[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |

Bryssel den 10.5.2006

KOM(2006) 197 slutlig

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET

om genomförandet av förordning (EG) nr 1830/2003 om spårbarhet och märkning av genetiskt modifierade organismer och spårbarhet av livsmedel och foderprodukter som är framställda av genetiskt modifierade organismer och om ändring av direktiv 2001/18/EG

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET

om genomförandet av förordning (EG) nr 1830/2003 om spårbarhet och märkning av genetiskt modifierade organismer och spårbarhet av livsmedel och foderprodukter som är framställda av genetiskt modifierade organismer och om ändring av direktiv 2001/18/EG

Inledning

Förordning (EG) nr 1830/2003[1] (nedan kallad ”förordningen”) antogs den 22 september 2003 och blev i alla delar tillämplig den 16 april 2004, efter offentliggörandet av kommissionens förordning (EG) nr 65/2004 om inrättande av ett system för skapande och tilldelning av unika identitetsbeteckningar för genetiskt modifierade organismer[2].

Förordningens märknings- och spårbarhetskrav omfattar produkter som släpps ut på marknaden och som innehåller eller består av genetiskt modifierade organismer (GMO). Förordningen innehåller också bestämmelser om spårbarhet för livsmedel och foder som framställts av GMO.

Syftet med spårbarhet är enligt förordningen att göra det lättare att

- kontrollera och verifiera märkningsuppgifter,

- genomföra riktad övervakning av potentiella effekter på miljön, där så är lämpligt,

- identifiera och dra tillbaka produkter som innehåller eller består av GMO om en oförutsedd risk för människors hälsa eller för miljön skulle konstateras.

För att produkten skall kunna märkas korrekt och spåras är operatörerna enligt förordningen skyldiga att vidarebefordra och behålla vissa angivna uppgifter om ovannämnda GM-produkttyper i varje skede av utsläppandet på marknaden. Följande kan särskilt nämnas:

- Operatörerna skall ha system och förfaranden för att identifiera från vem och till vem produkter tillhandahålls.

- För GMO som är avsedda för avsiktlig utsättning i miljön (t.ex. utsäde) skall operatörerna vidarebefordra vissa angivna uppgifter om identiteten (unik identitetsbeteckning) hos de enskilda GMO som en produkt innehåller.

- För GMO som är avsedda att användas som livsmedel eller foder eller för bearbetning får operatörerna vidarebefordra antingen de uppgifter som anges ovan eller en förklaring att produkten endast skall användas som livsmedel eller foder eller för bearbetning, tillsammans med identiteten hos de GMO som har använts för att bereda blandningen.

- För livsmedel och foder som är framställt av GMO skall operatörerna informera nästa operatör i kedjan om att produkten är framställd av GMO.

- Operatörerna skall behålla uppgifterna under en femårsperiod och på begäran ställa dem till behöriga myndigheters förfogande.

- Tröskelvärden har fastställts för tillfälliga eller tekniskt oundvikliga spår av vissa GMO och GM-material i produkter avsedda att användas som livsmedel eller foder eller för bearbetning. Under dessa tröskelvärden finns inga krav på märkning och spårbarhet.

Avsikten med att vidarebefordra och behålla uppgifterna är att minska behovet av provtagning och testning av produkter, som inte är obligatoriska krav för operatörerna enligt förordningen. För att underlätta en samordning av medlemsstaternas inspektion och kontroll har kommissionen dock utarbetat tekniska riktlinjer[3] för provtagnings- och testmetoder.

Med tanke på bestämmelserna i förordningen är det viktigt att komma ihåg att när denna rapport fullbordades höll man inom ramen för Cartagenaprotokollet om biologisk säkerhet på att fatta ett beslut om dokumentationskrav för GMO som är avsedda att användas som livsmedel eller foder, eller för bearbetning [4], och som är avsedda att användas i internationell handel (tredje partsmötet i Curitiba, Brasilien, den 13-17 mars 2006).

