SV Europeiska unionens officiella tidning C 255/1

458:E PLENARSESSIONEN DEN 16 OCH 17 DECEMBER 2009

Yttrande från Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om ”Handel och livsmedelstrygghet”

(förberedande yttrande)

(2010/C 255/01)

Föredragande: Mario CAMPLI

Medföredragande: Jonathan PEEL

I en skrivelse av den 21 januari 2009 uppmanade kommissionens vice ordförande Margot Wallström i enlighet med artikel 262 i EG-fördraget Europeiska ekonomiska och sociala kommittén att utarbeta ett förberedande yttrande om

”Handel och livsmedelstrygghet”.

Facksektionen för yttre förbindelser, som svarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 19 november 2009. Föredragande var Mario Campli och medföredragande Jonathan Peel.

Vid sin 458:e plenarsession den 16–17 december 2009 (sammanträdet den 16 december) antog Europeiska ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 191 röster för, 1 röst emot och 6 nedlagda röster.

1. Sammanfattning och rekommendationer

1.1 Slutsatser

1.1.1 EESK anser att rätten till mat och det civila samhällets rätt att påverka alla aspekter av denna fråga är en grundläggande medborgerlig rättighet. Kommittén räknar också den globala livsmedelsförsörjningen till de grundläggande mänskliga rättigheterna.

1.1.2 I en värld där det produceras tillräckligt med mat för att kunna mätta alla människor har över en miljard människor i dag inte tillgång (access) till mat i tillräcklig mängd. Den främsta orsaken till denna otrygga livsmedelssituation är fattigdom kombinerad med en omstrukturering av ekonomierna, mattraditioner och de lokala marknadernas infrastruktur orsakad av internationella strategier från början av 1980-talet.

1.1.3 När det handlar om kompletterande insatser inom utvecklingspolitiken, som syftar till att minska fattigdomen och öka inkomsterna, är EESK medveten om att den reglerade handeln kan hjälpa människor och grupper som inte har en tryggad livsmedelsförsörjning, bland annat genom en utveckling av de regionala marknaderna.

1.1.4 Allmänt förekommande protektioniska åtgärder bidrar inte till den globala livsmedelsförsörjningen eftersom de inte garanterar den flexibilitet som behövs och genom att de särskilt i Afrika hindrar varje form av verklig regional integration.

1.1.5 EESK anser att både de beslut som fattas inom den reglerade handeln och deras tillämpning måste bygga på principerna om rätten till livsmedel, och att medlemsstaterna måste avhålla sig från att ingå internationella avtal som strider mot dessa principer.

1.1.6 EESK är medveten om att den politik som är inriktad på självförsörjning i fråga om livsmedel kan bli ekonomiskt kostsam och är oförenlig med idén om en global samhällsstyrning. Samtidigt uppfattar vi egenbestämmande i fråga om livsmedelsförsörjning som varje folks rättighet att självständigt fastställa sin politik för att uppnå den egna livsmedelstryggheten och varaktigt kunna mätta sin befolkning, med respekt för andras egenbestämmande i fråga om livsmedel.

1.1.7 EESK betonar behovet av att se över de instrument, organ och politiska strategier som hör till den globala styrningen av livsmedelsförsörjningen och handeln i enlighet med principerna och metoderna inom projektet konsekvens i utvecklingspolitiken.

1.1.8 EESK anser att alla potentiella och användbara strategier som syftar till att bekämpa fattigdomen och öka livsmedelstryggheten kan uppnå positiva och varaktiga resultat om de demokratiska processerna samtidigt utvecklas och om rättsstaten stärks i de länder där det råder osäker livsmedelsförsörjning.

1.2 Rekommendationer

1.2.1 EESK vill lägga fram följande allmänna rekommendationer med avseende på en global politisk strategi:

1.2.1.1 EU uppmanas att förverkliga förslagen som presenteras i Europeiskt samförstånd om utveckling i syfte att lägga fram en entydig politisk strategi som kan erkännas av de internationella partnerna, och att bli en av pådrivarna bakom en djupgående reform av systemet FAO-WFP-IFAD.

1.2.1.2 EU uppmanas att inom strukturerna för handelspolitiken integrera principerna om rätten till livsmedel och att inleda ett samråd med de övriga WTO-medlemmarna, så att dessa principer inkluderas i de multilaterala förhandlingarna.

1.2.1.3 EU uppmanas att mot bakgrund av politiken för företagens sociala ansvar undersöka hur den ekonomiska verksamheten och handelsrelaterade verksamheten inom europeiska företag eller EU-baserade företag kan övervakas om den får återverkningar på den globala livsmedelsförsörjningen. I sammanhanget åtar sig EESK att utarbeta ett särskilt initiativyttrande om europeisk jordbruksverksamhet i världen, strategier, utmaningar och god praxis.

1.2.1.4 EU rekommenderas att i de framtida ekonomiska partnerskapsavtalen och i övriga frihandelsavtal se till att det civila samhället får en institutionell roll, som i fallet med Cariforum–EG-avtalet.

1.2.1.5 De internationella finansorganen rekommenderas att företa en lämplig reglering av finansmarknaderna för att förhindra spekulation med jordbruksråvaror.

1.2.1.6 Internationella hälsoorganisationer och miljöorganisationer bör avråda från föda som innehåller mycket stora mängder animaliskt protein.

1.2.1.7 Kommittén uppmanar världssamfundet att inrätta ett system med internationella livsmedelsreserver i nära samordning med FAO:s system för tidig varning.

1.2.1.8 Världssamfundet uppmanas att uppdatera FN:s klassificering för att göra en tydlig distinktion mellan utvecklingsländer med medelinkomst, fattigare länder och de minst utvecklade länderna.

1.2.1.9 Samtliga WTO-medlemmar och i första hand EU uppmanas att i förhandlingsmandaten inkludera konsekvensanalyser och analyser av svaga punkter inom olika länder och grupper.

