EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 22.11.1995 
KOM(95) 591 slutlig 
MEDDELANDE FRAN KOMMISSIONEN TILL RÅDET 
UNDERTECKNANDE AV AVTALED OM GENOMFÖRANDE AV 
BESTÄMMELSERNA I FÖRENTA NATIONERNAS HAVSRATTSKONVENTION 
FRÅN DEN 10 DECEMBER 1982 VAD GÄLLER BEVARANDE OCH 
FÖRVALTNING AV GEMENSAMMA FISKBESTÅND OCH STARKT 
VANDRANDE ARTER. 

Communication from the Commission to the Council 
Part A 
Explanatory Memorandum 
On 4 August 1995, the United Nations' Conference on Straddling Stocks (stocks of fish which 
are found both inside and outside exclusive economic zones) and. Highly, Migratory Species 
adopted, without a vote, a draft Agreement1 for the purposes of applying the provisions of the 
United Nations Convention on the Law of the Sea of 10 December 1982 as regards the 
conservation and management of these stocks. 
The Community has now to decide whether to sign this Agreement with a view to later 
ratification. 
This decision should take into account both the context of the development of international 
relations in fisheries and the negotiating instructions given by the Council. 
A detailed evaluation of the draft Agreement is attached in Annex B. 
The Community has played an important role in the development oi' international fishing 
relations both by defending the interests of countries fishing the high seas and in affirming 
its commitment to effective measures to conserve and manage resources. 
This central role of the Community would be put in doubt if it were to reject the conclusions 
of this conference. It would then be in a very minority position which would exclude any 
possibility of renegotiating the terms of the Agreement and could only lead on to undesirable 
developments in international relations concerning fisheries. 
The Community has achieved the goals that it set itself in the most important areas of the 
negotiations, in particular on the three points which were considered as primordial by thé 
Council of fisheries ministers held on 15 June 1995, namely the necessarily open character 
of regional fisheries organizations, safeguarding of the jurisdiction of flag states and a 
balance in obligations as between coastal states and flag states. 
In the area of the management and conservation of fishery resources, the Agreement 
introduces a number of improvements which should make it possible to deal positively with 
the current difficult situation which is the source of manifold tensions among countries 
involved in fishery activities. 
This proposal is designed to make it possible for the Community to sign this Agreement on 
4 December, which is the date on which it will be opened for signature by the states 
concerned at the headquarters of the United Nations. 
Document A / CONF. 164/33 of 3 August 1995. 
7 a 
This signature is an exclusive competence of the Community, on the basis of the requirement 
under the common fisheries policy that uniform rules apply on identical- tetms to all 
Community nationals. This exclusive competence of the Community, which the Commission 
is determined to defend, will result in an undertaking on behalf of all the Member States, 
which in turn are responsible for adopting measures for the effective implementation of the 
Agreement to their vessels and nationals. 
•i b 
Del B VI 
Förslag - > 
Pä grundval av den värdering som anges ovan och i bilaga B föreslär kommissionen att 
rådet beslutar följande: 
a) Att avtalet om genomförande av bestämmelserna i Förenta nationernas 
havsrättskonvention av den 10 december 1982 vad gäller bevarande och 
förvaltning av gemensamma fiskbestånd och starkt vandrande arter skall 
undertecknas av Europeiska gemenskapen, snarast möjligt, genom att hos Förenta 
nationernas generalsekretariat deponera deklarationen i enlighet med artikel 47.2 
a i avtalet samt de tolkningsförklaringar som anges i bilaga A. 
b) Rådets ordförande bemyndigas att utse den person som har befogenhet att 
underteckna avtalet på Europeiska gemenskapens vägnar. 
A C 
BILAGA A 
Förklaringar från Europeiska gemenskapen som skall lämnas in vid 
av avtalet 
A. Behörighetsförklaring enligt artikel 47.2 a. 
B. Tolkningsforidaring 
/»i 
EUROPEISKA GEMENSKAPENS FÖRKLARING ENLIGT ARTIKEL 47.2 a I 
AVTALET OM GENOMFÖRANDE AV BESTÄMMELSERNA I FÖRENTA 
NATIONERNAS HAVSRATTSKONVENTION VAD GÄLLER BEVARANDE OCH 
FÖRVALTNING AV GEMENSAMMA FISKBESTÅND OCH STARKT 
VANDRANDE ARTER. 
I artikel 47.2 a i avtalet föreskrivs att i de fall då en internationell organisation som 
anges i bilaga 9 artikel 1 till konventionen, vid tidpunkten för undertecknandet eller 
anslutningen, är behörig inom alla de områden som omfattas av detta avtal skall denna 
internationella organisation lämna in en förklaring om följande: 
i) Att den är behörig inom alla de områden som omfattas av detta avtal, 
ii) Att dess medlemsstater, av denna anledning, endast kan vara 
avtalsslutande part för de territorier som inte tillhör den internationella 
organisationens ansvarsområde, 
iii) Att den accepterar de rättigheter och förpliktelser som staterna har 
enligt detta avtal. 
I enlighet med denna bestämmelse förklarar Europeiska gemenskapen härmed följande: 
i) Att den är behörig inom alla de områden som omfattas av detta avtal, 
ii) Att dess medlemsstater, av denna anledning, endast kan vara 
avtalsslutande part för de territorier som inte tillhör Europeiska 
gemenskapens ansvarsområde, 
iii) Att den accepterar de rättigheter och förpliktelser som staterna har 
enligt detta avtal. 
/? J-
Utkast till tolkningsfbrklaring 
1. Vid undertecknandet av avtalet om genomförande av bestämmelserna i Förenta 
nationernas havsrättskonvention av den 10 december 1982 vad gäller bevarande 
och förvaltning av gemensamma fiskbestånd och starkt vandrande arter 
förklarar Europeiska gemenskapen att den anser att avtalet är av stor betydelse 
för att på lång sikt bevara och varaktigt utnyttja gemensamma fiskbestånd och 
starkt vandrande arter samt för att främja internationellt samarbete på detta 
område. 
2. Europeiska gemenskapen noterar att artikel 21 inte skall gälla före utgången av 
den tvåårsperiod som anges i den artikeln. Denna övergångsperiod tillåter inte 
att någon stat behåller eller tillämpar unilaterala bestämmelser i avvaktan på 
upprättandet av kontrollsystem av regionala eller lokala organisationer för 
fiskeriförvaltning eller överenskommelser. 
3. Vid tillämpningen av artikel 21 i avtalet anser Europeiska gemenskapen att om 
flaggstaten förklarar att den kommer att utöva sin jurisdiktion över ett 
fiskefartyg, som för dess flagg på öppet hav, skall den kontrollerande statens 
myndigheter omedelbart lämna fartyget och låta flaggstaten avgöra vilka 
åtgärder som skall vidtas för det fartyget, i enlighet med artikel 19 i avtalet. 
Tvister vad gäller denna fråga skall avgöras i enlighet med de förfaranden som 
föreskrivs i del VIII i avtalet (Fredlig lösning av tvister). Ingen stat får åberopa 
sådana tvister lör att, på öppet hav, rättfårdiga kontroll av ett fartyg som inte 
för dess flagg. 
4. Europeiska ^gemenskapen betonar att tvingande åtgärder enligt artikel 22 är 
något som endast skall användas i undantagsfall och som endast kan vidtas 
med största respekt för proportionalitetsprincipen och att allt missbruk kommer 
att leda till att den kontrollerande staten blir internationellt ansvarig. 
Europeiska gemenskapen menar dessutom att ordalydelsen i avtalet vad gäller 
denna fråga måste specificeras enligt relevanta principer för internationell rätt 
inom ramen för planerade regionala och lokala organisationer för 
fiskeriförvaltning och överenskommelser. 