Enligt det beslutet skall protokollets parter se till att den dokumentation som medföljer internationella transporter av GMO i kommersiell tillverkning innehåller uppgifter om de genetiskt modifierade organismernas identitet, om deras exakta identitet är känd. Om en transport innehåller GMO vars exakta identitet inte är känd skall dokumentationen upplysa om att transporten ”kan innehålla” GMO, och ange identiteten för de GMO som kan förekomma i transporten.

Detta beslut är i linje med förordningens bestämmelser om spårbarhet, särskilt artikel 4.3 i förordningen. Genomförandet av beslutet kommer att ses över under 2012[5], och då kommer man att bedöma huruvida det är lämpligt att utvidga kraven på exakta uppgifter om identiteten för de genetiskt modifierade organismer som ingår i internationella transporter. I detta sammanhang bör de erfarenheter som gjorts med förordningen kunna vara av värde.

Samspel med förordning (EG) nr 1829/2003

Förordning (EG) nr 1829/2003 om genetiskt modifierade livsmedel och foder[6] utarbetades jämsides med förordning (EG) nr 1830/2003 och antogs också den 22 september 2003. De båda förordningarna är avsedda att fungera tillsammans och är beroende av varandra när det gäller vissa krav. Bland annat anges i förordning (EG) nr 1830/2003 spårbarhetskrav för alla livsmedel och foderprodukter som omfattas av förordning (EG) nr 1829/2003. Dessa spårbarhetskrav är av grundläggande betydelse när märkningen av den slutliga produkten bygger på de uppgifter som lämnats och GM-materialet inte kan påvisas i produkten.

Märkningskraven för livsmedel och foder som är framställda av GMO, och som omfattas av spårbarhetskraven i artikel 5 i förordning (EG) nr 1830/2003, anges på liknande sätt i avsnitt II i kapitel II och i avsnitt II i kapitel III i förordning (EG) nr 1829/2003. I förordning (EG) nr 1829/2003 anges också tröskelvärden för livsmedel och foder, under vilka tillfälliga spår av sådana produkter är undantagna från märkningskraven. Samma tröskelvärden har använts i förordning 1830/2003 för motsvarande undantag från de egna märknings- och spårbarhetskrav som anger där, i syfte att få ett enhetligt och konsekvent tillvägagångssätt inom gemenskapen.

I artikel 12 i förordning (EG) nr 1830/2003 anges följande: ”Senast den 18 oktober 2005 skall kommissionen till Europaparlamentet och rådet överlämna en rapport om dess genomförande, särskilt med avseende på artikel 4.3”.

Med hänsyn till detta krav har kommissionen sammanställt ett frågeformulär med frågor om tillämpningen inom fem sektorer enligt följande:

- Spårbarhetskrav

- Märkningskrav

- Undantag från märknings- och spårbarhetskrav

- Inspektions- och kontrollåtgärder

- Övriga frågor

Frågeformuläret överlämnades till alla behöriga myndigheter och till relevanta berörda parter inom alla sektorer, däribland aktörer och sammanslutningar inom livsmedels-, foder- och utsädesindustrin, handelspartner, icke-statliga organisationer och medlemsstaternas ministerier inom området. En förteckning över de svarande finns i bilaga 1.

Både svaren och annan information som lämnats till eller inhämtats av kommissionen från och med den dag då förordningen började tillämpas och fram till nu, har beaktats i rapporten och beskrivs nedan.

I förordning (EG) nr 1829/2003 finns ett liknande krav (artikel 48) på kommissionen att senast den 7 november 2005 överlämna en rapport om de erfarenheter som vunnits vid tillämpningen av denna förordning. Kommissionen har tagit hänsyn till samspelet mellan förordningarna och har försökt att undvika överlappning mellan de båda rapporterna.

Produktions- och distributionskedjor för livsmedel

De europeiska livsmedels- och detaljhandelsföretagen är fortfarande ovilliga att saluföra GM-livsmedel och GM-foder eftersom de tror att konsumenterna skulle reagera negativt. Till följd av detta saluförs för närvarande endast ett fåtal produkter, och importerat GM-material används ännu inte i någon större utsträckning i livsmedelsprodukter.

