MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN - EU:s ekonomi: 2003 års översikt - Sammanfattning och viktigaste slutsatser -

// Inledning

Erfarenheter från 2003: De ekonomiska reformer som man beslutade om i Lissabonstrategin och de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken måste fullföljas med större kraft. // Den ekonomiska utvecklingen i EU under 2003 påvisade ytterligare behovet av att med ökad kraft fullfölja Lissabonstrategin. Den återhämtning som inleddes under 2002 visade sig vara kortlivad och lyckades inte skapa den nödvändiga dynamiken för att få aktiviteten i ekonomin att närma sig sin potential. Även om den ekonomiska tillväxten inte lyckades ta fart, hölls sysselsättningen uppe bättre under denna konjunktursvacka än under avmattningen i början på 1990-talet, vilket tyder på en mer robust arbetsmarknad efter de reformer som genomfördes under andra hälften av 1990-talet. Sysselsättningstillväxten kom emellertid av sig under 2003 och arbetslösheten har stigit något. Dessutom har de offentliga finanserna försämrats. Investeringarna har varit en avgörande hämsko på den ekonomiska aktiviteten och hölls tillbaka av den nödvändiga anpassningen av bolagens balansräkningar och pressade vinstmarginaler. Under samma period inverkade eurons appreciering negativt på exporten, samtidigt som den tröga inflationsförbättringen inte medverkade till att stimulera konsumtionen. Dessa utvecklingstrender har tvingat de politiska beslutsfattarna att öka ansträngningarna att utforma och genomföra strukturella reformer i linje med Lissabonmålen, de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken och sysselsättningsriktlinjerna.

EU:s otillfredsställande ekonomiska resultat förklaras främst av inhemska ekonomiska villkor. // Den dämpade ekonomiska utvecklingen förklaras i huvudsak av inhemska ekonomiska förhållanden. En serie globala ekonomiska störningar utlöste otvivelaktigt den konjunkturnedgång som inleddes år 2000 och även under 2003 noterades ytterligare världsomspännande störningar. Oljepriserna var höga och volatila, globala konflikter underblåste den ekonomiska osäkerheten och det konstaterades inte något uppsving i världshandeln till tidigare nivåer. I vissa ekonomiska regioner tog emellertid tillväxten fart, främst i Förenta staterna och Japan. En av de främsta tänkbara inhemska förklaringarna till Europeiska unionens medelmåttiga ekonomiska resultat är strukturella stelheter i ekonomierna. Trots att det gjorts framsteg under senare år är sysselsättningsgraden och arbetskraftsutnyttjandet fortfarande otillräckliga. Viktiga makroekonomiska prisvariabler som exempelvis reala arbetskraftskostnader och inflationen, mätt som förändring i konsumentprisindex, anpassade sig endast mycket långsamt till den lägre tillväxten och det försämrade arbetsmarknadsläget.

2003 års översikt över EU:s ekonomi bidrar med en analys av de viktigaste frågeställningarna på EU:s ekonomisk-politiska dagordning. // I 2003 års översikt över EU:s ekonomi analyseras fyra specifika ämnesområden som har valts för i år mot bakgrund av de utmaningar den ekonomiska politiken nu står inför. I två kapitel studeras mer ingående de faktorer som bestämmer den ekonomiska tillväxten. Översikten inleds med ett kapitel om den senaste tidens makroekonomiska och ekonomisk-politiska utveckling i euroområdet och innehåller en fördjupad diskussion av de möjliga orsakerna till den låga tillväxten i euroområdet. Kapitel 2 behandlar drivkrafterna till produktivitetstillväxt och analyserar detta såväl ur ett övergripande ekonomiskt perspektiv som utifrån förutsättningarna i olika sektorer. I kapitlet görs ett försök att fastställa orsakerna till klyftan mellan stigande arbetsproduktivitetstillväxt i USA och minskande arbetsproduktivitetstillväxt i EU. Trots att utbildning och investeringar i humankapital i stor utsträckning uppmärksammats av ekonomisk-politiska beslutsfattare är lite känt om det bidrag utbildningsinsatser ger till den ekonomiska tillväxten. I kapitel 3 analyseras sambandet mellan utbildning och tillväxt närmare. Erfarenheten av valutaunionens första år vad gäller lönespridning och ömsesidig lönepåverkan analyseras i kapital 4. I kapitel 5 behandlas slutligen viktiga aspekter på de internationella kapitalflödena.

// 1. Den makroekonomiska utvecklingen i euroområdet

Den ekonomiska tillväxten i euro-området beräknas för tredje året i följd understiga den potentiella tillväxten, och har legat under trenden från 2001 till 2003. // Trots tecken på ett uppsving i den ekonomiska aktiviteten under andra halvåret 2003 förväntas tillväxten i euroområdet för tredje året i följd att betydligt understiga den potentiella tillväxten. Förklaringen till den svaga ekonomiska tillväxten sammanhänger med inverkan av två viktiga faktorer under 2003. För det första bestod den ekonomiska osäkerheten under hela våren 2003. Irakkonflikten dominerade nyhetsrubrikerna, börserna föll kraftigt och euron fortsatte att i snabb takt öka i värde, särskilt gentemot den amerikanska dollarn. Dessa händelser skakade en ekonomi som redan kämpade med efterdyningarna av tidigare kraftiga chocker. För det andra finns det vissa belägg för att anpassningen till dessa tidigare ekonomiska störningar har varit mer kraftlös än analytiker och prognosmakare förutsåg. De marknadskrafter som vanligtvis utlöser en konjunkturuppgång tycks ha fungerat mindre effektivt eller mindre kraftfullt, vilket antyder att den återhämtning i ekonomin som konstaterades i början av 2002, inte var tillräckligt robust för att stå emot ytterligare negativa händelser.

