RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET - OM UTVÄRDERING AV TILLÄMPNINGEN AV DIREKTIV 98/34/EG PÅ OMRÅDET INFORMATIONSSAMHÄLLETS TJÄNSTER

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

1. Sammanfattning av rapporten

2. Inledning

2.1 Utvidgning av direktiv 98/34/EG till informationssamhällets tjänster

2.2 Införlivande av direktiv 98/48/EG

2.3 Rapportens syfte

3. Beskrivning av förfarandet

3.1 Tillämpningsområde för direktiv 98/34/EG inom informationssamhällets tjänster

3.2 Särdragen för anmälningsförfarandet inom informationssamhällets tjänster

4. anmälningar som gjorts under perioden augusti 1999 - februari 2002

4.1 Grafisk framställning av anmälda utkast

4.1.1 Uppdelning per år

4.1.2 Uppdelning per tema

4.2 Återkommande teman

4.2.1 Elektroniska signaturer

4.2.2 Elektronisk handel

4.2.3 Skydd av personuppgifter

4.2.4 Digital-TV och dekodrar

4.2.5 Domännamn

5. Analys av kommissionens och medlemsstaternas reaktioner

5.1 Allmänt

5.2 Kommissionens reaktioner

5.2.1 Granskning av de detaljerade utlåtandena

5.2.2 Analys av synpunkterna

5.3 Analys av medlemsstaternas reaktioner

6. Specialförfaranden

6.1 Brådskande skäl

6.2 Sekretess

6.3 Förlängd frysningsperiod

7. Överträdelser av anmälningsförfarandet

7.1 Överträdelser

7.2 Berörda sektorer

7.3 Samarbete mellan kommissionen och medlemsstaterna

7.4 Kommittén för tekniska standarder och föreskrifter

8. Vidareutveckling: geografisk och internationell utvidgning

8.1 Geografisk utvidgning

8.1.1 Europeiska ekonomiska samarbetsområdet

8.1.2 Kandidatländerna

8.2 Utvidgning på internationell nivå: Europarådet

9. Slutsatser

10. BILAGOR

10.1 Informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter för informationssamhälletstjänster Översikt över de nationella genomförandebestämmelserna för direktiven på detta område

10.2 Antal anmälningar per år

10.3 Antal anmälningar per år och per medlemsstat

10.4 Antal anmälningar per sektor och per medlemsstat

10.5 Förteckning över anmälningsreferenserna

10.6 Anmälningar som rör informationssamhället - Översiktstabell

1. Sammanfattning av rapporten

Det anmälningsförfarande som infördes genom direktiv 98/34/EG har använts i sektorn för informationssamhällets tjänster sedan augusti 1999. Syftet med denna rapport är att redogöra för hur bestämmelserna i direktiv 98/34/EG tillämpats på dessa tjänster.

I rapporten beskrivs hur anmälningsförfarandet har fungerat och vilka positiva effekter det har haft på direktivets nya tillämpningsområde.

På det hela taget kan förfarandet sägas ha fungerat väl, vilket bekräftar att direktivet är ett värdefullt och effektivt instrument för detta nya ekonomiska område inom den inre marknaden. Direktivet har lett till en verklig dialog mellan kommissionen och medlemsstaterna och har skapat större öppenhet om pågående lagstiftningsinitiativ i och med att samtliga berörda myndigheter och parter får kännedom om dessa. Att föreslagna texter förhandsgranskas gör att uppkomsten av många hinder kan förebyggas innan dessa börjar få negativa effekter. På så sätt har direktivet konkret bidragit till att uppnå några av de mål som sattes upp av Europeiska rådet i Lissabon, nämligen att lagstifta bättre och att fastställa ett regelverk som kan stärka den europeiska ekonomins konkurrenskraft på ett så snabbväxande och nyskapande område som informationssamhällets tjänster.

Rapporten inleds med en beskrivning av anmälningsförfarandet på området för informationssamhällets tjänster. Därefter görs en detaljerad granskning av kommissionens och medlemsstaternas reaktioner på anmälda utkast samt av större gemenskapsrättsliga problem som hittills har kunnat konstateras. Sedan görs en detaljerad analys av specialförfarandena (brådskande skäl, sekretess och frysning). Detta följs av en redogörelse för överträdelser av anmälningsförfarandet. Till sist diskuteras vidareutvecklingen av anmälningsförfarandet på internationell och geografisk nivå. I slutsatserna redovisas förfarandets brister och starka sidor för att ge en så rättvisande bild som möjligt av hur situationen är idag.

2. Inledning

2.1. Utvidgning av direktiv 98/34/EG [1] till informationssamhällets tjänster

[1] Europaparlamentets och rådets direktiv 98/34/EG av den 22 juni 1998 om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter, EGT L 204, 21.7.1998, s. 37-48.

Direktiv 98/34/EG är ett viktigt verktyg för öppenhetspolitiken på den inre marknaden. Tack vare detta direktiv har under i stort sett 20 år drygt 7 000 utkast till nationella bestämmelser kunnat granskas. Genom direktivet åläggs medlemsstaterna att anmäla utkast till nationella bestämmelser som innehåller tekniska föreskrifter. De andra medlemsstaterna och kommissionen kan lämna sina synpunkter på utkasten som har anmälts. Anmälningsplikten uppmuntrar följaktligen till dialog och gör att överträdelseförfaranden som riskerar att pågå i flera år kan undvikas.

På grund av direktivets framgång har tillämpningsområdet stegvis utvidgats till att omfatta samtliga industri-, jordbruks- och fiskeprodukter. Genom direktiv 98/48/EG [2] har anmälningssystemet även utvidgats till informationssamhällets tjänster.

[2] Europaparlamentets och rådets direktiv 98/48/EG av den 20 juli 1998 om ändring av direktiv 98/34/EG om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter, EGT L 217, 5.8.1998, s. 18-26. De bestämmelser i direktiv 98/34/EG som det hänvisas till i denna rapport gäller den version av direktivet som ändrades genom direktiv 94/48/EG och som har titeln "Europaparlamentets och rådets direktiv 98/34/EG om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter och beträffande föreskrifter för informationssamhällets tjänster ".

Att man valde att utvidga direktivet till detta område berodde på att denna nya och snabbväxande sektor behövde en övervakningsmekanism som dock samtidigt lämnade största möjliga handlingsfrihet till de ekonomiska aktörerna och medlemsstaterna för att inte stå i vägen för den tekniska utvecklingen i denna sektor. Denna utveckling går så snabbt att medlemsstaterna ofta är tvingade att ta till lagstiftning. Att låta en mängd nya bestämmelser växa fram utan någon samordning på gemenskapsnivå kan dock medföra hinder för den fria rörligheten för tjänster och för etableringsfriheten. Detta kan motverka investeringsviljan, bromsa den ekonomiska utvecklingen, leda till en splittring av den inre marknaden och medföra extra kostnader för företag och användare.

För att skapa en ram för utvecklingen av nationella bestämmelser men samtidigt behålla ett flexibelt och snabbt system valdes därför lösningen att införa ett anmälningsförfarande på detta område.

2.2. Införlivande av direktiv 98/48/EG

Samtliga medlemsstater har införlivat direktiv 98/48/EG i sin nationella lagstiftning. I de flesta fall skedde detta i form av en lag eller ett dekret, men vissa medlemsstater föredrog att använda sig av administrativa cirkulär [3].

[3] I bilagan ges en förteckning över de rättsakter för införlivande av direktiv 98/48/EG som antagits i samtliga medlemsstater (punkt 10.1).

Systemet infördes mycket snabbt [4]. De första anmälningarna inkom till kommissionen redan i slutet av september 1999. Detta beror på att systemet att anmäla nya förslag inte var något nytt för medlemsstaterna och att de på detta nya område använde sig av samma struktur med nationella kontaktpunkter som för anmälningar gällande produkter.

[4] Direktiv 98/48/EG trädde i kraft i augusti 1999.

2.3. Rapportens syfte

Rapportens syfte är att redogöra för hur bestämmelserna i direktiv 98/34/EG har fungerat med avseende på informationssamhällets tjänster samt göra den utvärdering av tillämpningen av dessa bestämmelser som föreskrivs i artikel 3 i direktiv 98/48/EG [5].

[5] Artikel 3 i direktiv 98/48/EG: "Senast två år efter den tidpunkt som avses i artikel 2.1 första stycket skall kommissionen förelägga Europaparlamentet och rådet en utvärdering av tillämpningen av direktiv 98/34/EG, mot bakgrund av framför allt den tekniska utvecklingen och tjänstemarknadens utveckling enligt artikel 1.2. [...]."

3. Beskrivning av förfarandet [6]

[6] För närmare upplysningar om direktivets tillämpningsområde och användarföreskrifter hänvisas till "Handboken om direktiv 98/48/EG som inrättar ett system för större öppenhet vid lagstiftning om informationssamhällets tjänster" (dokument S42/98 slutlig från Kommittén för tekniska standarder och föreskrifter. Handboken finns på följande webbadress:

3.1. Tillämpningsområde för direktiv 98/34/EG inom informationssamhällets tjänster

Frågan om vilka förslag till nya föreskrifter för informationssamhällets tjänster som måste förhandsanmälas skall bedömas med ledning av definitionerna i artikel 1 i direktiv 98/34/EG.

Artikel 1 i direktivet innehåller de definitioner som är nödvändiga för att förstå direktivets tillämpningsområde. För att avgöra huruvida ett förslag till nationell bestämmelse måste anmälas till kommissionen måste det granskas utifrån dessa definitioner.

Granskningen görs i olika steg.

Det första steget är att undersöka om det rör sig om en "föreskrift för tjänster", därefter om föreskriften rör någon av "informationssamhällets tjänster" och till slut om föreskriften avser "särskilt" någon av informationssamhällets tjänster.

Först måste det undersökas om det är frågan om en föreskrift för tjänster. I artikel 1.5 definieras begreppet "föreskrift för tjänster" som "ett krav av allmän art rörande tillträde till och utövande av verksamhet med [...] tjänster [...], särskilt bestämmelser om dem som tillhandahåller tjänster, tjänster och tjänstemottagare [...]".

Begreppet tjänst definieras i 19:e skälet i direktiv 98/48/EG på följande sätt "Med tjänster avses enligt artikel 60 i fördraget, tolkad i enlighet med domstolens rättspraxis, prestationer som vanligtvis utförs mot ersättning." I sin dom av den 7 december 1993 i målet Wirth [7] konstaterade domstolen att "det som framför allt särskiljer ersättningen är att den utgör en ekonomisk kompensation för den ifrågavarande tjänsten". Denna definition måste kompletteras mot bakgrund av domen i målet Bond van adverteerders [8] som fastställer att "artikel 60 i fördraget inte kräver att tjänsten betalas av den som mottar den".

[7] Dom av den 7 december 1993, C-109/92, REG s. I-6447, domskäl 15.

[8] Dom av den 26 april 1988, 352/85, REG s. 2085.

Därefter måste man undersöka om den föreslagna texten gäller någon av informationssamhällets tjänster. För att betecknas som sådan måste tjänsten uppfylla tre villkor [9]: den skall tillhandahållas på distans, på elektronisk väg och på individuell begäran av tjänstemottagaren.

[9] I bilaga V till direktivet ges en vägledande förteckning över tjänster som inte omfattas av dessa villkor.

Uttrycket "på distans" innebär att den nationella åtgärden avser en tjänst som tillhandahålls utan att tjänsteleverantören och -mottagaren är närvarande samtidigt.

Det andra villkoret "på elektronisk väg" betyder att tjänsten skall befordras till mottagaren med hjälp av elektronisk utrustning för databehandling och datalagring.

Det tredje villkoret "på individuell begäran" innebär att tjänster som sprids utan att nödvändigtvis ha begärts av tjänstemottagaren (punkt till flerpunktsöverföring) inte kan omfattas av direktivet. I direktivet påpekas uttryckligen att radiosändningar eller TV-sändningar enligt artikel 1 a i direktiv 89/552/EEG [10] inte omfattas.

[10] EGT L 298, 17.10.1989, s. 23-30.

För att ett utkast till nationell bestämmelse skall omfattas av direktivet måste det till slut avse "särskilt" någon av informationssamhällets tjänster. Genom detta krav undviks en mängd anmälningar av bestämmelser som reglerar den ekonomiska verksamheten i allmänhet och bland annat också gäller tjänster on-line. I detta avseende bör det hänvisas till artikel 1.5 femte stycket i direktiv 98/34/EG där det fastställs att

- å ena sidan "skall en föreskrift anses särskilt avse informationssamhällets tjänster om föreskriften enligt motiveringen och enligt texten i den normativa delen har till särskilt syfte och föremål att, i sin helhet eller i vissa bestämmelser, uttryckligen och riktat reglera sådana tjänster", och

- å andra sidan "skall en föreskrift inte anses särskilt avse informationssamhällets tjänster om föreskriften endast indirekt eller accessoriskt gäller sådana tjänster".

