Yttrande från Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om gemensamma normer och förfaranden för återvändande av tredjelandsmedborgare som vistas olagligt i medlemsstaterna). Ett bidrag från Europeiska kommissionen till toppmötet i Salzburg den 19 och 20 september 2018

[COM(2018) 634 final – 2018/0329 COD]

(2019/C 159/08)

Föredragande: José Antonio MORENO DÍAZ

Medföredragande: Vladimíra DRBALOVÁ

Remiss Kommissionen 24.10.2018 Rättslig grund Artikel 304 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt Ansvarig facksektion Facksektionen för sysselsättning, sociala frågor och medborgarna Antagande av facksektionen 18.12.2018 Antagande vid plenarsessionen 23.1.2019 Plenarsession nr 540 Resultat av omröstningen (för/emot/nedlagda röster) 169/2/6

1. Slutsatser och rekommendationer

1.1 Kommittén noterar Europeiska kommissionens argument bakom beslutet att föreslå en omarbetning av återvändandedirektivet ( 1 ) , men upprepar sin övertygelse om att EU först bör ha en gemensam politik och lagstiftning för laglig migration samt för internationellt skydd och asyl ( 2 )

1.2 EESK framför sin oro över skillnaderna i de kriterier som EU:s medlemsstater tillämpar i samband med migrationshanteringen, framför allt när det gäller behandlingen av migranter som vistas olagligt. Denna situation leder till rättsosäkerhet och ojämlik behandling.

1.3 EESK anser att kommissionen bör börja kommunicera och samråda med regeringarna och det civila samhället med tanke på de nya omständigheterna i denna fråga, på samma sätt som tidigare med grönboken ( 3 )

1.4 EESK anser att kommissionen bör lägga fram data (eller åtminstone uppskattningar av data) om i vilken omfattning Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/115/EG ( 4 ) om återvändande tillämpas, om hur användbart det är, om hur intensivt effektiviteten i dess tillämpning övervakas, om de främsta problemen som man stött på under giltighetstiden och om i vilken omfattning de enskilda medlemsstaterna följer det.

1.5 Kommissionen bör utöva ett minimum av självkritik eller åtminstone göra en undersökning i syfte att förklara den låga återvändandegraden i medlemsstaterna och i detalj ange skälen för och de aktörer som bär ansvaret för detta. Om medlemsstaterna inte har tillämpat direktivet och inte heller kommissionens rekommendation (EU) 2017/432 ( 5 ) om att öka effektiviteten i återvändandena, bör det göras en konsekvensbedömning. Denna undersökning bör omfatta både en bedömning av hur medlemsstaterna gått tillväga för att skapa operativa program som tillhandahåller bistånd och rådgivning i samband med återvändanden och en jämförelse av kostnadseffektiviteten beträffande frivilliga och påtvingade återvändanden.

1.6 Kommittén är medveten om att en viss retorik från extremhögerns och nationalisternas sida i fråga om migration underblåser främlingsfientlighet och intolerans. EESK anser att en övergripande gemensam EU-politik för migration skulle vara det bästa argumentet mot EU-medborgarnas farhågor.

1.7 I linje med det som EESK redan anfört i andra yttranden ( 6 ) bör man ändra det sätt på vilket migrationen skildras. Detta skulle främja en avdramatiserad syn på migrationen som en normal social och ekonomisk faktor och möjliggöra åtgärder för att utbilda samhället i denna fråga.

1.8 Å andra sidan instämmer EESK i Europeiska rådets slutsatser från juni 2018 ”att en övergripande strategi för migration som kombinerar effektivare kontroll av EU:s yttre gränser, ökade yttre åtgärder och de inre aspekterna, i linje med [EU:s] principer och värden” är ”en nödvändig förutsättning för en fungerande europeisk migrationspolitik”, och i att man bör fortsätta med dessa ansträngningar för att undvika humanitära katastrofer ( 7 )

1.9 Enligt uppgifter från Europeiska rådet (18 oktober 2018) ( 8 ) har antalet illegala inresor till EU minskat med 95 %. Uppgifter från Internationella organisationen för migration (IOM) från september 2018 ( 9 ) visar också att 83 067 personer tagit sig över havet till EU och att 1 987 personer drunknat fram till detta datum.