Utdragen avmattning i tillväxten snarare än kraftigt tillväxttapp. // I ett bredare perspektiv kan perioden 2001-2003 bäst beskrivas som en period av utdragen avmattning i tillväxten, snarare än en mild recession. En jämförelse med de tre senaste större konjunkturnedgångarna i den region som nu utgör euroområdet visar att samtliga startade från en likartad nivå med ett positivt produktionsgap på mellan 2 och 2,5 procent. Den nuvarande förändringen av produktionsgapet är i stort sett jämförbar med den som noterades de första åren på 1980-talet och i början av 1990-talet. Vid en internationell jämförelse har inte försämringen av euroområdets produktionsgap varit särskilt betydande. Vidare visar det gränsöverskridande perspektivet på ett konsekvent samband mellan storleken på produktionsgapet och dess påföljande försämring. De länder som erfor den starkaste försämringen av produktionsgapet under perioden 2002-2003 var också de där faktisk BNP var högre än potentiell BNP år 2000 och omvänt. Detta antyder att den senaste tidens konjunkturavmattning inte bör analyseras isolerat utan med hänsyn till händelseutvecklingen under den senaste högkonjunkturen.

Anpassningen till de ändrade marknadsförhållan-dena gick långsamt, vilket tyder på att ekonomin inte hade tillräcklig förmåga att absorbera chocker. // Det faktum att avmattningen har varat i tre år tyder på att vissa effekter över tiden på utbudssidan haft stor betydelse och att den svaga tillväxten inte enbart kan förklaras av efterfrågechocker. Mot bakgrunden av både avtagande inflation och en betydande försvagning av arbetsproduktivitetstillväxten i det tidiga stadiet av konjunkturavmattningen, bidrog stadiga nominella löneökningar till en påtaglig ökning i nominella enhetsarbetskostnader. Både sysselsättningstillväxten och den privata konsumtionstillväxten avtog i stort sett i takt med försvagningen av den allmänna ekonomiska aktiviteten. Jämfört med erfarenheten från tidigare perioder utgör det faktum att sysselsättningstillväxten förblev svagt positiv trots att den ekonomiska aktiviteten försvagades betydligt, ett tecken på en förbättrad återhämtningsförmåga på arbetsmarknaden och avspeglar ett annorlunda mönster i fråga om hur arbetstillfällen skapas respektive går förlorade jämfört med tidigare konjunktursvackor, som ett resultat av åtgärder för att avreglera arbetsmarknaden som genomförts i flera medlemsstater. Slutligen förstärkte växelkursrörelserna konjunkturnedgången i stället för att motverka den. Under den tidigare perioden med kraftig tillväxt 1999-2000 bidrogförsvagningen av euron till att öka konkurrenskraften för priser och kostnader, medan förstärkningen av euron inte hjälpte exportefterfrågan när den ekonomiska tillväxten avtog under perioden 2002-2003. Räntorna sjönk i takt med nedgången i den ekonomiska aktiviteten. De nominella räntorna har inte varit så låga på femtio år och de reala långfristiga räntorna har inte varit lika låga som nu sedan slutet av 1970-talet. Investeringsaktiviteten fortsatte emellertid att vara synnerligen låg, vilket avspeglar betydelsen av makroekonomiska faktorer såsom svag efterfrågan, försämrade vinstmarginaler och lågt kapacitetsutnyttjande, liksom ökad riskaversion och hög skuldsättning i företagssektorn trots den pågående saneringen av företagens balansräkningar.

Företagens anpassning till den lägre tillväxten ledde till pressade vinstmarginaler och en betydligt försvagad investeringsnivå. // Synen på risk tycks ha förändrats i grunden till följd av ekonomiska (lägre tillväxt), finansiella (den spruckna börsbubblan) och politiska faktorer (terrorism). Alla dessa faktorer ökade företagens kapitalkostnader. Det typiska företaget i euroområdet anpassade sig till urholkningen av intäkterna genom att dra ned på kapitalkostnaderna, medan USA-företaget minskade både kapital- och lönekostnaderna. Detta medförde en kraftig försvagning av tillväxten i arbetsproduktiviteten i euroområdet, vilket i sin tur ledde till pressade vinstmarginaler. Investeringsnivån minskade betydligt på båda sidor om Atlanten. Den huvudsakliga skillnaden var att medan nästan hela investeringsanpassningen i USA ägde rum under åren 2001 och 2002 bestod de svaga investeringsutvecklingen i euroområdet även under 2003.

Förutsättningarna för en konjunkturåter-hämtning obrutna. // Optimism i fråga om utsikterna för ekonomin i euroområdet har varit och är fortfarande baserade på betydande strukturella förbättringar inom euroområdet som innebär en tydlig förändring av tidigare beteendemönster. Fyra positiva faktorer framträder: (1) en stabilitetsorienterad makroekonomisk ram för den ekonomiska politiken, (2) en ökad beslutsamhet att genomföra strukturella reformer, (3) fortsatt måttliga löneökningar, och (4) teknologiska framsteg som ger utrymme för ökad arbetsproduktivitetstillväxt.

Penningpolitiken har varit ackommoderande. // Det blev nödvändigt att bedriva penningpolitiken mot bakgrund av en endast långsamt avklingande allmän inflationstakt respektive underliggande inflation. Medan större delen av ökningen i den allmänna inflationstakten under 2001 berodde på engångseffekter (tillfälliga ökningar i olje- och livsmedelspriser som sammanhängde med dåligt väder och BSE), fanns det en påtaglig risk för andrahandseffekter. Trots detta sänkte ECB styrräntorna från maj 2001 framåt med sammanlagt 275 räntepunkter. En positiv lärdom av de senaste årens erfarenhet är att den penningpolitiska inriktningen har åtföljts av kontinuerligt låga och stabila inflationsförväntningar. Terminsräntorna antyder att aktörerna på finansmarknaderna tycks göra bedömningen att vare sig den starka tillväxten i de monetära aggregaten eller den nuvarande låga nivån på marknadsräntorna utgör något hot mot prisstabiliteten på kort och medellång sikt.