Man måste således även undersöka lagförslagets motivering och innehåll för att kontrollera dess syfte. Detta innebär att föranmälan måste ske även när endast en enda punkt i ett lagförslag gäller informationssamhällets tjänster (i så fall skall dock förfarandet och frysningsperioden endast gälla för denna särskilda punkt). Ett utkast till lag däremot som exempelvis har till syfte att reglera bevisrätten i allmänhet, men inte innehåller några särskilda bestämmelser som gäller onlinetransaktioner, kommer säkerligen att få direkta eller indirekta följder för elektroniska signaturer, men det kommer inte att behöva anmälas inom ramen för direktiv 98/34/EG.

Därefter måste det kontrolleras om den aktuella bestämmelse som särskilt avser någon av informationssamhällets tjänster även utgör en "teknisk föreskrift" i den mening som avses i artikel 1.11 i direktiv 98/34/EG. Detta är fallet när det är frågan om en bestämmelse som rättsligt eller faktiskt är tvingande vid saluföring, tillhandahållande eller användning av tjänster eller etablering av en aktör som tillhandahåller tjänster i en medlemsstat eller en större del därav. Så är även fallet, med undantag av vad som anges i artikel 10 i direktivet, när det gäller nationella lagar och andra författningar som förbjuder tillhandahållande eller utnyttjande av en tjänst eller etablering som tjänsteleverantör. Domstolens rättspraxis på produktområdet innehåller en mängd tolkningsanvisningar för artikel 1.11 som kan överföras till tjänsteområdet [11].

[11] För en beskrivning av det anmälningsförfarande för produkter som föreskrivs i direktiv 98/34/EG hänvisas särskilt till kommissionens rapport till rådet, Europaparlamentet och Ekonomiska och sociala kommittén om funktionen hos direktiv 98/34/EG under perioden 1995-1998, KOM(2000) 429 slutlig, 7.7.2000, punkt 4.2.

Alla dessa villkor visar att direktivet har ett målinriktat tillämpningsområde. Medlemsstaterna har upprepade gånger anmärkt att dessa villkor var svåra att tillämpa. Kommissionen har svarat att medlemsstaterna i konkreta fall alltid kan ta kontakt med dess avdelningar för att få klarhet i frågan om anmälningsplikt. I många fall, framför allt i början av direktivets genomförande, bidrog dessa informella kontakter till att klargöra huruvida nationella myndigheter hade en formell anmälningsplikt och man har på så sätt kunnat undvika komplikationer och svårigheter i ett senare skede.

3.2. Särdragen för anmälningsförfarandet inom informationssamhällets tjänster

Det förfarande som enligt direktiv 98/34/EG gäller för föreskrifter om informationssamhällets tjänster är praktiskt taget detsamma som för produktföreskrifter med några få undantag som frysningsperioden, kommissionens handlingsutrymme och det faktum att vissa IT-tjänstesektorer undantas från anmälningsskyldighet.

Under de tre månader som följer på föranmälan av nationella föreskrifter kan kommissionen och en eller flera medlemsstater avge ett detaljerat utlåtande. Enligt det förfarande som gäller för produktföreskrifter uppskjuts därmed utkastets antagande på nationell nivå med tre månader. Den frysningsperiod under vilken utkastet inte kan antas i medlemsstaten blir alltså sammanlagt sex månader. När det gäller informationssamhällets tjänster får frysningsperioden dock inte förlängas med mer än en månad. Man har velat införa detta särdrag för att begränsa väntetiden för medlemsstaten. Nackdelen är dock att tidsfristen efter utskicket av det detaljerade utlåtandet inte räcker till för att diskutera möjliga lösningar. Såsom redan har nämnts är syftet med anmälningsdirektivet trots allt att möjliggöra en "dialog" mellan kommissionen och medlemsstaterna.

Ett annat särdrag är det handlingsutrymme som kommissionen förfogar över när en medlemsstat har kommit in med en anmälan. Enligt direktiv 98/34/EG har kommissionen och medlemsstaterna möjlighet att framföra synpunkter (huvudsakligen allmänna kommentarer) eller att avge ett detaljerat utlåtande (Den mest tvingande handlingen enligt förfarandet varvid man påpekar aspekter som eventuellt kan skapa hinder för en väl fungerande inre marknad. Medlemsstaten måste utlåtandet besvara och ange vilka åtgärder den ämnar vidta). Kommissionen förfogar dock ensam över särskilda befogenheter som t.ex. möjligheten att i vissa fall begära att den nationella åtgärden skjuts upp.

När det gäller utkast till tekniska produktföreskrifter kan kommissionen välja mellan tre möjligheter som anges i artikel 9.3, 9.4 och 9.5 i direktiv 98/34/EG.

Enligt det första typfallet skjuter medlemsstaterna upp antagandet av ett utkast till teknisk föreskrift i tolv månader från det datum då kommissionen mottog utkastet, om kommissionen inom tre månader från detta datum tillkännager sin avsikt att föreslå eller anta ett direktiv, en förordning eller ett beslut i frågan i enlighet med artikel 249 (f.d. artikel 189) i fördraget.

Det andra typfallet innebär att medlemsstaterna skjuter upp antagandet av ett utkast till teknisk föreskrift i tolv månader från det datum då kommissionen mottog utkastet, om kommissionen inom tre månader från detta datum meddelar att den konstaterat att utkastet gäller en fråga som redan täcks av ett förslag till direktiv, förordning eller beslut som förelagts rådet i enlighet med artikel 249 (f.d. artikel 189) i fördraget.

Det tredje möjligheten är att rådet antar en gemensam ståndpunkt under ovannämnda frysningsperiod och att tolvmånadersperioden förlängs till arton månader, om inte annat följer av artikel 9.6 i direktivet.

När det gäller utkast till föreskrifter om informationssamhällets tjänster kan kommissionen inte tvinga en medlemsstat att skjuta upp antagandet av ett förslag endast genom att meddela att den har för avsikt att föreslå eller anta en tvingande gemenskapsrättsakt i den aktuella frågan. Det faktum att kommissionen håller på att utarbeta ett förslag till gemenskapsrättsakt räcker således inte i sig för att motivera en frysningstid på tolv månader.

Det bör slutligen påpekas att när det gäller informationssamhällets tjänster har det tillkommit ett antal särskilda undantag från anmälningsskyldigheten utöver de allmänna undantag som fastställs i direktiv 98/34/EG.

För det första finns det ingen anmälningsplikt för föreskrifter om frågor som omfattas av gemenskapsbestämmelser för teletjänster [12]. I direktivet används samma definition som i direktiv 90/387/EG [13].

[12] Artikel 1.5 andra stycket i direktiv 98/34/EG.

[13] EGT L 192, 24.7.1990, s. 1-9.

Direktivet skall inte heller tillämpas på frågor som omfattas av gemenskapsbestämmelser för finansiella tjänster enligt den icke uttömmande uppräkningen i bilaga VI till direktivet [14].

[14] Artikel 1.5 tredje stycket i direktiv 98/34/EG.

Däremot skall direktivet inte tillämpas på föreskrifter utfärdade av eller för reglerade marknader (börser), andra marknader eller organ som utför clearing eller betalning åt sådana marknader, utom vad gäller skyligheten att överlämna den slutliga versionen av texten till kommissionen [15]. Medlemsstaterna har således ingen skyldighet att förhandsanmäla sina förslagstexter på detta område, men måste skicka över antagna åtgärder till kommissionen.

[15] Artikel 1.5 fjärde stycket i direktiv 98/34/EG.

4. anmälningar som gjorts under perioden augusti 1999 - februari 2002

4.1. Grafisk framställning av anmälda utkast [16]

[16] Dessa uppgifter är grundade på de anmälningar som inkommit före februari 2002.

4.1.1. Uppdelning per år

>Hänvisning till>

Uppgifter fram till februari 2002.

4.1.2. Uppdelning per tema

>Hänvisning till>

4.2. Återkommande teman

Fram till februari 2002 hade kommissionen mottagit sammanlagt 70 anmälningar som gällde informationssamhällets tjänster. Siffran är inte särskilt hög, vilket beror på att ovannämnda villkor reducerar förfarandets tillämpningsområde, men den är ändå betydelsefull.

Dessa anmälningar kan grovt delas upp i fem stora områden: elektroniska signaturer, e-handel, personuppgiftsskydd, digital-tv och dekodrar samt domännamn [17].

[17] För en mer detaljerad översikt av dessa 70 anmälningar hänvisas till tabellen i bilagan som ger närmare uppgifter om innehållet i varje anmälan (punkt 10.6).

4.2.1. Elektroniska signaturer

Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/93/EG av den 13 december 1999 om ett gemenskapsramverk för elektroniska signaturer [18] (nedan kallat "direktivet om elektroniska signaturer") skulle överföras till nationell lagstiftning före den 18 juli 2001. Medlemsstaterna var alltså tvungna att före detta datum anta de nationella åtgärder som krävdes för att rätta sig efter detta direktiv.

[18] Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/93/EG av den 13 december 1999 om ett gemenskapsramverk för elektroniska signaturer, EGT L 13, 19.1.2000, s. 12-20.

Enligt artikel 10 i direktiv 98/34/EG behöver medlemsstaterna inte anmäla nationella åtgärder som vidtas för att uppfylla bindande gemenskapsrättsakter.

Vad gäller direktiv som berör informationssamhället bör påpekas att gemenskapslagstiftaren har valt att utveckla en stabil rättslig ram som skall främja rättsäkerheten i denna sektor, till exempel genom att ange klara gränser och ramar för undantag. Emellertid har gemenskapslagstiftaren inte velat låsa lagstiftningen på detta snabbväxande område och har därför antagit rättsakter som genom att ställa krav på en minimiharmonisering förbjuder allt som kan hindra den fria rörligheten för gränsöverskridande tjänster online. Med minimiharmonisering menas att dessa direktiv "bara" fastställer vissa grundläggande regler som måste iakttas för att säkerställa fri rörlighet, men låter medlemsstaterna vidta åtgärder gentemot sina operatörer som går längre än vad som föreskrivs på gemenskapsnivå. Nationella myndigheter som utnyttjar denna möjlighet vidtar åtgärder som är mer långtgående än enbart en anpassning av lagstiftningen till direktivet i enlighet med ovannämnd artikel 10. Det är den sortens åtgärder som måste föranmälas och som kommissionen och andra medlemsstater kan reagera på.

Skiljelinjen är inte alltid tydlig och medlemsstaterna har ofta klagat på att det är svårt att skilja mellan en vanlig åtgärd för införlivande enligt artikel 10 i direktiv 98/34/EG och en åtgärd som går längre än så. För att bemöta dessa problem har kommissionen upprepade gånger på sammanträdena inom den kommitté som inrättats genom direktivet [19] påpekat för medlemsstaterna att den alltid är beredd att hjälpa till med att finna en lösning på detta ibland svårlösta problem.

[19] Artikel 5 i direktiv 98/34/EG.

I tveksamma fall är det bättre att medlemsstaterna anmäler utkastet. Kommissionen kan i alla fall efter att ha gått igenom utkastet göra klart för den anmälande staten att anmälan skall dras tillbaka eftersom utkastet omfattas av undantaget i artikel 10 i direktivet. Däremot riskerar medlemsstater som är tveksamma men som väljer att inte anmäla ett utkast till nationell bestämmelse att utkastet som borde ha anmälts inte får tillämpas gentemot enskilda, i enlighet med domen i målet CIA Security [20]. Dessutom skulle ett sådant agerande vara osunt ur rättssäkerhetssynpunkt och kunna leda till andra komplikationer som att beslutsprocessen måste börjas om på nationell nivå och att kommissionen inleder en fördragsbrottstalan. I domen Canal Satellite Digital [21] har domstolen nyligen klargjort räckvidden av det undantag från anmälningsplikten som fastställs i artikel 10.1 första strecksatsen. Domstolens strikta tolkning av det aktuella undantaget innebär en kraftig begränsning av medlemsstaternas bedömningsutrymme och möjlighet att undandra sig anmälningsplikten.

[20] Dom av den 30 april 1996 i mål C-194/94, CIA Security, REG s. 2201.

[21] Dom i målet Canal Satellite Digital av den 22 januari 2002, C-390/99, REG s. I-607.

Den 18 juli 2001 var sista dagen för att införliva direktivet om elektroniska signaturer vilket förklarar varför en stor del av de anmälningar som hittills har kommit in gällde elektroniska signaturer. Bland de 70 inlämnade anmälningarna handlade faktiskt 20 direkt och 5 indirekt om elektroniska signaturer.

4.2.2. Elektronisk handel

Ett annat område som har givit upphov till många anmälningar är elektronisk handel.

Ovanstående kommentarer om direktivet om elektroniska signaturer kan också göras när det gäller införlivandet av direktiv 2000/31/EG om vissa rättsliga aspekter på informationssamhällets tjänster, särskilt elektronisk handel, på den inre marknaden (nedan kallat "direktivet om elektronisk handel") [22]. Sista dagen för införlivande av detta direktiv var den 16 januari 2002.

