cleanest and cheapest energy source may lie across national borders; (b) national energy markets are often too small to justify the investments needed to harness certain energy supply options; (c) the difficulties involved in the delivery of energy services in remote areas due to weak planning frameworks and regulations; (d) local and cross-border energy supply often allows diversification of energy sources – a key component in energy security. Steps are being taken to integrate regional energy systems. Progress is being made on improving power distribution through regional power pools, interconnected electricity grids and plans for regional power development. The Southern African and West African Power Pools are increasing the transit capacity for electricity interchange between the countries concerned. Central and East Africa have established their power pools. These are just the first steps, and much more needs to be done. Similarly, the RECs are promoting cooperation on the development of gas and hydropower resources. Some cross-border schemes already exist, for example, the Kariba South power station between Zambia and Zimbabwe and the Ruzizi hydroelectric station between Burundi, the DRC and Rwanda. Other hydropower generating facilities have bilateral agreements that play a key role in cross-border trade in electricity. At the same time individual countries are continuing to develop renewable energy sources for decentralised generation of electricity, which can be suitable solutions for increasing access in rural areas. The EU’s recent Green Paper on energy[11] sees interconnection of energy systems as one of the priority areas. Other priorities include the international promotion of the rational use of energy and renewable energy, which requires dialogue with between producer, and consumer countries. Interconnectivity would help Europe to diversify its sources of supply, while upgraded and new infrastructure would improve the security of energy supplies. Within the context of the Partnership, concrete measures are needed to develop energy partnerships with producer and transit countries. The Partnership could also improve the development of energy and transport facilities (especially in ports) of producer countries that allows more efficient use of their resources and attracts foreign investment. Within the thematic programme of “Environment and sustainable management of natural resources, including energy” the EUEI, JREC and the future COOPENER programme will be able to support the EU-Africa Partnership on Infrastructure. The COOPENER programme could provide institutional support for improving access to sustainable energy services and actions aimed at improving energy security, e.g. by stimulating regional cooperation between countries, the private sector and non-governmental organisations for promoting regional interconnectivity. A basis for dialogue: a focus on interconnectivity The map shows the main electricity interconnections identified by NEPAD and RECs. It will guide the dialogue to identify priority action and the financial set-up. NEPAD i-STAP refers to the power pools as the entities responsible for implementing the projects. The power pools include national utilities of member countries that are responsible for optimising use of regional energy resources and country-to-country support during an energy crisis. The power pools are based on a multitude of legal documents, such as inter-governmental, inter-utility agreements, agreements between operating members and operating guidelines. The present situation with the power pools in the continent is as follows: North African region: the Maghreb Union, COMELEC, which includes Mauritania, Morocco, Algeria, Tunisia and Libya. Southern African region : Southern Africa Power Pool (SAPP) - DRC, Angola, Zambia, Tanzania, Namibia, Botswana, Zimbabwe, Malawi, Mozambique, Lesotho, Swaziland and South Africa. West African region : West Africa Power Pool (WAPP) - Senegal, Guinea Bissau, Gambia, Guinea Conakry, Sierra Leone, Ivory Coast, Mali, Burkina Faso, Niger, Ghana, Togo, Benin, Nigeria and Cape Verde. Central African region: Central Africa Power Pool (CAPP) - Cameroon, Gabon, Chad, CAR, DRC, Equatorial Guinea, Sao Tome, Congo and Angola. Applications from Rwanda and Burundi are being processed. East African region : Eastern Africa Power Pool (EAPP) - Egypt, Sudan, Ethiopia, Uganda, Kenya, Rwanda and Burundi. Participation by Eritrea, Somalia and Tanzania is on hold. Among these power pools, SAPP and WAPP are more mature than CAPP and EAPP, which are very recent. This is reflected on the map, which shows that interconnections in the WAPP and SAPP regions are more clearly defined than in the EAPP and CAPP regions. Some of the interconnections shown on the map are being implemented or are near financial closure. NEPAD i-STAP envisages support for: - projects of continental relevance - identified by a bold, dotted line, - regional power pools - identified by a lighter dotted line, - capacity-building activities, especially for power pools, NEPAD, AUC, AFREC and regulatory institutions, some