Finanspolitiska lättnader förmådde inte stimulera den ekonomiska aktiviteten. // När man betraktar både den faktiska budgetutvecklingen och genomförandet av EU:s ram för övervakning av finanspolitiken har de senaste åren varit en besvärlig period. De automatiska stabilisatorernas verkan medförde en avsevärd försämring av de offentliga finanserna. Men de ökande nominella underskotten för euroområdet som helhet avspeglar också diskretionära finanspolitiska lättnader i vissa medlemsstater. Det tillgängliga statistiska underlaget antyder att effekterna av de skattereformer (i D, F, I, NL och A) som beslutades i flera EU-medlemsstater sedan 2001 inte ledde till den önskade ökningen i privat konsumtion och investeringar. Den mindre strikta politiken för att konsolidera de offentliga finanserna kan ha försvagat den privata konsumtionen genom att den påverkat förtroendet för den ekonomiska politiken negativt, också med hänvisning till den ökade medvetenheten om behovet att reformera pensionssystemen. De försämrade offentliga finanserna kan vidare ha förhindrat ytterligare räntesänkningar.

Konsolideringen av de offentliga finanserna måste fullföljas för att i tid hantera de hotande budgetkonsekven-serna av åldrande befolkningar ... // Den sedan år 2000 konstaterade försämringen av de offentliga finanserna, i synnerhet i de större medlemsstaterna, har skapat tveksamhet beträffande flera euroländers åtagande om att uppnå sunda offentliga finanser under de kommande åren. Denna beklagliga utveckling har tydligt präglats av att vissa medlemsstater brutit mot EU:s finanspolitiska regler. Som svar på detta är det viktigt att de för finanspolitiken ansvariga myndigheterna inte beslutar sig för kortsiktiga lösningar som undergräver EU:s finanspolitiska ram och behovet att ägna hållbarhetsfrågorna tillräcklig uppmärksamhet. Den ökade inriktningen på de offentliga finansernas kvalitet har i själva verket belyst det faktum att omkring hälften av medlemsstaterna har allvarliga problem att upprätthålla de offentliga finansernas hållbarhet. Att uppnå sunda offentliga finanser är en viktig kugge i strategin för att i tid hantera de hotande budgetkonsekvenserna av åldrande befolkningar. Medlemsstaterna bör visa en klar beredvillighet att fortsatt följa en strategi på medellång sikt som i en del fall redan har resulterat i perioder av hög och uthållig tillväxt.

... i kombination med ökade framsteg med att uppmuntra arbetsmarknads-deltagande och ekonomisk tillväxt. // För att mildra problemet med åldrande befolkningar kommer det vidare att vara ytterst viktigt att arbetsmarknadsdeltagande och ekonomisk tillväxt uppmuntras. De ökade ansträngningar för att hjälpa föräldrar att förena arbete och familjeliv som medlemsstaterna har förbundit sig att vidta kan exempelvis bidra till att höja sysselsättningsnivåerna. I syfte att främja och påskynda genomförandet av Lissabonstrategin söker det europeiska tillväxtinitiativet att mobilisera investeringar inom områden som kommer att förstärka strukturella reformer, stimulera tillväxt och skapa nya arbetstillfällen. Det inriktas på offentliga och privata investeringar i nätverk och kunskap.

// 2. Drivkrafter till produktivitetstillväxt: Ekonomiskt helhetsperspektiv respektive branschperspektiv

Sedan mitten av 1990-talet kan ett nytt tillväxtmönster skönjas i USA och i ett fåtal av EU:s medlemsstater. // Sedan mitten av 1990-talet kan ett nytt tillväxtmönster skönjas i USA och ett fåtal av EU:s medlemsstater. För första gången sedan andra världskriget är den trendmässiga produktivitetstillväxten i EU nu lägre än den i USA. Under perioden 1996-2002 har EU visat sig oförmöget att vända den långsiktigt sjunkande produktivitetstillväxten medan USA har noterat en påtaglig förbättring i dess sekulära trend.

Den sjunkande produktivitets-tillväxten i EU beror på otillräckliga investeringar och bristande innovation. // Den minskning med en procentenhet i arbetsproduktivitet som skett i EU under 1990-talet förklaras av två faktorer. Hälften av denna minskning kan förklaras av det lägre bidraget från en intensivare kapitalanvändning. Även om investeringar i informations- och kommunikationsteknik (nedan: "IKT") gav ett positivt bidrag inom denna kategori (om än i mindre utsträckning än i USA) utvecklades andra typer av investeringar dåligt. Den återstående hälften härrör från en försämring i total faktorsproduktivitet. De politiska beslutsfattarna upplever troligen detta som det största problemet. Förbättringar i den totala faktorproduktiviteten tillskrivs i allmänhet antingen en mer effektiv resursanvändning grundad på ökad marknadseffektivitet, tekniska framsteg som ett resultat av investeringar i mänskligt kapital, FoU och informationsteknik, eller de mindre utvecklade EU-ländernas naturliga upphämtningsprocess genom allmänt ökade investeringar inom näringslivet.

Den ekonomiska tillväxten i EU under 1990-talet kännetecknas av ökat bidrag från produktionsfaktorn arbete till tillväxten och minskad produktivitet. // När det gäller BNP-tillväxt upplevde EU och USA betydande omsvängningar under 1990-talet, inte bara i fråga om arbetsproduktivitet utan också vad gäller input av produktionsfaktorn arbete. EU uppnådde i själva verket en kraftig ökning av produktionsfaktorn arbetes bidrag till tillväxten, vilket såsom nämnts ovan åtföljdes av en lika kraftig minskning av bidraget från produktiviteten. Det omvända mönstret utvecklade sig i USA. Dessa divergerande trender för input från produktionsfaktorn arbete respektive arbetsproduktivitet är klart sammankopplade. Upp till en fjärdedel av nedgången med en procentenhet i produktivitetstillväxt i EU kan hänföras till tillväxtens högre sysselsättningsinnehåll. Detta måste emellertid inte nödvändigtvis inbegripa någon politisk trade-off eftersom ökade sysselsättningsnivåer till följd av nyskapade arbetstillfällen för okvalificerad arbetskraft endast leder till en tillfällig nedgång i den uppmätta produktivitetstillväxten utan effekter på den befintliga arbetskraftens produktivitetstillväxt.

