Yttrande om relationerna mellan Europeiska unionen och ASEAN (96/C 97/11)

Den 30 mars 1995 beslöt Ekonomiska och sociala kommittén, i enlighet med artikel 23(3) i arbetsordningen att utarbeta ett yttrande om relationerna mellan Europeiska unionen och ASEAN.

Sektionen för externa relationer, handels- och utvecklingspolitik som ansvarade för förberedelserna av kommitténs arbete i ämnet antog sitt yttrande den 12 januari 1996. Föredragande var Antonello Pezzini.

Vid sin 332:a plenarsession den 31 januari och 1 februari (sammanträdet den 1 februari) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med majoritetsbeslut (fem nedlagda röster).

SAMMANFATTNING

Kommittén konstaterar att ASEAN har lyckats uppfylla sin ursprungliga målsättning att undvika alla konflikter mellan medlemmarna och att denna stabilitet har lett till stark ekonomisk tillväxt i dessa länder.

ASEAN:s mål har tenderat att förskjutas något efterhand. Man kan särskilt nämna det aktuella beslutet att upprätta en frihandelszon mellan medlemsländerna. Både på detta område och i fråga om utvidgningen till länder som varit eller fortfarande är kommunistiska skulle EU kunna ge värdefull hjälp på grundval av sina erfarenheter, speciellt genom förstärkt samarbete med ASEAN:s sekretariat.

Den bilaterala handeln uppvisar en kraftig tillväxt, med ett handelsöverskott för ASEAN. Handelsförbindelserna präglas samtidigt av problem med tillträde till marknaderna, bristande respekt för upphovsrätt och antidumpningsbestämmelser. Kommittén anser därför att Europeiska unionen måste utveckla sin kommersiella framtoning i Asien, och hoppas att öppnandet av europeiska handels-informationscentra (EBIC) och deras koppling till de nationella nätverken av handelskamrar skall leda till mer givande samarbetsformer. För övrigt uppmuntras bildande av samriskföretag mellan EU-länderna och ASEAN-länderna via ECIP (gemenskapens organ för internationella investeringspartnerskap) och andra projekt som utarbetats av kommissionen.

I denna del av världen anser kommittén att Europas närvaro bör präglas av kvalitet snarare än volym. Kommittén kräver att EU:s biståndssamarbete koncentreras till specifika sektorer som miljö, telekommunikationer, energi och yrkesutbildning.

Dialogen med länderna i denna världsdel om mänskliga rättigheter är känslig. När det gäller den sociala klausulen erinrar kommittén om sina tidigare ställningstaganden, där man velat föra upp detta ämne på Världshandelsorganisationens arbetsprogram, med utgångspunkt i ILO:s konventioner. I det specifika fallet Östtimor rekommenderar kommittén att EU:s roterande ordförandeskap agerar för en diplomatisk lösning som bygger på FN:s generalförsamlings resolutioner.

Kommittén anser att det kommande mötet Europeiska unionen/Asien i Bangkok i mars 1996 - med deltagande av Japan, Kina och Sydkorea utöver ASEAN-länderna - blir ett tillfälle att blåsa liv i den europeiska närvaron i denna region. Denna sammankomst kommer huvudsakligen att syfta till att stärka dialogen och vidga den till frågor som miljö, sociala problem och yrkesutbildning.

Kommittén konstaterar att skillnaderna mellan Europa och Asien är betydande och att stora ansträngningar och resurser måste satsas på information och kulturutbyte. Bättre ömsesidig förståelse kräver att man uppmuntrar dialog och kontakter av alla slag - besök av tjänstemän, praktikanter och yngre akademiker från ASEAN-länderna - bland annat mellan EU-ländernas arbetslivsparter och deras asiatiska motsvarigheter. Här är ESK beredd att ta alla nödvändiga inititativ. I detta sammanhang vill kommittén få information om Bangkokmötet för att kunna planera för framtida insatser.

1. Inledning

1.1. Europeiska unionens skäl till att ge Asien högre prioritet än hittills är förståeliga och välgrundade. Denna strategi harmonierar med internationaliseringen av världsekonomin, som Europa inte kan stå vid sidan av. Sedan det kalla krigets slut är det inte längre möjligt att isolera ekonomin från de stora politiska frågorna och att underordna de internationella ekonomiska relationerna en högre "politisk ordning". Ekonomin återvänder nu till den politiska scenens centrum och ekonomiska och kommersiella överväganden, med deras viktiga plats i de stora ländernas utrikespolitik, kan bli en källa till konflikter, som t ex handelstvisten mellan USA och Japan.

1.1.1. Det räcker inte att bara tala om geopolitik, man måste också tala om geoekonomi för att ange det tillvägagångssätt som erkänner ekonomins grundläggande roll när det gäller att reglera jämvikten i världen och försvara nationella intressen. I denna mening har Europeiska unionen, som världens viktigaste handelspartner, en roll att spela. Nyligen har unionen, i ansträngningarna att ompröva och förnya sina externa relationer, påbörjat en handlingsstrategi på alla fronter som skall leda till en "tredje generation" av samarbetsavtal: först och främst med angränsande områden (Östeuropa, Medelhavet), men också med de regioner som ligger längst ifrån de europeiska intressena: Mercosur, andra Latinamerikanska stater, ASEAN och andra asiatiska länder, södra Afrika och Sydafrika. Den har gjort så, inte bara för att göra det ekonomiska samarbetet effektivare och för att behålla sina marknadsandelar, utan också för att erövra nya marknader i nya områden i internationell konkurrens, nya områden som har öppnat sig hos de viktigaste geoekonomiska blocken. Denna strategi kan inte bortse från Asien (i synnerhet inte ASEAN, som varit föremål för speciell uppmärksamhet sedan 1980). Emellertid är det värt att fundera över om EU nu borde slå fast vad man prioriterar och fördela sina insatser i enlighet med detta. Prioriteringskriteriet dikteras först och främst av politiska och säkerhetsmässiga intressen, angelägna sociala frågor (immigration) samt ekonomiska intressen och handelsintressen. På grundval av detta verkar det uppenbart att EU:s viktigaste prioritet är södra Medelhavskusten och Central- och Östeuropa, eftersom de förenar alla de tre ovannämnda faktorerna. Sedan kommer Afrika söder om Sahara, där huvuduppgiften är kampen mot fattigdom, hunger och sjukdom för att förhindra sociala katastrofer och miljökatastrofer. Till sist finns det mer dynamiska områden i Asien och Latinamerika, som Mercosur och ASEAN, där de ekonomiska intressena och handelsintressena och slutandet av partnerskapsöverenskommelser är de viktigaste frågorna.

1.1.2. Asien har uppnått en sådan ekonomisk och politisk tyngd i den internationella vågskålen att det säkert kommer att ha en nyckelroll på den internationella scenen nästa århundrade. Utvecklingen i många områden av Asien gör att Asien redan är en värdig partner. Sydöstra Asien, med de nya och gamla deltagarna i NIC - nyligen industrialiserade länder (Sydkorea, Taiwan, Singapore, Hongkong, Thailand, Malaysia, Vietnam och Indonesien) - Kina med sin "marknadssocialism" och snabba ekonomiska och kommersiella tillväxt (en 9-procentig årlig tillväxt i BNP under de senaste tio åren); Indiens återuppvaknande och begynnande omvandling: allt detta är fenomen som är av stort intresse och som har stora utvecklingsmöjligheter, även om det inte är utan faror och svårbedömda hot. Enligt en undersökning från IMF (internationella valutafonden) kommer Kina redan 2010 att vara världens största ekonomiska makt vad gäller produktionsvolymen. IMF uppskattar per capita-inkomsten i Kina 1992 till mellan 1 300 dollar och 2 500 dollar per år, jämfört med den officiella uppskattningen på 370 dollar.

1.1.3. Europas avsikt att "förstärka den ekonomiska närvaron i Asien för att upprätthålla dess ledande roll i världsekonomin" är därför lovvärd. Emellertid är det nödvändigt att ta vissa förutsättningar med i beräkningen, utan vilka EU:s uttalade beredvillighet att öppna en dialog inte bara kan komma att visa sig ofruktbar utan också kontraproduktiv.