of which will be financed by the EUEI Energy Facility. NEPAD has also identified the Nigeria-Algeria gas pipeline as a priority, together with other oil and gas projects, such as the West Africa gas pipeline (under construction), the Kenya-Uganda oil pipeline and the Tunisia-Libya gas pipeline. [pic] [pic] The EU-Africa Partnership on Infrastructure: Water A brief overview Water resources are unevenly distributed and erratic rainfall exacerbates equitable access. Many African countries suffer large seasonal rainfall fluctuations and periodic cycles of drought and flood. Climate change will exacerbate the extremes of variability of water availability. As a result, the population living in water-scarce countries in Africa will rise to over 400 million by 2010, mainly located in North Africa. These levels of water scarcity constrain food production, ecosystem protection and economic development, particularly among the poor. Most of Africa’s water resources are shared and cross borders. Transboundary river basins need joint management for conservation and equitable resource sharing. Integrated water resource management provides such a framework and will also promote peace and security in transboundary water basins. This framework is crucial as some countries’ resources originate beyond their borders, for example Mauritania (95%) and Botswana (94%). There are some 60 international river and lake basins in Africa, although fewer than 10 have the cooperation agreements necessary for sustainable management and equitable sharing of resources between riparian states. One notable example of cooperative water resource management is the Nile Basin Initiative, a partnership between the Nile riparian states led by the Council of Ministers of Water Affairs. It aims to achieve sustained socio-economic development through equitable use of the common Nile Basin water resources. Creating new river basin organisations and revitalising existing organisations is one priority of the African Ministerial Council on Water in its efforts to deliver the African Water Vision for 2025. More effective management of water resources is needed to improve water security and the affordability of water services at country level and to contribute effectively to the MDGs. Today over 300 million people – some 42% of Africa’s population - still have no access to safe water. Similarly access to basic sanitation is denied to 60% of the population. Without clean water and good sanitation, diarrhoea and other water-borne diseases will multiply. Food security and economic productivity will be threatened and HIV/AIDS treatment will be less effective. Africa has potential for hydropower production of about 1.4 million GWh per year. Currently, however, despite the immense possibilities, hydropower generation represents less than 5 percent of the electricity generated. Water for industrial use is also very low and accounts for only 6 percent of water used. Integrated water resource management at a basin level provides the framework for managing these competing demands for water. Making better use of scarce resources through better water management, efficient irrigation, reducing leakage and waste and avoiding pollution are all necessary in order to reap the estimated economic benefit of US$ 22 billion when Africa achieves its water and sanitation MDGs. More efficient, more sustainable water use and basin management should also contribute to the goals of halting or reversing the current loss of natural resources and biodiversity by 2015. Therefore, strong political will and financial commitment to joint management, development and harnessing of transboundary water will contribute to reducing poverty at local level. Better use of water at country level will enable national authorities to expand access to water and sanitation at more affordable prices. This, however, depends on balancing investments between infrastructure provision, governance and providing national and local authorities with the capacity effectively to manage and monitor water resources and service provision. A basis for dialogue - transboundary water management in Africa There is a need to get riparian states to cooperate on the use of the resources of shared rivers and ground water basins. This involves (i) preparing water resources management plans that address the needs of all users and respect the needs of the environment, and (ii) developing the infrastructure (dams, irrigation systems, water supplies, hydro-electric power) that is needed to reduce vulnerability to droughts, to manage floods better, to ensure more water, more food and more electricity in a way that takes account of the needs of the river system itself. This means laying a strong foundation for cooperative action and for future investment projects to follow the decision-making framework of the World Commission on Dams Report of 2000. Integrated Water Resources Management (IWRM) is central to EC development policy related to water, to the EU Water Initiative (EUWI) and the Africa-EU Partnership on water affairs and sanitation launched at the WSSD. As a result of