Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Främjandet av innovation genom patent - Grönbok om gemenskapspatent och patentsystemet i Europa"

(98/C 129/03)

Den 25 juni 1997 beslutade kommissionen i enlighet med artikel 198 i EG-fördraget att rådfråga Ekonomiska och sociala kommittén om "Främjandet av innovation genom patent - Grönbok om gemenskapspatent och patentsystemet i Europa".

Sektionen för industri, handel, hantverk och tjänster, som ansvarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 6 februari 1998. Föredragande var Giannino Bernabei.

Vid sin 352:a plenarsession den 25-26 februari 1998 (sammanträdet den 25 februari 1998) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 128 röster för, 1 röst emot och 1 nedlagd röst.

1. Bakgrund

1.1. Patent är ett betydelsefullt instrument som kan stimulera till investeringar på området för forskning och teknik. En europeisk rättsordning för ett patentsystem som är enhetligt och effektivt är därför avgörande för företagens konkurrenskraft i Europeiska unionen.

1.2. En fullständigt integrerad europeisk innovationsmarknad kräver ett enhetligt europeiskt system, som kan skydda industriell äganderätt genom ett gemenskapspatent som särskilt skulle gagna innovativa små och medelstora företag i högteknologiska branscher eller sådana som är "föregångare", vilket framhållits i ESK:s yttrande 986/97 av den 1 oktober 1997 om konsekvenser för de små och medelstora företagen av den fortgående och utbredda minskningen av anslagen till forskning och teknisk utveckling i EU.

1.3. Det europeiska patentsystemet, som grundas på Luxemburgkonventionen från 1975 och på Avtalet om gemenskapspatent undertecknat 1989, har aldrig trätt i kraft och tycks inte längre räcka för att etablera ett enhetligt skydd.

1.4. Det är angeläget att försöka få en lösning på problemet med gemenskapspatent och ge det högsta prioritet med tanke på dess inverkan på ekonomin, konkurrenskraften och den tekniska och industriella utvecklingen på en global marknad.

1.5. Det är alltså angeläget att man förändrar systemet för gemenskapspatent och ger det förutsättning att verkligen kunna fungera före unionens fortsatta utvidgning.

Mot bakgrund av vad som nämnts ovan uppmanar Ekonomiska och sociala kommittén rådet, kommissionen och Europaparlamentet att beakta följande:

1.6. Gemenskapspatentet bör förverkligas på grundval av en gemenskapsförordning som kan antas enligt artikel 235 i EG-fördraget.

1.7. Gemenskapspatentet bör ges en enhetlig karaktär och gälla inom hela gemenskapen. Av detta följer att det är oacceptabelt att ha ett "à la carte"-system eller ett "flexibelt" system när det gäller gemenskapspatent, eftersom det skulle strida mot reglerna för den inre marknaden.

1.8. Gemenskapens patentsystem bör finnas vid sidan av de nationella patentsystemen och det europeiska patentsystemet. Den som ansöker om ett gemenskapspatent måste - under det skede som föregår utfärdandet - ha möjlighet att ändra sin ansökan om gemenskapspatent till ansökan om europeiskt patent.

1.9. Gemenskapspatentet bör kunna erhållas till en rimlig kostnad, i nivå med vad ett europeiskt patent som gäller i ett begränsat antal länder kostar, varvid särskilt initialkostnaderna bör hållas nere.

1.10. För att hålla nere kostnaderna måste man angripa problemet med översättning medelst den "generella lösning" som Europeiska patentverket har utarbetat. I följande punkter redogörs för den lösningen.

1.10.1. Ansökan om patent kan göras på något av gemenskapens språk, men en översättning till något av handläggningsspråken (engelska, franska, tyska) krävs.

1.10.2. Europeiska patentverket offentliggör på handläggningsspråket, samtidigt som ansökan offentliggörs, en noggrann teknisk sammanfattning av ansökan. Europeiska patentverket bör även ombesörja en översättning till de andra två officiella språken och offentliggöra texten på de tre språken via Internet. Dessutom bör Europeiska patentverket omgående överlämna dessa texter till ansvariga på kommissionen som handhar spridning och användning av forskningsresultat (GD XIII), så att texterna översätts till alla andra gemenskapsspråk och offentliggörs via databanken Cordis. Kostnaderna för översättningen skulle EU stå för, eftersom de kan betraktas som kostnader för användning och spridning av forskningsresultat. Kommissionen bör dock i framtiden göra en allmän bedömning av kostnaden för det införda språksystemet inom ramen för en utvidgad union.