1.2. Först och främst måste man ta hänsyn till att Asien inte är en region som andra - varken politiskt eller kulturellt - och att det inte finns någon strävan efter en gemensam civilisation och kulturell infiltration mellan Europa och Asien. Även utan att citera Samuel Huntingtons essä (Samuel Huntington, välkänd politisk analytiker, föreläsare vid Harvarduniversitetet och rådgivare åt flera demokratiska administrationer, har skrivit den kontroversiella studien "The Clash of Civilizations", publicerad i "Foreign Affairs" (del 72, nr 4, september-oktober 1993). I den sägs att de vanligaste framtida tvisterna kommer att bryta ut i gränsområdena mellan olika "civilisationer" och kommer att ha kulturella, snarare än ideologiska eller ekonomiska orsaker. Huntington förutser en konfrontation mellan väst och resten av världen och i synnerhet med en militant islamisk-konfuciansk koalition, som utvecklas på flera nivåer, från militära frågor till mänskliga rättigheter, och till en konkurrens om kontrollen av de viktigaste internationella institutionerna.) är det rimligt att slå fast att Asien uppvisar ett av de mest troliga scenarierna för en kulturkrock. Medan många i väst är övertygade om att det utmärkande för den nuvarande situationen är en förstärkning av en spridd global ekonomisk/finansiell kultur baserad på modern teknologi, handel och finansiell praxis som "förmedlas" genom marknaden, förkastar förespråkarna för den asiatiska modellen, i synnerhet den s k Singapore-skolan (Denna tes framfördes i intervjuer i amerikansk press med Kishore Mahubani, en Singaporediplomat ("The West and the Rest" i "National Interest", våren 1992, och i "The Dangers of Decadence: what the Rest can teach the West" i "Foreign Affairs", del 72 nr 4, september-oktober 1993) och Singapores förre premiärminister Lee Kuan Yew ("A conversation with Lee Kuan Yew" i "Foreign Affairs" nr 2, mars-april 1994.) linjen att utvecklingen i sydöstra Asien oundvikligen innefattar en standardisering av den euroamerikanska modellen och dess värdesystem (inklusive politisk demokrati). Denna attityd, som är vida spridd bland den asiatiska intellektuella och styrande eliten, understryker Asiens kulturella egenart och förkastar hypotesen att ekonomisk tillväxt kommer från den särskilda historiska process som i Europa har lett till marknadens framväxt och till den demokratiska nationsstaten. Modernitet identifieras alltså inte med de institutioner och värderingar som är typiska för den västliga liberalismen. Det kan finnas "andra vägar" till modernitet och tillväxt, och det visar experimenten i de asiatiska länder som har kommit över underutvecklingshindren och blivit en del av världsekonomin, med en egen roll och en egen dynamik. Länderna har genomgått en kulturell förnyelse, som framkallats av det ekonomiska inflytande området fått, men denna förnyelse är förankrad i en stor kulturell tradition som är specifik för regionen och oberoende av den västliga kulturen och olik den.

1.2.1. Europa är kulturellt avlägset och kanske borde den första ansträngningen sättas in på att göra den europeiska civilisationen bättre känd, inte bara vad gäller bilden av den utan också vad gäller stora konstnärliga och intellektuella arbeten (musik, konst, litteratur, vetenskapliga upptäckter). Utan ett totalt erkännande av denna speciella karaktär kan det varken bli frågan om en politisk dialog eller något välsignelsebringande ekonomiskt samarbete. Enbart ekonomiska relationer räcker inte för att rättfärdiga en ny strategi, där uppmärksamheten riktas mot Asien; det är nödvändigt att gå längre och pröva ett kulturellt angreppssätt, även om den elit som nu styr i Asien verkar vara kulturellt immun mot representativ demokrati och inte finner sig i någon undervisning eller inblandning i frågor som rör mänskliga rättigheter. Därav behovet av ett kvalitativt betydande samarbete som inte bara baseras på handel och investeringar utan också försöker upprätta ett förhållande som är grundat på allmänna regler.

1.3. När vi talar om Asien är det nödvändigt att förstå exakt vad vi syftar på. De 26 länderna som omfattas av kommissionens meddelande () är inte bara heterogena; de kan inte heller klassificeras efter strikta geografiska kriterier. Enligt dokumentet "måste europeiska unionens strategier vara flexibla och påbyggbara om de ska kunna förutse förändringar i Asiens alla tre regioner och de måste kunna styras mot de olika villkoren i de olika länderna och regionerna där". Vad gäller relationerna till Europeiska unionen, kan Asien delas upp i följande geopolitiska och geoekonomiska områden: östra Asien, där vi måste urskilja de sex länder som hör till ASEAN; södra Asien, dvs den indiska subkontinenten; Centralasien och Kaukasus-området och Persiska viken (som inte omfattas av kommissionens dokument).

Detta område kan inte förse Europeiska unionen med några sinsemellan likartade multilaterala partner, eftersom länderna i området inte har påbörjat någon regional ekonomisk integreringsprocess. Undantaget är ASEAN (the Association of South-East Asian Nations), en sammanslutning som sedan den grundades som ett antikommunistiskt politiskt-strategiskt block långsamt utvecklats till ett ekonomiskt organ med fokus inställt på regionalt samarbete och inre samverkansvinster.

1.3.1. Kommittén beslöt att för ögonblicket koncentrera sig på ASEAN, eftersom det är den underregion i Asien som kan betraktas som en klart definierad multilateral förhandlingspartner och för att den och Europeiska gemenskapen har en formell institutionell relation som går tillbaka till 1980, med regelbundna möten mellan berörda utrikesministrar. Ytterligare rapporter med mer specifika synpunkter på andra geopolitiska indelningar av Asien kan komma att följa på den här.

I början av 1990-talet såg man att trenden mot regionala grupperingar intensifierades, i synnerhet i väst. Under loppet av dryga 18 månader undertecknades Asunciónfördraget (den 26 mars 1991) som skapade Mercosur, Maastrichtfördraget (den 7 februari 1992) som drog upp riktlinjerna för en moderniserad och mer federalt inriktad europeisk gemenskap som tog namnet Europeiska unionen samt fördraget som upprättade NAFTA (the North American Free Trade Area, 12 augusti 1992). Dessutom bekräftades det gynnsamma klimatet för regional integrering av en ekonomisk gemenskap av medlemsstaterna i APEC och av förändringarna i ASEAN:s mål och strategier.

1.3.2. ASEAN upprättades i Bangkok 1967 av fem länder: Indonesien, Malaysia, Filippinerna, Singapore och Thailand, då Vietnamkriget var som intensivast. De andra medlemsländerna är Brunei (1984) och Vietnam (juli 1995) (). Trots att fördraget som upprättar sammanslutningen också nämner ekonomiskt samarbete ställde den som första mål att upprätthålla den politiska stabiliteten inför kommunisthotet som Hanoiregimen och dess yttre beskyddare (Sovjetunionen och Kina) utgjorde. Yttre hot var det som utlöste grundandet av ASEAN och fram till början av 1980-talet, efter undertecknandet av fredsöverenskommelserna i Genève och Vietnams enande, var dess huvudsyfte främst att vara försvarsinriktat och anti-vietnamesiskt: man trodde på den berömda "dominoteorin", att om Vietnam föll skulle Kambodja falla och Laos och Thailand snart följa efter. Man bör notera att under den här perioden bidrog ASEAN till att skapa och upprätthålla ett fredligt klimat bland sina medlemmar, trots deras långvariga och djupt liggande tvister och att ASEAN var ett viktigt bidrag till att konflikter i gränsområdena kunde lösas (t ex Kambodja). Det var kanske ASEAN:s mest påtagliga insats, utan vilket Sydostasien inte skulle ha kunnat uppnå en så snabb tillväxt. Betecknande för denna metamorfos i det politiska klimatet och målet med sammanslutningen var att Vietnam kom med. Medlemskapet ratificerades i juli i fjol. Vietnam har ju aldrig övergivit kommunismen och där har inte skett någon regimförändring även om landet har genomfört olika ekonomiska reformer.

1.3.3. I kulturella, sociala och ekonomiska termer är medlemsländerna inom ASEAN ytterst olika. Malaysia och Indonesien utgör en del av den malajiska civilisationen och islam har varit den dominerande religionen där sedan 1400-talet. Thailand är buddistiskt och befolkningen där utgörs till stor del av folk som kommer från södra Kina, medan Filippinernas befolkning, som etniskt sett är malajer, koloniserades av spanjorerna och delvis övergick till katolicismen. I Singapore upprättade det brittiska ostindiska kompaniet en handelsstation år 1819, som under många år administrerades enligt den modell som gällde hela Malackahalvön. Den nuvarande staten Singapore bildades när ön utträdde ur den självständiga federationen Malaysia år 1965. Singapore är en enklav som domineras av utvandrade kineser, som också finns, fast i minoritet, i de andra länderna och som har spelat en dynamisk och expansiv roll i affärsvärlden i hela området.

