Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om tjänster på den inre marknaden [SEK(2004) 21]

(framlagt av Kommissionen)

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

SAMMANFATTNING

1. NÖDVÄNDIGHET OCH MÅL

2. BAKGRUND

3. DIREKTIVET I HUVUDDRAG

a) Ett ramdirektiv

b) En kombination av regleringsmetoder

c) En samordning av moderniseringsprocesserna

d) Ett dynamiskt tillvägagångssätt

e) En ram som underlättar tillgången till tjänster

4. FÖRBEREDANDE ARBETE

5. SAMSTÄMMIGHET MED GEMENSKAPENS ANDRA POLITIKOMRÅDEN

6. RÄTTSLIGA ASPEKTER

a) Rättslig grundval och val av instrument

b) Subsidiaritetsprincipen

c) Proportionalitet

7. SÄRSKILDA FRÅGOR

a) Vilka verksamheter omfattar direktivet (artiklarna 2 och 4)?

b) Varför omfattas vissa tjänster och områden inte av direktivet (artikel 2) ?

c) Vad betyder "gemensam kontaktpunkt" (artikel 6)?

d) Vad är det för skillnad mellan krav som skall avskaffas (artikel 14) och krav som skall utvärderas (artikel 15) ?

e) Vari består det ömsesidiga utvärderingsförfarandet (artiklarna 9, 15, 30 och 41)?

f) Hur skall genomförandet av artiklarna 14, 15 och 16 i direktivet förenas med kommissionens roll som fördragets väktare, särskilt när det gäller talan om fördragsbrott?

g) Skall krav som varken förekommer i artikel 14 eller artikel 15 betraktas som överensstämmande med den etableringsfrihet som avses i artikel 43 i fördraget?

h) Varför har ett avsnitt särskilt ägnats åt tjänstemottagarnas rättigheter (kapitel III avsnitt 2)?

i) Varför ta upp frågan om utstationering av medborgare från länder utanför gemenskapen (artikel 25)?

j) Varför tillämpas principen om ursprungsland inte på vissa områden eller verksamheter (artikel 17)?

SAMMANFATTNING

1. Detta förslag till reformprocess är ett led i den ekonomiska reformprocess som Europeiska rådet i Lissabon inledde för att göra EU till världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsekonomi omkring 2010. Om detta mål skall kunna uppfyllas måste en verklig inre marknad för tjänster genomföras. Den stora potential att skapa tillväxt- och sysselsättning som finns på tjänsteområdet har hittills inte kunnat förverkligas på grund av de många hinder [1] som hämmar utvecklingen av tjänsteverksamhet på den inre marknaden. Förslaget ingår i kommissionens strategi för att avskaffa dessa hinder och tar sin utgångspunkt i rapporten om tillståndet på den inre marknaden för tjänster [2], där det framgår hur omfattande och allvarliga de är.

[1] Meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet - En strategi för tjänster på den inre marknaden. KOM(2000) 888 slutlig av den 29 december 2000.

[2] Rapport från Kommissionen till rådet och Europaparlamentet - Situationen på den inre marknaden för tjänster. KOM(2002) 441 slutlig av den 30 juli 2002.

2. Målet med förslaget till direktiv är att inrätta en rättslig ram för att avskaffa hindren för tjänstetillhandahållares fria etablering och fri rörlighet för tjänster mellan medlemsstaterna och säkerställa att såväl tillhandahållare av tjänster som tjänstemottagare får den nödvändiga rättssäkerheten så att de kan utöva dessa två grundläggande rättigheter i fördraget. Förslaget omfattar ett stort antal olika ekonomiska verksamheter inom tjänstesektorn, med några undantag såsom finansiella tjänster, och gäller endast tillhandahållare av tjänster som är etablerade i en medlemsstat.

3. Följande åtgärder bör enligt förslaget vidtas för att avlägsna hindren för etableringsfriheten:

- Åtgärder för administrativ förenkling, i synnerhet inrättande av gemensamma kontaktpunkter där tillhandahållarna av tjänsterna kan fullgöra de administrativa förfaranden som rör verksamheten och krav på att detta skall kunna göras på elektronisk väg.

- Vissa principer som skall följas i tillståndssystemen för tjänsteverksamhet, i synnerhet villkoren och förfarandena för beviljande av tillstånd.

- Förbud mot vissa rättsliga krav av särskilt begränsande art, vilka fortfarande kan finnas i vissa medlemsstaters lagstiftning.

- Kravet på en utvärdering av vissa andra rättsliga kravs förenlighet med de villkor som fastställs i direktivet, särskilt av om de är rimliga i förhållande till målet.

4. Följande åtgärder bör enligt förslaget vidtas för att avlägsna hindren för den fria rörligheten för tjänster:

- Principen om ursprungsland, som innebär att tillhandahållare av tjänster endast omfattas av lagen i det land där de är etablerade och att medlemsstaterna inte får införa begränsningar för tjänster som tillhandahålls av tillhandahållare i en annan medlemsstat. Denna princip gäller med förbehåll för vissa undantag, som kan vara av allmän natur, gälla under en övergångsperiod eller i individuella fall.

- Tjänstemottagarnas rätt att använda sig av tjänster från andra medlemsstater utan att hindras från detta av begränsande åtgärder i sitt eget land eller av diskriminerande behandling från offentliga myndigheters eller privata företags sida. När det gäller patienter preciseras i förslaget i vilka fall en medlemsstat kan kräva ett förhandstillstånd som villkor för att ersätta utgifter för vårdtjänster som tillhandahållits i en annan medlemsstat.

- Ett stödsystem för tjänstemottagare som utnyttjar tjänster som tillhandahålls av en tillhandahållare av tjänster i en annan medlemsstat.

- En reglering av fördelningen av uppgifterna mellan ursprungsmedlemsstaten och den mottagande medlemsstaten samt gällande kontrollförfaranden när arbetstagare utstationeras för att tillhandahålla tjänster.

5. Följande åtgärder bör enligt förslaget vidtas för att skapa det ömsesidiga förtroende mellan medlemsstaterna som krävs för att dessa hinder skall kunna avlägsnas:

- En harmonisering av lagstiftningarna för att säkerställa ett likvärdigt skydd av det allmänna intresset när det gäller viktiga frågor, såsom konsumentskydd, särskilt tillhandahållarnas informationsskyldighet, yrkesförsäkring, verksamhet på flera olika områden, tvistlösning och utbyte av information om tillhandahållarnas kvalitetsnivå.

- Ett förstärkt ömsesidigt bistånd mellan de nationella myndigheterna för att säkerställa en effektiv kontroll av tjänsteverksamhet på grundval av en tydlig rollfördelning mellan medlemstaterna och skyldighet att samarbeta.

- Åtgärder för att främja tjänsternas kvalitet, t.ex. frivillig certifiering av verksamheten, fastställande av kvalitetskriterier eller samarbete mellan handelskamrar och industri- och hantverksföreningar.

- Främjande av yrkesetiska regler som utarbetas av berörda parter på gemenskapsnivå när det gäller vissa områden, bl.a. kommersiella meddelanden från reglerade yrken.

6. För att det skall kunna få full verkan 2010 bygger förslaget på ett dynamiskt tillvägagångssätt som består i ett gradvist genomförande av vissa bestämmelser, en kompletterande harmonisering av särskilda frågor (värdetransporter, spel som bygger på insats av pengar och indrivning av skulder), en fortsatt utveckling av bestämmelserna och arbete för att upptäcka behov av nya initiativ. Dessutom föregriper förslaget inte andra gemenskapsinitiativ, oavsett om de är av lagstiftningsmässig art eller inte, på konsumentskyddsområdet.

MOTIVERING

1. NÖDVÄNDIGHET OCH MÅL

Tjänstesektorn är allestädes närvarande i den moderna ekonomin. Sammanlagt generar tjänster nästan 70 % av BNP och sysselsättning och har en stor potential att skapa tillväxt och sysselsättning. Att denna potential kan förverkligas är den faktor som spelar störst roll i den ekonomiska reformprocess som Europeiska rådet i Lissabon inlett för att göra EU till världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsekonomi omkring 2010. Fram till nu har tjänstesektorns tillväxtpotential inte kunnat utnyttjas fullt ut på grund av de många hinder som hämmar utvecklingen av tjänsteverksamhet mellan medlemsstater.

I sin rapport "Situationen på den inre marknaden för tjänster" [3] (hädanefter "rapporten"), gick kommissionen igenom dessa hinder och drog slutsatsen att "tio år efter vad som skulle ha varit fullbordandet av den inre marknaden måste man konstatera att det fortfarande finns en stor klyfta mellan visionen om en integrerad ekonomi i Europa och den verklighet som de europeiska medborgarna och tillhandahållarna av tjänsterna upplever". Dessa hinder berör många olika typer av tjänster, såsom distribution, arbetsförmedling, certifiering, laboratorieverksamhet, byggverksamhet, fastighetsmäkleri, hantverk, turism, verksamhet inom reglerade yrken och drabbar särskilt små och medelstora företag, vilka dominerar på tjänsteområdet. De små och medelstora företagen avskräcks alltför ofta från att utnyttja möjligheterna på den inre marknaden eftersom de inte har möjligheter att bedöma och skydda sig mot de rättsliga risker som är förbundna med gränsöverskridande verksamhet och bemästra komplexa administrativa problem. Av rapporten och konsekvensanalysen i förslaget framgår vilka ekonomiska följder dessa störningar ger och där betonas att de bromsar den europeiska ekonomin som helhet och dess potential för tillväxt, konkurrenskraft och sysselsättningsskapande.

[3] KOM(2002) 441 slutlig av den 30 juli 2002.

Dessa hinder för utvecklingen av tjänsteverksamhet mellan medlemsstaterna är påtagliga särskilt i följande två situationer:

- När tillhandahållare av tjänster från en medlemsstat vill etablera sig i en annan medlemsstat för att tillhandahålla sina tjänster där (de kan t.ex. behöva gå igenom alltför komplicerade tillståndsförfaranden, onödiga administrativa formaliteter, diskriminerande krav eller en ekonomisk prövning).

- När tillhandahållare från sin ursprungsmedlemsstat vill tillhandahålla en tjänst i en annan medlemsstat, exempelvis genom att tillfälligt bege sig dit (den berörda medlemsstaten kan t.ex. med stöd i sina lagar kräva att en tillhandahållare etablerar sig där eller beviljas tillstånd av den, eller följer medlemsstatens bestämmelser för utövande av verksamheten i fråga eller föreskriva orimligt krångliga förfaranden för utstationering av arbetstagare).

Syftet med detta förslag till direktiv är följaktligen att inrätta en rättslig ram som underlättar tillhandahållares utövande av etableringsfriheten i medlemsstaterna och fri rörlighet för tjänster mellan medlemsstaterna. Det skall avskaffa ett antal rättsliga hinder som står i vägen för genomförandet av en verklig inre marknad för tjänster och garantera tillhandahållare av tjänster och tjänstemottagare den rättssäkerhet som är nödvändig om de effektivt skall kunna utöva dessa två grundläggande friheter i fördraget.

2. BAKGRUND

Förslaget till direktiv är ett led i en politisk process som Europeiska rådet inledde 2000:

I mars 2000 antog Europeiska rådet i Lissabon ett ekonomiskt reformprogram som skulle göra Europeiska unionen till världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsekonomi omkring 2010. I samband med detta uppmanade stats- och regeringscheferna kommissionen och medlemsstaterna att utarbeta en strategi för hur hindren för den fria rörligheten för tjänster skall avskaffas [4].

[4] Ordförandeskapets slutsatser, Europeiska rådet i Lissabon, 24 mars 2000, punkt 17. Nödvändigheten av att agera på detta område betonades också vid de europeiska toppmötena i Stockholm och Barcelona 2001 och 2002.

Som svar på uppmaningen från toppmötet i Lissabon fastlade kommissionen i december 2000 "En strategi för tjänster på den inre marknaden" [5], som stöddes fullt ut av medlemsstaterna [6], Europaparlamentet [7], Ekonomiska och sociala kommittén [8] och Regionkommittén [9]. Syftet med strategin är att se till att blir lika lätt att tillhandahålla tjänster i hela Europeiska unionen som inom en medlemsstat. Strategin baseras framför allt på ett horisontellt tillvägagångssätt, som omfattar alla ekonomiska sektorer som berörs av tjänster och är uppdelad i två faser: först görs en genomgång av de svårigheter som står i vägen för en väl fungerande inre marknad, och därefter utarbetas lösningar som anpassats till de problem som upptäckts, bl.a. i form av en horisontell rättsakt.

[5] Meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet - En strategi för tjänster på den inre marknaden. KOM(2000) 888 slutlig av den 29 december 2000.

[6] Rådets 2336:e möte (inre marknaden, konsumentfrågor och turism) den 12 mars 2001, 6926/01 (pressmeddelande 103) punkt 17.

