SV Europeiska unionens officiella tidning C 18/44

Yttrande från Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om ”Nya utvecklingstendenser när det gäller egenföretagare: särfallet med ekonomiskt beroende egenföretagande” (initiativyttrande)

2011/C 18/08

Föredragande: José María ZUFIAUR NARVAIZA

Den 26 februari 2009 beslutade Europeiska ekonomiska och sociala kommittén att i enlighet med artikel 29.2 i arbetsordningen utarbeta ett yttrande på eget initiativ om

”Nya utvecklingstendenser när det gäller egenföretagare: särfallet med ekonomiskt beroende egenföretagande”.

Facksektionen för sysselsättning, sociala frågor och medborgarna, som svarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 23 februari 2010.

Vid sin 462:a plenarsession den 28–29 april 2010 (sammanträdet den 29 april) antog Europeiska ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 137 röster för, 52 röster emot och 11 nedlagda röster.

1. Sammanfattning, slutsatser och rekommendationer

Detta yttrande behandlar de definitioner som en rad europeiska organ har utarbetat för olika former av självständigt arbete. Dessutom innehåller det en specifik analys av de senaste tendenserna när det gäller begreppet ”parasubordination”, dvs. yrkesverksamhet som i praktiken är ekonomiskt beroende, även benämnt ”ekonomiskt beroende egenföretagande”. Följande kommentarer beträffande det ekonomiskt beroende egenföretagandet återspeglar ett behov av att lättare kunna bedöma tendenserna när det gäller egenföretagande. På grund av de genomgripande socioekonomiska förändringarna finns det nu fler typer av egenföretagande än de traditionella former som sedan lång tid är etablerade i medlemsstaterna. Denna nya kategori yrkesverksamma, som utgör en mellankategori mellan arbetstagare och egenföretagare, erkänns juridiskt endast i vissa medlemsstater. Den befintliga nationella lagstiftningens övergripande mål är att erbjuda vissa kategorier yrkesverksamma ett bättre skydd, dock utan att de därigenom klassificeras som arbetstagare. I länder som fastställt att det finns en mellankategori mellan arbetstagare och egenföretagare kan man konstatera att ställningen som ekonomiskt beroende har gett upphov till en rad särskilda rättigheter som inte tillerkänns andra kategorier av egenföretagare, men som är svagare än rättigheterna för arbetstagare. Omfattningen av det skydd som arbetstagarna i detta fall har rätt till varierar i hög grad från land till land. De ekonomiskt beroende egenföretagarnas rättigheter kan således vara förknippade med det sociala skyddet. De kan också bygga på de garantier som arbetsrätten erbjuder arbetstagarna. I det avseendet kan de röra de enskilda relationerna mellan den yrkesverksamme och kunden (minimiinkomst, arbetstid, etc.), men också leda till att de ekonomiskt beroende egenföretagarna får rätt att organisera sig och agera kollektivt för att försvara och behålla sina yrkesmässiga intressen.

Frågeställningarna i anslutning till ett juridiskt erkännande av ekonomiskt beroende egenföretagande kan utöver de varierande ekonomiska och sociala förhållandena i olika länder förklara skillnaderna i nationella bestämmelser. Sådana mellankategorier kan ge anledning till en välgrundad betänksamhet. Man kan därför hysa farhågor om att ett erkännande av ekonomiskt beroende egenföretagande – även om de juridiska kategorierna i fråga klarläggs – i praktiken kan leda till att personer som tidigare varit arbetstagare överförs till kategorin ekonomiskt beroende egenföretagare i samband med företags strategier för att externalisera arbete. Det är därför riktigt att diskussionerna om erkännande av ekonomiskt beroende egenföretagande inte helt och hållet kan kopplas bort från diskussionerna om ”falska” egenföretagare. Den ”falska” egenföretagaren är en realitet, vilket man konstaterat i ett stort antal EU-länder. Särskilt inom byggsektorn är detta olagliga förfarande ytterst vanligt, så till den grad att det lett till ett gemensamt ställningstagande från samtliga europeiska arbetsmarknadsparter i sektorn. Det kan inte förnekas att det finns yrkesverksamma som formellt sett är egenföretagare (särskilt med hänsyn till hur deras arbetsrelation betecknas av de båda parterna), men som arbetar under samma förhållanden som anställda. Man kan förmoda att arbetsgivarna använder sig av beteckningen egenföretagare för att kringgå tillämpningen av arbetsrätten och/eller socialförsäkringsrätten. I själva verket är omvandlingen till ekonomiskt beroende egenföretagare i många fall inte frivillig, utan pådyvlad av yttre skäl, exempelvis externalisering av produktionen eller omvandlingen av ett företag med påföljande uppsägning av arbetskontrakten.