Den europeiska industrin inser att det är konsumenternas och allmänhetens uppfattning som driver marknadskrafterna och att en hög hälso- och miljöskyddsnivå måste säkerställas för att det skall vara möjligt att saluföra GM-produkter. Industrin tycks för närvarande vilja tillmötesgå detaljhandelns och konsumenters efterfrågan på icke-GM-produkter och försöker därför undvika att köpa in ingredienser som innehåller eller är framställda av GMO.

EU:s handelspartner tycks inte dela denna åsikt. En stor livsmedelsexportör från ett tredjeland har meddelat att den inte längre kommer att exportera några bearbetade livsmedelsprodukter till EU. Den hävdar att detta beror på det tungrodda regelverket, i synnerhet förordningens bestämmelser om spårbarhet, snarare än på marknadsefterfrågan.

Ett industriförbund i ett tredjeland har uppgett att många företag som saluför livsmedelsprodukter i EU har slutat använda internationellt producerad sojaolja och proteiningredienser från genetiskt modifierade sojabönor för att undvika förordningens obligatoriska spårbarhetskrav som uppfattas som betungande och kostsamma. Det har också hävdats att kraven har lett till en minskad export av certifierade ekologiska produkter som innehåller sojamaterial. Detta problem har sagts bero på det ”restriktiva” tröskelvärdet på 0,9 % för tillfällig förekomst.

En annan livsmedelsorganisation hävdar att extra administrativa och ekonomiska kostnader införs genom märknings- och spårbarhetskraven och understryker framför allt att detta utgör en oacceptabel belastning för små livsmedelsexportörer. Den menar också att motstridiga nationella regler och olika tillämpning i de enskilda medlemsstaterna bidrar ytterligare till den administrativa bördan vid affärstransaktioner.

Ett regeringsdepartement på andra sidan Atlanten hävdar i sitt svar på frågeformuläret att förordningen är ett handelshinder eftersom den är alltför restriktiv och avhåller tillverkare från att släppa ut GM-produkter på marknaden. Det bör dock noteras att tillgängliga data – och i synnerhet marknadsandelen för GM-produkter i distributionskedjan för foder – inte ger stöd för denna uppfattning, utan tvärtom antyder att handelsmönstren för GM- livsmedel till stora delar drivs av marknaden (konsumenterna).

Detta regeringsdepartement vill också göra gällande att den europeiska industrins ovillighet att erbjuda konsumenterna GM-produkter, vissa medlemsstaters bristande tillämpning av förordningen och försenade godkännanden för nya produkter har utgjort stora hinder för att få relevant information om förordningens tillämpning, särskilt när det gäller artikel 4.3. Departementet menar också i sitt svar att det är svårt för berörda parter att ge praktiska bidrag till denna rapport (som ett sätt att göra förordningen mer konsekvent) eftersom de ännu inte har tillräckliga erfarenheter av tillämpningen av förordningen.

Den amerikanska regeringen (och vissa livsmedelsorganisationer i tredjeland) har särskilt uppmanat Europeiska kommissionen att samarbeta med handelspartner för att få till stånd en harmonisering och någon form av ömsesidigt erkännande av handeln med GM-produkter som minskar de administrativa bördorna på små företag. De framhåller särskilt behovet av riktlinjer för krav på dokumentation för att få en konsekvent tillämpning. Det bör noteras att kommissionen aktivt har deltagit i och förblir öppen för internationella diskussioner med handelspartner, men sedan 2002 har den amerikanska regeringen varit ovillig att delta i bilaterala samtal om frågor som rör GMO.

När det gäller det begränsade antal livsmedelsprodukter som för närvarande saluförs, anser vissa icke-statliga organisationer att märkningsreglerna i allmänhet har en positiv effekt genom att underlätta ett medvetet val.

De hävdar emellertid också att det är oacceptabelt och vilseledande att förordningen inte omfattar spårbarhet för produkter (mjölk, kött, ägg, ull osv.) från djur som utfodrats med GM-material. De uppfattar detta som ett kryphål som undergräver trovärdigheten för hela märkningssystemet. Det bör noteras att märkning och spårbarhet för sådana produkter diskuterades ingående av både rådet och Europaparlamentet under utarbetandet av förordningen, men att förslaget att inkludera detta i förordningen inte antogs.

