GEMENSAM STÅNDPUNKT (EG) nr 24/1999

antagen av rådet den 21 maj 1999

inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/.../EG om tillnärmning av medlemsstaternas lagar om ansvarsförsäkring för motorfordon samt om ändring av direktiv 73/239/EEG och 88/357/EEG

(fjärde direktivet om motorfordonsförsäkring)

(1999/C 232/02)

EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska unionen, särskilt artikel 47.2 och artikel 95 i detta,

med beaktande av kommissionens förslag(1),

med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande(2),

i enlighet med förfarandet i artikel 251 i fördraget(3), och

av följande skäl:

1. För närvarande råder olikheter mellan bestämmelserna i lagar och andra författningar i medlemsstaterna om ansvarsförsäkring för motorfordon; dessa olikheter utgör ett hinder för den fria rörligheten för personer och försäkringstjänster.

2. Det är därför nödvändigt att tillnärma dessa bestämmelser för att bidra till en väl fungerande inre marknad.

3. I direktiv 72/166/EEG(4) antog rådet bestämmelser om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet.

4. Genom direktiv 88/357/EEG(5) antog rådet bestämmelser om samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring, med bestämmelser avsedda att göra det lättare att effektivt utöva friheten att tillhandahålla tjänster.

5. Genom systemet med gröna-kort-byråer säkerställs en oproblematisk skadereglering i den skadelidandes hemland, även i de fall då motparten kommer från ett annat europeiskt land.

6. Systemet med gröna-kort-byråer löser inte alla problem för en skadelidande som måste göra sina krav gällande i ett annat land mot en motpart som är bosatt där och ett försäkringsföretag som är auktoriserat där (främmande rättssystem, främmande språk, ett skaderegleringsförfarande som den skadelidande inte är bekant med och ofta en orimligt långdragen skadereglering).

7. Genom sin resolution av den 26 oktober 1995 om skadereglering efter trafikolyckor i annat land än den skadelidandes hemland(6) tog Europaparlamentet ett initiativ enligt artikel 192 andra stycket i fördraget och uppmanade kommissionen att lägga fram ett förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv för att lösa dessa problem.

8. De bestämmelser som infördes genom direktiv 72/166/EEG, 84/5/EEG(7) och 90/232/EEG(8) bör kompletteras för att garantera att skadelidande som drabbas av förlust eller skada till följd av en olycka med motorfordon tillförsäkras likvärdig behandling oavsett var inom gemenskapen olyckorna inträffar. Vid olyckor som inträffar i en annan medlemsstat än den där den skadelidande är bosatt finns det luckor beträffande regleringen av den skadelidandes anspråk.

9. Detta medför att den skadelidande ges rätt till att rikta anspråk direkt mot den ansvariga partens försäkringsföretag.

10. Det kan vara en tillfredsställande lösning att skadelidande som drabbas av förlust eller skada till följd av en olycka med motorfordon som inträffar i en annan medlemsstat än den där de är bosatta ges möjlighet att i den medlemsstat där de är bosatta framställa ersättningskrav mot en skaderegleringsrepresentant som utsetts där av den ansvariga partens försäkringsföretag.

11. Denna lösning skulle göra det möjligt att handlägga en skada som uppstår utanför den medlemsstat där den skadelidande är bosatt genom ett förfarande som denne är förtrogen med.

12. Detta system med skaderegleringsrepresentanter i den medlemsstat där den skadelidande är bosatt påverkar varken den materiella rätt som skall tillämpas i det enskilda fallet eller frågan om domstols behörighet.

13. Rätten att rikta anspråk direkt mot försäkringsföretaget för den part som har lidit förlust eller skada är ett logiskt komplement till att sådana representanter utses och förstärker dessutom den rättsliga ställningen för skadelidande i olyckor med motorfordon som inträffar utanför den medlemsstat där den skadelidande är bosatt.

14. För att fylla nämnda luckor bör det föreskrivas att den medlemsstat i vilken försäkringsföretaget är auktoriserat kräver att företaget utser skaderegleringsrepresentanter som är bosatta eller etablerade i de andra medlemsstaterna för att samla all information som krävs i samband med ersättningskrav som härrör från denna typ av olyckor och att vidta lämpliga åtgärder för att reglera anspråken på försäkringsföretagets vägnar och för dennes räkning, inbegripet utbetalning av ersättning. Skaderegleringsrepresentanter bör ha tillräcklig befogenhet för att representera försäkringsföretaget gentemot personer som har lidit skada i samband med sådana olyckor samt representera försäkringsföretaget inför nationella myndigheter och, om så krävs, även inför domstol, i den mån detta är förenligt med bestämmelserna i internationell privaträtt om domstols behörighet.

15. Skaderegleringsrepresentantes verksamhet är otillräcklig för att utgöra grund för domstols behörighet i den medlemsstat där den skadelidande är bosatt om detta inte föreskrivs i bestämmelserna i internationell privaträtt om domstols behörighet.

16. Ett av villkoren för tillträde till och bedrivande av sådan försäkringsverksamhet som omfattas av klass 10 i punkt A i bilagan till direktiv 73/239/EEG(9), utom fraktförares ansvar, bör vara att försäkringsföretaget utser representanter med ansvar för skaderegleringen. Detta villkor bör omfatta av den övergripande officiella auktorisation som beviljas av myndigheterna i den medlemsstat där försäkringsföretaget etablerar sitt huvudkontor, enligt avdelning II i direktiv 92/49/EEG(10). Detta villkor bör gälla även för försäkringsföretag som har sitt huvudkontor utanför gemenskapen men som har fått en auktorisation som ger dem tillträde till att bedriva försäkringsverksamhet i en av gemenskapens medlemsstater. Direktiv 73/239/EEG bör ändras och kompletteras i detta hänseende.

