A4-0018/99

Resolution om regionaliseringen av den gemensamma fiskeripolitiken

Europaparlamentet utfärdar denna resolution

- med beaktande av sin resolution av den 6 november 1997 om den gemensamma fiskeripolitiken efter 2002, (( EGT C 358, 24.11.1997, s. 43.))

- med beaktande av artikel 148 i arbetsordningen,

- med beaktande av betänkandet från fiskeriutskottet (A4-0018/99), och av följande skäl:

A. Rådets förordning nr EEG 3760/92 ((EGT L 389, 31.12.1992, s. 1.)) om ett gemenskapssystem för fiske och vattenbruk, i synnerhet dess artikel 14.2, kommer att medge utrymme för en begränsad översyn av den gemensamma fiskeripolitiken.

B. Regionalisering, betraktad som decentralisering, av fiskeripolitiken är ingalunda detsamma som en renationalisering av den.

C. Vilket system för fiskeriförvaltning som än används, är det i sista hand Europeiska unionens medlemsstater och institutioner som helhet tagna som enligt lag ansvarar för skyddet av havsmiljön, ekologin och den biologiska mångfalden i europeiska vatten.

D. Redan i den nuvarande gemensamma fiskeripolitiken finns det omfattande inslag av regional variation, vilka kunde användas bättre när det gäller beståndsbevarandet, stödet till fiskeberoende samhällen och den direkta medverkan av olika berörda parter på regional nivå.

E. Den gemensamma fiskeripolitiken har sedan början varit speciellt inriktad på att skydda kustregionernas intressen, vilket reserveringen av fiskezonen mellan sex och tolv sjömil samt införandet av principen om relativ stabilitet ger bevis på.

F. Både trycket på bestånden och behovet av en betydande reform visar att fisket inom denna zon bör stå uteslutande under lokal kustförvaltning och kontroll,

G. Det föreligger ett allt överskuggande behov av att göra det möjligt för fiskeberoende samhällen att genom fiske och med fisket förbundna verksamheter ha kvar sin livsstil i framtiden och slå vakt om de särskilda behoven i dessa regioner.

H. Lagstiftarna bör emellertid säkerställa att även de framtida föreskrifterna fäster särskild uppmärksamhet vid fiskeberoende samhällen.

I. Att skydda och bevara bestånden är fortfarande ett väsentligt inslag inom fiskeripolitiken.

J. Den relativa stabiliteten är en grundläggande princip för den gemensamma fiskeripolitiken.

K. Den relativa stabiliteten har som mål att garantera en rättvis mekanism för fördelningen av fiskeresurserna. Denna mekanism skall bygga på att hävdvunna fiskerättigheter får laga erkännande.

L. Den gemensamma fiskeripolitiken har i sin nuvarande utformning inte kunnat uppfylla sina mål, i all synnerhet inte när det gäller att skydda fiskeresurserna och anpassa gemenskapens flotta till resursnivån, eftersom fiskeripolitiken hittills inte har kunnat garantera att samtliga medlemsstater uppfyller sina skyldigheter att minska flottan, vilket får mycket allvarliga följder för verksamheten på annat håll där människor lokalt är särskilt beroende av fiske och med fisket sammanhörande verksamhet.

M. Vid en översyn av den gemensamma fiskeripolitiken är det av stor vikt att socioekonomiska faktorer och starkt fiskeberoende områden uppmärksammas.

N. Det är viktigt att fiskare, de organisationer som företräder dem och fiskenäringen överlag direkt får medverka vid beslutsfattandet kring den gemensamma fiskeripolitiken, liksom de andra huvudsakliga intressenterna i fisket.

O. De klyftor finns mellan fiskeförvaltningen som vetenskap, de grundläggande principerna för den gemensamma fiskeripolitiken och fångstsektorns intressen i dess egenskap av huvudintressent inom fiskenäringen måste med det snaraste överbryggas.

P. En förutsättning för att fiskarna skall rätta sig efter gällande föreskrifter är att de är övertygade om att dessa verkligen kommer att leda till att bestånden bevaras. I och med att det är fiskarna som svarar för fångandet av fisken är det ofrånkomligen mera sannolikt att de skall nå fram till en sådan övertygelse ifall de får medverka vid beslutsfattandet där deras erfarenheter och det som de har att bidra med kan leda fram till ett mer realistiskt och välfungerande system.

Q. Det är nödvändigt att börja med att genomföra en större decentralisering av den gemensamma fiskeripolitiken, som ett första steg mot att öka fiskenäringens och hela fiskesektorns medverkan när föreskrifterna utarbetas.

R. Regionala förvaltningsenheter kan ses som en särskild form av decentraliserad förvaltning.

S. I ett decentraliserat system är det väsentligt att det råder vederbörlig balans mellan hur de berörda parterna är företrädda.