Utöver de risker som det innebär är erkännandet av ekonomiskt beroende egenföretagande, i samtliga stater där denna kategori har antagits, emellertid ett medel för att tillgodose ett bättre rättsligt skydd för yrkesverksamma som inte är arbetstagare i juridisk mening, utan egenföretagare, som dock befinner sig i en situation där de inte kan dra nytta av den ekonomiska trygghet som det skulle ge att arbeta för många olika uppdragsgivare. I detta hänseende är erkännandet av ekonomiskt beroende egenföretagande ett medel för att förstärka entreprenörsandan, förutom att det främjar ett bättre socialt skydd och en skyddad yrkesställning. Dessutom kan ett erkännande av ekonomiskt beroende egenföretagande – i syfte att skapa balans i den avtalsförhållande som förenar den yrkesverksamme och uppdragsgivaren – leda till minskad ekonomisk press på den yrkesverksamme och befrämja att tjänsterna håller högre standard hos konsumenten.

Med tanke på utvecklingen i fråga om gränsöverskridande tjänster är skillnaderna mellan de olika medlemsstaternas lagstiftning en fråga som berör hela unionen. Det är följaktligen inte någon lätt uppgift att harmonisera EU-invånarnas olika yrkesställningar, med början i utarbetandet av en definition av ekonomiskt beroende egenföretagande. När man diskuterar denna fråga kan man inte bortse från floran av nationella bestämmelserna och nationell praxis. Enligt europeisk sociallagstiftning definieras arbetstagare och företagare på nationell nivå.

Man kan dock inte låtsas bortse från det akuta behovet att bättre hantera utvecklingen inom egenföretagande. I motsatt fall riskerar en allt större grupp av europeiska yrkesverksamma att stå utan skydd i de länder där ekonomiskt beroende egenföretagare inte definieras som arbetstagare.

1.1 Utarbetande av metoder i syfte att få fram rättvisande statistik över det ekonomiskt beroende egenföretagandet i Europeiska unionen.

1.2 Främja studier som möjliggör en detaljerad analys av de nationella erfarenheterna i samband med ekonomiskt beroende egenföretagande.

1.3 Systematiskt införliva det ekonomiskt beroende egenföretagandet i de integrerade riktlinjerna för tillväxt och sysselsättning enligt regler som ännu inte fastställts.

1.4 Uppmuntra arbetsmarknadens parter i EU att inkludera ekonomiskt beroende egenföretagande i sina arbetsprogram, såväl övergripande som sektorsvis. De europeiska arbetsmarknadernas gemensamma analys (1) som offentliggjordes i oktober 2007 visar att frågan om yrkesställning är viktig för aktörerna inom den sociala dialogen i EU. I detta sammanhang kan man utvärdera möjligheterna att knyta band mellan arbetsmarknadens organisationer i EU och organisationer som företräder egenföretagare, särskilt nationella sådana.

1.5 Fastställa – framför allt utgående från fakta och analyser som insamlats vid genomförandet av ovan nämnda rekommendationer – vilka gemensamma kriterier som de olika EU-medlemsstaterna använder för att definiera arbetstagare. En sådan åtgärd kunde vara värdefull inte enbart för att säkra att befintliga arbetsrättsdirektiv tillämpas korrekt utan också för att svara mot det ökande arbetet över gränserna inom EU. Den skulle också göra det möjligt att erhålla den information som krävs för att bättre förstå vad som ryms inom begreppet ekonomiskt beroende egenföretagande. Alla försök att bättre ringa in ekonomiskt beroende egenföretagande förutsätter faktiskt att man kan utnyttja gemensamma element i definitionen av arbetstagare som är så tydliga och precisa som möjligt.

2. Inledning

Det finns givetvis skillnader mellan att vara egenföretagare och att vara anställd och underordnad någon annan. Detta skenbart enkla faktum kan emellertid inte dölja att även olika former av egenföretagande skiljer sig åt på en rad punkter både på det sociala och det ekonomiska planet och måste bedömas efter olika mallar. Denna splittrade bild av egenföretagandet förekommer i samtliga medlemsstater. Beroende uppdragstagare är det centrala temat för detta yttrande. Vi avser att undersöka vilka faktorer som i praktiken ligger bakom dessa former av egenföretagande för att komma till insikt om när de kan börja underminera egenföretagarens ekonomiska oberoende. Avsikten är inte att behandla frågan om svartarbete eller så kallade ”falska” egenföretagare, även om bägge företeelserna ibland kan uppvisa tecken på skenbara eller reella band till ekonomiskt beroende egenföretagande.

