Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING om åtgärder för att fullborda den europeiska inre marknaden för elektronisk kommunikation och upprätta en uppkopplad kontinent, och om ändring av direktiven 2002/20/EG, 2002/21/EG och 2002/22/EG samt förordningarna (EG) nr 1211/2009 och (EU) nr 531/2012 /* COM/2013/0627 final - 2013/0309 (COD) */





MOTIVERING 1. BAKGRUND TILL FÖRSLAGET 1.1. Syfte EU måste ta till vara nya tillväxtkällor för att återställa konkurrenskraft, främja innovation och skapa nya arbetstillfällen. Världens ekonomi utvecklas mot en internetekonomi och informations- och kommunikationsteknik (IKT) bör till fullo erkännas som en källa till smart och hållbar tillväxt för alla. EU har inte råd att gå miste om fördelarna av internettekniken, som sett till samtliga sektorer svarat för 50 % av produktivitetsvinsterna under de senaste åren, som skapar fem nya arbetstillfällen för varje två förlorade och som är en drivkraft för innovativa och nya tjänster som snabbt kan nå global omfattning om de får möjlighet att växa. Detta är avgörande för att EU ska kunna komma ur krisen starkare, vilket kan ske om vi tar itu med de hinder för tillväxt som beror på den nuvarande uppsplittringen. Detta bekräftades till fullo vid Europeiska rådets vårmöte 2013, där det i slutsatserna sades att kommissionen senast i oktober 2013 ska lägga fram en rapport om de återstående hindren för fullbordandet av en helt fungerande digital inre marknad, och föreslå konkreta åtgärder för att snarast möjligt upprätta en inre marknad inom informations- och kommunikationsteknik. Det allmänna syftet med detta förslag är att bidra till utvecklingen av en inre marknad för elektronisk kommunikation där – invånare och företag har tillträde till elektroniska kommunikationstjänster oavsett var de tillhandahålls i unionen, utan gränshinder eller omotiverade extrakostnader, – företag som tillhandahåller elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster kan driva och tillhandahålla sådana nät och tjänster var än de är etablerade och var än deras kunder finns i EU. Detta ambitiösa mål är viktigt i sig själv efter mer än ett decennium av EU-lagstiftningsåtgärder för att liberalisera och integrera dessa marknader. De brådskande och beslutsamma åtgärder för att uppnå detta som anges i detta förslag är desto mer väsentliga eftersom effekterna av vissa åtgärder kommer att förverkligas till fullo först ett tag efter att de antagits. En inre marknad för elektronisk kommunikation skulle främja konkurrens, investeringar och innovation när det gäller nät och tjänster, genom att främja marknadsintegrering och gränsöverskridande investeringar i nät och tjänstetillhandahållande. De specifika åtgärder som föreslås bör medföra en högre grad av konkurrens i fråga om infrastrukturens kvalitet och pris samt mer innovation och starkare differentiering, bland annat i fråga om affärsmodeller, och göra det enklare att förutse de kommersiella och tekniska inslagen i investeringsbeslut om etablering eller expansion på marknader för trådlösa eller fasta nät. Förslaget kommer således att stödja andra åtgärder för att främja de ambitiösa bredbandsmål som anges i den digitala agendan för Europa samt etableringen av en verkligt digital inre marknad, där innehålls- och programvarutjänster samt andra digitala tjänster kan flöda fritt. En ökad infrastrukturkonkurrens och integrering av olika infrastrukturer i unionen borde också medföra minskade flaskhalsar och ett behov av att marknaderna för elektronisk kommunikation regleras i förväg, så att denna sektor liksom andra ekonomiska sektorer blir föremål för övergripande lagstiftning och konkurrensregler. En ökad förekomst av digitala infrastrukturer och tjänster skulle i sin tur utvidga konsumentens urval av tjänster och förbättra kvaliteten på dessa tjänster samt bidra till territoriell och social sammanhållning och ökad rörlighet över hela EU. Om man ser till den digitala ekonomin i stort bör samtidigt en bättre fungerande sektor för elektronisk kommunikation i hela EU leda till ett större urval av insatsvaror för företagen och bättre kvalitet på dessa insatsvaror, vilket möjliggör att man förverkligar de produktivitetsvinster som hänger samman med IKT och kan dra nytta av moderniserade offentliga tjänster. Det slutliga målet är att stödja europeisk konkurrenskraft i en värld som i ökande utsträckning förlitar sig på den digitala ekonomin för att fungera och utvecklas. Utmaningarna när det gäller integrering av den inre marknaden är bland annat följande: För det första är det nödvändigt att undanröja onödiga hinder i auktorisationssystemet och i bestämmelserna för tillhandahållande av tjänster, så att en auktorisation som erhållits i en medlemsstat är giltig i alla andra medlemsstater och så att operatörer kan tillhandahålla tjänster på grundval av en konsekvent och stabil tillämpning av lagar och föreskrifter. För det andra är det viktigt att få mer harmoniserade villkor för tillträde till grundläggande insatsvaror, genom att garantera mobiloperatörer förutsägbara villkor för tilldelning och samordnade tidsramar för tillträde till spektrum för trådlösa bredband i hela EU och genom att harmonisera metoderna för tillträde till europeiska fasta nät så att det blir enklare för leverantörer att erbjuda sina tjänster på den inre marknaden. För det tredje är det nödvändigt att garantera ett enhetligt högt konsumentskydd inom unionen och enhetliga affärsvillkor i detta avseende, bland annat genom åtgärder för att gradvis avveckla överdebitering av mobila roamingtjänster och genom att säkerställa tillträde till ett öppet internet. Detta är distinkta utmaningar, för vilka tydliga lösningar anges i detta förslag, men alla är väsentliga för affärs- och investeringsbesluten i denna sektor, och för konsumenternas skull måste alla problem åtgärdas nu och samtidigt, för att vi ska kunna frigöra den inre marknadens potential. Utöver dessa finns den bredare utmaningen att bygga upp en digital inre marknad, exempelvis regler om onlineinnehåll. För att européer ska kunna utnyttja nya innovativa tjänster av hög kvalitet är det nödvändigt att snabba på investeringarna i nästa generations infrastruktur. Ett adekvat regelverk är avgörande för att bidra till en dynamisk och konkurrensutsatt marknad. Regelverket måste ha rätt balans mellan risk och avkastning för dem som är beredda att investera. Detta kan också bidra till att man löser problemet med det splittrade tillhandahållandet av tjänster, så att alla branscher och användare i EU kan utnyttja alla fördelar med tjänsterna. För att bidra till uppnåendet av dessa mål antar kommissionen tillsammans med detta förslag en rekommendation om enhetliga icke-diskrimineringsskyldigheter och kostnadsberäkningsmetoder för att främja konkurrens och förbättra klimatet för bredbandsinvesteringar.