[22] Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/31/EG av den 8 juni 2000, EGT L 178, 17.7.2000, s. 1-16.

Totalt har kommissionen mottagit 13 anmälningar som direkt berör e-handel och 7 som indirekt berör den.

4.2.3. Skydd av personuppgifter

Ett annat återkommande tema är skydd av personuppgifter. Många anmälda utkast som gällde onlinetjänster avsåg uppgiftsskydd inom informationstjänster, vilket beror på att medlemsstaterna skall ta hänsyn till de krav som ställs i Europaparlamentets och rådets direktiv 95/46/EG [23] av den 24 oktober 1995 om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter samt 97/66/EG [24] av den 15 december 1997 om behandling av personuppgifter och skydd för privatlivet inom telekommunikationsområdet.

[23] EGT L 281, 23.11.1995, s. 31-50.

[24] EGT L 24, 30.1.1998, s. 1-8.

4.2.4. Digital-TV och dekodrar

Ett antal anmälningar gällde digital-TV och dekodrar. Det är frågan om mycket tekniska men ändå viktiga frågor, eftersom de utgör ramen för morgondagens audiovisuella politik. En av anmälningarna gällde ett utkast till lag om antagande av kompletterande bestämmelser om tillämpningen av normer för televisionssignaler. Lagen hade till syfte att påtvinga ett dekodersystem på bekostnad av de andra som finns på marknaden.

Med tanke på den framtida utvecklingen av digital-TV kan man förvänta sig att denna sektor kommer att ge upphov till många anmälningar under de närmaste åren.

4.2.5. Domännamn

Domännamn måste betraktas som en kategori för sig, som ändå är mycket viktig eftersom det idag inte finns någon europeisk lagstiftning på området. Det är därför önskvärt att medlemsstaterna förvaltar sina domännamn med ett minimum av samstämmighet för att undvika en splittring av den inre marknaden. Gemenskapen å sin sida håller på att utveckla ett europeiskt domännamn ".eu" och har antagit en förordning om detta [25]. Man bör således granska de utkast till nationell lagstiftning som handlar om domännamn för att undvika problem vid införandet av domännamnet ".eu" och underlätta fri rörlighet för informationssamhällets tjänster.

[25] Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 733/2002 av den 22 april 2002 om inrättande av toppdomänen .eu, EGT L 113, 30.4.2002, s. 1-5.

Vissa medlemsstater har en benägenhet att inte anmäla utkast till nationella föreskrifter på detta område, medan andra regelbundet anmäler sina utkast. Emellertid är domännamn nära förknippade med tillhandahållandet av informationssamhällets tjänster och därför av central betydelse för utvecklingen av dessa tjänster.

5. Analys av kommissionens och medlemsstaternas reaktioner

5.1. Allmänt

Kommissionen har reagerat på många av medlemsstaternas utkast som rör informationssamhällets tjänster. De 70 anmälningar som kommit in har faktiskt i 50 % av fallen [26] utlöst en reaktion från kommissionen i form av detaljerade utlåtanden eller synpunkter [27]. Detta kan jämföras med produktområdet där kommissionen under samma period endast har reagerat på 30 % av anmälningarna.

[26] Det bör påpekas att för 12 anmälningar hade tidsfristen för att reagera ännu inte gått ut vid tidpunkten då denna rapport skrevs.

[27] Dessutom har i ett fall frysningsperioden förlängts till 12 månader.

Detta facit kan förklaras på olika sätt.

För det första var det inte så länge sedan anmälningsplikten för informationssamhällets tjänster infördes, medan förfarandet på produktområdet med åren redan har haft en viss pedagogisk effekt på medlemsstaternas sätt att lagstifta.

För det andra utvecklas denna sektor mycket snabbt vilket leder till att varje medlemsstat ingriper med egna föreskrifter. Kommissionen måste därför reagera oftare för att ange en allmän linje och säkerställa samstämmighet på den inre marknaden.

Däremot har reaktionerna från medlemsstaternas sida praktiskt taget varit obefintliga. I endast nio fall har medlemsstaterna skickat in synpunkter, men det mest anmärkningsvärda är att ingen har skickat något detaljerat utlåtande. Situationen kan jämföras med produktområdet där medlemsstaterna under samma period har avgivit drygt 60 detaljerade utlåtanden. Resultatet på tjänsteområdet motsvarar således inte förväntningarna. Denna brist på delaktighet beror förmodligen på att de administrativa enheter i medlemsstaterna som handlägger tekniska frågor ännu inte har tagit för vana att utnyttja de möjligheter som anmälningsförfarandet på tjänsteområdet erbjuder och ännu inte klart har tagit ställning till de frågor som kommer upp på detta nya och snabbt växande IT-område.

5.2. Kommissionens reaktioner

5.2.1. Granskning av de detaljerade utlåtandena

5.2.1.1. Allmänt

När det gäller informationssamhällets tjänster ger direktiv 98/34/EG kommissionen och medlemsstaterna möjligheten att avge ett detaljerat utlåtande [28], vilket innebär att den ursprungliga frysningsperioden förlängs med tre månader till sammanlagt fyra månader räknat från den tidpunkt då anmälan tagits emot. Ett detaljerat utlåtande är en handling i vilken det framhålls att "den planerade åtgärden kan skapa hinder för tjänsternas fria rörlighet eller för tjänsteaktörernas etableringsfrihet på den inre marknaden", vilka skall garanteras enligt artiklarna 49 och 43 i EG-fördraget.

[28] Artikel 9.2 tredje strecksatsen i direktiv 98/34/EG.

Medlemsstaterna skall besvara de detaljerade utlåtanden som skickas till dem. De 15 detaljerade utlåtanden som kommissionen skickat ut under referensperioden för denna rapport har i 95 % av fallen lett till att medlemsstaterna svarat eller dragit tillbaka sin anmälan.

Enligt domstolens rättspraxis krävs det i artiklarna 49 och 43 i fördraget att inskränkningar skall avskaffas, varmed avses "varje åtgärd som innebär att utövandet av dessa friheter förbjuds, hindras eller blir mindre attraktivt" [29].

[29] Se dom av den 15 januari 2002, i mål C-439/99, "Mässor", REG s. I-305.

Mot bakgrund av denna rättspraxis måste följande fyra villkor uppfyllas för att en nationell inskränkning skall accepteras som ett undantag från de grundläggande friheterna för den inre marknaden på ett icke-harmoniserat område:

(1) Inskränkningen skall tillämpas på ett icke-diskriminerande sätt.

(2) Den skall vara motiverad med hänsyn till det allmänna intresset.

(3) Den skall vara ägnad att säkerställa förverkligandet av den målsättning som eftersträvas.

(4) Den skall stå i rimligt förhållande till den målsättning som eftersträvas [30] och inte gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå denna målsättning, vilket bl.a. betyder att samma resultat inte skall kunna uppnås med mindre tvingande bestämmelser [31].

[30] Se dom av den 25 juli 1991 i mål C-76/90, Dennemeyer, REG s. I-4221.

[31] Jfr målen Arblade av den 23 november 1999, C-369/96, REG s. I-8453 och Gebhard av den 30 november 1995, C-55/94, REG s. I- 4165.

Med andra ord betyder dessa villkor att varje nationell åtgärd måste uppfylla principerna om icke diskriminering (1), nödvändighet (2) och proportionalitet (3 och 4).

När det mera konkret gäller friheten att tillhandahålla tjänster betyder detta att en inskränkning kan visa sig vara oproportionerlig och således inte kan tillåtas enligt gemenskapsrätten när tjänsten (vilket brukar vara fallet för informationssamhällets tjänster) tillhandahålls utan att tjänsteleverantören behöver bege sig till den medlemsstats territorium där tjänsten tas emot [32] samtidigt som denna stats nationella bestämmelser bortser från de krav som operatören redan uppfyller i den etableringsstat varifrån han erbjuder sina tjänster [33].

[32] Se domen i målet Dennemeyer, tidigare nämnd i fotnot 30.

[33] Se domen i målet Arblade, tidigare nämnd i fotnot 31.

Mot bakgrund av allt detta har kommissionen under referensperioden för denna rapport avgivit sammanlagt 15 detaljerade utlåtanden om utkast till nationell lagstiftning avseende informationssamhällets tjänster, eftersom de ansågs vara svårförenliga med principen om etableringsfrihet och friheten att tillhandahålla tjänster enligt fördraget eller med vissa direktiv, som t.ex. direktivet om skydd av personuppgifter och direktivet om elektroniska signaturer [34].

[34] Hänvisningarna till dessa direktiv ges i punkterna 4.2.3 respektive 4.2.1.

De utkast till nationell lagstiftning som gav upphov till detaljerade utlåtanden från kommissionens sida gällde följande frågor: undersökning, uppsnappande, dekryptering, behandling, överföring, skydd, registrering, lagring osv. av uppkopplingsuppgifter eller uppgifter som överförs genom telenäten (6), elektroniska signaturer (4), medier (3), domännamn (2).

I dessa detaljerade utlåtanden påpekas att utkasten är behäftade med ett antal gemensamma juridiska problem som kan sammanfattas enligt följande:

- De föreslagna nationella bestämmelserna är tillämpliga utanför medlemsstatens territorium (punkt 5.2.1.2).

- De nya krav som ställs på operatörerna är inte tydliga (punkt 5.2.1.3).

- Den anförda motiveringen kan inte godtas (punkt 5.2.1.4).

- Det kontrolleras inte om tjänsteleverantörernas förpliktelser redan uppfylls i etableringsstaten (punkt 5.2.1.5).

- De föreslagna inskränkningarna är oproportionerliga (punkt 5.2.1.6).

- Utkastet är oförenligt med vissa direktiv om informationssamhällets tjänster (punkt 5.2.1.7).

Det kan här vara på sin plats med en allmän kommentar. Extraterritoriell tillämplighet (punkt 5.2.1.2), dubblerade krav (punkt 5.2.1.5) och det nationella utkastets oproportionalitet (punkt 5.2.1.6) är olika aspekter av ett och samma problemområde som enligt kommissionen är av central betydelse för ett instrument för förebyggande och samarbete som direktiv 98/34/EG, nämligen att undvika att nationella lagförslag ålägger aktörerna, och eventuellt användarna, onödiga eller alltför stora juridiska eller administrativa förpliktelser och således utveckla en särskild rättskultur hos de nationella lagstiftarna när det gäller den inre marknaden. Det gäller med andra ord att skapa en automatism hos de behöriga myndigheterna (på alla nivåer: statlig, regional, teknisk osv.) så att de vid utformningen, behandlingen och antagandet av en ny bestämmelse tar hänsyn till hur den kan påverka det sätt på vilket vårt gemensamma område utan inre gränser fungerar.

Mot bakgrund av undersökningen av dessa fall och omständigheterna kring dem vill kommissionen uppmärksamma på att om det i ett utkast fastställs att samma rättsliga ordning skall gälla, utan åtskillnad, för aktörer som är etablerade i den anmälande medlemsstaten och tjänsteleverantörer som inte är det men som önskar leverera tjänster dit från sin etableringsstat, skulle det i detta avseende, enligt domstolens rättspraxis [35], vara oförenligt med respekten för och en effektiv tillämpning av principen om fri rörlighet för tjänster. Det är särskilt naturligt att ett sådant krav måste gälla för informationssamhällets tjänster, eftersom de till sitt väsen huvudsakligen tillhandahållas utan att leverantören måste förflytta sig, men mera allmänt måste ett sådant krav även gälla för all gränsöverskridande ekonomisk verksamhet, vilket kommissionen understrukit i sin nya strategi för tjänster [36].

[35] Se bl.a. domen i målet Dennemeyer, tidigare nämnd i fotnot 30.

[36] Meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet - En strategi för tjänster på den inre marknaden, KOM(2000) 888 slutlig, 29.12.2000.

5.2.1.2. De föreslagna nationella bestämmelserna är tillämpliga utanför medlemsstatens territorium

Kommissionen har reserverat sig mot nationella utkast som innehåller krav som generellt sett kan gälla alla tjänsteleverantörer, även sådana som har ett fast driftställe i andra medlemsstater, utan hänsyn till etableringsorten.

Kommissionen har påpekat att det faktum att sådana nationella krav görs generellt tillämpliga utan åtskillnad eller begränsning normalt sett inte är förenligt med den fria rörligheten för tjänster.

När de krav som ställs i en medlemsstats lagstiftning inte exakt är begränsade till det egna territoriet finns det risk för att leverantörer av informationssamhällets tjänster, däribland leverantörer av nätanslutningar eller teletjänster, automatiskt omfattas av olika lagstiftningar (dvs. upp till femton eller t.o.m. fler efter utvidgningen). Detta skulle få allvarliga följder i form av en vacklande rättssäkerhet, ackumulering av kostnader och olika former av ansvar. Till slut skulle det också kunna påverka framtidsutsikterna vad gäller investeringar i, samt utveckling och spridning av onlinetjänster, inte minst för små och medelstora företag [37].