Först och främst är det ekonomiskt beroende egenföretagandet en aktuell problematik inom EU (1). Det har fått ett juridiskt erkännande i vissa EU-länder, där man utarbetat definitioner och specifika former av skydd (2). Det är slutligen nödvändigt att identifiera svårigheterna i samband med ekonomiskt beroende egenföretagande (3).

3. Det ekonomiskt beroende egenföretagandet – ett aktuellt tema inom EU

3.1 Nya kategorier av egenföretagare för en ny ekonomisk och social verklighet

3.1.1 Det finns en rad faktorer som kan ligga bakom uppkomsten av dessa ”nya” egenföretagare, det vill säga yrkesverksamma, vars verksamhet inte utan vidare passar in i de traditionella ramarna för egenföretagande, som exempelvis jordbrukare och fria yrkesutövare (2). Man kan i detta sammanhang reflektera över följande företeelser: — Företagens strategier, i synnerhet vissa former av utkontraktering. — Nya sociala behov i samband med de demografiska förändringarna och den åldrande befolkningen. — Förändringar i arbetskraftens sammansättning, till exempel en högre utbildningsnivå bland befolkningen. — Ökade deltagande av kvinnor på arbetsmarknaden. — Behovet av integrering i arbetslivet när det gäller utsatta grupper som står utanför arbetsmarknaden. För dessa befolkningsgrupper kan egenföretagande i vissa fall utgöra ett alternativ till arbetslöshet. — Vissa yrkesverksamma vill ha en bättre balans mellan yrkesliv och privatliv. — Ökat utbud av de tjänster och nya möjligheter som erbjuds genom informations- och kommunikationstekniken.

3.1.2 Mot bakgrund av denna utveckling har man i den vetenskapliga litteraturen, som baseras på empiriska studier, fokuserat på att identifiera olika kategorier av egenföretagare. Följande kategorier är vanligast (3): — Företagare som driver sitt företag med hjälp av anställd personal. — Utövare av de ”traditionella” fria yrkena (4), som för att få utöva sitt yrke måste uppfylla vissa specifika krav som fastställts i den nationella lagstiftningen (intyg över genomförd utbildning, uppfyllande av den etiska yrkeskodexen). De kan även ha anställd personal, men arbetar vanligtvis ensamma eller tillsammans med kolleger. Till denna grupp hör exempelvis advokater och läkare. — Hantverkare, affärsinnehavare och jordbrukare utgör själva kärnan i den traditionella formen för egenföretagande. De har ofta familjemedlemmar och/eller några få fast eller tillfälligt anställda till hjälp. — De ”nya egenföretagarna” utövar ett kvalificerat yrke, men detta är inte reglerat på samma sätt i alla länder som när det gäller de fria yrken som nämns ovan. — Egenföretagare som utövar mycket eller föga kvalificerade yrken utan anställda och vars verksamhet är beroende av företagens strategier, i synnerhet utvecklingen av utkontraktering av vissa delar av produktionen.

3.1.3 Vid sidan av dessa definitioner skiljer man i Eurostats undersökning ”Labour Force Survey” mellan följande kategorier av egenföretagare, i syfte att statistiskt avgränsa egenföretagandet: — Arbetsgivare som definieras som personer som bedriver egen verksamhet (företag, fria yrken, jordbruk) i vinstsyfte, och som har minst en anställd. — Egenföretagare utan anställda (”own account workers”). De definieras som personer som bedriver egen verksamhet (företag, fria yrken, jordbruk) i vinstsyfte, men som inte har några anställda. År 2008 uppgick antalet yrkesverksamma inom denna kategori till över 36 miljoner personer i EU-27, dvs. ungefär 16 % av den yrkesverksamma befolkningen. — ”Family workers” är personer som hjälper en familjemedlem vid utövandet av en ekonomisk verksamhet (kommersiell eller inom jordbruket), vilka inte kan betecknas som anställda.

3.1.4 Det är mycket svårt att beräkna hur utbredd förekomsten av ekonomiskt beroende egenföretagande är. Endast i länder där denna kategori har fått en rättslig ställning kan en exaktare avgränsning göras av den grupp yrkesverksamma som visserligen är egenföretagare, men som befinner sig i ett ekonomiskt beroendeförhållande. Man kan man emellertid förutsätta att åtminstone en viss del av de yrkesverksamma som statistiskt sett betraktas som egenföretagare befinner sig i ett ekonomiskt beroendeförhållande gentemot en kund eller en uppdragsgivare i sin yrkesutövning.