17. Utöver att det säkerställs att försäkringsföretaget har en representant i den stat där den skadelidande är bosatt, bör även den skadelidandes särskilda rätt att få sina anspråk reglerade snabbt garanteras. Därför måste det i nationell lag införas lämpliga effektiva och systematiska, ekonomiska eller motsvarande administrativa sanktioner - såsom domstolsföreläggande kombinerat med administrativa böter, regelbunden rapportering till övervakande myndigheter, kontroller på platsen, offentliggörande i den nationella officiella tidningen samt i pressen, tillfälligt förbud för företaget att driva verksamhet (förbud att ingå nya kontrakt under en viss tid), utnämning av en särskild företrädare hos de övervakande myndigheterna med ansvar för att kontrollera att rörelsen drivs i enlighet med försäkringslagstiftningen, indragning av auktorisation att bedriva denna sorts verksamhet, sanktioner mot direktörer och ledning - i de fall då försäkringsföretaget eller dess representant inte uppfyller sin skyldighet att lägga fram ett ersättningsbud inom rimlig tid. Detta bör inte utesluta användning av andra åtgärder - särskilt i enlighet med tillsynsregler - som kan anses lämpliga. Emellertid är det ett villkor att ansvaret och skadorna inte är tvistiga, så att försäkringsföretaget kan lämna ett motiverat anbud inom den föreskrivna tiden. Det motiverade ersättningsanbudet bör vara skriftligt samt innehålla grunderna för hur ansvar och skador har bedömts.

18. Förutom dessa sanktioner är det lämpligt att föreskriva att ränta bör utgå på det ersättningsbelopp som den skadelidande har erbjudits av försäkringsföretaget eller tillerkänts av domstol, om anbudet inte har givits inom den föreskrivna tiden. Om medlemsstaterna har gällande nationella regler som omfattar kravet på ränta kan denna bestämmelse överföras med en hänvisning till dessa regler.

19. Skadelidande som drabbas av förlust eller skada till följd av en olycka med motorfordon har ibland svårt att få reda på vilket försäkringsföretag som meddelat ansvarsförsäkring för användning av motorfordon som är inblandade i en olycka.

20. I de skadelidandes intresse bör medlemsstaterna inrätta informationscentrum för att se till sådan information snabbt blir tillgänglig. Dessa informationscentrum bör också förse de skadelidande med information om skaderegleringsrepresentanterna. Det är nödvändigt att dessa centrum samarbetar med varandra och snabbt besvarar förfrågningar om information om skaderegleringsrepresentanter från informationscentrum i andra medlemsstater. Det verkar lämpligt att sådana centrum hämtar in information om när försäkringen faktiskt har slutat gälla, men inte om när det ursprungliga försäkringsavtalet löper ut om kontraktet har förlängts därför att det inte sagts upp.

21. Särskilda bestämmelser bör fastställas för sådana fordon (till exempel statliga eller militära fordon) som är undantagna från skyldigheten att ha ansvarsförsäkring.

22. När den skadelidande har ett legitimt intresse av att bli informerad om identiteten hos fordonets ägare, den som vanligtvis kör fordonet eller den registrerade innehavaren, till exempel om han kan få ersättning endast från dessa personer på grund av att fordonet inte är försäkrat i vederbörlig ordning eller skadan överstiger försäkringsbeloppet, bör denna information också lämnas.

23. Vissa uppgifter som lämnas, till exempel namn på och adress till ägaren eller den som vanligtvis kör fordonet samt försäkringsbrevets nummer eller fordonets registreringsnummer, är personuppgifter i den mening som avses i Europaparlamentets och rådets direktiv 95/46/EG av den 24 oktober 1995 om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter(11). Behandlingen av sådana uppgifter som krävs enligt det här direktivet måste därför överensstämma med de nationella åtgärder som vidtas enligt direktiv 95/46/EG. Namn och adress på den som vanligtvis kör fordonet bör endast lämnas ut om detta föreskrivs i nationell lagstiftning.

24. Det är nödvändigt att det finns ett skadeersättningsorgan till vilket den skadelidande kan vända sig i fall då försäkringsföretaget inte har utsett en representant eller uppenbarligen förhalar skaderegleringen eller då försäkringsföretaget inte kan identifieras för att säkerställa att den skadelidande inte blir utan den ersättning han har rätt till. Ingripande från skadeersättningsorganet bör begränsas till sällsynta enskilda fall när försäkringsföretaget har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter trots de hotande sanktionernas avhållande effekt.

25. Skadeersättningsorganets uppgift skall vara att reglera anspråket på ersättning för förlust eller skada som den skadelidande drabbats av utomlands endast i fall som är möjliga att bedöma objektivt, och därför måste detta organ begränsa sin verksamhet till att kontrollera att skaderegleringsrepresentanten har lämnat ett ersättningsanbud i enlighet med fastställda tidsfrister och förfaranden, utan att vidta en bedömning i sak.

26. Juridiska personer som enligt lag övertar den skadelidandes ersättningsanspråk mot den som bär ansvaret för olyckan eller den sistnämndes försäkringsföretag (t.ex. annat försäkringsföretag eller socialförsäkringsorgan) bör inte ha rätt att framställa motsvarande anspråk hos skadeersättningsorganet.

27. Skadeersättningsorganet bör ha rätt att överta den skadelidandes ersättningskrav i den utsträckning som organet har betalat ersättning till den skadelidande. För att underlätta för det skadeersättningsorgan som har betalat ersättning i den skadelidandes stat att göra sina krav på försäkringsföretaget gällande när detta företag inte har tillsatt en representant eller uppenbarligen förhalar skaderegleringen, bör detta organ ha rätt att automatiskt få ersättning från motsvarande organ i den stat där försäkringsföretaget är etablerat, i utbyte mot att den skadelidandes ersättningskrav överförs till det sistnämnda organet. Det sistnämnda organet befinner sig i ett bättre läge för att väcka talan om återkrav mot försäkringsföretaget.