1.10.3. Vid meddelandet av patentet skulle den ansökande ombesörja och betala översättning enbart av kraven.

1.10.4. Innan patentinnehavaren kan inleda några rättsliga åtgärder bör denne ombesörja och även betala en översättning av samtliga handlingar i patentärendet.

1.11. Rättssystemet bör baseras på ett begränsat antal nationella förstainstansdomstolar som har behörighet att handlägga talan om intrång och genstämningstalan om ogiltighet, men som har en begränsad befogenhet att förklara att ett patent inte kan göras gällande gentemot den som anklagas för intrånget med avseende på det speciella slaget av (påstått) intrång (endast mellan parterna). Alternativt skulle man kunna tillse att även de nationella domstolarna, som har behörighet att döma i mål om intrång, kan ogiltigförklara ett gemenskapspatent (på grund av genstämningstalan), men med förtydligandet att detta avgörande blir vilande ända tills det fastställts av högre instans.

1.11.1. Behörigheten att ogiltigförklara patentet med allmän verkan ("erga omnes") bör främst ligga hos Europeiska patentverkets avdelning som handlägger ogiltigförklaringen och helst hos en nyinrättad domstol (med förbehåll för vad som sagts beträffande föregående alternativ).

1.11.2. En specialiserad avdelning i EG:s förstainstansrätt bör fungera som överinstans.

1.12. Vad gäller avgifter bör små och medelstora företag, universitet och icke-vinstdrivande forskningsinstitut åtnjuta förmånligare villkor, samtidigt som man bör föra en aktiv politik gentemot små och medelstora företag genom att organ för rådgivning i patentfrågor inrättas inom branschorganisationerna.

1.13. Man bör studera en harmonisering av föranvändarrätten.

1.14. Artikel 52.2c i Münchenkonventionen om europeiskt patent bör ändras, så att patenterbarhet för dataprogram blir möjlig.

2. Inledning - Sammanfattning av kommissionens dokument

2.1. Grönboken om gemenskapspatent och patentsystemet i Europa är ett av de initiativ som vidtagits för att främja innovation i Europa, ett ämne som kommittén har behandlat vid ett antal tillfällen ().

2.2. Kommissionen erkänner den roll som patenten har för skydd av innovationer och redogör samtidigt för de invecklade och svårhanterliga delarna av det system som gäller i Europa, där det sida vid sida finns nationella patent, europeiskt patent (dvs. det standardiserade system för ansökan och utfärdande av patent som sedan leder till en rad nationella patent) och (endast på papperet) gemenskapspatent (dvs. patent som inte bara skulle inlämnas och behandlas centralt, i likhet med europeiskt patent, utan också skulle medföra ett enhetligt skydd inom hela Europeiska unionens område).

2.3. Dokumentet består av fem delar: en inledning som behandlar förhållandet mellan innovation och patent rent allmänt, en andra del som erinrar om tillkomsten av europeiskt patent och gemenskapspatent och förklarar varför det just nu vore lämpligt att gemenskapen på nytt tar sig an frågan om gemenskapspatent, också med tanke på den kommande utvidgningen. Den tredje delen analyserar gemenskapens patentsystem genom att å ena sidan belysa dess möjligheter och å andra sidan framhålla de höga kostnaderna och andra problem som finns. Den fjärde delen ägnas en diskussion om huruvida en harmonisering på gemenskapsnivå av några civilrättsliga aspekter är lämplig (det gäller särskilt patenterbarhet för dataprogram) samt några processrättsliga spörsmål. Den femte delen behandlar slutligen vissa problem i det gällande systemet för europeiskt patent och dess svaga sidor, särskilt vad beträffar kostnaderna.

2.4. Grönboken inleds med synpunkter på fördelarna och begränsningarna i det system för europeiskt patent som skapades genom Münchenkonventionen (EPC) 1973.

Detta system har otvivelaktigt inneburit ett stort framsteg i patentskyddet i Europa, i och med att det inrättades en central instans (i München) som tar emot och behandlar ansökningar om patent och således ger patentinnehavarna möjlighet att, med en enda ansökan och ett förfarande, skydda sin uppfinning i ett eller flera länder som anslutit sig till EPC.

Enligt detta system motsvaras ett patent som utfärdas av Europeiska patentverket av ett antal nationella patent, som vart och ett måste översättas till landets respektive språk och följaktligen skyddas endast i det landet. Dessutom kan varje enskilt patent av detta slag endast vara föremål för rättslig talan vid de nationella domstolarna.