1. Parlamentet understryker att den nya, decentraliserade fiskeripolitiken bör se som sitt primära mål att bevara resurser för kommande släkten och göra det möjligt för fiskeberoende samhällen att fortsätta bedriva fiske med framgång,

2. erinrar om att den relativa stabiliteten är en grundläggande princip som möjliggör ett förverkligande av målen för den gemensamma fiskeripolitiken, samtidigt som traditionella historiska intressen beaktas och fiskeberoende samhällen garanteras överlevnad,

3. anser att det måste införas ett system som återspeglar behoven och de praktiska realiteterna inom fiskenäringen och som är så flexibelt att hänsyn kan tas till olikheterna mellan de olika fiskeberoende områdena,

4. erkänner att bristen på enhetlighet i fråga om hur den gemensamma fiskeripolitiken tillämpats regionalt har lett till brist på förtroende för denna politik och för gemenskapens institutioner och att det måste ges en klar och konsekvent definition av hur den gemensamma fiskeripolitiken skall tillämpas så att ett sammanhängande system för regionalisering decentralisering kan uppnås,

5. erinrar sig att den rådgivande kommittén för fiske inrättades för att erbjuda en plattform från vilken fiskenäringen kan ge uttryck åt sina åsikter och farhågor under den tid som föregår lagstiftningen, liksom också med hänsyn till hur de förordningar fungerar som reglerar den gemensamma fiskeripolitiken; poängterar att det finns ett växande behov av att fiskarna och fiskenäringen överlag skall få medverka i beslutsprocessen,

6. föreslår att den rådgivande kommittén skall ges en utökad roll varvid större avseende bör fästas vid det som fiskenäringen har att komma med samt vid en effektiv utvärdering under lagstiftningsperioden,

7. anser att fiskarna i högre grad kommer att ställa upp bakom föreskrifterna för fisket om de garanteras inkomster och ersättningar som medverkar till verksamhetens främjande och om fiskarnas organisationer får vara med vid beslutsfattandet; anser att om fiskarna anser att systemet har sin legitimitet kommer man att ha större skäl att tro att de kommer att följa gällande regler; anser vidare att om fiskarna får vara med om att införa regler och övervaka efterlevnaden av dem kommer reglerna att te sig mera acceptabla för dem; erkänner att det behövs förtroende för systemets laga kraft, vilket kräver större öppenhet och rättvisa vid tillämpningen av den gemensamma fiskeripolitiken,

8. anser därför att den gemensamma fiskeripolitiken måste göras till föremål för en genomgripande regionalisering som skall utarbetas och genomföras på vederbörligt sätt,

9. uppmanar kommissionen att i det förslag som den är ålagd att anta senast den 31 december 2001 föreslå att gränsen på tolv sjömil utvidgas till 24 sjömil,

10. uppmanar kommissionen att, i händelse av att rådet inte agerar före den 1 januari 2003, utnyttja sina befogenheter enligt artikel 15 i förordning (EEG) nr 3760/92 för att bevara tolvsjömilsgränsen i avvaktan på att enighet uppnås i rådet,

11. erkänner att fiskenäringen direkt skall få medverka i denna regionaliseringspolitik, tillsammans med andra som har viktiga intressen att hävda inom fisket i de olika enskilda regionerna,

12. förespråkar att det skall inrättas en omfattande serie förvaltningsenheter på regional nivå, vilka skall omfatta de regionala havsområdena som tillhör EG; erkänner att man skulle ha en färdig lösning till hands om man gick in för att använda områden som definierats av ICES (Oberonde centrum för miljöstudier, Förenade kungariket) och underdelar av dessa områden för att fastställa gränsdragningarna,

13. anser att det för att garantera en lämplig decentraliseringspolitik är nödvändigt att upprätthålla den exklusiva rätten för kuststaterna att utnyttja området på 12 sjömil från kusten, och anser även att detta område måste utsträckas till 24 sjömil,

14. anser att förvaltningsenheterna på det regionala planet i överensstämmelse med tanken på ett övergripande beståndsskydd, bör kan tilldelas största möjliga ansvar och befogenheter att fatta beslut om hur förvaltningspolitiken inom de berörda områdena skall se ut i varje region,

15. erkänner att kommissionen måste ha det slutgiltiga ansvaret, och, via rådet, de slutgiltiga befogenheterna, för att garantera att alla regionala förvaltningssystem är tillräckligt stabila för att säkerställa att nivån på bestånden kan vidmakthållas i längden,

16. anser att det behövs geografiska definitioner av hur dessa regionala förvaltningsenheter skall inrättas samt att dessa definitioner bör utarbetas med sakkunskap,

17. understryker att de regionala förvaltningsenheterna bör tillförsäkra att fiskare som drar nytta av regionala kvoter skall landa en viss procent av sina fångster inom de regioner som fått sig dessa kvoter tilldelade samt också ålägga fiskarna andra förpliktelser när det gäller att bidra till det ekonomiska välståndet i fiskeberoende områden,

18. poängterar att subsidiariteten inom den gemensamma fiskeripolitiken skall finnas till för att beslutsfattandet på lämpligaste nivå skall kunna säkerställa att våra fiskeresurser övervakas och förvaltas effektivt, men inte användas på ett sätt som tillåter att det görs åtskillnad mellan olika medlemsstaters medborgare eller vissa medborgare inom en och samma medlemsstat; det bör råda enhetliga förutsättningar över hela verksamhetsfältet,

19. tror att ett sådant system skulle skapa ett flöde av information nerifrån och uppåt, liksom också ett motsvarande flöde av utvärdering och råd från de lokala och regionala nivåerna, vilket skulle tjäna som information för hela den gemensamma fiskepolitiken; erkänner att detta skulle verka till förmån för ett närmare förhållande av funktionell relevans mellan rådet, kommissionen, regeringarna i de enskilda medlemsstaterna, vetenskapsmännen och fiskeriorganisationerna, som då skulle få direkt tillgång till utformandet av politiken på det regionala planet,

20. anmodar rådet och kommissionen att under 1999 inleda trepartsförhandlingar mellan rådet, kommissionen och parlamentet för att utarbeta planer för att den gemensamma fiskeripolitiken skall kunna regionaliseras efter översynen 2002,

21. uppmanar sin ordförande att vidarebefordra denna resolution till kommissionen och rådet och till medlemsstaternas regeringar, parlament och fiskeriorganisationer.