28. Även om medlemsstaterna får föreskriva att anspråket mot skadeersättningsorganet kan vara subsidiärt, kan den skadelidande inte vara skyldig att framställa anspråk mot den som bär ansvaret för olyckan innan anspråket framställs mot skadeersättningsorganet. Den skadelidandesställning bör i detta fall vara åtminstone densamma som i samband med anspråk mot garantifonden enligt artikel 1.4 i direktiv 84/5/EEG.

29. Detta system kan göras funktionsdugligt genom ett avtal mellan de skadeersättningsorgan som inrättats eller godkänts av medlemsstaterna om deras uppgifter, skyldigheter och ersättningsförfaranden.

30. Om det är omöjligt att identifiera försäkringsgivaren för fordonet bör det föreskrivas att den som slutligen skall utge det belopp som betalats ut som ersättning till den skadelidande skall vara den garantifond enligt artikel 1.4 i direktiv 84/5/EEG som finns i den medlemsstat där det icke försäkrade fordon, vars användning orsakat olyckan, är normalt hemmahörande. Om det inte är möjligt att identifiera fordonet måste bestämmelser införas så att den som slutligen skall utge beloppet är den garantifond enligt artikel 1.4 i direktiv 84/5/EEG som finns i den medlemsstat där olyckan skett.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Räckvidd

Syftet med detta direktiv är att fastställa särskilda bestämmelser tillämpliga på skadelidande som är berättigade till ersättning för förlust eller skada orsakad av olyckor som inträffar i en annan medlemsstat än den där den skadelidande har sin stadigvarande bostad och som har orsakats genom användning av fordon som är försäkrade och normalt är hemmahörande i en medlemsstat.

Artiklarna 4 och 6 skall gälla endast vid olyckor som har orsakats genom användning av ett fordon som är

a) försäkrat genom ett etableringsställe i en annan medlemsstat än den där den skadelidande har sin stadigvarande bostad, och

b) normalt hemmahörande i en annan medlemsstat än den där den skadelidande har sin stadigvarande bostad.

Artikel 7 skall även gälla olyckor som orsakas av sådana fordon från tredje land som omfattas av artiklarna 6 och 7 i direktiv 72/166/EEG.

Artikel 2

Definitioner

I detta direktiv avses med

a) försäkringsföretag: ett företag som har fått officiell auktorisation enligt artikel 6 eller artikel 23.2 i direktiv 73/239/EEG.

b) etableringsställe: ett försäkringsföretags huvudkontor, agentur eller filial, enligt definitionen i artikel 2 c i direktiv 88/357/EEG.

c) fordon: ett fordon enligt definitionen i artikel 1.1 i direktiv 72/166/EEG.

d) skadelidande: en skadelidande enligt definitionen i artikel 1.2 i direktiv 72/166/EEG.

e) den medlemsstat där fordonet är normalt hemmahörande: det territorium där fordonet är normalt hemmahörande enligt definitionen i artikel 1.4 i direktiv 72/166/EEG.

Artikel 3

Direktanspråk

Varje medlemsstat skall se till att skadelidande vid olyckor som inträffar i en annan medlemsstat än den där den skadelidande har sin stadigvarande bostad har rätt att rikta anspråk direkt mot det försäkringsföretag som tillhandahåller ansvarsförsäkring för den ansvariga personen.

Artikel 4

Skaderegleringsrepresentanter

1. Varje medlemsstat skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att alla försäkringsföretag som täcker de risker som klassificeras i klass 10 under avdelning A i bilagan till direktiv 73/239/EEG, utom fraktförares ansvar, utser en skaderegleringsrepresentant i varje medlemsstat utom den där de fick sin officiella auktorisation. Skaderegleringsrepresentanten skall ha ansvaret för att handlägga och reglera ersättningsanspråk som uppstår genom olyckor i sådana fall som avses i artikel 1. Skaderegleringsrepresentanten skall vara bosatt eller etablerad i den medlemsstat där han är utsedd.

2. Skaderegleringsrepresentanten skall vid sådana ersättningsanspråk samla in all nödvändig information med anknytning till regleringen av anspråken och vidta nödvändiga åtgärder för att förhandla fram en reglering av anspråken. Kravet på att en skaderegleringsrepresentant skal utses skall inte frånta den skadelidande eller dennes försäkringsföretag rätten att väcka talan direkt mot den som har orsakat olyckan eller dennes försäkringsföretag.

3. Skaderegleringsrepresentanterna skall ha tillräckliga befogenheter och språkkunskaper för att företräda försäkringsföretaget gentemot skadelidande i sådana fall som avses i artikel 1 och för att tillmötesgå deras anspråk till fullo.

4. Medlemsstaterna skall föreskriva en skyldighet som, åtföljd av lämpliga effektiva och systematiska, ekonomiska eller motsvarande administrativa sanktioner, innebär att, inom tremånader från den dag när den skadelidande framställde sitt ersättningsanspråk antingen direkt till försäkringsföretaget för den som har orsakat olyckan eller till dess skaderegleringsrepresentant,

a) försäkringsföretaget för den som har orsakat olyckan eller detta företags skaderegleringsrepresentant är skyldig att lämna ett motiverat ersättningsanbud i sådana fall då ansvaret inte bestrids och skadan har beräknats, eller

b) det försäkringsföretag som ersättningsanspråket ställts till eller detta företags skaderegleringsrepresentant är skyldig att lämna ett motiverat svar på vad som anförts i anspråket i sådana fall då ansvaret bestrids eller inte klart har fastställts eller skadan inte har beräknats fullständigt.