1.10 EESK betraktar en effektiv politik för återvändanden som en integrerad del av en övergripande migrations- och asylpolitik för EU. En sådan politik saknas dock, och kommissionen bör agera konsekvent och balanserat och inte endast betrakta migrationen ur ett politiskt säkerhets- och brottslighetsperspektiv.

1.11 EESK anser att det behövs en jämförande studie av förvarsanläggningarna i EU, situationen och respekten för de mänskliga rättigheterna vid dessa. Denna studie måste bygga på data och besök.

1.12 EESK välkomnar kommissionens strävan att se till att besluten om återvändande fattas snabbare och att koppla dem till besluten om att avslå en asylansökan eller om att avsluta en laglig vistelse samt rent generellt göra återvändandeförfarandena snabbare och effektivare. Icke desto mindre bör man ta ställning till huruvida de tidsfrister som föreslås är realistiska och bedöma de hinder som skulle kunna stå i vägen för denna intention.

1.13 EESK ser samtidigt en koppling mellan en effektiv återvändandepolitik å ena sidan och ett ändamålsenligt samarbete med tredjeländer och ingående och genomförande av återtagandeavtal å andra sidan och uppmanar kommissionen att fortsätta sina insatser och medlemsstaterna att utnyttja dessa arrangemang fullt ut.

1.14 EESK anser också att man måste nämna den bästa praxis som man i vissa EU-stater tillämpar för att förhindra att utländska personer under lång tid vistas olagligt i dessa länder, t.ex. möjligheten att under exceptionella omständigheter bevilja uppehållstillstånd, t.ex. ”arraigo” i Spanien (av sociala skäl, arbetsskäl eller familjeskäl) eller ”Duldung” i Tyskland.

2. Bakgrund och kommissionens förslag

2.1 EU har sedan 1999 försökt att utarbeta en övergripande strategi för migration som innebär att man harmoniserar villkoren för återtagande och rättigheterna hos de tredjelandsmedborgare som vistas lagligt i EU, att man skapar rättsliga åtgärder för att förhindra irreguljär migration samt utvecklar det praktiska samarbetet i denna fråga. Återsändandedirektivet (2008/115/EG) hade som mål att på grundval av gemensamma normer införa en effektiv politik för avlägsnande och återvändande. Den rapport om direktivets tillämpning som offentliggjordes 2014 visade dock att inga större framsteg gjorts när det handlade om att öka den faktiska andelen återvändanden från EU: 2014 – 36,3 %, 2015 – 36,8 %, 2016 – 45,8 %, 2017 – 36,6 %. Rekommendation (EU) 2017/432, som innehöll en rad åtgärder som medlemsstaterna skulle vidta och på så sätt till fullo utnyttja den flexibilitet som direktivet ger, bidrog inte heller till någon förbättring.

2.2 Utan att ändra direktivets tillämpningsområde eller påverka skyddet av migranternas befintliga rättigheter, bland annat vad gäller barnets bästa, familjeliv och hälsotillstånd samt principen om ”non-refoulement” bör det omarbetade direktivet göra återvändandeprocessen mer effektiv genom att föreslå — mer samstämmighet och synergier med asylförfaranden, — ett nytt gränsförfarande, — tydliga förfaranden och regler för att förhindra missbruk, — förslag för att främja effektiva frivilliga återvändanden, — tydliga regler om förvar.

3. Allmänna kommentarer

3.1 EESK framför sin oro över skillnaderna i de kriterier som EU:s medlemsstater tillämpar i samband med migrationshanteringen, framför allt när det gäller behandlingen av migranter som vistas olagligt. Denna situation leder till rättsosäkerhet och ojämlik behandling.