/>• 
BILAGA B 
Utvärdering av resultaten av Förenta Nationernas konferens om 
gemensamma fiskbestånd och langvandrande fiskbestånd 
T 
Utvärdering av resultaten av Förenta Nationernas konferens <om 
gemensamma fiskbestånd och langvandrande fiskbestånd 
Förenta Nationernas konlerens om gemensamma fiskbestånd (de fiskbestånd som rör sig såväl 
inom som utom exklusiva ekonomiska zoner) och langvandrande fiskbestånd* antog utan 
omröstning den 4 augusti 1995 ett förslag till avtal.om genomförande av de bestämmelser i 
Förenta Nationernas havsrättskonvention av den 10 december 1982 som rör bevarande och 
förvaltning av dessa fiskbestånd1. 
Vid detta tillfälle förklarade gemenskapen i ett brev2 riktat till konferensens ordförande att 
gemenskapen via sina behöriga myndigheter avsåg genomföra en utvärdering av detta avtal i 
syfte att granska om det mandat3 som Förenta Nationernas generalförsamling hade givit 
konferensen hade iakttagits. 
Denna utvärdering skulle dessutom på gemenskapsnivå ske med hänsyn till de 
förhandlingsdirektiv4 som rådet utarbetat i ljuset av de politiska prioriteringar som rådet för 
fiskefrågor fastställt i slutsatserna den 15 juni 1995\ 
Syftet med detta dokument är att lägga fram kommissionens bedömning så att rådet och 
parlamentet kan göra den nödvändiga utvärderingen. 
1 Dok A/KONF 164/33 av den 3 augusti 1995. 
2 Dok A/KONF I64/L50 av den 7 augusti 199.5 (jfr bilaga 3). 
3 Dok A/RES/47/192 av den 29 januari 1993 (jfr bilaga 3). 
4 Dok 8819/95 fiske 289 av den 14 juli 1995 (jfr bilaga 3) 
5 Protokoll från rådet för fiskefrågor den 15 juni dok 8098795 av den 22 juni 1995 (jfr bilaga 3). 
I. Första delen -Allmän utvärdering 
1.1 Politiska och ekonomiska aspekter 
1.1.1 Internationella ilskeförbindelser 
Avtalet förhandlades fram under en period som präglades av försämrade förbindelser mellan de 
stater som utövar fiskeverksamhet på öppet hav och kustatcrna.Delia förhållande gällde inte 
bara förbindelserna mellan gemenskapen och Canada utan berörde också många andra länder i 
olika områden i världen. 
En bedömning av konferensens resultat bör göras mot bakgrund av den utveckling som 
alltsedan andra världskrigets slut under kuststaternas expansionistiska tryck har varit lika 
dynamisk som konfliktfylld. 
Sedan hundratals år har förbindelserna mellan de sjöfarande staterna vilat på teorin om de fria 
haven och gränsen för dessa staters jurisdiktion baserades på sedvanerätten och gick vanligtvis 
vid tre nautiska mil. 
Det juridiska begreppet territorialvatten fastställdes först genom Genèvekonventionen 1958 men 
utan att staterna därefter verkligen harmoniserade sin praxis, vilken varierade mellan 3 och 12 
nautiska mil. Bortom denna gräns tillämpades även fortsättningsvis principen om de fria haven. 
Begreppet med en exklusiv ekonomisk zon pä 200 nautiska mil fördes fram under 70-talet och 
blev efter en konfliktfylld period stadfäst i Förenta Nationernas Havsrättskonvention 1982. I 
samma konvention befästes territorialvattnets största omfång till 12 nautiska mil och 
upprättades en balans mellan de olika intressen som kuststaterna respektive de stater som var 
intresserade av världshavens traditionella frihet ville tillvarata. 
Vissa stater har därefter lagt fram nya begrepp såsom exempelvis begreppet "mar presencial" 
eller "custodial jurisdiction" eller hänvisningen till möjligheten att utsträcka den exklusiva 
ekonomiska zonen till att omfatta 250 eller 300 nautiska mil. De ensidiga åtgärder som vidtogs 
av Canada i början av 1995 och som syftade till att på öppet hav tillämpa nationella beslut om 
bevarande av fiskbestånd hänför sig till samma kategori samtidigt som de sannolikt utgjorde ett 
medvetet försök att utöva tryck på konferensen. 
Detta sammanhang bör tas i beaktande när man betraktar behovet av att nå en balanserad 
lösning för att få ett slut på konflikterna inom de internationella fiskeförbindelserna. 
De resultat som nåddes vid konferensen bör bedömas i ett allmänt sammanhang av 
ansträngningar som syftar till att komplettera och stabilisera det internationella juridiska 
ramverket på fiskeområdet öch att avvärja riskerna för en förrädisk lagstiftning från 
kuststaternas sida. De internationella instrument som bör beaktas i detta sammanhang är 
förutom det aktuella avtalet följande dokument: 
Förenta Nationernas havsrättskonvention (1982) som trädde i kraft i november 1994. 
4 
Det avtal som 1993 antogs inom ramen för FAO och som syfta4e till att främja att fartyg 
som fiskar på öppet hav iakttar internationella åtgärder för bevarande och förvaltning. 
Uppförandekoden för ett ansvarigt fiske som skall underställas FAO:s konferens i oktober 
1995 för godkännande. 
Målsättningen med att stabilisera det juridiska ramverket för internationella förbindelser har 
stärkts genom att del VIII om fredlig lösning av tvister har införts i avtalsförslaget. 
Helheten av avtalets bestämmelser borde göra det möjligt både att faktiskt genomföra den 
princip om internationellt samarbete som föreskrivs i havsrättskonventionen för effektivt 
bevarande och förvaltning av havets tillgångar, och att införa ett kontroll- och 
övervakningssystem för fiskeaktiviteter på öppet hav som kan bidra till att bemästra 
problemet med fiskeverksamhet som utförs av fartyg som seglar under de staters flagg vilka 
inte fullgör sina internationella skyldigheter på detta område. 
Gemenskapen kan vare sig direkt eller indirekt stödja oansvarigt uppträdande av ett fatal 
när det gäller kontroll av fiskeaktiviteter på öppet hav eftersom detta endast skulle leda till 
att vissa stater skulle vidta ensidiga åtgärder, som förvisso vore olagliga men som till slut 
skulle kunna förorsaka en icke önskad utveckling av den internationella havsrätten. 
Emellertid bör man samtidigt notera att den otydlighet som präglar vissa av avtalets 
bestämmelser medför en risk för tolkningstvister, för konflikter på havet och för 
oacceptabla anspråk på jurisdiktion från vissa kuststater vilket skulle undergräva 
målsättningen att stabilisera det juridiska ramverket för internationella förbindelser inom 
detta område. I syfte att så vitt möjligt minska risken för en sådan utveckling, bör 
gemenskapen vid undertecknandet lägga fram vissa tolkningsförklaringar (jfr bilaga A). 
1.1.2 Konferensen 
A. Internationellt sammanhang 
Överutnyttjande av fiskbestånden runt om i världen har lett till att många länder har inlett 
en process som syftar till att förbättra systemen för förvaltning och bevarande av 
fiskresurserna. 
Denna process som startades under 80-talet inom ramen för FAO ledde till att Förenta 
Nationernas konferens om miljö och utveckling vid slutförandet av arbetet i Rio de Janeiro 
i juni 1992 utarbetade kapitel 17 i "Agenda 21" om skydd av haven. 
Ämnets komplicerade natur ledde till sammankallandet av en mellanstatlig konferens om 
gemensamma och langvandrande fiskbestånd. 
Konferensens mandat för att formulera rekommendationer som skulle antas av 
generalförsamlingen angavs på följande sätt: 
Konferensen borde behandla fisket på öppet hav i vidast möjliga bemärkelse och inte 
endast fokusera på de gemensamma fiskbestånd som befinner sig i öppet hav. 
Konferensen borde också behandla de langvandrande arterna, liksom ett förbättrat 
samarbete mellan staterna. 
FAO knöts till konferensen för att lämna nödvändiga vetenskapliga och tekniska 
upplysningar. 