2.5. Gemenskapspatentet skulle innebära något helt annat. Med ett sådant patent, som skapades genom Luxemburgkonventionen (CPC) 1975 och ändrades och moderniserades genom Avtalet om gemenskapspatent (CPA) i Luxemburg 1989, kan den ansökande erhålla ett enhetligt skydd gällande i alla Europeiska unionens länder och i viss mån utnyttja centrala rättsinstanser som har behörighet att avgöra tolkningsfrågor och giltighet med avseende på sådana patent.

2.6. Grönboken erkänner (åtminstone underförstått) att det problem som främst har hindrat gemenskapspatentet från att "få ett genombrott" (orsaken till att CPA från 1989 ännu inte ratificerats) består i de oerhört höga kostnaderna för översättning till de olika ländernas språk.

I kommissionens dokument ges många olika förslag på möjliga lösningar.

2.7. I kommissionens dokument anges ett annat väsentligt hinder för gemenskapspatentets "genombrott", nämligen det rättsliga system som instiftats och särskilt det faktum att en ogiltigförklaring av patentet (med verkan inom hela EU) inte endast kan utdömas av en central instans (Europeiska patentverket), utan också av nationella domstolar som behandlar en "genstämningsvis förd talan om ogiltighet" inför en nationell domstol från en part som kan komma att bli stämd för patentintrång.

I grönboken ges också förslag på olika möjliga lösningar på problemen med det rättsliga systemet.

2.8. I dokumentet granskas också problemet med avgiftsnivåerna för gemenskapspatent och möjligheten att införa och/eller förbättra ett system för övergångar mellan gemenskapspatent och europeiskt patent (och eventuellt vice versa).

2.9. När det gäller andra möjliga områden för harmonisering av patenträttigheter på gemenskapsnivå ställer grönboken framför allt frågan om man bör ändra den ordning som skapats genom Münchenkonventionen (artikel 52.2.c), enligt vilket dataprogram inte uppfyller kraven på patenterbarhet.

Andra frågor som behandlas är vilka möjligheter det finns till harmonisering vad beträffar anställdas uppfinningar, formaliteter och erkännande av yrkeskvalifikationer för patentombud.

2.10. I grönboken granskas slutligen några eventuella förbättringar som (bortsett från gemenskapspatent) skulle kunna tillföras systemet för europeiskt patent, särskilt med avseende på avgifter och översättningskostnader.

3. Innovation och patent - Europa, USA och Japan

3.1. Om vi jämför systemet i Europa (EU) med systemet hos våra stora konkurrenter, USA och Japan, framgår det tydligt att Europas är underlägset.

3.2. Medan företagen i USA och Japan verkar i ett system som ger tekniska innovationer ett enhetligt skydd, gällande i hela landet och till en låg kostnad, är skyddet i Europa splittrat och kostnaden hög.

3.3. Verkligheten är den att ett europeiskt företag som genom systemet för europeiskt patent vill erhålla patentskydd i åtta medlemsstater - dvs. på en marknad som grovt räknat kan jämföras med USA:s - måste betala cirka DM 36 000, vilket kan jämföras med DM 3 000 för USA och DM 2 200 för Japan ().

3.4. Om man sedan jämför kostnaderna för att ansöka om och upprätthålla ett europeiskt patent (i åtta medlemsstater som ovan) under hela dess giltighetstid med motsvarande kostnader för ett patent i USA, utfaller denna jämförelse om möjligt till ännu större nackdel för Europa ().

3.5. Dessutom gynnas till exempel inte små och medelstora företag i Europa av några speciella förmåner, medan små och medelstora företag i USA får avgiften nedsatt med 50 %, enligt avdelning 41 (h) (1) i US Patent Act (). Vad som anförs ovan kan åtminstone delvis förklara varför man uppskattar att två tredjedelar av de europeiska små och medelstora innovativa företagen (som uppgår till ca 170 000) inte tar ut patent (). Och som påpekas i yttrandet CES 986/97 () skulle problemet få vederbörlig uppmärksamhet genom "En ny inriktning där man gör skillnad mellan små företag med hög teknologisk intensitet, 'pionjärer', som har outnyttjad kapacitet vad gäller tillämpad forskning och det stora flertalet som endast använder slutprodukterna av FoTU".

4. Grundläggande frågor som ställs i grönboken

I grönboken ställs ett antal frågor, varav de viktigaste tas upp nedan. I detta yttrandes del 5 och delarna som följer försöker vi ge svar på dessa och andra frågor.

a) Är det verkligen nödvändigt att få ett gemenskapspatent att fungera?

b) Hur kan problemet med språk och översättning lösas?

c) Är ett flexibelt gemenskapspatent ("à la carte") tänkbart?

d) Är det nödvändigt att bereda möjlighet till övergång mellan gemenskapspatent och europeiskt patent (och vice versa)?

e) Är det möjligt och önskvärt att frånta de nationella domstolarna möjligheten att ogiltigförklara ett gemenskapspatent?

f) Skall den instans som handhar gemenskapspatent helt finansieras via patentavgifter?