1.2.1.10 EESK uppmanar WTO-medlemmarna att erkänna att tillfälliga restriktiva exportåtgärder är berättigade, som genom att de leder till en effektiv kontroll av livsmedelspriserna i utvecklingsländerna hjälper till att hantera framväxande livsmedelskriser som drabbar särskilda samhällsgrupper.

1.2.1.11 Regeringarna i utvecklingsländerna uppmanas att permanent låta jordbruksorganisationerna delta i planeringen av jordbrukets utveckling och att stärka jordbrukarnas alla organisationsformer när det gäller produktion och de som främjas av arbetstagare och konsumenter.

1.2.2 Med särskild hänvisning till de pågående förhandlingarna om de ekonomiska partnerskapsavtalen rekommenderas EU följande:

1.2.2.1 EU bör verka för ökad regional integration framför allt i Afrika, som ett kraftfullt verktyg för att främja såväl utveckling som tryggad livsmedelsförsörjning och som en avgörande faktor i den förestående översynen av Cotonouavtalet 2010.

1.2.2.2 Samordningsvinsterna mellan överlappande initiativ för regional integration och mellan interimsavtal om ekonomiskt partnerskap och övergripande överenskommelser om ekonomiskt partnerskap bör säkerställas.

1.2.2.3 Man bör se till att förhandlingarna snabbt kan anpassas till AVS-ländernas kapacitet och potential och säkerställa omedelbara resultat på olika områden som till exempel enklare ursprungsregler.

1.2.2.4 Så många som möjligt av AVS-länderna (länder i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet) bör uppmuntras att välja jordbruk och landsbygdsutveckling som prioriterade sektorer.

1.2.2.5 Man bör ytterligare höja det belopp på över 2 miljarder euro som EU avsatt för handelsstöd och handelsrelaterat bistånd med beaktande av den ekonomiska krisens effekter.

1.2.2.6 Man bör främja utveckling och tillväxt inom de delar av den afrikanska förädlingsindustrin som har ett högt mervärde, främst på livsmedelsområdet, till exempel genom att förbättra infrastruktursystemen.

1.2.2.7 Lokal forskning och teknisk utveckling bör uppmuntras kraftigt, särskilt på jordbruksrelaterade områden.

1.2.3 Med särskild hänvisning till de pågående WTO-förhandlingarna om utvecklingsagendan från Doha rekommenderar EESK följande:

1.2.3.1 WTO-medlemmarna uppmanas att se till att den strategiska översynen av handelspolitiken leder till en förnyad debatt om formerna för de kommande handelsförhandlingarna på jordbruksområdet – där livsmedelsförsörjningen ska få en särskild status – och om utformningen på det framtida tekniska biståndet till utvecklingsländerna.

1.2.3.2 WTO-medlemmarna uppmanas att avsluta Doha-utvecklingsrundan senast 2010 i linje med G20:s önskemål, för att visa prov på ett engagemang för såväl utveckling som för millennieutvecklingsmålen.

1.2.3.3 EU bör befästa eftergifterna till utvecklingsländerna snarare än att eftersträva ytterligare eftergifter för egen del.

1.2.3.4 EU uppmanas att utsträcka initiativet ”Allt utom vapen” (EBA) till samtliga länder som FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation (FAO) klassificerat som ”livsmedelskrisländer” eller ”högriskländer”, även om de inte tillhör de minst utvecklade länderna eller AVS-länderna.

1.2.3.5 EU bör använda handelsinstrument för att främja ökad livsmedelstrygghet, exempelvis en tidigarelagd tillämpning av det föreslagna WTO-avtalet om handelsunderlättande åtgärder, hjälp med sanitära och fytosanitära åtgärder eller stöd till små oberoende jordbrukare som inte är bundna till kontrollerade distributionskedjor.

2. Livsmedelstryggheten mot bakgrund av de båda kriserna

2.1 Definitioner

2.1.1 EESK står bakom den allmänt erkända definition av livsmedelstrygghet som framfördes under världstoppmötet om livsmedel 1996. Livsmedelstrygghet anses råda då alla människor alltid har fysisk, ekonomisk och social tillgång till hälsosam och nyttig mat i tillräcklig mängd för att tillgodose sina behov och önskemål i fråga om mat för att kunna leva ett aktivt och hälsosamt liv.

2.1.2 EESK betonar mot bakgrund av detta att livsmedelstrygghet är ett komplext problem där man samtidigt måste ta hänsyn till följande fyra aspekter:

a) Den kvantitativa tillgången på mat.

b) Den fysiska, ekonomiska och sociala tillgången.

c) Det korrekta nyttjandet.

d) Stabiliteten i fråga om tillgång, tillgänglighet och nyttjande.

2.2 Dagens situation och de två kriserna (livsmedels- och finanskrisen)

2.2.1 En analys av problemet med osäker livsmedelsförsörjning visar på följande viktiga kännetecken (1): a) problemet ökar, och i dag efter de båda kriserna har över en miljard människor drabbats, b) problemet koncentreras allt mer till vissa områden (89 % i Asien, Stillahavsområdet och Afrika söder om Sahara), c) problemet är värst på landsbygden (70 % av de personer som inte har en tryggad livsmedelsförsörjning bor på landsbygden) men det blir allt vanligare i städer och stadsnära områden.

2.2.2 Prisuppgången på jordbruksprodukter är den främsta orsaken till den senaste ökningen av antalet personer som inte har tryggad tillgång till livsmedel. Dessutom har det skett en ökning av antalet katastrofer som påverkar livsmedelstryggheten. Bland de katastrofer som orsakas av människan ökar för övrigt de som är av socioekonomisk art mer än krig och konflikter.

