MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN SAMT REGIONKOMMITTÉN Efter 2015: mot en bred och integrerad strategi för finansiering av fattigdomsutrotning och hållbar utveckling /* COM/2013/0531 final */





MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN SAMT REGIONKOMMITTÉN Efter 2015: mot en bred och integrerad strategi för finansiering av fattigdomsutrotning och hållbar utveckling Inledning Under de kommande två åren bör alla partner prioritera kraftfulla åtgärder för att skynda på framstegen med att uppfylla millennieutvecklingsmålen. Inför FN:s särskilda evenemang för millennieutvecklingsmålen i september 2013 måste EU och dess medlemsstater därför intensifiera ansträngningarna för att uppfylla sina åtaganden. Bland annat krävs mer och effektivare finansiering till stöd för utvecklingsländerna, i enlighet med kommissionens meddelande En agenda för förändring[1]. EU:s och dess medlemsstaters (nedan kallade EU) insatser analyseras i EU:s redovisningsrapport 2013, som bifogas detta meddelande. Samtidigt har det globala samtalet om den mer övergripande agendan efter 2015 inletts genom olika processer. Kommissionens meddelande Ett anständigt liv för alla: Att avskaffa fattigdom och ge världen en hållbar framtid[2], som rådet har ställt sig bakom[3], är inriktat på ”vad” som behöver göras. Där beskrivs en vision för tiden efter 2015 om att minska fattigdomen och skapa hållbar utveckling inom en övergripande ram. I meddelandet om 2015 års internationella klimatavtal[4] behandlas flera viktiga frågor om klimatfinansieringen efter 2020. I både meddelandet Förbättra EU:s stöd till utvecklingsländerna genom mobilisering av utvecklingsfinansiering[5] och rådets efterföljande slutsatser[6] konstateras att det krävs en bred och integrerad strategi för alla finansieringskällor och de olika processerna för att hantera dessa källor. Detta meddelande handlar främst om finansieringsdelen av ”hur” arbetet ska bedrivas efter 2015. Vi beskriver hur en gemensam EU-strategi kan utvecklas för finansieringsfrågor i den internationella diskussionen – hur en global strategi kan utformas, vilka resurser som finns tillgängliga och som kan mobiliseras, vilka processer som kan leda dit och vilka principer som bör ligga till grund för arbetet. I det här skedet bör EU föra dialog med sina partner och detta meddelande innehåller inga förslag till nya åtgärder eller åtaganden för EU. Sådana förslag kan komma senare inom ramen för ett globalt avtal om en rad olika åtaganden som avspeglar olika internationella partners skiftande behov och kapacitet efter 2015. I meddelandet betonas finansiering för utvecklingsländer, men den föreslagna strategin går att tillämpa generellt. Den centrala grundtesen håller för alla länder – utbudet av finansieringskällor är likadant för alla politiska mål och måste användas på det sätt som ger bäst resultat. 1. En föränderlig global finansieringsmiljö Under det senaste årtiondet har världen förändrats kraftigt, särskilt när det gäller fördelningen av det globala välståndet, ländernas möjlighet att påverka globala trender och nya givares växande betydelse, vilket i sin tur påverkar vår syn på utvecklingsfinansieringen. Finansieringsfrågorna berörs av flera internationella processer. Rapporten från FN:s panel på hög nivå om tiden efter 2015 och FN:s öppna arbetsgrupp om mål för hållbara utvecklingsmål behandlar finansiering och andra medel för genomförande. FN:s kommitté för att ta fram alternativ för en strategi för hållbar utveckling håller på att inleda sitt arbete och FN:s generalförsamling håller samråd för att försöka stärka utvecklingsfinansieringsprocessen. Dessutom arbetar parterna i FN:s ramkonvention om klimatförändringar med mobilisering och effektiv användning av klimatfinansiering efter 2020 och parterna i konventionen om biologisk mångfald arbetar med att sjösätta sin strategi för att mobilisera resurser. Dessa och andra processer begagnar sig av samma resurser för att uppnå en rad mål, vilket kan leda till överlappande åtaganden. I stället bör investeringarna för att uppnå dessa mål, som grundar sig på nuvarande och framtida åtaganden, samverka