the EUWI, €10 million from 9th EDF is being used to support transboundary management in five basins in Africa (Niger, Volta, Lake Chad, Kagera and Orange/Senqu). The 9th EDF ACP-EU Water Facility (€500 million) is also supporting transboundary water management and the establishment and reinforcement of river basin authorities as well as investments at the national and local level. These Water Facility operations are complementary to investments by the National Indicative Programmes. Funds from the ACP-EU Water Facility have been allocated to the Nile Basin Initiative (NBI - €18 million), the Niger and the Senegal (€2 million each). The EC is thereby supporting regional water management in specific fields: - Establishment of and support for the “Shared Vision Programme” in the Nile and the Niger. This provides the basic framework for sustainable use of shared water resources and is a prerequisite for sound investment in infrastructure. - Support for existing basin authorities (Senegal, Orange/Senqu and Lake Chad) and for the establishment of new ones (Volta). - Multi-purpose basin development addressing the different water uses, as part of the NBI. - In the field of disaster preparedness, support for a flood preparedness programme in the Eastern Nile for Ethiopia and Sudan, as part of the NBI. - Knowledge and monitoring of water resources for better management. The EC is supporting the HYCOS Programme (Hydrological Cycle Observing System) and the establishment of a pan-African water information system. Building on this substantial and varied support already provided by the EC for transboundary basin management in Africa, further opportunities will be developed to respond to AU-NEPAD/REC priorities. Funds from the ACP-EU Water Facility will support the start-up phase of this process. Initially, the focus must be on basins prioritised by NEPAD in its 2005 STAP for Transboundary Water Management (Niger, Senegal, Congo, Lake Chad, Nile, Okavango and Zambezi) and on expanding support for other basins, particularly: - Establish and support for “shared vision programmes” as the framework for sustainable use of shared water resources and a prerequisite for sound investment in infrastructure. - Establish and support for basin authorities and building their capacities, as a necessary foundation for sustainable infrastructure development. - Contributions to project preparation and implementation to complement existing instruments (within the AfDB, NEPAD, SADC, etc.). The programme of action will be developed and implemented in close collaboration with African institutions (AU-NEPAD, AMCOW, RECs, AfDB) and other donors (such as Germany which has undertaken a programme to initiate support for the Congo basin). [pic] [pic] The EU-Africa Partnership on Infrastructure: ICT A brief overview The uptake of ICTs in Sub-Saharan Africa has been hampered by the non-existence of appropriate regulatory frameworks and the inadequacy of infrastructure. The number of fixed telephone lines is minimal and the waiting period for a telephone connection may be several years. Fortunately mobile telephony and pre-paid cards are solving many of Africa’s communication problems. Additionally, Africa is wasting US$400 million each year by intra-African telecom traffic that transits outside Africa because of a lack of interconnections and clearing houses. Large bandwidth at reasonable costs remains an issue for landlocked countries. Building on the broad experience of the EU and following the 2nd phase of the World Summit on the Information Society (WSIS), the Communication “Towards a Global Partnership on the Information Society: Follow up to the Tunis Phase of the WSIS” of April 2006 - paved the way for addressing the digital divide in developing regions, notably Africa. A basis for dialogue: regulatory reform, broadband and non-commercial e-application investment Support to Regulatory Reform: It is widely recognised that the private sector can play a major role in ICTs. Even in Africa where many incumbent operators are still state-owned, several governments have privatized their fixed-telecom operator. Moreover, the mobile telecom operators are mainly in the hands of the private sector, local or foreign. To attract the private sector a stable legal environment and an appropriate regulatory framework are needed. [pic] | [pic] | Figure 1: ICT competition This map compares monopolistic or competitive practices in services such as local, domestic long-distance, international, wireless local loop and mobile. Source: ITU | Figure 2: Independent regulators Full autonomy implies national regulatory authorities that are independent from political and financial pressures and that are staffed by appropriately trained professionals. Source: ITU | The boundaries, colours, denomination and any other information shown on these maps do not imply, on the part of the European Commission, any judgment on the legal status of any territory, or any endorsement or acceptance of such boundaries. | Therefore, while ensuring that the social aspects of liberalisation are considered, it is recommended that action