[1] Denna rekommendation kommer att främja konkurrens och investeringar i höghastighetsnät genom att skapa långsiktigt stabila priser för tillträde till kopparnätet, säkerställa tillträdessökande lika tillträde till etablerade operatörers nät så att lika konkurrensvillkor skapas och genom att fastställa villkoren för när en prisreglering av nästa generations accessnät inte längre är motiverad. Detta gör att investerare i sådana nät får större möjligheter att utforma lämpliga prissättningsstrategier för att uppnå vinst i konkurrensen med andra infrastrukturer som reglerade kopparnät, kabel i vissa områden och, i ökande utsträckning, fjärde generationens mobilnät. Detta förslag måste ses mot bakgrund av andra nyligen tagna eller nära förestående initiativ på området. Förslaget bygger på och vidareutvecklar de huvudsakliga direktiven från 2002 om tillhandahållande av elektronisk kommunikation, i deras 2009 ändrade lydelse, genom att införa direkt tillämpliga regler som ska gälla tillsammans med direktivreglerna i fråga om exempelvis auktorisation, spektrumtilldelning och tillträde till nät. Förslaget ska antas mot bakgrund av kommissionens förslag till Europaparlamentets och rådets förordning om åtgärder för att minska kostnaderna för utbyggnad av höghastighetsnät för elektronisk kommunikation[2], som också avser att i ett enda instrument behandla flera distinkta och reglerade kostnadsposter i olika skeden av nätinvesteringsprocessen och som sammantaget möjliggör en minskning av kostnaderna för bredbandsutbyggnad med upp till 30 %. Förslaget beaktar också att kommissionens rekommendation om relevanta marknader[3] ska ses över 2014 och att förberedelserna för detta har kommit långt. Ett snabbt antagande och genomförande av detta förslag skulle kunna möjliggöra en minskning av det antal marknader eller omfattningen av de marknader som omfattas av förhandsreglering, inom ramen för en framtida analys av konkurrensutvecklingen på den inre marknaden. 1.2. Allmän bakgrund I dagens värld förmedlas många nya digitala tjänster och program online på EU:s inre marknad. Dagens innovations- och tillväxtmöjligheter är ofta digitala i praktiskt taget varje sektor av ekonomin, från fordonsindustrin (uppkopplade bilar) till energisektorn (smarta nät) och från offentliga förvaltningar (e-förvaltning) till allmänna tjänster (e-hälsa). Det krävs tillträde till tjänster och infrastruktur av senaste typ för att driva nästan alla typer av företag, från små nystartade företag till stora företag. Hela detta ekosystem är beroende av den uppkoppling som elektroniska kommunikationsnät ger. EU är i dag uppdelat i 28 separata nationella kommunikationsmarknader, var och en med ett visst antal aktörer. Detta medför att totalt mer än 200 operatörer betjänar en marknad på 510 miljoner kunder, samtidigt som ingen operatör verkar på mer än hälften av medlemsstaternas marknader och de flesta på ett mycket mindre antal marknader. EU:s regler om till exempel auktorisation, regleringsvillkor, spektrumtilldelning och konsumentskydd genomförs på olika sätt. Detta lapptäcke skapar hinder för tillträde och leder till ökade kostnader för operatörer som vill tillhandahålla gränsöverskridande tjänster, vilket i sin tur hämmar deras expansion. Detta kontrasterar starkt mot USA eller Kina, som har en gemensam marknad på 330 respektive 1 400 miljoner kunder, med fyra till fem stora operatörer, ett enda regelverk, ett licenssystem och en spektrumpolitik. Stordriftsfördelar och nya tillväxtmöjligheter kan förbättra avkastningen på investeringar i höghastighetsnät och samtidigt främja konkurrens och global konkurrenskraft. Men operatörer kan inte dra tillräcklig fördel av detta inom EU. I andra delar av världen görs stora digitala insatser och investeringar, som är lönsamma för både investerare och konsumenter, men sådana uppgraderingar sker inte tillräckligt snabbt i EU. Samtidigt får konsumenterna till följd av uppsplittringen i nationella marknader färre valmöjligheter och tjänster som är mindre innovativa och av lägre kvalitet, men betalar fortfarande höga priser för samtal över gränserna eller roaming inom EU. Detta innebär att de inte kan dra full nytta av de digitala tjänster som potentiellt finns tillgängliga i dag. Detta leder i sin tur till att EU går miste om en stor möjlig källa till tillväxt. I en värld där IKT har stor genomslagskraft leder en splittrad marknad för elektronisk kommunikation till att ekonomins effektivitet och produktivitet undergrävs. De outnyttjade möjligheterna på en inre EU-omfattande marknad för elektronisk kommunikation uppskattas motsvara upp till 0,9 % av BNP eller 110 miljarder euro per år.[4] Vinsterna av en inre marknad för affärskommunikationstjänster uppgår bara de till nästan 90 miljarder euro per år.[5] En sund telekommunikationsmarknad understödjer en bredare digital ekonomi, vars dynamik återspeglas i dess ihållande förmåga att skapa arbetstillfällen. För att ge en uppfattning om denna bredare ekonomis omfattning och styrka kan det nämnas att mer än 4 miljoner IKT-specialister arbetar i EU, ett antal som fortsätter att öka trots recessionen. I ekonomin som helhet skulle ökade IKT-investeringar, förbättrad e-kompetens hos arbetskraften och reformer av villkoren för internetekonomin kunna leda till en ökning av BNP på ytterligare 5 % fram till 2020[6] och skapa 3,8 miljoner arbetstillfällen.[7] Marknadshinder för elektronisk kommunikation hämmar fördelarna med europeiska gränsöverskridande tjänster: bättre kvalitet, stordriftsfördelar, ökade investeringar, ökad effektivitet och starkare förhandlingspositioner. Detta inverkar i sin tur negativt på det digitala ekosystemet i allmänhet, vilket bland annat drabbar europeiska utrustningstillverkare och innehålls- och programvaruleverantörer, från nystartade företag till stater. Det påverkar även ekonomiska sektorer som banksektorn, fordonsindustrin samt logistik, detaljhandel, hälso- och sjukvård, energi och transport, som är beroende av uppkopplingsmöjligheter för att öka produktiviteten, till exempel genom molntjänster, uppkopplade föremål och ett integrerat tillhandahållande av tjänster. 