Medlemsstaterna skall anta bestämmelser som säkerställer att ränta utgår på det ersättningsbelopp som den skadelidande erbjuds av försäkringsföretaget eller tillerkänns av domstol, om inget anbud getts inom tremånadersfristen.

5. Kommissionen skall rapportera till Europaparlamentet och rådet om genomförandet av punkt 4 första stycket, samt om hur verkningsfull nämnda bestämmelse är och om överensstämmelsen mellan nationella sanktionsbestämmelser, före den ...(12) samt skall vid behov lämna förslag.

6. Att en skaderegleringsrepresentant utses skall inte i sig innebära öppnandet av en filial i den mening som avses i artikel 1 b i direktiv 92/49/EEG, och skaderegleringsrepresentanten skall inte betraktas som ett etableringsställe i den mening som avses i artikel 2 c i direktiv 88/357/EEG och inte heller som en etablering i den mening som avses i Brysselkonventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område(13).

Artikel 5

Informationscentrum

1. För att bereda den skadelidande möjlighet att begära ersättning, skall varje medlemsstat inrätta eller godkänna ett informationscentrum, som skall vara ansvarigt för att

a) föra ett register över

1. registreringsnummer för motorfordon som är normalt hemmahörande inom den ifrågavarande statens territorium,

2. i) nummer på de försäkringsbrev som omfattar användningen av sådana fordon i riskklass 10 under avdelning A i bilagan till direktiv 73/239/EEG, utom fraktförares ansvar, samt då försäkringsbrevets giltighetstid har löpt ut även vid vilken tidpunkt försäkringsskyddet slutade gälla,

ii) numret på det gröna kortet eller gränsförsäkringen om fordonet omfattas av något sådant dokument, om fordonet omfattas av undantag enligt artikel 4 b i direktiv 72/166/EEG,

3. försäkringsföretag som tillhandahåller ansvarsförsäkring för användningen av fordon för de risker som klassificeras i klass 10 under avdelning A i bilagan till direktiv 73/239/EEG, utom fraktförares ansvar, och de skaderegleringsrepresentanter som försäkringsföretaget har utsett i enlighet med artikel 4 och vars namn skall meddelas informationscentrumet i enlighet med punkt 2 i den här artikeln,

4. listan över de fordon som i varje medlemsstat har undantagits från skyldigheten att omfattas av ansvarsförsäkring enligt bestämmelserna i artikel 4 a och 4 b i direktiv 72/166/EEG,

5. när det gäller de fordon som avses i punkt 4

i) namnet på den myndighet eller det organ som utses enligt artikel 4 a andra stycket i direktiv 72/166/EEG att svara för ersättning till skadelidande i fall när förfarandet i artikel 2.2 första strecksatsen i direktiv 72/166/EEG inte är tillämpligt, om fordonet omfattas av undantaget enligt artikel 4 a i direktiv 72/166/EEG,

ii) namnet på det organ som täcker fordonet i den medlemsstat där det är normalt hemmahörande, om fordonet omfattas av undantaget enligt artikel 4 b i direktiv 72/166/EEG.

b) eller samordna sammanställningen och spridningen av dessa uppgifter samt

c) hjälpa behöriga personer att erhålla den information som omnämns i a 1-5.

Den information som avses i a (1-3) skall arkiveras i sju år efter det att fordonet har upphört att vara registrerat eller försäkringskontraktet har upphört att gälla.

2. Försäkringsföretag som avses i punkt 1 a 3 skall meddela informationscentrumen i samtliga medlemsstater namn och adress på den skaderegleringsrepresentant som de har utsett i varje medlemsstat i enlighet med artikel 4.

3. Medlemsstaterna skall se till att den skadelidande har rätt att från informationscentrumet i den medlemsstat där han är bosatt eller i den medlemsstat där fordonet är normalt hemmahörandeeller där olyckan inträffade få följande information inom sju år efter olyckan:

a) Försäkringsföretagets namn och adress.

b) Försäkringsbrevets nummer.

c) Namn och adress på försäkringsföretagets skaderegleringsrepresentant i den stat där den skadelidande har sin stadigvarande bostad.

Informationscentrumen skall samarbete med varandra.

4. Informationscentrumet skall ge den skadelidande namn och adress på fordonets ägare eller den som vanligtvis kör fordonet eller den registrerade innehavaren om den skadelidande har ett legitimt intresse av att få denna information. För att kunna uppfylla denna bestämmelse skall informationscentrumet särskilt vända sig till

a) försäkringsföretaget, eller

b) fordonsregistret.

Om fordonet omfattas av undantaget enligt artikel 4 a i direktiv 72/166/EEG skall informationscentrumet meddela den skadelidande namnet på den myndighet eller det organ som enligt artikel 4 a andra stycket i det direktivet har utsetts att svara för ersättning till skadelidande i fall då förfarandet i artikel 2.2 första strecksatsen i direktiv 72/166/EEG inte är tillämpligt.

Om fordonet omfattas av undantaget enligt artikel 4 b i direktiv 72/166/EEG skall informationscentrumet meddela den skadelidande namnet på det organ som täcker fordonet i det land där det är normalt hemmahörande.

5. De personuppgifter som framkommer till följd av föregående punkter skall behandlas i enlighet med sådana nationella bestämmelser som antagits enligt direktiv 95/46/EG.

Artikel 6

Skadeersättningsorgan

1. Varje medlemsstat skall inrätta eller godkänna ett skadeersättningsorgan som skall ha ansvaret för att ersätta skadelidande i sådana fall som avses i artikel 1.