[7] Resolution från Europaparlamentet om kommissionens meddelande "En strategi för tjänster på den inre marknaden". A5-0310/2001 av den 4 oktober 2001.

[8] Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om kommissionens meddelande "En strategi för tjänster på den inre marknaden" (tillägg till yttrandet) ; CES 1472/2001 slutlig av den 28 november 2001.

[9] Yttrande från Regionkommittén om kommissionens meddelande "En strategi för tjänster på den inre marknaden"; CDR 134/2001 slutlig av den 27 juni 2001.

I juli 2002 lade kommissionen fram rapporten "Situationen på den inre marknaden för tjänster", genom vilken den första fasen i strategin avslutas och en så fullständig genomgång som möjligt görs av de kvarvarande gränserna på den inre marknaden för tjänster. Dessutom analyseras vad som är gemensamt för dessa gränser och en första utvärdering av deras ekonomiska påverkan görs [10].

[10] I denna rapport från kommissionen beaktas i vissa avseenden tanken i EG-fördragets tidigare artikel 100 B om en genomgång av de nationella bestämmelserna när det gäller tjänster.

I november 2002 erkände rådet i sina slutsatser om kommissionens rapport [11] att "det fortfarande ett decennium efter det planerade fullbordandet av den inre marknaden återstår mycket arbete för att förverkliga den inre marknaden för tjänster" och framhöll att "mycket hög politisk prioritet bör ges undanröjandet av såväl rättsliga som icke-rättsliga hinder för tjänster på den inre marknaden som en del av det övergripande mål som fastställdes av Europeiska rådet i Lissabon att göra Europeiska unionen till världens mest dynamiska och konkurrenskraftiga ekonomi senast 2010". Rådet uppmanade kommissionen att påskynda arbetet med de initiativ som planeras för strategins andra fas, särskilt när det gäller rättsakten.

[11] Slutsatser om hinder på den inre marknaden för tillhandahållande av tjänster vid rådets 2462:a möte (Konkurrenskraft [inre marknaden, industri, forskning]). Bryssel den 14 november 2002 13839/02 (Pressmeddelande 344).

I februari 2003 välkomnade även Europaparlamentet kommissionens rapport och underströk att det "insisterar på att rådskonstellationen för konkurrenskraft bekräftar att medlemsstaternas stöder principerna om ursprungsland och ömsesidigt erkännande, som en nödvändig och grundläggande basis för förverkligandet av den inre marknaden för varor och tjänster" [12]. Avslutningsvis sade parlamentet att det "välkomnar förslagen om ett horisontellt instrument för att säkra den fria rörligheten för tjänster i form av ömsesidigt erkännande, i högsta möjliga mån genom automatiskt erkännande, administrativt samarbete och, där det är absolut nödvändigt, harmonisering" [13].

[12] Resolution från Europaparlamentet av den 13 februari 2003 om kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén: Översyn av strategin för den inre marknaden 2002 - Att uppfylla löftena (KOM(2002) 171 - C5-0283/2002 - 2002/2143(COS)). A5-0026/2003; punkt 35.

[13] Punkt 36.

För att stärka den ekonomiska dimensionen i Lissabonstrategin åberopade sig Europeiska rådet vid sitt vårmöte i mars 2003 på förstärkningen av den horisontella roll rådet (konkurrens) spelar för att förbättra konkurrensen och tillväxten inom ramen för en integrerad strategi som kommissionen skall utarbeta. Förverkligandet av en tydlig och balanserad rättslig ram som främjar den fria rörligheten för tjänster på den inre marknaden är en av de åtgärder som krävs om målen i den nya, integrerade strategin för konkurrensen skall kunna uppnås.

I maj 2003 meddelade kommissionen i sin "Strategin för den inre marknaden" [14], att den "kommer att lägga fram ett förslag till direktiv om tjänster på den inre marknaden före utgången av 2003. Detta direktiv kommer att fastställa en klar och balanserad rättslig ram i syfte att underlätta villkoren för etablering och gränsöverskridande tillhandahållande av tjänster. Det kommer att grundas på en kombination av ömsesidigt erkännande, administrativt samarbete, harmonisering där det är absolut nödvändigt och främjande av europeiska yrkesetiska regler".

[14] Kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet, Europeiska ekonomiska och sociala Kommittén och regionkommittén "Strategin för den inre marknaden - Prioriteringar för 2003-2006", KOM(2003) 238 slutlig av den 7 maj 2003.

I oktober 2003 utpekade Europeiska rådet den inre marknaden som ett av de viktigaste områdena när det gäller att förbättra den europeiska ekonomins konkurrenskraft och skapa gynnsamma villkor för tillväxt och sysselsättning. Därför uppmanar det kommissionen att "lägga fram eventuella ytterligare förslag som krävs för att fullborda den inre marknaden och utnyttja dess potential till fullo, för att stimulera företagarandan och skapa en verklig inre marknad för tjänster, med vederbörligt beaktande av behovet att säkerställa försörjning och handel med tjänster av allmänt intresse. [15]"

[15] Slutsatser från ordförandeskapet, Europeiska rådet i Bryssel, 16-17 oktober 2003, punkt 16.

3. DIREKTIVET I HUVUDDRAG

a) Ett ramdirektiv

Genom direktivet fastställs en allmän rättslig ram som utan undantag kan tillämpas på all ekonomisk verksamhet inom tjänstesektorn. Som förklaras i rapporten [16] kan detta övergripande tillvägagångssätt motiveras med att de juridiska hinder som står i vägen för genomförandet av en verklig inre marknad för tjänster ofta berör ett stort antal olika verksamhetsområden och har många drag gemensamt.

[16] Ovannämnda KOM(2002) 441, del II.

Då det rör sig om ett ramdirektiv har är syftet med förslaget till direktiv inte att fastställa detaljerade bestämmelser eller harmonisera alla medlemsstaternas bestämmelser om tjänsteverksamhet. Detta skulle leda till överreglering och likriktning av särdragen i de nationella systemen för reglering av tjänstesektorn. Istället behandlar förslaget endast frågor som är avgörande för en väl fungerande inre marknad för tjänster, och särskild vikt läggs vid bestämmelser som ger en målinriktad harmonisering av särskilda frågor, vid fastställande av skyldighet att leverera tydliga resultat utan att för den skull föregripa de lagstiftningsmässiga tekniker som medlemsstaterna använder för att genomföra dem, och vid bestämmelser som ger en tydlig rollfördelning mellan ursprungsmedlemsstaten och den medlemsstat där tjänsten tillhandahålls. Dessutom hänvisas i förslaget till genomförandeåtgärder från kommissionens sida när det gäller vissa bestämmelser.

Samtidigt som en allmän rättslig ram upprättas tas det i förslaget också hänsyn till särdragen hos varje yrke eller verksamhetsområde. I synnerhet beaktas de reglerade yrkenas särskilda karaktär och den roll som självreglering spelar. Exempelvis föreslås (artikel 17) ett antal undantag från principen om ursprungsland, vilka direkt hänger samman med vissa verksamheters särdrag; dessutom innehåller förslaget särskilda bestämmelser för en del former av verksamhet, t.ex. yrkesansvarsförsäkringar och garantier (artikel 27), kommersiella meddelanden från reglerade yrken (artikel 29) och verksamhet på flera olika områden (artikel 30); avslutningsvis hänvisas i förslaget till särskilda regleringsmetoder för vissa former av verksamhet, såsom yrkesetiska regler för reglerade yrken (artikel 39).

I övrigt föregriper förslaget inte andra gemenskapsinitiativ, oavsett om de är av lagstiftningsmässig art eller inte, på konsumentskyddsområdet.

b) En kombination av regleringsmetoder

Förslaget till direktiv är baserat på en kombination av följande tekniker för reglering av tjänsteverksamhet:

- Principen om ursprungsland, som innebär att tillhandahållare av tjänster endast omfattas av lagen i det land där de är etablerade och att medlemsstaterna inte får införa begränsningar för de tjänster som tillhandahålls av en tillhandahållare som är etablerad i en annan medlemsstat. Det betyder att tillhandahållare har rätt att tillhandahålla tjänster i en annan eller flera andra medlemsstater men inte behöver följa lagstiftningen där. Denna princip innebär också att ursprungsmedlemsstaten är skyldig att effektivt kontrollera tillhandahållare som är etablerade på dess territorium, även om dessa tillhandahåller tjänster i andra medlemsstater.

- Undantag från principen om ursprungsland, särskilt från artikel 17, vilka är nödvändiga med hänsyn till de olika graderna av skydd av allmänintresset på vissa områden, omfattningen av den gemenskapliga harmoniseringen, graden av administrativt samarbete och vissa gemenskapsinstrument. Några av dessa undantag gäller bara under en övergångsperiod fram till 2010, och skall säkerställa att det finns tid för en kompletterande harmonisering på några särskilda områden. Slutligen är det möjligt att införa undantag i individuella fall förutsatt att vissa grundvillkor och förfaranden följs.

- Införande av en skyldighet för nationella myndigheter att ömsesidigt bistå varandra, vilket är absolut nödvändigt om man vill försäkra sig om den höga grad av ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna, på vilken principen om ursprungsland baseras. För att effektiva kontroller skall kunna garanteras föreslås ett tätt administrativt samarbete myndigheter emellan och en fördelning av ansvaret för tillsynen, informationsutbytet och det ömsesidiga biståndet föreslås.

- En målinriktad harmonisering, för att skydda det allmänna intresset på vissa viktiga områden där alltför stora skillnader i skyddsnivå, bl.a. när det gäller konsumentskyddet, skulle undergräva det ömsesidiga förtroende som krävs om principen om ursprungsland skall kunna godtas och i enlighet med domstolens rättspraxis kunna rättfärdiga åtgärder som begränsar den fria rörligheten. Harmoniseringen handlar också förenkling av administrativa förfaranden och avskaffande av vissa typer av krav.

- Alternativa regleringsmetoder, som spelar en viktig roll när det gäller regleringen av tjänsteverksamhet. I förslaget beaktas detta fullt ut och de berörda parterna uppmuntras att på gemenskapsnivå utarbeta uppföranderegler på bestämda områden.

c) En samordning av moderniseringsprocesserna

Syftet med förslaget till direktiv är att på gemenskapsnivå koordinera moderniseringen av de nationella regleringssystemen för tjänsteverksamhet, så att de rättsliga hindren för genomförandet av en verklig inre marknad för tjänster undanröjs. I rapporten understryks således att det finns motstånd mot en modernisering av de nationella lagstiftningarna och det konstateras att "fördragets grundprinciper, den räckvidd som EG-domstolen har givit åt dessa principer och de på varandra följande ambitiösa programmen från 1962 och 1985 [...] inte alltid [har] medfört den anpassning av nationell lagstiftning som man skulle kunna förvänta sig [17]".

[17] Ovannämnda KOM(2002) 441, del II C 2.

Det skulle inte vara effektivt om kommissionen försökte åtgärda detta moderniseringsbehov genom att inleda fördragsbrottsförfaranden mot medlemsstat efter medlemsstat för att anpassa lagstiftningarna från fall till fall, eftersom detta inte skulle ge uttryck för någon politisk vilja att fullfölja ett gemensamt mål, utan vara ett rent mekaniskt angreppssätt [18]. Om alla medlemsstater däremot anpassar sina lagstiftningar enligt gemensamma principer och en gemensam tidsplan blir det på europeisk nivå möjligt att främja den ekonomiska tillväxt som detta borde föra med sig, undvika snedvridning av konkurrensen mellan medlemsstater med olika tempo i anpassningen och stimulera fram en bättre mobilisering runt detta mål, även när det gäller tilldelningen av administrativa resurser på nationell och gemenskaplig nivå.

[18] Se konsekvensanalysen 6.3.2.

Under direktivets genomförandeperiod skall medlemsstaterna således göra följande:

- Förenkla de administrativa förfaranden och formaliteter som omger tjänsteverksamhet (avsnitt 1 och 2 i kapitel II), bl.a. tack vare gemensamma kontaktpunkter (artikel 6), förfaranden på elektronisk väg (artikel 8) och förenklingen av tillståndsförfaranden för tillträde till och utövande av tjänsteverksamhet (artiklarna 10 till 13); det bör noteras att skyldigheterna att meddela uppgifter (artikel 7) och möjliggöra förfaranden på elektronisk väg (artikel 8) inte hindrar att medlemsstaterna parallellt bibehåller andra kommunikationssätt och förfaranden.

- Avskaffa ett antal krav i sin lagstiftning vilka förtecknas i direktivet och hindrar start och utövande av tjänsteverksamhet (artiklarna 14, 21, 29).

- I sin lagstiftning säkerställa fri rörlighet för tjänster från andra medlemsstater och i enlighet därmed anpassa de bestämmelser som hindrar den (artiklarna 16, 20, 23, 25).