5. Allmänna kommentarer

För att bemöta den problematik som kommissionens grönbok om innovation tar upp och de grundläggande frågor som tas upp där, anser vi att man bör ta ledning av de allmänna kriterier som behandlas nedan.

5.1. Patent och den inre marknaden

Kommittén har redan vid andra tillfällen framhållit nödvändigheten av att harmonisera patenträtten i Europeiska unionen för att stärka grunden för inre marknaden ().

För att den inre marknaden skall kunna genomföras fullt ut räcker det dock inte med en harmonisering av viss nationell rättspraxis avseende patent, utan det framstår som nödvändigt att få till stånd ett enhetligt patentskydd, alltså ett gemenskapspatent.

5.2. Ett heltäckande och enhetligt system

Gemenskapspatentet bör utgöra en av de tre pelare som bär upp gemenskapsskyddet för industriell äganderätt, dvs. en uppbyggnad med

- gemenskapspatent,

- gemenskapsvarumärken, redan inrättad och i kraft (),

- bruksmodellskydd (mönsterskydd) inom gemenskapen, under utarbetande ().

Till dessa tre pelare vore det lämpligt att, genom en enkel harmonisering av de nationella lagstiftningarna, lägga till bruksmönsterskydd ().

5.3. Gemenskapspatent och gemenskapsindustrins konkurrenskraft

5.3.1. Inrättandet av ett europeiskt patentsystem som omfattar ett gemenskapspatent är avgörande för att forskningsresultat och nytt vetenskapligt-tekniskt kunnande skall kunna omvandlas till industriella och kommersiella framgångar. Därigenom skulle man kunna få slut på den "europeiska innovationsparadoxen" och uppmuntra privat investering i de små och medelstora företagen, som för närvarande är mycket lägre i EU än i USA och Japan.

5.3.2. Dessutom skall ordningen för gemenskapspatent ses i ljuset av EG-fördragets artikel 130 första stycket fjärde strecksatsen, enligt vilken målet för gemenskapens och medlemsstaternas insatser för att främja gemenskapsindustrins konkurrenskraft är "att främja ett bättre utnyttjande av de industriella möjligheter som skapas genom politiken inom sektorerna för innovation, forskning och teknisk utveckling" ().

5.4. Gemenskapspatent och bevakning av innovationer

Det erkänns allmänt att patentering är en viktig indikator på framgångsrik forsknings- och utvecklingsverksamhet ().

Om systemet med gemenskapspatent kommer att fungera effektivt och till låg kostnad kommer det att framgå i vilken mån det utnyttjas av företagen inom gemenskapen, och detta kan också gälla som mått på deras produktivitet med avseende på innovation och verkliga resultat i fråga om FoTU.

5.5. Krav på konkurrenskraftiga kostnader

Den kostnadsmässiga nackdel som de europeiska företagen, framförallt små och medelstora företag, har för att skydda sina innovationer på den "inhemska" marknaden (dvs. EU) jämfört med företagen i de stora konkurrentländerna (USA och Japan) framgår tydligt av ovan anförda fakta ().

En av gemenskapspatentets huvudsakliga fördelar bör vara att kostnaden blir lägre.

5.6. Behovet av förslag snarast möjligt

Utöver de ekonomiska och konkurrensmässiga aspekterna som behandlats i punkterna 5.1 och 5.3.1 vill kommittén understryka vikten av att ett förslag till förordning om gemenskapspatent föreligger före våren 1999, så att EU förses med detta konkurrensinstrument före den framtida utvidgningen.

6. Särskilda kommentarer

I ljuset av de ovan framställda kriterierna vill vi med avseende på de grundläggande frågor som ställs i grönboken framföra följande synpunkter:

6.1. Behovet av ett gemenskapspatent

Även om man i vissa kretsar anser att det nuvarande systemet, som bygger dels på nationella patent, dels på ett centraliserat förfarande med ansökan och meddelande av patent (Europapatent), hittills har fungerat relativt bra, verkar de krav som inre marknaden ställer göra det nödvändigt även med ett gemenskapspatent.

Även vid en jämförelse med de stora konkurrenterna (USA och Japan, se punkt 3 ovan) framstår det som märkligt med ett "Europasystem" som trots att det är på väg att förses med en gemensam valuta ännu inte förfogar över ett enhetligt system för skydd av uppfinningar.