3.1.5 Enligt tillgängliga uppgifter inom EU om egenföretagandets omfattning (5) kan man notera att de egenföretagare som inte hade någon anställd utgjorde minst 50 % av alla egenföretagare i samtliga medlemsstater 2007. I vissa medlemsstater var andelen ännu högre (70 % eller mer). Detta var fallet i Tjeckien, Litauen, Portugal, Slovakien och Storbritannien. Om man betraktar de ekonomiska och sociala förändringar som har gett upphov till dessa nya former av egenföretagande samt erfarenheterna från länder där dessa arbetsformer omfattas av lagstiftning, är det rimligt att anta att en betydande del av det stora antalet egenföretagare utan anställda (”own account workers”) befinner sig i ett ekonomiskt beroendeförhållande.

3.1.6 Mot bakgrund av skeendena under de senaste årtiondena kan man dra slutsatsen att Europa går mot större arbetsrättslig förankring av en del av egenföretagarna, men att olika former av ekonomiskt beroende arbete å andra sidan ökar inom rättsområden som inte faller inom arbetslagstiftningen. Därför behöver man fastställa kriterier för vad som är ekonomiskt beroende och ta fram statistiska metoder som gör det möjligt att räkna antalet sysselsatta inom denna kategori i servicesektorn.

3.2 Det ekonomiskt beroende egenföretagandet – en fråga på EU-nivå

3.2.1 Europeiska unionen har i flera år intresserat sig för skydd av egenföretagarna. Man kan i detta sammanhang nämna rådets rekommendation 2003/134/EG av den 18 februari 2003 (6) om förbättring av skyddet för egenföretagares hälsa och säkerhet i arbetet. Utmaningarna i anslutning till skydd för egenföretagare bör även återspeglas i pågående debatt om förslaget till ett nytt direktiv om tillämpning av principen om likabehandling av kvinnor och män som är egenföretagare.

3.2.2 Skillnaden mellan arbetstagare och egenföretagare står för övrigt i centrum för de pågående diskussionerna om ändring av direktiv 2002/15/EG om arbetstidens förläggning för personer som utför mobilt arbete avseende vägtransporter.

3.2.3 Det ekonomiskt beroende egenföretagandet är i sin tur en fråga som behandlats konkret flera gånger på EU-nivå. I en rapport av Alain Supiot som överlämnades till kommissionen 2000 (7) fastställs att det finns yrkesverksamma som inte kan betecknas som arbetstagare, men som ändå är ekonomiskt beroende av en uppdragsgivare. Syftet var att visa att dessa personer borde åtnjuta de sociala rättigheter som detta beroendeförhållande berättigar till.

3.2.4 I grönboken om moderniseringen av arbetsrätten, som publicerades 2006 (8), framhåller kommissionen följande: ”Egenföretagande är också ett sätt att hantera omstruktureringsbehov, minska de direkta och indirekta arbetskostnaderna och förvalta resurserna på ett mer flexibelt sätt med hänsyn till oförutsedda ekonomiska omständigheter. Det avspeglar också en affärsmodell med serviceinriktade företag som levererar färdiga projekt. Ofta är det ett medvetet val att bli egenföretagare trots att det sociala skyddet är sämre – fördelen är större direkt kontroll över arbetsvillkor och lönevillkor”. På grundval av detta framhåller kommissionen även att ”begreppet ’ekonomiskt beroende egenföretagande omfattar’ situationer som faller mellan de två etablerade begreppen anställning och egenföretagande. Dessa yrkesverksamma omfattas inte av något anställningsavtal. De omfattas inte alltid av arbetsrätten eftersom de befinner sig i en gråzon mellan arbetsrätten och handelsrätten. De är formellt ’egenföretagare’, men är ekonomiskt beroende av en enda huvudman eller kund/arbetsgivare som inkomstkälla. Man bör göra tydlig åtskillnad mellan denna företeelse och avsiktlig felklassificering som egenföretagare.”

3.2.5 EESK:s yttrande om grönboken (9) tar också upp denna fråga.

4. Det ekonomiskt beroende egenföretagandet – en rättslig verklighet i vissa EU-länder

4.1 Rättsliga kategorier mellan lönearbete och egenföretagande

4.1.1 Ur rättslig synvinkel behandlas det ekonomiskt beroende egenföretagandet på ett sätt som kan leda till att det betraktas som en mellankategori mellan lönearbete och egenföretagande.

