UTKAST TILL RÅDETS AKT

av den ...

om att upprätta konventionen om inbördes rättshjälp i brottmål mellan Europeiska unionens medlemsstater

(1999/C 251/01)

(Text som lagts fram för Coreper den 14 juli 1999)

EUROPEISKA UNIONENS RÅD,

som beaktar Fördraget om Europeiska unionen, särskilt artikel 34.2 i detta, och

som beaktar att medlemsstaterna, för att förverkliga unionens mål, betraktar reglerna om inbördes rättshjälp i brottmål mellan Europeiska unionens medlemsstater som en fråga av gemensamt intresse, vilken omfattas av det samarbete som föreskrivs i avdelning VI i fördraget,

SOM HAR BESLUTAT att upprätta den konvention, vars text bifogas och som denna dag har undertecknats av företrädarna för medlemsstaternas regeringar,

REKOMMENDERAR att den antas av medlemsstaternas i enlighet med deras respektive konstitutionella bestämmelser.

Utfärdat i ....

På rådets vägnar

...

Ordförande

UTKAST TILL KONVENTION

upprättad av rådet på grundval av artikel 34 i Fördraget om Europeiska unionen, om inbördes rättshjälp i brottmål mellan Europeiska unionens medlemsstater

DE HÖGA AVTALSSLUTANDE PARTERNA till denna konvention, Europeiska unionens medlemsstater,

SOM HÄNVISAR till rådets akt om att uprätta konventionen om inbördes rättshjälp i brottmål mellan Europeiska unionens medlemsstater,

SOM ÖNSKAR förbättra det straffrättsliga samarbetet mellan unionens medlemsstater,

SOM PÅPEKAR att medlemsstaterna har ett gemensamt intresse av att säkerställa att den inbördes rättshjälpen mellan medlemsstaterna ges på ett snabbt och effektivt sätt som är förenligt med de grundläggande principerna i deras nationella lagstiftning, inbegripet Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, undertecknad i Rom den 4 november 1950,

SOM UTTRYCKER sitt förtroende för sina rättssystems uppbyggnad och tillämpning och för alla medlemsstaters förmåga att garantera en opartisk rättegång,

SOM TAR HÄNSYN TILL vikten av att det mellan Europeiska unionens medlemsstater ingås en konvention som kompletterar den Europeiska konventionen om inbördes rättshjälp i brottmål av den 20 april 1959 och andra gällande konventioner på detta område,

SOM BEAKTAR att bestämmelserna i dessa konventioner förblir tillämpliga på alla frågor som inte omfattas av denna konvention,

SOM BEAKTAR att medlemsstaterna fäster vikt vid att stärka det rättsliga samarbetet, samtidigt som de fortsätter att tillämpa proportionalitetsprincipen,

SOM MEDGER att denna konvention inte påverkar medlemsstaternas ansvar för att upprätthålla lag och ordning och skydda den inre säkerheten, och att det är upp till varje medlemsstat att bestämma, i enlighet med artikel 33 i Fördraget om Europeiska unionen, på vilka villkor den kommer att upprätthålla lag och ordning och skydda den inre säkerheten,

HAR ENATS OM FÖLJANDE.

AVDELNING I

FRAMSTÄLLNINGAR OM INBÖRDES RÄTTSHJÄLP

Artikel 1

Allmänna bestämmelser

1. Syftet med denna konvention är att komplettera bestämmelserna och underlätta tillämpningen mellan Europeiska unionens medlemsstater av

- den Europeiska konventionen om inbördes rättshjälp i brottmål av den 20 april 1959, nedan kallad Europeiska rättshjälpskonventionen,

- tilläggsprotokollet av den 17 mars 1978 till Europeiska rättshjälpskonventionen,

- tillämpningskonventionen av den 19 juni 1990 till Schengenavtalet av den 14 juni 1985 om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna, inom ramen för förbindelserna mellan de medlemsstater som är parter i den konventionen, och

- kapitel 2 i fördraget om utlämning och inbördes rättshjälp i brottmål mellan Konungariket Belgien, Storhertigdömet Luxemburg och Konungariket Nederländerna av den 27 juni 1962, ändrat genom protokollet av den 11 maj 1974, nedan kallat Beneluxfördraget, inom ramen för förbindelserna mellan medlemsstaterna i den ekonomiska unionen Benelux.

2. Punkt 1 påverkar inte tillämpligheten av mer förmånliga bestämmelser i bilaterala eller multilaterala avtal mellan medlemsstater och inte heller, enligt artikel 26.4 i Europeiska rättshjälpkonventionen, sådana överenskommelser om inbördes rättshjälp i brottmål som träffats på grundval av en enhetlig lagstiftning eller enligt en särskild ordning som medger ömsesidig tillämpning av åtgärder för inbördes rättshjälp på deras respektive territorium.

Artikel 2

Förfaranden i samband med vilka rättshjälp skall ges

1. Inbördes rättshjälp skall också ges i förfaranden som inletts av administrativa myndigheter i fråga om sådana gärningar som är straffbara enligt den nationella lagstiftningen i den ansökande eller anmodade medlemsstaten, eller i båda, såsom överträdelser av rättsregler, förutsatt att beslutet kan leda till förfaranden inför en domstol som är behörig att handlägga brottmål.

2. Inbördes rättshjälp skall också ges i samband med sådana brottmål och förfarandet som avses i punkt 1, vilka hänför sig till gärningar eller överträdelser för vilka en juridisk person kan ställas till ansvar i den ansökande medlemsstaten.

Artikel 3

Brottsutredning

I avdelning III i denna konvention avses med brottsutredning: en utredning som görs efter det att ett visst brott begåtts i syfte att identifiera, anhålla, åtala, lagföra eller döma de ansvariga personerna.

Artikel 4

Iakttagande av de formaliteter och förfaranden som har angivits av den ansökande medlemsstaten

1. I de fall då inbördes rättshjälp beviljas, skall medlemsstaterna åta sig att, om inte annat föreskrivs i denna konvention, för verkställandet av en framställning om bevisupptagning iaktta de formaliteter och förfaranden som uttryckligen anges av den ansökande medlemsstaten, under förutsättning att dessa formaliteter och förfaranden inte strider mot de grundläggande rättsprinciperna i den anmodade medlemsstaten. Den anmodade medlemsstaten skall verkställa framställningen om rättshjälp inom kortast möjliga tid och skall ta största möjliga hänsyn till de tidsfrister som eventuellt fastställts av den ansökande medlemsstaten. Den ansökande medlemsstaten skall förklara skälet till tidsfristen.

2. Om en framställning inte alls eller endast delvis kan verkställas i enlighet med den ansökande medlemsstatens krav, skall den anmodade medlemsstatens myndigheter utan dröjsmål underrätta den ansökande medlemsstatens myndigheter och ange på vilka villkor framställningen skulle kunna verkställas. Den ansökande och den anmodade medlemsstatens myndigheter kan därefter enas om ytterligare åtgärder som skall vidtas beträffande framställningen och vid behov underställa åtgärderna ovannämnda villkor.

3. Om man kan förutse att den tidsfrist som fastställts för att framställningen skall kunna verkställas inte kan hållas och om de skäl som avses i punkt 1, tredje meningen, på ett konkret sätt tyder på att detta kommer att leda till väsentliga störningar av de rättsliga förfarandena i den ansökande medlemsstaten, skall den anmodade medlemsstatens myndigheter omgående meddela hur lång tid som de uppskattar behövs för att verkställa framställningen. Den ansökande medlemsstatens myndigheter skall omgående meddela om de ändå håller fast vid sin framställning. Den ansökande och den anmodade medlemsstater myndigheter får sedan komma överens om vilka ytterligare åtgärder som skall vidtas i fråga om framställningen.

Artikel 5

Översändande och delgivning av rättegångshandlingar

1. Varje medlemsstat skall sända över rättegångshandlingar avsedda för personer som befinner sig på en annan medlemsstats territorium direkt med post.

2. Rättegångshandlingar får översändas genom den anmodade medlemsstatens behöriga myndigheter endast om

- adressen till den person som skall ha handlingarna är okänd eller osäker, eller

- det i den ansökande medlemsstatens tillämpliga processrätt krävs ett annat bevis för delgivning av handlingen till mottagaren än det bevis som kan erhållas med post, eller

- det inte har varit möjligt att delge dokumentet per post, eller

- den ansökande medlemsstaten har välgrundade skäl att anse att postbefordran inte skulle ge resultat eller är olämplig.

3. När det finns anledning att anta att mottagaren inte förstår det språk som handlingen är avfattad på, skall handlingen - eller åtminstone de viktigaste delarna av den - översättas till den medlemsstats språk på vars territorium mottagaren uppehåller sig. Om den myndighet som har utfärdat rättegångshandlingen känner till att mottagaren endast förstår ett annat språk, skall handlingen - eller åtminstone de viktigaste delarna av den - översättas till detta andra språk.

4. Alla rättegångshandlingar skall åtföljas av ett meddelande om att mottagaren hos den myndighet som har utfärdat handlingen eller hos andra myndigheter i den medlemsstaten kan få upplysningar om sina rättigheter och skyldigheter när det gäller handlingen. Punkt 3 skall också vara tillämplig på detta meddelande.

5. Artiklarna 8, 9 och 12 i Europeiska rättshjälpskonventionen samt artiklarna 32, 34 och 35 i Beneluxfördraget skall tillämpas.

Artikel 6

Överföring av framställningar om inbördes rättshjälp

1. Framställningar om inbördes rättshjälp och sådana meddelanden som avses i artikel 7 skall göras och besvaras direkt mellan de rättsliga myndigheter som har behörighet att delge och verkställa dem på ett visst territorium, om inte annat föreskrivs i den här artikeln.

Varje framställning från en medlemsstat om lagföring inför en annan medlemsstats domstol i den mening som avses i artikel 21 i Europeiska rättshjälpskonventionen och artikel 42 i Beneluxfördraget kan göras genom direkta kontakter mellan de behöriga rättsliga myndigheterna.

2. Punkt 1 skall inte påverka möjligheten att i särskilda fall sända eller återsända framställningar

a) mellan en medlemsstats centrala myndighet och en annan medlemsstats centrala myndighet, eller

b) mellan en medlemsstats rättsliga myndighet och en annan medlemsstats centrala myndighet.

3. En medlemsstat får i en förklaring som skall skickas till depositarien för denna konvention ange att dess rättsliga myndigheter inte har, eller i allmänhet inte har, behörighet att verkställa framställningar som den tagit emot direkt i enlighet med punkt 1 eller framställningar som mottagits av en central myndighet i enlighet med punkt 2 b, och att sådana framställningar och upplysningar därför skall sändas via medlemsstatens centrala myndighet eller myndigheter i den utsträckning som anges i förklaringen. Medlemsstaten får när som helst ändra sin förklaring i en underrättelse som skall överlämnas till depositarien, och varje sådan ändring skall syfta till att ge större verkan åt punkt 1.

4. Varje framställning enligt punkt 1 får för att vinna tid göras genom Internationella kriminalpolisorganisationen (Interpol) eller varje organ som är behörigt i kraft av bestämmelser som införts enligt Fördraget om Europeiska unionen.

5. Om den för framställningar enligt artiklarna 12 eller 14 behöriga myndigheten i den ena medlemsstaten är en rättslig eller central myndighet och i den andra medlemsstaten en polis- eller tullmyndighet, får framställningar göras och besvaras direkt mellan dessa myndigheter. Punkt 4 är tillämplig på sådana kontakter.

6. Om den för framställningar om rättshjälp vid förfaranden enligt artikel 2.1 behöriga myndigheten är en rättslig myndighet eller en central myndighet i en medlemsstat och en administrativ myndighet i den andra medlemsstaten, får framställningar göras och besvaras direkt mellan dessa myndigheter.

7. Varje medlemsstat får vid den underrättelse som anges i artikel 23.2 förklara att den inte är bunden av den första meningen i punkt 5 och/eller av punkt 6 eller att den endast kommer att tillämpa dessa punkter på vissa villkor, vilka den skall ange. En sådan förklaring kan när som helst dras tillbaka eller ändras.

8. Följande framställningar eller underrättelser skall göras via medlemsstaternas centrala myndigheter:

a) Framställningar om tillfälligt överförande eller transitering av frihetsberövade personer enligt artikel 9 i denna konvention, artikel 11 i Europeiska rättshjälpskonventionen och artikel 33 i Beneluxfördraget.

b) Underrättelser om domar enligt artikel 22 i Europeiska rättshjälpskonventionen och artikel 43 i Beneluxfördraget. Dock får framställningar om kopior av domar och beslut enligt artikel 4 i tilläggsprotokollet till Europeiska rättshjälpskonventionen riktas direkt till de behöriga myndigheterna.

Artikel 7

Informationsutbyte på eget initiativ

1. Medlemsstaternas behöriga myndigheter får inom ramen för respektive nationell lagstiftning även utan särskild framställning utbyta information om gärningar såväl som överträdelser av rättsregler som anges i artikel 2.1, om brottet eller överträdelsen vid den tidpunkt då informationen lämnas skall bestraffas eller beivras av den mottagande myndigheten.

2. Den överlämnande myndigheten får, i enlighet med sin nationella lagstiftning, ställa villkor för den mottagande myndighetens användning av informationen.

3. Den mottagande myndigheten skall vara bunden av dessa villkor.

AVDELNING II

FRAMSTÄLLNINGAR OM VISSA SÄRSKILDA FORMER AV INBÖRDES RÄTTSHJÄLP

Artikel 8

Återställande

1. På framställan av den ansökande medlemsstaten och utan att det påverkar rättigheterna för tredje man i god tro kan den anmodade medlemsstaten ställa olagligt förvärvade föremål till den ansökande statens förfogande med syftet att de skall återställas till den rättmätige ägaren.

2. Vid tillämpningen av artiklarna 3 och 6 i Europeiska rättshjälpskonventionen, liksom artiklarna 24.2 och 29 i Beneluxfördraget, får den anmodade medlemsstaten avstå från återställande av föremål som överlämnats till den ansökande medlemsstaten om detta kan underlätta återställandet av dessa föremål till den rättmätige ägaren. Rättigheterna för tredje man i god tro skall inte påverkas.

3. Om den anmodade medlemsstaten gör ett avstående enligt punkt 2 skall den inte göra anspråk på någon rätt till säkerhet eller annan regressrätt i kraft av lagbestämmelserna om skatt eller tull på de föremål som överlämnats, med undantag av sådana som utgör en fordran på den rättmätige ägaren.

Artikel 9

Tillfälligt överförande av frihetsberövade personer i utredningssyfte

1. När det finns en överenskommelse mellan de berörda medlemsstaternas behöriga myndigheter, får en medlemsstat, som har begärt en utredning som kräver att en person som är föremål för frihetsberövande på dess eget territorium är närvarande, tillfälligt överföra denna person till den medlemsstat där utredningen skall äga rum.

2. Överenskommelsen skall omfatta villkoren för personens tillfälliga överförande samt den tidsfrist inom vilken han måste återsändas till den ansökande medlemsstatens territorium.

3. När den berörda personens samtycke till överförandet krävs skall en förklaring om samtycke eller en kopia av detta omgående föreläggas den anmodade medlemsstaten.

4. Tiden för frihetsberövande på den anmodade medlemsstatens territorium skall dras av från den tid som den berörda personen tillbringar eller kommer att tvingas tillbringa frihetsberövad på den ansökande medlemsstatens territorium.

5. Bestämmelserna i artiklarna 11.2, 11.3, 12 och 20 i Europeiska rättshjälpskonventionen och artiklarna 33, 35 och 46 i Beneluxfördraget skall tillämpas.

6. Varje medlemsstat får, i samband med den underrättelse som avses i artikel 23.2, förklara att det för en överenskommelse enligt punkt 1 i denna artikel krävs samtycke enligt punkt 3 i denna artikel, eller att det krävs samtycke under vissa i förklaringen angivna omständigheter.

Artikel 10

Hörande genom videokonferens

1. Om en person befinner sig på en medlemsstats territorium och skall höras som vittne eller sakkunnig av en annan medlemsstats rättsliga myndigheter får denna, om det inte är önskvärt eller möjligt att personen som skall höras inställer sig personligen i den medlemsstaten, begära att förhöret äger rum genom videokonferens såsom anges i punkterna 2-8.

2. Den anmodade medlemsstaten skall medge förhör genom videokonferens under förutsättning att detta inte strider mot dess grundläggande rättsprinciper och på villkor att tekniska hjälpmedel finns tillgängliga för att möjliggöra ett sådant förhör. Om den anmodade medlemsstaten inte har tillgång till de tekniska hjälpmedel som behövs för en videokonferens kan den ansökande medlemsstaten ställa dessa till förfogande efter överenskommelse mellan staterna.

3. Ansökningar om förhör genom videokonferens skall, förutom de uppgifter som anges i artikel 14 i Europeiska rättshjälpskonventionen och artikel 37 i Beneluxfördraget, innehålla skälet till varför det inte är önskvärt eller möjligt för vittnet eller den sakkunnige att vara närvarande samt namnen på den rättsliga myndighet och de personer som kommer att hålla förhöret.

4. Den anmodade medlemsstatens rättsliga myndighet skall kalla den berörda personen att inställa sig enligt de förfaranden som anges i landets lagstiftning.

5. Vid hörande genom videokonferens skall följande bestämmelser gälla:

a) Den anmodade medlemsstatens rättsliga myndighet skall vara närvarande vid förhöret, vid behov biträdd av tolk, och skall också vara ansvarig för att kontrollera både identiteten hos den person som skall höras och att den anmodade medlemsstatens grundläggande rättsprinciper följs. Om den anmodade medlemsstatens rättsliga myndighet anser att den anmodade medlemsstatens grundläggande rättsprinciper åsidosätts under förhöret, skall den omedelbart vidta nödvändiga åtgärder för att förhöret skall kunna fortsätta i enlighet med ovannämnda principer.

b) Den ansökande och anmodade medlemsstatens behöriga myndigheter får komma överens om åtgärder för att garantera skyddet av den person som skall höras.

c) Förhöret skall hållas direkt av eller under överinseende av den ansökande medlemsstatens rättsliga myndighet enligt dess nationella lagstiftning.

d) På framställan av den ansökande medlemsstaten skall den anmodade medlemsstaten se till att den person som skall höras vid behov biträds av en tolk.

e) Den person som skall förhöras får åberopa den rätt att inte vittna som han eller hon skulle ha enligt lag i antingen den anmodade eller den ansökande medlemsstaten.

6. Utan att det påverkar några överenskomna åtgärder för skydd av personer skall den anmodade medlemsstatens rättsliga myndighet efter förhörets slut upprätta ett protokoll med uppgifter om datum och plats för förhöret, den hörda personens identitet och, om andra personer har deltagit i förhöret, samtliga dessa personers identitet och uppgift om i vilken egenskap de har deltagit, alla eventuella edsavläggelser samt under vilka tekniska omständigheter förhöret har ägt rum. Denna handling skall av den anmodade medlemsstatens behöriga myndighet översändas till den ansökande medlemsstatens behöriga myndighet.

7. Den ansökande medlemsstaten skall ersätta den anmodade medlemsstaten för kostnaderna för att upprätta en videolänk, kostnaderna för dess drift i den anmodade medlemsstaten, arvode till tolkar som tillhandahålls av denna samt ersättning, inklusive resersättning, till vittnen och sakkunniga i den anmodade medlemsstaten, såvida den senare inte avstår från ersättning för en del av eller alla dessa utgifter.

8. Varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att dess nationella lagstiftning tillämpas när vittnen eller sakkunniga som hörs på dess territorium i enlighet med denna artikel vägrar att vittna när de är skyldiga att vittna eller ger falskt vittnesmål, på samma sätt som om förhöret ägde rum i ett nationellt förfarande.

9. Medlemsstaterna får i förekommande fall om de så önskar och med godkännande av sina behöriga myndigheter också tillämpa bestämmelserna i denna artikel på förhör genom videokonferens med en åtalad person. I sådana fall skall beslutet om videokonferens och om hur den skall genomföras först överenskommas mellan de berörda medlemsstaterna, i enlighet med deras nationella lag och relevanta internationella instrument, inbegripet Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna från 1950.

Varje medlemsstat får, i samband med den underrättelse som avses i artikel 23.2, förklara att den inte kommer att tillämpa första stycket. En sådan förklaring kan dras tillbaka när som helst.

Förhör skall endast utföras med den åtalades samtycke. Sådana regler som behövs för att skydda åtalade personers rättigheter skall antas av rådet i ett rättsligt bindande instrument.

Artikel 11

Hörande av vittnen och sakkunniga genom telefonkonferens

1. Om en person befinner sig på en medlemsstats territorium och skall höras som vittne eller sakkunnig av en annan medlemsstats rättsliga myndighet, får denna om så föreskrivs i dess nationella lagstiftning, begära bistånd från den förstnämnda medlemsstaten, så att förhöret kan äga rum genom telefonkonferens, enligt punkterna 2-5.

2. En förutsättning för att förhöret skall få äga rum genom telefonkonferens, är att vittnet respektive den sakkunnige samtycker till att förhöret hålls på det sättet.

3. Den anmodade medlemsstaten skall medge förhör genom telefonkonferens, om detta inte strider mot dess grundläggande rättsprinciper.

4. Ansökningar om förhör genom telefonkonferens skall, förutom de uppgifter som anges i artikel 14 i Europeiska rättshjälpskonventionen och artikel 37 i Beneluxfördraget, innehålla namnen på den rättsliga myndighet och de personer som kommer att leda förhöret samt uppgift om att vittnet respektive den sakkunnige samtycker till att delta i ett förhör genom telefonkonferens.

5. De berörda medlemsstaterna skall komma överens om de praktiska arrangemangen för förhöret. Den anmodade medlemsstaten skall då denna överenskommelse görs åta sig att

- meddela det berörda vittnet respektive den sakkunnige om tid och plats för förhöret,

- kontrollera vittnets eller den sakkunniges identitet,

- kontrollera att vittnet respektive den sakkunnige samtycker till förhör genom telefonkonferens.

Den anmodade medlemsstaten får göra sitt samtycke fullt ut eller delvis beroende av relevanta bestämmelser i artikel 10.5 och artikel 10.8. Om inget annat överenskoms skall bestämmelserna i artikel 10.7 gälla i tillämpliga delar.

Artikel 12

Kontrollerade leveranser

1. Varje medlemsstat skall åta sig att se till att det på dess territorium, på framställan av en annan medlemsstat, kan tillåtas kontrollerade leveranser inom ramen för utredningar om utlämningsbara brott.

2. Beslut om att utföra kontrollerade leveranser skall i varje enskilt fall fattas av den anmodade medlemsstatens behöriga myndigheter under iakttagande av den statens nationella lagstiftning.

3. De kontrollerade leveranserna skall genomföras i enlighet med den anmodade medlemsstatens förfaranden. Befogenheten att agera och att leda insatser skall ligga hos den medlemsstatens behöriga myndigheter.

Artikel 13

Gemensamma utredningsgrupper

1. Genom ömsesidig överenskommelse får två eller flera medlemsstaters behöriga myndigheter inrätta en gemensam utredningsgrupp, som skall utföra brottsutredningar i en eller flera av de medlemsstater som ingår i gruppen. En gemensam utredningsgrupp enligt denna artikel skall bestå av medlemmar av berörda medlemsstaters myndigheter med ansvar för eller som deltar i brottsutredningar och kan särskilt omfatta tjänstemän inom rättsväsen, polis eller tull. Om så behövs kan tjänstemän från internationella organisationer eller organ ingå i gruppen.

En gemensam utredningsgrupp kan i synnerhet inrättas om

- det för en medlemsstats utredningar av allvarliga brott måste genomföras komplicerade och krävande utredningar med anknytning till andra medlemsstater,

- flera medlemsstater genomför utredningar där omständigheterna kräver samordnade åtgärder i de medlemsstater som deltar.

En framställan om inrättande av en gemensam utredningsgrupp får inges av en av de berörda medlemsstaterna. Utredningsgruppen skall inrättas i en av de medlemsstater i vilken utredningen förväntas äga rum.

2. Förutom de uppgifter som finns angivna i artikel 14 i Europeiska rättshjälpskonventionen och i artikel 37 i Beneluxfördraget skall en framställning om inrättande av en gemensam utredningsgrupp innehålla förslag till gruppens sammansättning.

3. Den gemensamma utredningsgruppen skall vara verksam på territoriet i de medlemsstater som ingår i gruppen på följande villkor:

a) Den skall bara inrättas i ett bestämt syfte och för en begränsad tid.

b) Den skall ledas av en tjänsteman från den medlemsstat i vilken utredningsgruppen skall vara verksam. Denne tjänsteman skall samordna och leda gruppens verksamhet på medlemsstatens territorium.

c) Den medlemsstat i vilken utredningsgruppen skall vara verksam skall skapa de organisatoriska förutsättningen för detta.

4. De tjänstemän som stationeras ut av en medlemsstat för att delta i en gemensam utredningsgrupp skall vara bundna av den medlemsstats lagstiftning i vilken arbetsgruppen är verksam. De skall stå under ledning av den enligt punkt 3 b utsedde chefen för gruppen och vara bundna av dennes instruktioner.

5. De utstationerade tjänstemännen skall ha följande på verksamhetsstatens territorium:

a) De skall ha rätt att närvara vid utredningsgruppens utredningar i verksamhetsstaten.

b) Efter överenskommelse mellan berörda medlemsstater och i enlighet med verksamhetsstatens lagstiftning kan de utstationerade tjänstemännen, i enskilda fall anförtros genomförandet av straffrättsliga åtgärder. Verksamhetsstaten får ställa villkor för de rättsliga åtgärder som skall vidtas, till exempel att en medlem av verksamhetsstatens brottsbekämpande myndigheter är närvarande när åtgärderna vidtas för att säkerställa att dess lagstiftning följs.

6. De berörda medlemsstaterna kan, när en gemensam utredningsgrupp inrättas, komma överens om ytterligare arrangemang för gruppens verksamhet. De kan särskilt avtala att de utstationerade tjänstemännen i utredningsgruppen utan hinder av artikel 6 i konventionen kan inge sådana framställningar om inbördes rättshjälp som rör gruppens utredningar direkt till de behöriga myndigheterna i verksamhetsstaten.

7. En utstationerad tjänsteman får i samband med en brottsutredning i enlighet med artikel 7.1 och 7.2 överlämna upplysningar som han lagligen innehar till den gemensamma utredningsgruppen. För användningen av dessa upplysningar i verksamhetsstaten skall artikel 7.3 gälla.

8. Uppgifter som en tjänsteman under sitt deltagande i en gemensam utredningsgrupp baserad i en annan medlemsstat lagenligen erhåller får användas för brottsutredningar i den medlemsstat som stationerat ut honom på samma villkor skulle ha gällt om uppgifterna hade erhållits genom inbördes rättshjälp.

9. Bestämmelserna i denna artikel påverkar inte övriga bestämmelser eller arrangemang om inrättande av gemensamma utredningsgrupper eller deras verksamhet.

Artikel 14

Hemliga utredningar

1. Den ansökande och den anmodade medlemsstaten får enas om att bistå varandra vid brottsutredningar som genomförs av polismän med hemlig eller falsk identitet (hemliga utredningar).

2. Beslutet om framställningen skall i varje enskilt fall fattas av de behöriga myndigheterna i den anmodade medlemsstaten med vederbörlig hänsyn till dess nationella lagstiftning och förfaranden. Medlemsstaterna skall med vederbörlig hänsyn till sin nationella lagstiftning och sina rättsliga förfaranden komma överens om den hemliga utredningens varaktighet, de närmare villkoren, berörda polismäns rättsliga status samt ansvar för varje brott som begås eller skada som orsakas under hemliga utredningar.

3. Hemliga utredningar skall genomföras i enlighet med den medlemsstats nationella lag och nationella förfaranden på vilkens territorium den hemliga utredningen äger rum. De deltagande medlemsstaterna skall samarbeta vid förberedandet och övervakningen av den hemliga utredningen, inbegripet vid säkerhetsarrangemang för de polismän som verkar under hemlig eller falsk identitet.

4. Varje medlemsstat får vid den underrättelse som föreskrivs i artikel 23.2 förklara att den inte är bunden av denna artikel. En sådan förklaring kan när som helst dras tillbaka.

AVDELNING III

AVLYSSNING AV TELEKOMMUNIKATION

Artikel 15

Myndigheter som är behöriga att beordra avlyssning av telekommunikation

För tillämpningen av bestämmelserna i artiklarna 16, 17 och 18 skall med behörig myndighet avses en rättslig myndighet eller om en rättslig myndighet inte har någon behörighet på detta område, en likvärdig behörig myndighet, som specificeras enligt artikel 21.1 e och som verkar inom ramen för en brottsutredning.

Artikel 16

Framställningar om avlyssning av telekommunikation

1. I syfte att bistå i en brottsutredning får en behörig myndighet i en medlemsstat (den ansökande medlemsstaten) i enlighet med dess nationella lagstiftning göra en framställning till en behörig myndighet i en annan medlemsstat (den anmodade medlemsstaten) om

a) avlyssning och omedelbar överföring av telekommunikation till den ansökande medlemsstaten, eller

b) avlyssning, inspelning och därpå följande överföring av inspelningen av telekommunikationen till den ansökande medlemsstaten.

2. Framställningar enligt punkt 1 får göras när den avlyssnade personen använder sig av telekommunikationsmedel, om denna person uppehåller sig

a) i den ansökande medlemsstaten, och om den ansökande medlemsstaten behöver tekniskt bistånd från den anmodade medlemsstaten för att avlyssna hans kommunikationer,

b) i den anmodade medlemsstaten, och om hans kommunikationer kan avlyssnas i den medlemsstaten,

c) i en tredje medlemsstat, som har fått information enligt artikel 18.1 a, om den ansökande medlemsstaten behöver tekniskt bistånd från den anmodade medlemsstaten för att avlyssna hans kommunikationer.

3. Med avvikelse från bestämmelserna i artikel 14 i Europeiska rättshjälpskonventionen och artikel 37 i Beneluxfördraget skall framställningar enligt denna artikel innehålla följande:

a) Upplysning om myndighet som gör ansökan.

b) Bekräftelse på att en order eller ett beslut om laglig avlyssning har utfärdats i samband med en brottsutredning.

c) Uppgifter för identifieringen av den person som skall avlyssnas.

d) Upplysning om den brottsliga handling som är under utredning.

e) Den begärda tidsperiod som avlyssningen avser.

f) Om möjligt, tillräckliga tekniska data för att säkerställa att framställningen kan efterkommas (särskilt det relevanta anslutningsnumret i nätet).

4. En framställning enligt punkt 2 b skall också innehålla en faktasammanställning. Den anmodade medlemsstaten får begära alla ytterligare uppgifter som behövs för att den skall kunna avgöra om framställningen skulle bifallas om den hade kommit från en av den medlemsstatens nationella myndigheter.

5. Den anmodade medlemsstaten skall åta sig att efterkomma framställningar enligt punkt 1 a enligt följande:

a) När det gäller en framställning enligt punkt 2 a och punkt 2 c efter det att den fått de uppgifter som avses i punkt 3. Den anmodade medlemsstaten får tillåta avlyssningen utan ytterligare formaliteter.

b) När det gäller en framställning enligt punkt 2 b efter det att den har fått de uppgifter som avses i punkterna 3 och 4 och om framställningen skulle ha bifallits om den hade gjorts av en av den medlemsstatens nationella myndigheter. Den anmodade medlemsstaten får ställa samma villkor för sitt bifall som den skulle ställa om framställningen hade gjorts av en av dess egna nationella myndigheter.

6. Om omedelbar överföring inte är möjlig skall den anmodade medlemsstaten åta sig att behandla framställningar enligt punkt 1 b så snart som den fått uppgifterna i punkterna 3-4, om en sådan framställning skulle ha bifallits om den gjorts av en av den medlemsstatens nationella myndigheter. Den anmodade medlemsstaten får ställa samma villkor för sitt bifall som den skulle göra om framställningen hade gjorts av en av dess egna nationella myndigheter.

7. När en medlemsstat gör den anmälan som föreskrivs i artikel 23.2 får den förklara att den är bunden av punkt 6 enbart om den inte kan tillhandahålla omedelbar överföring. I detta fall får de övriga medlemsstaterna tillämpa principen om ömsesidighet.

8. När en framställning görs enligt 1 b får den ansökande medlemsstaten, om den har något särskilt skäl till detta, även begära en utskrift av inspelningen. Den anmodade medlemsstaten skall överväga om sådana framställningar skall bifallas i enlighet med dess nationella lagstiftning och förfaranden.

9. Den medlemsstat som mottar de uppgifter som avses i punkterna 3 och 4 skall behandla dess uppgifter konfidentiellt i enlighet med sin nationella lag.

Artikel 17

Avlyssning av personer på det nationella territoriet genom användning av nationella tjänsteleverantörer

1. För laglig avlyssning av telekommunikationer skall medlemsstaterna tillåta att de internationella telekommunikationssystemen som är i drift på deras territorium och som tillhandahåller telekommunikationstjänster i mer än en medlemsstat är direkt tillgängliga, genom användning av tjänsteleverantörer som befinner sig på deras territorium, för andra medlemsstater.

2. För det fall som föreskrivs i artikel 1 skall en medlemsstats behöriga myndigheter, för brottsutredningsändamål och i överensstämmelse med tillämplig nationell lag, utföra avlyssningen på villkor att den avlyssnade personen befinner sig i den medlemsstaten.

3. Punkt 2 skall också gälla när en medlemsstats behöriga myndigheter till en annan medlemsstat, enligt artikel 16.2 b, gör en framställning om avlyssning av en person som befinner sig på den statens territorium.

4. När direktavlyssning inte används, skall den medlemsstat som är värd för det internationella telekommunikationssystem som anges i punkt 1 besvara framställningen om rättshjälp med användande av de sedvanliga formerna. I sådant fall skall skälet till avslag enligt artikel 2 i Europeiska rättshjälpskonventionen i brottmål anges.

Artikel 18

Avlyssning av personer på en annan medlemsstats territorium utan tekniskt bistånd från denna medlemsstat

1. Om en medlemsstats behöriga myndighet har gett tillstånd till avlyssning av telekommunikation för en brottsutredning och den person som enligt avlyssningsordern skall avlyssnas befinner sig på en telekommunikationsanslutning som skall användas på en annan medlemsstats territorium, från vilken inget tekniskt bistånd behövs för att genomföra avlyssningen, skall den först nämnda medlemsstaten informera den andra medlemsstaten om avlyssningen

a) före avlyssningen om den redan före beslutet om avlyssning fått kännedom om att den person som skall avlyssnas befinner sig på den andra medlemsstatens territorium,

b) i annat fall omedelbart efter det att den fått veta att den person som skall avlyssnas befinner sig på den andra medlemsstatens territorium.

2. Den avlyssnande medlemsstaten skall lämna uppgifter om följande:

a) Upplysning om vilken myndighet som beordrat avlyssningen.

b) Bekräftelse på att ett lagligt beslut om avlyssning har utfärdats i samband med en brottsutredning.

c) Uppgifter för identifiering av den person som skall avlyssnas.

d) Upplysning om den brottsliga handling som är under utredning.

e) Hur lång tid som avlyssningen beräknas pågå.

3. När den berörda medlemsstatens behöriga myndighet får de uppgifter som anges i punkt 2

a) får den kontakta den behöriga myndigheten i den avlyssnande medlemsstaten för att samordna brottsutredningar som den senare redan gjort med avseende på den avlyssnade personen, med den avlyssnande medlemsstatens utredningar.

b) skall den få 96 timmar för att godkänna avlyssningen från den tidpunkt då den informerades av den avlyssnande medlemsstaten. Om inget svar erhålls inom den perioden, måste den avlyssnande staten omedelbart avbryta avlyssningen, och får inte använda det material som samlats som bevis i brottmålsförhandlingar från den tid då den fick kännedom om att personen befann sig på den stat som besöks territorium. Avsaknaden av svar från den stat som besöks skall anses utgöra avslag och måste följaktligen ge upphov till ett skriftligt angivande av skälen, grundade på ett av de skäl som nämns i punkt d,

c) får den hos den behöriga myndigheten i den avlyssnande medlemsstaten begära en sammanfattning av fakta i målet och ytterligare uppgifter. I sådana fall, skall en ytterligare period på 96 timmar inledas från den tidpunkt när framställningen görs av den stat som besöks, och bestämmelserna i punkt b skall gälla i tillämpliga delar,

d) får den begära att avlyssningen inte skall genomföras eller att den skall avbrytas, om avlyssningen inte skulle vara tillåten enligt den berörda medlemsstatens nationella lagstiftning eller av de skäl som anges i artikel 2 i Europeiska rättshjälpskonventionen. Om en medlemsstat framför ett sådant krav, skall den skriftligen ange skälen för sitt beslut. Den får också begära att den avlyssnande medlemsstaten inte använder det avlyssnade materialet från den tid då det fastställdes att personen befann sig på dess territorium.

Medlemsstaterna skall vidta åtgärder som behövs för att säkerställa att ett svar kan ges inom 96-timmarsperioden.

4. Den medlemsstat som mottar uppgifter som lämnats enligt punkt 2 skall behandla de uppgifterna konfidentiellt, i enlighet med sin nationella lag.

5. Om en avlyssnande medlemsstat anser att de uppgifter som lämnats enligt punkt 2 är av särskilt känslig art, får de överföras till den behöriga myndigheten via en särskild myndighet, om en bilateral överenskommelse finns mellan de berörda medlemsstaterna.

6. Varje medlemsstat får förklara, när den lämnar sin underrättelse enligt artikel 23.2 eller när som helst därefter, att den inte kommer att behöva uppgifter om avlyssningar enligt den här artikeln.

Artikel 19

Ansvar för telekommunikationsoperatörers kostnader

Kostnader som telekommunikationsoperatörer eller tjänsteleverantörer åsamkas när de verkställer framställningar enligt artikel 16 skall bäras av den ansökande medlemsstaten.

Artikel 20

Bilaterala överenskommelser

Ingenting i denna avdelning skall utesluta bilaterala eller multilaterala överenskommelser mellan medlemsstaterna i syfte att underlätta utnyttjandet av befintliga och framtida tekniska möjligheter till avlyssning av telekommunikation.

AVDELNING IV

SLUTBESTÄMMELSER

Artikel 21

Förklaringar

1. Varje medlemsstat skall, när den lämnar den underrättelse som avses i artikel 23.2, avge en förklaring i vilken den anger de myndigheter som, förutom dem som redan har angetts i Europeiska rättshjälpskonventionen och Beneluxfördraget, är behöriga när det gäller tillämpningen av denna konvention och tillämpningen mellan medlemsstaterna av bestämmelserna om inbördes rättshjälp i brottmål i de rättsakter som avses i artikel 1.1, särskilt med uppgift om

a) sådana behöriga administrativa myndigheter eller organ som avses i artikel 2.1, om det finns några sådana,

b) en eller flera centrala myndigheter för tillämpningen av artikel 6, samt de myndigheter som är behöriga att handlägga framställningar enligt artikel 6.8 b,

c) de polis- eller tullmyndigheter som är behöriga för tillämpningen av artikel 6.5, om det finns några sådana,

d) de administrativa myndigheter som är behöriga för tillämpningen av artikel 6.6, om det finns några sådana, och

e) den myndighet eller de myndigheter som är behörig(a) för tillämpningen av artikel 16, artikel 17 och artikel 18.1-18.4.

2. Förklaringar enligt punkt 1 kan ändras när som helst, helt eller delvis, enligt samma förfarande.

Artikel 22

Reservationer

Inga reservationer får göras mot denna konvention, utom där särskilda bestämmelser om detta finns.

Artikel 23

Ikraftträdande

1. Denna konvention skall antas av medlemsstaterna i enlighet med deras konstitutionella bestämmelser.

2. Medlemsstaterna skall underrätta generalsekreteraren för Europeiska unionens råd när de förfaranden som i deras konstitutionella bestämmelser föreskrivs för antagande av denna konvention har slutförts.

3. Denna konvention träder i kraft nittio dagar efter det att den underrättelse som avses i punkt 2 har lämnats av den stat som fullgör denna formalitet som den sista av de stater som var medlemmar i Europeiska unionen vid den tidpunkt när rådet antar akten om att upprätta denna konvention.

4. Till dess att denna konvention träder i kraft får varje medlemsstat, i samband med den underrättelse som avses i punkt 2 eller vid varje annan tidpunkt, förklara att konventionen skall gälla den medlemsstatens förbindelser med de medlemsstater som har lämnat samma förklaring. Sådana förklaringar skall börja gälla nittio dagar efter det att de har deponerats.

5. Denna konvention skall tillämpas endast på framställningar om inbördes rättshjälp som görs efter den dag då den träder i kraft eller börjar tillämpas mellan den anmodade medlemsstaten och den ansökande medlemsstaten.

Artikel 24

Anslutning av nya medlemsstater

1. Denna konvention är öppen för anslutning av varje stat som blir medlem i Europeiska unionen.

2. Texten till denna konvention, såsom den utarbetas av Europeiska unionens råd, skall äga giltighet på den anslutande medlemsstatens språk.

3. Anslutningsinstrumenten skall deponeras hos depositarien.

4. Denna konvention skall, i förhållande till varje stat som ansluter sig till den, träda i kraft nittio dagar efter det att staten har deponerat sitt anslutningsinstrument eller, om konventionen vid den tidpunkten ännu inte har trätt i kraft, den dag när konventionen träder i kraft.

5. Om denna konvention ännu inte har trätt i kraft när en anslutande stat deponerar sitt anslutningsinstrument, skall artikel 23.4 tillämpas på denna stat.

Artikel 25

Depositarie

1. Generalsekreteraren för Europeiska unionens råd skall vara depositarie för denna konvention.

2. Depositarien skall i Europeiska gemenskapernas officiella tidning offentliggöra uppgifter om antagande och anslutning till konventionen, förklaringar och förbehåll samt alla underrättelser som rör denna konvention.

Som skedde i ... den ...

i ett enda exemplar på danska, engelska, finska, franska, grekiska, iriska, italienska, nederländska, portugisiska, spanska, svenska och tyska språken, varvid varje text äger samma giltighet, och detta exemplar skall deponeras i arkivet hos generalsekretariatet för Europeiska unionens råd.