Dessutom bör man betänka den framgång - som överträffat de mest optimistiska förväntningarna - som EG-märkningen har blivit. En sådan framgång (även om märkning och patent är två mycket olika företeelser) gör att man inser att om det funnes ett skydd med gemenskapsdimension, så skulle företagen vara beredda att tillämpa det.

Ett gemenskapspatent behövs följaktligen, samtidigt som även de nationella patenten och Europapatentet bör finnas kvar.

Ett gemenskapspatent skulle kunna införas (eller kanske snarare återinföras) genom att man antar en gemenskapsförordning, i enlighet med artikel 235 i EG-fördraget.

Det är viktigt för små och medelstora företag att de nationella patentverken finns kvar, framför allt för de företag som endast agerar på inhemsk marknad. De är viktiga i samband med teknikspridning och behövs för att bevara patenteringskompetens inom landet.

6.2. Språkproblemet

När man tar itu med detta viktiga problem (kanske det mest centrala i samband med gemenskapspatentet) bör följande faktorer beaktas:

6.2.1. Det är förståeligt att medlemsstaterna inte vill avstå från sina respektive nationella språk, men hänsyn bör tas till patentets dubbelfunktion. Å ena sidan utgör det ett informationsinstrument med avseende på tekniska framsteg, å andra sidan fungerar det som ett tekniskt/rättsligt skyddsinstrument för uppfinningar.

6.2.2. Vad gäller patentets funktion som rättsligt instrument kan man hävda att det är av avgörande betydelse att patentet finns på det nationella språket, men vad gäller dess funktion som instrument för att ge information om tekniska framsteg finns det andra lösningar.

6.2.3. Enligt tillförlitliga bedömningar konsulteras i praktiken endast en mindre andel (1-3 %) av de översättningar av patent som utfärdas av Europeiska patentbyrån ().

6.2.4. Problemet med att översätta patenten till de nationella språken har även en politisk dimension och därför bör frågan behandlas på politisk nivå.

6.2.5. Bland de lösningar som presenteras i grönboken anser kommittén att man närmare bör studera den globala lösning (package solution) som lagts fram av Europeiska patentverket och som citeras av kommissionen i grönboken. Den skulle dock enligt kommitténs mening kunna modifieras på följande sätt:

6.2.5.1. I enlighet med vad som redan föreskrivs för Europapatentet () bör ansökningar om gemenskapspatent lämnas in på ett av de tre officiella handläggningsspråken (engelska, franska, tyska) eller också kan man välja - vilket redan finns föreskrivet - att lämna in dem på språket i den medlemsstat där den sökande är bosatt, dock med kravet att inkomma med en översättning på något av ovan nämnda språk inom den tid som fastställts i förordningen ().

6.2.5.2. Europeiska patentverket bör förfärdiga en sammanfattning (enhanced abstract) av patentansökan, på handläggningsspråket, där en effektiv och klar teknisk presentation ges av uppfinningen. Detta sammandrag bör offentliggöras samtidigt med ansökan. Europeiska patentverket bör vidare ombesörja en översättning till de två andra handläggningsspråken och offentliggöra texten på de tre språken via Internet. Dessutom bör verket snabbt förmedla texterna till de avdelningar på kommissionen som ansvarar för utvärdering och spridning av forskningsresultat (GD XIII), så att texterna översätts till alla andra gemenskapsspråk och offentliggörs via databanken Cordis. På så sätt får man ett snabbt verktyg för att sprida tekniska framsteg.

6.2.5.3. Med tanke på värdet av att sprida tekniskt och vetenskapligt kunnande via en översättning av sammandraget till de nationella språken, bör kostnaden för denna översättning inte belasta patentsökaren, utan den bör bäras av EU, som en kostnad för utvärdering och spridning av forskningsresultat.

6.2.5.4. Vid beviljandet av patentet bör en översättning göras till medlemsstaternas nationella språk, men endast av patentkraven. Dessa översättningar skall ombesörjas och betalas av den sökande.

6.2.5.5. Innan patentinnehavaren vidtar några som helst åtgärder för att hävda sina rättigheter måste det göras en översättning av hela patentdossiern i landet i fråga. Även denna översättning svarar patentinnehavaren för.

6.2.6. Fördelen med att överlåta åt Europeiska patentverket att förfärdiga sammandraget av patentansökan är att man då får entydiga kriterier.

Man kan också tänka sig att Europeiska patentverket, på eget ansvar, överlåter det åt de nationella patentverken - om de så önskar och är kapabla att göra det. I de fallen bör de nationella patentverken skicka in översättningarna till de avdelningar på kommissionen som nämns i punkt 6.2.5.2 för vidare spridning.