Produktions- och distributionskedjor för foder

De flesta GM-produkter som släpps ut på den europeiska marknaden är avsedda för djurfoder och kommer från importerade varor, främst sojabönor, som antingen innehåller eller är framställda av GMO. Miljontals ton sojamaterial importeras till EU varje år, huvudsakligen från Förenta staterna, Argentina och Brasilien. Sojaodlingen i dessa länder utgörs till stor del av genetiskt modifierad soja och leveranser till EU kommer därför oundvikligen att innehålla genetiskt modifierat sojamaterial.

Vissa handelspartner menar att det inte är möjligt att lämna de uppgifter som krävs enligt förordningen, eftersom sojabönor som exporteras i en viss leverans för användning som foder ofta blir helt uppblandade genom Förenta staternas system för varuhantering (leveranserna kan också innehålla sojabönor från Kanada). Denna synpunkt är något överraskande, då den europeiska foderindustrin och behöriga myndigheter har rapporterat att korrekta uppgifter (i enlighet med förordningen) har lämnats för importerade leveranser av sojabönor. Företrädare för den europeiska foderindustrin har också uppgett att förordningens krav inte har påverkat försäljningen av foder, även om många tycker att bestämmelserna är betungande och onödiga. Intressant nog har industrikontakter antytt att några företag som bearbetar icke genetiskt modifierade sojabönor har haft vissa svårigheter att sälja sitt material, eftersom aktörerna inte är beredda att betala de extra kostnader det innebär.

För närvarande utgör Monsantos soja Round-up Ready merparten av de genetiskt modifierade sojabönor som odlas i Amerika och faktiskt i hela världen. Denna varietet är den enda genetiskt modifierade sojaprodukt som har fått gemenskapens godkännande (för import och användning i livsmedel och foder). Att uppfylla märknings- och spårbarhetskraven för import av sojaråvaror i bulk tycks inte ha skapat några större problem eftersom det till övervägande del handlar om en enda sort. Situationen kan dock komma att ändras allteftersom nya sorter av genetiskt modifierade sojabönor godkänns i exporterande länder.

Märkning och spårbarhet av genetiskt modifierade utsädesprodukter för odling

I de flesta medlemsstater förekommer ingen odling av GMO, men Bt-majs odlas kommersiellt (ca 60 000 ha) i vissa regioner i Spanien. Denna och andra genetiskt modifierade majssorter odlas också i Frankrike, Tyskland, Tjeckien och Portugal men i mycket mindre omfattning. Produkterna från dessa grödor används främst för djurfoder ”på jordbruksföretaget” även om vissa går vidare till förädling inom stärkelseindustrin. Mycket få, om ens några, av dessa genetiskt modifierade majsprodukter går sedan vidare till export.

Rapporterna antyder, på grundval av långvarig erfarenhet hos både lantbrukare och aktörer i senare led, att saluföringen av ”internt framställda” GM-produkter inte har gett upphov till problem (även om det måste noteras att de flesta produkter blir kvar ”på jordbruksföretaget”). Märkning av genetiskt modifierat utsäde tycks ha skett i enlighet med kraven, även om vissa problem har rapporterats när det gäller ”tolkning” och beräkning av tillfälliga spår av GMO i konventionellt utsäde.

Erfarenheterna inom den industri som sysslar med växtbioteknik (teknikutveckling och teknikintegration, inbegripet utsädesföretag) är hittills ganska begränsade, eftersom EU:s jordbrukare inte har haft allmän tillgång till genetiskt modifierade växtsorter för kommersiell odling. Industrin har dock rapporterat att man inte har stött på några allvarliga problem vid tolkningen av förordningen, och i länder där genetiskt modifierade sorter förekommer (främst Spanien) har inga särskilda svårigheter uppstått vid tillämpningen av förordningen. Det tycks vara så att kraven på dokumentation av transaktioner och märkning av genetiskt modifierade sorter tillämpas som ett standardförfarande inom industrin. Dessa krav tycks emellertid ha ökat de administrativa kraven och sammanhängande kostnader (även om faktiska siffror inte har redovisats).