Sådana skadelidande får kräva ersättning från skadeersättningsorganet i den medlemsstat där de har sin stadigvarande bostad

a) om försäkringsföretaget eller dess skaderegleringsrepresentant, inom tre månader från det datum då den skadelidande framförde sitt ersättningsanspråk till försäkringsföretaget för det fordon vars användning orsakade olyckan eller till dess skaderegleringsrepresentant, inte har lämnat ett motiverat svar på vad som anges i ersättningsanpråket, eller

b) om försäkringsföretaget har underlåtit att utse en skaderegleringsrepresentant i den stat i vilken den skadelidande har sin stadigvarande bostad i enlighet med artikel 4.1. I detta fall får skadelidande inte framföra ersättningsanspråk till skadeersättningsorganet, om de har framfört ett ersättningsanspråk direkt till försäkringsföretaget för det fordon vars användning orsakade olyckan och om de har mottagit ett motiverat svar inom tre månader efter det att de framförde anspråket.

Skadelidande får dock inte framföra ersättningsanspråk till skadeersättningsorganet, om de har vidtagit rättsliga åtgärder direkt mot försäkringsföretaget.

Skadeersättningsorganet skall ingripa inom två månader från den dag då den skadelidande framför sitt ersättningsanspråk till organet men skall avbryta vidtagna åtgärder om försäkringsföretaget eller dess skaderegleringsrepresentant senare har lämnat ett motiverat svar på ersättningsanspråket.

Skadeersättningsorganet skall omedelbart underrätta:

a) försäkringsföretaget för det fordon vars användning har orsakat olyckan eller skaderegleringsrepresentanten,

b) skadeersättningsorganet i den medlemsstat där det försäkringsföretag som har utfärdat försäkringsbrevet är etablerat,

c) den som orsakade olyckan, om denne är känd,

om att det har mottagit ett ersättningsanspråk från den skadelidande och att det kommer att svara på anspråket inom två månader från det att detta framfördes.

Denna bestämmelse skall inte påverka medlemsstaternas rätt att anse ersättning från detta organ som subsidiär eller ej och inte heller rätten att införa regler om skadereglering mellan detta organ och den person eller de personer som har orsakat olyckan och andra försäkringsföretag eller socialförsäkringsorgan som skall ersätta den skadelidande med avseende på samma olycka. Medlemsstaterna får dock inte tillåta att organet, som villkor för betalning av ersättning, ställer krav på att den skadelidande kan visa att den som är ansvarig inte har förmåga eller vägrar att betala.

2. Det skadeersättningsorgan som har betalat ut ersättning till den skadelidande i den medlemsstat där denne har sin stadigvarande bostad skall ha rätt att av skadeersättningsorganet i den medlemsstat där det försäkringsföretag som har utfärdat försäkringsbrevet är etablerat, kräva ersättning för det belopp som har betalats ut som ersättning.

Det senare organet skall sedan överta den skadelidandes rättigheter mot den person som har orsakat olyckan eller dennes försäkringsföretag om skadeersättningsorganet i den medlemsstat där den skadelidande har sin stadigvarande bostad har ersatt denne för förlusten eller skadan. Varje medlemsstat ärskyldig att erkänna detta övertagande av rättigheter i enlighet med vad som har fastställts i någon annan medlemsstat.

3. Denna artikel skall börja gälla

a) efter det att ett avtal ingåtts mellan de skadeersättningsorgan som har inrättats eller godkänts av medlemsstaterna om deras uppgifter, skyldigheter och ersättningsförfaranden,

b) från och med den dag som kommissionen fastställer efter det att den i nära samarbete med medlemsstaterna har förvissat sig om att ett sådant avtal ingåtts,

och tillämpas så länge avtalet gäller.

Kommissionen skall före den ...(14) rapportera till Europaparlamentet och rådet om genomförandet av denna artikel och hur verkningsfull den är och vid behov lägga fram förslag.

Artikel 7

Om det inte är möjligt att identifiera fordonet eller om det inom två månader efter olyckan är omöjligt att identifiera försäkringsföretaget, kan den skadelidande ansöka om ersättning hos skadeersättningsorganet i den medlemsstat där han har sin stadigvarande bostad. Ersättningen skall lämnas i enlighet med artikel 1 i direktiv 84/5/EEG. Skadeersättningsorganet skall därefter, i enlighet med de villkor som anges i artikel 6.2 i det här direktivet, ha ett ersättningsanspråk

a) i de fall då försäkringsföretaget inte kan identifieras, mot den garantifond som har inrättats i enlighet med artikel 1.4 i direktiv 84/5/EEG i den medlemsstat där fordonet är normalt hemmahörande,

b) i de fall då det rör sig om ett oidentifierat fordon, mot garantifonden i den medlemsstat där olyckan inträffade,

c) i de fall då det rör sig om ett fordon från tredje land, mot garantifonden i den stat där olyckan inträffade.

Artikel 8

Direktiv 73/239/EEG skall ändras enligt följande:

a)

"I artikel 8.1 skall följande punkt läggas till:

f) meddela namn och adress på de skaderegleringsrepresentanter som utses i varje medlemsstat utom i den medlemsstat där auktorisationen söks, om de risker som skall täckas klassificeras i klass 10 under avdelning A i bilagan, utom fraktförares ansvar."

b)

"I artikel 23.2 skall följande punkt läggas till:

h) meddela namn och adress på de skaderegleringsrepresentanter som utses i varje medlemsstat utom i den medlemsstat där auktorisationen söks, om de risker som skall täckas klassificeras i klass 10 under avdelning A i bilagan, utom fraktförares ansvar."