6.2.7. Med tanke på utvidgningen av Europeiska unionen skulle kommissionen i framtiden kunna söka nya lösningar i anslutning till den mer allmänna frågan om gemenskapens språkpolitik, och då särskilt beakta följderna för det europeiska näringslivets relativa kostnader och konkurrenskraft.

6.3. Ett gemenskapspatent "à la carte" är oacceptabelt

6.3.1. Lösningen med ett gemenskapspatent "à la carte" tycks tas emot positivt av branschfolk och i vissa företagskretsar, där man understryker behovet av ett "flexibelt" system.

6.3.2. I realiteten tycks denna lösning - där sökanden av ett gemenskapspatent hela tiden har möjlighet att i ett visst skede i proceduren välja ett Europapatent (se nästa punkt 6.4) - med ett gemenskapspatent "à la carte" gå emot grundläggande krav som den inre marknaden ställer och bör därför å det bestämdaste avvisas.

6.4. Möjligheten att ändra en ansökan om ett gemenskapspatent till ett Europapatent

6.4.1. Som ovan påpekats bör man noga skilja på ett Europapatent och ett gemenskapspatent "à la carte", även om de praktiska konsekvenserna i vissa avseenden kan te sig lika.

6.4.2. Med tanke på att gemenskapen står inför en ytterligare utvidgning, verkar det rimligt att göra det möjligt för sökanden av ett gemenskapspatent att kunna ändra sin ansökan - innan beviljningsprocessen är slutförd - till en ansökan om ett Europapatent som om det beviljas resulterar i en rad nationella patent för de angivna länderna.

6.4.3. Av liknande skäl som anfördes i föregående punkt angående ett gemenskapspatent "à la carte", tycks det dock inte vara förenligt med den inre marknadens krav att omforma ett en gång utfärdat gemenskapspatent till ett Europapatent, dvs. till en rad nationella patent.

6.4.4. Det verkar inte heller möjligt att omforma en ansökan om Europapatent till ett gemenskapspatent, utom i det fall då ett Europapatent avser alla EU:s medlemsstater.

6.4.5. Man bör därför ställa sig positiv till möjligheten att omforma en ansökan om gemenskapspatent till en ansökan om ett Europapatent, om begäran om detta lämnas in innan patentet utfärdas.

6.5. Problemet med jurisdiktion

Vad gäller den känsliga frågan om de nationella domstolarnas och EU-instansernas respektive kompetens, verkar det vara rimligt att ta som utgångspunkt det system som föreskrivs i förordningen om varumärken, vad gäller intrång i EG-märkningar och deras giltighet ().

För gemenskapspatentet skulle man kunna införa ett liknande system, med några justeringar där man tar hänsyn till gemenskapspatentets särdrag och i synnerhet till den höga juridiska och tekniska kompetens som man bör kunna kräva av en instans, behörig att ogiltigförklara ett sådant patent med verkan över hela gemenskapens territorium.

Mot bakgrund av detta kan en tänkbar lösning vara följande:

6.5.1. Varje medlemsstat utser för det egna landet ett begränsat antal nationella domstolar - högst fem för varje land () - behöriga att som första instans avgöra talan om

6.5.1.1. alla ärenden som rör intrång i gemenskapspatenten,

6.5.1.2. ärenden som rör fastställelsetalan om icke-intrång i gemenskapspatenten,

6.5.1.3. ärenden om genstämning angående ett gemenskapspatents giltighet som ingetts av den som förmodats ha gjort intrånget i samband med en intrångstalan.

När det gäller punkt 6.5.1.3 föreslår kommittén nedan två olika lösningar som båda utgår från samma kriterium, det vill säga dels att den domare som skall besluta om intrång skett ges rätt att även avgöra giltigheten, dels att ett sådant beslut ges begränsad verkan (för att undvika irreparabla konsekvenser vid ett felaktigt beslut).

Den första lösningen skulle kunna bestå i att ett eventuellt ogynnsamt beslut vad gäller gemenskapspatentets giltighet inte får en generell verkan ("erga omnes"). Beslutet innebär endast att patentet i fråga inte kan göras gällande gentemot den som förmodats ha gjort intrånget, och gäller uteslutande det avgörandet och just det speciella (påstådda) intrånget. (Fördelen med denna första lösning vore att man med omedelbar verkan skulle kunna fastställa patentets giltighet eller ogiltighet, men - eftersom lösningen bara gäller mellan parterna - skulle den kunna ge upphov till fler tvister om samma patent gentemot andra parter.)