- Utvärdera om ett visst antal krav som anges i direktivet och som, om de finns i lagstiftningen, kan få särskilt begränsande effekt på utvecklingen av tjänsteverksamhet, är berättigade och rimliga i förhållande till det mål som skall uppnås (artiklarna 9, 15 och 30). Utvärderingen skall leda till att det endast ställs berättigade krav, och kommer att behandlas som ett led i en ömsesidig utvärdering, som skulle kunna leda till att andra initiativ föreslås på gemenskapsnivå.

d) Ett dynamiskt tillvägagångssätt

De hinder som konstateras i rapporten är så omfattande att det kommer att ta tid att genomföra ett verkligt område utan inre gränser för tjänster. Moderniseringen av vissa av medlemsstaternas bestämmelser kräver således djupgående förändringar (t.ex. gemensamma kontaktpunkter, förfaranden på elektronisk väg), en kompletterande harmonisering för vissa verksamheter, och beaktande av hur graden av integration utvecklas på andra områden i gemenskapen. För att undvika ett statiskt tillvägagångssätt som endast skulle behandla ett problem utan att lösa de andra, föreslås en gradvis strategi vid genomförandet av en verklig inre marknad för tjänster fram emot 2010. Följande åtgärder föreslås:

- Gradvist genomförande av vissa av bestämmelserna (artiklarna 6-8),

- Ytterligare harmonisering när det gäller vissa frågor, såsom värdetransporter, spel som bygger på insats av pengar och indrivning av fordringar (artikel 40.1), vilka under en övergångsperiod är föremål för ett undantag från principen om ursprungsland (artikel 18). Dessutom kommer nya behov av harmonisering att kunna upptäckas bl.a. när det gäller konsumentskydd och gränsöverskridande kontrakt (artikel 40.2 d).

- Utveckling av räckvidden för principen om ursprungsland, efter hand som bestämmelserna harmoniseras på vissa områden (artiklarna 17.21 och 19.2).

- Möjlighet för kommissionen att anta tillämpningsföreskrifter när det gäller vissa bestämmelser (artiklarna 8.3, 22.4, 26.6, 27.5 och 38),

- Uppdagande av eventuella behov av nya initiativ, bl.a. genom processen för ömsesidig utvärdering (artikel 40.2).

Den dynamik som förslaget på så vis skapar sammanfattas i följande tabell:

>Plats för tabell>

e) En ram som underlättar tillgången till tjänster

Som det understryks i rapporten är det användarna av tjänster, särskilt konsumenterna, som tillsammans med de små och medelstora företagen lider mest av att det inte finns någon verklig inre marknad för tjänster: de förhindras från att ta del av ett stort utbud av tjänster till konkurrenskraftiga priser och av den bättre livskvalitet som de skulle kunna förvänta sig i ett område utan inre gränser. Direktivet kommer att komma tjänstemottagarna direkt till godo genom att skapa de juridiska förutsättningar och den rättssäkerhet som krävs för att tjänsteverksamhet mellan medlemsstaterna skall kunna utvecklas och genom att utvidga utbudet av tillgängliga tjänster. Dessutom kommer direktivet att säkerställa att de erbjudna tjänsterna håller en högre kvalitet, genom att kontrollen av tjänsteverksamhet blir mer effektiv på gemenskapsnivå. Förslaget innehåller dessutom följande bestämmelser:

- Rätten för tjänstemottagare att använda tjänster som tillhandahålls av tillhandahållare av tjänster etablerade i andra medlemsstaterna utan att hindras eller avskräckas därifrån av begränsande åtgärder från bosättningslandets sida (artikel 20) eller diskriminerande behandling från myndigheters eller privata företags sida (artikel 21). När det gäller mottagare av vårdtjänster preciseras i förslaget i enlighet med rättspraxis från domstolen, i vilka fall en medlemsstat kan kräva ett förhandstillstånd som villkor för att ersätta patienten för utgifter för vård som tillhandahållits i en annan medlemsstat.

- En garanti för tjänstemottagarna om särskilt stöd i deras medlemsstat, i form av information om lagstiftningen i de andra medlemsstaterna, möjligheterna till överklagande och de sammanslutningar eller organisationer som kan erbjuda praktisk hjälp (artikel 22).

- En ordentlig förstärkning av tjänstemottagarnas rätt till information om tjänsterna så att de kan göra välinformerade val. Inom vissa tjänsteverksamheter finns det visserligen redan skyldigheter när det gäller öppenhet enligt gemenskapsbestämmelserna, men för många andra gäller detta inte eftersom det inte finns några bestämmelser som gäller alla tjänsteverksamheter (artiklarna 26, 27, 28, 30, 31 och 32).

- En förstärkning av tjänstemottagarnas skydd genom att krav införs när det gäller tillhandahållarnas kvalitet, bl.a. bestämmelser om att tjänster som innebär särskilda risker för hälsan eller säkerheten eller en särskild ekonomisk risk för tjänstemottagaren skall täckas av en yrkesansvarsförsäkring (artikel 27), bestämmelser om verksamhet på flera olika områden (artikel 30) och tvistlösning (artikel 32).

4. FÖRBEREDANDE ARBETE

Detta förslag är resultatet av talrika analyser, undersökningar och samråd som genomförts med medlemsstaterna, Europaparlamentet och berörda parter sedan strategin för en inre marknad för tjänster sattes i verket i december 2000, och som beskrivs i konsekvensanalysen. Dessutom har Ekonomiska och sociala kommittén samt Regionkommittén lämnat viktiga bidrag till strategin för tjänster på den inre marknaden.

5. SAMSTÄMMIGHET MED GEMENSKAPENS ANDRA POLITIKOMRÅDEN

Förverkligandet av en inre marknad för tjänster kan inte ske enbart med hjälp av en rättsakt utan kräver också andra beledsagande åtgärder. Rättsligt sett ligger förslaget också helt i linje med de andra gemenskapsinstrumenten: om en tjänsteverksamhet redan omfattas av ett eller flera gemenskapsinstrument skall direktivet och de andra rättsakterna tillämpas kumulativt, dvs. kraven i en rättsakt gäller tillsammans med de andra. När en viss artikel skulle kunna ge upphov till kompatibilitetsproblem har möjligheter till undantag (i artikel 17 t.ex.) eller anpassningsbestämmelser införts för att säkerställa samstämmigheten mellan direktivet och dessa gemenskapsinstrument. Slutligen bör det också sägas att förslaget inte föregriper andra gemenskapsinitiativ, oavsett om de är av lagstiftningsmässig art eller inte, på konsumentskyddsområdet.

Anpassning till vissa pågående initiativ, nämligen följande:

- Företagsrelaterade tjänsters konkurrenskraft. Parallellt med förslaget till direktiv om tjänster på den inre marknaden har kommissionen lagt fram ett meddelande om företagsrelaterade tjänsters konkurrenskraft och deras bidrag till företagens resultat [19]. I detta meddelande betonas företagsrelaterade tjänsters betydelse för EU:s konkurrenskraft, och där tillkännages en serie stödåtgärder, bl.a. inrättandet av ett europeiskt forum för företagsrelaterade tjänster. Direktivet rör avskaffandet av rättsliga och administrativa hinder, men tjänstesektorns konkurrenskraft är också beroende av ett visst antal kompletterande ekonomiska åtgärder, vilka behandlas i meddelandet om företagsrelaterade tjänster.

[19] KOM(2003) 747.

- Yrkeskvalifikationer. Förslaget till direktiv kompletterar förslaget till direktiv om erkännande av yrkeskvalifikationer [20], eftersom det avhandlar andra frågor än yrkeskvalifikationer, t.ex. yrkesansvarsförsäkringar, kommersiella meddelanden och verksamhet på flera olika områden. De två förslagen överensstämmer helt med varandra, eftersom syftet med båda är att underlätta tillhandahållare av tjänster att utöva etableringsfriheten och principen om ursprungsland då båda tillämpas på den fria rörligheten för tjänster.

[20] Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om erkännande av yrkeskvalifikationer. KOM(2002) 119 slutlig av den 7 mars 2002.

- Utstationering av arbetstagare. De anställnings- och arbetsvillkor som gäller vid utstationering av arbetstagare regleras i direktiv 96/71/EG [21], som föreskriver att vissa bestämmelser skall tillämpas i det land på vars territorium arbetstagaren är utstationerad. För att säkerställa samstämmigheten med det nämnda direktivet har ett undantag från principen om ursprungsland införts när det gäller dessa bestämmelser i artikel 17 i detta förslag till direktiv. För att underlätta den fria rörligheten för tjänster och genomförandet av direktiv 96/71/EG har man i förslaget förtydligat ansvarsfördelningen mellan ursprungslandet och den medlemsstat där arbetstagarna utstationeras, liksom bestämmelserna för de administrativa kontrollförfarandena (artikel 24).

[21] Europaparlamentets och rådets direktiv 96/71/EG av den 16 december 1996 om utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster.

- Ersättning för utgifter i samband med vård. I förslaget till direktiv behandlas den särskilda frågan om förenligheten mellan principen om fri rörlighet för varor och systemen med förhandstillstånd när det gäller ersättning för sjukvård som tillhandahålls i en annan medlemsstat. Förslaget gör på denna punkt (artikel 23) samma distinktion som tydligt fastställts i domstolens konsoliderade rättspraxis, nämligen mellan sjukhusvård och vård som inte tillhandahålls på sjukhus [22]. För sådana fall där kravet på ett sådant förhandstillstånd är motiverat preciseras i förslaget de närmare villkoren för tillståndsgivning i enlighet med domstolens rättspraxis. Det har på hög nivå diskuterats ett antal mer allmänna frågor om patienternas rörlighet och utvecklingen på vårdområdet i EU, bl.a. om patienters rättigheter och skyldigheter, om hur man främjar samarbetet mellan olika vårdsystem, ger patienterna, de yrkesverksamma och de politiska beslutsfattarna relevant information och säkerställer tillgången till och kvaliteten på vård över gränserna, om verkningarna av utvidgningen och mer allmänt om hur man förbättrar rättssäkerheten och förenar de nationella målsättningarna med gemenskapsförpliktelserna på detta område. Kommissionen kommer på våren 2004 att lägga fram ett meddelande om en överordnad strategi för hur man skall behandla frågan om patienternas rörlighet och vård tillsammans med förslag som beaktar de rekommendationer som gjorts i samband med diskussionen.

[22] Sammanfattande rapport från kommissionens avdelningar om nationell tillämpning av domstolens rättspraxis vad gäller ersättning för sjukvårdskostnader som har uppkommit i en annan medlemsstat. SEK(2003) 900 av den 28 juli 2003.

- Tjänsternas säkerhet. Kommissionen har lagt fram en rapport om konsumenttjänsters säkerhet [23] där det betonas att det finns en stor brist på faktauppgifter och information när det gäller risker och säkerhet i samband med tjänster. Den konstaterar också att det varit omöjligt att fastslå några särskilda brister i medlemsstaternas system eller några väsentliga skillnader när det gäller deras olika skyddsnivåer, och att det inte finns några bevis för att de olika nationella bestämmelserna skapar några hinder mot utbyte, vilka skulle kunna rättfärdiga en harmonisering på detta område. I rapporten dras slutsatsen att det viktigaste målet för gemenskapens insats är att förbättra insamlingen av uppgifter som tjänar som referens på detta område, och att inrätta ett förfarande för utbyte av information om hur politiken och lagstiftningen utvecklas. Om det visar sig att det finns ett behov på detta område kommer bestämmelser om förfaranden för att fastställa europeiska normer att antas. I rapporten föreslås att man skall inrätta en adekvat gemenskapsram för detta ändamål. Rapporten är därför ett komplement till och överensstämmer med detta förslag till direktiv, där för övrigt en möjlighet att införa undantag i individuella fall för att säkerställa tjänsternas säkerhet (artikel 19) föreskrivs. Rådet uttalade sig positivt om kommissionens rapport i sin resolution av den 1 december 2003 om tjänsters säkerhet [24].

[23] Rapport om konsumenttjänsters säkerhet. KOM(2003) 313 slutlig av den 6 juni 2003.

[24] EGT C 299, 10.12.2003, s.1.