be directed towards: - establishing and consolidating national and regional ICT strategies, which support poverty reduction strategies; - creating national and regional regulatory frameworks for electronic communications that ensure a level playing field and facilitate competition whereby competing firms are assured of equal access to technology and fair pricing; - establishing independent national regulatory authorities. Activities could consist of assistance measures to manage the transition to liberalised telecommunications markets in order to facilitate network interconnection and interoperability of services, while fostering the reduction of telecommunication costs and the introduction of new technologies. This would include training activities, technical assistance and sharing of good practices for regional policy makers and regulators. To implement these activities, the Commission will favour a sub-regional approach in order to take benefit of an economy of scale and to promote the emergence of broader markets. Investment in technologically neutral broadband infrastructure: There are presently several broadband technologies options for rolling out a broadband infrastructure on the African continent: wireless technologies, including satellite, wire-line technologies (e.g. optical fibre networks, but also power line communications) and a combination of these. Support to the deployment of a broadband infrastructure at pan-African level should be based on a technologically neutral approach with choices between the different options relying on current and planned ICT infrastructures and considerations related to deployability, bandwidth, coverage and cost. Principal backbones infrastructure, existing and planned, in Africa EASSy : Submarine cable running along the African East Coast that would close the ring around Africa. COMTEL : this consortium is entirely composed of incumbent telco covering 21 countries, reflecting the COMESA membership basis of the organisation. Central African ring : This is a network infrastructure proposed by Celtel, that would link a range of countries including: Kenya, Malawi, Uganda, Tanzania and Bukoba in Eastern DRC. COM-7 : This route proposed by Com-Africa connects seven countries in East and Southern Africa. It has no incumbent telco involvement. West-East-West linkages E2-E3-E4-E5 : The trans-Sahel backbone linking Burkina Faso, Niger, Chad, Sudan, and Uganda . A redundant ring could also be created by linking with the Central African backbone by continuing South through Chad via Cameroon to Gabon, taking advantage of the Cameroun-Chad fibre backbone that has been laid along the oil pipeline. There is a consensus that in circumstances where the market does not deliver, state-intervention should not be excluded. Such situations include (i) the rural sector, (ii) trans-border communications; (iii) post-conflict situations, (iv) networks that are operated by the governments for internal usage (in principal to be avoided), and (v) broadband networks that are operated according to the “Open Access Principle.” Non-commercial e-services: The objective would be to promote the usage of the underlying ICT infrastructures thus encouraging further investment through the development of e-applications and services of high societal impact such as education, health, agriculture, environment and e-government. The development of projects in these domains should exploit synergies with EU programmes and initiatives such as trans-European Networks for Telecommunications, TEN-Telecom, i2010, the EU Research and Development Framework Programmes, the Interchange of Data between Administrations (IDABC) Programme, or the recent established co-operation between ESA and DEV to promote telemedicine through satellites. Examples of these are: - Research and Education Networks: the aim would be to improve the connectivity of African national research and education networks and to interconnect them with the EU’s GÉANT2. This would integrate African researchers into global research communities and limit the “brain drain”. - The recently established collaboration between the ESA and DEV to promote telemedicine through satellites should be furthered. A task force composed of the relevant African Organizations, the WHO, EC and ESA has been set up to identify a framework of appropriate actions for a telemedicine program in sub-Saharan Africa. The TTF activities will be complemented by an analysis of the cost benefits of the implementation and by a study of system architecture and related costs of a pan-African satellite-based telemedicine. - e-government between the AUC and its Member countries in a similar way to the EU’s Interchange of Data between Administrations programme, - the NEPAD e-Schools Initiative that will connect 600,000 African schools to the Internet and provide better education to the millions of children, - the adaptation to the needs of Africa of the products and services developed by the EU Research and Development Framework Programmes in the field of e-learning, telemedicine and e-government. EC commitments to transport, energy, water