Ett annat alternativ vore att de nationella domstolarna, utvalda i enlighet med vad som sägs i punkt 6.5.1, fick behörighet att ogiltigförklara ett gemenskapspatent (vid genstämning) med generell verkan, men med preciseringen att återkallelsen av patentet vilar till dess att beslutet om ogiltighet bekräftats av besvärsinstansen. (Fördelen med denna andra lösning vore att man undviker en ökning av rättstvisterna - just för att domstolsbeslutet i fråga skulle få generell verkan - medan nackdelen vore att den inte skulle få omedelbar verkan eftersom man måste invänta bekräftelse från besvärsinstansen.)

6.5.2. De ovan nämnda nationella domstolarna skulle alltså inte ha behörighet att annullera gemenskapspatenten med generell verkan "erga omnes" (om man inte väljer det alternativ som föreslås i sista stycket i punkt 6.5.1.3). En sådan behörighet skulle exklusivt tilldelas:

6.5.2.1. I första instans, en ny avdelning för ogiltigförklaringar vid Europeiska patentverket eller om möjligt en ny specialiserad domstol.

6.5.2.2. I andra instans en specialavdelning vid förstainstansrätten vid Europeiska gemenskapernas domstol.

6.5.3. Specialavdelningen vid förstainstansrätten skulle också fungera som en andra instans för de intrångsärenden som behandlats vid de nationella domstolarna.

6.5.4. Man skulle vidare ha möjlighet att överklaga de beslut som fattats av förstainstansrättens specialavdelning till Europeiska gemenskapernas domstol som sista instans - men då endast när det gäller rättsfrågor.

6.5.5. De nationella domstolarna, behöriga enligt punkt 6.5.1 ovan, skulle i alla händelser ha befogenhet att fatta brådskande beslut till patentinnehavarens förmån - om det anses lämpligt - med verkan över hela gemenskapens territorium.

6.6. De nationella patentverkens roll

6.6.1. I det helhetssystem man tänker sig skulle de nationella patentverken fortsätta att spela den roll som de nu har, när det gäller nationella patent och Europapatent.

6.6.2. De skulle dessutom ha en aktiv roll vad gäller att sprida och främja patentsystemet och patentkunskap, gemenskapspatenten inberäknade, och mer specifikt för att förstärka samarbetet generellt med de organisationer som företräder småföretagen, mikroföretagen och hantverksföretagen i medlemsstaterna, företagskonsulenter och oberoende uppfinnare.

6.6.3. För den funktionen bör de få lämpliga bidrag från Europeiska patentorganisationen, eventuellt också i form av en andel av intäkterna från avgifterna för upprätthållande av gemenskapspatent.

6.7. Frågor i samband med patentkostnader

6.7.1. I ett gemenskapspatentsystem, baserat på en gemenskapsförordning (), skulle det inte vara rimligt att fördela en del av intäkterna från avgifterna mellan medlemsstaterna, vilket däremot förespråkas av CPC/CPA ().

6.7.2. De avgifter som inbetalts av användarna av patentsystemet bör i princip stanna hos förvaltaren av systemet, dvs. hos Europeiska patentverket, som EU-organ, under förutsättning att verket åtar sig att ge de nationella patentverken ett adekvat bidrag för den verksamhet som anges i punkt 6.6.

6.7.3. För att göra gemenskapspatentsystemet tilltalande måste dessutom avgifterna för dess upprätthållande bli märkbart lägre än de nuvarande avgifterna för upprätthållande av Europapatent, som täcker hela gemenskapen.

6.8. Gynnsamma villkor för små och medelstora företag

6.8.1. Efter amerikansk förebild bör små och medelstora företag (vilka skall definieras enligt kommissionens rekommendation 96/280 av den 3 april 1996) och också universitet och ideella forskningsinstitut åtnjuta en avgiftsnedsättning (på exempelvis 50 %).

6.8.2. Vad gäller de små och medelstora företagen, däribland mikroföretagen och hantverksföretagen, är det lämpligt att föra en politik för att stärka deras innovationskapacitet. Utöver skattelättnader gäller det att utrusta berörda organisationer (branschorganisationer, handelskammare, m.m.) med specialutbildade konsulenter som har till uppgift att direkt informera företagen och stödja dem i innovationsarbetet - från patentansökan till marknadsföring av produkten. Denna åtgärd skulle kunna komma i fråga inom ramen för det femte ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling.

6.9. Ytterligare möjligheter till harmonisering på gemenskapsnivå

6.9.1. Patenterbarhet för dataprogram

6.9.1.1. Kommittén anser rent allmänt att ett skydd av dataprogram via upphovsrätten (copyright) säkerställs av direktiv 91/250/EEG ().