3.2 EESK upprepar rekommendationerna i sitt yttrande om kommissionens meddelande från 2002 om en gemenskapspolitik för återvändande av personer som vistas olagligt, eftersom kommittén anser att dessa inte – eller inte fullt ut – beaktades i olika lagstiftningsåtgärder och politiska åtgärder på EU-nivå sedan dess, särskilt när det gäller irreguljära migranters rättigheter, regularisering, påtvingat återvändande, överklagande, rätten till familjesammanhållning, förvar och behovet av en verkligt gemensam politik för laglig migration ( 10 )

3.3 Den uttalade avsikten bakom omarbetningen – att förbättra effektiviteten i återvändandeförfarandena, göra förfarandena snabbare och koppla dem direkt till ett negativt asylbeslut eller ett beslut om att avsluta en laglig vistelse – är naturligtvis välkommen. Medlemsstaterna har rätt att återsända irreguljära migranter, förutsatt att rättvisa och effektiva asylsystem har införts där principen om ”non-refoulement” respekteras fullt ut. Om man ser till de uttalade målen i förslaget till ändring är kommittén dock oroad över vilka effekter dessa skulle kunna få. Kommittén undrar hur effektiva dessa ändringar är och befarar att de endast kommer att leda till en hårdare repressiv politik. Den grundläggande princip som ligger till grund för tanken att frivilliga återvändanden ska prioriteras och som förankrats i det ursprungliga direktivet (2008/115/EG) bör inte förbigås och ersättas med endast repressiv politik.

3.4 Förslaget bör också bedömas utifrån genomförbarheten av dess mål, framför allt om det även i fortsättningen ska vara förenligt med de mänskliga rättigheterna. Målet att generellt avlägsna alla tredjelandsmedborgare som befinner sig olagligt på EU:s territorium som det enda sättet att återupprätta författningsenligheten är helt enkelt inte genomförbart. Detta framgår av de senaste årens erfarenheter. Det skulle vara förenat med oproportionerliga mänskliga, ekonomiska och andra kostnader.

3.5 Under de senaste tio åren har återvändandepolitiken inte genomförts, övervakats och utvärderats på ett effektivt sätt. Politiken är dessutom ännu inte förankrad i en övergripande och gemensam EU-politik för migration.

3.6 Kommissionen borde i förslaget ha förklarat varför medlemsstaterna inte genomfört direktiv 2008/115/EG ordentligt eller respekterat rekommendation (EU) 2017/432, som ger vägledning om hur direktivet bör användas och uppmanar medlemsstaterna att vidta de åtgärder som behövs för att avlägsna rättsliga och praktiska hinder för återvändande.

3.7 Mot bakgrund av den ökande sociala osäkerheten bör man också sträva efter att offentliggöra och korrekt tolka verkliga data om den irreguljära migrationen till EU så att man inte underblåser främlingsfientlig och rasistisk retorik som stöder extremhögerns ståndpunkter.

4. Särskilda kommentarer

4.1 På grundval av händelseutvecklingen sedan 2008 betraktar kommissionen det omarbetade direktivet som ett sätt att uppnå det legitima målet att återupprätta författningsenligheten och öka effektiviteten i genomförandet av återvändanden. Det finns dock många andra sätt att uppnå detta mål som är mer effektiva och mindre betungande (t.ex. frivilliga återvändanden, individuella regulariseringar osv.). EESK betraktar en effektiv politik för återvändanden som en integrerad del av en övergripande migrations- och asylpolitik för EU. Det faktum att en sådan politik saknas bör dock stimulera kommissionen till ett självkritiskt, konsekvent och balanserat agerande där migrationen inte bara betraktas ur ett politiskt säkerhets- och brottslighetsperspektiv ( 11 )

4.2 Redan i ett tidigare yttrande nämnde vi att ”Vi vill påminna kommissionen om att kommittén flera gånger har påpekat hur viktigt det är att genomföra legaliseringsåtgärder för illegala invandrare” ( 12 ) . Det finns dock åtgärder i EU:s lagstiftning som på ett rimligt och konstruktivt sätt syftar till att få ett slut på en persons irreguljära ställning.

4.3 Exempel på sådana åtgärder återfinns i artiklarna 6 – beslut om återvändande – och 7 – frivillig avresa – i direktiv 2008/115/EG, som medlemsstaterna har inte utforskat eller utnyttjat i någon större utsträckning, framför allt när det handlar om personer som man försökt skicka tillbaka utan resultat. Mot denna bakgrund stöder EESK rekommendation (EU) 2017/432 om att inrätta operativa program för stöd till frivilligt återvändande.