2.2.3 Priserna på jordbruksråvaror har fluktuerat under de senaste 30 åren i reella termer, men trenden på medellång sikt ändå är nedåtgående i reala termer. Prisuppgången 2007–2008 var särskilt påtaglig, både för att den var så kraftig och så snabb (på knappt ett år ökade FAO:s livsmedelsindex med ca 60 %). Man ska dock komma ihåg att priserna också när de låg som högst (mars 2008) låg under de maximinivåer som noterades i början av 70-talet.

2.2.4 Vad gäller den senaste tidens utveckling framhålls att jordbrukspriserna efter det att finansbubblan sprack har visat en kraftig nedgång, men att de ändå är högre än före krisen 2007–2008.

2.2.5 EESK noterar att struktur- och konjunkturskäl och till och med spekulation ligger bakom denna fluktuerande prisutveckling och den ständiga och ökande prisinstabiliteten.

2.2.6 EESK ser särskilt ett tydligt samband mellan den senaste prisutvecklingen och oljepriset, vilket påverkar jordbrukets produktionskostnader och ökar fördelarna med att odla grödor för biodrivmedel, särskilt när detta får offentligt stöd.

2.2.7 Andra bidragande orsaker till livsmedelskrisen är gradvis minskade jordbruksinvesteringar och de fattiga ländernas kroniskt låga produktivitet inom jordbruket, den snabbt ökande urbaniseringen, inkomstökningen i vissa nya industriländer (Kina och Indien) med en övergång till en mathållning med ökad köttkonsumtion och avvecklingen av systemen för livsmedelslagring.

2.2.8 EESK understryker att det i detta förändrade scenario märks en ökad tendens från riskkapitalinvesterare och investeringsfonder, även europeiska sådana, att låta värdepapper som är kopplade till jordbruksråvaror ingå i aktieportföljen, vilket ökar prisinstabiliteten och snedvrider marknaden för terminsaffärer.

2.2.9 EESK understryker därför att om man inte ingriper med snabba och effektiva reformer av finansmarknaderna kommer spekulation i priserna på jordbruksråvaror att ta ny fart under de kommande månaderna och längre fram, vilket kan komma att allvarligt skada livsmedelstryggheten.

2.2.10 Finanskrisen har i kombination med den kris som priserna på jordbruksråvaror utgör utlöst en rad sammanlänkade processer i utvecklingsländerna, t.ex. minskade kapitalflöden från utländska investeringar, minskade penningöverföringar, regeringarnas oförmåga att få igenom budgetprogram, en tendens att återgå till bundet stöd, minskade interna investeringar, ökad fattigdom, minskad sådd och därför mindre skördar och en ny ökning av livsmedelspriserna.

2.2.11 De samhällsklasser som drabbats hårdast är de som uppvisar de flesta sårbarhetsfaktorerna: invånare på landsbygden utan mark, hushåll där kvinnan är familjeöverhuvud och fattiga stadsbor. De länder som är strategiskt beroende av import är värst drabbade, vilket visar att det är av avgörande betydelse att utveckla det lokala jordbruket.

2.2.12 Inför dessa scenarier vill EESK betona det trängande behovet av att öka det internationella utvecklingsstödet. Mot denna bakgrund stöder EESK idén om en beskattning av finansiella transaktioner (2), där intäkterna skulle kunna anslås till insatser för att trygga livsmedelsförsörjningen.

2.2.13 AVS-länderna måste också använda EUF:s resurser på ett annorlunda sätt för att skapa en tryggare livsmedelsförsörjning. Trots att 70 % av befolkningen som inte har en tryggad livsmedelsförsörjning bor på landsbygden, har regeringarna i AVS-länderna som det nu ser ut endast avsatt 7,5 % av medlen inom nionde Europeiska utvecklingsfonden (2000–2007) till landsbygdsutveckling och knappt 1,5 % till verksamheter som uttryckligen är kopplade till jordbruket.

2.3 Nya problem

2.3.1 För att kunna göra en långsiktig analys av osäker livsmedelsförsörjning krävs att man samtidigt är medveten om andra nya och strukturellt kopplade fenomen:

— Vatten: Kopplingen mellan livsmedelstrygghet och vatten konstaterades i FN:s rapport av den 20 april 2001. Begreppet ”rätten till tillgång på vatten” måste få politiskt och juridiskt gehör, eftersom tillgången på dricksvatten är en nödvändig förutsättning för folkhälsan och utgör en del av en kvalitativt tjänlig föda.

— Mark som slumpas bort: Den senaste tiden har det tillkommit ytterligare ett problem av ekonomisk och politisk art förutom bristen på användbar jordbruksmark, nämligen uppköp av vidsträckta markområden av staten, privata bolag och investeringsfonder som tar kontrollen över produktionen och till och med blir ett hot mot staternas oberoende (3). Man måste därför snarast utforma en bilateral och multilateral rättslig ram som fastställer en rättvis fördelning av vinsterna och som omfattar sysselsättning, miljöstandarder, teknisk utveckling och livsmedelstrygghet i det berörda landet.

— Klimat: De som i första hand drabbas av klimatförändringen är små jordägare med små möjligheter att anpassa sig samt aktörer inom fiskerisektorn i utvecklingsländerna.

— Biobränslen: EESK har redan i andra yttranden framhållit den inverkan som produktionen av biobränslen har på de ökade livsmedelspriserna och deras instabilitet.

— Den demografiska frågan: Under de senaste åren har befolkningstillväxten i världen inte åtföljts av en motsvarande ökning av jordbruksproduktionen eftersom man inte investerat tillräckligt i sektorn. Därför är särskilda befolkningspolitiska åtgärder fortfarande avgörande, framför allt i de mest utsatta länderna.

3. Rätten till livsmedel

3.1 EESK betonar kravet på ny internationell lagstiftning vid sidan av de instrument som styr trenderna på marknaden och deras särskilda institutioner. Ett fullt erkännande av folkens rätt kombinerat med marknadsekonomins gradvist förbättrade instrument kan bilda en ny strategisk ram för hantering av den komplicerade och globala fråga som livsmedelsförsörjningen utgör.