- Tjänster av allmänintresse. Mot bakgrund av "Grönbok om tjänster i allmänhetens intresse" [25] har kommissionen inlett en bred debatt om Europeiska unionens roll när det gäller att främja tjänster av allmänintresse med kvalitet. Syftet med detta förslag till direktiv är varken att behandla denna fråga och eller frågan om ett öppnande av sektorn för konkurrens. Förslaget omfattar alla tjänster som kan klassificeras som förvärvsverksamhet enligt domstolens rättspraxis i fråga om artikel 49 i fördraget. Det betyder att det inte omfattar tjänster av allmänintresse vilka inte är av ekonomisk art, utan endast tjänster av allmänt ekonomiskt intresse. I detta sammanhang bör man notera att vissa verksamheter som kan räknas till området tjänster av allmänekonomiskt intresse i förslaget undantas från principen om ursprungsland, om deras särskilda drag motiverar detta. Det gäller i synnerhet posttjänster samt elektricitets-, gas- och vattenförsörjning. Förslaget omfattar dessutom varken elektronisk kommunikation när det gäller frågor som omfattas av det lagstiftningspaket som antogs under 2002, eller transporttjänster när dessa omfattas av andra gemenskapsinstrument som grundas på artikel 71 eller artikel 80.2 i fördraget. Även på områden där direktivet tillämpas påverkar det inte medlemsstaternas frihet att definiera vad de anser vara tjänster av allmänintresse och hur dessa tjänster skall fungera. I synnerhet påverkar direktivet inte medlemsstaternas frihet att organisera radio och TV i allmänhetens tjänst i enlighet med protokoll (32) i fördraget om systemet för radio och TV i allmänhetens tjänst i medlemsstaterna.

[25] KOM(2003) 270 slutlig av den 21 maj 2003.

- Förhandlingar inom ramen för GATS. Förslaget till direktiv är avsett för den inre marknaden och rör alltså bara tillhandahållare av tjänster som är etablerade i en medlemsstat, till vilka enligt artikel 48 i fördraget räknas företag som bildats i enlighet med lagstiftningen i en medlemsstat och som har sitt säte enligt bolagsordningen, sitt huvudkontor eller sin centraladministration inom gemenskapen eller som huvudsakligen är etablerade där. Det berör inte externa aspekter, och omfattar i synnerhet inte

- situationen för operatörer i tredje land som önskar etablera sig i en medlemsstattillhandahåller (första etableringen inom EU),

- situationen för operatörer från länder utanför EU som önskar tillhandahålla sina tjänster inom EU.

- situationen för dotterbolag till företag i tredje land i en medlemsstat, eftersom de inte bildats i överensstämmelse med lagstiftningen i en medlemsstat (enligt artikel 48 i fördraget) och därmed inte kan åberopa sig på detta direktiv.

- Det internationella utbytet av tjänster är föremål för internationella förhandlingar, i synnerhet inom ramen för GATS. Ur denna synpunkt bör det betonas att EU är en mycket öppen marknad i jämförelse med många av dess handelspartners. Förslaget påverkar inte dessa förhandlingar, där man har som mål att underlätta utbytet av tjänster och det betonas att det är nödvändigt för EU att snabbt etablera en verklig inre marknad för tjänster för att säkerställa de europeiska företagens konkurrenskraft och stärka sin förhandlingsposition.

- eEurope. Initiativet eEurope och handlingsplanen eEurope 2005 har till syfte att utveckla moderna offentliga tjänster och ett dynamiskt klimat för elektronisk handel i EU. E-förvaltning, som är en av de viktigaste delarna i detta initiativ, kommer också att spela en viktig roll för genomförandet av Lissabonstrategin. Detta förslag ligger alltså i linje med målet för initiativet rörande e-förvaltning, då det syftar till en förenkling av de administrativa förfarandena.

- Otillbörliga affärsmetoder. Förslaget till direktiv om företags otillbörliga affärsmetoder gentemot konsumenterna [26] reglerar affärsmetoder som skadar konsumenternas ekonomiska intressen. Det rör inte de mer generella aspekterna av lagstiftningen om förvärvsverksamhet som t.ex. villkoren för etablering. Det siktar mot att minska de hinder för den inre marknaden som beror på skillnader i lagstiftningen om företagens uppförande gentemot konsumenterna, såsom vilseledande och aggressiva affärsmetoder.

[26] Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om otillbörliga affärsmetoder som tillämpas av näringsidkare gentemot konsumenter på den inre marknaden och om ändring av direktiven 84/450/EEG, 97/7/EG och 98/27/EG (direktiv om otillbörliga affärsmetoder). KOM(2003) 356 slutlig av den 18 juni 2003.

- Samarbete mellan de nationella myndigheterna med ansvar för tillämpningen av konsumentlagstiftningen. Genom förslaget till förordning om samarbete rörande konsumentskydd [27] etableras ett nätverk av offentliga myndigheter som har ansvar för konsumentskydd i samband med gränsöverskridande transaktioner. Förslaget skall säkerställa att varje medlemsstat på begäran effektivt skyddar alla konsumenter i EU mot ohederliga företag som bedriver sin verksamhet på deras territorium. För att en effektiv kontroll skall kunna säkerställas i samband med gränsöverskridande transaktioner harmoniseras genom förordningen vissa av de nationella myndigheternas befogenheter och förfaranden. Den avskaffar också hindren i medlemsstaterna för skyddet av utländska konsumenter. Detta direktivs bestämmelser om samarbete, vilka inte rör samma frågor, kommer att komplettera förordningens bestämmelser i fråga om konsumentskydd.

[27] Förslag till Europaparlamentets och Rådets förordning om samarbete mellan de nationella tillsynsmyndigheter som ansvarar för konsumentskyddslagstiftningen ("förordningen om konsumentskyddssamarbete"). KOM(2003) 443 slutlig av den 18 juli 2003.

- Översyn av gällande gemenskapsrätt på konsumentskyddsområdet. Detta förslag till direktiv ligger i linje med översynen av gällande gemenskapsrätt rörande konsumentskydd, inbegripet övergången till en fullständig harmonisering, bl.a. när det gäller avtalsrätt.

- "Anmälningsdirektivet" 98/34/EG. I sådana fall då ett utkast till nationell bestämmelse rörande ett av de krav som avses i artikel 15. 2 är specifikt inriktad på en tjänst i informationssamhället och omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 98/34/EG, senast ändrat genom direktiv 98/48/EG, skall anmälningen av ett sådant utkast enligt direktiv 98/34/EG, senast ändrat genom direktiv 98/48/EG, anses uppfylla kraven i både direktiv 98/34/EG och artikel 15.6 i detta direktiv. Därutöver undersöker kommissionen för närvarande möjligheten att utvidga tillämpningsområdet för direktiv 98/34/EG till andra tjänster än tjänster i informationssamhället. För de berörda tjänsterna skulle i så fall anmälningsförfarandet i det direktivet ersätta anmälningsförfarandet i artikel 15. 6 i föreliggande direktiv.

- Internationell privaträtt. Kommissionen har lagt fram följande två initiativ på området bestämmelser för lagkonflikter:

- Förslaget till förordning om lagstiftning som skall tillämpas på skyldigheter utanför avtalsförhållanden [28], vars syfte är att etablera gemensamma bestämmelser för lagkonflikter så att man kan utse vilken lag som skall användas när det gäller omständigheter utanför avtalsförhållanden (lagstiftningen i ett tredjeland kan väljas). Med hänsyn till sambandet med de instrument som antagits inom ramen för den inre marknaden och som bygger på principen om ursprungsland, som t.ex. detta förslag till direktiv, innehåller förslaget till förordning ett särskilt undantag för att säkerställa att denna princip kan användas (artikel 23.2).

[28] Förslag till Europaparlamentets och rådets förordning om tillämplig lag för utomobligatoriska förpliktelser (Rom II). KOM(2003) 427 slutlig.

- Grönboken om transformationen av Romkonventionen av 1980 Grönbok om omvandling av 1980 års Romkonvention om tillämplig lag för avtalsförpliktelser till ett gemenskapsinstrument [29]: Kommissionen påpekar uttryckligen i denna Grönbok att den är "på det klara med att en rättsakt inte får påverka de principer för den inre marknaden som finns angivna i fördraget och sekundärrätten".

[29] Grönbok om omvandling av 1980 års Romkonvention om tillämplig lag för avtalsförpliktelser till ett gemenskapsinstrument och dess revidering i samband därmed. KOM(2002) 654 slutlig av den 14 januari 2003.

Dessa instrument kommer emellertid att kunna spela en viktig roll inte endast för verksamhet som inte omfattas av direktivet, utan också för de områden som är föremål för undantag från principen om ursprungsland, bl.a. undantaget rörande tillhandahållarens utomobligatoriska ansvar för olyckor som i samband med verksamheten drabbar personer i den medlemsstat som tillhandahållaren har begett sig till.

Slutligen skall det framhållas att frågan om domstolarnas behörighet inte omfattas av detta direktiv, utan av rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område eller andra instrument, såsom Europaparlamentets och rådets direktiv 96/71/EG.

6. RÄTTSLIGA ASPEKTER

a) Rättslig grundval och val av instrument

Förslaget till direktiv grundar sig på artiklarna 47.2 och 55 i fördraget [30] samt på artikel 71 och artikel 80.2 i fördraget när det gäller ämnen som berör transporter och som inte omfattas av de andra gemenskapsinstrument som grundas på de två senare artiklarna. Denna rättsliga grund kan enligt följande hänvisas till både när det gäller syfte och innehåll:

[30] Artikel 55 i fördraget är en hänvisningsartikel som gör det möjligt att tillämpa artikel 47.2 på fri rörlighet för tjänster.

- Syfte: de direktiv som antas med hänvisning till artikel 47.2 skall syfta till att "underlätta för personer att starta och utöva förvärvsverksamhet som egenföretagare", vilket är precis vad förslaget syftar till.

- Innehåll: det tydliga syftet med innehållet i förslaget är att effektivt avskaffa hindren för etableringsfriheten och den fria rörligheten för tjänster, genom att fastställa bestämmelser om att förbjuda ett antal krav och säkerställa den fria rörligheten för varor. Andra bestämmelser syftar till en målinriktad harmonisering av vissa frågor eller ett säkerställande av det administrativa samarbete som kan bli nödvändigt om hindren skall kunna avskaffas.

När det gäller valet av rättsinstrument är det enligt artikel 47.2 ett direktiv som skall användas.

b) Subsidiaritetsprincipen

Målet med förslaget till direktiv är att avskaffa de juridiska hinder som står i vägen för att tillhandahållare av tjänster skall kunna etablera sig fritt och för den fria rörligheten för tjänster. Dessa hinder har klarlagts genom klagomål, petitioner och frågor från Europaparlamentet, samråd med berörda parter samt undersökningar och analyser.

Detta mål kan inte nås med en ensidig insats från medlemsstaternas sida. Enligt domstolens rättspraxis kan vissa av dessa hinder anses berättigade då det faktiskt inte finns något gemenskapsinstrument på området, och för att de skall kunna avskaffas krävs alltså först en koordination av de nationella systemen och det administrativa samarbetet. Andra hinder kan redan betraktas som oförenliga med artiklarna 43 och 49 i fördraget, men medlemsstaterna har inte avskaffat dem på eget initiativ. Detta skulle nödvändiggöra en individuell behandling genom fördragsbrottsförfaranden, vilken som redan nämnts skulle vara lika ineffektivt som ohanterbart.

Strävan att begränsa inblandningen i de nationella systemen och deras särdrag har varit motiveringen bakom följande lagstiftningsmässiga val:

- Förslaget syftar inte till någon detaljerad och systematisk harmonisering av alla nationella bestämmelser som gäller tjänster, utan har begränsats till de väsentliga aspekter som det är absolut nödvändigt att koordinera för att säkerställa etableringsfriheten och den fria rörligheten för varor.

- Användningen av principen om ursprungsland gör det möjligt att samtidigt försäkra sig om fri rörlighet för tjänster och låta medlemsstaternas olika rättssystem med sina egendrag får fortsätta att samexistera på ett pluralistiskt vis, eftersom de inte kan användas för begränsning av tjänster som tillhandahålls av en tillhandahållare som är etablerad i en annan medlemsstat.

- I förslaget undviks inblandning i den institutionella organisationen av tjänster i medlemsstaterna. Exempelvis begränsas förslaget till att precisera vilken funktion de gemensamma kontaktpunkterna skall ha, utan att det anges vilka institutionella drag de skall ha (typ av organ - förvaltning, handelskammare, yrkessammanslutning osv.); genom definitionen av "behörig myndighet" (artikel 4.8) tas i förslaget också hänsyn till det faktum att den behöriga myndigheten för samma verksamhet i olika medlemsstater kan vara en yrkessammanslutning, en förvaltning eller en yrkesassociation, utan att någon av modellerna föreskrivs.

c) Proportionalitet

Det är mot bakgrund av proportionalitetsprincipen i artikel 5 i fördraget som följande lagstiftningsmässiga val gjorts i förslaget till direktiv:

- Valet mellan olika regleringsmetoder: harmonisering föreslås endast som sista utväg i frågor som varken kan lösas genom administrativt samarbete eller användning av uppföranderegler som antagits av berörda parter på gemenskapsnivå; harmonisering föreslås på sådana områden där den visar sig nödvändig, såsom konsumentskydd.