Ett antal mindre medlemsstater har uppnått bättre resultat än USA när det gäller arbetsproduktivitets-tillväxt. // En mycket mer nyanserad bild framkommer på enskild medlemsstatsnivå. I fråga om arbetsproduktivitetstillväxt har sju medlemsstater (Belgien, Grekland, Irland, Österrike, Portugal, Finland och Sverige) uppnått resultat som betydligt överstiger produktivitetsgenomsnittet i EU och även är högre än i USA. Tre av sju medlemsstater, nämligen Irland, Finland och Sverige lyckades också förena hög produktivitet med hög sysselsättningsgrad. Den totala skillnaden i produktivitet mellan EU och USA avspeglar därför den särskilt svaga utvecklingen i några av EU:s större medlemsstater, främst Italien.

Analys på braschnivå visar att USA:s överlägsna produktivitets-utveckling är koncentrerad till fyra IKT-tillverkande och ICT-användande branscher. // Av analysen på branschnivå framgår att USA:s bättre produktivitetsutveckling bland IKT-producenter i tillverkningssektorn och intensiva IKT-användare i tjänstesektorn utgör den främsta förklaringen till de divergerande produktivitetstrenderna till USA:s fördel. Produktiviteten i den IKT-producerande tillverkningssektorn har ökat i betydligt snabbare takt än i den närstående IKT-tjänstesektorn, men den senare står samtidigt för den utan jämförelse största andelen av produktivitetsuppsvinget i USA. Arbetsproduktivitetstillväxten tycks domineras av enbart fem av totalt femtiosex analyserade branscher. Samtliga tillhör de sektorer av respektive ekonomier som omfattar IKT-tillverkning och intensiv IKT-användning. USA visar bättre arbetsproduktivitetstillväxt än EU inom fyra av dessa fem branscher, nämligen i en IKT-producerande tillverkningssektor (dvs. halvledare och annan elektronisk utrustning) och i tre tjänstesektorer med intensiv IKT-användning (dvs. partihandel, detaljhandel, och finansiella tjänster). Det är samtidigt glädjande att EU är dominerande inom en IKT-producerande tjänstesektor, nämligen telekommunikationer.

IKT-sektorn bidrar också positivt till produktivitets-tillväxten i EU och produktivitets-försämring har uppstått i andra delar av ekonomin än IKT-sektorn. // Branschanalysen bekräftar också att IKT endast är en del av förklaringen till stigande trender för arbetsproduktiviteten i USA respektive sjunkande motsvarande trender i EU. Liksom i USA bidrar IKT i EU till både ökad kapitalintensitet och ökad total faktorproduktivitet (även om förbättringarnas omfattning är större i USA). Den försämrade produktivitetsutvecklingen i EU under 1990-talet kan därför förklaras av utvecklingen inom mer traditionella branscher utanför IKT-sektorn, även på tjänsteområdet. Av det statistiska materialet framgår att både kapitalintensitet och övergripande effektivitetsmönster i dessa branscher förefaller att försämras. Eftersom dessa branscher fortfarande står för närmare sjuttio procent av den totala produktionen i EU är denna utveckling särskilt oroande. Dessa är delar av ekonomin i ett utvidgat EU som möter de största konkurrensutmaningarna till följd av globaliseringen.

Skillnaderna i produktivitetstillväxt tycks sammanhänga med vissa grundläggande strukturella skillnader på den enskilda medlemsstatsnivån. // Den viktigaste frågan för valet av policy som tas upp är om de EU-länder som uppvisade högre produktivitetstillväxt och USA hade vissa karakteristiska egenskaper gemensamt som skulle kunna förklara deras bättre resultat? Vilka var, mer konkret, de kanaler genom vilka de mer grundläggande tillväxtfrämjande faktorerna (dvs. institutioner, handel, marknadsstorlek, utbildning och arbetsutbud/befolkningsutveckling) påverkade investeringar och total faktorsproduktivitet i dessa länder, och hur samverkade de båda sistnämnda faktorerna för att skapa stigande arbetsproduktivitet? En modellbaserad analys visar att skillnaderna i produktivitet mellan EU och USA faktiskt sammanhänger med vissa grundläggande strukturella skillnader på medlemsstatsnivå där fem områden har bedömts vara kvantitativt viktiga och relevanta ur EU-perspektiv, nämligen graden av reglering, de finansiella marknadernas struktur, graden av integration av produktmarknaderna, storleken på kunskapshöjande investeringar och arbetskraftens åldersstruktur.

Simuleringar av "Lissabonstrategin" belyser de svårigheter EU har att bemästra för att bli den mest konkurrenskraftiga kunskapsbaserade ekonomin i världen. // I en simulering av genomförandet av "Lissabonstrategin", som visserligen explicit koncentreras på reform av lagar och bestämmelser och utveckling av kunskapsekonomin, framhävs implicit dessa fem faktorers betydelse för att bestämma takten i EU:s produktivitetstillväxt på lång sikt och därmed för sina ambitioner att överträffa USA i fråga om potentiell tillväxt [1]. När det gäller att höja investeringsnivån genom att reformera bestämmelser, visar simuleringen av "Lissabonstrategin" att även en relativt snabb avregleringspolitik för att hamna på motsvarande nivåer som i USA inte skulle ge tillräckligt stora produktivitetsvinster under de kommande sju åren för att inhämta det nuvarande effektivitetsgapet på tio procent gentemot USA. En sådan politik förefaller kunna generera statiska effektivitetsvinster snarare än de dynamiska effektivitetsvinster som krävs för att åstadkomma en framflyttning av "den teknologiska randen". Detta antyder att enbart avreglering, även om den är avgörande för investeringsnivån, skulle vara otillräcklig för att uppnå de strategiska Lissabonmålen. Avreglering måste därför åtföljas av samverkande insatser för att kraftigt höja kunskapsproduktionen.

[1] Lissabon-simuleringen fångar in två initiativ på utbudssidan som är kopplade till Lissabonstrategin, nämligen (1) minskningen av regleringsnivån i EU till motsvarande nivån i USA och (2) större satsningar på högre utbildning, IT-mjukvaror och FoU. Den visar på att effekterna av att genomföra ett så brett reformpaket i betydlig grad skulle höja den potentiella tillväxten i EU, i genomsnitt med mellan en halv och tre fjärdedels procentenhet årligen under en period av 5-10 år.