3.2 Med en sådan strategi kan positiva och varaktiga resultat uppnås, om de demokratiska processerna samtidigt utvecklas och om rättsstaten stärks i de länder där det råder osäker livsmedelsförsörjning.

3.3 EESK sluter upp bakom definitionen av rätten till livsmedel som regelbunden, stadigvarande och fri tillgång till mat i tillräcklig mängd och av tillräcklig kvalitet, antingen direkt eller genom finansiellt förvärv; livsmedel som överensstämmer med kulturella traditioner hos det folk som konsumenten tillhör och som kan garantera individen eller kollektivet ett psykiskt och fysiskt liv som är tillfredsställande, värdigt och fritt från ängslan och oro (4). Definitionen är tätt förknippad med begreppet livsmedelstrygghet som återfinns i första stycket i handlingsplanen för världstoppmötet om livsmedel och som beskrivs i föregående punkt i yttrandet.

3.4 I november 2004 antog medlemsstaterna i FAO ”Voluntary guidelines” (5), frivilliga riktlinjer om hur man ska tolka dessa sociala, ekonomiska och kulturella rättigheter. De innehåller också rekommendationer om konkreta åtgärder för hur rätten till livsmedel ska genomföras i praktiken.

3.5 I dag förfogar ett antal länder i världen över en författning med uttrycklig hänvisning till rätten till livsmedel, men bara ett fåtal av dem har infört nationell lagstiftning som syftar till ett verkligt skydd av denna rätt. Av dessa har Sydafrika och Brasilien också infört allmän lagstiftning där de erkänner att rätten till föda och vatten kan utgöra grund för rättsliga åtgärder (väcka talan vid domstol etc.).

3.6 För att fortsätta på denna linje hade Förenta nationernas särskilda föredragande för rätten till livsmedel inom sitt uppdrag för WTO lagt fram fyra riktlinjer (6): Handelns roll måste fastställas i samband med mänskliga rättigheter och utvecklingsmål, vikten av en multilateral ram för handeln måste betonas, ett nytt synsätt måste antas där man inte längre mäter effekten av liberaliseringen på sammanlagda värden (t.ex. BNP per capita) utan på behoven hos de personer som inte har en tryggad livsmedelsförsörjning, effekterna på hälsan, födan och miljön måste varaktigt integreras i förhandlingarna. Därför bör medlemsstaterna avstå från att ingå internationella avtal som står i kontrast till dessa primära mål.

3.7 Några medlemsstater har för detta ändamål börjat lansera särskilda strategier och har gett livsmedelstryggheten status som allmän egendom. Många utvecklingsländer har i sin tur krävt konkreta åtgärder för att skydda sin livsmedelsförsörjning genom att införa kategorin utveckling/livsmedelstrygghet i jordbruksavtalet. Under förhandlingarnas gång har andra länder föreslagit att det inrättas en ”klausul för tryggad livsmedelsförsörjning”, där livsmedelstrygghetens särskilda behov erkänns. Enligt denna klausul skulle man i förhandlingarna kunna inkludera eventuella undantag som ger vissa länder större frihet att skydda sin basproduktion av livsmedel, eftersom livsmedelstryggheten är ett nödvändigt fundament för den nationella säkerheten.

3.8 EESK vill att EU tar ett kraftfullt politiskt initiativ som innebär att man uttryckligen respekterar principen om rätten till livsmedel och att man i de framtida förhandlingsmandaten inkluderar ett ”krav” på rätt till livsmedel enligt FN:s definition.

4. Handel och livsmedelstrygghet

4.1 Samband och konsekvenser

4.1.1 EESK konstaterar att det är viktigt att marknaderna är internationella och öppna (med vissa regler) om man vill förbättra effektiviteten i den globala jordbruksproduktionen.

4.1.2 EESK vill emellertid uttrycka vissa farhågor när det gäller den ökade sårbarhet som drabbar de länder som genom att specialisera sin produktion blir alltmer beroende av den internationella marknaden. Livsmedelssäkerheten kan äventyras av ett alltför stort beroende av prisutvecklingen för den egna exporten och för de livsmedel som importeras, en faktor som under de senaste åren har fluktuerat stort.

4.1.3 Det framgår för övrigt tydligt att öppnandet av marknaderna ger upphov till effekter som inte är neutrala när det gäller fördelningen, och som innebär anpassningskostnader som vissa befolkningsskikt ofta inte kan betala.

4.1.4 EESK understryker att öppnandet av marknaden kan innebära viktiga möjligheter till landsbygdsutveckling genom ökad export om man vidtar åtgärder för att hantera obalanserade marknadskrafter längs produktionskedjan och åtgärdar brister vad avser infrastruktur, teknik eller institutioner som kan förvandla de positiva effekterna av en öppen marknad till negativa konsekvenser vad avser tillgången till mat.

4.1.5 Majoriteten av de människor som inte har en tryggad livsmedelsförsörjning är små jordägare eller jordbruksarbetare. Det är särskilt dessa människor, utan tillgång till krediter, infrastruktur, tekniska eller marknadsrelaterade kunskaper, som inte kan ändra sitt produktionssätt för att kunna dra nytta av de utvecklingsmöjligheter som öppnandet av marknaderna innebär.

4.1.6 EESK vill fästa uppmärksamheten på att handeln med livsmedelsprodukter allt oftare hamnar i händerna på ett litet antal operatörer, särskilt inom spannmålssektorn. EESK noterar med oro att detta fenomen sprider sig till hela livsmedelsindustrin, med början i den strategiska utsädessektorn.

4.1.7 EESK konstaterar att dessa oligopolistiska tendenser kan accentueras av den gradvisa öppningen av marknaderna om denna process inte hanteras och regleras på lämpligt sätt. Det är därför nödvändigt att bevara marknadernas konkurrenskraft.