4.1.2 Ett begränsat antal medlemsstater erkänner i dag specifikt denna kategori av ekonomiskt beroende egenföretagare i sin lagstiftning, om än i varierande form och omfattning, och försöker finna en definition. Denna kategori yrkesverksamma, som varken är egenföretagare eller anställda, leder till att det skapas nya anställningsformer. Innehåll och omfattning varierar dock mellan länderna. Exempel på detta finner man bland annat i Tyskland, Österrike, Spanien, Italien, Portugal och Storbritannien. I Italien tillämpas sålunda begreppet ”parasubordination” på kontraktsanställda vars kontrakt innebär ”ett samordnat och kontinuerligt samarbete” och personer som är projektanställda. I Storbritannien skiljer man på ”worker” och ”employee”. ”Worker” skiljer sig från arbetstagare (employee) genom att utföra arbetet utan att vara direkt underställd arbetsgivaren. I Österrike finns det specifika kontraktsformer som är fastställda i lagstiftningen, och som är ett tecken på en mer generell förståelse för det ekonomiskt beroende egenföretagandet. Detta gäller särskilt ”freie Dienstverträge” (fristående arbetskontrakt). Personer som anställs på denna typ av kontrakt skiljer sig från andra arbetstagare på så sätt att de inte har en underordnad ställning, även om de oftast arbetar för en enda person och enligt ett fastställt tidsschema. I Tyskland finns begreppet ”arbeitnehmerähnliche Person” (”employee-like person”). Denna kategori, som i lagstiftningen definieras annorlunda än arbetstagarna, avser personer som inom ramen för ett affärsavtal eller avtal om utförande av tjänster personligen utför arbetet utan att ha några anställda och vars omsättning till över 50 % kommer från en och samma kund. Det är emellertid Spanien som bidrar med den senaste och mest utförliga definitionen av ekonomiskt beroende egenföretagande. I den stadga för egenföretagare som antogs 2007 definieras en ekonomiskt beroende arbetstagare med hjälp av en rad kriterier. Med en ekonomiskt beroende arbetstagare avses en person som regelbundet och personligen utövar en ekonomisk verksamhet eller en yrkesverksamhet i vinstsyfte som sin huvudsakliga sysselsättning, till förmån för en fysisk eller juridisk person som betecknas som kund som han är ekonomiskt beroende av med avseende på minst 75 % av inkomsterna från sin yrkesverksamhet. Denna ställning kan inte anses förenlig med en ekonomisk förening eller ett kommersiellt bolag (10).

4.1.3 Granskningen av nationella system har inom rättsväsendet lett till att man kan konstatera att det finns en ny rättskategori. Detta föranleder några kommentarer. För det första handlar det mycket riktigt i samtliga fall om att skapa en ny kategori som särskiljs från ”arbetstagare” och ”egenföretagare”, och därmed även från egentliga entreprenörer. Avsikten i de olika länderna är alltså inte att bilda en kategori egenföretagare som samtidigt i ekonomiskt hänseende skulle falla under arbetstagare, utan att ge dem en specifik ställning med särskilt skydd som motiveras genom det ekonomiska beroendet. I de olika nämnda fallen är ställningen som ekonomiskt beroende egenföretagare därför inte beroende av en rättsligt underordnad ställning. Underordningen intar en viktig plats i den juridiska definitionen av arbetstagare i de flesta EU-länder. Som arbetstagare betraktas en person som arbetar enligt en annan persons anvisningar eller under dennes kontroll. Den senare betraktas därmed som arbetsgivare. Detta förhållande kan utrönas genom flera olika faktorer, till exempel åliggandet att personligen utföra ett arbete för en enda person under viss tid, avsaknad av ansvar hos arbetstagaren i fråga om företagets ekonomiska risker, arbete som utförs till förmån för en annan person osv. Kriteriet innebär att samtliga arbetstagare är ekonomiskt beroende, medan det omvända inte gäller, dvs. alla yrkesverksamma som är ekonomiskt beroende är inte nödvändigtvis arbetstagare.

4.1.4 Trots detta är det nödvändigt att fastslå kriterier som beskriver ekonomiskt beroende. Det är en svår uppgift. Det är dock inte omöjligt, vilket framgår av förekomsten av olika nationella regler på området. De kriterier som kan komma i fråga kan för det första gälla arbetstagaren; ekonomiskt beroende egenföretagare kan bl.a. definieras som den som personligen och utan anställd arbetskraft kan utföra en begärd tjänst (Spanien är ett exempel på detta). Andra kriterier, som bygger på de tidigare nämnda, gäller själva ställningen som ekonomiskt beroende. De kan kopplas till omsättningen av det arbete som utförts för en enda kund. (Det gäller alltså att fastställa den exakta tröskeln för denna omsättning, och med utgångspunkt i detta fastslå att det är fråga om ekonomiskt beroende). Kriterierna kan även gälla hur länge arbetstagaren har en yrkesrelation till kunden: ju längre relation, desto mer kan ställningen som ekonomiskt beroende anses vara bekräftad. Sistnämnda kriterium används i Italien för att beteckna förekomsten av ett ”samordnat och kontinuerligt samarbete”. Slutligen kan man nämna ytterligare ett kriterium som ibland har föreslagits av sakkunniga i frågan. Professor Perulli (11) anser att en arbetstagare endast kan betecknas som ekonomiskt beroende om hans eller hennes produktionsorganisation enbart rättar sig efter kundens verksamhet. Med andra ord ska arbetstagaren befinna sig i en situation som förhindrar tillträde till marknaden på grund av att hans produktionsorganisation (bl.a. material och tekniker) i sin helhet inriktas på att tillfredsställa en enda kunds behov.