1.3. Politisk bakgrund I den digitala agendan för Europa, ett av flaggskeppsinitiativen i EU:s Europa 2020-strategi, betonas redan den centrala roll som IKT och nätuppkoppling spelar. Agendan innehåller många initiativ för att främja investeringar, öka konkurrensen och minska kostnaderna för att anlägga höghastighetsnät, så att alla européer får tillträde till snabbt bredband. Kommissionen har också lanserat en bred koalition för digitala arbetstillfällen, för att utnyttja sektorns sysselsättningsmöjligheter. Kommissionen genomför dessutom initiativ för att skapa en ”digital inre marknad” och främja onlineinnehåll, däribland e-handel och e-förvaltning. Den har också föreslagit en reform av EU:s uppgiftsskyddsförordning för att skydda personers integritet och samtidigt underlätta innovation och företagande på den inre marknaden, och en strategi för främjande av it-säkerhet och försvar av EU:s kritiska infrastruktur och nät, däribland ett utkast till direktiv om nät- och informationssäkerhet[8]. Detta är väsentligt för att invånare och konsumenter ska få förtroende för internetmiljön. En utveckling mot en inre marknad för elektronisk kommunikation skulle understödja uppbyggandet av en digital inre marknad. En sådan marknad skulle inte bara förutsätta modern infrastruktur, utan även innovativa och säkra digitala tjänster. Europeiska rådet är medvetet om detta och betonade vid sitt vårmöte 2013 den digitala inre marknadens betydelse för tillväxt och uppmanade kommissionen att (i tid inför rådets oktobermöte) lägga fram konkreta åtgärder för att upprätta en inre marknad för IKT så snart som möjligt. Detta förslag tillsammans med kommissionens rekommendation om enhetliga icke-diskrimineringsskyldigheter och kostnadsberäkningsmetoder för att främja konkurrens och förbättra klimatet för bredbandsinvesteringar, utgör en uppsättning välavvägda åtgärder som syftar till att bidra till utvecklingen av en inre marknad för telekommunikation och främja investeringar. 2. RESULTAT AV SAMRÅD MED BERÖRDA PARTER OCH KONSEKVENSBEDÖMNINGAR 2.1. Intressenternas synpunkter Eftersom Europeiska rådet i sina slutsatser från vårmötet 2013 begärde att konkreta förslag skulle läggas fram före dess oktobermöte, måste offentliga samråd genomföras inom ramen för en krävande tidtabell. Utöver specifika formella samråd och samrådsmöten har kommissionen haft ett brett samarbete med många olika intressentorganisationer för att utvärdera den allmänna situationen på marknaden för elektronisk kommunikation och utröna hur en inre marknad på detta område kan upprättas. Kommissionen har hållit möten med och fått svar från intressenter som företräder alla branschsegment, konsumentorganisationer, det civila samhället samt nationella regleringsmyndigheter och regeringar. Utöver detta organiserade kommissionen flera samrådsarrangemang med intressenter som företräder alla branschsektorer, konsumenter och det civila samhället[9]. Samråden visade att de flesta av intressenterna instämmer i kommissionens problemanalys och bekräftar att det krävs snabba åtgärder. Diskussioner ägde också rum i Europaparlamentet och rådet (transport, telekommunikation och energi). I rådet höll de flesta av delegationerna med om problemanalysen och behovet av att vidta åtgärder för att gå i riktning mot en verklig inre marknad, med sikte på att säkra eller förbättra konkurrensen och konsumenters valmöjligheter, ta itu med nätneutralitet och roaming och undvika regelarbitrage, få ett mer konsekvent regelverk, bland annat i fråga om spektrumförvaltning, och undvika överdriven centralisering av befogenheter. Vid diskussionerna i Europaparlamentet framkom ett starkt stöd för huvudinriktningen i kommissionens förslag och betonades särskilt brådskan med att avskaffa roaming som en del av målet att uppnå en inre marknad för elektronisk kommunikation och med att införa en hög nivå på konsumentskyddet och tydliga regler om nätneutralitet. 2.2. Extern experthjälp En omfattande undersökning med temat ”steg mot en verklig inre marknad för e-kommunikation”, även kallad ”kostnader för EU utan en inre marknad för telekom”, slutfördes 2012.[10] Syftet med undersökningen var att utvärdera läget i fråga om en inre marknad i EU för elektronisk kommunikation och att uppskatta de ekonomiska vinsterna med en inre marknad på detta område. Kommissionen använde även många andra uppgiftskällor, till exempel den årliga resultattavlan för den digitala agendan och ekonomiska studier som utförts av GD Ekonomi och finans, till exempel om Europas fragmenterade telekommunikationsmarknad.[11] EU:s samrådssystem inom ramen för regelverket visade också att de nationella regleringsmyndigheternas metoder för att utöva tillsyn över de berörda marknaderna inte är enhetliga. Inom ramen för programmet för radiospektrumpolitik upptäckte kommissionen dessutom stora skillnader mellan medlemsstaternas förfaranden för auktorisation och öppnande av spektrumband för teknikneutral användning, särskilt i fråga om villkor och tidpunkter. 2.3. Konsekvensbedömning I linje med sin politik för bättre lagstiftning har kommissionen bedömt de olika handlingsalternativens konsekvenser. Huvudorsakerna till ett splittrat regelverk är knutna till de viktigaste sektorsspecifika krav för tillhandahållande av elektronisk kommunikation som omfattas av EU-lagstiftning (auktorisation, tillträde till fasta och trådlösa insatsvaror och efterlevnad av regler för slutanvändarskydd). Även om vart och ett av dessa kravområden har mycket distinkta egenskaper och lösningarna på uppsplittringen med nödvändighet kommer att skilja sig åt markant, är de alla väsentliga för att man ska kunna avveckla de främsta hindren mot ett integrerat tillhandahållande av elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster i EU. I synnerhet har granskningen av olika lösningar delats upp med utgångspunkt i a) de hinder som beror på olika nationella auktorisationsbestämmelser till följd av nationella regleringsmyndigheters skilda regleringssynsätt, b) bristfällig samordning av spektrumtilldelning och spektrumvillkor samt osäkerhet när det gäller regleringen av tillgången på frekvenser, c) brist på produkter i grossistledet som möjliggör ett tjänstetillhandahållande på en annan operatörs nät som