1.3.3.1. Medlemsländerna hade en sammanlagd befolkning på 335 miljoner 1993, mer än befolkningen i EU:s 15 nationer. Ser man till deras ekonomiska makt är deras BNP något högre än Nederländernas. I och med Vietnams anslutning steg befolkningen till mer än 400 miljoner. Per capita-inkomsten sträcker sig från 19 000 dollar i Singapore, som är en stadsstat med tre miljoner invånare och vars inkomstsiffror översteg Frankrikes 1995, till 700 dollar i Indonesien med mer än 180 miljoner invånare; eller från mer än 21 000 dollar i Brunei, ett oljerikt sultanat med en liten befolkning på 300 000, till 830 dollar i Filippinerna, med en befolkning på 67 miljoner samt 170 dollar i Vietnam (siffrorna från 1993). Malaysia har en befolkning på 19 miljoner och en BNP per capita på 3 160 dollar; Thailand har 58 miljoner invånare och en BNP per capita på 2 040 dollar. Under de senaste sex åren har Malaysia och Thailand varit bland världens mest dynamiska ekonomier, med en stor ökning av BNP. Mellan 1988 och 1993 nådde Malaysias årliga tillväxt i genomsnitt 8,5 %, medan Thailand nådde ett genomsnitt av 9,2 % mellan 1986 och 1991, med en liten nedgång till 7,5 % 1992 och 1993. Efter liberaliseringen och omstruktureringen av den skyddade och halvt självförsörjande indonesiska ekonomin har tillväxten också i Indonesien ökat mellan 6 och 7 % under åren 1988 till 1992. Dessa tre stater har redan sällat sig till de nyligen industrialiserade länderna (NIC) medan Filippinerna och Vietnam, trots att de kommer en bit efter de ledande länderna, också pressar sig fram mot denna grupp. Gemensamt för hela området är den mycket låga arbetskostnaden och de oreglerade arbetsvillkoren, vilket framkallar stora skillnader på det sociala planet och rent generellt inte främjar en utveckling av arbetskraftens kvalitet på det produktiva planet. Förutom de skillnader i lönsamhet som nämnts ovan är det oroväckande att utvecklingsmodellen i detta område inte kan fördela frukterna av det man producerar lika bland befolkningen.

1.3.3.2. ASEAN-länderna är särskilt rika på naturresurser. Indonesien och Malaysia är oljeproducerande länder och stora exportörer av naturgas. Även efter det att oljepriserna gått ner är den indonesiska ekonomin mycket beroende av oljeindustrin, trots ansträngningar att diversifiera den. Indonesien har stora (även om de ännu inte är uppmätta) reservlager av kol och andra mineraler, inklusive tenn, bauxit, koppar, nickel, järn och guld. Emellertid är den dominerande ekonomiska sektorn fortfarande jordbruket, som bidrar med 20 % av BNP och sysselsätter 48 % av arbetskraften. Vid sidan av den inhemska försörjningen har avsalugrödor för export (gummi, palmolja, kaffe, te, kakao, socker och tobak) som odlas på stora plantager blivit mycket viktiga. Skogarna - två tredjedelar av landets yta - är en viktig resurs. Mellan 1985 och 1992 har den indonesiska regeringen förbjudit export av timmer för att försäkra sig om att den bearbetas lokalt och på så sätt öka exportvärdet av den. Sedan 1993 har exporten av obearbetat timmer varit hårt beskattad och regeringen är bekymrad över den intensiva exploateringen av skogsbeståndet och den därav följande miljöförstöringen. 1992 antog regeringen en speciell plan för att garantera ett hållbart utnyttjande av skogsresurserna, men många miljöorganisationer har fördömt den urskillningslösa förstörelsen av en av de viktigaste tropiska regnskogarna i världens ekosystem.

Malaysia är världens främsta producent av gummi och palmolja. Trots att prisvariationerna har lett till en fallande produktion är dessa produkter fortfarande bland de viktigaste i Malaysias export; EG är utan jämförelse den största marknaden för gummi från Malaysia (28 % av produktionen) och en av de största för palmolja (10 %). Även för Malaysia är regnskogarna en av de viktigaste exportkällorna. Sedan 1992 har Malaysias regering antagit en ny politik och inför gradvis ett "hållbart utvecklingssystem" inom skogssektorn. Produktionen av kakao, tropiska frukter och fiskprodukter samt högklassig kreatursavel vinner i betydelse. Inom gruvindustrin är tenn, vid sidan av naturgas (21 miljoner m utvinningsbara fyndigheter med en produktion som ökar med 18 % om året 1992/1993), fortfarande ganska betydande: med sina 8,4 % av världsproduktionen är Malaysia på femte plats i världen.

I Thailand minskade jordbrukets bidrag till BNP från 40 % 1960 till 11,4 % 1993, men det sysselsätter fortfarande två tredjedelar av arbetskraften. Trots en enorm tillväxt inom tillverkningsindustrin är jordbruket fortfarande viktigt, och Thailand är en av Asiens två nettoexportörer av jordbruksprodukter (Vietnam är den andra). Bortsett från ris (världens främsta exportör), tapioka, majs, socker och gummi specialiserar sig Thailand på produkter som soja, palmolja, kaffe, bomull och många olika frukter (vilket har stimulerat investeringar i juiceindustrin). Boskapsuppfödning och fiske är branscher som expanderar och ger hög avkastning. Gruvdriften är mindre betydelsefull, men landet bryter tenn, antimon, lignit, järnmalm, volfram, manganmalm och zink.

Även på Filippinerna utgjorde primärsektorn (jordbruk, skogsbruk och fiskeri) 22,5 % av BNP 1992 och sysselsatte 45,7 % av arbetskraften 1993. Den är uppdelad mellan en ålderdomlig, splittrad och arbetskraftsintensiv sektor som producerar för husbehov och hemmamarknaden, och en modernare, kapitalintensiv sektor (jordbruksplantager) som producerar för export. De främsta produkterna är ris, majs, kokosnötter, socker, bananer, ananas och annan tropisk frukt. Skogar är en av landets främsta resurser, men de har drabbats av en okontrollerad exploatering som beror på trycket från befolkningen, exporten av timmer, illegal avverkning och otillräcklig nyplantering. År 1945 var 15 miljoner hektar täckt av skog, år 1988 hade den ytan minskat till 1,2 miljoner hektar. Sedan 1988 har Corazon Aquinos demokratiska regering infört nyplanteringsprogram och program för att skydda den återstående orörda skogen, särskilt på Mindanao.

Efter Vietnamkrigets slut och föreningen av Nord- och Sydvietnam 1975 ökade Vietnams nettomaterialprodukt (NMP) (Nettomaterialprodukt är en variabel som inte inkluderar offentliga administrationskostnader. Den användes i Comecon-länder tills Comecon övergavs 1990, och ersattes då av de variabler (BNP, BNI, etc) som används i resten av världen.) i den långsamma takten av 1 % under andra halvan av 70-talet. Under perioden 1980-1985 ökade NMP med ca 7 % per år. 1987 saktade ökningstakten ner betydligt till 2,1 % - ett tecken på fortsatta strukturella problem som liberaliseringsåtgärderna inte löst. Även om den vietnamesiska regeringen efter 1976 inte helt gjorde sig av med de socialistiska ekonomiska principerna införde den dock marknadsbaserade reformer. Den offentliga och privata sektorn började samverka och fungera i samförstånd. Reformerna, som kallades "doi moi" (förnyelse), gjorde att privata företag helt accepterades och innebar slutet på statliga kvoter och subventioner. Den statliga planeringens roll i det som nu är en blandekonomi kvarstår dock att klargöras. Efter reformernas införande ökade BNP i fasta priser med 4,7 % 1991 och med 8 % 1993. Vietnams ekonomiska struktur är fortfarande svag och halkar fullständigt efter de andra ASEAN-länderna. Jordbruk fortsätter att vara en stöttepelare för ekonomin och sysselsätter fortfarande 73 % av arbetskraften, även om dess bidrag till BNP minskade från 50 % 1989 till 29,3 % 1993. Vid sidan om gruvindustrin och traditionella näringsgrenar, som var aktiva både under koloniperioden och under konflikten mellan Nord- och Sydvietnam, fanns det ingen riktig industrisektor. En sådan började inte utvecklas förrän efter 1970 i Nordvietnam då en tung stålindustri växte fram och man byggde kraftstationer och infrastruktur. En lätt industri uppstod inte förrän i mitten av 80-talet, och producerade främst textil, elektroniska komponenter och tillverkning med litet förädlingsvärde.

1.3.3.3. Ett kännetecken som ASEAN-länderna har gemensamt är den plötsliga tillväxt av industrisektorn som skett det senaste decenniet. I Malaysia utgjorde den 22,3 % av BNP 1987 jämfört med 8,7 % 1960. Den siffran passerade 30 % 1993, vilket innebar 65 % av exportinkomsterna. Thailand är idag Ostasiens främsta mottagare av utländska investeringar. Den förlust av komparativa fördelar som drabbade först Japan, sedan till viss del Sydkorea, Hongkong och Taiwan, har lett till att dessa länder förlägger en del av produktionen utomlands, och detta har förvandlat Thailand till ett land som har Ostasiens största investeringar i arbetsintensiv, exportorienterad industri. Thailands viktigaste tillverknings-industri är halvledare och elektroniska komponenter, och exporten av dessa ökade med 13,9 % 1992. Dess andel av den totala exporten blev 14 %, dvs samma som textilindustrins andel, den thailändska ekonomins traditionella stöttepelare.

Både Thailand och Malaysia lägger om sin produktion från industriproduktion med lågt mervärde till mer sofistikerade produkter, men båda länderna lider av brist på utbildad arbetskraft, dålig infrastruktur och miljöproblem orsakade av luftförorening och kalhuggning.