Produktivitetsvinster från investeringar i FoU och i humankapital ... // I fråga om kunskapsproduktion tycks långsiktiga produktivitetsvinster framförallt härröra från investeringar i både utbildning och FoU. Investeringar på utbildningsområdet som syftar till att höja kunskapsnivån kan förväntas ge produktivitetsvinster, vilket förklaras i nästa avsnitt. När det gäller FoU bör inriktningen vara att skapa grundvillkor som främjar ökade totala investeringar i FoU, snarare än att direkt öka de offentliga utgifterna för forskning och utveckling. Dessa villkor gäller bland annat en högre grad av produktmarknadsintegration (t.ex. genom att fullt ut genomföra den inre marknaden) och en investeringsmiljö som säkerställer utvecklingen av en mer aktiv riskkapitalmarknad. Reformer på detta område skulle otvivelaktigt förbättra EU:s ekonomiska utsikter, även om de inte isolerat skulle vara tillräckliga för att göra det möjligt för EU att gå om USA i fråga om produktivitet inom den tidshorisont som fastställts av Lissabondagordningen.

... kommer delvis att neutraliseras av de parallella ansträngningarna att öka sysselsättnings-tillväxten samt av effekterna av EU:s åldrande arbetskraft. // Förutom den tid det tar för reformer att ge synliga effekter, måste två ytterligare hinder övervinnas om det produktivitetsmål som lades fram i Lissabon skall kunna uppnås. Dels den tillfälliga kompromiss ("trade-off") som ligger i att uppnå det parallella sysselsättningsmålet på 70 %, dels den långsiktiga börda för produktiviteten som Europas åldrande befolkning medför

Produktivitets-analysen ger stöd åt slutsatserna i 2003 års vårrapport. // Svårigheterna att mäta framsteg med strukturreformer föranledde kommissionen och rådet att utarbeta en samling strukturella indikatorer vilka har utvecklats till ett av de främsta verktygen för att bedöma de framsteg som görs för att uppfylla Lissabonmålen. Årets vårrapport innehöll en enkel men mycket upplysande genomgång av hur ofta varje enskild medlemsstat figurerade bland de tre medlemsstater som uppvisade de bästa respektive sämsta resultaten för var och en av indikatorerna. Vissa länder förekom ofta bland de tre medlemsstaterna med bäst resultat, främst Danmark, Sverige och Finland. Det är viktigt att notera att det var just dessa länder som redan hade vidtagit genomgripande och framgångsrika reformer långt innan Lissabonstrategin lanserades. Omvänt framstod de största medlemsstaterna i euroområdet, Tyskland, Frankrike och Italien, som klara eftersläntrare när det gäller att genomföra strukturella reformer. Den starka produktivitetstillväxten i ett litet antal EU-medlemsstater ger stöd åt den politiska ram som fastlades genom Lissabonstrategin. För att bli framgångsrik måste emellertid strategin backas upp av åtaganden och ett grundligt genomförande i rätt tid av olika reformåtgärder.

Om trenden med sjunkande arbetsproduktivitet skall kunna vändas beror i slutändan på vilken politik regeringarna väljer att följa inom de fem områden som betonades i analysen. // Huruvida de aktuella produktivitetstrenderna i EU kan antas hålla i sig eller bli övergående kommer slutligen att bero på regeringarnas ekonomisk-politiska vägval. I analysen bekräftas hur viktigt ett kraftfullt genomförande av en heltäckande reformstrategi är för EU:s långsiktiga produktivitetsutveckling. Det bör syfta till att minska betungande regleringar, skapa mer integrerade marknader, främja investeringar i mänskligt kapital och utveckla ekonomins innovationspotential. Genomförandet av ett så omfattande reformprogram bör skapa ett mer flexibelt, dynamiskt och investeringsvänligt näringsklimat. I förening med bättre fungerande marknader och mer riskorienterade finansieringsmekanismer kommer detta att lägga grunden till en betydlig ökning i EU:s underliggande arbetsproduktivitetstillväxt.

// 3. Utbildning och tillväxt

Investeringar i utbildning har en kraftig påverkan på den ekonomiska tillväxten ... // Stigande utbildningsnivåer har haft stor betydelse för den ekonomiska tillväxten. Utbildningsnivå kan definieras som att en person med framgång avslutat en given utbildningsnivå, exempelvis grundskolans högstadium eller studentexamen. Med hänsyn till svårigheterna att jämföra olika länders utbildningssystem, används antal behövliga studieår för att uppnå en kvalifikationsnivå som en referenspunkt (proxyvariabel). Flera undersökningar som genomförts på senare tid tyder på att i genomsnitt ett extra års utbildning i åldersgruppen 25-64 år automatiskt skulle höja produktiviteten med så mycket som 4-6 procent. Den genomsnittliga utbildningsnivån i EU har ökat med 0,8 år per decennium sedan 1960. Detta betyder att utbildningshöjningen kan ha genererat så mycket som 0,3 - 0,5 procentenheter i årlig BNP-tillväxt. Ytterligare möjliga fördelar kan tänkas uppstå om utbildning indirekt främjar tekniska framsteg på längre sikt. Huruvida detta fortsätter att vara fallet i framtiden beror på många okända faktorer, inte minst den tekniska förändringens natur och det behov av färdigheter som detta medför. I vilket fall beräknas utbildningsnivån i EU som helhet att fortsätta att öka på medellång sikt i samma takt som under de senaste decennierna. Det är således rimligt att förvänta ett bidrag till tillväxten på motsvarande nivå, även om detta kommer att variera betydligt medlemsstaterna emellan.

... och ger långsiktiga vinster. // De fulla produktivitetsvinsterna av investeringar i unga människors utbildning växer under hela deras yrkesverksamma liv. Tre fjärdedelar eller mer av ökningen av den genomsnittliga utbildningsnivån under det kommande decenniet kommer att vara resultatet av investeringar som redan gjorts, i vissa fall för många år sedan, i takt med att äldre arbetstagare går i pension och ersätts av yngre och mer välutbildade arbetstagare. I jämförelse kommer investeringar som görs i dag att ha relativt små effekter på den genomsnittliga utbildningsnivån det kommande decenniet. Kunskaper och färdigheter måste dock underhållas och uppdateras om fördelarna av utbildning skall kunna tillvaratas under den enskildes hela yrkesverksamma liv. Utbildning bör tolkas så brett som möjligt och omfatta livslångt lärande, allt från för- och grundskoleutbildning till vuxenutbildning och fortbildning på arbetsplatsen. Effekterna av utbildning på tillväxten förväntas bli högst i länder där tillströmningen till gymnasie- och universitetsutbildning har ökat snabbast under de senaste 30-40 åren och lägst i länder där en stor andel av befolkningen redan hade gymnasie- respektive universitetsutbildning eller där andelen i högre utbildning växte långsamt. Det finns vissa belägg för hög avkastning på utbildningsinsatser särskilt om de arbetssökande annars skulle komma in på arbetsmarknaden med låga utbildningsnivåer. Eftersom en grundutbildning skapar ytterligare fortbildningsmöjligheter tenderar olikheterna i utbildningsnivå att öka över tiden. Personer med få kvalifikationer löper risk att bli arbetslösa och kommer senare att vara i behov av dyrbara insatser för att förbättra deras anställbarhet.

Utbildningens kvalitet är lika viktig som antalet år som tillbringas i utbildningssystemet ... // Det finns ekonomiska belägg för att kvaliteten på utbildningsresultaten - mätt enligt poäng i internationellt jämförbara test - kan vara minst lika viktigt som antalet år som tillbringats på skolor eller högskolor. När hänsyn tas till kvalitetsaspekten tenderar faktiskt den beräknade effekten på tillväxten av antalet skolår att minska. En nyckelfråga blir därför hur kvaliteten kan förbättras. Det är självklart att ett utbildningssystem som håller hög kvalitet kräver tillräckliga resurser. Å andra sidan är kopplingen mellan utgifter och resultat i de olika länderna generellt sett vag, vilket tyder på att resurser används med varierande grad av effektivitet. I en del länder kan det vara viktigare att höja lärarnas incitament att förmedla undervisning av hög kvalitet snarare än att öka utbildningsutgifterna. I de fall det finns ökade resurser, kan beslut om hur dessa bör fördelas - till exempel på böcker, datautrustning, mindre klasser, högre löner för skolpersonal osv. - ha stor betydelse för kvaliteten.

... och ökad effektivitet skulle kunna uppmuntra investeringar i utbildning. // En effektivare resursanvändning skulle kunna öka avkastningen på utbildningsinvesteringar. När det gäller den högre utbildningen utgör exempelvis en stor andel av avbrutna studier och studier som drar ut betydligt längre än planerat år som tillbringats utanför arbetsmarknaden utan några påtagliga resultat i form av högre utbildningsnivå. På låg/mellanstadie- och högstadienivå leder den demografiska utvecklingen till ett minskande elevantal. Detta bör i princip frigöra resurser. Utgifter per student har emellertid i praktiken tenderat att växa snabbare än BNP under senare år. Om detta fortsätter kan kostnadsökningarna under ett decennium lätt överstiga kostnaden för ett ambitiöst program för att öka elevantalet i förskola, gymnasium, högskole- och vuxenutbildning. Reformer på övriga områden, såsom arbetsmarknaden, skatte- och bidragssystem och pensionsincitament, skulle också öka avkastningen på utbildningsinsatser och därigenom uppmuntra investeringar.

Ökade offentliga medel bör riktas mot områden som ger högst samhälleliga vinster i förhållande till privata vinster. // Det tillgängliga faktaunderlaget tyder på att de samhälleliga vinsterna av ett ytterligare skolår (dvs. vinsterna för hela ekonomin) i stort sett är jämförbara med de privata vinsterna (dvs. vinsterna för de berörda personerna). Såväl privata som samhälleliga vinster kan emellertid förmodas variera betydligt mellan och även inom särskilda utbildnings- och fortbildningsområden. Riktade offentliga investeringsökningar kan vara försvarbara i en situation där den samhälleliga avkastningen förväntas vara tillräckligt hög, och där de överstiger den förväntade privata avkastningen (i annat fall skulle den offentliga sektorn enbart subventionera investeringar som i alla fall skulle ha genomförts, och därigenom antingen lämna andra mer angelägna projekt utan finansiering eller onödigtvis höja skattetrycket). Det kan vara försvarbart att bredda tillträdet till förskoleundervisning och att höja deltagandet i gymnasieutbildning, särskilt eftersom dessa investeringar ger långsiktiga vinster och kan hjälpa till att jämna ut ojämlikheter i fråga om tillträdet till utbildning som tenderar att öka över tiden. I det fall den privata avkastningen är hög och uppenbar, bör politiska beslutsfattare ställa sig frågan om ökad offentlig finansiering är nödvändig för att deras mål skall kunna uppnås. Potentiella externa vinster i form av långsiktiga tekniska framsteg skulle kunna motivera vissa offentliga investeringar, inklusive vissa aspekter av högre utbildning.

Vuxenutbildning och fortbildning erbjuder troligtvis de bästa möjligheterna att långsiktigt öka utbildningsnivån, men de politiska insatserna för att uppmuntra vuxenutbildningen måste vara effektiva. // Eftersom gymnasie- och högskoleutbildning inte kan växa obegränsat erbjuder troligen vuxenutbildning och fortbildning de bästa möjligheterna att långsiktigt öka utbildningsnivån. Vinsternas varaktighet är naturligtvis kortare än när det gäller barn och unga personer. Teoretisk analys ger vid handen, vilket också har visst empiriskt stöd, att det finns betydande brister i marknaden för fortbildning, vilket leder till att alltför lite utbildningstjänster tillhandahålls. Målet med "livslångt lärande" skulle vidare kunna spela en avgörande roll när det gäller att bibehålla och förnya det kunskapskapital som förvärvats tidigare i livet, vilket inte fullt ut beaktas i den grundläggande ramen för "avkastning av utbildning". Livslångt lärande skulle också kunna hjälpa äldre arbetstagare att bli kvar längre på arbetsmarknaden och på så sätt utvidga fördelarna av tidigare investeringar i mänskligt kapital. Om politiska åtgärder kunde utformas för att på ett effektivt sätt hantera brister på marknaden skulle avkastningen bli högre än för traditionell skolutbildning. Erfarenheterna visar emellertid att det kommer att bli nödvändigt att utforma och utvärdera skatteincitament, bidrag och samfinansiering för att främja fortbildning mycket mer noggrant än vad som hittills varit fallet. Detta skulle medverka till att maximera incitamenten att företa verklig vidareutbildning och att minimera dödviktskostnader, substitutionseffekter och andra effektivitetsförluster som annars snabbt skulle kunna förbruka de potentiella vinsterna av sådana program.