4.1.8 Sambanden mellan handel och livsmedelssäkerhet är alltså många, och olika faktorer kan ibland motverka varandra. Generellt sätt visar ekonometrisk analys att den ekonomiska tillväxt som en liberalisering av handeln ger upphov till inte är tillräcklig i sig själv för att i någon större utsträckning minska antalet människor som lider av fattigdom och osäker livsmedelsförsörjning – det krävs också andra kompletterande politiska åtgärder och satsningar.

4.1.9 En global strategi för livsmedelstrygghet kan således indelas i följande initiativ och åtgärdslinjer: minskning av fattigdomen och ökning av inkomsterna, välfärds- och biståndsstrategier, jordbrukspolitik och landsbygdsutveckling, forskning och utveckling, handel och integrerad regional utveckling, livsmedelsbistånd, demografiska politiska strategier, kampen mot korruption.

4.2 Handelsförhandlingar: aktuella problem och utmaningar

4.2.1 Omedelbara åtgärder bör vidtas inom ramen för WTO-förhandlingarna (Doharundan), där det är viktigt att återuppliva utvecklingsagendan från Doha, för att visa prov på engagemang och slutföra förhandlingarna senast 2010 i linje med G20:s förslag.

4.2.2 Kommissionen hävdar att handelspolitiken spelar en viktig roll när det gäller att ta itu med livsmedelskrisen, men att den inte är den främsta faktorn. Klimatförändringarna, politisk instabilitet och bristande säkerhet, regeringarnas och rättssamhällets misslyckanden, korruption, befolkningsökning samt den ekonomiska krisen och energikrisen spelar en nyckelroll i det avseendet. Det gäller inte minst de ökande hoten mot vattenförsörjningen i många delar av världen och prisökningarna på bränsle. Använd på rätt sätt kan handelspolitiken emellertid lindra problemet, men om den missbrukas kan den också förvärra situationen. Det är också viktigt att dra en tydlig skiljelinje mellan akut livsmedelshjälp och mer långsiktig livsmedelsförsörjning.

4.2.3 EESK noterar att några länder i samband med de tätt på varandra följande livsmedels- och finanskriserna har vidtagit protektionistiska åtgärder (under 2008 anmäldes över 60 sådana till WTO). På lång sikt bidrar dessa åtgärder inte till att uppnå livsmedelstrygghet, de säkerställer inte den nödvändiga flexibiliteten och motarbetar varje form av regional integration, i synnerhet i Afrika, och står i strid med en global strategi för tryggad livsmedelsförsörjning.

4.2.4 Som framhölls i EESK:s rapport (7) inför det tionde AVS–EU-seminariet i Gaborone i juni 2009 omfattar den internationella handeln med jordbruks- och livsmedelsprodukter bara 10–11 % (uttryckt i tonnage) av de nu tillgängliga livsmedelslagren i världen.

4.2.5 Trots detta behöver EU:s handelspolitik utvärderas på både kort och lång sikt. På kort sikt bör man framför allt nämna de strandade multilaterala förhandlingarna i WTO:s Doha-utvecklingsagenda och en serie bilaterala handelsförhandlingar för EU i enlighet med kommissionens meddelande om ”Europa i världen” från oktober 2006 samt de pågående förhandlingarna med AVS-länderna om ekonomiska partnerskapsavtal. Det enda avtal om ekonomiskt partnerskap som slutits hittills är med Cariforum, men i det fallet med betydande konsekvenser för det civila samhällets framtida deltagande. Interimsavtal om ekonomiskt partnerskap, som har slutits med andra AVS-länder, har dock också en viktig roll att spela.

4.2.6 På längre sikt är en strategisk översyn av avgörande betydelse. Livsmedelstryggheten bör få en särskild ställning. Debatten bör återupplivas för att avgöra vilken balans (särskilt mellan industriländer och utvecklingsländer, och mot bakgrund av klimatförändringarna, den förväntade vattenbristen och liknande problem) som man helst bör enas om inför kommande jordbruksförhandlingar inom ramen för WTO. Här bör man också beakta formerna för framtida tekniskt bistånd till utvecklingsländerna och huruvida man bör fortsätta med det ”gemensamma åtagandet”, som ofta är till nackdel för dessa länder. Det tekniska stödet borde inriktas på att bygga upp olika länders eller regioners kapacitet att utforma och förhandla fram handelspolitiken, snarare än att bara göra det möjligt för dem att hantera genomförandet.

4.2.7 På kort sikt är det därför viktigt att utröna vilka handelsinstrument som – i ett handelssystem byggt på öppna regler – är mest lämpade för att bekämpa en osäker livsmedelsförsörjning i fattigare länder och uppnå det första millennieutvecklingsmålet – och på så sätt minska antalet undernärda genom att öka den globala livsmedelsproduktionen för att klara av en förväntad efterfrågan.

4.2.8 FAO (FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation) har upprättat en förteckning över 17 länder med osäker livsmedelsförsörjning som klassificeras som ”livsmedelskrisländer” och ytterligare 17 som ”högriskländer”. Av dessa 34 länder (8) är 25 medlemmar i WTO, 23 länder är utvecklingsländer och 25 AVS-länder. En del av länderna är WTO-medlemmar sedan länge men spelar en begränsad roll i utvecklingsagendan från Doha, medan andra – exempelvis Kenya och Zimbabwe – har drabbats av svåra tider. Det mest aktiva landet i förhandlingarna är Kenya. Endast Nicaragua är för närvarande involverat i bilaterala förhandlingar inom ramen för programmet ”Europa i världen”, medan merparten av länderna deltar i förhandlingar om ekonomiska partnerskap.

4.2.9 I och med att några utvecklingsländer nu ingår i G20 anser EESK att FN:s klassificering bör ses över så att det sker en tydlig distinktion mellan utvecklingsländer med medelinkomst, fattigare länder och de länder som är minst utvecklade.