[37] Kommission har således gjort invändningar mot följande inslag i anmälningarna: införandet av skyldigheten för alla operatörer, däribland uttryckligen eller underförstått operatörer som är etablerade i en annan medlemsstat, att systematiskt registrera och lagra uppgifter; införandet av en allmän möjlighet att utvidga insamlingen av uppgifter till datasystem i utlandet; införandet av skyldigheten att samarbeta och skaffa tillgång till krypterat material utan tydliga begränsningar; införandet av tvingande krav för alla operatörer i fråga om certifiering; tillämpning av nationella bestämmelser på personer och gemenskapsföretag som är etablerade i andra medlemsstater och som har registrerat utländska domännamn, osv.

Dessutom har kommissionen i flera detaljerade utlåtanden varnat medlemsstaterna för risken för felaktig införlivning av direktiv 2000/31/EG om e-handel som syftar till att effektivt garantera den fria rörligheten för informationssamhällets tjänster genom att föreskriva att medlemsstaterna, av anledningar som relaterar till det samordnade området, inte får begränsa den fria rörligheten för informationssamhällets tjänster från en annan medlemsstat [38]. Detta bekräftar betydelsen av direktiv 98/34/EG som ett effektivt juridiskt instrument för att förebygga överträdelser inte enbart av fördraget utan också av direktiv, även före utgången av införlivandefristen.

[38] Trots att införlivandefristen för direktiv 2000/31/EG inte löpte ut förrän den 17 januari 2002 har kommissionen, även då med hänvisning till artiklarna 43 och 49 i fördraget, erinrat om domstolens rättspraxis (dom av den 18 december 1997, C-129/96) enligt vilken medlemsstaterna visserligen inte är skyldiga att anta införlivandeåtgärder före införlivandefristens utgång, men ändå under alla omständigheter under denna period måste avhålla sig från att vidta åtgärder som allvarligt äventyrar det eftersträvade resultatet, dvs. är oförenliga med direktivets innehåll och syfte. I sina detaljerade utlåtanden har kommissionen särskilt påmint om artikel 3.2 i direktiv 2000/31/EG (artikeln om den inre marknaden) som fastställer att: "Medlemsstaterna får inte av skäl som omfattas av det samordnade området begränsa den fria rörligheten för de av informationssamhällets tjänster som har ursprung i en annan medlemsstat."

Till sist har kommissionen även påpekat att när det är den nationella lagstiftarens avsikt att undanta leverantörer som är etablerade i andra medlemsstater från bestämmelserna i ett utkast, skall detta klart framgå av texten.

5.2.1.3. De nya krav som ställs på operatörerna är inte tydliga

I vissa detaljerade utlåtanden har kommissionen påpekat att det med tillräcklig klarhet skall framgå för de berörda operatörerna vilka skyldigheter utkastet till ny nationell lagstiftning exakt kommer att ålägga dem [39].

[39] Kommissionen påpekade i samband med ett utkast om registrering och uppsnappande av uppgifter som överförs på elektronisk väg att förslaget inte gav tillräckligt klara och exakta definitioner av på vilka grunder och under vilka omständigheter myndigheterna kunde utöva sina undersökingsbefogenheter gentemot operatörer och hur stora dessa befogenheter var, vilket kunde leda till situationer av rättsosäkerhet vars exakta följder var svårbedömbara. Kommissionen pekade på bristande klarhet i en allmän skyldighet att registrera och under minst tolv månader lagra uppkopplingsuppgifter och identifieringsdata rörande användare av telekommunikationstjänster. I brist på tydlig information om var gränsen gick kunde en sådan skyldighet faktiskt ha en mycket långtgående räckvidd och t.o.m. omfatta innehållet i meddelanden. Att föreskriva att uppgifterna måste registreras och lagras under en minimiperiod betydde att denna period kunde visa sig vara avsevärt eller obetydligt längre än så, vilket inte heller uppfyllde kravet på rättsäkerhet. Enligt samma princip hade kommissionen också invändningar mot ett annat utkast enligt vilket myndigheterna kunde tvinga teleoperatörer att lämna uppgifter, dock utan att ange någon tidsbegränsning eller maximiperiod.

Detta villkor är mycket viktigt för att såväl etableringsfriheten som friheten att tillhandahålla tjänster skall kunna utövas effektivt och enligt de säkerhets-, förutsägbarhets- och proportionalitetsvillkor som fastställs i gemenskapsrätten och som krävs för att uppnå målsättningen att underlätta utvecklingen av onlinetjänster. Domstolen har faktiskt understrukit att en bestämmelse som inför en inskränkning i en verksamhet som rör utövandet av en grundläggande frihet måste ange denna inskränkning i klara ordalag [40] samt att utövandet av en grundläggande frihet inte får vara beroende av myndigheternas tycke, eftersom denna frihet då skulle bli illusorisk [41].

[40] Se domen av den 28 oktober 1999 i mål C-6/98, ARD.

[41] Se domarna av den 31 januari 1984 i de förenade målen 286/82 och 26/83, Luisi och Carbone, REG s. 377, och av den 22 januari 2002 i mål Canal Satellite, tidigare nämnd i fotnot 21.

5.2.1.4. Den anförda motiveringen kan inte godtas

Kommissionen såg till att de inskränkningar av etableringsfriheten och friheten att tillhandahålla tjänster som fastställdes i ett nationellt utkast uteslutande och klart motiverades av de hänsyn som anges i artiklarna 46 och 55 i fördraget (allmän ordning, säkerhet och hälsa) eller av de tvingande hänsyn av allmänintresse som framhålls av domstolen (t.ex. konsumentskydd) [42].

[42] Kommissionen har därför opponerat sig mot nationella bestämmelser som i syfte att skydda nationella intressen av enbart ekonomisk art, skulle ha tillåtit behöriga statliga myndigheter att vidta vissa åtgärder och att ålägga personer och företag som tillhandahåller teletjänster online en rad krav och förpliktelser vad gäller undersökning, uppsnappande, dekryptering, behandling osv. av informationsmaterial. Sådana bestämmelser hade stridit mot såväl etableringsfriheten som friheten att tillhandahålla tjänster. Bortsett från att varje inskränkning i en grundläggande frihet som fastställs i fördraget skall tolkas restriktivt bör det även påpekas att även om hänsyn till allmän ordning och säkerhet uttryckligen tillåts i artiklarna 46 och 55 i fördraget så kan däremot skydd av syften av ekonomisk art (även om dessa anses vara grundläggande eller viktiga för nationens välstånd) som sådant inte betraktas som tvingande hänsyn till det allmänna intresset som kan rättfärdiga inskränkningar i en grundläggande frihet (se domarna av den 28 april 1998 i mål C-158/96, REG s. I-1931 och av den 10 juli 1984 i mål 72/83, REG s. 2727). Ekonomiska intressen kan inte heller betraktas som hänsyn till allmän ordning i den mening som avses i artikel 46 i fördraget (f.d. artikel 56) (dom av den 4 maj 1993, C-17/92, REG s. I-2239). Vidare har kommissionen erinrat om att undantag avseende allmän ordning, vilka skall tolkas restriktivt, endast kan åberopas då det föreligger ett verkligt och tillräckligt allvarligt hot som påverkar ett av samhällets grundläggande intressen (dom av den 19 januari 1999 i mål C-348/96, REG s. I-11).

Kommissionen betonade dessutom att det nationella utkastets syften och de förpliktelser som införs måste anges i klara ordalag [43].

[43] I ett av sina detaljerade utlåtanden, som gällde ett utkast till lag om införande av nya brott och rättsliga förfaranden på dataområdet varvid bl.a. nät- och teletjänstoperatörer ålades skyldigheten att under viss tid registrera och lagra användarnas uppkopplings- och identifieringsdata, påpekade kommissionen således att syftet med utkastet inte hade angivits i klara ordalag.

Att utkastet gäller ett rättsligt område som faller inom ramen för en medlemsstats behörighet kan inte anföras som skäl för att inte uppfylla ett sådant krav [44].

[44] Så har kommissionen med anledning av vissa anmälningar t.ex. framhållit att det framgår av domstolens fasta rättspraxis (se domen av den 19 januari 1999 i mål C-348/96, Calfa, REG s. I-11) att gemenskapsrätten sätter gränser för medlemsstaternas behörighet på det straffrättsliga området och att nationell lagstiftning enbart av den anledning att det gäller straffrätt inte kan rättfärdiga vilka inskränkningar sin helst i grundläggande friheter på den inre marknaden.

5.2.1.5. Det kontrolleras inte om tjänsteleverantörernas skyldigheter redan är uppfyllda

Kommissionen har systematiskt kontrollerat att det i de anmälda utkasten tas lämplig hänsyn till krav som redan uppfylls i andra medlemsstater.

Begränsningar som gäller operatörer som är etablerade i en annan medlemsstat kan anses vara förenliga med artikel 49 i EG-fördraget bara när det bl.a. är klarlagt att bestämmelserna i denna medlemsstat inte säkerställer att relevanta tvingande hänsyn till allmänintresset redan har tagits. En åtgärd som innebär förnyad granskning av krav som redan har kontrollerats inom ramen för andra förfaranden kan inte anses vara nödvändig för att uppnå det eftersträvade syftet [45].

[45] Oavsett om dessa kontroller har genomförts i etableringsmedlemsstaten eller i en annan medlemsstat (se domen av den 22 januari i mål Canal Satellite, tidigare nämnd i fotnot 21, och domen av den 4 december 1986 i målet 205/84, REG s. 3755).

När en medlemsstat ämnar införa inskränkningar skall det därför föreskrivas i bestämmelserna att man först skall kontrollera i varje enskilt fall vilka krav som redan uppfylls av operatörer som är etablerade i andra medlemsstater och att man därefter eventuellt kan ålägga dessa operatörer vissa nationella krav [46].

[46] I enlighet med detta synsätt ifrågasatte kommissionen t.ex. ett utkast till nationell lagstiftning om avlyssningsbehörighet och -verksamhet som bortsåg från en sådan kontroll och införde en enhetlig ordning som gällde alla operatörer oavsett etableringsort. Likaså har kommissionen gjort invändningar mot en generell skyldighet att registrera och lagra uppgifter samt mot en straffrättslig ansvarsordning där vissa personer som antogs ha specialkunskaper ålades särskilda förpliktelser vad gäller samarbete, sekretess, tillträde till innehåll osv. under hot om straffrättsliga påföljder.

5.2.1.6. De föreslagna inskränkningarna är oproportionerliga

En fråga som kommissionen ständigt bevakar när det gäller anmälningar om informationssamhällets tjänster är tillkomsten av nya skyldigheter, som riskerar att hindra och allvarligt försvåra operatörernas verksamhet och deras framtida investerings- och innovationsförmåga, även när det gäller operatörer som är etablerade i den anmälande staten (med hänsyn till artikel 49, men även artikel 43 i fördraget) [47].