kännetecknas av konsekvent driftskompatibilitet för tjänster, inom ramen för marknadslösningar eller bilaterala förhandlingar, och d) splittrade konsumentskyddsregler som medför olika nivåer på konsumentskyddet och olika affärsvillkor, inbegripet höga kostnader för roaming och internationella samtal samt blockering eller strypning av tjänster. För att åtgärda dessa källor till uppsplittring valdes tre handlingsalternativ ut för närmare analys. Det första alternativet baserades på det befintliga regelverket för elektronisk kommunikation. I det andra alternativet övervägdes ett gemensamt lagstiftningsinstrument (en förordning) där regelverket bara skulle justeras när det krävs för en inre marknad i EU för elektronisk kommunikation, baserat på ökad samordning på EU-nivå. Det tredje alternativet byggde på det andra alternativet, men den nuvarande styrningsstrukturen skulle bytas ut mot en gemensam EU-regleringsmyndighet, för att uppnå fullständig rättslig samordning. Varje handlingsalternativ bedömdes utifrån dess ändamålsenlighet för att uppnå de politiska målen, med inriktning på kostnader och fördelar för efterfråge- och utbudssidan, inklusive inverkan på strukturen hos industrin för elektronisk kommunikation i EU, ekonomin, sysselsättningen, konsumentvinsten och miljön. I konsekvensbedömningsrapporten dras slutsatsen att det andra handlingsalternativet är det bästa tillgängliga. För det första syftar en gemensam EU-auktorisation till att minska den administrativa bördan för europeiska aktörer och se till att de omfattas av ett gemensamt regelverk. En samordnad användning av radiospektrumet på den inre marknaden säkerställer en synkroniserad tillgång på spektruminsatsvaror och tillämpning av enhetliga villkor för dess användning i EU, så att en effektiv spektrumanvändning säkerställs. Samtidigt skulle detta gynna ett förutsägbart investeringsklimat för höghastighetsnät och en bred geografisk omfattning på sådana nät, vilket också är ett långsiktigt intresse för slutanvändarna. En förekomst av standardiserade tillträdesprodukter för grossistledet på EU-nivå, som en potentiell lösning på problemet med ett betydande marknadsinflytande, gör det möjligt för fastnätsoperatörer att tillhandahålla uppkopplingstjänster av hög kvalitet till kunder i hela EU. En sådan förekomst väntas få en positiv effekt på investeringarna, särskilt över medlemsstaternas gränser, och underlätta för företag att gå in på nya marknader för att följa kunders efterfrågan, samt göra det möjligt för dem att göra detta med tillträdesprodukter av hög kvalitet. Detta skulle främja konkurrensen och ställa krav på operatörer att förbättra sitt utbud genom att investera i infrastruktur och tjänster. Gemensamma regler för tjänsters kvalitet säkerställer att användare får möjlighet att få tillträde till tjänster och program efter eget val och på grundval av tydliga avtalsvillkor i hela EU, utan att deras tillträde till internet stryps eller blockeras på ett otillbörligt sätt. Samtidigt kommer gemensamma regler att skapa möjlighet att förvärva specialiserade tjänster för tillhandahållande av ett visst innehåll, vissa program och vissa tjänster med en högre kvalitetsnivå. En ökad insyn och förstärkta avtalsvillkor tillgodoser konsumenternas intresse av tillförlitliga tjänster av hög kvalitet och kommer att stärka konkurrensdynamiken på marknaden. Slutligen syftar åtgärder mot omotiverade prisskillnader mellan inhemska samtal och samtal inom EU och åtgärder som underlättar Roaming Like At Home-erbjudanden via roamingavtal till att avskaffa oberättigade ytterligare kostnader för elektroniska kommunikationstjänster som tillhandahålls över gränserna. Sammanfattningsvis skulle detta handlingsalternativ öka den rättsliga förutsebarheten och insynen på det mest effektiva och snabbaste sättet. I synnerhet borde ökade möjligheter att etablera sig på marknader, mer liknande driftsförhållanden (tillträde till insatsvaror, konsumentspecifika regler) och vidarebefordran av stordriftsfördelar till följd av konsumentpriselasticitet eller konkurrenstryck leda till större konvergens. Ett högre konkurrenstryck, medförande incitament till differentiering, samt större stordriftsfördelar, större förutsebarhet i regelverket och en bättre miljö för massdistribution av innovativa tjänster borde i sinom tid förbättra investeringsklimatet. Även om dessa förslag väntas få positiva effekter på skapandet av arbetstillfällen är det svårt att i detta skede bedöma de exakta sociala och sysselsättningsrelaterade effekterna. Kommissionen kommer särskilt att uppmärksamma denna aspekt under sin övervakning och utvärdering av lagstiftningen. I jämförelse med det föredragna handlingsalternativ 2 skulle handlingsalternativ 1 (användning av det befintliga regelverket) eller 3 (fullständig översyn av regelverket för EU-omfattande tjänster) ta 3 till 5 år längre tid på sig att uppnå det önskvärda resultatet, vilket medför att man går miste om en potentiell BNP-ökning på upp till 3,7 % under perioden 2015–2020. Handlingsalternativ 2 tar minst tid på sig att producera effekter och uppnå samtliga särskilda mål, och är därför det handlingsalternativ som ger de största möjliga ekonomiska och samhälleliga vinsterna. Konsekvensbedömningsnämnden yttrade sig om utkastet till konsekvensbedömning den 6 september 2003. Rapporten och sammanfattningen av den offentliggörs tillsammans med detta förslag. 3. FÖRSLAGETS RÄTTSLIGA ASPEKTER 3.1. Rättslig grund Förslaget grundas på artikel 114 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, eftersom dess syfte är att fullborda den inre marknaden för elektronisk kommunikation och se till att den fungerar. 