Konferensen skulle inte kunna betraktas som ett forum för granskning av relevanta 
bestämmelser i havsrättskonventionen. Konferensens arbete och dess resultat borde 
överensstämma med bestämmelserna i denna konvention särskilt när det gäller 
rättigheter respektive skyldigheter som åligger kuststater och stater intresserade av 
fiske pä öppet hav. 
FN:s generalförsamling bekräftade och förtydligade det mandat som givits till den 
mellanstatliga konferensen när församlingen den 22 november 1992 antog resolution nr 
47/192. 
Redan när det förberedande arbetet inleddes blev ett antal allvarliga klyftor mellan de 
berörda parterna uppenbara. 
Å ena sidan stod kuststaterna som antingen begärde att arbetet skulle begränsas till öppet 
hav och syfta till att erkänna deras "särskilda intresse" av de biologiska resurserna i den del 
av öppet hav som ligger intill områden under deras jurisdiktion, eller gick så långt som till 
att kräva att de gavs rätt att ensidigt införa åtgärder för bevarande av bestånd som befinner 
sig utanför deras exklusiva ekonomiska zon. 
Â andra sidan stod de stater som tillmätte den princip om de fria haven som fastställts av 
havsrättskonferensen betydelse och i denna grupp återfanns Europeiska gemenskapen. 
Redan i denna inledande fas stöddes de s k kuststaterna av mänga utvecklingsländer liksom 
av de länder som av tradition ägnat sig åt djuphavsfiske, såsom exempelvis Norge och 
Ryssland. 
Alltftersom arbetet med konferensen fortskred lyckades gemenskapen uppnå att hänsyn till 
grundläggande principer om förenlighet och sammanhang skall tas vid förvaltning av 
bestånd i öppet hav såväl som inom de ekonomiska zonerna. 
Förhandlingarnas slutfas som fokuserades på tillämpningsföreskrifter, präglades av en 
gradvis växande anslutning av länder för de lösningar som lagts fram av konferensens 
ordförande med aktivt stöd av vissa länder såsom till exempel USA. 
Gemenskapen spelade en viktig roll under dessa förhandlingar och tog ofta ledningen för de 
länder som fiskar på öppet hav samtidigt som rationella principer för förvaltning och 
bevarande av fiskresurserna försvarades. 
Den betydelse som gemenskapen tillmäter strikta förvaltningsprinciper mottogs dock inte 
alltid positivt av våra partners och alla gemenskapens förhandlingsmål kunde inte uppnås. 
Förslaget till avtal om gemensamma fiskbestånd och langvandrande fiskbestånd fick dock 
ett brett stöd av det internationella samfundet vilket gör det föga troligt att det med 
framgång skulle kunna omförhandlas. Förkastande av avtalet borde leda till eftertanke 
samtidigt som vi mäste förbereda oss pä vilka konsekvenser detta skulle få för 
gemenskapens internationella förbindelser. 
B. Gemenskapssammanhang 
Behovet av att försöka undvika en omförhandling av de relevanta bestämmelserna i FN:s 
havsrättskonvention utgjorde den röda tråden i de förhandlingsdirektiv som rådet antog. 
I direktiven fastställdes andra faktorer av särskild vikt för gemenskapen såsom 
behovet av samarbete för att säkerställa rationell förvaltning av alla bestånd 
de regionala fiskeorganisationernas avgörande roll och behovet av att hålla dem öppna 
införande av effektiva genomförandemekanismer samtidigt som flaggstatens 
jurisdiktion under alla omständigheter bevarades 
strävan efter en balans mellan de rättigheter och skyldigheter som gäller tor 
kuststaterna respektive för de stater som fiskar på öppet hav. 
Förutom dessa mål, underströk förhandlingsdirektiven behovet av att förhandla i en anda 
som syftade till att nå konsensus såväl mellan medlemsstaterna själva som för godkännande 
av konferensens resultat. Bevarandet av denna konsensus mellan medlemsstaterna ända till 
slutet av förhandlingarna gjorde det möjligt för gemenskapen att lägga tram starka 
ståndpunkter. Det var ibland svårt att utarbeta gemensamma ståndpunkter mellan 
kommissionen och medlemsstaterna men gemenskapskoordineringen fungerade hela tiden. 
Utan att underskatta den fram förhandlade textens brister, kan man konstatera att 
gemenskapen pä detta sätt i allt väsentligt lyckats uppnå målsättningen pä de punkter som 
rådet för fiskefrägor den 15 juni 1995 ansåg som politiskt viktigast: 
De regionala fiskeorganisationernas öppna hållning, genom att det fastställs att "stater 
som verkligen är intresserade av det berörda fisket kan bli medlemmar" i en sådan 
organisation och "villkoren för deltagande i en sådan organisation skall inte utestänga 
sädana stater från medlemsskap ... inte heller skall de tillämpas på ett sådant sätt att 
de diskriminerar mot någon stat eller grupp av stater som har ett reellt intresse av det 
berörda fisket" (artikel 8.3). 
Bevarande av flaggstatens jurisdiktion, genom klargörandet att "den inspekterande 
staten skall; på begäran av flaggstaten, frisläppa fartyget till flaggstaten" (artikel 
21.12). 
Balansen mellan kuststaters respektive flaggstater skyldigheter avspeglas i 
formuleringen av artikel 7. 
Gemenskapen lyckades på ett flertal andra punkter uppnå påtagliga förbättringar av texten, 
men kunde däremot inte förhindra att förhandlingarna utmynnade i mindre tillfredsställande 
resultat på ett antal punkter. De viktigaste av dessa återfinns i del två i detta dokument. 
Bilaga 1 innehåller en detaljerad analys av olika punkter i avtalet i förhållande till de 
målsättningar som nämnts ovan. 'O*-
1.1.3 Effekter på förvaltningen av resurser 
7 
Det avtal som konferensen uppnått tillför aspekter när det gäller förvaltning och bevarande 
av fiskresurser som på ett lämpligt sätt kompletterar de befintliga bestämmelserna om 
havsrätt även om den aktuella texten på vissa punkter inte når den perfektion som 
gemenskapen skulle ha önskat. 
Införandet av begreppet "försiktighetsprincipen" måste betraktas som en viktig och positiv 
nyhet för förbättrat fiske. 
Hänvisningen till "beständens biologiska enhetlighet" gör det möjligt att avvärja 
kuststaternas krav på en inskränkning av tillämpningen av bestämmelserna i detta avtal till 
att gälla uteslutande för öppet hav och kräver en sammanhållen politik för förvaltning och 
bevarande av resurserna både inom och utom de ekonomiska zonerna på basis av alla 
berörda staters likvärdiga rättigheter. 
Den princip om "förenlighet" som förs fram i detta avtal gör det möjligt att vidta åtgärder 
på internationellt vatten som inte endast är i nivå med de åtgärder som vidtas av 
kuststaterna inom deras ekonomiska zoner. Även om dessa åtgärder omfattas av olika 
rättsliga system bör de ändå sträva mot samma mål vilket är optimal förvaltning av ett och 
samma bestånd. 
Avtalet stärker den skyldighet till internationellt samarbete som redan föreskrivs i 
havsrättskonventionen. Denna skyldighet berör olika aspekter av bevarande och förvaltning 
av de resurser som omfattas av avtalsförslaget. 
Först och främst understryks i avtalet den viktiga roll som de regionala 
fiskeorganisationerna bör spela i genomförandet av åtgärder för förvaltning och bevarande 
av fiskbestånd. Dessa organisationers roll stärks dessutom genom införandet av kontroll. 
Samarbetet stärks också genom insamling och förmedling av information samt samarbete 
när det gäller vetenskaplig forskning som är basen för allt rationellt utnyttjande av fiske 
liksom för utvärdering av bestånden i syfte att uppnå bättre koordinering av åtgärder för 
bevarande och förvaltning. 
I avtalet föreskrivs bättre integration av fiske i miljöproblemen, eftersom hänsyn tas till det 
faktum att arter tillhör samma ekosystem, och till behovet av att bevara biodiversiteten och 
att minska kassering av fångst. Det innefattar också exakta hänvisningar inom direkt 
förvaltning av nivåer av fiskeansträngning. 