- Innehållet i harmoniseringen: genom förslaget åläggs tillhandahållaren av tjänsterna skyldighet att i största möjliga mån informera sina kunder, så att tjänstemottagaren kan göra ett medvetet och välinformerat val.

- Avvägningen i kombinationen av de olika regleringsmetoderna: i direktivet föreslås ett balanserat förhållande mellan å ena sidan räckvidden för principen om ursprungsland, och å andra sidan graden av harmonisering, administrativt samarbete och användning av uppföranderegler, samt antalet undantag från principen om ursprungsland och deras räckvidd. Den föreslagna avvägningen erbjuder ett selektivt och nyanserat tillvägagångssätt där hänsyn tas till alla berörda intressen.

- Önskan om en ram som anpassats till små och medelstora företag: bestämmelserna om en gemensam kontaktpunkt, förfaranden på elektronisk väg, information och bistånd till tillhandahållare av tjänster, principen om ursprungsland, förenkling av förfarandena för utstationering av arbetstagare, frivilliga åtgärder när det gäller kvalitetspolitiken osv. är direkt grundade i önskan att göra det lättare för små och mellanstora företag att utöva de grundläggande friheterna på den inre marknaden.

Alla dessa lagstiftningsmässiga val gör det möjligt att föreslå ett balanserat instrument vars bestämmelser inte omfattar mer än vad som är nödvändigt för att målet att etablera en verklig inre marknad för tjänster skall kunna uppnås.

7. SÄRSKILDA FRÅGOR

a) Vilka verksamheter omfattar direktivet (artiklarna 2 och 4)?

I artikel 2 definieras direktivets tillämpningsområde ("tjänster som utförs av tillhandahållare som är etablerade i en medlemsstat") och i artikel 4.1 definieras begreppet "tjänst": "all förvärvsverksamhet som utövas av en egenföretagare som avses i artikel 50 i fördraget och som består i att tillhandahålla en tjänst för vilken det betalas en ekonomisk ersättning".

Rent konkret täcker denna definition ett stort antal olika verksamheter, t.ex. konsulttjänster inom ledarskap och förvaltning, certifiering och testning, underhåll, skötsel och säkerhet när det gäller kontor, reklam, rekrytering, även företag som sysslar med interimarbete, handelsagenter, juridisk och skattemässig rådgivning, tjänster som berör fastigheter, t.ex. fastighetsmäkleri, byggverksamhet, arkitektverksamhet, distribution, organisation av mässor, biluthyrning, säkerhetstjänster, tjänster inom turistområdet, även resebyråers och turistguiders arbete, audiovisuella tjänster, sportanläggningar och nöjesparker, tjänster på fritidsområdet, vårdtjänster, tjänster i hemmet, t.ex. hjälp till äldre.

Definitionen av "tjänst" i detta förslag bygger på domstolens rättspraxis [31], enligt vilken begreppet tjänst omfattar all förvärvsverksamhet som inte är avlönad utan normalt sett utförs mot ersättning, utan att den som utnyttjar tjänsten nödvändigtvis betalar för den. Det viktigaste med betalningen är att den utgör en ekonomisk ersättning för det utförda arbetet, oberoende av hur den finansieras. Tjänster är följaktligen allt arbete som tillhandahållare av tjänster utför och genom vilket de deltar i förvärvslivet, oberoende av sin juridiska ställning, syften och verksamhetsområde.

[31] Domar av den 26 april 1988, Bond van Adverteerders, mål 352/85, punkt 16; av den 27 september 1988, Humbel, 263/86, punkt 17; av den 11 avril 2000, Deliège, C-51/96 och C-191/97, punkt 56; av den 12 juli 2001, Smits och Peerbooms, mål C-157/99 punkt 57.

Alltså omfattas följande:

- Tjänster som tillhandahålls antingen konsumenter eller företag eller sådana som tillhandahålls båda.

- Tjänster som tillhandahålls av en tillhandahållare som förflyttat sig till tjänstemottagarens medlemsstat, tjänster som tillhandahålls på distans (via Internet, t.ex.), tjänster som tillhandahålls i ursprungslandet efter det att tjänstemottagaren begett sig dit, eller tjänster som tillhandahålls i en annan medlemsstat till vilken både tillhandahållaren och tjänstemottagaren förflyttat sig (t.ex. turistguidning).

- Tjänster som antingen betalas av eller är gratis för den slutliga mottagaren.

Däremot omfattas inte verksamhet som inte är av ekonomisk art eller där betalning inte förekommer, när det gäller den verksamhet som staten bedriver utan ekonomisk ersättning inom ramen för sitt uppdrag på de sociala och kulturella områdena samt inom utbildnings- och rättsväsende.

b) Varför omfattas vissa tjänster och områden inte av direktivet (artikel 2) ?

Direktivet skall inte tillämpas på finansiella tjänster eftersom denna form av verksamhet redan omfattas av en samlad politik, handlingsplanen för finansiella tjänster [32], vilken är under genomförande och har samma mål som detta förslag till direktiv, nämligen genomförandet av en verklig inre marknad för tjänster. Av samma skäl skall direktivet inte tillämpas på elektroniska kommunikationstjänster och kommunikationsnät när det gäller de aspekter som regleras av direktiven i det "telekommunikationspaket" som antogs under 2002 (Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/19/EG, 2002/20/EG, 2002/21/EG, 2002/22/EG och 2002/58/EG). Med hänsyn till att transporttjänster redan är föremål för ett antal gemenskapsinstrument som rör särskilda frågor på detta område, är det lämpligt att undanta sådana tjänster från direktivets tillämpningsområde om de omfattas av andra gemenskapsinstrument som grundas på artikel 71 eller artikel 80.2 i fördraget.

[32] "Att genomföra handlingsramen för finansmarknaderna: en handlingsplan" KOM(1999) 232 slutlig av den 11 maj 1999.

Direktivet skall inte tillämpas på skatteområdet, som har en särskild rättslig grund. I enlighet med domstolens rättspraxis kan dock vissa skatterättsliga åtgärder som inte omfattas av något gemenskapsinstrument utgöra begränsningar i strid med artikel 43 [33] (etableringsfrihet) och 49 i fördraget [34] (fri rörlighet för tjänster), särskilt eftersom de har en diskriminerande effekt. Det är av detta skäl som artiklarna 14 (förbjudna krav när det gäller etableringsfrihet) och 16 (principen om ursprungsland när det gäller fri rörlighet för tjänster) i förslaget till direktiv skall tillämpas på skatterättsliga åtgärder som inte omfattas av något gemenskapsinstrument.

[33] T.ex. dom av den 12 mars 1994, Halliburton, mål C-1/93.

[34] T.ex. dom av den 29 november 2001, de Coster, mål C-17/00.

Slutligen bör det noteras att direktivet inte skall tillämpas på verksamhet som omfattas av artikel 45 i fördraget. I denna föreskrivs uttryckligen att kapitlet om etableringsrätten och det om tjänster (genom hänvisningen i artikel 55 i fördraget) inte skall tillämpas på verksamhet som direkt och specifikt ingår som en del av utövandet av den offentliga makten.

c) Vad betyder "gemensam kontaktpunkt" (artikel 6)?

Begreppet "gemensam kontaktpunkt" betyder inte att varje medlemsstat på ett konkret och centraliserat sätt måste inrätta en enda gemensam kontaktpunkt på sitt territorium. Kontaktpunkten är "gemensam" för tillhandahållaren av tjänsterna: varje tillhandahållare måste kunna gå igenom alla formaliteter och förfaranden som krävs när det gäller tjänsteverksamheter, särskilt sådana som handlar om tillstånd, hos ett enda organ. Den det berör skall inte behöva bege sig till olika instanser, organ, byråer osv., utan skall i sitt ärende kunna vända sig till en enda motpart.

Antalet sådana gemensamma kontaktpunkter per medlemsstat, liksom deras institutionella natur, kommer att variera i enlighet med den inre organisationen i medlemsstaterna och i synnerhet i enlighet med regionala eller lokala behörigheter eller enligt vilka verksamheter som berörs. De gemensamma kontaktpunkterna skulle kunna vara de direkt ansvariga myndigheterna, t.ex. de som är behöriga att utfärda tillståndet, eller bara en mellanhand mellan tillhandahållaren av tjänsterna och dessa direkt ansvariga myndigheter.

d) Vad är det för skillnad mellan krav som skall avskaffas (artikel 14) och krav som skall utvärderas (artikel 15) ?

I rapporten görs en genomgång av ett stort antal rättsliga hinder som är följden av krav i medlemsstaternas sättssystem och som leder till att tillhandahållare av tjänster hindras, störs eller avhåller sig från att etablera sig i vissa medlemsstater. För att underlätta utövandet av etableringsfriheten anges i förslaget följande två lösningar vilka varierar efter vilken typ av krav det gäller:

- Dels förbjuds i förslaget vissa krav ("otillåtna krav"), vilka anges i artikel 14 och mot bakgrund av i synnerhet domstolens rättspraxis tydligt är oförenliga med etableringsfriheten, särskilt på grund av sin diskriminerande verkan. Förbudet mot dessa krav kommer under genomförandeperioden att göra det nödvändigt för varje medlemsstat att på ett systematiskt vis undersöka om de finns i dess rättssystem och om så är fallet, att avskaffa dem.

- Dels begärs i förslaget att varje medlemsstat skall utvärdera ett visst antal andra krav ("krav som skall utvärderas") vilka finns förtecknade i artikel 15 och leder till allvarliga begränsande följder för etableringsfriheten, vilka påpekats av berörda parter men som skulle kunna rättfärdigas i vissa fall, beroende på det precisa innehållet i bestämmelserna i fråga och de omständigheter de berör. För denna kategori av krav kommer medlemsstaterna därför under genomförandeperioden att behöva göra en utvärdering av sin lagstiftning, genom att undersöka om sådana krav finns i deras rättssystem, utvärdera dem mot bakgrund av de villkor som fastställs i direktivet (objektivt motiverat genom tvingande hänsyn till allmänintresse och proportionalitet) och avskaffa dem om dessa villkor inte uppfylls. Senast i slutet av genomförandeperioden skall en rapport utarbetas om genomförandet av denna artikel.

e) Vari består det ömsesidiga utvärderingsförfarandet (artiklarna 9, 15, 30 och 41)?

I förslaget till direktiv föreskrivs att ett förfarande för ömsesidig utvärdering skall användas vid genomförandet av artikel 9.1, där det anges på vilka villkor en tjänsteverksamhet kan underställas ett tillståndssystem [35], artikel 15, där ett visst antal krav som skall utvärderas förtecknas, och artikel 30, där det anges med hjälp av vilka villkor verksamhet som omfattar flera olika områden kan begränsas.

[35] Detta rör inte tillståndssystem som är obligatoriska eller tillåtna enligt instrument i gemenskapslagstiftningen (artikel 9.3), särskilt inom miljöområdet.

Detta förfarande pågår i följande etapper:

- Under införlivandeperioden skall medlemsstaterna först göra en utvärdering av sin lagstiftning för att undersöka om de krav som avses i dessa tre artiklar finns i deras rättssystem, utvärdera dem i förhållande till de villkor som fastställs i dessa artiklar, och avskaffa dem eller anpassa dem om villkoren inte uppfylls.

- Senast i slutet av införlivandeperioden skall medlemsstaterna utarbeta en rapport om genomförandet av dessa tre artiklar. Varje rapport kommer att sändas till de andra medlemsstaterna och berörda parter, inbegripet nationella konsumentskyddsorganisationer. Medlemsstaterna skall inom 6 månader lämna sina synpunkter på alla rapporter från de andra medlemsstaterna och under samma period kommer kommissionen att samråda med berörda parter. Detta förfarande med "peer review" kommer att möjliggöra ett utbyte av erfarenheter mellan medlemsstater om de bästa lösningarna när det gäller moderniseringen av systemen för reglering av tjänster.

- Senast den 31 december 2008 kommer kommissionen att utarbeta en sammanfattande rapport tillsammans med eventuella kompletterande initiativförslag.

Ett sådant förfarande kommer på så sätt att möjliggöra inrättandet av en ram för processen för modernisering och reform av systemen för reglering av tjänster och kartläggningen av eventuella behov av kompletterande åtgärder på gemenskapsnivå.

f) Hur skall genomförandet av artiklarna 14, 15 och 16 i direktivet förenas med kommissionens roll som fördragets väktare, särskilt när det gäller talan om fördragsbrott?

Trots förteckningen över etableringskrav som skall förbjudas enligt artikel 14, krav som skall utvärderas enligt artikel 15 och begränsningar för den fria rörligheten som skall förbjudas enligt artikel 16 finns givetvis fortfarande möjligheten att kommissionen, utan att vänta på att införlivandet av direktivet avslutats, påbörjar talan om fördragsbrott mot åtgärder som medlemsstaterna vidtar och som inte är förenliga med fördraget, om den får kännedom om sådana, särskilt genom klagomål. Det förhåller sig nämligen så att de krav som anges i artiklarna 14, 15 och 16 i direktivet, å ena sidan, och de fördragsbrottsförfaranden som grundar sig på artikel 226 i fördraget, å andra sidan, har olika ändamål. De sistnämnda gäller punktvisa fall, rörande omständigheter och specifika åtgärder som vidtas av en särskild medlemsstat, medan de förstnämnda däremot införs för att på ett allmänt och systematiskt vis säkerställa att rättssystemen motsvarar kraven för en verklig inre marknad för tjänster, på vilken utövandet av etableringsfriheten och dem fria rörligheten underlättas.

g) Skall krav som varken förekommer i artikel 14 eller artikel 15 betraktas som överensstämmande med den etableringsfrihet som avses i artikel 43 i fördraget?

Tvärtemot artikel 16.3 i förslaget, där principen om förbud mot begränsningar för den fria rörligheten för tjänster fastställs och några exempel ges, endast upplysningsvis, fastställs i artiklarna 14 och 15 i förslaget om etableringsfriheten en förteckning över krav som skall avskaffas respektive en förteckning över krav som kommer att behöva utvärderas. De krav som finns på dessa förteckningar är sådana som har särskilt har nämnts i rapporten för att de anses ge allvarliga begränsande effekter och av detta skäl måste bli föremål för en systematisk och allmän modernisering. Således avser artiklarna 14 och 15 inte alla typer av begränsningar som är oförenliga med artikel 43 i fördraget, varför frånvaron av vissa krav i dessa förteckningar inte betyder att de kan betraktas som överensstämmande med fördraget. Följaktligen påverkar dessa förteckningar inte alls kommissionens möjligheter att inleda en talan om fördragsbrott vid underlåtelse att följa artikel 43 i fördraget, och medlemsstaterna fortsätter att vara skyldiga att se till att deras lagstiftning överensstämmer med gemenskapens lagstiftning ur alla avseenden.

h) Varför har ett avsnitt särskilt ägnats åt tjänstemottagarnas rättigheter (kapitel III avsnitt 2)?

Kommissionen mottar regelbundet ett stort antal klagomål från användare, särskilt konsumenter, som trots att de önskar utnyttja tjänster på gränsöverskridande nivå och trots att de är beredda att acceptera priserna för sådana transaktioner stöter på hinder av olika slag. Särskilt råkar konsumenterna ofta ut för högre avgifter eller en vägran att utföra en tjänst, endast på grund av det faktum att de kommer från en viss medlemsstat eller för att de bor i ett visst land. Denna typ av problem, som inte endast uppstår som en följd av åtgärder från offentliga myndigheter utan också genom privata operatörers handlande, har påpekats på flera områden: t.ex. när det gäller deltagande i sport- eller kulturevenemang, tillgång till monument, museer och turistattraktioner, reklamerbjudanden, användning av fritidsinstallationer, entré till nöjesparker och liknande.

Att sådan diskriminering fortfarande förekommer begränsar eller hindrar möjligheten att utföra transaktioner på gränsöverskridande nivå och visar gemenskapsmedborgaren att det inte finns någon verklig inre marknad för tjänster. Motsatsförhållandet mellan tanken på ett område utan inre gränser känns desto tydligare för tjänstemottagarna eftersom den tekniska utvecklingen nuförtiden ofta gör att man inte behöver bry sig om geografiska avstånd och naturliga hinder när sådana tjänster över gränserna som tidigare var förpassade till ett rent nationellt sammanhang blir möjliga.

Principen om icke-diskriminering på den inre marknaden innebär att en tjänstemottagare, i synnerhet en konsument, inte får nekas eller få försvårad tillgång till en tjänst som erbjuds allmänheten endast med hänvisning till det formella kriteriet att tjänstemottagaren har en viss nationalitet eller är bosatt på ett visst ställe. Följaktligen anges i direktivet olika grader av skyldigheter för medlemsstaterna och tillhandahållare av tjänster.

När det gäller medlemsstaterna föreslås i förslaget följande:

- För det första (artikel 20) att en medlemsstat inte kan påtvinga en tjänstemottagare begränsningar när det gäller användningen av en tjänst från en tillhandahållare som är etablerad i en annan medlemsstat.

- För det andra (artikel 21.1) att medlemsstaterna, såväl tillhandahållarens ursprungsland som den medlemsstat där tjänsten mottas, inte får tillämpa diskriminerande åtgärder som grundas på tjänstemottagarnas nationalitet eller bostadsort som sådan. Detta avser inte sådana fall där avgifterna varierar enligt andra objektiva kriterier såsom ett direkt samband med de skatter som vissa tjänstemottagare betalar.

När det gäller tillhandahållare av tjänster förbjuds de i förslaget (artikel 21.2) att i sina allmänna krav för tillgång till tjänsterna på grundval av tjänstemottagares nationalitet eller bostadsort vägra utföra tjänster eller tillämpa mindre fördelaktiga villkor. Detta kan inte hindra tillhandahållaren av tjänsten från att vägra utföra en tjänst eller tillämpa avgifter och varierande villkor för att utföra en tjänst om de kan visa att detta direkt kan motiveras med objektiva faktorer, t.ex. högre verkliga kostnader som beror på avståndet eller tekniska faktorer i samband med tjänstens utförande.

i) Varför ta upp frågan om utstationering av medborgare från länder utanför gemenskapen (artikel 25)?

Rapporten visade att tillhandahållare av tjänster som utstationerar en arbetstagare från ett land utanför gemenskapen för att utföra sina tjänster i en annan medlemsstat ofta stöter på juridiska hinder, särskilt kravet på att en arbetstagare skall ha ett visum eller ett arbetstillstånd som utfärdats av myndigheterna i den medlemsstat där arbetet utförs. Rapporten visade också att dessa svårigheter påverkar många olika tjänsteverksamheter, däribland även högteknologiska sektorer som behöver kompensera en brist på specialiserad arbetskraft.

För att avskaffa dessa hinder är det nödvändigt att den medlemsstat där arbetstagarna utstationerats ges ett visst antal garantier för utstationeringens legalitet och ursprungsmedlemsstatens kontroll. För att åstadkomma ett sådant ansvarstagande hos ursprungsmedlemsstaten föreslås i förslaget (artikel 25) att denna skall försäkra sig om att tillhandahållaren av tjänsterna inte utstationerar arbetstagaren om denne inte uppfyller de villkor för bosättning och legalt arbete som föreskrivs i landets lagstiftning samt att arbetstagaren får komma tillbaka till landets territorium. Med hänsyn till dessa garantier kan utstationeringsmedlemsstaten inte kräva uppfyllande av krav som går emot principen om ursprungsland, såsom skyldigheten att ha inrese- och utresehandlingar, eller uppehållstillstånd respektive arbetstillstånd, utom i sådana fall som avses i artikel 25. 2.

j) Varför tillämpas principen om ursprungsland inte på vissa områden eller verksamheter (artikel 17)?

Undantagen från principen om ursprungsland har bestämts med hänsyn till följande två typer av överväganden:

1. Gemenskapens lagstiftning. Vissa undantag har gjorts med hänsyn till det faktum att det i befintliga gemenskapsinstrument finns en bestämmelse om att tillhandahållandet av en gränsöverskridande tjänst kan omfattas av lagstiftningen i mottagarlandet. Då det rör sig om en bestämmelse som är oförenlig med artikel 16 i direktivet är det nödvändigt att inrätta undantag för att säkerställa överensstämmigheten med denna lagstiftning. Sådana undantag rör direktiv 96/71/EG (utstationering av arbetstagare), förordning (EEG) nr 1408/71 (socialförsäkringar), förordning (EEG) nr 259/93 (avfallstransporter) samt vissa rättsakter som rör den fria rörligheten för personer och erkännande av kvalifikationer.

På andra områden är den fria rörligheten för tjänster redan föremål för gemenskapsinstrument som behandlar särskilda aspekter i förhållande till de som detta direktiv omfattar, vilket motiverar ett undantag, i synnerhet när det gäller skyddet av personuppgifter [36].

[36] I direktivet om skydd av personuppgifter (där också principen om ursprungsland etableras) används inte samma kriterium för definitionen av ursprungsland: det kriterium som används är den "registeransvariges" etablering, medan det i detta förslag rör sig om "leverantörens" etablering. Ett undantag är alltså nödvändigt för att man skall undvika en konflikt som skulle leda till att två olika ursprungsländer fastställdes beroende på vilket av direktiven som tillämpades.

2. Graden av skillnader mellan olika nationella system. För viss verksamhet eller vissa ämnesområden kan det finnas kvar alltför stora skillnader mellan de nationella systemen eller en alltför låg nivå av gemenskapsintegrering, vilket gör att principen om ursprungsland inte kan tillämpas. I den mån det är möjligt harmoniseras detta genom direktivet; i annat fall har en förstärkning av det administrativa samarbetet gjorts, så att den ömsesidiga tillit som är nödvändig för tillämpningen av principen om ursprungsland kan etableras. I vissa fall är det dock inte nödvändigt att på detta stadium och med detta direktiv åstadkomma en sådan harmonisering eller etablera ett sådant samarbete, varför det är nödvändigt att införa en möjlighet till undantag. Detta gäller undantagen för vissa verksamheter, såsom handlingar i laga form, posttjänster, elektricitets, gas- och vattenförsörjning såväl som verksamheter som berör vissa frågor såsom upphovsrätt, totalförbud med hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa, bestämmelser som har samband med de särskilda drag som utmärker den plats där en tjänst tillhandahålls och som kan rättfärdigas med hänvisning till den allmänna säkerheten, skyddet av folkhälsa eller miljö, tillståndssystem som gäller ersättning för vårdkostnader, registrering av fordon som tagits på leasing i en annan medlemsstat, eller undantag i fråga om kontrakt eller ansvar utomobligatoriska förpliktelser.

Sammanfattning

Kapitel I. Allmänna bestämmelser

Artikel 1.Mål

Artikel 2. Tillämpningsområde

Artikel 3. Förhållande till andra bestämmelser i gemenskapsrätten

Artikel 4. Definitioner

Kapitel II. Etableringsfrihet för tillhandahållare av tjänster

Avsnitt 1. Administrativ förenkling

Artikel 5. Förenkling av förfarandena

Artikel 6. Gemensam kontaktpunkt

Artikel 7. Rätt till information

Artikel 8. Förfaranden på elektronisk väg

Avsnitt 2. Tillstånd

Artikel 9. Tillståndssystem

Artikel 10. Villkor för tillståndsgivning

Artikel 11. Tillståndets varaktighet

Artikel 12. Urval mellan flera sökande

Artikel 13. Förfaranden för tillståndsgivning

Avsnitt 3. Otillåtna krav eller krav som skall utvärderas

Artikel 14. Otillåtna krav

Artikel 15. Krav som skall utvärderas

Kapitel III. Fri rörlighet för tjänster

Avsnitt 1.Principen om ursprungsland och undantag

Artikel 16. Principen om ursprungsland

Artikel 17. Generella undantag från principen om ursprungsland

Artikel 18. Tillfälliga undantag från principen om ursprungsland

Artikel 19. Undantag från principen om ursprungsland i individuella fall

Avsnitt 2. Tjänstemottagarnas rättigheter

Artikel 20. Otillåtna begränsningar

Artikel 21. Icke-diskriminering

Artikel 22. Stöd till tjänstemottagarna

Artikel 23. Ersättning för utgifter för vård

Avsnitt 3. Utstationering av arbetstagare

Artikel 24. Särskilda bestämmelser om utstationering av arbetstagare

Artikel 25. Utstationering av medborgare från länder utanför EU

Kapitel IV. Tjänsternas kvalitet

Artikel 26. Upplysningar om tillhandahållarna och deras tjänster

Artikel 27. Yrkesansvarsförsäkringar och garantier

Artikel 28.Kundgarantier

Artikel 29. Kommersiella meddelanden från reglerade yrken

Artikel 30. Verksamhet på flera olika områden

Artikel 31. Kvalitetspolitik

Artikel 32. Tvistlösning

Artikel 33. Upplysningar om tjänstetillhandahållarnas anseende

Kapitel V. Tillsyn

Artikel 34. Tillsynens effektivitet

Artikel 35. Ömsesidigt bistånd

Artikel 36. Ömsesidigt bistånd när tillhandahållare av tjänster förflyttar sig

Artikel 37. Ömsesidigt bistånd vid undantag från principen om ursprungsland i enskilda fall

Artikel 38. Tillämpningsåtgärder

Kapitel VI. Konvergensprogram

Artikel 39. Uppföranderegler på gemenskapsnivå

Artikel 40. Ytterligare harmonisering

Artikel 41. Ömsesidig utvärdering

Artikel 42. Kommitté

Artikel 43. Rapport

Artikel 44. Ändring av direktiv 1998/27/EG

Kapitel VII. Avslutande bestämmelser

2004/001 (COD)

Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV av den [...] om tjänster på den inre marknaden

(Text av betydelse för EES)

EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR UTFÄRDAT DETTA DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 47.2 första och tredje meningen, artikel 55, artikel 71 och artikel 80.2,

med beaktande av kommissionens förslag [37],

[37] EUT C, xxx, s. .

med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande [38],

[38] EUT C, xxx, s. .

med beaktande av Regionkommitténs yttrande [39],

[39] EUT C, xxx, s. .

i enlighet med det förfarande som fastställs i artikel 251 i fördraget [40],

[40] EUT C, xxx, s. .

och av följande skäl:

(1) Europeiska unionen har som mål att skapa allt starkare band mellan de europeiska staterna och folken och att säkerställa ekonomiska och sociala framsteg. I enlighet med artikel 14.2 i fördraget innebär den inre marknaden ett område utan inre gränser där den fria rörligheten för tjänster och etableringsfriheten garanteras. Avskaffandet av hindren för utvecklingen av tjänsteverksamhet mellan medlemsstaterna är ett viktigt medel för att stärka integrationen mellan de europeiska folken och främja en balanserad och hållbar ekonomisk och social utveckling.