[47] Så har kommissionen konstaterat att kravet på upprätthållandet av en viss kapacitet för registrering och uppsnappande av elektroniska uppgifter (när det gäller varaktighet, mängd eller typologi av den information som skall tillhandahållas) kan innebära avsevärda extrakostnader för leverantörerna av teletjänster, och detta riskerar dessutom att medföra högre avgifter för användarna. Även om man antog att frågan om omfattningen av de uppgifter det gäller skall tolkas mycket restriktivt (och t.ex. inte gälla materialinnehållet), får skyldigheten att under alla förhållanden och utan åtskillnad registrera och lagra en betydande mängd data under minst en tolvmånadersperiod, betydande konsekvenser och kostnader för operatörerna, inte minst med hänsyn till den snabbt ökande nättrafiken. Nättrafiken visar sig öka i mycket snabbare takt än operatörernas lagringskapacitet, vilket på sikt kommer att väga tungt på omfattningen av operatörernas skyldigheter, både absolut och relativt sett (dvs. i förhållande till trafikens omfattning). Dessutom måste dessa uppgifter lagras under den obligatoriska perioden under tekniska betingelser som skyddar och säkrar dem på lämpligt sätt mot alla former av obehörig åtkomst till eller användning av personuppgifter, vilket gör dessa skyldigheter ännu mer betungande. Kommissionen har också påpekat att obligatorisk användning av ett gemensamt gränssnitt för alla mottagningsapparater med undantag av likvärdiga system, kan få allvarliga följder för möjligheterna att sprida betaltelevisionstjänster och följaktligen för utvecklingen av digital television i Europa samt för spridningen av informationssamhällets tjänster som kan nås via dekodrar. I linje med detta avgav kommissionen ett detaljerat utlåtande mot ett utkast som syftade till att ålägga nationella leverantörer som utfärdar kvalificerade certifikat till allmänheten en årsavgift som beräknas efter antalet utfärdade kvalificerade certifikat, varvid en högsta årsavgift motsvarande 5 000 certifikat fastställdes, men ingen minimiavgift. Dessutom har kommissionen vänt sig mot bristande proportionalitet i bestämmelserna i ett utkast till lagstiftning som syftade till att införa en rad begränsningar och förbud vad gäller överföring av, innehåll och reklam i budskap och information. Kommissionen underströk därvid att den helt stödde vissa målsättningar, som t.ex. att skydda minderåriga mot vissa radio- och TV-sändningar eller överföringar via Internet, men att förbudet mot all bildmanipulering som inte klart framgår för tittaren hade uttryckts i absoluta ordalag, utan referens eller särskild anknytning till vare sig ovannämnda målsättning, ett särskilt sammanhang eller särskilda mottagare. Bestämmelserna skulle således även ha gällt för t.ex. bildmanipulering som används i tekniskt, pedagogiskt eller artistiskt syfte eller i spel, men där manipuleringen inte klart framgår för tittaren trots att denne har begärt dessa bilder. Likaså hade förbudet mot all försäljning, även online, av videomaterial, utom uttryckligen tillåten kommersiell verksamhet, fastställts utan direkt samband med det eftersträvade målet och givits allmän räckvidd utan särskild åtskillnad mellan de olika former av verksamhet och innehåll som kan förekomma. Det i absoluta och mycket allmänna ordalag formulerade förbudet mot spridning genom telematiska medier av all sorts information som på något sätt kan innebära en kränkning av någons personliga rättigheter eller skada för minderårigas psykiska eller moraliska utveckling hade dessutom en så omfattande räckvidd att det kunde ha gällt för ett obestämt och obegränsat antal meddelanden som överförs på elektronisk väg, även om dessa inte var tillgängliga för minderåriga. Slutligen skulle skyldigheten att klassificera och eventuellt förhindra att förbjudet material sprids (och görs tillgängligt) ha medfört oproportionerligt stora kostnader för tjänste- och nätoperatörerna på grund av kravet att systematiskt övervaka allt material som de ställer till förfogande, och den skulle under alla omständigheter stridit mot bestämmelserna i direktivet om e-handel. Under titeln "Avsaknad av allmän övervakningsskyldighet" i artikel 15 i direktiv 2000/31/EG fastställs uttryckligen att medlemsstaterna inte får ålägga tjänsteleverantörer som tillhandahåller de tjänster som avses i artiklarna 12, 13 och 14 (enbart vidarebefordran, cachning och värdtjänster) en allmän skyldighet att "övervaka den information de överför eller lagrar, och inte heller någon allmän skyldighet att aktivt efterforska fakta eller omständigheter som kan tyda på olaglig verksamhet".

I allmänhet har kommissionen vid granskningen av dessa ärenden understrukit de allvarliga begränsningar som tillämpningen av ovannämnda nationella bestämmelser skulle ha medfört och betonat nödvändigheten att se till att omfattningen och varaktigheten av de planerade förpliktelserna motiveras av objektiva kriterier och i varje enskilt fall anpassas bättre till de verkliga behoven från fall till fall.

Kommissionen har särskilt påpekat att man i nationella bestämmelser klart måste skilja mellan den rättsliga ordning som skall gälla för personer och förhållanden dels inom ramen för friheten att tillhandahålla tjänster, dels inom ramen för etableringsfriheten [48]. Just det förhållande att informationssamhällets tjänster i vanliga fall tillhandahålls utan att leverantören fysiskt behöver förflytta sig till tjänstemottagarens land understryker betydelsen av att underkasta de nya nationella restriktionerna en sträng proportionalitetsutvärdering.

[48] Domstolen har således förklarat att en medlemsstat i synnerhet inte kan ställa som villkor för tillhandahållandet av tjänster på dess territorium att alla krav för etablering i landet skall vara uppfyllda, eftersom detta skulle leda till att de bestämmelser i fördraget som precis är avsedda att säkerställa friheten att tillhandhålla tjänster fråntas sin ändamålsenliga verkan. En sådan restriktion kan ännu mindre tillåtas när tjänsten, som i detta fall och till skillnad från vad som avses i artikel 60 sista stycket i fördraget (f.d. artikel 50), tillhandahålls utan att leverantören måste bege sig den medlemsstat där tjänsten levereras (se dom av den 25 juli 1991 i mål Dennemeyer, tidigare nämnd i fotnot 30).

Det faktum att en medlemsstat ställer som villkor för att tjänsteleverantörer skall få utöva sin verksamhet i landet att alla, oavsett etableringsort, skall vara auktoriserade och registrerade i denna medlemsstat går stick i stäv mot friheten att tillhandahålla tjänster, eftersom ett sådant villkor betyder att alla tjänsteleverantör måste vara etablerade i denna medlemsstat [49].

[49] Se domen av den 9 juli 1997 i mål C-222/95, Parodi , REG s. I-3899.

Till sist har kommissionen också påpekat att nationella bestämmelser som kan hindra utövandet av en frihet som fastställs i fördraget måste tolkas i ljuset av de grundläggande rättigheterna, som skydd av privatlivet och yttrandefriheten, som fastställs i artiklarna 8 respektive 10 i Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna [50]. Kommissionen har således understrukit att man i statliga åtgärder, som t.ex. gäller brottslighet eller uppsnappande av datauppgifter, får införa undantag från friheten att tillhandahålla tjänster endast om de är förenliga med dessa grundläggande rättigheter.

[50] Se domen av den 18 juni 1991 i mål C-260/89, REG s. I-2925.

5.2.1.7. Utkastet är oförenligt med vissa direktiv om informationssamhällets tjänster

De detaljerade utlåtanden som avgivits med anledning av vissa anmälningar har inte enbart motiverats av hänsyn till allmänna principer i fördraget, enligt de olika infallsvinklar som behandlats ovan, utan även av hänsyn till vissa gemenskapsdirektiv som reglerar synnerligen viktiga frågor för informationssamhällets tjänster, nämligen direktiven 95/46/EG och 97/66/EG om skydd av personuppgifter och direktiv 99/93/EG om elektroniska signaturer [51].

[51] Dessa direktiv har redan nämnts i punkterna 4.2.3 respektive 4.2.1.

- Skydd av personuppgifter

När det gäller personuppgifter har kommissionen uttryckt en viss oro över de nationella anmälningar som gjorde det möjligt att utnyttja teleoperatörers verksamhet, inbegripet Internetleverantörer, för att få tillgång till personuppgifter om medborgare (såväl innehållet i kommunikationerna som trafikdata om dessa kommunikationer), varvid dock, i strid med direktiven om skydd av personuppgifter, de skäl av vilka de behöriga myndigheterna fick utfärda bestämmelser för att ålägga operatörerna att lagra uppgifter inte hade begränsats [52].

[52] Kommissionen har lagt särskild vikt vid att operatörerna iakttar följande skyldigheter som åläggs dem i dessa direktiv: trafikdata om abonnenter och användare av teletjänster får inte behandlas för andra ändamål än dem som angetts i direktiv 97/66/EG (bl.a. för att koppla samtalet och, om nödvändigt, för att fakturera abonnenten), trafikdata skall utplånas eller avidentifieras, telehemligheten skall säkerställas, den berörda personen skall informeras om syftet med behandlingen och om vem som svarar för behandlingen, utom i särskilt angivna och nödvändiga undantagsfall som har att göra med förebyggande, undersökning, avslöjande av och åtal för brott eller andra intressen som anges i artikel 13 i direktiv 95/46/EG och i artikel 14 i direktiv 97/66/EG.

- Elektroniska signaturer

Vad gäller elektroniska signaturer betonade kommissionen särskilt vikten av att iaktta vissa grundprinciper som fastställs i direktiv 1999/93/EG: rättsligt erkännande av elektroniska signaturer och att de jämställs med handskrivna signaturer (som baseras på objektiva kriterier och inte är knutna till tillstånd för tillhandahållaren av de berörda tjänsterna), frihet att tillhandahålla certifikattjänster avseende signaturer (och andra tjänster som avser autentisering och sekretesskydd), ömsesidigt erkännande över gränserna, inrättande av rättsligt och faktiskt frivilliga ackrediteringstjänster för utfärdande av kvalificerade certifikat, skydd av personuppgifter, inbegripet utfärdande av certifikat under pseudonym osv.

5.2.2. Analys av synpunkterna

Enligt artikel 8.2 kan både kommissionen och medlemsstaterna lämna synpunkter till den medlemsstat som har överlämnat ett utkast till bestämmelse som rör informationssamhällets tjänster. Medlemsstaten skall så långt möjligt ta hänsyn till dessa synpunkter då bestämmelsen utarbetas vidare.

Kommissionen har utnyttjat denna möjlighet vid 32 tillfällen för att t.ex. göra såväl den anmälande som de övriga medlemsstaterna uppmärksamma på vilken tolkning och tillämpning som vissa nationella bestämmelser bör ges med hänsyn till fördragets principer och relevanta direktiv eller för att påpeka behovet av klarare och mer exakta definitioner.

Således har kommissionen i flera fall ansett det lämpligt att i sina synpunkter erinra om att de föreslagna bestämmelserna måste tolkas på så sätt att de endast är tillämpliga på operatörer som är etablerade i den anmälande medlemsstaten. När dessa bestämmelser även gäller operatörer som är etablerade i en annan medlemsstat måste vederbörlig hänsyn tas till de kontroller som eventuellt redan har utförts och de skyldigheter som dessa operatörer redan har iakttagit i den andra medlemsstaten.

Vidare har kommissionen framhållit att de nationella bestämmelserna måste garantera en tillfredsställande rättslig förutsägbarhet, att förpliktelserna inte får vara orimligt stora och att de måste vara motiverade av objektiva kriterier och i varje enskilt fall anpassade till de behov som åberopas. Dessa krav gäller även för eventuella tillämpningsföreskrifter eller administrativa genomförandebestämmelser som antas inom ramen för genomförandet av dessa lagbestämmelser.

Kommissionen har erinrat om dessa principer med anledning av ett flertal utkast som syftade till att införa förpliktelser för leverantörer av nät- och teletjänster, inbegripet Internetleverantörer [53].

[53] Bland annat i följande frågor: bearbetning och inhämtning av information, övervakning och behandling av klagomål om underrättelse- och säkerhetstjänster; anpassning av telenät eller tjänster i syfte att utan dröjsmål kunna genomföra behöriga myndigheters särskilda begäran om avlyssning och uppfylla tekniska krav för överföring till myndigheterna; omedelbart och obligatoriskt utförande av särskilda begäran om avlyssning; behöriga statliga organs befogenheter att anta en rad åtgärder om infordring av uppgifter och att införa en rad krav och förpliktelser för tillhandahållare av allmänna telenät och teletjänster; teleoperatörers skyldighet att lämna ut uppgifter om enskildas teleabonnemang till teleupplysningstjänsten och att, under vissa förhållanden, lämna ut uppgifter om abonnenters identitet och abonnemang samt att lämna ut ändrade och nya uppgifter minst en gång per dygn. Bland de förpliktelser som en teleoperatör kan ha gentemot myndigheterna kan följande nämnas: utlämning till åklagare av uppgifter om en användare och av trafikdata rörande denna användare; en begärans varaktighet (högst tre månader), dess innehåll (namn, adress, postnummer, hemvist, nummer, inbegripet e-postadress eller IP-adress) och föremål (fast eller mobil telefonanslutning, Internetanslutning, e-post osv.); framtagning av okända uppgifter för utredningsändamål, påföljder när dessa skyldigheter inte fullgörs, ersättning för administrativa kostnader och personalkostnader som leverantören haft då denne fullgjort dessa krav.

Till sist har kommissionen med anledning av dessa anmälningar också tagit tillfället i akt för att framföra sina synpunkter om bestämmelser som visserligen i sig inte hade med informationssamhällets tjänster att göra, men som måste klargöras med avseende på friheten att tillhandahålla tjänster i allmänhet. Kommissionen har således undersökt och kommenterat bl.a. följande: ett utkast till nationell lagstiftning om tillstånd för lotterier [54], ett utkast om byggarbeten som innehöll bestämmelser om användning av apparater för mottagning av satellitsändningar [55], ett lagförslag som innehöll bestämmelser om fördelning av kabelprogram enligt en viss prioritetsordning [56].

[54] Kommissionen erkänner legitimiteten i vissa målsättningar att skydda den sociala ordningen som accepterats av domstolen (se domarna av den 24 mars 1994 i mål C-275/92, Schindler, REG s. I-1039 och av den 26 juni 1997 i mål C-368/95, Familiapress, REG s. I-3689) och det stora utrymme för skönsmässig bedömning som myndigheterna har med hänsyn till hasardspelets särskilda art och varje medlemsstats särskilda kulturella och sociala särdrag, men har ändå velat framhålla att denna möjlighet att inskränka lotteriverksamhet i alla fall inte får utnyttjas på ett diskriminerande sätt.