och skapa synergieffekter på både nationell och internationell nivå. Därför bör de olika finansieringsprocesserna vara samstämmiga med de gemensamt fastställda principerna och integreras med varandra för att ge största möjliga nytta i arbetet med att uppnå flera globala politiska mål. De nuvarande diskussionerna är en möjlighet att uppdatera Monterreyöverenskommelsen och inrätta en finansieringsstrategi som är inriktade på de områden där det används mest resurser – på nationell nivå. Genom 2002 års Monterreyöverenskommelse och 2008 års Dohaförklaring om utvecklingsfinansiering fastställdes en princip om sunt förnuft som fortfarande är giltig: Nyckeln till framsteg ligger i varje lands nationella åtgärder, där alla tillgängliga resurser används på bästa sätt. Denna omfattande finansieringsstrategi bör ligga till grund för finansieringsdiskussionerna och integreras ytterligare. Resurser kan komma från två källor: offentliga och privata, på både inhemsk och internationell nivå. Offentlig inhemsk finansiering omfattar skatter och andra statliga intäkter, bland annat från naturresurser. Offentlig internationell finansiering kan ske i form av bidrag, kapital eller lån. Privat inhemsk finansiering innefattar investeringar av lokala företag och välgörenhetsorganisationer. Privat internationell finansiering utgörs av internationella investeringar och privata överföringar som penningförsändelser från utvandrare och donationer. Nya och innovativa källor som skatt på finansiella transaktioner, intäkter från handel med utsläppsrätter eller skatt på bunkerbränslen faller också inom ramen för dessa kategorier. Det finns kategorier av resurser som varje land kan investera i alla nationellt och internationellt överenskomna mål, även om de använder olika instrument för olika primära ändamål. Dessa bör bilda basen för en finansieringsstrategi. Offentliga medel finns direkt tillgängliga och kan användas av regeringarna. Privat finansiering är i grunden helt annorlunda, eftersom den följer privata intressen och måste regleras för att stödja politiska mål. Offentliga beslutsfattare bör arbeta för att öka den tillgängliga finansieringen och se till att resurserna inriktas effektivt på de överenskomna målen. Därför bör alla källor ses sammantaget som en blandning av tillgängliga medel för att åstadkomma resultat. 2. Var finns pengarna? Att koncentrera sig på det viktigaste ur ett utvecklingslands perspektiv Det finns uppskattningsvis 7 129 miljarder euro[7] tillgängligt i privat och offentlig finansiering i utvecklingsländerna 2010. Dessa medel kan bidra till att utrota fattigdomen och uppnå hållbar utveckling. Tabell 1: Tillgänglig finansiering för utvecklingsländer (miljarder euro, 2010) Offentlig inhemsk finansiering Summa: 3 317 Skatteintäkter: 3 252 Potentiella intäkter från avskaffandet av skadliga subventioner till fossila bränslen: 309 Offentlig utlandsupplåning: 65 Memorandumposter Sammanlagda reserver, inkl. guld: 4 074 Olagliga finansiella utflöden: 649 (uppskattningsvis 120 i förlorade skatteintäkter) bland annat från korruption, kriminell verksamhet och skatteundandragande och skatteflykt. Offentlig internationell finansiering Använda medel sammanlagt: 158 Bidrag i offentligt utvecklingsbistånd: 92, varav 39 från EU Lån med förmånliga villkor (mjuka lån): 7, varav 3 från EU Övrig offentlig utvecklingsfinansiering: 54, varav 4 från EU FN-sanktionerade internationella säkerhetsinsatser: 5, varav 2 från EU Privat finansiering – inhemsk och internationell Summa: 3 652 Inhemska privata investeringar: 2 678 Internationella investeringar: 624 Utländska direktinvesteringar: 443 Utländska portföljinvesteringar 181 Privat utlandsupplåning: 70 Överföringar från utvandrare: 238 Potentiella intäkter från en sänkning av överföringskostnaderna till 5 %: 12 per år. Privat välgörenhet: 42 Uppgifterna bekräftar att de inhemska offentliga resurserna är större än den internationella offentliga finansieringen (med en faktor 20), som utgör endast 2 % av den sammanlagda finansiering som finns tillgänglig i utvecklingsländerna. Den privata finansieringen ligger på samma nivå som den offentliga. Samtidigt finns