Även i Indonesien stod tillverkningssektorn för mindre än 10 % av BNP på mitten av 60-talet. Liksom andra länder i Sydostasien följde den indonesiska regeringen till en början en industriell strategi som gick ut på importersättning. Detta gjorde det möjligt att upprätta en nationell industri som skyddades från internationell konkurrens av höga tullhinder. I motsats till andra länder som bytte till en exportorienterad strategi behöll Indonesien emellertid sin politik fram till slutet av 80-talet, vilket gjorde att dess industrier till stor del isolerades från innovationer och internationella investeringar och därmed blev föga konkurrenskraftig. Detta förklarar delvis varför Indonesien kommit lite efter i den industriella utvecklingen, som fortfarande till stor del är under statlig kontroll. Några liberaliseringsreformer gjordes i slutet av 80-talet och har stimulerat utvecklingen av en privat tillverkningssektor, ofta i samverkan med utländska företag. Tillverkningssektorn stod för ca 20 % av BNP 1993.

Singapore, som har haft en stabil grund i en exportorienterad tillverkningsindustri i över 20 år, blir allt mer specialiserat inom högteknologiska sektorer och har stimulerat produktivitetsökningar genom att knyta dem till löneökningar. Efter att Singapore förlorat en del av sina komparativa fördelar har dess årliga BNP-tillväxt stabiliserats kring 4-5 %, medan tillverkningen koncentrerats på "mogna" och högteknologiska produkter. Stadsstaten utvecklas mer och mer mot att bli ett mycket viktigt finansiellt centrum.

Filippinerna befinner sig i en omvänd situation; efter att ha tagit de första stegen mot lätt industrialisering drar de till sig investeringar i arbetsintensiv produktion med lågt mervärde. Mellan 1985 och 1991 ökade den totala exporten av tillverkningsprodukter från ASEAN-länderna från 49 % till 85 % av den totala exporten.

1.3.3.4. Japans ekonomiska närvaro är mycket märkbar. 37 % av den lokala importen består av japanska produkter; mer än 40 % av de japanska investeringarna kanaliseras till området, liksom 60 % av medlen i japanska samarbetsfonder.

Denna region har upplevt det som ekonomer kallar en "flygande gäss"-utveckling, som består i att ett visst land, exempelvis Japan, producerar vissa varor inhemskt så länge det har vissa komparativa fördelar. När dessa fördelar förloras flyttas produktionen till närliggande länder (först Taiwan, Sydkorea och Hongkong; sedan Thailand, Malaysia, Indonesien, öarna i Stilla havet, etc) som drar nytta av japanska investeringar medan ledarlandet som investerat mycket i FoU specialiserar sig på alltmer sofistikerade högteknologiska produkter och använder mycket flexibla produktionsmetoder. Denna utveckling har upprepats utefter kedjan, och efterföljarna till Japan - Korea, Taiwan, Singapore och Hongkong - flyttar nu arbetsintensiv produktion med lågt mervärde till närliggande länder.

Detta fenomen är tydligast inom elektronikindustrin. Mellan 1985 och 1991 femdubblades ASEAN-regionens export av elektroniska produkter (från $6,6 miljarder till $32,8 miljarder) och dess sammansättning förändrades; andelen komponenter minskade från 60 % till 30 % av den totala exporten medan andelen datorer ökade från 15 % till 22 % och andelen telekommunikationsutrustning ökade från 18 % till 35 %. Alla världens största elektronikföretag, som främst är japanska, är närvarande i ASEAN där de har inrättat en "integrerad krets" av produktion. Detta innebär att individuella komponenter (exempelvis till en TV) produceras i olika länder (till exempel Thailand, Indonesien) och sedan monteras i ett tredje land (till exempel Malaysia) vilket ger en betydande kostnadsminskning. En tredjedel av handeln mellan ASEAN-länderna utgörs av elektronik, och är främst en handel mellan multinationella bolag.

Även om detta inte är ett formellt integrerat område, eftersom Japan aldrig har gjort anspråk på att vara regionens centrum, är Sydostasien integrerat när det gäller den internationalisering av produktionen som stora företag driver fram. Mer än 60 % av områdets handel och investeringar sker inom området eller med Japan.

2. Relationerna mellan EU och ASEAN-länderna

2.1. Som nämnts tidigare slöt EU ett formellt avtal med ASEAN-länderna 1980 och har fortfarande institutionaliserade relationer med dem, inklusive regelbundna möten med utrikesministrarna. En partsammansatt kommitté har sedan 1980 granskat vetenskapliga och tekniska samarbetsprogram, godkänt åtgärder för att främja affärskontakter mellan de två regionerna och godkänt utvecklingsprojekt som föreslagits av ASEAN-länder för EG-finansiering. 1983 inrättades ett affärsråd ASEAN/EG för att sammanföra affärsmän och -kvinnor från de två sidorna för att utveckla gemensamma projekt. Det första mötet mellan ASEAN-ländernas och EU:s finansministrar skedde i oktober 1985, och de beslutade att man borde stimulera europeiska investeringar i ASEAN-området (ca 13 % av de sammanlagda utländska investeringarna, jämfört med 28 % från Japan och 17 % från USA). En partsammansatt arbetsgrupp för handelsfrågor granskade 1986 problemet med tillträde till ASEAN-marknaden och 1987 inrättades partsammansatta investeringskommittéer i alla ASEAN-ländernas huvudstäder. Man nådde en överenskommelse 1988 om inrättandet av ett "Joint Management Center" i Brunei. 1991 antog gemenskapen nya riktlinjer om utvecklingssamarbete, vilket ledde till en ökning av bidragen till Asien och en förändring av bidragssystemet för ASEAN mot att prioritera utbildning, vetenskap, teknik och riskkapital snarare än bidrag till utveckling av landsbygden.

Vid juni-mötet mellan ASEAN-ländernas och EU:s utrikesministrar i Luxemburg uppstod för första gången meningsskiljaktigheter mellan de två sidorna om EU:s förslag att koppla ihop ekonomiska överenskommelser och hjälpprogram med mänskliga rättigheter och miljöpolitik. I september 1993 inledde EU och ASEAN-länderna förhandlingar om ett avtal om kontroll av narkotikahandeln. Till slut, efter mötet (det hålls vartannat år) mellan ASEAN-ländernas och EU:s utrikesministrar i Karlsruhe i september 1994, fastslog ministrarna den centrala betydelsen av relationerna mellan EU och ASEAN-länderna och de kom överens om att fortsätta med ett ekonomiskt samarbete som gynnar bägge sidor och att främja ett större engagemang från den privata sektorns sida.

Trots att ASEAN-länderna inte har uppnått en integreringsnivå som är i klass med EU:s integration har ASEAN haft, och har fortfarande, stor betydelse för regionens stabilitet.

2.1.1. ASEAN är inte ännu något frihandelsområde eller någon tullunion och har inga regeringsinstitutioner eller överstatliga institutioner. Det högsta politiska organet är mötet för ASEAN-regeringschefer som normalt sker vart tredje år. Vid mötet i Singapore i januari 1992 gjordes många ändringar i organisationen för att föra den närmare ett riktigt ekonomiskt samarbete, och man inrättade ASEAN-frihandelsområdet (AFTA) som planeras vara fullbordat 2003. AFTA börjar göra sin närvaro märkbar. Upprättandet av den slutliga listan över produkter som skall täckas av det "gemensamma, effektiva förmånstariffsystemet" (CEPT - Common Effective Preferential Tariff Scheme) och de tariffreduktioner som skall gälla inom CEPT har lett till en harmonisering av tariffnomenklaturer och borttagande av kvantitativa begränsningar från icke-tariffära hinder for produkter som omfattas av CEPT. Beviljande av CEPT-tariffer görs på en ömsesidig basis och alla ASEAN-medlemmar kan sluta bilaterala avtal. CEPT-programmet föreskriver också en särskild reduktion som gör det möjligt för medlemsländer som minskar sina tullar med 20 % eller mer (även på grundval av "mest gynnade nation"-principen) att dra nytta av de förmånliga CEPT-tarifferna som deras handelspartner använder.

Ansträngningarna för att skapa en inre marknad motarbetas dock av ett antal fast förankrade intressegrupper.

ASEAN-länderna tillämpar olika, men totalt sett höga, nivåer av tullskydd som för vissa produkter är extremt höga. Icke-tariffära hinder (förbud, kvoter, importmonopol, tullkontroller, etc) är utbredda men svåra att omsätta i siffror. Avregleringen går långsamt framåt och regeringarna påverkas både av argumenten från industrins påtryckningsgrupper och av tullinkomsterna som utgör en inte föraktlig del av de statliga inkomsterna. Under AFTA skall tullen på varor producerade inom ASEAN minskas till 0-5 % år 2003. Bestämmelserna för tillämpningen av dessa tullnivåer är komplicerade. Tidsplanen skiljer på produkter som följer ett "snabbt" förfarande och produkter som följer ett normalt förfarande för tariffminskning. Avtalets svaga punkt är emellertid att länder temporärt eller permanent kan undanta produkter från det eftersom listan revideras efter att avtalet har varit i kraft i åtta år. Indonesien har räknat upp 1 800 sådana produkter (19 % av landets tariffbelagda produkter) och Filippinerna 1 350 (24 %). Handeln mellan ASEAN-länderna ökade med 41 % 1994, från $79 miljarder till $111 miljarder. Den totala ASEAN-handeln med resten av världen ökade med ca 30 %, från $419 miljarder 1993 till $506 miljarder 1994.