4.2 Skydd för ekonomiskt beroende egenföretagare

4.2.1 I länder som fastställt att det finns en mellankategori mellan arbetstagare och egenföretagare kan man konstatera att ställningen som ekonomiskt beroende har gett upphov till en rad särskilda rättigheter som inte tillerkänns andra kategorier av egenföretagare, men som är svagare än rättigheterna för arbetstagare. De ekonomiskt beroende egenföretagarnas rättigheter kan således vara förknippade med det sociala skyddet. De kan också bygga på de garantier som arbetsrätten erbjuder arbetstagarna. I det avseendet kan de röra de enskilda relationerna mellan den yrkesverksamme och kunden (minimiinkomst, arbetstid, etc.), men också leda till att de ekonomiskt beroende egenföretagarna får rätt att organisera sig och agera kollektivt för att försvara och behålla sina yrkesmässiga intressen. Detta bevisar att en beroendeställning, även om den bara är ekonomisk och inte juridisk, motiverar ett särskilt skydd.

4.2.2 När det gäller socialskydd i de berörda länderna kan det förekomma en mellannivå i socialskyddet som är högre än den nivå som erbjuds ”vanliga egenföretagare”. Så är fallet i Italien när det gäller personer som är projektanställda. De har ett socialt skydd vid graviditet, sjukdom, arbetsplatsolyckor och i fråga om pension som alltmer liknar arbetstagarnas. Det är även fallet i Storbritannien, där ”workers” åtnjuter lagstadgad ersättning vid sjukdom.

4.2.3 När det gäller de bestämmelser som reglerar yrkesverksamheten, kan ekonomiskt beroende egenföretagare i allmänhet få tillgång till en del av skyddet för arbetstagare även om han eller hon inte är en arbetstagare i egentlig mening.

4.2.4 Omfattningen av det skydd som ekonomiskt beroende egenföretagare har rätt till varierar givetvis i hög grad från land till land. I Storbritannien åtnjuter ”workers” skydd i fråga om minimilöner, arbetstider och semester. I Spanien har man ett mycket ambitiösare mål, och kategorin egenföretagare som är ekonomiskt beroende har rätt till följande enligt 2007 års stadga: — Rättigheter i samband med yrkesutövandet: rätt till vila och semester. — Rättigheter om avtalet med uppdragsgivaren hävs, exempelvis krav på kunden att inte bryta kontraktet om det inte finns en godtagbar orsak. Om det inte finns någon godtagbar anledning kan den andra parten kräva ersättning.

4.2.5 Utöver det skydd som är avsett för ekonomiskt beroende egenföretagare bör alla egenföretagare inom EU omfattas av en miniminivå när det gäller socialt skydd, exempelvis med avseende på socialförsäkring, yrkesutbildning och förebyggande av yrkesbetingade risker, enligt rådets rekommendation av den 18 februari 2003. Syftet är att säkra att alla yrkesverksamma har ett grundläggande socialt skydd, oavsett deras arbetes rättsliga status.

5. Frågeställningar i anslutning till erkännande av ekonomiskt beroende egenföretagande

5.1 Avlönat arbete och ekonomiskt beroende egenföretagande: konkurrens eller komplement?

5.1.1 Som det konstaterats har endast några EU-länder upptagit kategorin ekonomiskt beroende egenföretagare i sin lagstiftning. Förutom olika ekonomiska och sociala förhållanden i olika länder återspeglar detta faktum även välgrundad betänksamhet i fråga om en sådan mellankategori. Man kan även hysa farhågor om att ett erkännande av ekonomiskt beroende egenföretagande – även om de juridiska kategorierna i fråga klarläggs – i praktiken kan leda till att personer som tidigare varit arbetstagare överförs till kategorin ekonomiskt beroende egenföretagare i samband med företags strategier för att externalisera arbete. Erfarenheterna i Italien kan i viss mån motivera sådana farhågor. Den italienska regeringen införde nämligen 2003 kontrakt för projektarbetare som en satsning på att föra över ”falska” egenföretagare till kategorin lönearbete. Men mellan 2003 och 2005 konstaterades i stället en kraftig ökning av antalet yrkesarbetande med samarbetskontrakt. Sådana farhågor kan säkerligen förklara att regeringarna eller arbetsmarknadens parter i flera EU-länder kraftigt motsätter sig att en kategori mellan arbetstagare och egenföretagare införs. Som exempel kan nämnas att brittiska Trades Union Congress vid sin kongress 2009 antog en motion, genom vilken facket föreslog att endast två kategorier av yrkesställning ska finnas i Storbritannien, nämligen arbetstagare och egenföretagare.