Dessa olika synpunkter bör bidra till en allmän förbättring av fiskeförvaltningen och de har 
samma målsättningar som den gemensamma fiskepolitiken. 
1 syfte att göra bestämmelserna i detta avtal helt och hållet effektiva måste gemenskapen 
inte bara göra en insats för att delta och lägga fram förslag i de olika fiskeorganisationer 
som gemenskapen tillhör utan också främja bildandet av sådana organisationer överallt där 
så är nödvändigt. 
IL Andra delen - Särskilda svårigheter 
11. 1 Användande av våld 
Hänvisningen till användande av våld utgör ett orosmoment för gemenskapen som gav 
uttryck för dessa farhågor under hela förhandlingen liksom i det anförande som hölls vid 
konferensens avslutning. 
Denna hänvisning utgör en nyhet jämfört med de texter som behandlades under 
konferensens tidigare sammanträdesperioder. Möjligheten att på öppet hav utöva vissa 
polisfunktioner gentemot fartyg som för andra länders flagg ledde till att vissa kuststater 
ansåg att det underförstått var tillåtet att använda våld. På önskemål av vissa medlemsstater 
och i syfte att undanröja denna tvetydighet begärde gemenskapen att användande av våld 
uttryckligen förbjöds. 
Samtidigt som kommissionen beklagar att konferensens ordförande inte i högre grad tog 
hänsyn till de invändningar som gemenskapen framförde, konstaterar kommissionen att den 
text som lades fram för konferensen begränsar användande av våld till de fåll når försvar är 
berättigat eller när inspektörerna hindras utföra sina åligganden. 
Användande av våld bör vara en exceptionell åtgärd och baseras pä principen om 
proportionalitet, och allt missbruk från den inspekterande statens sida bör medföra att den 
ställs till internationella ansvar. 
Bestämmelsen om ekonomiskt ansvar för de polisåtgärder som utförs inom ramen för denna 
konvention borde ha en avskräckande effekt i händelse av ansatser till otillbörligt 
användande av våld. 
1 syfte att begränsa de eventuella olägenheter som denna hänvisning skulle kunna leda till 
anser kommissionen att gemenskapen 
å ena sidan vid undertecknandet av denna konvention bör lägga fram en formell 
förklaring med en tolkning som i överensstämmelse med internationell rätt anger de 
omständigheter då våld kan tillgripas för att tillämpa avtalet samt bör insistera på 
strikt iakttagande av principen om proportionalitet, 
å andra sidan bör agera systematiskt inom de regionala fiskeorganiationer där 
gemenskapen är medlem för att dessa organisationer skall anta protokoll om de 
särskilda förhållanden som skall råda för att det enligt civiliserade länders rätts- och 
administrativa system skall vara tillåtet att använda våld. 
11.2 Globalt kontrollsystem 
Resultatet av förhandlingarna sammanfaller inte heller på denna punkt helt oeh hållet med 
gemenskapens synpunkter. 
Gemenskapens ståndpunkt om principen om tyst samtycke ("tacit consent") till 
kontrollverksamhet som genomförs på öppet hav av ett fartyg som för en annans stats 
flagg, var att detta skulle vara avhängigt av förekomsten av ett kontrollsystem som 
godkänts multilateralt av de berörda regionala fiskeorganisationerna. 
Detta villkor är inte uppfyllt i avtalsförslaget. Gemenskapens invändning ledde dock till att 
konferensen antog ett globalt kontrollsystem som garanterar att ett minimum av regler följs 
när fartyg bordas på öppet hav. Dessutom godkändes att de regionala organisationernas 
bestämmelser har företräde framför de förfaranden som fastställs i avtalsförslaget, och de 
senare skall inte träda i kraft förrän två år efter det att avtalet antagits. 
Gemenskapen bör dock använda sig av denna tidsfrist för att få de regionala 
fiskeorganisationer som den är medlem i att anta en arbetsordning som både garanterar ett 
effektivt genomförande av de åtgärder för förvaltning och bevarande som dessa 
organisationer fastställer och ett reellt skydd av individens rättigheter när det gäller 
gemenskapens fiskare som är verksamma i de vatten som omfattas av de aktuella 
organisationerna. 
Kommissionen kommer därför att till rådet lägga fram lämpliga förslag lör alla 
organisationer som gemenskapen är medlem i. Dessa förslag kommer att anpassas till den 
särskilda fiskeverksamhet som varje organisation förvaltar. 
II.3 Tillämpning i utvecklingsländer 
Den särskilda hänvisningen till utvecklingsländer är ny i förhållande till 
havsrättskonventionen. 
I artikel 3.3 ges dessa länder en möjlighet att göra undantag från avtalets strikta krav på 
bevarande och förvaltning inom sina exklusiva ekonomiska zoner. 
Men även om ett utvecklingsland skulle åberopa detta undantag, skulle det enligt den 
allmänna principen om hänsyn till annans rättigheter och skyldigheter ("due regard 
principle") ändå vara tvingat att vidta ett minimum av åtgärder för bevarande för att inte 
urholka de åtgärder för bevarande som vidtagits av de stater som fiskar i de intilliggande 
området av öppet hav. 
De övriga bestämmelserna i avtalet som hänför sig till utvecklingsländerna, och som 
återfinns i del VII, motsvarar till stora delar de riktlinjer som vanligtvis följs inom 
gemenskapspolitiken när det gäller utvecklingsbistånd på fiskeområdet. 
III. Tredje delen - Behörighet 
1. Under det förberedande arbetet inför FN:s konferens om gemensamma och 
langvandrande fiskbestånd, föredrog kommissionen och medlemsländerna att undvika att 
kasta sig ut i en fruktlös och frän debatt om behörighet, vid en tidpunkt då gemenskapen 
borde ägna sina ansträngningar åt de substansproblem som uppstod under konferensens 
olika sessioner. På detta sätt kunde kommissionen och medlemsländerna fokusera sina 
ansträngningar på att utarbeta den gemensamma ståndpunkten i syfte att säkerställa att 
gemenskapen deltog på ett så effektivt, sammanhållet och enigt sätt som möjligt i 
10 
konferensen. 
2. Frågan om behörighetsfördelningen ställdes vid utarbetandet av de ändrade 
förhandlingsdirektiven inför konferensens avslutande session i augusti 1995. Vid sitt möte 
den 30.5.1995 begärde den yttre fiskegruppen att rådets rättsavdelning skulle lämna ett 
skriftlig utlåtande om behörighetsfördelningen mellan EG och dess medlemsländer så att 
förslaget till New York-avtal kunde undertecknas och slutföras på basis av det textutkast 
som fanns efter konferensens femte session. I sitt yttrande den 26.6.1995 bedömde rådets 
rättsavdelning att "gemenskapen för avtalet i sin helhet enligt den gemensamma 
fiskepolitiken var ensam behörig" och att slutbestämmelserna borde anpassas för att ta 
hänsyn till detta. Denna ståndpunkt stödjer den tes om ensam behörig som kommissionen 
alltid har förfäktat i dessa sammanhang. 
Trots detta underströk rådet i sitt beslut den 13 juli 1995 om bemyndigande för 
kommissionen att förhandla vid konferensen i New York (dok nr 8819/95 fiske 289) att de 
ändrade förhandlingsdirektiven inte i förväg tog ställning i frågan om 
behörighetsfördelningen mellan EG och dess medlemländer när det gällde det textutkast 
som förelåg efter konferensens femte session. 
Kommissionen konstaterade för övrigt i sitt uttalande i Coreper den 30 juni 1995 att 
rådets beslut att inte i förväg ta ställning i kompetensfrågorna innebar att kommissionen 
kunde förhandla slutbestämmelser som var neutrala i detta hänseende. 