4.2.10 Jordbruksförhandlingarna inom utvecklingsrundan från Doha:

— Det skulle för alla förhandlingsparter inte vara ändamålsenligt att återvända till pelarna för inhemskt stöd och exportstöd i syfte att uppnå ökad livsmedelstrygghet.

— Det behövs inte heller någon radikal förändring av EU:s syn på den tredje pelaren, marknadstillträde. Denna pelare omfattar nivåerna på de planerade tullsänkningarna och de övriga frågorna som har resulterat i det nuvarande dödläget i Dohautvecklingsagendan, trots att betydande framsteg gjordes på många områden i slutet av 2008, däribland nya flexibla villkor för ”utvecklingsländer som är nettoimportörer av livsmedel” – vilket kommittén i hög grad välkomnar.

— Enligt kommittén bör EU befästa de medgivanden som redan gjorts på viktiga områden, t.ex. den särskilda skyddsmekanismen (som innebär att utvecklingsländer kan höja tullarna tillfälligt i händelse av plötsliga importökningar och prisdepression), mekanismen för särskilda produkter (som gör det möjligt för utvecklingsländerna att tillämpa blygsammare tullsänkningar, inte minst med hänsyn till livsmedelstryggheten) eller mekanismen för tullkvoter, snarare än att sikta in sig på en fördelaktigare överenskommelse på bekostnad av utvecklingsländerna. Dessa åtgärder får emellertid inte utgöra ett hot mot utvecklingen av syd-syd-handeln.

— Kommittén vill också uppmana EU att utvidga initiativet ”Allt utom vapen” (vilket redan är en betydande bedrift) och de eftergifter i form av befrielse från tullar och kvoter inom ramen för Dohautvecklingsrundan som beviljats de 49 minst utvecklade länderna till de övriga 9 (9) länderna på FAO:s lista (såvida detta inte är politiskt oacceptabelt) i linje med interimsavtalen om ekonomiska partnerskap och med möjlighet att inkludera andra länder som kan komma att föras upp på FAO:s lista. Det är i denna anda som EU med hjälp av handelsinstrument bäst kan bidra till ökad livsmedelstrygghet världen över.

4.2.11 Kommittén anser dock att det är genom de pågående förhandlingarna om de ekonomiska partnerskapsavtalen som kommissionen bäst kan bidra till global livsmedelstrygghet, framför allt genom den förestående översynen av Cotonouavtalet 2010.

4.2.12 EU har med rätta utsett handeln till ett av de sex prioriterade områdena för utvecklingspolitiken. Inom ramen för dessa förhandlingar strävar EU och AVS-länderna efter att sluta sju nya regionala handelsavtal som är förenliga med WTO:s linje och utformade för att gradvis avlägsna handelshinder och förbättra samarbetet på alla handelsrelaterade områden. Handeln ska i första hand ses som ett utvecklingsinstrument. Man bör komma ihåg att de ursprungliga målen inbegriper främjande av hållbar utveckling, utrotande av fattigdomen, regional integration samt gradvis integration av AVS-länderna i världsekonomin. Dessa mål måste även i fortsättningen prioriteras i alla pågående förhandlingar.

4.2.13 I dessa förhandlingar bör EU eftersträva följande:

— Bättre regional integration, ett viktigt mål framför allt i Afrika, som ett kraftfullt verktyg för att främja såväl utveckling som tryggad livsmedelsförsörjning och som en avgörande faktor i översynen av Cotonouavtalet.

— Samordningsvinster både mellan överlappande initiativ för regional integration och mellan interimsavtal om ekonomiskt partnerskap och övergripande överenskommelser.

— Förhandlingar som snabbt kan anpassas till AVS-ländernas förmåga och kapacitet och säkerställa omedelbara framsteg på områden som enklare ursprungsregler (vilket torde främja jordbruksbaserade industrigrenar) och rättslig säkerhet för att trygga tull- och kvotfri tillgång till EU-marknaderna. Dessa förhandlingar bör dock inte användas för att introducera eller utöva påtryckningar i andra ärenden som inte är relaterade till de ekonomiska partnerskapsavtalen, exempelvis upphandling.

— Att så många AVS-länder som möjligt väljer jordbruks- och landsbygdsutveckling som prioriterade områden (bara 4 av 78 länder valde jordbruk och bara ytterligare 15 länder landsbygdsutveckling för den 9:e europeiska utvecklingsfonden, under vilken EU erbjöd cirka 522 miljoner euro för regional integration och handelsrelaterat stöd), och att extra resurser avsätts framför allt för att kraftigt främja forskning och lokal utveckling på livsmedels- och jordbruksområdet.

— En ytterligare höjning fram till år 2010 av det belopp på över 2 miljarder euro som EU redan avsatt, och som godkänts av EESK, till ”Aid for Trade”-relaterat stöd och handelsrelaterat bistånd. Ökningen krävs för att klara av effekterna av den globala ekonomiska krisen.

4.2.14 EESK har hävdat att Afrikas ekonomiska utveckling i första och främsta hand bör vara ”beroende av en fördjupning av kontinentens inre marknad, så att den kan generera den slags inhemska tillväxt som skulle stabilisera kontinenten och befästa dess plats i världsekonomin. Regional integration och utveckling av den inre marknaden är de pelare och språngbrädor som kommer att ge Afrika möjlighet att delta i världshandeln på ett positivt sätt” (10). EESK vill än en gång framhålla detta, i synnerhet när det gäller att förbättra livsmedelstryggheten.

4.2.15 Det är de olika grenarna av förädlingsindustrin som skapar produkter med mervärde, och de bör uppmuntras att vidareutveckla sig och växa. Framför allt inom jordbruket kommer en lokal livsmedelsindustri endast att kunna utvecklas om det finns en tillräckligt stor lokal marknad. Trots detta är omfattningen av handeln inom Afrika fortfarande skrämmande låg – mindre än 15 % av all handel som utgår från Afrika.