det grundläggande skillnader mellan olika länder i finansieringskällornas sammansättning, vilket framgår av de olika situationerna i låginkomstländerna (LIC) och medelinkomstländerna (MIC). Figur 1 Figur 2 2.1. Inhemsk offentlig finansiering – den största och bästa källan för regeringar Inhemsk offentlig finansiering (3 317 miljarder euro) är den viktigaste finansieringskälla som regeringarna har direkt tillgång till för utgifterna i samband med politiska mål och är alltså den viktigaste delen i en finansieringsstrategi. Utöver att ge det skattemässiga utrymmet för att satsa på prioriterade områden kan den också stärka den inhemska ansvarsskyldigheten och bidra till ett sunt förhållande mellan stat och invånare. De flesta länder kan öka sina inhemska utgifter för prioriterade områden avsevärt, bland annat genom att höja skatteintäkter, bekämpa olagliga utflöden och avskaffa skadliga subventioner till fossila bränslen. 2.1.1. Mobilisering av inhemska resurser Skatteintäkterna varierar i utvecklingsländerna och står för i genomsnitt 13 % av BNP i låginkomstländerna och 22 % av BNP i medelinkomstländerna. UNDP har föreslagit att de statliga intäkterna bör ligga över 20 % av BNP för att vara förenliga med millennieutvecklingsmålen. De flesta medelinkomstländer borde alltså kunna uppnå dessa mål enbart med hjälp av inhemska offentliga resurser. Enligt Internationella valutafonden (IMF) skulle det vara möjligt att öka de statliga intäkterna med cirka 3 % av BNP relativt snabbt, även utan hänsyn till den potential som finns i ökade intäkter från naturresurser och nya gröna skatter. Detta visar att det i ett längre perspektiv är möjligt att avskaffa biståndsberoendet även för låginkomstländer. De olagliga flödena, som inkomster från brott, skatteundandragande och korruption, beräknas till 649 miljarder euro och utgör ett kraftigt bortfall från de offentliga medlen i många länder. Förlorade skatteintäkter är bara en del av de negativa effekterna av dessa flöden, eftersom de också avskräcker från lagliga investeringar och undergräver den sociala sammanhållningen i stort. Länderna bör hindra de olagliga flödena genom reglering och brottsbekämpning. 2.1.2. Hållbar in- och utlåning Genom att ta lån kan länderna förhandsfinansiera investeringar och upprätthålla stabila offentliga utgifter även under föränderliga intäktsförhållanden. Rent generellt har utvecklingsländernas skuldsättning minskat med åren, men många riskerar fortfarande att sakna tillgång till finansmarknaderna och vara beroende av offentliga lån. Privata långivare och offentliga långivare utanför Parisklubben har blivit mer framträdande fordringsägare hos utvecklingsländerna. Detta understryker behovet av att alla aktörer följer ansvarsfulla principer för in- och utlåning för att säkerställa hållbarhet i skuldsättningen. Merparten av de 4 074 miljarder euro som utvecklingsländerna har i internationella reserver innehas av ett fåtal medelinkomstländer, medan de fattigare länderna i allmänhet har små buffertar. Nödreserver ingår i ett lands försvar mot chocker och kan kompletteras med försäkringsbaserade instrument, samtidigt som det är mycket viktigt med en sund ram för makrotillsyn för att begränsa sårbarheten. 2.1.3. Använda den tillgängliga inhemska offentliga finansieringen väl Att använda de pengar man har på rätt sätt är minst lika viktigt som att öka resurserna. Länderna bör följa regler för god förvaltning av offentliga medel och se till att de pengar som finns tillgängliga ger största möjliga nytta. De investeringar som är viktigast för att uppnå fastställda mål bör prioriteras och utgifter för ett politiskt mål bör också bidra till utvecklingen i fråga om andra mål. 2.1.4. Viktiga åtgärder för att öka de inhemska resurser som investeras för att nå globalt överenskomna politiska mål Varje land bör göra följande på nationell nivå: – Reformera skattesystem, stärka skattemyndigheter och införa lagar som minskar korruptionen. Detta innefattar att öka insynen, ansvarsskyldigheten och hållbarheten i förvaltningen av naturresurser och att ta itu med skatteundandragande och skatteflykt. – Tillämpa en politik som garanterar