-och som regleras och förvaltas via rättsliga eller andra effektiva medel för att detta mål ska uppnås.

Utifrån de gemensamma komponenterna i dessa definitioner föreslås följande kriterier när marina skyddsområden ska definieras med avseende på ramdirektivet om en marin strategi samt all relaterad EU-politik :

Inom internationell rätt fastställs det i artikel 8 i konventionen om biologisk mångfald att de fördragsslutande parterna har en grundläggande skyldighet att upprätta skyddade områden . Definitionen av skyddat område i artikel 2 i konventionen ligger till grund för de definitioner av skyddade områden och marina skyddsområden som används av andra internationella organisationer, exempelvis Internationella naturvårdsunionen (International Union for Conservation of Nature, IUCN) eller regionala havskonventioner (Regional Sea Conventions, RSC) .

Detta innebär att vissa fiskeriförvaltningsåtgärder med bevarandeaspekter faller under definitionen för geografiska skyddsåtgärder. Exempel på sådana fiskeriförvaltningsåtgärder kan vara särskilda fisketillstånd eller förbud mot särskilda fiskeredskap i vissa områden i syfte att skydda exempelvis känsliga marina ekosystem eller sjögräsängar. Det kan även handla om vissa bevarandeåtgärder som har antagits i enlighet med artikel 7 i förordningen om den gemensamma fiskeripolitiken .

Såväl i ramdirektivet om en marin strategi som i fågel- och habitatdirektiven föreskrivs bevarandeåtgärder utanför de skyddade områdena för att säkerställa att arter och habitat skyddas på lämpligt sätt samt för att maximera de fördelar som de skyddade områdena ger. I ramdirektivet om en marin strategi talas det uttryckligen om geografiska skyddsåtgärder . Enligt habitatdirektivet ska det införas ett strikt skyddssystem för de arter och underarter som finns förtecknade i bilaga IV till direktivet samt skyddsåtgärder för de arter och underarter som finns förtecknade i bilaga V . Vissa av dessa åtgärder är områdesbaserade (t.ex. ett tillfälligt eller lokalt förbud mot att samla in exemplar i naturen och att exploatera vissa populationer, införandet av ett system med tillstånd för insamling av exemplar, eller införande av kvoter osv.). Ett liknande system införs genom fågeldirektivet .

2.Gemensamma fiskeripolitiken: I den nyligen omarbetade grundförordningen fastställs att det ska antas bevarandeåtgärder i enlighet med målen för ramdirektivet om en marin strategi, habitatdirektivet och fågeldirektivet . I förordningen anges också att det ska inrättas skyddade områden på grundval av områdenas biologiska känslighet . Enligt förordningen om förvaltningsåtgärder för hållbart utnyttjande av fiskeresurserna i Medelhavet kan det även inrättas fiskeskyddade områden.

3.Ramdirektivet för vatten : Detta direktiv är tillämpligt på inlands- och övergångsvatten, men bestämmelserna är också i hög grad relevanta för marina skyddsområden i kustnära vatten som innehåller många lek- och uppväxtområden och som därför är viktiga i ett bevarandeperspektiv.

4.Direktivet om upprättandet av en ram för havsplanering : Marina skyddsområden kommer att ingå i de havsplaner som inrättas enligt direktivet.

Internationell dimension

1.Förenta nationernas havsrättskonvention (Unclos): Enligt havsrättskonventionen har parterna en allmän skyldighet att vidta åtgärder för att skydda och bevara den marina miljön. Parterna har även en särskild skyldighet att skydda och bevara sällsynta och känsliga ekosystem samt lokaler för arter och andra marina organismer som är på tillbakagång, hotade eller utrotningshotade .

2.Konventionen om biologisk mångfald: Denna konvention syftar till att hejda förlusten av biologisk mångfald samt få till stånd ett bevarandeinriktat och hållbart utnyttjande av den marina biologiska mångfalden. Enligt Aichi-mål 11 för biologisk mångfald ska 10 procent av kust- och havsområdena bevaras genom ”effektivt och rättvist förvaltade, ekologiskt representativa och väl förbundna system av reservat och andra effektiva områdesbaserade naturskyddsåtgärder”. Detta mål har blivit ett globalt åtagande i och med att det har tagits med i slutdokumentet från Rio+20, The Future We Want , samt ingår i det föreslagna havsmålet i den utvecklingsagenda efter 2015 som nu håller på att förhandlas fram vid FN. I mångfaldskonventionen beskrivs också den viktiga funktion som ekologiskt eller biologiskt betydelsefulla marina områden har för att bidra till friska och välfungerande hav, och det konstateras att de kan behöva någon form av skydd. Ungefär 200 ekologiskt eller biologiskt betydelsefulla marina områden har beskrivits inom ramen för regionala workshops världen över samt godkänts av partskonferensen för att kunna ingå i mångfaldskonventionens ”katalog” över ekologiskt eller biologiskt betydelsefulla marina områden. Det är upp till staterna och de behöriga mellanstatliga organisationerna att besluta om förvaltnings- och skyddsåtgärder för dessa områden eller delar av områden, t.ex. att utse dem till marina skyddsområden.

3. Regionala havskonventioner: Syftet med dessa konventioner är att förbättra den regionala förvaltningen i syfte att skydda den marina miljön. Fyra regionala havskonventioner är tillämpliga på de marina vatten som ramdirektivet om en marin strategi omfattar: konventionen om skydd av den marina miljön i nordöstra Atlanten (Ospar), konventionen om skydd av Östersjöområdets marina miljö (Helsingforskonventionen, Helcom), konventionen om skydd av Medelhavets marina miljö och kustregion (Barcelonakonventionen) och konventionen om skydd av Svarta havet mot föroreningar (Bukarestkonventionen). Samtliga fyra havskonventioner har deltagit i arbetet med att inrätta marina skyddsområden och bedöma samstämmigheten i nätverket av marina skyddsområden .



Bilaga II

Tabeller

Tabell 1 – Täckning av skyddade havsområden i de europeiska haven (2012)