Artikel 9

Direktiv 88/357/EEG skall ändras på följande sätt:

I artikel 12a.4 skall följande punkt läggas till:

"Om försäkringsföretaget inte har utsett någon representant får medlemsstaterna godkänna att den skaderegleringsrepresentant som har utsetts enligt artikel 4 i direktiv 1999/.../EG(15) utför de uppgifter som åligger den representant som skall utses enligt denna punkt."

Artikel 10

Överföring

1. Medlemsstaterna skall anta och offentliggöra de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den ...(16). De skall genast underrätta kommissionen om detta.

De skall tillämpa dessa bestämmelsar senast den ...(17).

2. När en medlemsstat antar dessa bestämmelser skall de innehålla en hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de offentliggörs. Närmare föreskrifter om hur hänvisningen skall göras skall varje medlemsstat själv utfärda.

3. Utan att det påverkar punkt 1 skall medlemsstaterna inrätta eller godkänna skadeersättningsorganet enligt artikel 6.1 före den ...(18). Om skadeersättningsorganen inte har ingått ett avtal enligt artikel 6.3 före den ...(19) skall kommissionen föreslå åtgärder avsedda att säkerställa att bestämmelserna i artiklarna 6 och 7 kan börja gälla före den ...(20).

4. Medlemsstaterna får i enlighet med fördraget behålla eller sätta i kraft bestämmelser som är mer förmånliga för den skadelidande parten än de bestämmelser som är nödvändiga för att följa detta direktiv.

5. Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna texterna till de centrala bestämmelser i nationell lagstiftning som de antar inom de områden som omfattas av detta direktiv.

Artikel 11

Ikraftträdande

Detta direktiv träder i kraft samma dag som det offentliggörs i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.

Artikel 12

Sanktioner

Medlemsstaterna skall fastställa sanktioner för överträdelser av de nationella bestämmelser som de antar för att överföra detta direktiv och därvid vidta alla de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att de tillämpas. Sanktionerna skall vara effektiva, proportionerliga och avskräckande. Medlemsstaterna skall senast den ...(21) underrätta kommissionen om dessa bestämmelser, och eventuella senare ändringar av dessa så snart som möjligt.

Artikel 13

Adressater

Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.

Utfärdat i ... den ...

På Europaparlamentets vägnar

...

Ordförande

På rådets vägnar

...

Ordförande

(1) EGT C 343, 13.11.1997, s. 11.

(2) EGT C 157, 25.5.1998, s. 6.

(3) Europaparlamentets yttrande av den 16 juli 1998 (EGT C 292, 21.9.1998, s. 123), rådets gemensamma ståndpunkt av den 21 maj 1999 och Europaparlamentets beslut av den ... (ännu ej offentliggjort i EGT).

(4) EGT L 103, 2.5.1972, s. 1. Direktivet senast ändrat genom direktiv 84/5/EEG (EGT L 8, 11.1.1984, s. 17).

(5) EGT L 172, 4.7.1988, s. 1. Direktivet senast ändrat genom direktiv 92/49/EEG (EGT L 228, 11.8.1992, s. 1).

(6) EGT C 308, 20.11.1995, s. 108.

(7) Rådets andra direktiv (84/5/EEG) av den 30 december 1983 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om ansvarsförsäkring för motorfordon (EGT L 8, 11.1.1984, s. 17). Direktivet senast ändrat genom direktiv 90/232/EG (EGT L 129, 19.5.1990, s. 33).

(8) Rådets tredje direktiv (90/232/EEG) av den 14 maj 1990 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon (EGT L 129, 19.5.1990, s. 33).

(9) Rådets första direktiv 73/239/EEG av den 24 juli 1973 om samordning av lagar och andra författningar angående rätten att etablera och driva verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring (EGT L 228, 16.8.1973, s. 3). Direktivet senast ändrat genom direktiv 95/26/EG (EGT L 168, 18.7.1995, s. 7).

(10) Rådets direktiv 92/49/EEG av den 18 juni 1992 om samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring samt om ändring av direktiv 73/239/EEG och 88/357/EEG (tredje direktivet om annan direkt försäkring än livförsäkring) (EGT L 228, 11.8.1992, s. 1). Direktivet ändrat genom direktiv 95/26/EG (EGT L 168, 18.7.1995, s. 7).

(11) EGT L 281, 23.11.1995, s. 31.

(12) Fem och ett halvt år efter detta direktivs ikraftträdande.

(13) EGT C 27, 26.1.1998, s. 1 (konsoliderad version).

(14) Fem år efter dagen för detta direktivs ikraftträdande.

(15) Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/.../EG av den ... om tillnärmning av medlemsstaternas lagar om ansvarsförsäkring för motorfordon samt om ändring av direktiv 73/239/EEG och 88/357/EEG.

(16) 24 månader efter dagen för detta direktivs ikraftträdande.

(17) 30 månader efter dagen för detta direktivs ikraftträdande.

(18) 18 månader efter dagen för detta direktivs ikraftträdande.

(19) 24 månader efter dagen för detta direktivs ikraftträdande.

(20) 30 månader efter dagen för detta direktivs ikraftträdande.

(21) 24 månader efter dagen för detta direktivs ikraftträdande.

RÅDETS MOTIVERING

I. INLEDNING

1. Den 10 oktober 1997 lade kommissionen fram ett förslag till direktiv(1) om tillnärmning av medlemsstaternas lagar om ansvarsförsäkring för motorfordon samt om ändring av direktiv 73/239/EEG och 92/49/EEG (fjärde direktivet om motorfordonsförsäkring), grundat på artikel 47.2 och artikel 95 i fördraget.

2. Europaparlamentet avgav sitt yttrande den 16 juli 1998(2) vid den första behandlingen. När detta hade inkommit lade kommissionen fram ett ändrat förslag den 31 mars 1999(3).

Ekonomiska och sociala kommittén avgav sitt yttrande den 25 mars 1998(4).