4.4 EESK noterar också att reglerna för avlägsnande av EU-medborgare och deras familjemedlemmar med hänsyn till allmän ordning eller allmän säkerhet ( 13 ) inte tillämpas för irreguljära migranter. Vi avser här möjligheten att ansöka om att ett utvisningsbeslut ska upphävas på grund av omständigheter som uppkommit efter en rimlig tidsperiod samt skyldigheten att granska omständigheterna innan ett beslut om avlägsnande kan verkställas om två år har gått sedan beslutet fattades. Det förefaller inte rimligt att det tillvägagångssätt som tillämpas för EU-medborgare – dvs. enbart för att de utgör ett hot mot den allmänna ordningen eller den allmänna säkerheten – inte kan tillämpas på dem vars enda fel är att de saknar handlingar om stora förändringar har skett i deras omständigheter.

4.5 Det är absolut nödvändigt att i återvändandeförfarandena säkerställa mekanismer och ändamålsenliga garantier som skyddar rättigheterna och intressena hos de tredjelandsmedborgare vars förfarande inletts, och som omfattar mer än bara möjligheten att överklaga. Det måste finnas ett effektivt sätt att utöva dessa rättigheter med lämpligt rättsligt bistånd. För varje förfarande bör man automatiskt utse specialutbildade advokater som är specialiserade på området och som kan ta sig an försvaret.

4.6 Politiken att förfölja personer som vistas olagligt bör åtföljas av ett kraftfullt och kategoriskt förbud mot identifiering av personer på grundval av deras etnicitet och/eller religion. Den nuvarande uppmjukningen av detta förbud gör Europa till ett område där etniska minoriteter på ett oacceptabelt sätt kan utsättas för myndigheternas misstankar och kontroll. Att FN:s kommitté för mänskliga rättigheter i juli 2009 ( 14 ) gav Spanien en reprimand för att ha frihetsberövat en spansk medborgare som misstänktes för att vara en irreguljär migrant bara för att hon är mörkhyad är mycket talande.

4.7 EESK anser att det behövs en jämförande studie av förvarsanläggningarna i EU, förhållanden och respekten för de mänskliga rättigheterna. Denna studie måste bygga på data och besök.

4.8 Samtidigt föreslår EESK att kommissionen fortlöpande undersöker hur medlemsstaterna gått tillväga för att skapa operativa program som tillhandahåller bättre bistånd och rådgivning i samband med återvändande, inklusive stöd för återanpassning i de tredjeländer dit personerna återvänder, program som de skulle ha inrättat redan från 2017. Undersökningen bör också omfatta jämförelser av kostnadseffektiviteten beträffande med frivilliga och påtvingade återvändanden.

4.9 EESK framhåller den bästa praxis som vissa EU-stater tillämpar för att förhindra att irreguljära migranter under lång tid vistas olagligt i landet, t.ex. ”arraigo” i Spanien och ”Duldung” i Tyskland, och som i undantagsfall gör det möjligt att selektivt och individuellt bevilja vissa utländska personer, som under lång tid vistats olagligt i landet, reguljär status, förutsatt att de uppfyller vissa krav.

5. Analys av de föreslagna ändringarna

5.1 I direktivet introduceras tydligt nio konkreta ändringsförslag som EESK yttrar sig om.

5.2 Det finns ett behov av EU-omfattande objektiva kriterier för att fastställa om det finns en risk för avvikande, inklusive otillåtna sekundära förflyttningar. För att förebygga skiljaktiga eller ineffektiva tolkningar fastställs i artikel 6 i förslaget en gemensam förteckning över objektiva kriterier för att fastställa om det finns en risk för avvikande, som en del av en övergripande bedömning av de specifika omständigheterna i det enskilda fallet. Förteckningen över kriterier är alltför lång och sträcker sig bortom rekommendation (EU) 2017/432. Även om direktivet omfattar två typer av återvändandeförfaranden – ett brådskande undantagsförfarande utan frivillig avresa och med andra förpliktelser och ett förfarande med garantier som ger möjlighet till frivillig efterlevnad – kommer detta i praktiken att leda till att de flesta irreguljära migranter kommer att omfattas av det förfarande som, i teorin, skulle ha varit ett undantagsförfarande.