5.1.2 Det är riktigt att diskussionerna om erkännande av ekonomiskt beroende egenföretagande inte helt och hållet kan kopplas bort från diskussionerna om ”falska” egenföretagare. Den ”falska” egenföretagaren är en realitet, vilket man konstaterat i ett stort antal EU-länder. Särskilt inom byggsektorn är detta olagliga förfarande ytterst vanligt, så till den grad att det lett till ett gemensamt ställningstagande från samtliga europeiska arbetsmarknadsparter i sektorn. Det kan inte förnekas att det finns yrkesverksamma som formellt sett är egenföretagare (särskilt med hänsyn till hur deras arbetsrelation betecknas av de båda parterna), men som arbetar under samma förhållanden som anställda. Man kan förmoda att arbetsgivarna använder sig av beteckningen egenföretagare för att kringgå tillämpningen av arbetsrätten och/eller socialförsäkringsrätten. Mot bakgrund av denna verklighet har FN:s internationella arbetsorganisation (ILO) (12) i sin rekommendation nr 198 begärt att regeringarna i sina lagstiftningar antar tydliga kriterier som gör det möjligt att definiera arbetstagarens arbetsförhållande i syfte att bekämpa ”falskt” egenföretagande. Det är utan tvekan en grundläggande fråga. Den skiljer sig dock från frågan om ekonomiskt beroende egenföretagande. Även i de länder där detta arbetsförhållande erkänns, är ekonomiskt beroende egenföretagande nämligen alltid en kategori som i lag särskiljs från lönearbete. Med andra ord är förekomsten av ekonomiskt beroende egenföretagande endast möjlig om definitionen av detta tydligt avskiljs från definitionen av lönearbete. Kriteriet för att införa en juridisk underkategori har säkerligen spelat en viktig roll i detta avseende. Om en person arbetar i ett löntagarförhållande bör han eller hon inte kunna betraktas som ekonomiskt beroende. Detta förutsätter naturligtvis i likhet med ILO:s rekommendationer att det finns en så tydlig och precis definition som möjligt av lönearbete i nationell rätt. Med andra ord bör man kunna skilja på ekonomiskt beroende egenföretagande och lönearbete, och detta förutsätter att definitionerna av båda begreppen är tydliga. Det förutsätter dessutom att det finns effektiva möjligheter till kontroll av att lagen efterlevs. Under sådana villkor kan erkännandet av ställningen som ekonomiskt beroende egenföretagare ge möjligheter till bättre skydd för egenföretagare, dock inte ”falska” sådana, och utgöra ett komplement till ställningen som arbetstagare.

5.1.3 Utöver detta, även då ekonomiskt beroende egenföretagande har erkänts, kan man hysa farhågor om att affärsrelationen mellan en kund och en ekonomiskt beroende egenföretagare förlängs i sådan grad att den ekonomiskt beroende egenföretagaren till slut utför ett kontinuerligt fast arbete för samma kunds räkning. Även om det från början varit fråga om en rent kommersiell relation kan en fortsättning under en relativt lång tidsperiod leda till nya villkor som innebär att den ekonomiskt beroende egenföretagaren övergår till att bli arbetstagare hos sin tidigare kund, som i stället blir hans eller hennes arbetsgivare.

5.2 Möjligheter i anslutning till erkännande av ekonomiskt beroende egenföretagande

5.2.1 Erkännandet av ekonomiskt beroende egenföretagande är, i samtliga stater där denna kategori har antagits, ett medel för att tillgodose ett bättre rättsligt skydd för yrkesverksamma som inte är arbetstagare, utan verkliga egenföretagare, som dock befinner sig i en situation där de inte kan dra nytta av den ekonomiska trygghet som det skulle ge att arbeta för många olika uppdragsgivare. I detta hänseende är erkännandet av ekonomiskt beroende egenföretagande ett medel för att förstärka entreprenörsandan och företagarfriheten, förutom att det främjar ett bättre socialskydd och en skyddad yrkesställning. Man kunde tänka sig att ekonomiskt beroende egenföretagare ska få tillträde till särskild vägledning i affärsverksamheten (rådgivning, ekonomiskt stöd) som ger möjlighet till företagsutveckling och i förlängningen till frigörelse från ekonomiskt beroende.

