Yttrande från Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om "Konungariket Nederländernas initiativ inför antagandet av en rådsförordning om ändring av förordning (EG) nr 44/2001 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område"(1)

(2004/C 32/18)

Den 27 november 2002 beslutade rådet att i enlighet med artikel 262 i EG-fördraget rådfråga Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om ovannämnda konungariket.

Facksektionen för inre marknaden, produktion och konsumtion, som svarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 7 oktober 2003. Föredragande var Daniel Retureau.

Vid sin 403:e plenarsession den 29 och 30 oktober 2003 (sammanträdet den 29 oktober) antog Europeiska ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 63 röster för, 11 röster emot och 7 nedlagda röster.

1. Lagstiftningsförslaget

1.1. Förslaget är en uppföljning av Konungariket Nederländernas initiativ(2) om ändring av en bestämmelse i förordning (EG) nr 44/2001 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (nedan kallad "förordningen"), som trädde i kraft den 1 mars 2002, och som innehåller bestämmelser om enhetlig tillämpning av Brysselkonventionen I i samma ärende (nedan kallad "konventionen"). Brysselkonventionen gäller fortfarande beträffande Danmark, medan Luganokonventionen (1988) fortfarande gäller med avseende på vissa tredjeländer.

1.1.1. Ändringsförslaget innebär ett undantag från förordningen om domstols behörighet i fråga om gränsöverskridande anställningsavtal.

1.1.2. Som rättslig grund hänvisas till artiklarna 61 c och 67.1 i EG-fördraget. I dessa artiklar, och i artikel 65 som artikel 61 hänvisar till, behandlas rådets behörighet och rådsmedlemmarnas initiativrätt (i konkurrens med kommissionens, men begränsad i tiden till en period på 5 år från och med EG-fördragets ikraftträdande i dess lydelse enligt Amsterdamfördraget) när det gäller behörighet, erkännande och verkställighet av domar på civil- och handelsrättens område. När Niceföredraget träder i kraft kommer kommissionens initiativrätt att bli exklusiv, och rådets medlemmar behåller endast en individuell rätt att lägga fram förslag.

1.2. I förordningens artikel 20 återges bestämmelserna om domstols behörighet när det gäller arbetsgivares möjlighet att väcka talan mot anställda som är bosatta i annan medlemsstat, i frågor beträffande anställningsavtal. Som regel är det domstolarna i den medlemsstat där den anställde har sin hemvist som har behörighet att behandla en sådan talan.

1.2.1. Detta är en allmän bestämmelse om domstolars behörighet i alla mål som handläggs i enlighet med förordningen, vilken dock innehåller en uttömmande förteckning med ett antal undantag.

1.3. Förslaget till ändring syftar till att modifiera denna behörighetsbestämmelse, eftersom den handlar om rättsligt hävande av anställningsavtal på initiativ av arbetsgivare som begär att domstolen skall besluta om uppsägning och fastställa konsekvenserna av den, bland annat de ekonomiska. Det rättsliga hävandet är ett förfarande som tydligen används i vissa medlemsstater och kan, enligt förslagets författare, till och med vara obligatoriskt i Nederländerna i vissa fall med skyddade arbetstagare.

1.3.1. Förslaget till ändring syftar till att ge arbetsgivare möjlighet att väcka talan i domstol i den medlemsstat där den anställde normalt utför sitt arbete, och i princip inte i den medlemsstat där arbetstagaren har sin hemvist. Denna ensidiga valmöjlighet skulle enligt förslaget vara gynnsam för båda parter.

2. Allmänna kommentarer

2.1. Förslagets innebörd är väsentligen att arbetsgivaren ges en ny fördel, eftersom denne ges möjlighet att välja att väcka talan inför domstol i den medlemsstat där arbetet utförs i stället för i den medlemsstat där arbetstagaren har sin hemvist. Samtidigt berövas svaranden i praktiken sin rätt att välja behörig domstol (i sitt hemland i det land där arbetet utförs eller i det land där arbetsgivaren har sin hemvist).

2.2. Detta innebär ett undantag från de behörighetsprinciper som nu ser ut att ha fastlagts i förordningens nuvarande lydelse. Syftet är att skydda de svagare parterna i vissa typer av avtal som karakteriseras av en ojämlikhet av ekonomisk, teknisk eller yrkesmässig art (arbetsgivare/arbetstagare, affärsmän/konsumenter, försäkringsgivare/försäkringstagare). Kommittén ställde sig positiv till förordningen i sitt yttrande av den 1 mars 2000(3).

2.3. Socialförsäkring är på grund av sitt innehåll uttryckligen undantagen från Brysselkonventionens och den ovannämnda förordningens tillämpningsområde medan arbetsrätt ingår i den, trots att det är svårt att se arbetsrätt som privaträtt.