3. Den 21 maj 1999 antog rådet sin gemensamma ståndpunkt i enlighet med artikel 251 i fördraget.

II. SYFTE

4. Förslaget syftar till att förbättra de möjligheter till gottgörelse som för närvarande finns för personer som tillfälligt vistas i en annan medlemsstat än den stat där de är bosatta och som drabbas av förlust eller skada i den medlemsstaten orsakad av ett fordon som är registrerat och försäkrat i en annan medlemsstat än den där de är bosatta.

III. ANALYS AV DEN GEMENSAMMA STÅNDPUNKTEN

5. Den gemensamma ståndpunkten överensstämmer i huvudsak med kommissionens ändrade förslag. Sålunda beaktas de flesta av de ändringsförslag från Europaparlamentet som kommissionen har godtagit.

In de flesta fall har rådet infört förtydliganden eller gjort mindre ändringar som är förenliga med den övergripande inriktningen i Europaparlamentets ändringsförslag och kommissionens ändrade förslag.

Kommissionen godtar alla rådets ändringar.

Ändringsförlag som har godtagits utan ändringar eller efter mindre redaktionella ändringar.

6. Rådet har godtagit ändringsförslag 1 om systemet med gröna-kort-byråer (skäl 5). Rådet har dessutom godtagit ändringsförslag 2 (skäl 6) där det förklaras att systemet med gröna-kort-byråer inte löser alla problem för en skadelidande som måste göra sina krav gällande i ett annat land mot en motpart som är bosatt där och en försäkringsgivare som är auktoriserad där (främmande rättssystem, främmande språk, ett skaderegleringsförfarande som den skadelidande inte är bekant med och ofta en orimligt långdragen skadereglering).

7. Rådet godtar också ändringsförslag 3 (skäl 7) om Europaparlamentets resolution av den 26 oktober 1995 i vilken kommissionen uppmanas att lägga fram ett förslag.

8. Ändringsförslag 4 (skäl 8) frör nödvändigheten att komplettera den nuvarande lagstiftningen för att förbättra skyddet för besökande motorfordonsförare när de blir skadelidande till följd av en olycka. Rådet har godtagit detta ändringsförslag.

9. När det gäller ändringsförslag 5 och 6 (skälen 10 och 11) godtar rådet att det faktum att en skaderegleringsrepresentant utses gör det möjligt för den skadelidande att framställa sina ersättningskrav genom förfaranden som denne är förtrogen med. Rådet godtar också ändringsförslag 7 (skäl 12) enligt vilket det förhållande att en skaderegleringsrepresentant utses inte påverkar vare sig den materiella rätt som skall tillämpas i det enskilda fallet eller frågan om domstols behörighet.

10. Rådet har godtagit ändringsförslag 9 (skäl 9) enligt vilket den skadelidande måste ges rätt att rikta anspråk direkt mot den andra partens försäkringsföretag.

11. Rådet godtar ändringsförslag 12 (skälen 19 och 20) som gäller vilken information informationscentrumen bör göra tillgänglig för de skadelidande.

12. Rådet har godtagit ändringsförslag 13 (skäl 24) som gäller de fall då försäkringsföretaget inte har utsett någon skaderegleringsrepresentant eller då denne skaderegleringsrepresentant inte kan identifieras.

13. Rådet godtar förtydligandet av räckvidden (ändringsförslag 15) för direktivet (artikel 1).

14. Rådet har införlivat ändringsförslag 16 (artikel 3) om den skadelidandes rätt att rikta direktanspråk.

15. Rådet har godtagit ändringsförslag 21 enligt vilket hänvisningen till skaderegleringsrepresentantens kvalifikationer skall strykas.

Ändringsförslag som har godtagits i princip

16. Rådet har, i en något modifierad form, införlivat ändringsförslag 10 om skaderegleringsrepresentantens befogenhet att företräda försäkringsföretaget och att handlägga skadeersättningsärenden (skäl 14).

17. Rådet har i princip införlivat ändringsförslag 17 (artikel 4.1). Rådet godkänner bestämmelsen om att en skaderegleringsrepresentant skall utses i varje annan medlemsstat än den i vilken försäkringsföretaget har erhållit sin officiella auktorisation. Rådet har emellertid, i en något modifierad form, införlivat den del enligt vilken skaderegleringsrepresentanten skall få i uppdrag och beviljas tillstånd ett handlägga ersättningskrav; i artikel 4.3 fastställs att skaderegleringsrepresentanten skall ha tillräckliga befogenheter för att företräda försäkringsföretaget (rådet godtar därför inte ändringsförslag 22).

Enligt artikel 4.3 skall dessutom skaderegleringsrepresentanten ha tillräckliga språkkunskaper för att kunna företräda försäkringsföretaget (ändringsförslag 18 andra meningen).

Rådet har inte införlivat vare sig första delen av ändringsförslag 18 eller ändringsförslag 19; i sak har rådet emellertid ingen svårighet att godta att en skaderegleringsrepresentant kan agera för en eller flera försäkringsföretag. Rådet anser att försäkringsföretagen själva skall bestämma vilken skaderegleringsrepresentant de vill utse.

18. Rådet har i princip godtagit ändringsförslag 24 (artikel 4.6); enligt detta ändringsförslag skall en skaderegleringsrepresentants verksamhet inte utgöra grund för domstols behörighet i den skadelidandes medlemsstat.

19. När det gäller ändringsförslag 28 (artikel 5.1) har rådet i princip godtagit att informationscentrumen skall föra ett register över fordon som normalt är hemmahörande i den ifrågavarande medlemsstaten och en förteckning över fordon som omfattas av undantaget från kravet om ansvarsförsäkring (t.ex. militära fordon och regeringens fordon).