En konferens mellan statsöverhuvuden ägde rum i Bangkok i december 1995 och den 15 december undertecknade deltagarna ett avtal som gör regionen till ett kärnvapenfritt område. Man diskuterade också en utvidgning av ASEAN år 2000 till att omfatta Burma, Kambodja och Laos, som skickade observatörer till konferensen. Deltagarna betonade att ett ASEAN med tio medlemsländer inte borde skada organisationsstrukturen eller hindra utvecklingen mot en friare handel. Man beslutade att tarifferna inom ASEAN skulle minskas till 5 % fram till år 2000, med en treårig övergångsperiod för Vietnam. Idén om "informella" toppmöten med statsöverhuvuden mellan de officiella konferenserna fördes också på tal. Den verkliga maktfaktorn är dock utrikesministrarnas årsmöte som ålagts att samordna politiken inom de olika ministeriernas arbetsgrupper, varav den viktigaste består av ASEAN:s ekonomiministrar. Denna arbetsgrupp övervakar fem kommittéers arbete: handel och turism, industri och energi, banker och finansiella frågor, och transporter och telekommunikationer. ASEAN:s ständiga kommitté, som säkrar kontinuiteten i organisationens verksamhet, sammanträder varannan månad och består av utrikesministern i det land som innehar ordförandeskapet (som roterar) och de övriga ländernas ambassadörer. Slutligen finns det ett permanent sekretariat i Jakarta med en generalsekreterare som väljs för fem år vid utrikesministermötet. Sekretariatet har omkring hundra tjänstemän som arbetar på olika projekt av gemensamt intresse. De har bland annat tagit fram handlingsplaner för social utveckling, miljön, vetenskap och teknik, kultur och information och kontroll av drogmissbruk, i form av direktiv som skall införas av de individuella staterna. Beslut drivs fram genom samstämmighet och fattas vid informella möten där alla meningsskiljaktigheter suddas ut och en enhällig överenskommelse nås. Organisationen agerar främst på grundval av rådfrågning och förlikning. Det är inte en slump att den enda gemensamma institution som hittills planerats är en domstol.

ASEAN-länderna har också stränga begränsningar i rätten för bolag inom EU att etablera sig och erbjuda tjänster, i synnerhet vad gäller finanstjänster och sjötransporttjänster. I dessa länder har bankerna till exempel stränga restriktioner vad beträffar möjligheterna att upprätta filialer och erbjuda banktjänster. Därför behöver sjötransportsidan och skeppsbyggnadssidan, som utvecklas snabbt i ASEAN-länderna, ses över av EU för att man skall få en liberalisering på sjötransportsidan och kunna tillämpa principerna i den senaste OECD-överenskommelsen (om avveckling av skeppsbyggnadssubventionerna) på varvsområdet.

2.1.2. ASEAN är mycket beroende av världsmarknaden. Andelen handel mellan medlemsländena är mycket låg jämfört med andra regioner och varierar mellan 16 och 18 % av den totala volymen. Exporten av industriprodukter ökade märkbart från 49 % av den totala exporten 1985 till 85 % 1991, medan exporten av råvaror föll från 68 till 33 %. Områdets utveckling är beroende av externa investeringar, särskilt japanska investeringar, som enligt vad som nämnts ovan utgör 28 % av de totala direktinvesteringarna i området, följda av USA (17 %) och EU (13 %). Medlemsländernas ekonomier kompletterar knappast varandra; ASEAN-länderna tillverkar liknande produkter och konkurrerar därför på externa marknader. Därför finns det ingen vertikal fördelning av produktionen eller någon specialisering i den betydelsen att ett land producerar exempelvis bilar medan ett annat land tillverkar vitvaror. Alla länder producerar huvudsakligen samma varor. Det finns dock viss komplettering inom sektorer och horisontellt. I praktiken innebär detta att handeln inom vissa sektorer (som elektroniksektorn, men även textilsektorn) sker inom enskilda företag som har dotterbolag i olika länder. Detta gör det möjligt att få viss samverkan mellan olika delar av individuella industrigrenar vilket skapar större möjligheter till komplettering. Graden av komplettering inom handeln mellan ASEAN-länder visar att handelsstrukturen sakta utvecklas från en vertikal till en horisontell arbetsfördelning. ASEAN måste otvetydigt förbättra den inre graden av komplettering och samtidigt försöka att utvidga sin inre marknad och minska konkurrensen mellan ASEAN-länder på världsmarknaden.

2.1.3. ASEAN har inget naturligt centrum eller någon central axel liknande EU:s korridor Nordsjön - Rhendalen - Tyrreneiska havet (mellan Syditalien och Sardinien) som kan fungera som kraftstation för hela regionens utveckling. Existensen av en central kraftstation som är utspridd över flera länder har varit en mycket viktig faktor i den europeiska utvecklingen efter andra världskriget och i den europeiska integrationens tidiga stadier. Frånvaron av en motsvarande region i ASEAN-länderna kan innebära att utvecklingen kan ske fläckvis och lokalt i stället för att fortsätta på ett integrerat och harmoniskt sätt.

För att lösa detta problem har ASEAN utvecklat regionalt samarbete inom "tillväxt-trianglar" mellan några av medlemsstaterna för att gynna deras gränsområden.

Den första "tillväxt-triangeln" (delar av Singapore, Indonesien och Malaysia) planerades i december 1989 och är avsedd att maximera tillväxtpotentialen i de tre gränsområdena, dvs Singapore, Jahore (Malaysias sydligaste stat) och Indonesiens Riau-öar, särskilt öarna Batam och Bintan. "Medan" är en annan "tillväxt-triangel" som inrättades 1993 av Indonesien, Malaysia och Thailand och som täcker norra delen av Sumatra, fyra av Malaysias norra stater och södra delen av Thailand. Ett tredje initiativ gäller "Mindanao-triangeln" och involverar Indonesien, Malaysia och Filippinerna.

2.2. Främja regionalisering

I sitt nuvarande tillstånd kan ASEAN inte agera motvikt till de angränsande jättarna Kina och Japan eller till det ekonomiska trycket från de forna NIC-länderna. Det är därför man söker stöd utanför Asien och sätter sitt hopp till externa partner såsom EU och APEC (Asia-Pacific Economic Cooperation) och på USA, som alltmer drar till sig ASEAN-ländernas intresse, både ekonomiskt och politiskt. Alla ASEAN-länderna har, trots visst motstånd i början, blivit medlemmar i APEC, och deras villighet att bli medlemmar i en - låt vara ostrukturerad - organisation som också omfattar USA är uppenbar.

2.2.1. Fastän APEC är ett mellanstatligt forum med extremt vaga och allmänna målsättningar, tidsplaner och instrument har det trots allt en stark attraktionskraft för ASEAN-länderna just för att det inkluderar USA, som under Clinton-administrationen har lagt stor vikt vid Asien-Stillahavsområdet. Tillsammans svarar dessa länder för nästan 60 % av världshandeln, och ett särskilt kännetecken för APEC är att det omfattar industrialiserade länder, nyss industrialiserade länder och utvecklingsländer (). Det är mycket tveksamt om målet att avreglera handeln kan uppnås inom de tidsgränser och med de begränsningar som föreslogs i Seattle och vid konferensen i Bagor 1994, men med tiden kan APEC bli det forum för handling som de flesta dynamiska ASEAN-länderna föredrar.

2.2.2. EU är i underläge när det gäller att konkurrera med Japan och USA i Asien-Stillahavsområdet, av uppenbara geografiska och politiska orsaker. Med tanke på det inflytande som de stora asiatiska staterna och USA har kommer ASEAN-staterna inte desto mindre att vilja att EU spelar en större roll på olika områden. EU kunde därför bidra till att främja ASEAN:s "regionaliserings"-process genom att erbjuda sina erfarenheter för att förbättra AFTA:s verksamhet, etablera ett frihandelsområde och senare en tullunion, fastställa en gemensam extern tariff och öka medlemsländernas ekonomiska samarbete.

2.2.3. EU kunde ställa sitt kunnande inom dessa områden till förfogande och ge regeringarna den hjälp de behöver med att lösa oundvikliga problem och forcera motståndet mot att införa ett frihandelsavtal och en öppen marknad. Beräkningar visar på en 25 %-ig ökning av handeln inom ASEAN så snart det första frihandelsavtalet trätt i kraft.

2.2.4. Europa skulle dessutom kunna bidra med stöd för att inrätta den mer strukturerade institutionella ram som krävs så snart ASEAN måste hantera ett allt mer komplicerat ekonomiskt och industriellt samarbete. Inledningsvis skulle detta stöd kunna bestå i en förstärkning av sekretariatet som är ansvarigt för samordning och förbereder dokument och de beslut som tas av de politiska organen, och - kanske - i en överstatlig skiljedomstol för att avgöra tvister.