att pengarna används väl, bland annat genom innovativa partnerskap och användning av privata medel samt genom att avskaffa skadliga subventioner till fossila bränslen. – Följa ansvarsfulla övergripande in- och utlåningsprinciper och bygga upp motståndskraft. För att stödja de nationella ansträngningarna bör alla länder och internationella aktörer tillsammans göra följande: – Kräva insyn i den finansiella sektorn och de multinationella företagen i nyckelsektorer, bl.a. genom utvinningsindustrins initiativ för ökad öppenhet och andra initiativ för att bidra till hållbar användning av naturresurser, regler om olagliga flöden, landsvis rapportering, ökad skatteinsyn och ökat informationsutbyte. EU leder de globala ansträngningarna i dessa frågor, men för att göra framsteg krävs även att andra aktörer ansluter sig till dessa principer. – Genomföra antikorruptionsbestämmelser, som FN:s konvention mot korruption. – Stärka det internationella finansiella systemet för hållbara skulder och chockhantering. 2.2. Internationell offentlig finansiering – fortfarande viktig för vissa länder Offentligt utvecklingsbistånd är fortfarande en viktig finansieringskälla för de 36 låginkomstländer som också påverkas mer av globala problem. Detta bistånd motsvarar 12 % av deras BNP, vilket alltså är lägre än låginkomstländernas inhemska intäkter. Samtidigt har offentlig internationell finansiering (158 miljarder euro) marginell betydelse för utvecklingsländerna som helhet (0,7 % av BNP). I de 108 medelinkomstländerna motsvarar offentligt utvecklingsbistånd i genomsnitt bara 0,2 % av BNP, vilket bekräftar att biståndet bör inriktas på de länder som har störst behov av det. 2.2.1. Öka finansieringen och övervaka det som är viktigt Utländsk offentlig finansiering till utvecklingsländer är beroende av inhemska budgetbeslut hos varje givare. Sammantaget ger EU mer bistånd än alla andra utvecklade länder tillsammans. Unionen har uppfyllt sina åtaganden vad gäller handelsrelaterat bistånd sedan 2008, har genomfört åtagandena om snabb klimatfinansiering och ökar sin finansiering av biologisk mångfald i linje med besluten i Nagoya och Hyderabad. EU:s samlade offentliga utvecklingsbistånd minskade något under 2012, men EU:s stats- och regeringschefer har upprepat sitt åtagande att nå 0,7 % av BNI senast 2015, trots det svåra ekonomiska läget. Tillväxtekonomier och tillväxtländer som ligger i den övre delen av intervallet för medelinkomstländer bör bidra på ett rättvist sätt till den offentliga internationella finansieringen, i linje med sina finansiella resurser. Begreppet offentligt utvecklingsbistånd får allt oftare kritik för att vara alltför brett eller för att det varken täcker alla som deltar i utvecklingssamarbete eller alla berörda åtgärder. Det offentliga utvecklingsbiståndet behöver reformeras och det krävs en bättre övervakning av finansieringen av olika politiska mål, bland annat genom bättre politiska indikatorer (t.ex. Riomarkörer) för att visa vilka offentliga biståndsvolymer som stöder särskilda politiska mål. Det bör utarbetas en solid grund för att fånga upp all finansiering som främjar utvecklingsländerna, så att alla aktörer kan ställas till ansvar med hjälp av samma måttstock. Arbetet inom OECD:s biståndskommitté (OECD/DAC) är ett viktigt bidrag till detta. Övervakningen av den internationella finansieringen bör ingå i en omfattande övervakningsmekanism som även täcker inhemsk och privat finansiering. 2.2.2. Använda den tillgängliga utländska offentliga finansieringen väl Att använda pengarna väl handlar, precis som för inhemska resurser, om att både göra rätt saker och att göra saker rätt: pengarna bör användas där de behövs mest och användas innovativt och effektivt för att bidra till flera politiska mål samtidigt, t.ex. genom att specifika politiska mål integreras. Innovativa metoder för att leverera finansiering kan öka effektiviteten och bör användas i högre grad. En mix av bidrag, lån och kapital, samt garanti- och riskdelningsmekanismer kan fungera som katalysator för privata och offentliga investeringar, och EU arbetar aktivt för att åstadkomma detta. Mer generellt kan innovativ finansiering, som utvecklats av ledningsgruppen för innovativ utvecklingsfinansiering, ha stor potential för att skapa intäkter och ge mer stabil och förutsägbar finansiering. Vissa innovativa finansieringsmekanismer, som mekanismen för en ren utveckling, har utformats för ett visst politiskt mål, men dessa investeringar bör också ta hänsyn till det större sammanhanget och bidra till andra mål. När det gäller att göra saker rätt, har det internationella samfundet gjort tydliga åtaganden inom ramen för Busanpartnerskapet för effektivt utvecklingssamarbete för att effektivisera åtgärderna med utgångspunkt i demokratiskt egenansvar för utvecklingsländerna och en gemensam uppfattning om behovet av att leverera globala kollektiva nyttigheter. Detta kan undergrävas av multilaterala processer för att öronmärka finansiering av specifika politiska områden samtidigt som utvecklingsländerna behöver rikta finansieringen mot områden där den kan göra rätt saker för att uppnå nationella mål som är knutna till de globala målen. 2.2.3. Nyckelåtgärder för att öka internationella offentliga resurser som investeras i globala mål Varje land bör ta eget ansvar och kräva att all extern finansiering följer deras nationella utvecklingsplaner, där överenskomna mål är integrerade, i linje med Busanprinciperna. Alla länder och internationella aktörer bör komma överens om följande: – Följa principerna och åtagandena inom Busanpartnerskapet för att tillhandahålla internationell offentlig finansiering. – Bidra med en rättvis andel till de globala ansträngningarna, med utgångspunkt i ett dynamiskt spektrum av åtaganden. De rikaste länderna bör bidra mer än de länder som ligger i övre delen av intervallet för medelinkomstländer och tillväxtekonomier, medan utlandsbiståndet bör inriktas på låginkomstländer. Samarbetet med medelinkomstländer för att i synnerhet främja länderna i nedre delen av intervallet, bör vara inriktat på viktiga katalysatoråtgärder. – Reformera det offentliga utvecklingsbiståndet och övervaka extern offentlig finansiering inom ramen för en omfattande ömsesidig ansvarsmekanism. – Använda finansieringsvillkor som passar för landets behov och som uppfyller kravet på långsiktig finansiell hållbarhet. Innovativa mekanismer som genererar ytterligare resurser bör användas i större omfattning, precis som ökad kapacitetsuppbyggnad och tekniskt bistånd. 2.3. Privat finansiering – avgörande drivkraft för tillväxt Den privata finansieringen skiljer sig från den offentliga på ett grundläggande sätt. Den följer privata intressen och strävar inte i sig efter att uppfylla offentliga politiska mål. Samtidigt är privata investeringar (3 652 miljarder euro) de viktigaste drivkrafterna för tillväxt och kan bidra till de politiska målen. Även en liten förändring i de privata investeringsprioriteringarna och deras villkor kan vara till stor fördel för de offentliga politiska målen. En sådan förändring går i första hand att åstadkomma med hjälp av inhemska och internationella politiska incitament, som offentlig-privata partnerskap. De inhemska och internationella privata sektorerna är väl integrerade, reagerar på samma incitament och behandlas därför tillsammans. Det är bara nödvändigt att skilja på dem i samband med övervakningsåtaganden. 2.3.1. Investeringar och handel, vetenskap, teknik och innovation Inhemska investeringar är betydligt mycket större än de utländska och den viktigaste stöttepelaren för den ekonomiska utvecklingen. Utländska direktinvesteringar, och i mindre utsträckning privat utländsk långivning, är ett komplement till detta och bidrar även med know-how och teknik. Investeringar som främjar offentliga mål bör också stödjas genom ett gynnsamt politiskt klimat och innovativa mekanismer, t.ex. resultatbaserade utbetalningar för ekosystemtjänster, koldioxidkrediter eller kompensation för biologisk mångfald. Handel är en mycket viktig metod för att öka verksamheten och produktiviteten. För att kunna utnyttja dessa fördelar bör länderna utveckla en gynnsam miljö som underlättar handel på internationell, regional och nationell nivå. Rikare länder bör ge förmånstillträde och stöd till de fattigaste