Kontroll av efterlevnaden

Många nationella myndigheter, liksom organisationer från andra sektorer, har gjort bedömningen att de hittills inte har haft tillräckligt lång tid på sig för att samla relevanta erfarenheter och uppgifter om tillämpningen av förordningen. En stor majoritet av medlemsstaterna anser ändå att förordningens krav har haft en positiv effekt på framtagandet av relevant information, på konsumenternas valmöjligheter och på de nödvändiga säkerhetsgarantierna. Behovet av dessa krav har framhållits i synnerhet av de medlemsstater där ekologiskt jordbruk anses vara viktigt. Andra medlemsstater anser att förordningen borde bli mer strikt för importerade varor, med hårdare kontrollåtgärder för att säkerställa att bestämmelserna följs.

Vissa medlemsstater har rapporterat svårigheter med provtagning och testning, och de pekar på de komplicerade metoderna, särskilt när det gäller kraven på att upptäcka tillfällig förekomst. I rekommendation 2004/787/EG anges att ”resultaten av den kvantitativa analysen bör uttryckas som andelen kopior (i procent) av genetiskt modifierat DNA i förhållande till antalet kopior av artspecifikt mål-DNA, beräknad på det haploida genomet”. Trots detta råder en viss förvirring när det gäller i vilka enheter GM-innehållet bör uttryckas, och några medlemsstater har framfört att det behövs omräkningsfaktorer som kan användas för att få ett enhetligt mått oavsett om GM-innehållet uttrycks i förhållande till DNA, vikt eller fröantal. Ytterligare frågor av liknande art har gällt införandet av ”stacked-gene”-sorter av genetiskt modifierade grödor, och förtydligande har begärts.

När det gäller inspektion och kontroll tycks de flesta medlemsstater utföra provtagning och testning slumpmässigt eller i fall där det finns misstanke om att en produkts märkning inte är korrekt. Flera medlemsstater anser att kommissionens rekommendation om provtagning och testning är till nytta, men andra har meddelat antingen att den är alltför detaljerad eller alltför vag. Vissa medlemsstater har också framfört att det snarare är lagstiftning än riktlinjer som behövs för att få enhetlighet i provtagning och testning. Andra har efterfrågat en praktisk ”handledning” som ett sätt att få en enhetlig tillämpning av förordningen. En annan synpunkt som har förts fram är att det behövs ett större utbyte av information och erfarenheter mellan de enskilda medlemsstaterna för att få ett enhetligt tillvägagångssätt.

Rapporter från medlemsstaterna visar att operatörerna i samband med transaktioner verkligen tillhandahåller de relevanta uppgifter som krävs enligt förordningen, även om det i vissa fall tycks saknas utskrifter. Några få medlemsstater har också rapporterat att unika identitetsbeteckningar inte alltid anges i den dokumentation från exportörerna som åtföljer bulkleveranser av produkter som innehåller GMO. Vissa medlemsstater har dessutom pekat på en inledande ovilja från importörernas sida att lämna relevant dokumentation till operatörer i senare led, men de uppger att situationen har förbättrats dramatiskt i takt med ökad erfarenhet.

En medlemsstat har också rapporterat en situation där grossister inte hade vidarebefordrat de nödvändiga uppgifterna till personer längre ned i kedjan. Detta sades bero på bristande erfarenhet och har sedan dess rättats till. Medlemsstaterna tycks vara helt medvetna om att det är nödvändigt med korrekt information i början av distributionskedjan för att systemet skall fungera effektivt genom hela kedjan. Några medlemsstater anser tydligen att ett harmoniserat format för dokumentation skulle hjälpa både operatörer och nationella myndigheter med tillämpning och tillsyn och leda till att denna typ av problem undviks. Industriföreträdare och handelspartner anser å sin sida att det inte är nödvändigt att harmonisera dokumentationen, utan menar att relevant information kan anges på ett tillfredsställande sätt på befintliga handelsdokument.