2.2.5. Det största problemet rör den svårbehandlade frågan om Östtimor, en före detta portugisisk koloni som idag är ockuperad av Indonesien. Portugal har politiska invändningar mot en överenskommelse med ASEAN-länderna eftersom Indonesien bryter mot de mänskliga rättigheterna i Östtimor. Det krävs en större diplomatisk ansträngning med stöd av alla tillgängliga resurser för att lösa dessa problem som kastar en skugga över samarbetet mellan EU och ASEAN. Det skulle därför vara en hjälp om en representant för ordförandeskapet (trojkans, dvs det tidigare, det nuvarande och det kommande ordförandeskapets, utrikesministrar) kunde ta fram ett förslag och utarbeta en diplomatisk lösning baserad på resolutionerna från FN:s generalförsamling.

3. Faktorer som talar för närmare relationer mellan EU och ASEAN-länderna

3.1. Det sätt att behandla EU:s framtida handel med och ekonomi- och utvecklingspolitik gentemot ASEAN-länderna som antogs i kommissionens dokument () - att placera det i ett större sammanhang av samarbete med Asien - verkar vettigt. Mot bakgrund av detta anser kommittén att följande faktorer kräver en närmare granskning.

3.2. EU:s relationer med ASEAN grundar sig på Europas bedömning av den roll ASEAN spelat på det regionala planet sedan 1967 (när Vietnam-kriget var i full gång), och som organisationen fortfarande spelar för att främja inrättandet av strukturer för rådfrågning om säkerhet och ekonomiskt samarbete. Med Sovjetunionens sammanbrott och den instabila situation som utvecklats i Asien är ASEAN:s strategiska roll ännu viktigare eftersom denna grupp av länder kan bidra till att tygla det potentiella "herraväldes"-trycket från antingen Kina eller Japan. Därav kommer det europeiska intresset för att bibehålla en kommunikationskanal med dessa länder och stödja målsättningen att inrätta en freds-, frihets- och neutralitetszon och en sydostasiatisk kärnapenfri zon.

3.2.1. Liksom EU står ASEAN idag inför frågor som rör före detta kommunistländer, eller länder som fortfarande är kommunistiska men som håller på att omvandlas till marknadsekonomier (exempelvis Vietnam, Laos och Kambodja), eller politiskt instabila länder som Burma. Vietnams medlemsskap kommer att vara en stabiliserande faktor i hela regionen, och skulle också kunna stödja den återhållsamma linje som drivs av de vietnamesiska ledarna. Detsamma kunde gälla Laos, Kambodja och Burma, som för närvarande har observatörsstatus men som skall gå med i ASEAN före år 2000, vilket utökar antalet medlemsländer till 10. Dessa nya partners, inklusive Vietnam, är mycket mindre utvecklade än övriga medlemsstater. ASEAN:s ledare är övertygade om att Vietnam inom tio år kommer att ha nått upp till de andra ländernas utvecklingsnivåer. EU skulle kunna erbjuda ASEAN sina erfarenheter av samarbete med länder som försöker att gå från en planekonomi till en marknadsekonomi, som Phare-programmet och stöd till den privata sektorn och sektorn med kooperativa företag.

De europeiska erfarenheterna inom detta område skulle kunna hjälpa ASEAN-länderna att tillsammans arbeta på denna förändringsprocess. En utvidgning skulle också öka ASEAN:s ekonomiska och strategiska självständighet i en region som utgör en marknad på över 455 miljoner invånare. De nuvarande ASEAN-medlemmarna håller med om att organisationen inte bör överskrida tio medlemmar, och att ett av de närmaste årens huvudproblem kommer att vara hur de nya medlemmarna skall integreras utan att integrationen av de ursprungliga sex medlemmarna saktar ner.

Kommittén anser att det är viktigt att uppmuntra ett partnerskap mellan EU och ASEAN som gynnar Vietnam, för att ge ett effektivt stöd till utvecklingsprocessen i ett land som fortfarande lider av följderna av ett utdraget krig.

ASEAN-länderna drar nytta av EU:s tullpreferenssystem GSP, trots att vissa ASEAN-länder har vuxit snabbt, har en BNP per capita som är jämförbar med de fattigaste länderna inom EU och har visat en framgångsrik och aggressiv export. I vissa fall blir därför industrisysselsättningen inom EU lidande.

3.2.2. En andra punkt som är av intresse för EU grundar sig på vilken omfattning handeln och investeringarna mellan de två regionerna realistiskt sett kan ha. För närvarande är handeln mellan EU och ASEAN värd ca 50 miljarder ecu (48,5 miljarder ecu (ca $60 miljarder) 1993), dvs fyra gånger så mycket som 1980. Handelsbalansen tippar märkbart över till förmån för ASEAN som 1993 hade ett handelsöverskott på 2,7 miljarder ecu. En jämförelse mellan EU:s handel dels med länderna i Central- och Östeuropa och dels med ASEAN-länderna visar en nästan perfekt symmetri i import- och exportvolym mellan EU och dessa länder. EU är Asiens tredje största handelspartner efter Japan och USA; EU står för 15,5 % av ASEAN:s export och för 13,7 % av alla varor som importeras till området. I förhållande till ASEAN-länderna bör former av ekonomiskt samarbete, med ömsesidiga förmåner, gynna framförallt utvecklingssamarbete. Kommittén anser att man bör stödja och uppmuntra rekommendationerna i kommissionens dokument beträffande stöd till den europeiska privata sektorn, för att göra det möjligt för denna att dra nytta av ett förmånligt handelsmässigt finansiellt klimat. EU måste välja ut sektorer som skall prioriteras för ekonomiskt samarbete där unionen har en klar relativ fördel, såsom bank-, energi-, miljöteknologi-, transportmedels- och telekommunikationssektorerna.

ASEAN är en partner med en kraftfull ekonomisk motor som ännu inte lagt i högsta växeln. Europa kan hjälpa till med dess utveckling och bli en priviligierad partner. Som Europaparlamentet har noterat () måste EU emellertid betona det handelsmässiga samarbetet med Asien snarare än konkurrensen. För att göra detta måste EU för det första förbättra sin kommersiella image i Asien. Inrättandet av europeiska centrum för affärsinformation och uppkopplingen av dessa till befintliga handelskammare kommer att bidra till mer fruktsamma former av ekonomiskt samarbete.

Samarbete inom vetenskap och FoU är av liknande betydelse. För att detta skall hända måste man hitta finansiella medel för samarbete inom de tekniska och innovativa områdena, både för resebidrag och för studiebesök av praktikanter, statstjänstemän och nyutexaminerade från ASEAN-länderna. Kommittén anser att det skulle vara speciellt fördelaktigt att sätta undan ytterligare finansiella medel för program för asiatiska praktikanter vid europeiska institut, universitet och företag. Detta kommer inte enbart att förbättra Europas framtoning, utan också öka den ömsesidiga förståelsen och föra samman kulturer vilkas skillnader är ett av de största hindren för en öppen dialog mellan de två regionerna.

Samarbete när det gäller gemensamma ekonomiska åtgärder i före detta kommunistländer i Central- och Östeuropa och i Medelhavsländer som inte är medlemmar, är ett annat område inom vilket det finns utrymme för överenskommelser. De största ASEAN-länderna har finansiell och teknologisk kapacitet för en trepartsmekanism mellan EU, ASEAN-länderna och länderna i Central- och Östeuropa för investeringar i återuppbyggnads- och moderniseringsprogram inom vissa industriella sektorer, som numera är privatiserade i de före detta kommunistländerna. Samma slags överenskommelse skulle vara möjlig för utvecklingsprojekt i Medelhavsländerna. En Europa-orienterad utveckling i en övervägande muslimsk, men inte fundamentalistisk, region skulle kunna övertyga de arabiska Medelhavsländerna att modernisering är förenlig med bevarandet av de traditionella värderingarna.

ASEAN-gruppen är absolut en betydande handelspartner, och trots att den utgör en modell för ett ömsesidigt givande partnerskap mellan två regionala grupperingar, har ett flertal problem förmörkat relationerna mellan EU- och ASEAN-länderna. ASEAN-länderna är kritiska till EU:s anti-dumpnings politik, det allmänna preferenssystemet och den subventionerade jordbruksexporten. EU kan för sin del vara befogat kritisk mot problemen med tullsatser, marknadstillgång, diskriminerande lagstiftning och frånvaron av miljöklausuler i ASEAN-länderna.