(2) I kommissionens rapport om tillståndet på den inre marknaden för tjänster [41] uppräknas ett stort antal hinder som står i vägen för eller bromsar utvecklingen av tjänsteverksamhet mellan medlemsstaterna, särskilt sådan som utförs av små och medelstora företag som dominerar tjänstesektorn. I rapporten dras slutsatsen att ett årtionde efter det som borde ha varit slutförandet av den inre marknaden finns det stora skillnader mellan visionen om en integrerad ekonomi för Europeiska unionen och den verklighet som EU:s medborgare och tillhandahållare av tjänster lever i. De fastställda hindren berör många olika tjänsteverksamheter och alla etapper i en tjänstetillhandahållares verksamhet och det finns många likheter mellan dem, särskilt det faktum att de ofta uppkommer på grund av besvärliga administrativa procedurer, den rättsosäkerhet som fortfarande omger gränsöverskridande verksamhet och bristen på ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna.

[41] KOM(2002) 441 slutlig.

(3) Eftersom tjänsteverksamhet är drivkraften bakom den ekonomiska tillväxten och bidrar till 70 % av BNP och sysselsättningen i de flesta medlemsstaterna, inverkar denna uppsplittring av den inre marknaden negativt på hela den europeiska ekonomin, särskilt de små och medelstora företagens konkurrenskraft, och hindrar konsumenterna från att få tillgång till ett större urval av tjänster till konkurrenskraftiga priser. Europaparlamentet och rådet har betonat att avskaffandet av rättsliga hinder för etableringen av en verklig inre marknad är ett av de viktigaste leden i genomförandet av det mål som fastställdes av Europeiska rådet i Lissabon för att göra Europeiska unionen till världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska ekonomi innan 2010. Det är absolut nödvändigt att avskaffa dessa hinder för att få fart på den europeiska ekonomin, i synnerhet när det gäller sysselsättningen och investeringarna.

(4) Därför bör hindren för etableringsfriheten i medlemsstaterna för tillhandahållare av tjänster och den fria rörligheten för tjänster mellan medlemsstaterna avskaffas och tillhandahållarna av tjänster och tjänstemottagarna garanteras den rättssäkerhet som de behöver för att verkligen kunna utöva dessa två grundläggande friheter i fördraget. Eftersom hindren för tjänsterna på den inre marknaden berör såväl de företag som önskar etablera sig i andra medlemsstater som dem som tillhandahåller en tjänst i en annan medlemsstat utan att etablera sig där, bör tillhandahållarna ges möjlighet att utveckla sin tjänsteverksamhet på den inre marknaden antingen genom att etablera sig i en medlemsstat eller genom att använda sig av den fria rörligheten för tjänster. Tillhandahållarna bör kunna välja mellan dessa två friheter, beroende på vilken utvecklingsstrategi de har i varje medlemsstat.

(5) Det är inte möjligt att avskaffa dessa hinder endast genom en direkt tillämpning av artiklarna 43 och 49 i fördraget, eftersom det skulle vara både synnerligen besvärligt för medlemsstaternas och gemenskapens institutioner att genomföra fördragsbrottsförfaranden mot de berörda medlemsstaterna i varje enskilt fall, särskilt efter utvidgningarna, och eftersom många hinder endast kan avskaffas genom en förhandskoordinering av de nationella lagstiftningarna, inte minst för att etablera ett administrativt samarbete. Som Europaparlamentet och rådet har erkänt är det ett gemenskapsinstrument som skulle möjliggöra genomförandet av en verklig inre marknad för tjänster.

(6) I detta direktiv fastställs en allmän rättslig ram, som kommer ett stort antal tjänsteverksamheter till godo, samtidigt som hänsyn tas till de särskilda dragen hos alla former av verksamheter eller yrken och dessas regleringssystem. Denna ram är baserad på ett dynamiskt och selektivt tillvägagångssätt, som består i att först avskaffa sådana hinder som snabbt kan tas bort och därefter för övriga hinder inleda en kompletterande utvärderings-, samråds- och harmoniseringsprocess rörande särskilda områden, vilket kommer att möjliggöra en gradvis och samordnad modernisering av de nationella systemen för reglering av tjänsteverksamhet, något som är absolut nödvändigt för genomförandet av en verklig inre marknad för tjänster innan 2010. En välavvägd kombination av åtgärder bör anges som rör en målinriktad harmonisering, administrativt samarbete, principen om ursprungsland och uppmuntran till utarbetande av uppföranderegler på vissa områden. Denna samordning av de nationella lagstiftningarna kommer att säkerställa en hög grad av rättslig integration på gemenskapsnivå och en hög skyddsnivå när det gäller mål av allmänintresse, särskilt konsumentskyddet, vilket är absolut nödvändigt för att skapa ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna.

(7) Den viktiga roll som yrkesförbund och yrkessammanslutningar spelar i samband med regleringen av tjänsteverksamheter och utarbetandet av regler för yrkesetik och uppförande i yrkessammanhang bör erkännas.

(8) Detta direktiv ligger i linje med de andra gemenskapsinitiativen rörande tjänster, särskilt de som rör konkurrenskraften hos tjänster till företagen, tjänsters säkerhet [42] samt patienternas rörlighet och utvecklingen av vårdtjänster inom gemenskapen. Det är också förenligt med de pågående initiativen när det gäller den inre marknaden, såsom förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om säljfrämjande åtgärder på den inre marknaden [43] och dem som rör konsumentskydd, såsom förslaget till direktiv om otillbörliga affärsmetoder [44] och förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om samarbete mellan nationella tillsynsmyndigheter som ansvarar för konsumentskyddslagstiftningen (förordningen om konsumentsskyddssamarbete) [45].

[42] KOM(2003) 313 slutlig, EUT C 299, 10.12.2003, s. 1.

[43] KOM(2002) 585 slutlig.

[44] KOM(2003) 356 slutlig.

[45] KOM(2003) 443 slutlig.

(9) Det finns anledning att utesluta finansiella tjänster ur direktivets tillämpningsområde, eftersom denna form av verksamhet redan omfattas av en särskild handlingsplan vilken har samma mål som detta förslag till direktiv, nämligen genomförandet av en verklig inre marknad för tjänster. Dessa tjänster definieras i Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/65/EG av den 23 september 2002 om distansförsäljning av finansiella tjänster till konsumenter och om ändring av rådets direktiv 90/619/EEG samt direktiven 97/7/EG och 98/27/EG [46]. I det direktivet definieras finansiella tjänster som verksamheter som rör banker, långivning, försäkringar, individuella pensionssystem, investeringar och betalningar.

[46] EGT L 271, 9.10.2002, s. 16.

(10) Med hänsyn till antagandet 2002 av ett antal rättsinstrument rörande tjänster och nät för elektronisk kommunikation, liksom resurser och associerade tjänster, genom vilka man inrättade ett ramregelverk för att underlätta tillträdet till dessa verksamheter inom den inre marknader, särskilt genom att de flesta system för individuellt tillstånd avskaffades, bör de frågor som omfattas av dessa instrument inte ingå i detta direktivs tillämpningsområde.

(11) Med hänsyn till att det i fördraget anges särskilda rättsliga grunder när det gäller skatter och det redan finns antagna gemenskapsinstrument på detta område, bör skatter uteslutas från detta direktivs tillämpningsområde, dock med undantag för bestämmelserna om otillåtna krav och fri rörlighet för tjänster. Harmoniseringen på skatteområdet genomfördes bl.a. med hjälp av rådets sjätte direktiv 77/388/EEG av den 17 maj 1977 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter - Gemensamt system för mervärdeskatt: enhetlig beräkningsgrund [47], rådets direktiv 90/434/EEG av den 23 juli 1990 om ett gemensamt beskattningssystem för fusion, fission, överföring av tillgångar och utbyte av aktier eller andelar som berör bolag i olika medlemsstater [48], rådets direktiv 90/435/EEG av den 23 juli 1990, om ett gemensamt beskattningssystem för moderbolag och dotterbolag hemmahörande i olika medlemsstater [49] och rådets direktiv 2003/49/EG av den 3 juni 2003 om ett gemensamt system för beskattning av räntor och royalties som betalas mellan närstående bolag i olika medlemsstater [50]. Syftet med detta direktiv är alltså inte att införa nya bestämmelser eller nya specifika system när det gäller skatter och avgifter. Det handlar endast om att avskaffa de begränsningar, varav vissa utgörs av skatter och avgifter som är diskriminerande, som gäller etableringsfriheten och den fria rörligheten för tjänster, i enlighet med rättspraxis vid Europeiska gemenskapernas domstolen i fråga om artiklarna 43 och 49 i fördraget. Bestämmelserna om mervärdesskatt är föremål för en harmonisering på gemenskapsnivå, enligt vilken tillhandahållare av tjänster som bedriver verksamhet över gränserna kan tvingas uppfylla andra skyldigheter än de som gäller i det land de är etablerade i. Det är emellertid önskvärt att ett system med en gemensam kontaktpunkt för dessa tillhandahållare av tjänster inrättas så att de kan uppfylla alla sina skyldigheter via en enda elektronisk portal hos skattemyndigheterna i sin egen medlemsstat.

[47] EGT L 145, 13.6.1977, s. 1. Direktivet senast ändrat genom direktiv 2003/92/EG (EUT L 260, 11.10.2003, s. 8).

[48] EGT L 225, 20.8.1990, s. 1.

[49] EGT L 225, 20.8.1990, s. 6.

[50] EUT L 157, 26.6.2003, s. 49.

(12) Eftersom transporttjänster redan omfattas av ett antal särskilda gemenskapsinstrument på detta område, bör transporttjänster inte ingå i detta direktivs tillämpningsområde om de omfattas av andra gemenskapsinstrument som grundas på artikel 71 eller artikel 80.2 i fördraget. Däremot tillämpas detta direktiv på tjänster som inte omfattas av särskilda instrument i fråga om transporter, såsom värdetransporter eller transporter av avlidna personer.

(13) Tjänsteverksamhet är redan föremål för omfattande gemenskapslagstiftning, särskilt när det gäller reglerade yrken, posttjänster, sändningsverksamhet för radio och television, informationssamhällets tjänster, liksom tjänster som rör paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang. Dessutom omfattas tjänsteverksamhet också av andra instrument som inte är särskilt inriktade på vissa tjänster, såsom de som gäller konsumentskydd. Detta direktiv kompletterar denna gemenskapslagstiftning. När en tjänsteverksamhet redan omfattas av en eller flera gemenskapsinstrument skall detta direktiv och instrumenten i fråga tillämpas tillsammans, och kraven i dem läggs till varandra. Det är nödvändigt att föreskriva undantag och andra lämpliga bestämmelser så att föreskrifter som är oförenliga med dessa gemenskapsinstrument kan undvikas och överensstämmelsen säkerställs.

(14) Begreppet tjänst omfattar ett stort antal olika verksamheter som ständigt utvecklas, och bland vilka man finner företagsrelaterade tjänster, såsom konsulttjänster inom ledarskap och förvaltning, certifiering och testning, underhåll, skötsel och säkerhet när det gäller kontor, reklam, rekrytering, även företag som sysslar med interimarbete, handelsagenter. Begreppet tjänst omfattar också tjänster både till företag och konsumenter, såsom juridisk och skattemässig rådgivning, tjänster som berör fastigheter, t.ex. fastighetsmäkleri, byggverksamhet, även arkitektverksamhet, eller transport, distribution, organisation av mässor, biluthyrning, resebyråers och turistguiders verksamhet samt säkerhetstjänster. I begreppet ingår även tjänster till konsumenterna, såsom inom turism, inbegripet turistguiders arbete, audiovisuella tjänster, fritidsanläggningar, sportanläggningar och nöjesparker, tjänster inom vårdområdet, tjänster i hemmet, t.ex. hjälp till äldre. Dessa verksamheter kan röra både tjänster som kräver att tillhandahållare och mottagare av tjänster befinner sig nära varandra, tjänster där det tillhandahållaren och mottagaren förflyttar sig och tjänster som kan tillhandahållas på distans, däribland via Internet.