// 4. Löneflexibilitet och ömsesidigt löneberoende inom em

Löner spelar en nyckelroll för den makroekonomiska anpassningen inom EMU. // Under de senaste åren har en samsyn i det närmaste vuxit fram om orsakerna till hög och ihållande arbetslöshet i många medlemsstater, däribland samtliga större ekonomier i euroområdet samt, mer allmänt, om de låga sysselsättningsnivåerna. Enligt detta synsätt är de svaga arbetsmarknadsresultaten i de berörda länderna i stora drag resultatet av växelverkan mellan en serie negativa ekonomiska chocker och ogynnsamma arbetsmarknadsinstitutioner, liksom regleringar av produktmarknader som väsentligt begränsat förmågan att anpassa arbetsmarknaden till förändrade ekonomiska villkor. Löner, som utgör priser på arbete, har självfallet en nyckelroll för att bestämma den totala balansen mellan utbud och efterfrågan på arbetsmarknaden. Bildandet av EMU anses ofta ställa ökade krav på löneflexibilitet för att kompensera för avsaknaden av (nationella) instrument för att hantera ekonomiska störningar. Om lönerna är alltför orörliga kommer den nödvändiga anpassningen att ske långsamt och vara förenad med betydande ekonomiska och sociala kostnader.

Konjunktur-nedgången har synliggjort såväl styrkan som begränsningarna i systemen för lönebildning i euroområdet. // Både övergripande makroekonomiska chocker och utvecklingen i enskilda länder har satt flexibiliteten i lönebildningssystemen på prov under senare år. Det förväntades att de nominella löneökningarna skulle förbli förenliga med prisstabilitet och produktivitetsförbättringar och därigenom göra det möjligt för företagen att öka arbetsskapande investeringar. Vad beträffar den faktiska utvecklingen var det positiva att den övergripande lönedisciplinen har bevarats och att riskerna för att överskridanden av inflationsmålet skulle ge omfattande löneeffekter i en andra löneförhandlingsomgång har avvärjts. Negativt var att den långsammare arbetsproduktivitetsökningen ledde till betydande ökningar i nominella arbetsenhetskostnader under 2001 och 2002. Löneflexibiliteten förefaller således hittills ha givit litet eller inget stöd åt den förväntade konjunkturuppgången.

Det krävs en fortsatt återhållsam löneutveckling om EMU i framtiden skall kunna uppnå kraftig syssel-sättningstillväxt. // Efter en lång period med återhållen löneutveckling avtog utvecklingen mot en minskning av lönernas andel av BNP vid decennieskiftet, och löneandelen förblev därefter i stort sett stabil under hela konjunkturavmattningen. Det finns tecken på att löneandelen åter kommer att minska när ekonomin tar fart under 2004. Måttliga reala löneökningar, som är förenliga med produktivitetsförbättringar och behovet att återställa lönsamheten där så krävs, medverkar till att öka sysselsättningen och sänka den strukturella arbetslösheten på medellång sikt, utan att nödvändigtvis äventyra den inhemska efterfrågan i ekonomin. Denna uppfattning stöds av både vedertagen ekonomisk teori och av den faktiska erfarenheten i många länder i euroområdet, särskilt under 1990-talets andra hälft. Mot bakgrunden av fortsatt hög strukturell arbetslöshet är en fortsatt återhållsam löneutveckling i euroområdet därför nödvändig. Det bör emellertid noteras att en övergripande återhållsamhet i löneutvecklingen i reala termer är ett tämligen dåligt substitut för lönedifferentiering när det gäller att genom lönesättning få lågutbildad arbetskraft tillbaks i arbete. Detta måste därför åtföljas av särskilda åtgärder inriktade på att höja sysselsättningen bland lågutbildade arbetstagare.

Det är en vedertagen uppfattning att lönebildnings-systemen i Europa kännetecknas av en betydande stelhet och långsam anpassning till chocker, men beläggen för detta är fortfarande ofullständiga. // Det är en vedertagen uppfattning att lönebildningssystemen i Europa kännetecknas av en betydande stelhet och långsam anpassning till chocker. Ett antal institutionella kännemärken för arbetsmarknaden i euroområdet skulle kunna förklara en brist på såväl nominell som reell löneflexibilitet. De faktorer som oftast nämns i detta sammanhang är bland andra fackföreningars stora inflytande, samordnade/centraliserade löneförhandlingar, löneförhandlingarnas löptid, inverkan av kollektivavtal på löneavtalens räckvidd, användningen av löneregler i kollektivavtal såsom löneindexering, samt sist men inte minst olika slag av eftersläpningsmekanismer på arbetsmarknaden, både vad gäller handling och effekt, som påverkar lönernas känslighet med avseende på arbetslöshet. I linje med resultaten från andra undersökningar ger en formell ekonometrisk analys av löneekvationer av Philips-kurve-typ vid handen att bestående löneinflation i euroområdet inte är högre än i USA. Slutsatsen att det föreligger i stort sett likartade nivåer av nominell lönetröghet bland medlemsstaterna i euroområdet, samt inom euroområdet och USA, gör det svårt att identifiera institutionella särdrag på arbetsmarknaden som de främsta orsakerna till nominella stelheter. Även om institutionella och strukturella faktorer är avgörande för att förstå vad som avgör jämviktsnivån för arbetslösheten på medellång sikt, förefaller institutionella särdrag på arbetsmarknaden att ha mindre betydelse för graden av nominell tröghet i ekonomin.