Omvänt har andra medlemsstater rapporterat att det inte har varit några problem med att tolka och tillämpa förordningen och se till att bestämmelserna följs. Dessa medlemsstater påpekar att generella bestämmelser om märkning och spårbarhet sedan lång tid har tillämpats av livsmedels- och foderindustrierna och att man redan har stor erfarenhet av sådana bestämmelser. Förordningen ses därför bara som en utvidgning av dessa bestämmelser. Viss förvirring har dock uppstått när det gäller märkning av blandningar av GMO.

Ytterligare frågor som har förts fram från andra sektorer är hur man tillförlitligt kan detektera förekomst av icke godkända GMO i bulkleveranser och andra produkter och hur man kan se till att märknings- och spårbarhetskraven följs om produkterna inte innehåller DNA och protein. Det tycks också ha funnits vissa svårigheter att bestämma ursprunget för sådana produkter när man har försökt fastställa om de är framställda av genetiskt modifierat material eller ej.

Vissa medlemsstater har rapporterat att de anser att kostnaderna för provtagning och testning är alltför höga och har begärt en kostnadsöversyn. Andra nationella myndigheter har också rapporterat att en korrekt testning av bulkleveranser är alltför tidskrävande, vilket skapar problem särskilt när det gäller lättfördärvliga varor. Bristen på tillgängligt referensmaterial har också tagits upp av vissa myndigheter som en orsak till förseningar, men inga särskilda produkter har nämnts. Det bör noteras att det enligt förordning (EG) nr 1829/2003 krävs att det i anmälan av produkter (även befintliga produkter) skall anges var referensmaterial finns tillgängligt.

Slutsatser

De flesta berörda parter har påpekat att förordningen endast har varit i kraft under en kort tid och att erfarenheterna av tillämpningen är mycket begränsade. Detta har förstärkts av det låga antalet genetiskt modifierade produkter som saluförs i Europeiska unionen. Om man skall vara realistisk måste denna rapport följaktligen ses som preliminär, och ytterligare erfarenhet och rapportering kommer att krävas för att man skall få en sann bild av tillämpningen av förordningen.

Trots detta tycks förordningens bestämmelser tillämpas på ett korrekt sätt. Även om vissa initiala problem har rapporterats, tycks huvuddelen av dessa i stort sett vara lösta.

Många berörda parter har framhållit behovet av att specifikt behandla tillfällig förekomst av icke godkänt GM-material, särskilt när det gäller tillgängliga detektionsmetoder. Det bör emellertid klargöras att förordningen endast omfattar GM-produkter som är godkända av gemenskapen för utsläppande på marknaden. Kommissionen fortsätter, via Gemensamma forskningscentret (GFC), sitt arbete på detta område, och eventuell information om GMO som godkänns i andra länder kommer i enlighet med artikel 9.3 i förordningen att läggas in i ett register på gemenskapsnivå.

Vissa berörda parter har framhållit att riktlinjerna för provtagning och detektion i kommissionens rekommendation är till nytta, medan andra anser att de är komplicerade och svåra att tillämpa. Slutsatsen är att provtagning och detektion är komplexa frågor, och endast ett litet antal metoder fanns tillgängliga när förordningen trädde kraft. Gemensamma forskningscentret och det europeiska nätverket av GMO-laboratorier (ENGL) har därefter utarbetat en metod för provtagning av bulkleveranser av spannmål. GFC och ENGL fortsätter att validera specifika detektionsmetoder för enskilda GMO, men detta arbete är tidskrävande (och kostsamt) på grund av den precision och noggrannhet som krävs för validering. Det är dock helt klart att arbetet på detta område måste drivas vidare.