2.3.1. Detta var ursprungligen ett resultat av domstolens rättspraxis (domstolen är behörig att tolka konventionen) eftersom den beslutade att konventionen implicit rörde anställningsavtal; i konventionens första version nämndes inte sådana. Konventionen har varit föremål för översyn två gånger och inkluderar arbetsavtal utan inskränkningar.

2.3.2. Alla undantag från allmän avtalsrätt och från domstolars behörighet när det gäller anställningsavtal följer logiskt av att arbetsrätten utgör ett mycket specifikt område.

2.3.3. Arbetsrätten genomsyras nämligen i hög grad av rättsordningsbestämmelser. I de flesta medlemsstater innebär målen om skydd av löntagare och deras företrädare i allmänhet att de offentliga myndigheterna intervenerar i villkoren för att ingå, genomföra och häva ett avtal (yrkesinspektion, reglering av vissa bestämmelser i avtalet, obligatoriska eller förbjudna klausuler, förstärkt skydd för vissa yrkeskategorier, reglering av arbets- och avtalsvillkor beroende på yrke, via lagstiftning eller via kollektivavtal på branschnivå eller på nationell eller regional nivå). De innebär också en mängd andra undantag från principen om avtalsfrihet.

2.3.4. I arbetet med att utforma en europeisk avtalsrätt beaktas inte heller anställningsavtalen, eftersom dessa bedöms vara alltför bundna av sociala och rättsliga traditioner i de olika länderna och alltför genomsyrade av rättsordningskriterier och andra rättsliga eller faktiska omständigheter. Situationen kommer att bli än mer sammansatt och varierad efter EU:s utvidgning.

2.3.5. Det håller på att utformas en alltmer omfattande EU-arbetsrätt som påverkar anställningsavtalens innehåll. Syftet är att nå fram till en harmonisering som gynnar arbetskraftens rörlighet på inre marknaden, främjar införandet av jämlikhetsprincipen och bidrar till att garantera en hög skyddsnivå för arbetstagarna.

2.4. Möjligheterna att låta en domstol avkunna dom om avskedande på begäran av en arbetsgivare utgör helt klart ett särfall i de flesta europeiska länder, antingen för att detta inte regleras i nationell lagstiftning eller för att det i rättspraxis är fråga om ett undantag. Man kan med rätta undra om det är lämpligt att ändra en grundläggande procedurbestämmelse i förordningen för ärenden som tycks vara mycket sällsynta.

2.4.1. Även om rättsligt hävande av civilrättsliga avtal i princip kan förekomma under vissa omständigheter - om det saknas vitesklausul, om en av parterna menar att den andra parten inte uppfyller sina åtaganden enligt avtalet och om tvisten inte kan lösas genom uppgörelse eller skiljeförfarande - är denna situation långt ifrån den vanligaste när det gäller anställningsavtal. Tidsbegränsade anställningsavtal upphör vid kontraktstidens utgång, och allmänna anställningsavtal upphör - med beaktande av gällande regler och bestämmelser - för att en av parterna så önskar eller, om en av parterna begått en allvarlig förseelse, på initiativ av den andra parten, eventuellt under överinseende av en domstol om det föreligger oenighet om grunden till och de ekonomiska konsekvenserna av uppsägningen.

2.4.2. Rättsligt hävande utgör ett undantag i de fall då inte något av de vanliga skälen till ett avtal skall upphävas eller upphöra föreligger, t.ex. då det inte finns något direkt förfarande för avskedande på arbetsgivarens initiativ på grund av förseelse eller av ekonomiska orsaker. För uppsägning av vissa skyddade arbetstagare gäller särskilda regler under loppet av skyddsperioden, och reglerna varierar mellan olika länder. Skyldigheten att inleda en rättsprocess för att en domstol skall besluta om uppsägning av skyddade arbetstagare (arbetstagares företrädare) tycks föreligga endast i ett begränsat antal länder, men det är enbart Nederländerna som nämns i förslaget.

2.5. Bestämmelserna om domstolars territoriella behörighet i förordningen innebär att käranden måste lämna in stämningsansökan till behörig domstol i den ort där svaranden har sin hemvist, eftersom anställningsavtal i princip inte innehåller några domsrättsklausuler. En sådan klausul kan eventuellt tillåtas först efter det att tvisten har uppstått och processen om upphävande av avtalet har inletts, om parterna frivilligt kommer överens om att införa en sådan klausul. En sådan klausul kan dock även tillåtas i avtalet på vissa villkor, bland annat om arbetstagaren har sin hemvist i ett tredje land.