[55] Kommissionen påminde i detta sammanhang om sitt meddelande om parabolantenner (KOM(2001) 351 av den 27 juni 2001) enligt vilket rätten att använda detta mottagningsinstrument för gränsöverskridande tjänster inte får begränsas av tekniska föreskrifter, krav från offentlig förvaltning, bestämmelser om byggnadsvård, skattebestämmelser osv. och i synnerhet inte av ett generellt krav på förhandstillstånd.

[56] Kommissionen påpekade för de nationella myndigheterna att för att inte strida mot artikel 49 i EG-fördraget får eventuella kriterier för prioriterat tillträde till kabeln bl.a. inte innebära någon öppen eller dold diskriminering mellan olika operatörer på grund av nationalitet eller etableringsort.

Utöver dessa kommentarer som skickades ut för att säkerställa att fördraget faktiskt efterlevdes har kommissionen samtidigt flera gånger tagit tillfället i akt för att uppmärksamma de nationella myndigheterna på vissa tillägg eller rättelser som borde göras i de nationella utkasten för att åstadkomma en korrekt införlivning av direktiv 99/93/EG om elektroniska signaturer och direktiv 2000/31/EG om e-handel före införlivandefristens utgång, den 19 juli 2001 respektive den 17 januari 2002 [57].

[57] I samband med ett förslag till dekret om bestämmelser för utformning, överföring, bevarande, duplicering, reproduktion och validering av elektroniska dokument erinrade kommissionen om att artikel 4.1 i direktiv 1999/93/EG föreskriver att medlemsstaterna inte får begränsa tillhandahållandet av certifieringstjänster från en annan medlemsstat. Kommissionen har också skickat ut synpunkter till nationella myndigheter för att göra dem uppmärksamma på att ett förslag till dekret om utvärdering och certifiering av informationssamhällets produkter och system kunde ha lett till en begränsad möjlighet för utvärderings- och certifieringsorgan i andra medlemsstaterna att tillhandahålla den sortens tjänster. Kommissionen påpekade därvid i synnerhet att utkaststexten inte innehöll någon hänvisning till tillämpliga gemenskapsrättsliga bestämmelser, särskilt artikel 49 i EG-fördraget, direktiven 99/93/EG och 2000/31/EG samt beslut 2000/709/EG, i samband med det ömsesidiga erkännandet av nationella organ som eftersom de är lagligen etablerade i en annan medlemsstat (även om det inte finns något nationellt certifikat) inte kan omfattas av kravet på certifiering eller auktorisation i den anmälande staten.

Vad gäller direktivet om e-handel har kommissionen i sina synpunkter gjort alla berörda medlemsstater uppmärksamma på bestämmelser i direktivet som ännu inte hade införlivats samt på ett antal frågor som med hänsyn till det anmälda nationella utkastet riskerade att bli införlivade på ett oriktigt sätt. I detta sammanhang framhöll kommissionen särskilt nödvändigheten att respektera principen om etableringsstaten (som fastställs i artikel 3 om den inre marknaden) och ansvarsordningen (som fastställs i artiklarna 12-15).

5.3. Analys av medlemsstaternas reaktioner

Såsom redan påpekats under punkt 5.1 har medlemsstaternas deltagande i anmälningsförfarandet för informationssamhällets tjänster varit mycket blygsamt jämfört med deltagandet i produktsektorn. Det skall dock tillstås att tendensen har vänt något på senare tid och att medlemsstaterna börjar reagerar oftare. Nio medlemsstater har framfört synpunkter på 6 av de sammanlagt 70 anmälda utkasten som rör informationssamhällets tjänster. Ingen medlemsstat har dock avgivit något detaljerat utlåtande. Det skall än en gång påpekas att dessa siffror inte är särskilt uppmuntrande jämfört med resultaten i produktsektorn.

Det är således nödvändigt att medlemsstaterna verkligen analyserar utkasten för att man skall kunna uppnå en verklig dialog om och en effektiv bevakning av planerade nationella lagbestämmelser.

6. Specialförfaranden

6.1. Brådskande skäl

Enligt artikel 9.7 i direktiv 98/34/EG kan medlemsstaterna anmäla ett utkast till nationell bestämmelse under åberopande av brådskande skäl.

Under referensperioden för denna rapport har kommissionen mottagit fem sådana anmälningar som rör informationssamhällets tjänster. Tre av dessa har avvisats och en har godkänts. En anmälan har dragits tillbaka på grund av att texten inte innehöll några tekniska föreskrifter.

Förekomst av brådskande skäl accepterades för en tyskt text. Tyskland hade motiverat sitt förslag med att den federala regeringen på grund av attentaten den 11 september 2001 var tvingad att omedelbart förplikta de berörda nätoperatörerna att genast tillhandahålla den tekniska utrustning som behövdes för att övervaka dessa nät. Detta skäl som anfördes dagen efter nämnda händelser ansågs falla inom tillämpningsområdet för artikel 9.7 som föreskriver att brådskande skäl måste bero på allvarliga och oförutsedda händelser.

Kommissionen accepterade däremot inte att en formell underrättelse om att en medlemsstat inte hade införlivat ett direktiv skulle vara ett brådskande skäl. Den aktuella medlemsstaten ansåg att den kunde åberopa brådskande skäl eftersom den var nödgad att anta en text för att införliva direktivet om elektroniska signaturer. Direktivet skulle dock redan ha varit införlivat tidigare, eftersom införlivandefristen hade överskridits med åtskilliga månader. Av ovan nämnda skäl krävdes att utkastet anmäldes, eftersom det innehöll åtgärder som gick utöver enbart införlivning. Kommissionen vägrade att godta att det förelåg brådska, eftersom villkoret att det gällde en oförutsedd händelse inte var uppfyllt. Den aktuella medlemsstaten visste att den skulle införliva direktivet om elektroniska signaturer och hade själv i rådet medverkat vid direktivets utformning och fastställandet av införlivningsfristen.

6.2. Sekretess

I artikel 8.4 i direktivet fastställs möjligheten att betrakta uppgifterna i en anmälan som konfidentiella. Detta innebär att enbart medlemsstaterna och kommissionen får ta del av utkastet. Utkastet till lagstiftning offentliggörs inte och publiceras inte på webbplatsen Tris. Privatpersoner kan inte heller begära att få en kopia av kommissionen.

Detta förfarande har begärts vid två tillfällen av medlemsstaterna. Kommissionen har i båda fallen bifallit denna begäran.

6.3. Förlängd frysningsperiod

Under två och ett halvt år har kommissionen endast i ett fall utnyttjat den möjlighet att förlänga frysningsperioden som fastställs i artikel 9.4 i direktivet. Det gällde att avvakta antagandet av direktivet om e-handel. Den aktuella anmälan, som handlade om databrottslighet, i synnerhet det straffrättsliga ansvaret för tillhandahållare av Internettillgång, mottogs den 13 augusti 1999. Frysningsperioden löpte till den 14 augusti 2000 och direktivet om e-handel antogs den 17 juli 2000. Förlängningen skedde således inte i onödan och gjorde att gemenskapen kunde undvika att en medlemsstat strax före direktivets antagande tog fram nationella åtgärder som kunde ha varit oförenliga med direktivets anda.

7. Överträdelser av anmälningsförfarandet

7.1. Överträdelser

När det gäller anmälningar på produktområdet har medlemsstaterna tagit för vana att anmäla sina utkast till lagstiftning, men när det gäller informationssamhällets tjänster har många texter antagits utan föranmälan. Detta bekräftas när man jämför antalet överträdelser på grund av underlåtenhet att göra anmälan och antalet anmälningar som gjorts sedan förfarandet började gälla.

När det gäller tjänster hade kommissionen bara under 2000 och 2001 redan inlett åtta överträdelseförfaranden för brott mot direktiv 98/34/EG, antingen på grund av underlåtenhet att göra anmälan eller på grund av antagande före utgången av frysningsperioden. Samtliga dessa förfaranden har inletts på eget initiativ. Kommissionen har nämligen ännu inte mottagit klagomål från ekonomiska aktörer, vilket antas bero på att de ännu inte känner till att tillämpningsområdet för direktiv 98/34/EG har utvidgats till informationssamhällets tjänster.

7.2. Berörda sektorer

De lagtexter som antagits i medlemsstaterna utan anmälan kan delas upp i två kategorier:

- Föreskrifter som reglerar områden som omfattas av gemenskapsdirektiv.

- Föreskrifter som reglerar områden som inte omfattas av gemenskapsdirektiv.

Den första kategorin omfattar främst förslag som gäller elektroniska signaturer och e-handel. Dessa områden regleras av direktiv 1999/93/EG om elektroniska signaturer och direktiv 2000/31/EG om elektronisk handel. Som redan nämndes i punkterna 4.2.1 och 4.2.2 är medlemsstaterna skyldiga att anmäla de tekniska föreskrifter som dessa utkast innehåller när dessa föreskrifter går längre än vad som föreskrivs i direktiven eller när medlemsstaterna vid införandet av dessa föreskrifter utnyttjar det handlingsutrymme som direktiven ger dem. I dessa fall gäller inte undantaget från anmälningsskyldigheten enligt artikel 10.1, första strecksatsen i direktiv 98/34/EG, eftersom det inte handlar om "lagar och andra författningar i medlemsstaterna ... genom vilka medlemsstaterna uppfyller de bindande gemenskapsrättsakter som leder till att ... föreskrifter för tjänster antas".

Det bör påpekas att enligt domstolens rättspraxis kan tekniska föreskrifter som antagits i strid mot skyldigheter som fastställs i direktiv 98/34/EG inte göras gällande mot tredje man. Detta innebär att de föreskrifter i ovannämnda utkast som inte bara utgör införlivande av direktiven i enlighet med artikel 10 i direktiv 98/34/EG och som antagits med åsidosättandet av anmälningsplikten eller skyldigheten att iaktta de frysningsperioder som föreskrivs i detta direktiv inte är tillämpliga.

Den andra kategorin omfattar framför allt texter om elektronisk kommunikation, överföring av datoriserade dokument och teletjänster, såvida det inte handlar om tjänster som omfattas av direktiv 89/552/EEG. Det bör erinras om att enligt artikel 1.2 sista stycket är direktiv 98/34/EG inte tillämpligt på radio- och tv-sändningar som avses i direktiv 89/552/EEG. Däremot är direktivet tillämpligt på föreskrifter som specifikt avser alla övriga audiovisuella tjänster som omfattas av definitionen av informationssamhällets tjänster. Detta innebär att det råder anmälningsplikt för föreskrifter som gäller videotjänster på begäran eller andra interaktiva digitaltjänster.

Anmälningsskyldigheten gäller även utkast som avser Internet-domännamn och bl.a. fastställer vissa villkor för tillträde till tjänsteverksamhet som tillhandahålls online och utövande av dessa tjänster för onlineoperatörer (egenföretagare, företag, handelsorganisationer osv.) som vill arbeta via Internet och identifieras med hjälp av ett domännamn. När den Internet-verksamhet som direkt eller indirekt åsyftas i dessa utkast i alla delar motsvarar definitionen av informationssamhällets tjänster enligt artikel 1.2 i 98/34/EG, omfattas sådana utkast av direktivets tillämpningsområde, vilket innebär att de måste förhandsanmälas.

En annan sorts utkast som inte har anmälts är nationella åtgärder som syftar till att skapa en rättslig ram för användning av elektronisk fakturering och säkra skattemyndigheternas kontroll. Vissa nationella bestämmelser har till syfte att se till att tekniska specifikationer som fastställts för elektroniska signaturer också skall gälla för elektroniska fakturor. Eftersom sådana föreskrifter utvidgar tillämpningsområdet för vissa föreskrifter för produkter och tjänster till andra produkter och tjänster inom informationssamhället skall dessa föreskrifter också anmälas inom ramen för direktiv 98/34/EG.

7.3. Samarbete mellan kommissionen och medlemsstaterna

Kommissionen ansåg att det var nödvändigt att skapa en dialog med medlemsstaterna för att klargöra tillämpnings- och tolkningsproblem i samband med anmälningsförfarandet för informationssamhällets tjänster. Detta har konkret skett i form av bilaterala möten mellan medlemsstaterna och de avdelningar inom kommissionen som ansvarar för tillämpningen av anmälningsförfarandet och direktiven som rör informationssamhällets tjänster.

Dessa möten har bl.a. lett till att nationella myndigheter har åtagit sig att återkalla ifrågasatta lagar och att anmäla nya utkast.

För att öka samarbetet med medlemsstaterna och förebygga överträdelser har kommissionen, när den fick kännedom om att en regering ämnade anta bestämmelser om informationssamhällets tjänster, påmint de nationella myndigheterna om deras skyldigheter enligt direktiv 98/34/EG. Den typen av påminnelser har lett till att flera medlemsstater anmälde de aktuella utkasten.