2. Det är mot denna bakgrund som kommissionen har förhandlat slutbestämmelser som 
inte avgör behörighetsfrågan. Artikel 47 i avtalet ger möjlighet för gemenskapen att ansluta 
sig på två möjliga villkor, antingen blandad behörighet (Artikel 47.1) eller ensam behörig 
(Artikel 47.2). 
3. Behörighetsfrågan måste nu lösas och kommissionen anser att gemenskapen är ensam 
behörig när det gäller avtalet (jfr bilaga 2). 
Följaktligen kan endast Europeiska gemenskapen underteckna och ansluta sig till avtalet i 
enlighet med artikel 47.2 i samma avtal. 
11 
SLUTSATSER 
New York-avtalet är frukten av en lång och svår förhandlingsprocess. De stater som deltog 
i konferensen hade på många områden olika målsättningar som ofta var oförenliga vilket 
för övrigt avspeglas i de mödosamt utarbetade bestämmelserna. 
Europeiska gemenskapen befann sig i konferensens minoritetsläger, särskilt sedan USA 
under den fjärde sammanträdesperioden bytt kurs. 
Under dessa svära omständigheter deltog Europeiska gemenskapen i förhandlingar som 
utmynnade i en slutlig text som förvisso ställer oss inför problem men som ändå innehåller 
nyttiga och positiva inslag när det gäller våra intressen. 
Efter att konferensen utan omröstning antog avtalet kan Europeiska gemenskapen välja 
mellan tre möjligheter: 
- Totalt förkastande av avtalet: EG vägrar att underteckna och ratificera avtalet med 
motiveringen att det anses som otillräckligt och icke balanserat. Den huvudsakliga följden 
av detta skulle bli att EG isoleras internationellt. EG skulle uteslutas från den framtida 
utvecklingen inom internationell fiskerätt och skulle konfronteras med allvarliga politiska 
svårigheter när det gäller dess bilaterala förbindelser med länder som USA. Kanada, 
Norge, Argentina och övriga latinamerikanska länder liksom länderna vid Stilla havet och 
ett stort antal utvecklingsländer som är positivt inställda till avtalet. Även om 
gemenskapen inte är part till detta avtal och även om det inte kan åberopas mot 
gemenskapen, kan man inte förhindra att avtalet trots allt kommer att utgöra den 
internationella lag som erkänns av en stor majoritet av det internationella samfundet. 
- Undertecknande av avtalet ledsagat av en förklaring som anger att ratificering av avtalet 
endast är möjligt om avtalstexten förbättras. * 
Denna hållning skulle innebära att man sökte omförhandling av avtalet vilket säkerligen 
inte skulle kunna uppnås. Om detta ändå skulle lyckas skulle gemenskapen tvingas att 
omförhandla under ännu svårare och mer ogynnsamma förhållanden, med tvivelaktiga 
utsikter när det gäller resultaten. Europeiska gemenskapen skulle anklagas för att 
ifrågasätta textens globala jämvikt, vilken baserats på bräckliga kompromisser som 
gemenskapen själv har bidragit till. Ett återupptagande av debatten tycks högst osannolik 
och skulle inte nödvändigtvis leda till ett bättre resultat. 
- Undertecknande av avtalet ledsagat av en tolkningsförklaring avseende de punkter som 
förorsakar problem för EG (användande av våld, jurisdiktion för flaggstaten på öppet 
hav). Ratificering av avtalet skulle ske på ett senare stadium. 
Detta är den lösning som förmodligen är den mest gynnsamma när det gäller förhållandet 
kostnad/politisk vinst och som därför kommissionen bör föreslå. Vi skulle på detta sätt 
undvika att bli isolerade från resten av världen och vi skulle kunna 
a) delta aktivt och på så sätt kunna övervaka genomförandet av avtalet inom de 
regionala organisationerna, 
12 
b) spela en aktiv roll i eventuella förfaranden för lösande av tvister och i utveckling av 
den praxis som blir resultatet, 
c) främja bilden av gemenskapen som förespråkare för ansvarigt fiske, i likhet med den 
roll vi spelat inom FAO under utarbetandet av uppförandekoden, 
d) undvika bilaterala svårigheter med våra viktigaste partners som är positivt inställda 
till New York-avtalet. 
13 
BILAGA 1 
Teknisk utvärdering av innehållet i avtalet 
Det mandat som Förenta Nationernas generalförsamling genom resolution nr 47/192 
antog den 22.12.1991 för denna konferens föreskrev bland annat att konferensen 
borde främja effektiv tillämpning av de bestämmelser i Förenta Nationernas 
havsrättskonvention som handlar om de berörda fiskbestånden och att dess arbete och 
resultat skulle stå "i full överensstämmelse " med de relevanta bestämmelserna i 
nämnda konvention. 
Redan titeln till den avtalstext som antogs utan omröstning vid konferensens 
avslutande möte den 4 augusti 1995 (hädanefter kallat "NYT") visar att avtalet är 
avsett som ett juridiskt instrument som särskilt syftar till genomförande av de 
relevanta bestämmelserna i havsrättskonventionen. Dessutom fastställs i artikel 4 i 
NYT att inga bestämmelser i avtalet skall inverka pä de rättigheter, den jurisdiktion 
och de skyldigheter som staterna har enligt konventionen och att avtalet skall tolkas 
och tillämpas i konventionens anda och förenligt med denna. Detta demonstrerar pä 
ett utmärkt sätt att NYT verkligen infogas i en rättshierarki med 
havsrättskonventionen på första och NYT på andra plats. NYT skall således tolkas 
och tillämpas i ljuset äv konventionen och inte tvärtom. Det kommer dock säkerligen 
inte att saknas försök att hävda åsikten att avtalet avspeglar konventionens sanna 
målsättning eller aft vilja höja det till samma nivå som konventionen. Även om man 
inte kan förneka att avtalet syftar till att precisera vissa bestämmelser i konventionen 
på fiskeområdet, är det uppenbart att det inte kommer att kunna gå varken mot 
konventionens bokstav eller anda. Denna tolkning stöds av artikel 311 i konventionen 
som förbjuder slutandet av avtal vars föreskrifter strider mot havsrättskonventionens 
principer. Denna tolkning är för övrigt en konsekvens av det faktum att NYT till 
skilllnad mot avtalet om del XI, inte är utformat som en integrerad del av 
havsrättskonventionen. 
Artiklarna 5, 6 och 7 i NYT innehåller de grundläggande bestämmelserna om de 
åtgärder som skall vidtas för att på ett hållbart sätt säkra ett effektivt bevarande av de 
berörda bestånden i de vatten som faller under kuststaternas jurisdiktion liksom i de 
vatten som omfattas av bestämmelserna för öppet hav. 
I artikel 5 i NYT anges de allmänna principerna för bevarande som redan fastställts i 
artikel 61 i havsrättskonventionen för kuststaterna och i artikel 119 i 
havsrättskonventionen för de stater som ägnar sig åt fiske på öppet hav. Det x 
inkluderar också de principer som framträdde inom ramen för den utveckling som 
skedde efter havsrättskonventionen, dvs. i Agenda 21. 
Artikel 6 i NYT som handlar om försiktighetsmetoden inför faktiskt nyheter. 
Emellertid fastställs det där att de åtgärder som baserar sig på försiktighetsmetoden 
skall vara föremål för en översyn i ljuset av nya vetenskapliga data. Denna 
14 
bestämmelse bekräftar således den princip som fastställs i artiklarna 61 och 119 i 
havsrättskonventionen som säger att åtgärder för bevarande skall baseras på de mest 
pålitiliga vetenskapliga data. Artikel 6.7 i NYT som föreskriver akutåtgärder har en 
neutral ordalydelse som inte kan påstås bevilja kuststaterna särskilda rättigheter. 