2.5.1. När en arbetsgivare har beslutat att lämna in begäran om rättsligt upphävande av ett anställningsavtal är det alltså ingenting som hindrar att han förhandlar med arbetstagaren om att införa en domsrättsklausul, på de villkor som anges i konventionen och förordningen, och det finns inget hinder för att klausulen införs om den är till ömsesidig fördel för båda parter under vissa omständigheter inte minst när det handlar om gränsöverskridande anställningsavtal.

2.6. Det förslag som lagts fram för rådet skulle ge arbetsgivaren möjlighet att välja i vilken medlemsstat talan skall väckas, vilket skulle kunna få allvarliga konsekvenser för den arbetstagare som berörs av den rättsliga processen för uppsägning och som måste ges förutsättningar att lägga fram och driva sitt försvar på bästa möjliga villkor inför käranden. Genom förslaget skulle det införas ett viktigt undantag från de allmänna förfarandereglerna i förordningen, och det skulle uppstå en risk att försvarets rättigheter försämras om arbetstagarparten inte vill acceptera en domsrättsklausul när tvisten väl har inletts i en domstol i det land där arbetet utförs eller där anställningsavtalet slutits, utan föredrar en domstol i hemlandet, om detta är en medlemsstat som omfattas av förordningen.

2.7. Det är endast i det fall då svaranden inte har sin hemvist i ett land som har undertecknat konventionen och om det inte finns någon domsrättsklausul, som den internationella behörigheten kan utövas av arbetsgivarens nationella domstol, förutsatt att talan har väckts lagenligt och med tillämpning av landets nationella rätt.

2.8. Kommittén menar att det under dessa omständigheter inte finns några tvingande skäl att generalisera ett undantag som är till förmån för en av parterna, när både konventionen och förordningen innehåller en generell princip men samtidigt lämnar utrymme för undantag genom ömsesidig överenskommelse efter det att tvisten har inletts. Detta undantag innebär att vederbörlig hänsyn tas till de fall då utövandet av domstolarnas behörighet i verkställighetsorten kan vara till ömsesidig fördel för de berörda parterna.

2.9. När det gäller arbetskraftens rörlighet på inre marknaden skulle förslaget, om det accepteras av lagstiftaren, enligt kommittén

a) leda till erkännande och tillämpning i övriga medlemsstater av en dom som bygger på ett förfarande som är relativt ovanligt inom arbetsrätten även i de länder där det är tillåtet,

b) kunna kränka den svarandes rättigheter och de allmänna principerna om skydd av den svagare parten i vissa avtalsrelationer,

c) kunna strida mot den sociala rättsordningen i vissa länder, till exempel om det handlar om skyddade arbetstagare eller om orsaker som inte i sig själva utgör grund för uppsägning. I dessa fall kommer domen eventuellt inte att kunna erkännas eller verkställas i dessa länder, med tillämpning av den bestämmelse i konventionen som ger den mottagande medlemsstaten rätt att motsätta sig att en utländsk dom verkställs om den strider mot grundläggande rättsprinciper i den berörda medlemsstaten,

d) utgöra ett tecken på misstro mot behöriga utländska domstolars förmåga att sätta sig in i och tillämpa avtalsrätten, vilket är ett av de skäl som anförs som motiv till förslaget.

3. Slutsatser

Med hänsyn till rättssäkerheten bör förslaget från konungariket Nederländerna inte godkännas. Det handlar också om att respektera en allmän procedurprincip.

Bryssel den 29 oktober 2003.

Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Roger Briesch

(1) (EGT C 311, 14.12.2002, s. 16).

(2) EGT C 311, 14.12.2002, s. 16.

(3) EGT 117, 26.6.2000.

BILAGA

till Europeiska Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande

Följande ändringsförslag avslogs, men fick minst en fjärdedel av de avgivna rösterna:

Punkt 3

Ersätt texten med följande:

"Eftersom den rättsliga grunden för Konungariket Nederländernas initiativ har bortfallit kan det formellt inte tas upp till behandling. Kommittén rekommenderar kommissionen att undersöka rättsläget och därvid beakta kommitténs kommentarer."

Motivering

Genom att man i Nicefördraget lade till punkt 5 i artikel 67 i EG-fördraget har den initiativrätt som tilldelades medlemsstaterna för en femårig övergångsperiod från och med Maastrichtfördragets ikraftträdande bortfallit, när Nicefördraget nu har trätt i kraft. Nederländernas initiativ saknar därmed rättslig grund och kan formellt inte behandlas.

Kommissionen bör delges kommitténs kommentarer och därefter göra en saklig prövning.

Röstresultat

För: 21; mot: 54; nedlagda: 2.