(15) I enlighet med domstolens rättspraxis rörande artiklarna 49 och följande i fördraget omfattar begreppet tjänst all förvärvsverksamhet som normalt sett utförs mot ersättning, utan att den som utnyttjar tjänsten nödvändigtvis betalar för den och oberoende av hur den finansieras. Som tjänster räknas följaktligen allt arbete som tillhandahållare av tjänster utför och genom vilket de deltar i förvärvslivet, oberoende av deras juridiska ställning, syften och verksamhetsområde.

(16) Ersättning, som utgör ett utmärkande drag, saknas i sådan verksamhet som staten bedriver utan ekonomiskt vederlag inom ramen för sitt uppdrag på det sociala och kulturella området samt inom utbildning och rättsväsende. Dessa verksamheter omfattas inte av definitionen i artikel 50 i fördraget och ingår alltså inte i detta direktivs tillämpningsområde.

(17) Detta direktiv rör inte tillämpningen av artiklarna 28-30 i fördraget om den fria rörligheten för varor. De begränsningar som förbjuds med hänvisning till principen om ursprungsland avser krav som gäller att starta och utöva tjänsteverksamhet, men inte kraven som gäller varorna i sig.

(18) Begreppet tillhandahållare av tjänster omfattar fysiska personer från en medlemsstat eller juridiska personer som utövar en tjänsteverksamhet, antingen med åberopande av etableringsfriheten eller av den fria rörligheten för tjänster. Det betyder att begreppet tillhandahållare av tjänster inte endast begränsas till fall där tjänsten tillhandahålls över gränserna inom ramen för den fria rörligheten för tjänster, utan att det också gäller sådana fall då en ekonomisk aktör etablerar sig i en medlemsstat för att utveckla tjänsteverksamhet där. För övrigt omfattar begreppet tillhandahållare av tjänster inte dotterbolag till bolag från tredje land, för enligt artikel 48 i fördraget gäller etableringsfriheten och den fria rörligheten för tjänster endast för bolag som bildats i enlighet med lagstiftningen i en medlemsstat och som har sitt säte enligt bolagsordningen, sitt huvudkontor eller sin huvudsakliga verksamhet inom gemenskapen.

(19) När en ekonomisk aktör beger sig till en annan medlemsstat för att där utöva en tjänsteverksamhet bör man skilja mellan omständigheter som omfattas av etableringsfriheten och sådana som omfattas av den fria rörligheten för tjänster, beroende på om verksamheten är av tillfällig art eller inte. I enlighet med domstolens rättspraxis skall verksamhetens tillfälliga art bedömas inte bara på grundval av tjänstens varaktighet, utan också med hänsyn till dess frekvens, periodiska karaktär eller kontinuitet. Det faktum att tjänsten är av tillfällig art påverkar hur som helst inte tjänstetillhandahållarens möjligheter att i en mottagande medlemsstat skaffa sig en viss infrastruktur (inklusive ett kontor eller en mottagning av något slag) om detta är nödvändigt för att tjänsten i fråga skall kunna tillhandahållas.

(20) Begreppet tillståndsförfarande betecknar särskilt de administrativa förfaranden genom vilka tillstånd, licenser, godkännanden och koncessioner beviljas, men också skyldigheten att vara upptagen i en yrkesorganisation eller ett register, en matrikel eller en databas, ansluten till ett organ eller att inneha en yrkeslegitimation för att kunna utöva den berörda verksamheten. Ett tillstånd kan beviljas antingen genom ett formellt beslut eller genom ett indirekt sådant, som exempelvis innebär att den behöriga myndigheten inte uttalar sig eller att tillhandahållaren av tjänster skall vänta på mottagningsbeviset för sin anmälan innan den berörda verksamheten kan inledas eller betraktas som laglig.

(21) Begreppet samordnat område omfattar alla krav som gäller för att starta och utöva tjänsteverksamhet, särskilt verksamhet som avses i varje medlemsstats lagar och andra författningar, oavsett om de rör ett område som är harmoniserat på gemenskapsnivå eller inte, oavsett om de är av generell eller specifik natur och oavsett vilket rättsligt område de tillhör inom den nationella lagstiftningen.

(22) En av de grundläggande svårigheterna, som särskilt små och medelstora företag stöter på i samband med att starta och utöva tjänsteverksamhet, är de komplicerade och utdragna administrativa förfarandena och den rättsosäkerhet som är förbunden med dessa. Av detta skäl bör man, liksom i fråga om vissa initiativ rörande modernisering och goda administrativa lösningar på gemenskapsnivå eller nationell nivå, fastställa principer för administrativ förenkling, särskilt genom att man på gemenskapsnivå samordnat inför ett system med gemensamma kontaktpunkter, begränsar kravet på förhandstillstånd till fall där detta är nödvändigt och inför principen om tyst medgivande från de behöriga myndigheternas sida när en viss tidsfrist har löpt ut. Samtidigt som man tillgodoser kraven på öppenhet och aktuella uppgifter om de ekonomiska aktörerna, syftar sådana moderniseringsåtgärder till att undanröja förseningar, kostnader och den avrådande verkan som t.ex. beror på onödiga, alltför komplicerade eller kostsamma förfaranden, dubbelarbete, dokument som är alltför formellt utformade, behöriga myndigheters befogenhet att göra skönsmässiga bedömningar, oprecisa eller orimligt långa tidsfrister, beviljade tillstånds begränsade giltighetstid eller orimliga avgifter och påföljder. Sådana företeelser verkar särskilt avrådande på tillhandahållare av tjänster som önskar utveckla sin verksamhet i andra medlemsstater och nödvändiggör en samordnad modernisering inom en utvidgad inre marknad med 25 medlemsstater.

(23) För att underlätta start och utövande av tjänsteverksamhet på den inre marknaden bör man fastställa ett gemensamt mål för alla medlemsstater rörande administrativ förenkling och införa bestämmelser om särskilt gemensamma kontaktpunkter, rätt till information, förfaranden på elektronisk väg och reglering av tillståndsförfaranden. Andra åtgärder på nationell nivå för att uppfylla detta mål kan bestå i en minskning av antalet förfaranden och formaliteter som tillämpas på tjänsteverksamhet, genom att man försäkrar sig om att de verkligen är nödvändiga för att ett syfte av allmänintresse skall uppnås och att de inte överlappar varandra till innehåll eller syfte.

(24) För att administrativ förenkling skall åstadkommas bör det i allmänhet inte ställas formella krav, såsom på auktoriserade översättningar, såvida det inte kan motiveras objektivt av tvingande hänsyn till allmänintresset, såsom skydd av arbetstagare. Det bör också garanteras att ett tillstånd normalt ger tillträde till en tjänsteverksamhet eller dess utövning på hela det nationella territoriet, såvida inte tvingande hänsyn till allmänintresset objektivt kan motivera att man kräver ett särskilt tillstånd för varje etableringsställe, t.ex. för etablering av stormarknader med hänsyn till skyddet av stadsmiljön.

(25) En gemensam kontaktpunkt bör införas för att säkerställa att alla tillhandahållare av tjänster bara behöver vända sig till ett enda ställe för att fullgöra alla förfaranden och formaliteter. Antalet sådana kontaktpunkter per medlemsstat kan variera efter regionala och lokala ansvarsområden eller efter vilket verksamhetsområde det rör sig om. Införandet av dessa kontaktpunkter berör nämligen inte ansvarsfördelningen mellan de olika myndigheterna på nationell nivå. När flera myndigheter på regional eller lokal nivå är behöriga kan en av dem fungera som gemensam kontaktpunkt och därefter organisera samarbetet med de andra myndigheterna. De gemensamma kontaktpunkterna kan utgöras av administrativa myndigheter, men också av handelskammare, hantverks- och industriföreningar, yrkessammanslutningar eller privata organ till vilka medlemsstaten har anförtrott denna uppgift. De gemensamma kontaktpunkterna skall spela en viktig roll som stöd för tillhandahållaren av tjänsterna, antingen såsom direkt behörig myndighet som kan utfärda de dokument som krävs för tillträde till en tjänsteverksamhet eller som mellanhand mellan tillhandahållaren av tjänsterna och de direkt behöriga myndigheterna. Redan i sin rekommendation av den 22 april 1997 om förbättring och förenkling av klimatet för nystartade företag [51] uppmanade kommissionen medlemsstaterna att införa kontaktpunkter för att förenkla formaliteterna.

[51] EGT L 145, 5.6.1997, s. 29.

(26) Att det inom överskådlig tid inrättas ett system för förfaranden och formaliteter på elektronisk väg är en absolut förutsättning för en förenkling av administrationen av tjänsteverksamheten, vilket skulle gynna både tillhandahållare och mottagare av tjänster och behöriga myndigheter. För att dessa resultat skall uppnås kan det krävas att den nationella lagstiftningen och andra bestämmelser om tjänster måste anpassas. Att dessa förfaranden och formaliteter bör kunna utföras på distans innebär bland annat att medlemsstaterna måste se till att de kan tillhandahållas över gränserna. Detta krav på resultat gäller inte förfaranden eller formaliteter som av naturen kräver fysisk närvaro.

(27) Möjligheten att få starta tjänsteverksamhet får endast omfattas av krav på tillstånd från de behöriga myndigheterna om tillståndsgivningen är icke-diskriminerande, nödvändig och proportionerlig. Detta innebär framför allt att ett tillstånd endast är godtagbart om en kontroll i efterhand inte skulle vara effektiv på grund av att man i efterhand inte kan klargöra de berörda tjänsternas brister och att det skulle medföra vissa risker att inte genomföra en förhandskontroll. Dessa bestämmelser i direktivet kan inte rättfärdiga tillståndsgivning som i övrigt är förbjuden i andra gemenskapsinstrument som Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/93/EG av den 13 december 1999 om ett gemenskapsramverk för elektroniska signaturer [52] eller Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/31/EG av den 8 juni 2000 om vissa rättsliga aspekter på informationssamhällets tjänster, särskilt elektronisk handel, på den inre marknaden (direktiv om elektronisk handel) [53]. Resultaten från den ömsesidiga utvärderingen kommer att klargöra vilka verksamhetsformer som bör undantas från tillstånd på gemenskapsnivå.

[52] EGT L 13, 19.1.2000, s. 12.

[53] EGT L 178, 17.7.2000, s. 1.

(28) Om antalet tillstånd för en viss verksamhet är begränsat på grund av sällsynta naturresurser eller otillräcklig teknisk kapacitet, t.ex. för tilldelning av frekvenser för analog radio eller för utnyttjande av en hydroelektrisk infrastruktur, bör ett förfarande för att välja mellan flera potentiella sökande inrättas, för att genom fri konkurrens kunna förbättra kvaliteten på och villkoren för de tjänster som erbjuds användarna. Ett sådant förfarande måste ge garantier för öppenhet och opartiskhet, och ett tillstånd som utfärdats på detta sätt får varken ha en orimligt lång giltighetstid eller förnyas automatiskt och får inte innebära någon fördel för den tillhandahållare av tjänster som senast innehaft tillståndet. Framför allt bör det utfärdade tillståndets giltighet fastställas så att det inte inskränker eller begränsar den fria konkurrensen mer än vad som är nödvändigt för att investeringarna skall hinna skrivas av och investerat kapital ge skälig avkastning. I sådana fall där antalet tillstånd är begränsat av andra skäl än sällsynta naturresurser eller otillräcklig teknisk kapacitet skall man under alla omständigheter följa de andra bestämmelser om tillståndsgivning som anges i detta direktiv.

(29) De tvingande hänsyn till allmänintresset som vissa harmoniseringsbestämmelser i detta direktiv hänvisar till är de som redan erkänts i domstolens rättspraxis rörande artiklarna 43 och 49 i fördraget, i synnerhet konsumentskyddet och skyddet av tjänstemottagare, arbetstagare eller stadsmiljön.

(30) För att skapa en verklig inre marknad för tjänster bör man undanröja de inskränkningar av etableringsfriheten och av den fria rörligheten för tjänster som ännu finns i vissa medlemsstaters lagstiftning och som strider mot artiklarna 43 respektive 49 i fördraget. De otillåtna inskränkningarna påverkar särskilt den inre marknaden för tjänster och bör undanröjas systematiskt och snarast möjligt.

(31) Enligt domstolens rätts