5.2.2 Diskussionen om ekonomiskt beroende egenföretagande kan för övrigt inte frikopplas från konsumentintressena. Tjänster som utförs för konsumenten är nämligen ofta kopplade till underleverantörskedjor som innehåller egenföretagare samt egenföretagare som samtidigt är ekonomiskt beroende. Om konsumenten kontaktar ett större företag för en installation (gas, el, telefoni, digitaltelevision och liknande) eller för kontroll eller reparation av en apparat, är det vanligen egenföretagaren som infinner sig för företagets räkning och som är tvungen att ta ansvaret för att arbetet blir väl utfört. De stora företagens dominerande ställning på marknader med få konkurrenter ger dem möjlighet att påtvinga underleverantören ytterst hårda villkor i förhållande till ersättningen för tjänsten, vilket framtvingar en avsevärt minskad generell lönsamhetsmarginal för tjänsten i fråga. I sådana fall står egenföretagaren inför följande alternativ: antingen välja att nå upp till den nödvändiga tröskeln för lönsamhet, eller välja att utföra en tjänst av god kvalitet. I sådana fall kan erkännandet av ekonomiskt beroende egenföretagande – i syfte att balansera kontraktsrelationen som förenar den yrkesverksamme och uppdragsgivaren – leda till minskad ekonomisk press på den yrkesverksamme och befrämja att tjänsterna håller högre standard hos konsumenten.

5.3 Ekonomiskt beroende egenföretagande – en utmaning för EU

5.3.1 De olika yrkesställningar som förekommer i olika EU-länder får oundvikligen återverkningar på hur inre marknaden fungerar, i synnerhet om det är fråga om tjänster som utförs över gränserna. Detta är särskilt fallet då tjänsten utförs i en mottagande medlemsstat av en egenföretagare från en annan medlemsstat, eftersom egenföretagaren inte är arbetstagare men måste följa reglerna i sitt hemland. (13) Denna situation är därför en reell utmaning på EU-nivå.

5.3.2 På ett mer allmänt plan bekräftar den gemensamma analysen av arbetsmarknadens parter i EU (14) från oktober 2007 att arbetet allt mer koncentreras till servicesektorn, vilket leder till omläggningar i produktionen. Analysen ger vid handen att nutida former för organisation av arbete och produktion ger anledning till omvärdering av själva begreppet underordnad ställning i arbetet, en omvärdering som går längre än den rent juridiska underordningen.

Bryssel den 29 april 2010 Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs ordförande Mario SEPI

(1) ”Key Challenges facing European labour markets : a joint analysis of European social partners”.

(2) Se särskilt rapport från EIRO (Europeiskt observationscentrum för arbetsmarknadsförhållanden) ”Self-employed workers, industrial relations and working conditions”.

(3) Se den EIRO-rapport som nämns i fotnot 2.

(4) Direktiv 2005/36/EG av den 7 september 2005 innehåller en definition av fria yrken i beaktandesats nr 43.

(5) Mot bakgrund av de olika definitioner av detta begrepp som används av Eurostat.

(6) Vissa delar av rekommendationen är i hög grad relevanta för ämnet för föreliggande dokument.

— Förekomsten av egenföretagare och arbetstagare på samma arbetsplats konstateras i punkterna 4 och 5.

— Det noteras att personer som inte utövar sin yrkesverksamhet inom ramen för ett anställningsförhållande med en arbetsgivare i allmänhet inte omfattas av skyddet av hälsa och säkerhet i arbetet (punkt 5).

— Det fastställs att egenföretagare kan utsättas för risker för sin hälsa och säkerhet på samma sätt som de anställda (beaktandesats 6).

— Bland slutrekommendationerna nämns att man bör vidta åtgärder för att egenföretagarnas egna representativa organisationer ska öka medvetenheten bland dem.

(7) ”Transformation of labour and future of labour law in Europe”, Europeiska kommissionen, 1999.

(8) Grönboken ”En modern arbetsrätt för att möta 2000-talets utmaningar”, (KOM(2006) 708 slutlig).

(9) EESK:s yttrande av den 30 maj 2007 om ”Grönbok – En modern arbetsrätt för att möta 2000-talets utmaningar”, föredragande: Daniel Retureau (EUT C 175, 27.7.2007, s. 65), pt 3.1.4.

(10) Se artikel 11 i den spanska lagen av den 11 juli 2007 om egenföretagares ställning.

(11) A. Perulli, ”Travail économiquement dépendant / parasubordination: les aspects juridiques, sociaux et économiques”, rapport för Europeiska kommissionen, 2003.

(12) ILO, Employment Relationship Recommendation, no 198, 2006.

(13) Se bland annat beaktandesats 87 i direktiv 2006/123/EG om tjänster på den inre marknaden.

(14) ”Key Challenges facing European labour markets : a joint analysis of European social partners”.