Vissa handelspartner anser fortfarande att förordningen innebär en alltför stor administrativ belastning. Importen av sojabönor och majs, samt produkter som sojamjöl och majsglutenfoder, tycks inte ha påverkats av förordningen. I praktiken har konsumenternas och marknadens efterfrågan i synnerhet på livsmedel haft mycket större effekter än förordningens bestämmelser när det gäller handeln med produkter som innehåller GM-material. Det största handelshindret är fortfarande att förfarandet för godkännande av GMO inte är synkroniserat mellan olika länder. Några handelspartner har klarat av att hantera detta problem på ett framgångsrikt sätt för att undvika störningar av handeln, medan andra tycks vara oförmögna eller ovilliga att lösa problemet.

Det står dock klart att tillgången på information och erfarenheter om förordningens tillämpning för närvarande är begränsad. Om ytterligare två år kommer kommissionen därför att utarbeta en andra rapport för att få en mer fullständig bild av tillämpningen.

BILAGA 1

Department for Environment, Food and Rural Affairs, United Kingdom

State Veterinary and Food Administration of the Slovak Republic

Central Control and Testing Institute for Agriculture (Slovak Republic)

Ministry of Agriculture, Forestry and Food (Slovenia)

Ministry of Health (Slovenia)

Ministry for the Environment and Spatial Planning (Slovenia)

National Food Administration (Sweden)

Swedish Board of Agriculture

Swedish Work Environment Authority

Directorate-General for Veterinary Services (Portugal)

Directorate-General for Crop Protection (Portugal)

DGFCQA - Directorate-General of Food Quality Inspection and Control (Portugal)

Ministry of Health, Welfare and Sport (Netherlands)

Ministry of Agriculture, Nature and Food Quality (Netherlands)

Ministry of Housing, Spatial Planning and the Environment (Netherlands)

Malta Environment and Planning Authority

Malta Standards Authority

Ministry of the Environment (Lithuania)

Ministry of Agriculture and Rural Development (Hungary)

Ministry of Rural Development & Food- Directorate of Processing, Standardization and Quality Inspection (Greece)

Ministry of Development, Hellenic Food Safety Authority (Greece)

Ministry of Economy and Finance, General Chemical State Laboratory, Food Division (Greece)

Board for Gene Technology (Finland)

Ministry of Trade and Industry (Finland)

National Food Agency (Finland)

Customs Laboratory (Finland)

Plant Production Inspection Centre (Finland)

National Product Control Agency for Welfare and Health (Finland)

Sub-directorate-General for the Means of Livestock Production (Spain)

Ministry of Health and Consumer Affairs: Spanish Agency for Food Safety (Spain)

Ministry of Agriculture, Fisheries and Food (Spain)

Veterinary and Food Board (Estonia)

Danish Veterinary and Food Administration

Danish Plant Directorate

German Federation for Food Law and Science

Ministry of the Environment (Czech Republic)

Ministry of Agriculture (Czech Republic)

Central Institute for Supervising and Testing in Agriculture (Czech Republic)

Reference laboratory for GMO identification and DNA fingerprinting (Czech Republic)

Research Institute of Crop Production (Czech Republic)

Ministry of Health (Cyprus)

Department of Agriculture (Cyprus)

Federation of European Food Additives and Food Enzymes (Belgium)

FPS Public Health, Food Chain Safety and Environment (Belgium)

FAVV/AFSCA (Belgium)

Greenpeace

FEDIS – La Fédération belge des entreprises de distribution

FEDIMA (Federation of the European Union Manufacturers and Suppliers of Ingredients to the Bakery, Confectionery and Patisserie Industries)

European Association for Bio-industries (EuropaBio)

ELC – Federation of European Food Additives and Food Enzymes Manufacturers

CIAA - The Confederation of Food and Drink Industries of the European Union

BEUC - The European Consumers’ Organisation

The National Association for the Speciality Food Trade, Inc., New York, USA

Nestlé

US Government

American Soybean Association

Florigene (Australia)

[1] EGT L 268, 18.10.2003, s. 24.

[2] EUT L 10, 16.01.2004, s. 5.

[3] EUT L 348, 24.11.2004, s. 18.

[4] Artikel 18.2 a i Cartagenaprotokollet om biologisk säkerhet.

[5] Sjätte partsmötet för Cartagenaprotokollet om biologisk säkerhet.

[6] EUT L 268, 18.10.2003, s. 1.