4.2.16 Avtal om ekonomiska partnerskap är huvudsakligen av regional eller bilateral karaktär. Det är därför viktigt att dessa avtal inte motverkar ett multilateralt arbetssätt. De bör därför utgöra ett stöd för multilateralt samarbete, och de måste stå i överensstämmelse med och även stärka ett multilateralt arbetssätt (11). Kommittén anser att de eventuella vinster som görs regionalt och bilateralt kan stimulera den multilaterala processen, eftersom sådana tillvägagångssätt leder till mer djupgående diskussioner och fler kompromisslösningar. Det är viktigt att de fattigare utvecklingsländernas och de mindre utvecklade ländernas förhandlingsposition inte försvagas på någon enda förhandlingsnivå.

4.2.17 EU bör också sträva efter att i högre grad bidra till global livsmedelstrygghet med hjälp av andra handelsrelaterade mekanismer. Det kan bl.a. röra sig om följande:

— Mer målinriktade insatser för kapacitetsuppbyggnad i länder med osäker livsmedelsförsörjning, inklusive ett effektivt ”Trade for Aid”-system som en integrerad del av de multilaterala förhandlingarna, framför allt genom stöd till lokal FoU, ökad tekniköverföring, bättre produktionsstandarder och ökad användning av handelsrelaterat tekniskt bistånd, vilket redan förutses i förhandlingarna om de ekonomiska partnerskapsavtalen.

— Handelsunderlättande åtgärder: slutförande och genomförande av alla avtal före den övergripande överenskommelsen inom utvecklingsagendan från Doha.

— Utökat stöd till sanitära och fytosanitära åtgärder: frågor som folkhälsa, djurhälsa och växtskydd, t.ex. överanvändning av antibiotika, svininfluensan och mul- och klövsjuka.

— Initiativ som Allmänna preferenssystemet plus, som innebär att den som vill dra nytta av systemet måste respektera internationella normer vad avser mänskliga rättigheter, gott styressätt, arbetsrätt, miljöstandarder och etisk handel (genom att främja principerna om ”rättvis handel” som beaktar frågan om spårbarhet och genom att utsträcka begreppet till att också omfatta auktioner).

— Stöd till ökad förädlingskapacitet i utvecklingsländerna, särskilt med hjälp av utsända nyckelaktörer inom EU:s näringsliv, enligt modell från praxis vid kommissionen och Unctad.

— Analys av eventuella åtgärder som skyddar mot råvaruspekulation på andra områden, till förfång för de befintliga producenterna och för produktionen (kakao, kaffe osv.)

4.2.18 Även om avtalen om ekonomiskt partnerskap infördes för att komma till rätta med urholkningen av förmåner, återstår ett antal viktiga frågor som på ett mer direkt sätt påverkar syd-syd-handeln. Några latinamerikanska länder strävar efter en snabbare och mer djupgående avreglering för tropiska produkter, bland annat bananer och socker – en fråga som har gett upphov till långdragna handelstvister – tvärtemot andra länders intressen, främst AVS-ländernas. Här handlar det om huruvida vissa nettoexportörer av livsmedel kan bjuda under andra länders råvarupriser, på bl.a. socker, och göra produktionen av dessa grödor oekonomisk där den kanske behövs som mest. Också detta problem är av central betydelse för livsmedelstryggheten.

4.2.19 Man bör för övrigt beakta konsekvenserna av förlorade skatteintäkter för de utvecklingsländer som har varit tvungna att sänka tullsatserna, vilket fått återverkningar på socialpolitiken.

4.2.20 EU behöver i alla händelser uppmuntra syd-syd-handeln i allmänhet, särskilt som den är en viktig tillväxtfaktor och för att den gör det möjligt att gå till botten med problemet med ökad otrygghet i livsmedelsförsörjningen.

4.3 Reformen av den globala förvaltningen

4.3.1 EESK betonar först och främst att man för att uppnå tryggad livsmedelsförsörjning måste upprätta en global plan för socioekonomisk utveckling som är resultatet av en dubbel konvergens: mellan olika politikområden (social, ekonomisk och territoriell politik) och mellan de olika nationella och internationella institutionerna. Denna särskilda form av förvaltning kräver att man involverar och samarbetar med det organiserade civila samhället.

4.3.2 Särskilt vad gäller arbetet vid de institutioner och organ som för närvarande ansvarar för den globala livsmedelsförsörjningen anser EESK att det inte behövs några nya organ. Det krävs snarare en djupgående omorganisation och reform av de befintliga organen enligt det dubbla kriteriet specialisering av respektive organs roller (genom undvikande av överlappningar och spridning av mänskliga och finansiella resurser) och enhetlig global förvaltning med särskild hänvisning till Förenta nationernas system (FAO, IFAD och WFP), som bör leda insatserna på området tryggad livsmedelsförsörjning. En på lämpligt sätt omstrukturerad kommitté för livsmedelstrygghet i ny skepnad kan utgöra ett verktyg för samordningen av politiken för livsmedelstrygghet och de olika nivåer där denna politik ska genomföras.

4.3.3 EESK betonar också att det är absolut nödvändigt att samordna arbetet inom Världsbanken och andra relevanta institutioner på området tryggad livsmedelsförsörjning, och att EU gentemot dessa instanser måste tala med en röst.

4.3.4 När det gäller flödet av direkt livsmedelsstöd från norr till söder måste man enligt EESK beakta att massivt livsmedelsstöd kan underminera de lokala marknaderna genom att det äventyrar livsmedelsförsörjningen för jordbruksproducenterna. EESK stöder därför WFP i dess beslut att ändra inriktningen på dessa insatser.