EMU påverkar lönebildnings systemet på flera sätt med potentiellt viktiga implikationer för anpassningen till chocker i euroområdet. // Även om det fortfarande är för tidigt att dra några definitiva slutsatser om potentiella kanaler genom vilka EMU skulle kunna påverka de incitament som de ekonomiska aktörerna i valutaunionen möter och om dess löneförhandlingssystem, håller inte desto mindre bilden på att klarna. Forskningen har redan visat att euron haft en starkt positiv effekt på integrationen av produktmarknaderna genom ökad handel och ökade utländska direktinvesteringar. Detta bör leda till att stärka konkurrensen på produktmarknaderna. Effekten av EMU är något mindre entydig i fråga om löneinterdependens. Konvergensen i löner och enhetsarbetskostnader har föregripit det fullständiga genomförandet av den inre marknaden, och ännu mer EMU. Tillgängliga sektorsvisa sifferuppgifter tyder på att konvergensen faktiskt var starkare på 1980-talet än på 1990-talet. Framväxten av alltmer integrerade varumarknader och starkare ömsesidig påverkan i lönesättningen mellan länder - oavsett om det beror på EMU eller på andra faktorer - kan påverka hur chocker absorberas och sprids i EMU. Modellsimuleringar visar att detta delvis beror på chockernas natur. Ökad löneinterdependens leder inte till avgörande skillnader i förmågan att absorbera chocker på utbudssidan, utan medför en mer långdragen anpassning till efterfrågechocker. När det gäller efterfrågechocker dämpas takten i löne- och prisreaktioner om lönebildningen är interdependent, och simuleringar visar att det tar ungefär ett ytterligare år för anpassningen av totalproduktionen att verka ut än om det inte förekommer löneinterdependens.

// 5. Internationella kapitalflöDEN

Skapandet av den inre marknaden och sjösättningen av EMU har främjat de internationella kapitalflödena.

// Den kraftiga ökningen av internationella kapitalflöden (portföljinvesteringar och direktinvesteringar) under de senaste tio åren är det sammanlagda resultatet av lagstiftningsrelaterade och ekonomiska drivkrafter. Inom EU slutfördes den fullständiga liberaliseringen av kapitalrörelserna definitivt den 1 juli 1990 medan kapitalrörelserna mellan medlemsstaterna och tredje land fullt ut liberaliserades den 1 januari 1994. Två av de viktigaste ekonomiska drivkrafterna har varit de inhemska finansiella marknadernas snabba expansion och uppsvinget i internationell handel. Antagandet av euron som ledde till att växelkursrisken inom euroområdet eliminerades har drivit på den finansiella integrationen inom EU.

Ökade internationella kapitalflöden är viktiga för världsekonomin. // Ökad finansiell integration har betydande effekter på den globala ekonomins funktionssätt. Internationella kapitalflöden kan fungera både som en källa till tillväxt och som förmedlare av makroekonomiska chocker. Kapitalflöden spelar en viktig roll i anpassningen till störningar genom att jämna ut konsumtionen. Plötsliga skiften i de utländska finansiella flödena kan emellertid även skapa problem inom länder, vilket illustrerades av finansiella kriser i flera utvecklingsekonomier under förra decenniet. Många utvecklingsekonomier liberaliserade sina kapitalflöden under 1990-talet samtidigt som de fortfarande hade svaga finansiella institutioner och bedrev en makroekonomisk politik och finanspolitik som visade sig vara omöjlig att förena med stabila växelkurser. Detta har resulterat i stora finansiella obalanser som förvärrats av kapitalinflöden och som utmynnat i finansiella kriser och nödlägen.

Behovet att finansiera höga investeringsnivåer utan att förfoga över ett tillräckligt stort nationellt sparande fortsätter att skapa externa underskott som finansieras av utländska direktinvesteringar. // Underskott i bytesbalansen är vanligt förekommande i de anslutande länderna. I flera fall uppgår de till mer än 5 procent av BNP, och de har ökat under de senaste åren i samband med stigande utländska direktinvesteringar. Bytesbalansunderskottet utgör därför i flertalet fall en avspegling av de stora inflödena av utländska direktinvesteringar och inte den främsta orsaken till försämringen av utrikesbalanserna. Med Ungern som anmärkningsvärt undantag täcks de externa underskotten till stor del av icke skuldgenererande inflöden av utländska direktinvesteringar. I vissa av de anslutande länderna pågår fortfarande privatiseringsprocessen. En andra våg av investeringar i form av koncerninterna lån utgör i andra länder en viktig finansieringskälla för bytesbalansen. På det hela taget förväntas de anslutande länderna för ganska lång tid framåt ha betydande bytesbalansunderskott för att uppväga deras bristande inhemska sparande. Utländska direktinvesteringar kommer således även i fortsättningen att vara en viktig tillväxtmotor.

Konvergensprocessen mellan de anslutande länderna och EU kommer att innebära en rad utmaningar. // Det finns slående olikheter mellan de anslutande länderna och många andra tillväxtmarknader, särskilt i fråga om utvecklingen och tillsynen av den finansiella sektorn. Här har de anslutande länderna gradvis genomfört EU:s regelverk för reglering och tillsyn och de har öppnat sina marknader för utländskt ägande i stor skala. Denna erfarenhet antyder att de anslutande länderna - genom att bedriva en lämplig ekonomisk politik - kan undvika de negativa erfarenheterna från andra regioner och därigenom skapa förutsättningar för stark konvergens i reala termer i en ram av finansiell stabilitet.

Länder med väl fungerande system för företagsstyrning kan sannolikt dra till sig internationella kapitalflöden på bättre villkor. // Länder med väl fungerande system för företagsstyrning kan sannolikt dra till sig internationella kapitalflöden på bättre villkor än länder med svaga system som inbjuder till bedrägerier. I ett läge med ökad konkurrens om kapitalinflöden kommer dessa frågor sannolikt att bli viktiga bestämningsfaktorer för kapitalinflöden de kommande åren. EU har redan vidtagit en rad åtgärder för att förbättra företagsstyrningen i Europa, bland annat Handlingsplanen för finansiella tjänster och direktivet mot marknadsmissbruk. Arbete pågår för att stärka redovisningsstandarder, revisorers oberoende och aktieägares rättigheter. Detta bör leda till att EU drar till sig mera tillväxtfrämjande kapitalflöden.