Artikel 7.1 i NYT som behandlar samstämmighet mellan åtgärder för bevarande som 
vidtas inom de zoner som faller under kuststaternas nationella jurisdiktion respektive 
pä öppet hav bekräftar uttryckligen både kuststaternas suveräna rätt inom sina zoner 
och alla staters rätt till fiske pä öppet hav. Artikel 7.2 som i stort återger det 
textförslag som gemenskapen lade fram vid förhandlingarnas sista möte och således 
uppfyller en av de prioriterade målsättningar som rådet fastställt den 15.6.95, 
nämligen att erhålla en balanserad text på denna punkt, tycks snarast betona de 
åtgärder som vidtas av kuststaterna. Detta tycks stå i överensstämmelse med artikel 
116 i havsrättskonventionen som preciserar att rätten till fri tillgäng till fisket på 
öppet hav gäller "med förbehåll för" ("subject to") kuststaternas rättigheter och 
skyldigheter liksom deras intresse. Dock rör det sig här endast öm en av liera faktorer 
att ta i beaktande. Andra faktorer är exempelvis de åtgärder för bevarande som vidtas 
av regionala fiskeorganisationer liksom de berörda beståndens biologiska enhet 
(faktorer som också införts i texten på gemenskapens initiativ). Följaktligen ålägger 
denna bestämmelse knappast de övriga staterna att rätta sig efter de åtgärder som 
vidtagits av kuststaten. Den aktuella bestämmelsens balanserade karaktär beror också 
på att den inte åtföljs av en bestämmelse som för den händelse de berörda staterna 
inte kan komma överens om förenliga åtgärder, tvingar den behöriga domstolen att 
fastställa åtgärder för bevarande som uteslutande baseras pä de åtgärder som vidtas av 
kuststaten. Redan vid den tredje FN-konferensen om havsrätt. krävde Argentina och 
Canada införlivandet av en sådan bestämmelse. Bestämmelserna i artikel 7.4 och 7.5 
garanterar emellertid ett objektivt förfarande på detta område. 
Ett problem kvarstår dock när det gäller den exakta innebörden av termen "tillämpas 
med nödvändiga ändringar på" ("mutatis mutandis") i artikel 3.2 i NYT när det gäller 
de åtgärder för bevarande som vidtas av kuststaten. Om det endast rör sig om ett 
annat sätt för att uttrycka skillnaden i jurisdiktion mellan den ordning som tillämpas 
inom de vatten som faller under kuststaternas nationella jurisdiktion å ena sidan, och 
de vatten som omfattas av ordningen för öppet hav a den andra sidan, tycks inte 
denna bestämmelse vara skadlig, men den förhindrar all kontroll av internationella 
myndigheter av de åtgärder som vidtas inom den exklusiva ekonomiska zonen. 
Bestämmelserna i NYT lägger tonvikten vid ett närmare samarbete i syfte att 
åstadkomma effektivt bevarande av de berörda fiskbestånden. Artikel 8 i NYT anger 
som sainarbetsmekanism en skyldighet antingen att tillhöra de regionala 
fiskeorganisationerna eller att acceptera att tillämpa de åtgärder för bevarande som 
dessa organisationer föreskriver. Ordalydelsen "samtycker till att tillämpa" innefattar 
uppenbarligen ett inslag av förhandling och inte en automatisk anpassning till de 
aktuella åtgärderna för bevarande. I detta hänseende lämnar denna ordalydelse den 
traditionella friheten till fiske på öppet hav orörd. Som oundviklig följd i detta 
sammanhang, anges dessutom i artikel 8.3 principen att de regionala 
fiskeorganisationerna måste vara öppna. Det rör sig återigen om en punkt som rådet 
för fiskefrågor vid sitt möte den 15.6. 1995 ansåg viktig och där gemenskapen erhöll 
15 
full tillfredställelse. De stater som har ett faktiskt intresse av det berörda fisket ges på 
detta sätt en möjlighet att på ett riktigt sätt uppfylla förpliktelserna att samarbeta. 
Artikel 8.4 föreskriver att endast de stater som accepterar att samarbeta på föreskrivet 
sätt skall få tillgång till de aktuella resurserna. När det gäller en stat som nyligen 
börjat fiska på öppet hav kan i detta sammanhang noteras att kravet på "att ta 
vederbörlig hänsyn" redan i det nuvarande systemet kan anses gynna etablerat 
utnyttjande jämfört med nytt utnyttjande och således innebär inskränkningar i tillträde 
för den staten särskilt om de berörda bestånden hotas. Bestämmelserna i artikel 8.4 
tycks i detta sammanhang inte stå långt ifrån den redan gällande ordningen. 
När det gäller artikel 11 e som, i förhållande till nya deltagare föreskriver att hänsyn 
bland annat skall tas till de behov som de kuststater har var ekonomier till 
övervägande del är beroende av utnyttjande av havets levande tillgångar, kan det även 
här noteras att det endast rör sig om en bland flera faktorer att ta med i beräkningen. 
Dessutom rör det sig inte om en prioriterad faktor. Följaktligen ger denna 
bestämmelse inget företräde för de berörda kuststaterna. 
Tagen bokstavligen är artikel 16 i NYT, som behandlar förhållandena för de delar av 
öppet hav som helt är omgivna av en enda kuststats exklusiva zon ("enklaver"), 
avfattad i neutrala termer. Det rör sig ändå om en konfiguration där det är särskilt 
viktigt att säkra samstämmighet för de åtgärder som vidtas för bevarande. Om man 
jämför artikel 16 med bestämmelserna i artikel 7 kan man konstatera att de åtgärder 
som vidtas av den berörda kuststaten tycks erhålla särskild tyngd i artikel 16. Även 
om det rör sig om ett mycket speciellt fall bekräftar denna bestämmelse emellertid 
den allmänna principen om samstämmighet som i normalfallet bör gälla ömsesidigt. 
4. Som en naturlig följd av friheten på öppet hav, ges i artikel 92 i 
havsrättskonventionen flaggstaten ensam jurisdiktion över de lärtyg som seglar under 
dess flagg på öppet hav. Denna flaggstatsjurisdiktion är exklusiv i så måtto att den, i 
de områden som omfattas av ordningen för öppet hav, förbjuder all inblandning av en 
annan stat och har företräde före jurisdiktion för den stat som besättningen kommer 
ifrån. I artikel 92.1 i havsrättskonventionen fastställs alt denna princip skall tillämpas 
förutom i de exceptionella fall som avses i internationella fördrag eller i själva 
konventionen. Ett undantag till denna princip strider alltså inte mot konventionen. 
På detta sätt har redan vissa undantag fastställts: de som hänför sig till sjöröveri, 
transport av slavar eller otillåten radioutsändning. I dessa fall föreskriver 
havsrättskonventionen inte bara överföring av interventionsrätten till en annan stat än 
flaggstaten men också rätten för den intervenerande staten att belägga personer som 
befinner sig ombord på det aktuella fartyget med straffpåföljd. Det är likaså på basis 
av de möjligheter som erbjuds i artiklarna 92.1 och 110 i havsrättskonventionen som 
de gemensamma internationella Övervakningssystemen har införts. På samma*grundval 
sluter stater ganska ofta avtal om kontroll av fiskefartyg lian partnerländer. Några 
exempel som är relevanta inom fiskesektorn är fiskeavtalet från 1987 mellan östaterna 
i Stilla havet och USA som föreskriver rätt till intervention som går utöver 
inspektion, till "Berings Hav-avtalet" från 1994 som gav upphov till begreppet 
"continued boarding" och slutligen också till avtalet mellan gemenskapen och Canada 
som syftar till att stärka kontrollen av de vatten som omfattas av NAFO. 
16 
Bestämmelserna i NYT är kopplade till tanken att varje effektivt system för 
bevarande oundgängligen bör åtföljas av ett lika effektivt system för att säkerställa 
iakttagandet av dessa åtgärder. Om utgångspunkten är effektivt bevarande, är det svårt 
att bemöta argumentet om behovet av förstärkta kontrollmekanismer för att hantera en 
situation där flaggstaten antingen inte ser sig kunna, eller inte vill vidta de 
erforderliga kontrollåtgärderna avseende de egna fiskefartygen och således på ett 
fullvärdigt sätt uppfylla sina skyldigheter som flaggstat. 