3.2.3. Regeringarna i regionen är inte alls mottagliga för västvärldens oro för de mänskliga rättigheterna och betraktar varje försök till att angripa frågan som inblandning i sina egna angelägenheter och som ett försök att "påtvinga" dem europeiska värderingar. Europeiska unionen har under lång tid prioriterat problemen med de mänskliga rättigheterna, och man har beklagat kränkningarna av dem. Enligt Maastrichtfördraget är respekten för de mänskliga rättigheterna avgörande för undertecknandet av nya avtal. Kommissionen har också för avsikt att framhålla andra villkor som förstärker prioriteringen av de mänskliga rättigheterna. Frågan om mänskliga rättigheter i ASEAN-länderna är otvivelaktigt bunden till demokrati och respekt för politiska motståndare och minoriteter. Detta är ett typiskt fall av oförenlighet mellan goda handelsrelationer å ena sidan och skarpa kulturella och politiska skillnader å andra sidan. Europaparlamentets rapport frågar om inte kravet på att EU:s relationer med ASEAN-länderna skall vara beroende av respekten för de mänskliga rättigheterna kanske kan hindra utvecklingen av de ekonomiska relationerna. I rapporten antyder Europaparlamentet att en mer flexibel attityd från EU:s sida skulle vara lämplig för att inte skada de ekonomiska relationerna. Frågan är svår eftersom viktiga intressen och värden står på spel. Kommittén anser dock att principiella frågor och värderingar skall prioriteras framför ekonomiska intressen och handelsintressen.

3.2.4. Med tanke på det avsevärda handelsöverskottet med EU kan inte ASEAN-länderna anta en "allt eller inget" attityd mot europeiska erbjudanden. I rena affärstermer utgör gemenskapen ASEAN-ländernas tredje största exportmarknad. Efter hand skulle EU kunna ställa krav att de mänskliga rättigheterna respekteras, genom att ta hänsyn till varje lands utvecklingsnivå, historia och kultur i sin bedömning av dem i bidragsfrågor. Detsamma gäller för behandlingen av arbetskraften.

3.2.4.1. För det första måste man fästa uppmärksamheten vid de grundläggande rättigheterna för arbetstagar- och arbetsgivarorganisationer som föreskrivs i ILO:s "människorättskonventioner". Den viktigaste konventionen behandlar minimiålder. Det är av stor betydelse att Europeiska unionen övertygar ASEAN-ländernas regeringar om hur viktigt det är att ratificera och tillämpa dessa konventioner, i den mån de inte redan har gjort det. Dessa konventioner ingår i den "socialklausul" som kommittén vill föra upp på världshandelsorganisationens dagordning:

- ett förbud mot tvångsarbete (konventionerna nr 29 och 105),

- arbetarnas rättigheter att organisera sig och förhandla kollektivt (konvention nr 87-98),

- en minimiålder för tillträde till arbetsmarknaden, och avskaffande av barnarbete (konvention nr 138),

- ett förbud mot diskriminering av arbetare, och lika lön för lika arbete för kvinnor och män (konventionerna nr 111 och 110).

3.2.4.2. För det andra är arbetsförhållandena och behandlingen av arbetskraften - och då speciellt den kvinnliga - ofta på social dumpningsnivå i dessa länder. Det gäller arbetstid, löner, säkerhet och hälsa på arbetet och sociala trygghetssystem. Här bör Europeiska unionen uppmuntra ASEAN-ländernas regeringar att ratificera och tillämpa berörda ILO-konventioner, som har utformats som allmängiltiga miniminormer som kan anammas av både industri- och utvecklingsländer. ILO har organiserat seminarier om fackföreningsbildning och skapande av program för att öka medvetenheten om sociala rättigheter och främja tillämpningen av ILO-konventionerna. Den nya ILO-linjen skall, med hjälp av Europeiska kommissionen, tjäna till att främja samarbetsprogram inom sysselsättningsområdet, yrkesutbildningen och området för barnarbete. Det går att göra framsteg samtidigt som man respekterar avtalen om avreglering av marknaden och berörda direktiv från Världshandelsorganisationen.

3.2.5. Därför skall Europa inrikta sina program för utvecklingshjälp mot att förbättra arbetsvillkoren för småbönder och kvinnor som arbetar inom data- och elektronikkomponentindustrin och Europa skall kräva att utbildningsmöjligheter, grundläggande hälsovård och familjeplanering tillhandahålls. Unionen bör göra omedelbara och mycket beslutsamma ansträngningar att bidra till kampen mot åtminstone de mest frånstötande och exploaterande formerna av barnarbete. Man kan uppnå dessa mål genom att införa program med ett stort socialt innehåll, som skall genomföras av frivilligorganisationer (NGO) som är i den ställningen att de kan utföra arbete på detta område och etablera en effektiv dialog med projektets förmånstagare.

Tyvärr frodas barnprostitutionen i delar av Sydostasien, delvis på grund av ökande turism, i direkt strid mot FN:s konventioner. Kommittén anser att arrangerande av "sexresor" skall förklaras olagligt i samtliga medlemsstater och att de som utnyttjar barn sexuellt i utlandet skall åtalas i hemlandet.

3.2.6. Sysselsättningskraven från en stor befolkning innebär att regeringarna i regionen måste fullfölja målet om full sysselsättning och om eliminering av fattigdomen. Med tanke på detta skulle man kunna införa program för att främja etablering och spridning av mikroföretag och hantverksaktiviteter, ett området inom vilket EU har avsevärd erfarenhet, och som kan överföras på ett användbart sätt. Lika grundläggande är EU:s bidrag till en uppgradering av regionens yrkeskunnande, genom att förbättra utbildning och planering av yrkesutbildningsprogram och kurser för att integrera ungdomar och kvinnor i yrkeslivet. Det skulle bli både lokalt förmånligt och gynna europeiska intressen i området om ett yrkes-utbildningscentrum och teknologiska forskningscentra etablerades i ett av ASEAN-länderna.

3.2.7. Kommissionsdokumentet () anger att för länder med hög tillväxtpotential, "syftar det ekonomiska samarbetet till att förbättra affärsmiljön och lagstiftningen i kontaktländer för att stimulera bilateral handel och investeringar med direkt deltagande av den privata sektorn". Tyvärr är den privata sektorn inte benägen att investera i högriskländer eller i länder med allvarliga makroekonomiska problem. Man har tidigare lagt märke till att även när avsevärda stimulansåtgärder tillhandahålls, är det problematiskt att få den privata sektorn att delta. Det ständiga kravet i EU:s dokument på den privata sektorns deltagande, som visserligen i princip är korrekt, ger inga resultat i praktiken om inte de nödvändiga operativa instrumenten skapas. Kommissionsdokumentet talar om att "främja affärssamarbetet mellan europeiska företag och deras asiatiska motsvarigheter ... genom att öka informationen och att skapa en gynnsam ram för industriellt samarbete, speciellt för de små och medelstora företagen".

Ett antal åtgärder har startats för att stimulera mer europeiska investeringar i ASEAN-länderna. EU:s investeringar i regionen ökade i volym under 1980-talet, men krympte i relativa termer eftersom investeringarna från andra länder ökade snabbare. EU:s investeringar är inriktade på palmolje-, kemi-, läkemedels-, livsmedels-, el-, och elektronikindustrin, bil-sektorn, bank och finans. Kommittén hoppas att när det förestående globala samarbetsavtalet mellan EU och ASEAN-länderna börjar verka, kommer åtgärder att vidtas för att förbättra avtalets villkor när det gäller direkta investeringar av EU-företag i dessa länder. Det behövs också en juridisk ram för förliknings- och skiljedomsförfaranden om konflikter skulle uppstå. Skydd av intellektuell äganderätt är särskilt viktigt här.

3.2.8. ECIP, Europeiska gemenskapens finansiella instrument för att främja samriskföretag (s k joint ventures), skulle kunna vara det lämpligaste verktyget för att utveckla europeiska investeringar och samriskföretag mellan små och medelstora företag i Europa och ASEAN-länderna (cirka 20 regionala projekt som rör ASEAN-länderna är på gång). ECIP är för närvarande det huvudsakliga instrumentet för skapande av samriskföretag och för stimulering av utbredningen av små och medelstora företag. För att förbättra utnyttjandet skall snabbare och enklare förfaranden införas för de projekt som tar emot fondmedel från ECIP.

För infrastrukturarbeten är det önskvärt med en större inblandning från Europeiska investeringsbankens (EIB) sida; under några år har EIB tillåtits finansiera projekt i Asien och Latinamerika. Innan man engagerar sig djupare är det nödvändigt att avgöra om det i ASEAN-länderna finns lämpliga förhållanden för utveckling av SMF-sektorn och om den europeiska modellen kan exporteras. Idealiskt sett skulle kommissionen kunna finansiera forskning om små och medelstora företags situation i ASEAN-länderna och om de sektorer som har utrymme för samarbete med europeiska små och medelstora företag.

4. Slutsatser

4.1. Relationerna mellan nord och syd, såsom de tills nyligen har uppfattats, håller snabbt på att förändras i Asien. I Asien finns det idag en hierarki av ekonomiskt starka länder som inte längre är utvecklingsländer och som existerar jämsides med länder som har en utbredd fattigdom. Detta skapar samma instabilitet inom kontinenten som de som återfinns i nord-syd-relationerna. EU:s främsta bekymmer beträffande relationerna med Asien är knutet till den ekonomiska spänningen mellan de två regionerna, med tanke på den möjliga inverkan som en ökad tillväxt i Asien i slutet på århundradet kan ha på Europas konkurrensmässiga position. Detta måste motverkas av en strategi för att öka samarbetet mellan de två områdena och oskadliggöra en potentiellt skadlig inverkan på EU:s konkurrenskraft, med hänsyn till att EU har en lägre tillväxttakt och en marknadsandel som också är hotad på andra marknader.