länderna. EU ger redan generös tillgång till EU-marknaderna, bland annat genom fullständigt tull- och kvotfritt tillträde för låginkomstländer. Större delen av utvecklingsländernas handel bedrivs redan med andra utvecklingsländer och potentialen med en liberalisering av syd–syd-handeln bör utnyttjas. På internationell nivå måste låginkomstländernas möjlighet att främjas genom handel uppmärksammas särskilt. Ny teknik bör utnyttjas för att främja globala mål genom ökad global integrering. Återkopplingen mellan teknik som är anpassad efter utvecklingsländernas förutsättningar och innovation kan stödjas ytterligare genom uppmuntran av ökade investeringar i forskning, bland annat genom innovativa mekanismer som marknadsförhandsåtaganden (AMC). 2.3.2. Överföringar från utvandrare Överföringar från utvandrare utgör ett betydande privat flöde och står för en stor andel av BNP i flera utvecklingsländer. Om överföringskostnaderna minskades till 5 % i enlighet med G20:s åtagande[8] skulle detta ge stora fördelar, även för de dyrare syd–syd-överföringarna. Både avsändande och mottagande länder bör införa system för att skapa konkurrens och insyn på marknaden, ge tillgång till bättre finansiella tjänster och uppmuntra en mer välinformerad och produktiv användning av överföringar. 2.3.3. Privat välgörenhet Privat välgörenhet har flera gemensamma egenskaper med det offentliga biståndet. Den uppgick till uppskattningsvis 42 miljarder euro 2010 och kan vara ett viktigt bidrag i särskilda samhällen och i särskilda frågor. Privata bidrag kan till sin till natur för det mesta inte beaktas i nationella utvecklingsplaner, men det bör ändå vidtas åtgärder för att förbättra insyn, förutsägbarhet och effektivitet. 2.3.4. Nyckelåtgärder för att öka privata resurser som investeras i globala mål Varje land bör göra följande på nationell nivå: – Skapa ett näringslivsklimat som bidrar till politiska mål i linje med internationella åtaganden om anständiga arbetsvillkor, främjar innovation och utveckling av inhemska finansiella system. – Använda offentliga resurser för investeringar i områden som genererar privata investeringar för att främja politiska prioriteringar. Dessutom bör alla länder och internationella aktörer tillsammans komma överens om följande: – Skapa en internationell politisk miljö med öppna och rättvisa bestämmelser, även på handels- och finansmarknaderna. – Använda offentlig finansiering som hävstång för privata investeringar och stödja innovation, även genom teknik. Den privata sektorn bör även komma överens om följande: – Följa principerna för företagens sociala och miljömässiga ansvar och på så sätt bidra till övergången till en grön ekonomi för alla, bland annat genom att bedöma hur investeringar påverkar de politiska målen, följa principen om marknadsmässigt pris vid prissättning av överföringar, ge insyn i verksamheter och följa internationella riktlinjer för företags sociala ansvar och för investerare. – Privat välgörenhet ska följa Busanprinciperna för bistånd. 3. Mot en bred och integrerad strategi för finansiering 3.1. Principer En global agenda med gemensamma mål för tiden efter 2015 bör motivera alla aktörer att använda sina resurser väl. Den bör kompletteras med en solid strategi för finansiering som är universell i sin tillämpning, avspeglar den globala utvecklingen och tar hänsyn till alla resurser som de olika aktörerna förfogar över. Därför är det lämpligt att modernisera och bredda agendan för utvecklingsfinansiering så att den passar morgondagens värld. Processen för att utforma globala mål är ännu i sin linda, men finansieringsdiskussionerna bör utgå från vissa huvudprinciper: – Finansieringen bör ses mot bakgrund av politikområdena. En god politik utgör kärnan i genomförandet, eftersom det är mer effektivt att ändra politiken än att satsa pengar för att uppväga en dålig politik. – Alla tillgängliga resurser bör beaktas tillsammans, eftersom de är delar i samma summa. De tre finansieringskategorierna – offentlig inhemsk, offentlig internationell och privat – bildar en struktur för att identifiera viktiga åtgärder på nationell och internationell nivå. – En global strategi