Under dessa omständigheter finns det inga juridiska invändningar mot att godkänna 
det kontrollsystem som avses i artiklarna 21 och 22 eftersom internationella rätt ger 
stater full frihet att sluta internationella avtal med varandra om överföring av 
flaggstatens befogenheter. Det är snarast en fråga om lämplighet. 
Bland de prioriterade punkter som fastställts av rådet den 15.6.1995 återfanns en 
strävan att under alla omständigheter uprätthålla flaggstatens jurisdiktion enligt 
internationell rätt. Under det kontrollförfarande som avses i artikel 21 liksom under 
de läser som följer efter inspektionen behåller flaggstaten kontroll över sina fartyg. I 
själva verket åligger det flaggstaten att pä begäran av den inspekterande staten 
bestämma de påföljder som den anser lämpliga. Flaggstaten kan låta sitt tillstånd 
åtföljas av villkor och på så sätt begränsa den inspekterande statens möjligheter att 
vidta åtgärder. Flaggstaten kan när som helst återta kontrollen över sitt fartyg. 
Slutligen ligger domstolsförfaranden under flaggstatens domvärjo. Möjligheten att 
påtvinga den inspekterande staten vissa villkor är särskilt viktig eftersom den inför 
principen om att uttryckligen erhålla flaggstatens godkännande. Det faktum att 
flaggstaten fortfarande är ansvarig för domstolsförhandlingar visar tydligt att det 
system som planeras ändå inte går lika långt som de möjligheter som exempelvis 
artikel 109 i konventionen ger när det gäller otillåten radioutsändning på öppet hav. 
Â andra sidan är det riktigt att artikel 21 inte är helt tydlig när det gäller flaggstatens 
återtagande av kontroll över fartyget. Av denna orsak borde EG lämna en 
tolkningsförklaring (jfr bilaga A till meddelandet). 
Det räcker förvisso inte endast med att flaggstaten formellt uttycker sin önskan att 
utöva sin jurisdiktion över fartyget. I detta fall förpliktigat' bestämmelserna i artikel 
21 flaggstaten att verkligen kontrollera fartyget och vid behov vidta 
verkställighetsåfgärder. 
Frånvaron av åtgärder från flaggstatens sida efter det att den formellt har förklarat sin 
önskan att utöva jurisdiktion över sitt fartyg ger dock inte någon annan stat rätt till 
ensidig tolkning för att bedöma om flaggstaten har fullgjort sina åtaganden enligt 
arti 19 i NYT. Alla tvister i frågan skall hänföras till förfarandet för lösande av tvister. 
5. I ljuset av ovanstående kan man konstatera följande: NYTs bestämmmelser påverkar 
inte de principer som är förborgade i havsrättskonventionen vad avser den gräns på 
200 nautiska mil som den yttersta gränsen för de vatten som omfattas av kuststaternas 
nationella jurisdiktion. Som framgått ovan finns det ingenting i NYT som kan sägas 
gynna kuststaterna bara för att de är kuststater, såsom förmånliga eller särskilda 
rättigheter att unilateralt införa åtgärder för bevarande utanför deras vatten. Tvärtom 
bekräftas i NYT att kuststaterna inom sina vatten inte har absolut suveränitet utan 
17 
juridiska förpliktelser, särskilt när det gäller bevarande och förvaltning av fiskbestånd. 
I enlighet med havsrättskonventionen bekräftar NYT att fisket på öppet hav inte är 
fritt utan är underkastat andra staters lika rätt samt bestämmelser om effektivt 
bevarande av de berörda fiskeresurserna. 
Konventionen tillåter i tillämpliga fall och genom internationell överenskommelse en 
inskränkning av principen om flaggstatens exklusiva jurisdiktion på öppet hav. Det 
kontrollförfarande som (på underordnad basis) föreskrivs i artiklarna 21 och 22 i 
avtalet ifrågasätter inte fundamentalt denna jurisdiktion. Konventionen möjliggör för 
andra medlemmar i de regionala organisationerna att företa de slumpmässiga 
kontroller som behövs för att skydda bestånden samtidigt som den säkerställer att så 
länge som dessa kontroller utförs i enlighet med de bestämmelser om god tro 
(konventionens artikel 300) inget missbruk förekommer. 
18 
BILAGA 2 
Utövande av gemenskapens behörighet 
1. Gemenskapen är ensam behörig för bevarande och förvaltning av fiskeresurser 
Gemenskapen är ensam behörig för bevarande och förvaltning av fiskeresurser, baserat på 
artikel 43 i EG-fördragen och på artikel 102 i 1972 års anslutningsakt, vilket erkänns av 
domstolen. 
Enhetlig rättspraxis (jfr domarna den 14 juli 1976, Kramer, 3/76, 4/76 och 6/76 ECR s. 
1279, den 16 februari 1978 kommissionen mot Irland 61/77, ECR s. 417, den 25 juli 1991, 
kommissionen mot Spanien C-258/89, ECR s I 3977, och den 24 november 1992, Poulsen 
och Diva Navigation C-286/90, ECR s 1-6019) visar att för öppet hav, har gemenskapen i 
frågor som ligger inom dess befogenheter, samma lagstiftande behörighet som den som 
internationell rätt tillskriver flaggstaten eller till den stat där fartyget är registrerat. 
I sin dom av den 24 november 1993 i mål C-405/92 (Etablissement Mondiet SA mot 
S.a.r.l. Armemement Islais, ECR 1993, s. 6166) ansåg domstolen att gemenskapen var 
behörig att vidta åtgärder för bevarande av fiskresurser på öppet hav för de fartyg som föl­
en medlemsstats flagg eller är registrerat i en medlemsstat. 
Den fråga som inställer sig är om gemenskapen i ljuset av domstolens rättspraxis är ensam 
behörig vad avser New York-avtalet. 
2. Förslaget till avtal om genomförande av de bestämmelser i Förenta Nationernas 
havsrättskonvention av den 10 december 1992 som rör bevarande och förvaltning av 
fiskbestånd som rör sig både inom och utom exklusiva ekonomiska zoner och 
langvandrande fiskbestånd. 
Avtalets innehåll och målsättning anges i ingressen och i artikel 2. I artikel 2 fastställs att 
avtalets målsättning är att säkerställa långsiktigt bevarande och hållbart utnyttjande av 
gemensamma fiskbestånd och langvandrande fiskbestånd genom ett effektivt genomförande 
av relevanta bestämmelser i konventionen. Samma målsättning anges i det andra stycket i 
ingressen. 
Del II i avtalet (artiklarna 5, 6 och 7) innehåller de grundläggande bestämmelserna för 
åtgärder som skall vidtas för att uppnå målsättningen med bevarande och förvaltning för att 
säkra både genomförbarhet och optimalt utnyttjande av bestånden på vetenskapliga grunder 
genom anväudande av den försiktighetsmetod som avses i artikel 6. Parterna skall också 
säkerställa att de åtgärder för bevarande och förvaltning som vidtas för öppet hav och de 
som vidtas för zoner som omfattas av nationell jurisdiktion är förenliga. För att säkra denna 
samstämmighet är parterna underkastade de skyldigheter som anges i artikel 7. 
Det är uppenbart att gemenskapen är ensam behörig när det gäller både innehåll och 
bestämmelser i del II om bevarande och förvaltning av berörda bestånd. 
I avtalet föreskrivs därefter medel, metoder och mekanismer för att nå den målsättning som 
19 
anges i artikel 2. 
Det rör sig om mekanismer för internationellt samarbete (t.ex. organisationer och 
arrangemang för förvaltning av under-regionalt och regionalt fiske, dessas funktioner och 
inre strukturer, insamling och spridande av information och samarbete inom vetenskaplig 
forskning), skyldigheter som åligger de stater som inte är medlemmmar och inte deltagare i 
regionala organisationer, åtgärder som skall vidtas av hamnstaten, medel genom vilka 
utvecklingsländerna kan delta i genomförande av avtalet, förläranden för lösande av tvister, 
säkerhetsföreskrifter och slutlbestämmelser. 