3.2. Subsidiaritetsprincipen Det har inte varit möjligt att helt uppnå målet att inrätta en inre marknad för elektronisk kommunikation med det befintliga regelverket. De nationella reglerna är förenliga med EU:s befintliga regelverk, men det finns skillnader som förhindrar gränsöverskridande verksamhet och tjänster, vilket i sin tur begränsar friheten att tillhandahålla elektronisk kommunikation, en rättighet som garanteras i EU:s lagstiftning. Detta har en direkt effekt på den inre marknadens funktionssätt. Medlemsstaterna har varken behörighet eller incitament för att ändra det befintliga regelverket. Det krävs åtgärder på EU-nivå för att komma till rätta med problemets underliggande orsaker. För det första blir det möjligt att komma till rätta med den nuvarande splittringen till följd av den nationella dimensionen av det allmänna auktorisationssystemet genom att införa en gemensam EU-auktorisation. Ett system för en gemensam EU-auktorisation tillsammans med hemmedlemsstatens kontroll av återkallanden och/eller tillfälliga återkallanden av sådana auktorisationer skulle underlätta registreringen av EU-operatörer och samordningen av de viktigaste verkställighetsåtgärder som är tillämpliga på dem. Förslaget bidrar till att göra regelverket enhetligare och mer förutsägbart för sådana företag genom att kommissionen ges befogenheten att kräva att nationella regleringsmyndigheter drar tillbaka föreslagna korrigeringsåtgärder som är oförenliga med EU:s lagstiftning. Det bidrar dessutom till att göra de reglerade villkoren för tillträde till fasta och trådlösa insatsvaror mycket mer enhetligt, vilket i sin tur underlättar tillhandahållande av EU-omfattande tjänster. En fullständig harmonisering av slutanvändarnas rättigheter garanterar att medborgare och leverantörer i EU har liknande rättigheter och skyldigheter, särskilt möjlighet att marknadsföra och förvärva tjänster över gränserna på samma villkor. Subsidiaritetsprincipen respekteras eftersom EU:s ingripande begränsas till vad som är nödvändigt för att avlägsna specifika hinder för den inre marknaden. För det första står den gemensamma EU-auktorisationen till förfogande för operatörer som har för avsikt att bedriva sin verksamhet på EU-nivå, och de rättsliga skyldigheter som är kopplade till den plats där ett nät är beläget eller där en tjänst tillhandahålls kommer fortfarande att beslutas av den nationella regleringsmyndigheten i den berörda medlemsstaten. Inkomster från spektrumtilldelningar kommer att fortsätta att tillfalla den berörda medlemsstaten, medan mer detaljerade regleringsprinciper om spektrumanvändningen som kompletterar de högt satta mål som är integrerade i EU:s regelverk fortfarande ger medlemsstaternas stort utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller detaljerna. Vad gäller förfarandet för anmälan till kommissionen rörande spektrum bygger detta på en granskning av förenligheten i rättsligt avseende, snarare än att kommissionens utrymme för egen bedömning byts ut mot medlemsstaternas, och är föremål för ytterligare säkerhetsåtgärder såsom granskningsförfarandet enligt kommittéförfarandet. Utökandet av rätten att använda accesspunkter med liten räckvidd enligt ett allmänt tillstånd begränsas till småskaliga utbyggnader med låg effekt, som definieras strikt genom genomförandeåtgärder. Slutligen ligger införandet av europeiska virtuella accessprodukter kvar hos den nationella tillsynsmyndigheten i den medlemsstat där nätet är beläget, efter en marknadsanalys som bygger på den befintliga ramen. Samtidigt används i harmoniseringen av virtuella accessprodukter samma mekanism som för fysiska accessprodukter i grossistledet som planerats redan inom den befintliga ramen. 3.3. Proportionalitetsprincipen EU:s åtgärder begränsas till vad som är nödvändigt för att uppnå de fastställda målen. Åtgärderna kommer att inriktas på att komma till rätta med tydliga hinder för den inre marknaden, med det minimum av ändringar av den befintliga rättsliga ramen som krävs för att skapa förutsättningar för att nya gränsöverskridande marknader för elektronisk kommunikation ska utvecklas på EU-nivå. Därmed blir det möjligt att uppnå det dubbla inremarknadsmålet, dvs. frihet att tillhandahålla och frihet att konsumera elektroniska kommunikationstjänster. Genom att lämna det befintliga regelverket i stort sett orört, även det sätt på vilket de nationella tillsynsmyndigheterna övervakar marknaderna, undviker man dessutom att störa den verksamhet som bedrivs av leverantörer som väljer att bibehålla ett nationellt (eller regionalt) fotavtryck. Vidare bör utvecklingen av nya gränsöverskridande marknader ske enligt principen om ”bättre lagstiftning”, dvs. genom att man gradvis lättar lagstiftningstrycket om marknaderna visar sig vara konkurrenskraftiga i ett mer integrerat europeiskt sammanhang, men i enlighet med nationella tillsynsmyndigheters tillsynsbefogenheter och på det villkoret att en konkurrensövervakning görs i efterhand. Detta är fördelaktigt eftersom det också på en verklig inre marknad är de nationella tillsynsmyndigheterna som vore bäst lämpade att ta hänsyn till nationella särdrag när de i) reglerar tillträde till fysisk infrastruktur som till själva sin natur är geografiskt begränsad till nationell eller regional nivå och ii) tar itu med konsumentfrågor på nationell nivå (särskilt på deras eget språk). De föreslagna åtgärderna kommer följaktligen inte att medföra betydande ändringar av förvaltningen eller överföring av befogenheter till unionsnivå t.ex. genom en EU-regleringsmyndighet eller unionsomfattande spektrumauktorisation. Lösningarna kommer att ge berörda parter möjlighet att utnyttja de synergier som skapas av en stor inre marknad och göra deras verksamhet och investeringar mer effektiva på ett så tidsbesparande och effektivt sätt som möjligt. Samtidigt garanterar förslaget för de operatörer som väljer att tillhandahålla tjänster i en enda medlemsstat att de nuvarande reglerna fortsätter att gälla, samtidigt som de drar nytta av klarare och tydligare regler om slutanvändare rättigheter, och mer förutsägbara villkor för tillträde till spektruminsatsvaror och till produkter av hög kvalitet för tillträde till fasta nät. 3.4. Grundläggande rättigheter Förslagets inverkan på grundläggande rättigheter som uttrycks- och informationsfrihet, rätten att driva verksamhet, icke-diskriminering, konsumentskydd och skydd av personuppgifter har analyserats. Förordningen kommer i synnerhet att bidra till att säkra tillgång till ett öppet internet. En hög standard fastställs för fullständigt harmoniserade rättigheter för slutanvändare och friheten att bedriva verksamhet ökas på EU-nivå, vilket bör leda till minskad sektorsspecifik lagstiftning i sinom tid. 3.5. Val av regleringsform Kommissionen föreslår en förordning som avlägsnar hindren för ett fullbordande av den inre marknaden genom att komplettera det befintliga regelverket för elektronisk kommunikation. Detta medför särskilda direkt tillämpliga rättigheter och skyldigheter för leverantörer och slutanvändare och omfattar även samordningsmekanismer för vissa insatsvaror på unionsnivå i syfte att underlätta tillhandahållandet av elektroniska kommunikationstjänster över gränserna En förordning är viktig t.ex. på område öppet Internet och trafikledning, där en verkligt gemensam strategi är nödvändig för att från början undvika den nuvarande tendensen mot divergerande nationella lösningar och för att möjliggöra såväl integrerad nätförvaltning och utveckling av innehåll, tillämpningar och tjänster online som kan göras tillgängliga på ett enhetligt sätt i hela unionen. 3.6. Förslagets struktur och de viktigaste rättigheterna och skyldigheterna Allmänna bestämmelser (kapitel I, artiklarna 1 och 2) Kapitel 1 innehåller de allmänna bestämmelserna, inbegripet relevanta definitioner. Här anges de rättsliga principerna för hur de berörda regleringsmyndigheter ska agera när de tillämpar denna förordning tillsammans med bestämmelserna i det befintliga regelverket. En gemensam EU-auktorisation (kapitel II, artiklarna 3–7) Operatörer som vill tillhandahålla tjänster i flera medlemsstater måste för närvarande ha tillstånd i var och en av dessa medlemsstater Genom förordningen införs en gemensam EU-auktorisation som bygger på ett gemensamt anmälningssystem i den medlemsstat där den berörda leverantören av elektronisk kommunikation har sitt huvudsakliga driftsställe (hemmedlemsstaten) och tillämpliga villkor anges. Återkallande och/eller tillfälligt återkallande av en gemensam EU-auktorisation står under hemmedlemsstatens kontroll Innehavare av en gemensam EU-auktorisation har rätt till samma rättsliga behandling i liknande situationer i och mellan medlemsstater, och nya marknadsaktörer och mindre gränsöverskridande operatörer undantas från administrativa avgifter och bidrag till finansieringen av samhällsomfattande tjänster i andra medlemsstater än hemmedlemsstaten (värdmedlemsstater). Innehavare av en gemensam EU-auktorisation kommer dessutom att tillhandahålla tjänster i hela EU på grundval av en mer konsekvent tillämpning av lagstadgade skyldigheter. Den gemensamma EU-auktorisationen kommer därför att bidra till att minska onödiga administrativa hinder samtidigt som EU-leverantörerna garanteras mer enhetliga rättigheter och skyldigheter för att bedriva verksamhet inom EU och vinna stordriftsfördelar Europeiska insatsvaror (kapitel III) Avsnitt 1 (artiklarna 8–16) Mobilleverantörer i EU saknar i dag den förutsägbarhet som krävs när det gäller tillgång till spektrum inom EU och måste hantera olika tilldelningsvillkor De har därför svårare att planera långsiktigt och investera över gränserna, vilket i sin tur innebär att de har svårt att växa. Sådana splittrade förhållanden innebär att tillverkarna av apparaterna utformar sina produkter för andra marknader med större skala och tillväxtutsikter För att få slut på denna ohållbara situation måste harmoniseringen av spektruminsatsvaror garanteras genom att · fastställa gemensamma rättsliga principer som är tillämpliga på en medlemsstat när man fastställer villkoren för användning av spektrum som är harmoniserade för trådlös bredbandskommunikationer. · ge kommissionen befogenhet att anta genomförandeakter för att harmonisera tillgången till spektrum, tidpunkt för tilldelningar och varaktigheten för nyttjanderätter till spektrum, · inrätta en samrådsmekanism som ger kommissionen möjlighet att granska förslag till nationella åtgärder för tilldelning och användning av spektrum, och · förenkla villkoren för användning och tillhandahållande av trådlösa lågeffektstillämpningar för bredbandstillgång (Wi-Fi, små celler) för att öka konkurrensen och minska överbelastningen av nät. Avsnitt 2 (artiklarna 17–20) Harmoniserat och högkvalitativt virtuellt tillträde till fasta nät skulle underlätta marknadsinträdet för både slutanvändare och företag och även underlätta tillhandahållandet av gränsöverskridande tjänster. Det skulle dessutom främja konkurrens och investeringar. I dag definieras virtuella fasta tillträdesprodukter på många olika sätt inom EU. Virtuellt tillträde till fasta nät för tillhandahållande av gränsöverskridande tjänster kommer att harmoniseras på följande sätt: · Fastställande av gemensamma egenskaper för EU-harmoniserade virtuella tillträdesprodukter för bredband (virtuell separation, IP-bitström och terminerande avsnitt i hyrda förbindelser) vid föreskrivet tillträde för operatörer med ett betydande marknadsinflytande. · De nationella regleringsmyndigheterna måste därför beakta införandet av sådana harmoniserade tillträdesprodukter när de ålägger korrigerande åtgärder, med vederbörlig hänsyn till befintliga investeringar, befintlig konkurrens om infrastrukturen samt övergripande proportionalitetskrav. Förslaget speglar också beslutspraxis genom en bestämmelse som kopplar övervägande av priskontrollskyldigheter i grossistledet för nästa generations accessnät till konkurrenstryck från alternativa infrastrukturer, effektiva garantier för icke-diskriminerande tillträde och omfattningen av konkurrensen på slutkundsnivå när det gäller pris, valmöjligheter och kvalitet. · • Införande av en rättighet för leverantörer av elektronisk kommunikation att erbjuda och på rimliga villkor få tillträde till harmoniserade tillträdesprodukter med garanterad tjänstekvalitet för att möjliggöra nya typer av onlinetjänster Slutanvändarnas rättigheter (kapitel IV, artiklarna 21-29) Inom EU är inkonsekventa regler för slutanvändarnas rättigheter ett problem för både slutanvändare och leverantörer, vilket i sin tur leder till olika skyddsnivåer och många skilda regler som ska följas i de olika medlemsstaterna. Denna splittring är kostsam för operatörerna och otillfredsställande för slutanvändarna och förhindrar i slutändan gränsöverskridande tillhandahållande av tjänster, vilket i sin tur leder till att slutanvändarna är ovilliga att konsumera sådana tjänster. För att garantera en lämplig nivå på konsumentskyddet inom EU harmoniseras bestämmelserna om slutanvändarnas rättigheter, bland annat – Icke-diskriminering mellan viss nationella och EU-interna (internationella) kommunikationer (om inte skillnaderna är objektivt motiverade), – obligatorisk förhandsinformation och avtalsinformation, – ökad insyn och fler möjligheter att undvika oväntat höga fakturor, – rätt att säga upp avtalet efter sex månader utan kostnad (förutom återstående kostnader för eventuell subventionerad utrustning eller andra kampanjer) – en skyldighet för leverantörerna att tillhandahålla obehindrad anslutning till allt innehåll och alla tillämpningar eller tjänster som slutanvändarna har tillträde till – även kallat nätneutralitet – samtidigt som operatörers användning av trafikledningsåtgärder regleras när det gäller allmän tillgång till internet. Samtidigt förtydligas den rättsliga ramen för specialiserade tjänster med ökad kvalitet. Underlättande av leverantörsbyte (kapitel V, artikel 30) Förbättrade regler för leverantörsbyte främjar marknadsinträde och konkurrensen mellan leverantörer av elektronisk kommunikation, vilket i sin tur leder till att slutanvändarna lättare kan välja den leverantör som bäst passar just deras behov. Harmoniserade principer för bytesförfaranden fastställs, till exempel kostnadsorientering, mottagande av leverantörsledd process samt automatisk uppsägning av avtalet med den överförande leverantören. Organisatoriska bestämmelser och slutbestämmelser (kapitel VI, artiklarna 31–40) Detta kapitel innehåller allmänna bestämmelser om de behöriga nationella myndigheternas befogenheter att besluta om sanktioner samt regler för kommissionens befogenhet att anta delegerade akter eller genomförandeakter. Ändringar av ramdirektiven samt roaming- och Berecförordningen anges också. Syftet med ändringarna är att skapa ökad enhetlighet och stabilitet inom EU för de nationella regleringsmyndigheternas marknadsbedömningar och införande av rättsliga krav för innehavare av en gemensam EU-auktorisation för att undvika att de ställs inför olika skyldigheter för samma marknadsmisslyckande i varje medlemsstat där de bedriver verksamhet, särskilt när det gäller förhandsreglering av marknaden och med tanke på att de nationella regleringsmyndigheterna fortfarande är ansvariga för sina respektive (nationella) marknader. Därför ges kommissionen befogenhet att kräva att korrigeringsåtgärder som åläggs företag med en gemensam EU-auktorisation dras tillbaka och skapa rättslig säkerhet i kriterierna för att identifiera marknader som bör åläggas sådana förhandsåtgärder, även med hänsyn till konkurrenstryck från motsvarande tjänster som tillhandahålls av ”over-the-top”-aktörer (OTT). Den tredje roamingförordningen med sina strukturåtgärder kommer visserligen att skapa större konkurrens på marknaden men den väntas inte på egen hand kunna skapa en situation där kunderna med tillförsikt kan återskapa sitt konsumtionsbeteende i hemlandet i samband med utlandsresor och därmed en situation där tilläggsavgifterna för roaming upphör i hela EU. Artikel 33 bygger därför på roamingförordningen och ger operatörer ett incitament att tillhandahålla roamingtjänster på nationella prisnivåer. Genom förslaget införs också ett frivilligt system för mobiloperatörer att ingå bilaterala eller multilaterala roamingavtal så att de kan internalisera roamingkostnaderna i grossistledet och gradvis införa roamingtjänster till nationella prisnivåer fram till juli 2016, samtidigt som risken för godtycklig prissättning begränsas Sådana roamingavtal är inte i sig någon nyhet på marknaden. Det finns redan roamingavtal som ger deltagarna (förutsatt att de följer konkurrensreglerna) möjlighet att förverkliga stordriftsfördelar när det gäller tillhandahållande av roamingtjänster som mellan avtalsslutande parter. Förslaget kräver dock att de anmäls för att förbättra insynen i dem. Syftet med den föreslagna frivilliga ordningen är att sådana legitima stordriftsfördelar ska komma konsumenterna till godo genom tillhandahållande av roamingtjänster till nationella prisnivåer, hemmamarknaden, på villkor som garanterar att roaming i hela unionen omfattas och att konsumenterna i hela unionen i sinom tid kan dra nytta av sådana anbud. Samtidigt medför förslaget en nödvändig jämvikt som ger operatörerna möjlighet att anpassa sina erbjudanden i detaljistledet och successivt garantera att hela kundbasen drar nytta av dem. Utan bilaterala eller multilaterala roamingavtal är det orealistiskt att tänka sig att en operatör ensam skulle kunna tillhandahålla roaming till inhemska priser i hela unionen inom den planerade tidsramen. Slutligen är det nödvändigt att ändra Berecförordningen för att göra organet mer stabilt och ge det möjlighet att spela en mer strategisk roll, särskilt genom utnämning av en ordförande som är expert och sitter i tre år. 4. BUDGETKONSEKVENSER Förslaget till förordning påverkar inte unionens budget. Det ska särskilt påpekas att förslaget om ändring av förordning (EG) nr 1211/2009) inte påverkar antalet nya tjänster i tjänsteförteckningen eller EU:s finansiella bidrag till Berec och det överensstämmer med de siffror som anges i meddelandet från Europaparlamentet och rådet (COM(2013) 519 final). 2013/0309 (COD) Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING om åtgärder för att fullborda den europeiska inre marknaden för elektronisk kommunikation och upprätta en uppkopplad kontinent, och om ändring av direktiven 2002/20/EG, 2002/21/EG och 2002/22/EG samt förordningarna (EG) nr 1211/2009 och (EU) nr 531/2012 ((Text av betydelse för EES) EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING, med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 114, med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, efter översändande av utkastet till lagstiftningsakt till de nationella parlamenten, med beaktande av yttrandet från Europeiska ekonomiska och sociala kommittén[12], med beaktande av Regionkommitténs yttrande[13], i enlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet, och av följande skäl: (1) EU måste utnyttja alla tillväxtkällor för att ta sig ur krisen, skapa arbetstillfällen och återfå sin konkurrenskraft. Att åter få fart på tillväxten och skapa arbetstillfällen i unionen är syftet med Europa 2020-strategin. Vid sitt vårmöte 2013 betonade Europeiska rådet hur viktig den digitala inre marknaden är för tillväxten och efterlyste konkreta åtgärder för att så snabbt som möjligt skapa en inre marknad för informations- och kommunikationsteknik (IKT). Enligt målen för Europa 2020-strategin och rådets uttalande syftar denna förordning till att inrätta en inre marknad för elektronisk kommunikation genom att komplettera och anpassa unionens befintliga regelverk för elektronisk kommunikation. (2) Redan i En digital agenda för Europa, som är ett av flaggskeppsinitiativen i EU:s Europa 2020-strategi, betonades den centrala roll som IKT och nätanslutning spelar för utvecklingen av vår ekonomi och för samhället. För att unionen ska kunna dra bästa nytta av