5.2.1 Endast ett begränsat antal av de föreslagna objektiva kriterierna som anges i artikel 6 – som utgår från rekommendation (EU) 2017/432 och som i den omarbetade lydelsen motsvarar de kriterier som anges under f, h och k – kan användas för en exakt definition av ”risken för avvikande”. I enlighet med bestämmelsen i artikel 7 om skyldigheten att samarbeta kan också kriteriet under j anses vara lämpligt. a) Eventuell brist på handlingar när förfarandet inleds kan i de flesta fall åtgärdas på begäran och om denna inte hörsammas kan led f tillämpas. b) Detta mål lägger bevisbördan på migranten som kommer att behöva bevisa att han eller hon har en faktisk hemvist, vilket leder till att en grundläggande juridisk garanti försvinner. De allmänna svårigheterna på bostadsmarknaden – framför allt de hinder som många kommuner lägger i vägen för utlänningar i allmänhet och irreguljära utlänningar i synnerhet – gör detta till en oproportionerlig börda. c) Om vi vill undvika att SAMTLIGA irreguljära migranter kan anklagas för hög risk för avvikande så att förfarandet med garantier fullständigt marginaliseras går det inte att använda sådana parametrar för att bedöma risken för avvikande. Personer som inte har rätt att arbeta har naturligtvis inte heller ekonomiska resurser, och de flesta irreguljära migranter kommer därför att sakna ekonomiska resurser. d) Med tanke på den politik med stängda gränser som tillämpas av medlemsstaterna kommer många irreguljära (och även reguljära) migranter att ha rest in i medlemsstaten utan tillstånd. e) Att en irreguljär migrant flyttar mellan medlemsstater är automatiskt otillåtet, men inte nödvändigtvis ett skäl för att slå fast att det finns en risk för avvikande. g) Personen är föremål för ett beslut om återvändande av en annan medlemsstat. Det förefaller obegripligt att denna möjlighet förutses om själva direktivet fastslår att det direkta verkställandet av detta beslut faller på den andra staten. i) Personen hörsammar inte kravet att resa till en annan medlemsstat där han eller hon har rätt att vistas lagligt. I dessa fall är det fullständigt oproportionerligt att inleda ett förfarande för avlägsnande till ursprungslandet utan frivillig avresa. Man bör vidta någon sorts tvångsåtgärd för återförande till denna andra medlemsstat men inte avlägsnande till ursprungslandet och framför allt inte med det brådskande förfarandet.

5.3 Före analysen av artiklarna 7 och 8 och andra artiklar i förslaget måste vi klargöra följande: i hela ändringstexten har man helt tydligt förbisett återvändandebeslutets rättsliga karaktär som, när det väl skett ett klargörande, kommer att ligga till grund för ett ifrågasättande av hela avsnitt 3, som återfinns i den nya artikel 8 i direktivet. Ett beslut om återvändande är ett verkställande beslut som fattas av en viss stat och som direkt påverkar en människas personliga rättigheter och intressen. Grunden för detta brukar dessutom direkt eller indirekt vara kopplad till fullgörandet av skyldigheter eller till vissa handlingar som denna person anklagas för och personen har rätt till ett passande förfarande för att kontrollera riktigheten i anklagelserna, som i dessa fall oberoende måste kunna verifieras. Allt detta betyder att ett avlägsnande är ett straff, en påföljd eller en bestraffning av administrativ snarare än straffrättslig natur men att det omfattas av samma konstitutionella principer och grundläggande rättigheter som straffrätten.

5.4 Artikel 7 – skyldigheten att samarbeta: EESK noterar kommissionens antagande om att skyldigheten för en tredjelandsmedborgare att samarbeta med de behöriga myndigheterna i alla skeden av återvändandeförfarandet kan göra återvändandeförfarandena smidigare och effektivare. Man bör dock påtala att den direkt hotar en grundläggande rättighet, nämligen rätten att inte behöva framlägga bevis mot sig själv. Skyldigheterna enligt denna artikel kan sammanfattas i en enda, nämligen ett krav på att samarbeta eller samverka i en process mot den egna personen. När det gäller artikel 8 – Beslut om återvändande: Enligt denna artikel ska medlemsstaterna nu utfärda ett beslut om återvändande omedelbart efter att ha fattat ett beslut om att avsluta en tredjelandsmedborgares lagliga vistelse, inklusive ett beslut om att inte bevilja en tredjelandsmedborgare flyktingstatus eller status som subsidiärt skyddsbehövande. EESK anser att artikel 8 bör kompletteras med möjligheten att ge tredjelandsmedborgaren en adekvat möjlighet att själv hörsamma åläggandet att lämna territoriet eller söka alternativ för att få sin situation regulariserad.