Gemenskapen är ensam behörig för avtalet som helhet om de delar av avtalet som nämns 
ovan är underordnade avtalets huvudsakliga målsättning eller om de omfattas av den 
gemensamma fiskepolitiken. 
Del III och IV (artiklarna 8 till 17) handlar om de berörda parternas internationella 
samarbete om fiske. Detta samarbete vilket utformas för att så fullständigt som möjigt 
genomföra de åtgärder för bevarande och förvaltning som anges i artiklarna 3 till 7, 
omfattas också av den gemensamma fiskepolitiken. 
Detta är orsaken till varför gemenskapen är medlem i flera regionala och underregionala 
fiskeorganisationer. Gemenskapen är till exempel medlem i NAFO, NEAFC och 
kommissionen för Baltiska havet, och gemenskapen ensam verkställer de åtaganden som 
dessa avtal medför. Gemenskapen har också slutit många fiskeavtal med andra länder vilka 
innehåller olika typer av skyldigheter såsom till exempel vetenskapligt och tekniskt 
samarbete och stöd till utbildning av fiskare i utvecklingsländer. Den här slutit vad som 
benämns "andra generationsavtal" ("second-generation agreement") med Argentina och 
detta innehåller bestämmelser för upprättande av samriskföretag etc. Gemenskapen som 
ensam behörig baserad på den gemensamma fiskepolitiken har erkänts i många fall, 
inklusive för avtal som har ett varierat och komplext innehåll. 
I artiklarna 8 till 23 fastställs de medel som kan användas av stater för ätt på ett riktigt sätt 
uppfylla de åtaganden som görs i enlighet med artiklarna 5 till 7. Dessa bestämmelser är 
avsedda för den flaggstat som i enlighet med bestämmelser i allmän internatinell rätt är 
ansvarig för fartyg som för dess flagg. Dessa artiklar berör inte rätten i sig att föra en 
flagg, för i detta fall är självfallet medlemsstaterna behöriga. 
Artiklarna 18 till 23 ålägger flaggstaten att använda de instrument som står till deras 
förfogande enligt allmän internationell lag och nationell lag för att säkerställa 
genomförande av de åtgärder som avses i avtalet. 
Det kan vara lämpligt att påpeka att det på det administrativa och praktiska planet 
(inklusive kontrollåtgärder och administrativa sanktioner vid överträdelse) kan ankomma på 
medlemsstaterna att genomföra de skyldigheter som på basis av gemenskapsbehörigheten 
har godtagits av gemenskapen i ett internationellt avtal. Detta är vanligt inom 
gemenskapens rättssystem (jfr bland annat artikel 228.7 i fördraget) och påverkar inte 
omfattningen av gemenskapens behörighet att sluta internationella avtal. Det är i själva 
verket endast den lagstiftande behörigheten som beaktas vid slutande av internationella 
avtal och inte den administrativa behörigheten (jfr domstolens yttrande 2/91, punkt 34 i 
ingressen). 
20 
Bestämmelser om inspektion av fiskefartyg har redan har varit föremål för internationella 
avtal som slutits av gemenskapen, t.ex. med NAFO eller Kanada. Bestämmelser av denna 
typ utgör instrument för genomförande av åtgärder för bevarande eller förvaltning, som kan 
utgöra en av de huvudsakliga målsättningarna i ett avtal som sluts av gemenskapen i 
enlighet med den gemensamma fiskepolitiken. Enligt domstolens konstanta rättspraxis 
omfattar gemenskapens behörighet att lagstifta i en fråga (t.ex. artikel 43 i Fördraget om 
den gemensamma organisationen av jordbruksmarknader eller den gemensamma 
fiskepolitiken) också behörighet att ålägga medlemsstaterna att anta genomförandeåtgärder. 
Dessa kan innefatta kontrollåtgärder och administrativa sanktioner i den mån det behövs för 
att säkra riktigt genomförande av gemenskapsnormer. 
Dessutom och med hänsyn till frågan om domslolsförläranden och sanktioner vid 
överträdelser (artikel 19.2) och rättsligt bistånd mellan parter till avtalet (artikel 20.5) har 
gemenskapen behörighet att införa administrativa sanktioner (jfr dom av den 27 oktober 
1992 i mål C-240/90 - Tyskland mot kommissionen). När det gäller straffpåföljd och 
rättsstöd (anmälan av bevis till övriga avtalsslutande parternas behöriga myndigheter) är 
medlemsstaterna enligt fördraget bundna att föreskriva straff av denna typ i sin respektive 
nationella lagstiftning, om de behövs för att säkra iakttagande av gemenskapslag. En allmän 
skyldighet av denna typ erkänns av domstolens rättspraxis (jfr domar den 21 september 
1989 i mål 68/88 - kommissionen mot Grekland, ECR 1989, s. 2965, den 27 mars 1990 i 
mål C-9/89 - Spanien mot rådet, ECR 1990, s. 1-1383 (1-1412) och gemenskapens 
lagstiftningspraxis (exempel är artikel 7.1 b i rådets förordning (EEG) nr 3842/86 (EGT nr 
L 357, s. 1.), artiklarna 31 och 32 i rådets förordning (EEG) nr 2847/93 (EGT nr L 261, s. 
1.)). Inte heller denna del av avtalet kräver att medlemsstaternas deltager i avtalet eftersom 
bestämmelserna i fråga inte går utöver denna allmänna plikt som åligger medlemsstaterna 
och de sedvanliga bestämmelserna i gemenskapens lagstiftning. 
Det faktum att artiklarna 21.5, 6 och 7 föreskriver ett system som innebär att en stat som 
har utfört en inspektion och förvissat sig om att avtalet har överträtts kan börda och 
eventuellt ta kontroll över lärtyget ändrar inte denna situation. 
För att undanröja eventuellt ytterligare missförstånd synes det i detta sammanhang lämpligt 
att understryka att medlemsstaterna, trots att gemenskapen är behörig att godta åtaganden 
på detta område, ändå har behörighet för - och plikt att vidta - de allmänna och särskilda 
tillämpningsföreskrifter som krävs enligt gemenskapslag. I särskilda fall är det flaggstatens 
myndigheter som måste ge - eller vägra - tillstånd till inspektion av andra än dess egna 
medborgare. 
När det gäller artiklarna som handlar om lösande av tvister, beslöt domstolen i sitt yttrande 
1/94 som av-avs den 15 november 1994 att behörighet att delta i mekanismer för lösande 
av tvister hängde samman med behörighet i de huvudbestämmelserna. Principen varigenom 
beslut i huvudfrågan gäller för tillhörande frågor kan tillämpas på de artiklar som handlar 
om vissa förfaranden eller särskilda problem, såsom artikel 14 som omfattar insamlande 
och tillhandahållande av information och samarbete inom vetenskaplig forskning i syfte att 
bevara och förvalta fiskresurser. 
Bestämmelserna i artiklarna 24 till 26 i del VII i avtalet - "Utvecklingsländernas behov" -
är tillägg till avtalets huvudsakliga målsättning. I dessa artiklar anges medel för 
21 
utvecklingsländernas effektiva deltagande i långvarigt bevarande och hållbart utnyttjande av 
bestånden. 
Dessa bestämmelser handlar inte om utvecklingsländernas ekonomiska utveckling utan 
fastställer formerna för samarbetet med dessa stater, som i viss utsträckning också återfinns 
i de bilaterala fiskeavtai som slutits mellan Europeiska gemenskapen och ACP-länderna till 
exempel. (Tekniskt bistånd, utbildning och finansiering av program för dessa ändamål etc.) 
ISSN 1024-4506 
KOM(95) 591 slutlig 
DOKUMENT 
SV 03 11 
'ir 
Katatopamner : CB-CO-95-636-SV-C 
ISBN 92-77-96704-8 
Byrån för Europeiska gemenskapemas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg