Sammanfattning

Sedan Hongkong överlämnades till Kina 1997 har Europeiska unionen och dess medlemsstater noggrant följt den politiska och ekonomiska utvecklingen i den särskilda administrativa regionen Hongkong (SAR) enligt principen ”ett land, två system”. I enlighet med åtagandet till Europaparlamentet 1997 sammanställs en årlig rapport om utvecklingen i Hongkong. Detta är den sjuttonde rapporten, som beskriver utvecklingen under 2014. EU följer ”ett Kina-politiken” och stöder principen ”ett land, två system” och dess tillämpning.

EU anser att principen ”ett land, två system” fortsatte att fungera väl under 2014, trots de utmaningar som förekommit, vilket gynnat Hongkong, Kina som helhet och det internationella samfundet.

Domstolsväsendet har fortsatt att visa sitt oberoende och följer genomgående ett korrekt rättsförfarande. Under de stora manifestationerna för civil olydnad, var rättsstatsprincipen fortsatt ledstjärnan för regeringen, ekonomiska aktörer och befolkningen i stort. Åtgärderna mot korruption har varit fortsatt omfattande, vilket framgår av domarna mot två högt uppsatta personer och av positiva indikatorer i fråga om goda styrelseformer. Bortsett från två incidenter var polisens uppträdande under de tre månadernas gatuprotester för ökad demokrati professionellt och användningen av våld var proportionerlig. Mediefriheten fortsatte att upprätthållas, även om attacker mot medieföreträdare har varit en anledning till ökad oro. Det fria marknadssystemet fortsatte att fungera effektivt och Hongkong fortsatte att vara ett konkurrenskraftigt internationellt affärscentrum samt det främsta affärsnavet för det kinesiska fastlandet.

Hongkong befinner sig i ett avgörande skede i sin demokratiska utveckling, med aldrig tidigare skådade protester och mer polariserade och intensiva debatter som avslöjar både politiska och socioekonomiska klyftor. EU upprepar sitt åtagande att stärka demokratin, däribland rättsstatsprincipen, rättsväsendets oberoende, grundläggande friheter och rättigheter, insyn, samt informationsfrihet och yttrandefrihet i Hongkong.

Som part med intresse i Hongkongs utveckling och i överensstämmelse med grundlagen, stöder EU införandet av allmän rösträtt inför valet av chefsminister 2017 och valen till det lagstiftande rådet 2020. EU stöder Hongkongs invånares önskan om en hög grad av politiskt deltagande och faktiska valmöjligheter i valet av chefsminister 2017 och därefter. En ansvarig regering bidrar till stabilitet och välstånd, bidrar till att skydda de grundläggande rättigheterna och friheterna, och arbetar för att upprätthålla Hongkongs ställning och konkurrenskraft som ett viktigt internationellt affärscentrum. Allmän rösträtt skulle ge regeringen ökat stöd och legitimitet från allmänheten när det gäller att nå Hongkongs ekonomiska mål och ta itu med sociala utmaningar.

EU hoppas att Hongkong, genom en konstruktiv diskussion, lyckas nå en överenskommelse i rätt tid om ett valsystem som är demokratiskt, rättvist, öppet och som medger insyn. EU hyser också förhoppningar om att processen för införandet av allmän rösträtt inför valet av samtliga ledamöter av det lagstiftande rådet 2020 kommer att inledas så snart som möjligt.

Utan att göra avkall på principen om suveränitet, är EU berett att samarbeta om frågor som rör reformering av valsystemet, inbegripet interparlamentariskt utbyte och utbyte av praktiska erfarenheter av demokratisk utveckling.

Politisk utveckling

Införande av allmän rösträtt vid valet av chefsminister 2017 är fortfarande Hongkongs viktigaste inrikespolitiska fråga. Enligt grundlagen för den särskilda administrativa regionen Hongkong, måste chefsministern och det lagstiftande rådet följa ett konstitutionellt förfarande i fem steg. Hongkongs regering tog det första steget den 15 juli 2014 när chefsminister Leung Chun-ying lade fram en rapport för Kinas nationella folkkongress ständiga utskott med förslag om att reformera systemet för val av chefsminister. Förslaget grundade sig på ett fem månader långt offentligt samråd, vilket resulterade i 124 700 skriftliga förslag.

Enligt chefsministerns rapport var debattens nyckelfråga nominering av kandidater. I rapporten föreslås att kandidater ska nomineras av en utnämningskommitté med 1 200 ledamöter i enlighet med grundlagen. I rapporten avvisas tanken på att nomineringen skulle ske via medborgarpartier eller politiska partier som föreslagits av oppositionella pandemokratiska partier, som hävdade att utnämningen via en kommitté inte var tillräckligt demokratiskt och i praktiken innebar att pandemokratiska kandidater utestängdes.

Efter det offentliga samrådet genomförde den civila samhällsgruppen ”Occupy Central with Love and Peace” en inofficiell folkomröstning den 20–29 juni. Nära 800 000 personer röstade, vilket var långt över förväntningarna, och en bred majoritet stödde idén att nominering av kandidater skulle ske via medborgarpartier och politiska partier. I augusti samlade den regeringsvänliga civila samhällsgruppen ”Alliance for Peace and Democracy” in totalt 1,5 miljoner underskrifter mot ”Occupy Central” till stöd för regeringens politik. Bland dem som undertecknade uppropet fanns chefsminister Chun-ying Leung och andra högre tjänstemän.

Debatten fick ytterligare bränsle då Kinas statliga råd den 10 juni 2014 offentliggjorde en vitbok med titeln ”The Practice of the “One Country, Two Systems” Policy in the Hong Kong SAR”. I vitboken framhölls att Hongkongs höga grad av självständighet kunde kopplas till den centrala regeringens auktoritet, som har omfattande befogenheter att styra den speciella administrativa regionen, och vidare underströks behovet av att skydda Kinas suveränitet, säkerhet och utvecklingsintressen. Vitboken konstaterade också att det var ett grundläggande politiskt krav för Hongkongs tjänstemän, inklusive domare och annan personal inom rättssystemet, att ”älska landet”. Medan företrädare för den centrala regeringen försäkrade att vitboken bara beskrev den nuvarande situationen och inte utgjorde någon ny politik, ansåg många Hongkongbor att vitboken var ett försök att minska Hongkongs ”höga grad av självständighet” och undergräva oberoendet för Hongkongs rättsväsende.

Den 31 augusti 2014 beslutade den nationella folkkongressens ständiga utskott enhälligt om ramen för Hongkongs första val av chefsminister år 2017 enligt devisen ”en person, en röst”. Enligt ramen skulle endast två eller tre kandidater, som får minst 601 röster från den 1 200 man starka utnämningskommittén, kandidera till posten som chefsminister. Utnämningskommittén, som bygger på samma modell som för den nuvarande valkommissionen, skulle delas upp i fyra sektorer och dess medlemmar skulle väljas av omkring 250 000 enskilda väljare och väljare som representerar näringslivet.

Det ständiga utskottets beslut ansågs generellt sett vara mer restriktivt än väntat och enligt oppositionsgrupper utan rimlig motivering. Hongkongs advokatsamfund beskrev det som ”omotiverat restriktivt”. Regeringen och ordföranden för lagstiftande rådet hävdade att ständiga utskottets beslut gav utrymme för ett stort mått av flexibilitet som skulle kunna användas för att göra valsystemet mer demokratiskt.

Den kraftigaste reaktionen på det ständiga utskottets beslut bestod av en kampanj från olika studentgrupper och andra prodemokratiska aktivister som inleddes i september. Från och med den 27 september blockerade aktivister de viktigaste trafiklederna i Hongkong och demonstranter omringade byggnader som inhyste rättsväsende och de viktigaste regeringsbyggnaderna. När polisen satte in tårgas den 28 september, i en omfattning som många uppfattade som oproportionerlig, ledde det till massiva demonstrationer med som mest 100 000 deltagare. Trots enstaka fall av våld var demonstranterna till övervägande del fredliga och polisens användning av våld minimal. Demonstrationerna avtog i takt med ökat avståndstagande från allmänheten. Efter domstolsbeslut togs blockeringarna av vägarna successivt bort; den sista avlägsnades den 15 december.

Regeringen agerade långsamt i fråga om att lyssna på demonstranterna och försöka nå en kompromiss. Under demonstrationerna kom uttalanden från flera internationella ledare, bl.a. FN:s generalsekreterare Ban Ki-moon, den brittiske premiärministern David Cameron och EU:s höga representant Catherine Ashton, där man uppmanade båda sidor att visa återhållsamhet och försöka lösa det politiska dödläget på fredlig väg.

Demonstrationerna hade visserligen politiskt ursprung, men avslöjade även svåra socioekonomiska missförhållanden. Orsaken till missnöjet var frågor som rörde försörjningsmöjligheter och en känsla, särskilt bland ungdomar, att de blir ekonomiskt åsidosatta av ett politiskt system som ansågs gynna affärselitens intressen, vars huvudsakliga intresse är att bevara goda förbindelser med de nationella myndigheterna.