4.2. Flera olika källor visar att det står klart att möjligheterna för att världens ekonomiska kraftkälla flyttar till Stilla havet bemöts mer med farhågor än med förväntningar i ASEAN-länderna, eftersom det skulle bekräfta Kinas och Japans överväldigande dominans. ASEAN-länderna skulle känna sig klämda mellan dem och vara tvungna att liera sig med den ena eller andra parten.

4.3. I motsats till Kina och Japan har Sydostasien alltid varit öppet för influenser utifrån; dess självutnämnda "öppna regionalism" har djupa historiska rötter. Under kolonialtiden drogs regionen in i en arbetsfördelning inriktad på Europa. Det kan naturligtvis inte bli tal om att återuppta ett förhållande som hör till det förflutna, inte minst på grund av den utvecklingsnivå som ASEAN-länderna uppnått. Men nu finns återigen den möjlighet som man missade när Taiwan och Sydkorea "startade", möjligheten att ha en positiv inverkan på "utvecklingen mot mognad" i länder som börjar att uppnå en betydande, men inte exceptionellt hög, genomsnittlig tillväxttakt, och möjligheten att återinrätta en förmånlig relation med Europa. En sådan målsättning skulle ge följande fördelar.

4.4. Det verkar bli svårt för EU att utmana Japans konkurrenskraft och ekonomiska herravälde i vad som kan betraktas som en "marknad som är reserverad för Japan". Man måste komma ihåg att Ostasien är den tredje delen i den kapitalistiska "trojkan" och framträder som en konkurrent till EU. Europeiska unionen skulle kunna försöka att återställa en viss balans genom att försäkra sig om Rysslands stöd, som i egenskap av en "asiatisk makt" skulle kunna ha ett visst inflytande på regionen.

I detta område är dock kvaliteten på den europeiska närvaron viktigare än dess omfattning, och denna närvaro kan överlåtas till marknaderna och företag som kanske finner det lämpligt att antingen bilda joint ventures med lokala företag eller omlokalisera sin egen produktion och kontor. Detta för att dra maximal nytta av befintliga komparativa fördelar och den höga standarden på tjänster och infrastruktur.

4.5. En bred europeisk strategi, koncentrerad på ASEAN, skulle inte nödvändigtvis strida mot USA:s intressen. Genom att hindra att Kina och Japan får en överdriven dominans inom områdena kring Stilla havet och Indiska oceanen skulle det underlätta framväxten av en balans i Asien-Stillahavsområdet som gav tillräckligt spelrum för stabila och lönsamma relationer med EU.

Det kommande Europa-Asien-toppmötet som skall hållas i Bangkok mars 1996, där ASEAN-länderna kommer att delta vid sidan om Japan, Kina och Sydkorea, kommer att bli ett unikt tillfälle att återinföra en europeisk närvaro i ett av världens mest dynamiska områden som har en livskraftig ekonomisk och teknologisk tillväxt. Mötet ger också tillfälle att inrätta nya, avancerade samarbetsprogram till vilka några allmänna idéer skisserats på dessa sidor.

EU behöver inta en mer bestämd och öppen hållning vad gäller dispositionerna för GSP 1998. I synnerhet borde ASEAN-länderna bara kunna dra nytta av detta när deras välstånd och export är svag. Det är viktigt att EU och USA tar tillfället i akt att tillsammans inta en fastare hållning. Den bör grundas på en gemensam strategi med syfte att förbättra tillträdet för varor och tjänster och ett bättre skydd för immaterialrätten, i enlighet med EU/USA:s gemensamma handlingsplan som avtalades i Madrid i december 1995.

4.6. Mötet borde främst tjäna till att förstärka dialogen och utvidga dess omfattning till sådana områden som miljön, sociala problem och yrkesutbildning. Med tanke på den klyfta som finns mellan utvecklingsnivåerna har den asiatiska sidan svårt att ta fram en dagordning och målsättningar till mötet. En allmän samstämmighet skulle kunna erhållas kring några bestämda riktlinjer (till exempel en gemensam syn på och sätt att angripa problemen), och man kunde lämna diskussionen om särskilda ämnen till ett senare datum. Det huvudsakliga målet är att skapa den kontaktpunkt man saknat mellan EU och Asien.

Eftersom de politiska och sociala problemen har underskattats och de beslut som FN:s generalförsamling fattat inte har införts av ASEAN-länderna hoppas kommittén att dessa problem kan angripas före Europa-Asien-toppmötet genom att EU:s trojka deltar aktivt, så att man till fullo kan utnyttja de ekonomiska relationerna mellan EU och ASEAN.

4.7. Klyftan mellan Europa och Asien är stor. Man måste förplikta sig att samarbeta på informations- och kulturområdet, och omfattande resurser bör tilldelas denna uppgift. Det vore lämpligt att främja en mångfald av utbyten och kontakter för att fördjupa den ömsesidiga förståelsen. EU borde hålla den asiatiska mångfalden i minnet och anta olika strategier i sina relationer med Japan, Kina, Indien och ASEAN-länderna (och inse att det inom varje grupp finns olika kännetecken).

4.8. EU borde anta ett kvalitativt sätt att se på samarbete med ASEAN och fokusera på sådana sektorer som miljö, infrastruktur, telekommunikation, energi och och yrkesutbildning. Eftersom EU redan är djupt engagerat i samarbete med Central- och Östeuropa och Medelhavsländerna saknar unionen medel för att lägga stora summor på samarbete. Unionen kan kompensera för detta genom att erbjuda kvalitativt betydande samarbete som fokuserar på utbyte inom utbildnings- och kulturområdena och på en förbättring av den ömsesidiga förståelsen.

4.9. Den europeiska närvaron i de ASEAN-länder som besöktes av en ESK-delegation är mycket mindre märkbar än Japans och USA:s närvaro. Europa behöver förstärka sin profil i området, bland annat genom konstutställningar och vetenskapliga och kulturella initiativ som hjälper till att sprida Europas omfattande kulturarv. Dessutom borde det göras större investeringar i utställningar och handelsmässor, europeiska företag borde uppmuntras att ta del i dem och bekanta sina asiatiska partner med europeisk teknik och europeiska varor från olika produktionssektorer. Inrättandet av europeiska centrum för företagsinformation skulle kunna spela en viktig roll, särskilt för främjandet av små och medelstora företag. En lämplig fördelning av uppgifter mellan dessa centrum och medlemsstaternas bilaterala handelskammare skulle kunna ge värdefulla resultat.

4.10 Med hänsyn till ASEAN-sekretariatets effektivitet borde EU erbjuda all hjälp som man kan, genom att exempelvis föra vidare vad man lärt sig vid införandet av en yttre tariff och en inre marknad. ASEAN-sekretariatet och kommissionen skulle kunna hålla seminarier och möten där man utbyter erfarenheter. Vissa socio-ekonomiska organisationer i ASEAN-länderna kontrolleras av staten och andra är fortfarande på utvecklingsstadiet. Det krävs därför ett dubbelt angreppssätt som omfattar dialog både på ASEAN-nivå (med handelskamrarna och fackföreningsrådet) och på nationell nivå (med individuella organisationer).

Ekonomiska och sociala kommittén har en viktig roll att spela i dialogen och relationerna med ASEAN-länderna. Kommittén representerar viktiga delar av det europeiska samhället och har kontakter med det interaktiva nätverk som utgjorde den verkliga grunden för den europeiska integrationen. ESK har synpunkter att meddela och erfarenheter att dela med sig till sina kollegor (fackföreningar, ideella organisationer, handelssammanslutningar, arbetsgivare) i ASEAN-länderna.

Kommitténs engagemang i det kulturella forumet i Venedig utgör ett första viktigt steg. ESK hoppas bli involverad i det kommande Europa-Asien-toppmötet i Bangkok, eller åtminstone hållas informerad så att kommittén kan avgöra vilka åtgärder den skall vidta på medellång till lång sikt.

Bryssel den 1 februari 1996.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Carlos FERRER

() Kommissionens meddelande till rådet "Mot en ny asiatisk strategi" [KOM(94) 314 slutlig av den 13 juli 1994].

() Vietnam gick med i ASEAN den 28 juli 1995, vid det 28:e ministermötet för ASEAN-länderna i Brunei.

() APEC har 18 medlemsstater: förutom de sex ASEAN-länderna (Indonesien, Malaysia, Thailand, Filippinerna, Singapore och Brunei) omfattar det NAFTA (Kanada, USA och Mexiko) plus Japan, Hongkong, Australien, Nya Zeeland, Chile, Papua Nya Guinea, Kina, Taiwan och Sydkorea.

() Se fotnot s. 33.

() Rapport om kommissionens meddelande till rådet "Mot en ny Asien-strategi", PE 211.248 slutlig, den 12 april 1995.

() Se fotnot s. 33.