6.9.1.2. Kommittén finner det dock lämpligt att ändra artikel 52.2c) i Münchenkonventionen om europeiska patent (EPC) som utesluter dataprogram från patenterbara uppfinningar men understryker att "uppfinningar av mjukvara" bör - för att vara patenterbara - utgöra en "lösning på ett tekniskt problem".

6.9.2. Föranvändarrätt

Det kan också vara lämpligt att harmonisera föranvändarrätten.

6.9.2.1. Det gäller att med lämpliga och harmoniserade regler fastställa i vilken utsträckning en tredje person som börjat använda uppfinningen i god tro (eller gjort allvarliga och konkreta förberedelser för att använda den kommersiellt) kan fortsätta med det, trots att gemenskapspatentet erhållits av annan person.

6.9.3. Anställdas uppfinningar

6.9.3.1. Kommittén anser inte att de olikheter som föreligger mellan medlemsstaternas lagstiftning, när det gäller anställdas uppfinningar, motiverar någon harmonisering på gemenskapsnivå.

6.9.3.2. Kommittén anser vidare att frågan - enligt subsidiaritetsprincipen - bör fortsätta att regleras via nationell lagstiftning.

6.9.4. Nödvändigheten av harmonisering på det biotekniska området

Direktivet för att harmonisera patentlagstiftningen på det biotekniska området bör snarast träda i kraft, för att förhindra att europeiska företag allvarligt missgynnas i förhållande till sina icke-europeiska konkurrenter (i synnerhet USA).

Bryssel den 25 februari 1998.

Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande

Tom JENKINS

() ESK:s yttrande 700/96 om "Grönbok om innovation", 1.5 - EGT C 212, 22.7.1996. ESK:s yttrande 987/97 av den 1 oktober 1997 om kommissionens arbetsdokument "Mot femte ramprogrammet: De vetenskapliga och tekniska målen" - EGT C 355, 21.11.1997. ESK:s yttrande 986/97 av den 2 oktober 1997 om "Konsekvenser för de små och medelstora företagen av den fortgående och utbredda minskningen av anslagen till forskning och teknisk utveckling i EU" - EGT C 355, 21.11.1997.

() J. Strauss: "The present state of the patent system in the European Union", EC, 1997.

() För ett europeiskt patent beräknas kostnaden uppgå till US $ 120 000, för ett patent i USA till endast US $ 13 000. Jfr J. Strauss: "The present state of the patent system in the European Union", EC, 1997.

() Jfr Kommissionens grönbok om innovation, 1995.

() Yttrande CES 878/96 om "Förslag till direktiv från Europaparlamentet och rådet om juridiskt skydd vid bioteknologiska uppfinningar" (se Slutsatser 5) - EGT C 295, 7.10.1996.

() Rådets förordning (EG) nr 40/94 av den 20 december 1993.

() Europaparlamentets och rådets förslag till förordning om mönsterskydd och bruksmodellskydd inom gemenskapen, KOM(93) 342 slutlig, EGT C 29, 31.1.1994 (ej officiell titel).

() Jfr yttrande CES 408/96 av den 27 mars 1996 om "Grönboken om bruksmönsterskydd inom den inre marknaden" - EGT C 174, 17.6.1996.

() Jfr yttrande CES 700/96 om "Grönboken om innovation" 1.5 - EGT C 212, 22.7.1996.

() Jfr Griliches m.fl. "R& D, Patents and Productivity", Chicago, 1984.

() Jfr föregående kapitel 3.

() Uppgiften lämnades av Europeiska patentbyråns chef I. Kober vid "Epidos Annual Conference 1996" och finns med i mötesprotokollet.

() EPC, Artikel 14.

() Jfr "Implementing Regulations to the European Patent Convention", kapitel 1.

() Förordning (EG) nr 40/94 artikel 91 och följande.

() Antalet fem är säkert till en del godtyckligt. Det är dock alltid bättre att ange ett exakt antal (om än godtyckligt), än att tillgripa den alltför svävande formuleringen i artikel 91 i förordningen om varumärken, dvs. "ett så litet antal som möjligt". Förslaget att i varje medlemsstat utse en enda förstainstansrätt tycks vara till nackdel i synnerhet för små och medelstora företag som fortfarande har en mycket stark regional förankring.

() Jfr punkt 6.1.

() Jfr CPA, Artikel 20, om finansiella förpliktelser och intäkter.

() Rådets direktiv 91/250/EEG av den 14 maj 1991 om rättsligt skydd för datorprogram.