7.4. Kommittén för tekniska standarder och föreskrifter

Kommittésammanträdena på området för IT-tjänster har givit kommissionen tillfälle att påpeka för medlemsstaterna att den hade fått kännedom om utkast till föreskrifter som de ansåg vara anmälningspliktiga. De nationella kontaktpunkterna för direktivet kunde således informera de berörda ministerierna om att förslagen måste anmälas. På så sätt har ett flertal överträdelseförfaranden kunnat undvikas. En sådan dialog har inte till syfte att skapa en ständig övervakning från kommissionens sida, utan att göra kontaktpunkterna uppmärksamma på de utkast till nationella bestämmelser som håller på att förberedas i de olika ministerierna.

Kommitténs sammanträden har också givit tillfälle till diskussioner med företrädare för medlemsstaterna om juridiska eller praktiska frågor rörande tillämpningen av förfarandet och hur det skall vidareutvecklas (se punkt 8).

8. Vidareutveckling: geografisk och internationell utvidgning

8.1. Geografisk utvidgning

8.1.1. Europeiska ekonomiska samarbetsområdet

EFTA-länderna i det Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) deltar sedan den 1 mars 2001 [58] i anmälningsförfarandet för informationssamhällets tjänster. Dessa länder anmäler för närvarande sina överföringsåtgärder till EFTA:s tillsynsmyndighet.

[58] Gemensamma EES-kommitténs beslut nr 16/2001 av den 28 februari 2001 om ändring av bilaga II (Tekniska förekrifter, standarder, prövning och certifiering) och bilaga XI (Teletjänster) till EES-avtalet, EGT L 117, 26.4.2001, s. 16-20.

Kommissionen har hittills mottagit fyra utkast, tre från Norge och en från Island. Kommissionen samarbetar på nära håll med EFTA:s övervakningsmyndighet vid granskningen av anmälningarna från dessa länder.

8.1.2. Kandidatländerna

Turkiet har sedan den 1 januari 2001 inbjudits att delta i anmälningsförfarandet på produktområdet. Förfarandet har dock vissa begränsningar vad gäller kommissionens, medlemsstaternas och Turkiets möjligheter att ingripa jämfört med de bestämmelser som gäller för EU-medlemsstaterna.

Systemet skulle kunna utvidgas till andra kandidatländer och täcka både informationssamhällets produkter och tjänster. Vad gäller icke harmoniserade sektorer vore det faktiskt värdefullt för dessa länder att deras nationella åtgärder kontrollerades för att säkerställa att de inte är oförenliga med gemenskapsrätten, framför allt artiklarna 28 och följande i fördraget. Fördelen med ett sådant förfarande skulle vara att man därigenom skulle skapa en verklig dialog mellan kandidatländer och medlemsstater och hjälpa kandidatländerna att bättre förbereda sig för anslutningen. I ett sådant förfarande skulle kommissionen, medlemsstaterna och kandidatländerna givetvis inte ha samma handlingsutrymme som i dagens förfarande. Det är otänkbart att kommissionen skulle kunna vidta tvingande åtgärder gentemot lagstiftningen i ett kandidatland. Samma sak gäller för ett kandidatland som skulle vilja ingripa mot lagstiftningen i en medlemsstat. Man skulle dock kunna följa samma väg som med Turkiet.

För närvarande pågår förhandlingar med vissa kandidatländer i syfte att underteckna ett särskilt avtal om inrättande av ett förenklat anmälningsförfarande.

8.2. Utvidgning på internationell nivå: Europarådet

Europarådets antog den 2 oktober 2001 en konvention som i stort sett bygger på gemenskapens anmälningsförfarande för informationssamhällets tjänster. Det handlar om Europarådets konvention nr 180 om information och rättsligt samarbete avseende informationssamhällets tjänster [59]. Konventionen öppnades för underteckning vid de europeiska justitieministrarnas 24:e konferens som hölls i Moskva den 4-5 oktober 2001.

[59] www.coe.int/press

Systemet kommer att ge kommissionen och medlemsstaterna möjlighet att få tillgång till tredje länders utkast till lagstiftning som rör informationssamhällets tjänster, men framför allt att inleda en dialog om dessa utkast för att försöka påverka deras utformning på nationell nivå. Idag är endast EU:s förslagstexter tillgängliga på webbplatsen för direktiv 98/34/EG. Det är således frågan om att överföra ett verktyg som redan finns på gemenskapsnivå till internationell nivå.

De frysningsmekanismer som fastställs i gemenskapsdirektivet återfinns naturligtvis inte i konventionen. Konventionen kommer dock förmodligen att bli ett utmärkt redskap för information om och insyn i utkast till föreskrifter med anknytning till informationssamhällets tjänster. Det bör påpekas att konventionen i första hand avser de stater som är medlemmar i Europarådet, men att den på vissa villkor även kan öppnas för andra stater, vilket ökar dess potentiella tillämpningsområde.

9. Slutsatser

Kommissionen vill avsluta denna rapport med några funderingar kring de frågor som uppkommit i samband med anmälningsförfarandet under dessa två år av praktisk tillämpning och sedan sammanfatta de allmänna effekter som förfarandet har haft för informationssamhällets tjänster, liksom de potentiella effekter som dess framtida utveckling kan ha.

Vad gäller de problem som uppstått vid den konkreta tillämpningen av direktivet bör i första hand nämnas att vissa medlemsstater har anmält svårigheter som beror på att definitionerna är komplicerade.

För att lösa problemet har kommissionen för det första tagit fram en handbok för medlemsstaterna där man med konkreta exempel försöker klargöra innebörden av varje definition [60].

[60] Jfr fotnot 6.

Vidare har kommissionens avdelningar inom ramen för kommittén för tekniska standarder och föreskrifter upprepade gånger erbjudit sig att hjälpa medlemsstater som har svårigheter med att avgöra huruvida en förslagstext måste förhandsanmälas eller inte. Detta har lett till att vissa medlemsstater har tagit kontakt med dessa avdelningar på bilateral nivå.

Det bör även understrykas att samtliga meddelanden inom ramen för förfarandet (synpunkter, detaljerade utlåtanden, dialog osv.) skickas ut till alla medlemsstater. Dessa kan således i konkreta fall stödja sig på tidigare analyser som gjorts av kommissionen.

Slutligen kommer även denna rapport att vara ett hjälpmedel för medlemsstaterna när det gäller att avgöra vilka texter som måste anmälas.

Ett annat problem är att det kan finnas ett nära samband mellan tjänster och produkter. I flera fall har kommissionen lämnat synpunkter eller detaljerade utlåtanden som gällde såväl informationssamhällets tjänster som produkter som har anknytning till dessa tjänster. Ett konkret exempel vad gäller elektroniska signaturer är att nationella föreskrifter uppenbarligen har betydelse för de som tillhandahåller elektroniska signaturtjänster, men de påverkar även de produkter som krävs för att kunna tillhandahålla dessa tjänster, som t.ex. datorer och program för att skapa elektroniska signaturer.

Dessutom har det visat sig att en tremånadersperiod ibland inte räcker till för att översätta och granska komplicerade tekniska åtgärder som involverar flera avdelningar inom kommissionen. Såsom redan påpekats innebär ett detaljerat utlåtande inom ramen för förfarandet för informationssamhällets tjänster att frysningsperioden förlängs med endast en månad i stället för tre som för industri-, jordbruks- och fiskeprodukter. Det är svårt för en medlemsstat att besvara utlåtandet och för kommissionen att översätta och kommentera svaret, allt inom dessa trettio dagar. Detta strider mot direktivets andemening som är att skapa en dialog för att undvika hinder för den inre marknaden. Kommissionen är emellertid helt införstådd med att frågor som gäller informationssamhällets tjänster kräver en snabb granskning. För fall som kräver snabb behandling fastställs det dock uttryckligen ett särskilt förfarande i direktiv 98/34/EG, förfarandet av brådskande skäl.

Ett fjärde problem som medlemsstaterna tagit upp är svårigheten att dra gränsen mellan åtgärder som måste och åtgärder som inte måste anmälas enligt artikel 10 i direktivet. På den punkten påpekar kommissionen ännu en gång att åtgärder för att få nationell lagstiftning att överensstämma med gemenskapsrätten aldrig behöver anmälas inom ramen för direktiv 98/34/EG. En anmälan krävs endast när det gäller utkast (eller särskilda bestämmelser i ett utkast) som inte bara införlivar en tvingande gemenskapsakt till nationell lagstiftning. I detta sammanhang har domstolen klargjort räckvidden av denna skyldighet i två färska domar [61].

[61] Dom av den 26 september 2000 i mål C-443/98, Unilever, REG s. I-7535. Dom av den 22 januari 2002 i mål Canal Satellite, tidigare nämnd i fotnot 21.

När en medlemsstat anmäler förslag som innehåller både vanliga åtgärder för införlivande enligt artikel 10 i direktiv 98/34/EG och åtgärder som går längre än så, tar kommissionen tillfället i akt för att meddela sina iakttagelser om införlivningsdelen. När kommissionen får kännedom om ett förslag passar den på att ge medlemsstaterna ett antal icke bindande råd i syfte att möjliggöra ett optimal införlivande av de berörda direktiven.

De positiva effekter som anmälningsförfarandet avseende informationssamhällets tjänster har haft kan sammanfattas i sex punkter: dialog om nya frågor, återtag eller ändring av utkast som inte är förenliga med gemenskapsrätten, insamling av juridiskt material om olika ämnen, meningsutbyten, igångsättning inom kommissionen av resonemang kring behovet av lagstiftning på vissa områden och information till företag och medborgare om förslag till nationella föreskrifter i denna sektor.

När det gäller den första punkten, dialogen med medlemsstaterna, har kommissionen kommenterat de argument som lagts fram av medlemsstaterna. Till exempel har de diskussioner som förts om domännamn givit upphov till mycket värdefulla meningsutbyten. Detta visar att, på nya områden som ständigt utvecklas och kräver reglering från medlemsstaternas sida, men som gemenskapen inte särskilt har tagit ställning till, ger anmälningsförfarandet kommissionen möjlighet att tillsammans med den berörda medlemsstaten sätta gränser för hur den nya sektorn skall regleras. Den första positiva effekten är således att förfarandet leder till ett meningsutbyte om hur nya juridiska problem skall angripas. De övriga medlemsstaterna har dessutom tillgång till alla meddelanden som utväxlas och kan således använda detta material om de någon gång i framtiden beslutar att också införa bestämmelser på dessa områden.

Diskussionerna mellan kommissionen och medlemsstaterna har också lett till att vissa förslag som ansågs vara oförenliga med gemenskapsrätten har dragits tillbaka eller ändrats. Detta är direktivets andra positiva effekt, nämligen att göra det möjligt att i dialog med medlemsstaterna påvisa att ett utkast till text måste återtas eller anpassas eftersom den strider mot gemenskapsrätten. Denna dialog mellan de olika instanser som omfattas av anmälningsförfarandet når sin höjdpunkt när en medlemsstat frivilligt återtar ett utkast.

Varje anmälan innebär att kommissionen kan vidareutveckla sin ståndpunkt i en viss fråga och får därmed ett bättre utgångsläge när det gäller att hantera en annan fråga som dyker upp i en annan anmälan men inom samma problemområde (elektroniska signaturer, e-handel, uppgiftsskydd, dekodrar osv.). Den tredje positiva effekten av förfarandet är således att det stegvis utvecklas en samling rättsregler på ett givet område som medlemsstaterna kan ha nytta av. Det kan således hända att en medlemsstat hänvisar till en ståndpunkt som uttryckts i samband med en tidigare anmälan för att till exempel motivera varför ett utkast till nationell föreskrift måste anmälas.

Direktivets fjärde positiva effekt är att det skapar ett diskussionsforum mellan medlemsstaterna och kommissionen när denna skickar ut sina detaljerade utlåtanden och synpunkter. I direktivet föreskrivs att medlemsstaterna skall besvara ett detaljerat utlåtande. Kommissionen ger i sin tur kommentarer till dessa svar. Även om medlemsstaterna formellt sett inte är tvingade att svara på de synpunkter som skickas ut, har kommissionen vid kommittémötena ändå uppmanat dem att ta hänsyn till dessa synpunkter och att besvara dem när de anser det nödvändigt. Medlemsstaterna har för den delen oftast accepterat att besvara kommissionens synpunkter. Detta är en viktig aspekt, eftersom den visar att medlemsstaterna är beredda att diskutera med kommissionen, även när den inte använder sig av det mest tvingande rättsliga instrumentet.

För det femte har anmälningsförfarandet medfört att kommissionen har insett att man kanske borde införa gemenskapsåtgärder i vissa sektorer med hänsyn till de motstridigheter som kan förekomma i utkasten till nationella bestämmelser.

Till sist innebär förfarandet, tack vare den särskilda webbplats som är öppen för allmänheten [62], att företag och medborgare kan ta del av utkast till nya lagförslag och således kan komma in med sina reaktioner till kommissionen eller sina nationella myndigheter. Detta ger dem också möjlighet att få kunskap om bestämmelser som kommer att införas i andra medlemsstater.