5.5 I artikel 9 om frivillig avresa fastställs att en lämplig tidsfrist på 30 dagar för frivillig avresa måste beviljas. Detta innebär att den ursprungliga bestämmelsen om en tidsfrist på mellan 7 och 30 dagar upphävs. Även om man redan tidigare kunde kritisera att maximitiden förr endast uppgick till 30 dagar var detta ändå en minimigaranti. Avskaffandet av detta minimum gör det möjligt för medlemsstaterna att inte tillåta någon tidsfrist för frivillig avresa över huvud taget.

5.6 De nya åtgärder som införs i artikel 13 ger medlemsstaterna rätt att utfärda ett inreseförbud – som inte åtföljer ett beslut om återvändande – för en tredjelandsmedborgare som har vistats olagligt inom medlemsstaternas territorium och vars olagliga vistelse upptäcks i samband med att personen (frivilligt) lämnar EU. Enligt EESK innebär detta att sanktioner tillämpas mot en viss person vid en tidpunkt då denne uppfyller lagen, dvs. lämnar EU:s territorium och avslutar sin olagliga vistelse. Å andra sidan kan åtgärden betraktas som en försäkring mot upprepad olaglig inresa i den berörda medlemsstaten.

5.7 Artikel 14 om återvändandehantering ålägger varje stat att inrätta, driva och vidareutveckla ett nationellt system för återvändandehantering, som ska hantera all information som krävs för att genomföra detta direktiv. Det måste dock säkerställas teknisk kompatibilitet med EU:s centrala kommunikationssystem. Enligt artikel 14 ska medlemsstaterna också inrätta operativa program för bistånd till dem som berörs.

5.7.1 Bristerna i Schengens informationssystem (SIS) nödvändiggör åtgärder som förbättrar samordningen mellan staterna. Det är mer tveksamt om detta kräver uttryckliga regler inom ramen för ett direktiv eftersom det framför allt handlar om praktiska hanteringsfrågor.

5.7.2 Förslaget om att medlemsstaterna ska inrätta program för tillhandahållande av logistiskt, finansiellt och annat materiellt bistånd i syfte att stödja frivilligt återvändande och att dessa också ska omfatta program för återanpassning, grundar sig på rekommendation (EU) 2017/432. Kommissionen bör stödja, övervaka och utvärdera utarbetandet av dem.

5.8 Artikel 16 uppehåller sig vid och fokuserar uteslutande på ”det enda fall där det är obligatoriskt att bevilja automatisk suspensiv verkan enligt detta förslag”, det vill säga när det fattas beslut om avlägsnande av en person vars ansökan om internationellt skydd avslagits. Vi motsätter oss inte detta, men EESK är snarare av uppfattningen att det också finns andra fall där ett tillfälligt uppskjutande av ett avlägsnande bör ske automatiskt för att förstärka omfattningen på skyddsmekanismer och garantier. En icke-uttömmande lista bör bland annat omfatta — fall där minderåriga påverkas direkt eller indirekt, — fall som direkt eller indirekt påverkar familjemedlemmar i unionen och därför inte omfattas av direktiv 2004/38/EG, — fall där en risk för sökandens hälsa eller fysiska integritet kan påvisas, — fall där återvändandena ska ske till länder som betraktas som osäkra, bl.a. sådana som inte respekterar de mänskliga rättigheterna.

5.9 När det gäller förvar och fastställandet av en period på minst tre månader som längsta tillåtna förvarsperiod måste vi understryka att fakta visar att en period kortare än tre månader räcker för att genomföra det förfarande och vidta de åtgärder som krävs för att verkställa ett avlägsnande till ett tredjeland och att man nästan inte uppnår något genom att förlänga denna period, oavsett hur länge, och ännu mindre genom att utsätta en person som inte har begått något brott för en så extrem åtgärd som ett frihetsberövande.