5. Det civila samhällets roll och intryck

Det europeiska civila samhällets intryck

5.1 Med avseende på den vitala frågan om livsmedel noterar EESK följande viktiga scenarier:

a) En stor del av människors vardagsbekymmer har att göra med födan (mat är hälsa).

b) En viktig del av människors förhoppningar om ett behagligt och angenämt liv rör födan (mat är kultur och livsstil).

c) En mycket stor del av mänskligheten kan till och med så här i början av det tredje årtusendet inte vara säkra på att få mat för dagen (mat är liv).

5.2 Som det europeiska organiserade civila samhällets företrädare vill EESK därför dels understryka att dagens livsmedelsproblem (hälsa, kvalitet och tillgång till livsmedel) har blivit ett stående inslag i förhållandet mellan individer och samhällsgrupper och i mediernas informationskedjor, dels att EESK räknar det civila samhällets möjligheter att påverka alla aspekter av livsmedelsproblematiken till de medborgerliga rättigheterna. Vi anser också att den globala livsmedelstryggheten är en rättighet: tillgång till livsmedel bör därför anses som en grundläggande mänsklig rättighet.

5.3 Vad gäller i första hand livsmedelskrisen men också finanskrisen konstaterar EESK dessutom att det bland olika aktörer inom det civila samhället, både i Europa och globalt, förekommit olika, ja rent av motstridiga, reaktioner som visar att man är djupt engagerad i utvecklingen på livsmedelsområdet, men också känner en viss förvirring. Detta illustreras t.ex. av hungerkravallerna (minst 22 stycken under år 2008, som krävt dödsoffer), vissa europeiska konsumenters intresse för särskilda spekulativa finansprodukter med anknytning till priserna på jordbruksprodukter, den utbredda oron bland jordbruksproducenterna i Europa och världen och den allmänt växande rädslan hos alla medborgare inför frågor som livsmedelstrygghet, folkhälsa och vattenförvaltning.

Det civila samhällets roll

5.4 Vad gäller strävan efter en rättvis balans mellan livsmedelstrygghet och reglerad handel betonar EESK vikten av att stärka det civila samhällets roll och kravet på en mer strukturerad dialog mellan civilsamhället och beslutsfattarna på olika nivåer. Vi vill särskilt peka på samrådsfunktionen hos jordbruksproducenternas organisationer och den betydelse som de olika organisationsformerna för produktionen har.

5.5 EESK anser därför att det är av strategisk betydelse att jordbruksorganisationerna medverkar i utformningen av den nationella utvecklingspolitiken och deltar i beslutsprocesserna och i konsekvensanalyser som rör handelsförhandlingarna och deras tillämpning.

5.6 För detta ändamål måste man inrätta ett särskilt finansiellt stöd till fortbildning av jordbrukare, särskilt kvinnor, med tanke på deras strategiska roll i landsbygdsområdena. Syftet är att både manliga och kvinnliga jordbrukare ska kunna spela en aktiv ledande roll i de politiska processerna och den tekniska utvecklingen.

5.7 EESK betonar också vikten av den sociala ekonomin och dess företag och organisationer i AVS-länderna, inte minst för att bemöta de olika effekterna av livsmedels- och finanskrisen, särskilt med avseende på människor som arbetar inom den informella ekonomin och i landsbygdsområdena (12).

5.8 Till sist vill EESK åter framhålla sin egen aktiva roll. Med vår erfarenhet kan vi identifiera potentiella partner i andra länder, inom alla sektorer i det civila samhället (tillverkare, arbetstagare och konsumenter) för att stärka den roll de spelar i sina hemländer, vilket är av avgörande betydelse för att lösa problemen på lokal nivå. Samtidigt kan EU i EESK förfoga över en ”barometer” för att övervaka EU-initiativen i de enskilda länderna och göra dem mer effektiva. Den rådgivande kommittén för det civila samhället Cariforum–EG är ett gott exempel på detta.

Bryssel den 16 december 2009 Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs ordförande Mario SEPI

(1) Se FAO, Livsmedelssituationen i världen, 2008 och 2009 års rapporter.

(2) EUT C 318, 23.12.2009, s. 57, ”de Larosière-gruppens rapport”.

(3) Se FAO, IIED och IFAD, Land grab or development opportunity?, 2009.

(4) FN, Rätten till livsmedel: Resolution 2001/25 från kommissionen om mänskliga rättigheter och rapport av särskilde föredraganden Jean Ziegler om rätten till livsmedel, punkt 14, 7 februari 2001.

(5) FAO-rådet, ”Voluntary Guidelines to support the progressive realization of the right to adeguate food in the context of national food security”, november 2004.

(6) Rapport från FN:s särskilde föredragande för rätten till livsmedel, Oliver De Schutter, Mission to the World Trade Organization, 9 mars 2009.

(7) DI CESE 34/2009 ”Att säkerställa en hållbar livsmedelstrygghet i AVS-länderna”.

(8) Kamerun, Centralafrikanska Republiken, Komorerna, Demokratiska republiken Kongo., Elfenbenskusten, Djibouti, Eritrea, Etiopien, Gambia, Guinea, Guinea Bissau, Haiti, Kenya, Lesotho, Liberia, Madagaskar, Mongoliet, Moçambique, Nicaragua, Niger, Palestina, Rwanda, Senegal, Sierra Leone, Salomonöarna, Somalia, Swaziland, Tanzania, Tadzjikistan, Östtimor, Jemen, Zambia och Zimbabwe.

(9) Kamerun, Elfenbenskusten, Kenya, Mongoliet, Nicaragua, Palestina, Swaziland, Tadzjikistan och Zimbabwe.

(10) EUT C 77, 31.3.2009, s. 148–156.

(11) EUT C 211, 19.8.2008, s. 82–89.

(12) ILO, ”Declaration and Plan of action for the promotion of social economy enterprises and organizations in Africa.”, Johannesburg 19–21 oktober 2009.