20. Rådet hat i princip införlivat ändringsförslag 25. Enligt detta ändringsförslag skall de förfaranden som fastställs i direktivet inte utesluta den skadelidandes eller hans försäkringsföretags rätt att rikta anspråk direkt mot den person som är ansvarig för olyckan eller dennes försäkringsföretag (artikel 4.2). Rådet har dock infört en särskild artikel; rådet har därför inte godtagit ändringsförslag 20.

Ändringsförslag som delvis godtagits

21. Rådet har delvis godtagit ändringsförslag 26 (artikel 4.4). Rådet är enigt med Europaparlamentet om att skaderegleringsrepresentanten inom en viss period antingen skall lämna ett motiverat bud om ersättning eller lämna ett motiverat svar. Rådet har dock förkortat den period inom vilken skaderegleringsrepresentanten skall handla, till tre månader.

Rådet har varken tagit med den del av ändringsförslaget som avser den skadelidandes hälsa eller möjligheten att upphäva tidsfristerna. Rådet anser att de bestämmelserna är alltför detaljerade.

22. Dessutom har rådet delvis godtagit ändringsförslag 27 om utbetalning av ränta (artikel 4.4). Rådet har dock inte godtagit den del av ändringsförslaget som gäller den exakta räntesatsen. Rådet anser att dröjsmålsräntor i flertalet medlemsstater omfattas av civillagstiftningen och att sådana räntor inte bör förväxlas med de sanktioner som anges i det första stycket i denna artikel (se punkt 30). Texten innehåller inga hänvisningar till tillämpningsvillkoren, utan överlämnar åt medlemsstaterna att besluta om hur denna bestämmelse skall genomföras.

23. Rådet har delvis godtagit ändringsförslag 29. Rådet godtar att försäkringsföretaget skall meddela namn och adress på sin skaderegleringsrepresentant till informationscentrumen i samtliga medlemsstater. Dessutom har rådet införlivat en bestämmelse enligt vilken skadeersättningsorganen skall samarbeta med varandra. Rådet har dock inte godtagit den del av ändringsförslaget enligt vilken försäkringsföretaget skall meddela information om försäkringstagaren. Rådet anser att det är varje medlemsstats sak att besluta om hur denna information skall tillhandahållas.

24. Rådet godtar att en skadelidande som har ett legitimt intresse kan få namn och adress på fordonets ägare eller den som vanligtvis kör fordonet (ändringsförslag 30). Rådet har emellertid inte, av praktiska skäl, godtagit att en skadelidande har rätt att få information inom några dagar.

Dessutom anser rådet inte att det är nödvändigt att informera om när försäkringen löper ut.

25. Rådet har delvis godtagit ändringsförslag 33 (artikel 6). Rådet godtar att den skadelidande får hänskjuta frågan till skadeersättningsorganet om försäkringsföretaget har underlåtit att utse en skaderegleringsrepresentant eller inte har lämnat ett motiverat bud om ersättning/svar.

Rådet godtar även att skadeersättningsorganet skall agera inom två månader och att det skall underrätta försäkringsföretaget.

Rådet godtar inte att direktivets räckvidd utvidgas till tredje länder. Rådet noterar dock att kommissionen kommer att lägga fram en rapport för Europaparlamentet och rådet om möjligheterna att genom ett internationellt avtal utvidga räckvidden så att olyckor som händer i tredje länder omfattas.

Ändringsförslag som inte godtagits

26. Rådet anser inte att ändringsförslag 8, om den andel av ersättningskraven för olyckor som inte avgörs inför domstol, är lämpligt i ett direktiv. Följaktligen har rådet inte godtagit detta ändringsförslag.

27. Rådet har inte godtagit att hänvisningen till direktanspråk mot försäkringsföretaget utgår (ändringsförslag 11 - skäl 13).

28. Rådet har inte godtagit ändringsförslag 14 (strykning av skäl 29) eftersom rådet anser att det måste finnas bestämmelser för de fall då försäkringsföretaget inte kan identifieras.

29. Rådet har inte godtagit ändringsförslagen 19 (se punkt 17), 20 (se punkt 18) och 22 (se punkt 17).

30. Rådet har inte godtagit ändringsförslag 23. Rådet anser att det är ett väsentligt inslag i denna lagstiftning att skadeersättningsorganets skyldighet får stöd genom lämpliga, effektiva och systematiska finansiella eller motsvarande administrativa sanktioner (artikel 4.4).

31. Rådet har inte införlivat ändringsförslag 31 (snabbt tillhandahållande av information) och ändringsförslag 32 (avgift för den begärda informationen) eftersom det anser att bestämmelserna är för detaljerade för att införlivas med ett direktiv.

32. När det gäller oidentifierade fordon (ändringsförslag 34) har rådet inte godtagit att denna bestämmelse utgår (artikel 7). Rådet anser att det måste finnas bestämmelser även för oidentifierade fordon och fordon från tredje land.

33. Rådet har inte godtagit ändringsförslag 35 (genomförande) eftersom det föredrar att det normala förfarandet tillämpas. Rådet har slutligen inte godtagit ändringsförslag 36, enligt vilket de övervakande myndigheterna skall övervaka att direktivet följs. Rådet anser detta självklart.

IV. AVSLUTNING

34. Rådet har godtagit och införlivat flertalet av Europaparlamentets ändringsförslag. Därigenom har rådet tydligt visat att det delar Europaparlamentets uppfattning att bättre skydd för skadelidande vid trafikolyckor krävs och är motiverat.

(1) EGT C 343, 13.11.1997, s. 11.

(2) EGT C 292, 21.9.1998, s. 123.

(3) EGT C 171, 18.6.1999, s. 4.

(4) EGT C 157, 25.5.1998, s. 6.