5.10 Vi efterlyser återigen andra lösningar, till exempel Tysklands ”Duldung” eller Spaniens ”arraigo” som nämns ovan, förutsatt att det är möjligt att på mindre än tre månader avgöra huruvida en person kan avlägsnas. Förvar eller förebyggande frihetsberövande är en tillfällig åtgärd som har som enda syfte att underlätta genomförandet av ett påtvingat återvändande och förhindra avvikande. Man måste därför förhindra att den används som en dold form av frihetsberövande eller som bestraffning för irreguljär migration. Sådant frihetsberövande förbjuds uttryckligen i EU-domstolens rättspraxis ( 15 )

5.11 Direktivet bör därför innehålla ett krav om att en förvarsanläggning inte får vara vare sig jämförbar med eller sämre än ett fängelse. Detta bör ske genom en bestämmelse om att landets brottsbekämpande myndigheter aldrig får sköta den interna övervakningen vid dessa anläggningar utan endast övervaka omgivningen. Den interna övervakningen bör anförtros åt något annat statligt organ. Det bör också i varje medlemsstat finnas miniminormer för förvarstagna personers rättigheter som i varje avseende måste vara likvärdiga med eller bättre än interners rättsliga status.

5.12 Ändringen som införs genom artikel 22.7 är fullständigt onödig eftersom detta redan regleras i medlemsländernas olika asylförfaranden. I vilket fall som helst är det oproportionerligt att en person som kan tas i förvar i upp till fyra månader inför återvändandet på grund av nekad asylansökan återigen kan utsättas för detta förfarande under en ny period på sex månader, och detta med samma syfte som det första, nämligen återsändande.

5.13 EESK håller med kommissionen om att effektiviteten i EU:s återvändandepolitik också beror på ursprungsländernas samarbetsvilja. EU har redan gjort vissa framsteg, men EESK uppmanar kommissionen att fortsätta sina insatser på detta område och vädjar samtidigt till medlemsstaterna att dra nytta av dessa resultat och utnyttja arrangemangen fullt ut.

Bryssel den 23 januari 2019. Europeiska ekonomiska Luca JAHIER och sociala kommitténs ordförande

(1) COM(2018) 634 final.

(2) EUT C 85, 8.4.2003, s. 51.

(3) COM(2002) 175 final.

(4) Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/115/EG av den 16 december 2008 om gemensamma normer och förfaranden för återvändande av tredjelandsmedborgare som vistas olagligt i medlemsstaterna (EUT L 348, 24.12.2008, s. 98).

(5) Kommissionens rekommendation (EU) 2017/432 av den 7 mars 2017 om effektivare återvändanden vid tillämpningen av Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/115/EG (EUT L 66, 11.3.2017, s. 15).

(6) Se EESK:s yttrande om ”Kostnaderna för utebliven invandring och bristande integration” (EUT C 110, 22.3.2019, s. 1).

(7) Europeiska rådets slutsatser den 28 juni 2018.

(8) Europeiska rådets möte (18 oktober 2018) – Slutsatser.

(9) IOM – Migration: Flow Monitoring Europe.

(10) EUT C 85, 8.4.2003, s. 51.

(11) Se rapporten ”MIGRATION – Crackdown on NGOs assisting refugees and other migrants”, från Research Social Platform on Migration and Asylum.

(12) EUT C 85, 8.4.2003, s. 51.

(13) Artiklarna 32 och 33 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38/EG av den 29 april 2004 om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier och om ändring av förordning (EEG) nr 1612/68 och om upphävande av direktiven 64/221/EEG, 68/360/EEG, 72/194/EEG, 73/148/EEG, 75/34/EEG, 75/35/EEG, 90/364/EEG, 90/365/EEG och 93/96/EEG (EUT L 158, 30.4.2004, s. 77).

(14) FF. Meddelande nr 1493/2006, Williams Lecraft v. Spain

(15) Domstolens domar av den 7 juni 2016, Affum, C-47/15, ECLI:EU:C:2016:408, och av den 28 april 2011, El Dridi, C-61/11, ECLI:EU:C:2011:268.