and sanitation, and ICT in Africa (€) Sub Saharan Africa commitments are EDF, North Africa commitments are EU budget resources | 2003 | 2004 | 2005 | Total | Transport Sub Saharan Africa North Africa | 628,000,00096,000,000, | 401,400,000 43,000,000 | 807,400,000 19,000,000 | 1,836,800,000 158,000,000 | Energy Sub Saharan Africa North Africa | 500,000 - | 6,300,000 8,600,000 | 4,000,000* - | 10,800,000 8,600,000 | Water and sanitation Sub Saharan Africa North Africa | 169,200,000 31,700,000 | 137,900,000 77,900,000 | 313,900,000** 102,700,000 | 621,000,000 212,300,000 | ICT Sub Saharan Africa North Africa | 11,100,000 - | 21,000,000 4,000,000 | - - | 32,100,000 4,000,000 | Total Sub Saharan Africa North Africa Grand total - Africa | 808,800,000 127,700,000 936,500,000 | 566,600,000 133,500,000 700,100,000 | 1,125,300,000 121,700,000 1,247,000,000 | 2,500,700,000 382,900,000 2,883,600,000 | Source: EuropeAid Cooperation Office Notes * The ACP-EC Council of Ministers decided on 25 June 2005 to set up the Energy Facility. The Facility will commit €220 million by the end of 2007. The call for proposals has been launched. ** The ACP-EC Water Facility has resources of €500 million. During 2004-2005, €125 million was committed and the remaining €375 million will be committed by the end of 2007. For Sub Saharan Africa: commitments are exclusively EDF programmable resources (and the Water Facility). For North Africa: commitments are exclusively EU budget resources. Abbreviations ACP | Africa, Caribbean, Pacific | AfDB | African Development Bank | AFREC | African Energy Commission | AIDS | Acquired Immunodeficiency Syndrome | AMCOW | African Ministerial Council on Water | AU | African Union | AUC | African Union Commission | CAPP | Central Africa Power Pool | CAR | Central African Republic | COMELEC | Comité Maghrebin de l’Electricité | COMESA | Common Market for Eastern and Southern Africa | COOPENER | Cooperation Energy Programme | COSCAP | Cooperative Development of Operational Safety and Continuing Airworthiness Project | DAC | Development Assistance Committee (of the OECD) | DFI | Development Financing Institutions | DRC | Democratic Republic of Congo | EAPP | Eastern Africa Power Pool | EASSy | Eastern Africa Submarine Cable System | EC | European Community | EDF | European Development Fund | EIB | European Investment Bank | EPA | Economic Partnership Agreement | ESA | European Space Agency | EU | European Union | EUEI | EU Energy Initiative | EUWI | EU Water Initiative | FPA | Fishery Partnership Agreements | GDP | Gross Domestic Product | GNI | Gross National Income | HIV | Human Immunodeficiency Virus | HYCOS | Hydrological Cycle Observing System | ICAO | International Civil Aviation Organisation | ICT | Information and Communications Technology | IDABC | Interoperable Delivery of European eGovernment Services to public Administrations, Businesses and Citizens | i-STAP | Infrastructure Short Term Action Plan (of NEPAD) | ITU | International Telecommunications Union | IWRM | Integrated Water Resources Management | JREC | Johannesburg Renewable Energy Coalition | LDC | Least Developed Countries | MDGs | Millennium Development Goals | NBI | Nile Basin Initiative | NEPAD | New Partnership for Africa’s Development | NIP | National Indicative Programme | ODA | Official Development Assistance | OECD | Organization for Economic Cooperation and Development | REC | Regional Economic Community | REEP | Renewable Energy and Energy Efficiency Partnership | RIP | Regional Indicative Programme | SADC | Southern African Development Community | SAPP | Southern Africa Power Pool | SESAR | Single European Sky ATM Research | SSATP | Sub-Saharan Africa Transport Programme | STAP | Short Term Action Plan (of NEPAD) | TEN | Trans-European Networks | TTF | Technology Transfer Facility | WAPP | West Africa Power Pool | WHO | World Health Organisation | WSSD | World Summit on Sustainable Development | [1] Europeiska rådet: EU och Afrika: Mot ett strategiskt partnerskap – 15961/05 (press 367) av den 19 december 2005. [2] DAC:s nätverk för fattigdomsbekämpning: Riktlinjer för användning av infrastruktur för att bekämpa fattigdom (december 2005). [3] Är Afrika rustat för 2000-talet?, Världsbanken (april 2000). [4] En bedömning av den regionala integrationen i Afrika, FN:s ekonomiska kommission för Afrika (2004). [5] KOM(2006) 181: För ett globalt partnerskap i informationssamhället: Uppföljning av Tunisfasen av världstoppmötet om informationssamhället (WSIS). [6] Givaratlas 2006, Europeiska kommissionen – OECD. [7] Parisdeklarationen om biståndseffektivitet från februari 2005. [8] Rådets slutsatser om finansiering till förmån för utveckling och biståndseffektivitet: Fler bättre och snabbare resultat – rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser)– den 11 april 2006, Luxemburg. [9] SSATP includes 32 SSA countries and the RECs. Its Long Term Development Plan (2004-07) is supported by EC (major donor), France, Denmark, Ireland, Norway, Sweden, UNECA and World Bank. [10] COM(2000) 422: Promoting sustainable transport in development cooperation [11] COM(2006) 105.