[62] http://europa.eu.int/comm/enterprise/ tris

Det står således klart mot bakgrund av denna redogörelse, att anmälningsförfarandet spelar en viktig roll för inrättandet av en inre marknad för informationssamhällets tjänster genom att det förebygger hinder innan dessa kan börja få negativa effekter. Därtill kommer att förfarandet skapar ett verkligt diskussionsforum för komplexa frågor i ständig utveckling.

Särskilt vad gäller direktiv 2000/31/EG, genom vilket en övergripande gemenskapsrättslig ram för e-handel införs, har anmälningsförfarandet som infördes genom direktiv 98/48/EG gjort det möjligt dels att utöva en effektiv förebyggande kontroll under införlivningsfasen, dels att föra en värdefull dialog med de nationella myndigheterna om aspekter som inte omfattas av direktivet om e-handel. Detta visar att dessa två instrument för informationssamhällets tjänster kompletterar varandra.

Dessa positiva effekter förklarar varför förfarandet har använts som förebild vid utarbetandet av en av Europarådets konventioner som för övrigt även är öppen för länder som inte är medlemmar i Europarådet [63]. Konventionen följer i stora drag gemenskapsmodellen. Förfarandet är således en lösning som även håller på att bli accepterad på internationell nivå.

[63] Europarådets konvention nr 180 om information och rättsligt samarbete avseende informationssamhällets tjänster.

Sammanfattningsvis kan sägas att man har lyckats införa ett effektivt informations- och samarbetsinstrument efter en inkörningsperiod under vilken vissa klargöranden om direktivets tolkning och tillämpning har begärts av kommissionen, vilket är en normal företeelse när man inför en arbetsmekanism på ett så oprövat område som informationssamhällets tjänster.

Även om de berörda parterna ännu inte deltar i den utsträckning de borde göra (det har dock blivit bättre jämfört med de första månaderna) så har direktivet ändå inte bara bidragit till att i god tid upptäcka enstaka hinder för den inre marknaden, utan också, mera allmänt, till att göra de nationella lagstiftarna mer medvetna om innebörden av principerna om etableringsfrihet och friheten att tillhandahålla tjänster, inte minst på områden där dessa grundläggande friheter inte beaktades alls.

Direktivet har även andra meriter. Det bidrar till exempel till att kartlägga teman som kan bli föremål för harmonisering på gemenskapsnivå eller eventuella omarbetningar av redan gällande direktiv om informationssamhällets tjänster.

Att direktiv 98/34/EG har bevisat sitt värde som instrument för kontinuerlig övervakning av det nationella lagstiftningsområdet är anledningen till att kommissionen inom kort kommer att undersöka möjligheten att eventuellt utvidga denna modell för en strukturerad dialog till andra tjänsteområden än informationssamhället.

10. BILAGOR

10.1. Informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter för informationssamhälletstjänster Översikt över de nationella genomförandebestämmelserna [64] för direktiven på detta område [65]

[64] Efter kodifieringen av direktiv 83/189/EEG genom direktiv 98/34/EG, ändrat genom direktiv 98/48/EG har vissa medlemsstater kodifierat och upphävt de tidigare nationella genomförandebestämmelserna. Det kan dock vara viktigt för den enskilde att veta vilken version av direktivet och vilka nationella genomförandebestämmelser som gällde vid den tidpunkt då en nationell teknisk föreskrift antogs. I sin dom av den 30 april 1996 CIA Security International, tidigare nämnd i fotnot 20, fastslog domstolen principen om att tekniska föreskrifter ej är tillämpliga om anmälningsskyldigheten åsidosatts vid antagandet.

[65] Rådets direktiv 83/189/EEG av den 28 mars 1983 om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter. (EGT L 109, 26.4.1983, s. 8-12). Rådets direktiv 88/182/EEG av 22 mars 1988 om ändring av direktiv 83/189/EEG om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter. (EGT L 81, 26.3.1988, s. 75- 76).

TYSKLAND

83/189/EEG

Mitteilung der Regierung der Bundesrepublik Deutschland an die Kommission der Europäischen Gemeinschaften vom 19. März 1988: Verwaltungsmäßige Vorkehrungen

88/182/EEG

Mitteilung der Regierung der Bundesrepublik Deutschland an die Kommission der Europäischen Gemeinschaften vom 22. Dezember 1988: Verwaltungsmäßige Vorkehrungen

94/10/EG

Mitteilung der Regierung der Bundesrepublik Deutschland an die Kommission der Europäischen Gemeinschaften vom 16. Juni 1995: Verwaltungsmäßige Vorkehrungen

98/48/EG

Mitteilung der Regierung der Bundesrepublik Deutschland an die Kommission der Europäischen Gemeinschaften vom 27. Oktober 1998: Verwaltungsmäßige Vorkehrungen

ÖSTERRIKE

83/189/EEG, 88/182/EEG och 94/10/EG

Bundesgesetz zur Durchführung eines Informationsverfahrens auf dem Gebiet der technischen Vorschriften und Normen (Notifikationsgesetz-NotifG), BGBl. Nr. 180/1996

Landesverfassungsgesetz vom 11. Juni 1996, mit dem die Verfassung für das Land Kärnten erlassen wird (Kärntner Landesverfassung), LGBl. Nr. 85/1996, Art. 32

Nö Landesverfassung 1979 - Nö LV 1979, LG Bl.0001-6

Landesverfassungsgesetz, mit dem das O.ö. Landes-Verfassungsgesetz 1991 geändert wird (Oö. Landes-Verfassungsgesetz-Novelle 1998), LGBl. Nr. 17/1998

Landesgesetz über internationale Informationsverfahren und Mitteilungen auf dem Gebiet technischer Vorschriften (Oö. Notifikationsgesetz - Oö NotifG), LGBl. Nr. 19/1998

Landesgesetz über das Landesgesetzblatt, die Amtliche Linzer Zeitung und andere Formen der Kundmachung in Oberösterreich (Oö. Kundmachungsgesetz - Oö. KMG), LGBl. Nr. 55/1998

Gesetz vom 23. September 1997 über die Durchführung des Informationsverfahrens auf dem Gebiet der technischen Vorschriften (Steiermärkisches Notifikationsgesetz - StNotifG)

Gesetz über internationale Informationsverfahren und Notifizierungen auf dem Gebiet technischer Vorschriften (Wiener Notifizierungsgesetz - WNotifG), LGBl. für Wien Nr. 28/1996

Gesetz über die Durchführung eines Informationsverfahrens auf dem Gebiet der technischen Vorschriften (Notifikationsgesetz), LGBI. Nr. 36/1998 (Vorarlberg)

Landtagsbeschluß über eine Änderung der Geschäftsordnung für den Vorarlberger Landtag, LGBI. Nr. 37/1998 (Vorarlberg)

98/34/EG

Landesverfassungsgesetz, mit dem das Oö. Landes-Verfassungsgesetz 1991 geändert wird (Oö. Landes-Verfassungsgesetz-Novelle 1998), LGBI. Nr. 17/1998

Landesgesetz über internationale Informationsverfahren und Mitteilungen auf dem Gebiet technischer Vorschriften (Oö. Notifikationsgesetz - Oö. NotfG), LGBI. Nr. 19/1998

Landesgesetz über das Landesgesetzblatt, die Amtliche Linzer Zeitung und andere Formen der Kundmachung in Oberösterreich (Oö. Kundmachungsgesetz - Oö. KMG), LGBI. Nr. 55/1998

98/34/EG och 98/48/EG

Bundesgesetz zur Durchführung eines Informationsverfahrens auf dem Gebiet der technischen Vorschriften, der Vorschriften für die Dienste der Informationsgesellschaft und der Normen (Notifikationsgesetz 1999 - NotifG 1999), BGBl. Nr. 183/1999

Verordnung des Bundesministers für wirtschaftliche Angelegenheiten über das Formblatt für Notifikationen (Notifikationsverordnung - NotifV), BGBl. Nr. 450/1999

Landesverfassungsgesetz, mit dem das Oö. Landes-Verfassungsgesetz geändert wird (Oö. Landes-Verfassungsgesetz-Novelle 1999), LGBI. Nr. 37/1999

BELGIEN

83/189/EEG och 88/182/EEG

Direktivet offentliggjort i Moniteur belge den 1 februari 1989

94/10/EG

Officiellt yttrande offentliggjort i Moniteur belge den 29 april 1995

98/48/EG

Officiellt yttrande offentliggjort i Moniteur belge den 15 juni 1999

DANMARK

83/189/EEG och 88/182/EEG

Industri- og Handelsstyrelsens cirkulære af 22. december 1988 : Cirkulære om gennemførelse i Danmark af Rådets direktiv 83/189/EØF om en informationsprocedure med hensyn til tekniske forskrifter som ændret ved direktiv 88/182/EØF

94/10/EG

Erhvervsfremme Styrelsens cirkulære nr. 86 af 16. juni 1995 : Cirkulære om gennemførelse i Danmark af Rådets direktiv om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter

98/34/EG och 98/48/EG

Cirkulære nr. 118 af 9. juli 1999 om gennemførelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiver 98/34/EF og 98/48/EF om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter samt forskrifter for informationssamfundets tjenester (Erhvervsmin., Erhvervsfremme Styrelsen, j. nr. 1998 - 224/14020-3)

Bekendtgørelse nr. 773 af 4. august 2000 om EU's informationsprocedure for tekniske standarder og forskrifter samt forskrifter for informationssamfundets tjenester (Erhvervsmin, Erhvervsfremme Styrelsen, j. nr. 2000-224/14020-15)

Bekendtgørelse nr. 190 af 20. marts 2001 om Eu's informationsprocedure for tekniske standarder og forskrifter samt forskrifter for informationssamfundets tjenester (Erhvervsfremme Styrelsen, j. nr. 2000-224/14020-15)

SPANIEN

83/189/EEG och 88/182/EEG

Real decreto 568/1989, de 12 de mayo, por el que se regula la remisión de información en materia de normas y reglamentaciones técnicas (BOE núm. 125 de 26 mayo 1989)

94/10/EG

Real decreto 1168/1995, de 7 de julio, por el que se regula la remisión de información en materia de normas y reglamentaciones técnicas (BOE núm. 162 de 8 julio 1995)

Orden de 13 de junio de 1997 por la que se modifica la relación de organismos nacionales de normalización contenida en el Real Decreto 1168/1995, de 7 de julio, por el que se regula la remisión de información en materia de normas y reglamentaciones técnicas (BOE núm. 148 de 21 de junio 1997)

98/48/EG

Real decreto 1337/1999, de 31 de julio, por el que se regula la remisión de información en materia de normas y reglamentaciones técnicas y reglamentos relativos a los servicios de la sociedad de la información (BOE núm. 185 de 4 agosto 1999)

Corrección de errores del Real Decreto 1337/1999, de 31 de julio, por el que se regula la remisión de información en materia de normas y reglamentaciones técnicas y reglamentos relativos a los servicios de la sociedad de la información (BOE núm. 225 de 20 septiembre 1999)

FINLAND

83/189/EEG, 88/182/EEG och 94/10/EG

N :o 884

Valtioneuvoston päätös

teknisiä määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä

Annettu Helsingissä 15 päivänä kesäkuuta 1995

Nr 884

Statsrådets beslut

om informationsförfarandet i fråga om tekniska föreskrifter

Utfärdat i Helsingfors den 15 juni 1995

Landskapslag

Om tillämpning i landskapet Åland av riksförfattningar om produktsäkerhet (59/95) 21.1.1988/8

98/48/EG

N :o 802

Valtioneuvoston päätös

teknisiä määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä

Annettu Helsingissä 15 päivänä heinäkuuta 1999

Suomen Säädöskokoelma 1999

Julkaistu Helsingissä 21 päivänä heinäkuuta 1999 N :o 797-802

Nr 802

Statsrådets beslut

om informationsförfarandet i fråga om tekniska föreskrifter

Utfärdat i Helsingfors den 15 juli 1999

Finlands Författningssamling 1999

Utgiven i Helsingfors den 21 juli 1999 Nr 797-802

FRANKRIKE

83/189/EEG

Circulaire n° 3000/SG du 7 novembre 1985 du Premier ministre aux Ministres et Secrétaires d'Etat

88/182/EEG

Circulaire n° 3421/SG du 30 décembre 1988 du Premier ministre aux Ministres et Secrétaires d'Etat

94/10/EG

Circulaire du 6 mai 1995 du Premier ministre relative à la procédure d'information dans le domaine des règles techniques et des normes (directive 83/189/CEE, modifiée par la directive 88/182/CEE et par la directive 94/10/CE) (Journal Officiel de la République française du 7 mai 1995)

Circulaire du 7 novembre 1994 du délégué interministériel aux Normes : directive relative à l'établissement des normes

98/48/EG

Circulaire du