för finansiering bör i första och främsta hand överlåta prioriteringen av resurserna till de enskilda länderna. Därför är det mest effektivt att fatta beslut om lämpliga avvägningar mellan politiska mål på nationell nivå, inom ramen för internationellt överenskomna åtaganden och mål. På nationell nivå bör man inrikta sig på att bedöma den blandning av politik, finansiering och instrument som krävs för att uppnå överenskomna mål, eftersom det är där som genomförandet ska ske. Alla länder bör åta sig att använda de tillgängliga resurserna på bästa sätt för att uppnå de överenskomna målen. – På samma sätt som olika politiska mål behöver vara ömsesidigt förstärkande, måste medlen för att uppnå dessa mål fungera på landsnivå som ett enda paket av sammankopplade källor och instrument, så att det går att uppnå flera politiska mål med samma pengar. Finansieringen måste stödja synergieffekter mellan olika universella mål. Befintliga åtaganden måste respekteras, men principen bör vara att målen ska integreras i den nationella politiken, i stället för att finansiering avsätts på global nivå för ett visst ändamål, eftersom detta leder till fragmentering. – Extern offentlig finansiering bör riktas till de länder som behöver den mest, samtidigt som tillväxtekonomier och länder som har nått den övre delen av intervallet för medelinkomstländer bör bidra med en rimlig andel till detta ändamål. – All finansiering bör övervakas gemensamt på ett harmoniserat sätt för att säkerställa insyn och ömsesidig ansvarsskyldighet på både nationell och global nivå, så att den används mer effektivt för att uppnå flera globala och nationella hållbara utvecklingsmål. Spårningen av alla finansiella flöden bör förbättras, även deras bidrag till nationella och globala mål med tillhörande finansiella mål, när det finns sådana. I detta sammanhang är det avgörande med tillgång till uppgifter på nationell nivå av hög kvalitet, och den statistiska kapaciteten bör stärkas. 3.2. En övergripande ram för internationella processer De internationella finansieringsdiskussionerna bör vara kopplade till en övergripande ram, med tanke på löftet i Dohadeklarationen om gemensamma globala åtgärder mot olika problem. Därför bör FN:s expertkommitté som fått i uppdrag av Rio+20-konferensen att föreslå en strategi för hållbar utvecklingsfinansiering vara helt i linje med processen för finansiering för utveckling. För att slå ihop de båda trådarna bör det anordnas en internationell konferens i syfte att ta fram en omfattande och integrerad finansieringsstrategi som utgår från expertkommitténs arbete och processerna för att ta fram en ram för tiden efter 2015. Precis som föreslås i rapporten från FN:s panel på hög nivå om tiden efter 2015 bör denna förstärkta globala process även omfatta en övergripande strategi för finansiering, särskilt för agendan efter 2015. De principer som beskrivs ovan bör också skapa samstämmighet och samordning för specifika finansieringsströmmar och pågående förhandlingar (till exempel inom ramen för 2015 års avtal om klimatförändring). Detta kommer att säkerställa att varje land kan rikta resurserna mot det som bäst bidrar till överenskomna gemensamma mål. 3.3. Nästa steg för EU Syftet med detta meddelande är att skapa en gemensam strategi för EU i finansieringsdiskussionerna i samband med agendan för tiden 2015, den öppna arbetsgruppen om mål för hållbar utveckling, FN:s expertkommitté som ska lägga fram förslag till alternativ för en hållbar utvecklingsfinansieringsstrategi och översynen av processen för utvecklingsfinansiering. Meddelandet bör också utgöra en ram för EU:s gemensamma ståndpunkter om finansiering i fråga om klimat, biologisk mångfald, kemikalier och andra internationella processer. Den strategi som beskrivs ovan är ett bidrag till de internationella diskussionerna och EU bör använda den som underlag för diskussionerna med partnerna. [1] KOM(2011) 637. [2] COM(2013) 92. [3] 11559/13. [4] COM(2013) 167. [5] COM(2012) 366. [6] 14533/12. [7] Alla källor till siffrorna i detta meddelande anges i det åtföljande arbetsdokumentet. [8] Deklarationen från G20-toppmötet den 5 december 2011, punkt 77.