den digitala omvandlingen krävs en dynamisk inre marknad för elektronisk kommunikation för alla branscher och i hela EU. En sådan verklig inre marknad för kommunikationer kommer att utgöra ryggraden i en innovativ och ”smart” digital ekonomi och ligga till grund för en inre digital marknad där onlinetjänster flödar fritt över gränserna. (3) På en sömlös inre marknad för elektronisk kommunikation bör friheten att tillhandahålla elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster till alla kunder i unionen och varje slutanvändares rätt att välja bästa tillgängliga erbjudande på marknaden garanteras, och får inte hindras av att marknaderna splittras upp vid de nationella gränserna. Med det befintliga regelverket är det inte möjligt att helt lösa problemet med denna uppsplittring, som yttrar sig i nationella i stället för unionsomfattande allmänna auktorisationssystem, nationella system för spektrumtilldelning, skillnader mellan de tillträdesprodukter som är tillgängliga för leverantörer av elektronisk kommunikation i de olika medlemsstaterna samt skilda branschspecifika konsumentbestämmelser. Unionen kan i många fall endast fastställa grundläggande bestämmelser, som ofta genomförs på olika sätt av medlemsstaterna. (4) En verklig inre marknad för elektronisk kommunikation bör bidra till att främja konkurrens, investeringar och innovation för att skapa nya och förbättrade nät och tjänster genom att främja marknadsintegration och gränsöverskridande erbjudanden av tjänster. Detta bör i sin tur bidra till att uppnå de ambitiösa mål för höghastighetsbredband som anges i den digitala agendan för Europa. Den ökande tillgången till digitala infrastrukturer och tjänster bör i sin tur öka konsumenternas valfrihet, tjänsternas kvalitet och mångfald i innehållet, bidra till territoriell och social sammanhållning och underlätta rörligheten inom unionen. (5) Fördelarna med en inre marknad för elektronisk kommunikation bör spridas till det bredare digitala ekosystemet, som omfattar unionens utrustningstillverkare, innehålls- och tillämpningsleverantörer och den bredare ekonomin, till exempel banksektorn, bilindustrin logistiksektorn, detaljhandeln, energi- och transportsektorerna. Dessa sektorer är beroende av anslutningsmöjligheter för att öka produktiviteten, till exempel genom allmänt utbredda molntillämpningar, anslutna föremål och möjligheter till ett integrerat tillhandahållande av tjänster för olika delar av ett företag. De offentliga förvaltningarna och sjuk-och hälsovården kommer också att vinna på en bredare tillgång till e-förvaltnings- och e-hälsotjänster. Utbudet på kulturinnehåll och kulturtjänster i allmänhet kan också öka på en inre marknad för elektronisk kommunikation. Tillhandahållande av anslutning via elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster är så viktigt för den bredare ekonomin och samhället i stort att obefogade branschspecifika bördor, vare sig rättsliga eller andra, bör undvikas. (6) Denna förordning syftar till att fullborda den inre marknaden för elektronisk kommunikation genom åtgärder längs tre inbördes sammankopplade huvudaxlar. För det första bör förordningen bidra till att säkerställa friheten att tillhandahålla elektroniska kommunikationstjänster över gränserna och över olika nät i olika medlemsstater på grundval av en gemensam EU-auktorisation, i syfte att skapa förutsättning för ökad enhetlighet och förutsägbarhet i innehållet och för genomförandet av sektorsspecifika bestämmelser inom unionen. För det andra är det nödvändigt att införa mycket mer enhetliga villkor för tillträdet till grundläggande insatsvaror för gränsöverskridande tillhandahållande av elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster, inte bara för trådlösa bredbandskommunikationer som är beroende av både licensbelagda och licensfria spektrum, utan även för anslutning via fasta nät. För det tredje bör reglerna för skydd av slutanvändare, särskilt konsumenter, harmoniseras i syfte att tillnärma affärsvillkoren och bygga upp ett digitalt förtroende bland medborgarna. Detta omfattar bestämmelser om icke-diskriminering, avtalsinformation, uppsägning av avtal och leverantörsbyte, om tillträde till onlineinnehåll, tillämpningar och tjänster och om trafikstyrning, som inte bara skyddar slutanvändarna, utan samtidigt garanterar att internetekosystemet fortsätter att fungera som en motor för tillväxt. Dessutom bör ytterligare reformer på roamingområdet genomföras för att skapa förtroende hos slutanvändarna att bibehålla sin uppkoppling när de reser inom unionen, och förordningen bör med tiden därför bli en drivkraft för enhetliga prissättningsvillkor och andra villkor inom unionen. (7) Denna förordning bör komplettera unionens befintliga regelverk (Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/19/EG[14], Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/20/EG[15], Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/21/EG[16], Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/22/EG[17], Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/58/EG[18], kommissionens direktiv 2002/77/EG[19] samt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1211/2009[20], Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 531/2012[21] och Europaparlamentets beslut nr 243/2012/EU[22]) och de tillämpliga nationella rättsakter som har antagits i enlighet med unionsrätten, genom att det fastställs särskilda rättigheter och skyldigheter för både leverantörer och slutanvändare av elektronisk kommunikation, och görs relevanta ändringar av de befintliga direktiven och av förordning (EU) nr 531/2012 för att öka konsekvensen samt vissa väsentliga ändringar för att skapa en mer konkurrenskraftig inre marknad. (8) Åtgärderna i denna förordning respekterar principen om teknikneutralitet, det vill säga de varken föreskriver eller gynnar användningen av en viss typ av teknik. (9) Tillhandahållande av elektronisk kommunikation är fortfarande föremål för större bördor om de är gränsöverskridande än om de är nationella. Gränsöverskridande leverantörer måste i synnerhet fortfarande anmäla sig och betala avgifter i de olika värdmedlemsstaterna. Innehavare av en gemensam EU-auktorisation bör omfattas av ett gemensamt anmälningssystem och göra anmälan i den medlemsstat där de har sitt huvudsakliga driftsställe (hemmedlemsstaten), vilket kommer att minska den administrativa bördan för gränsöverskridande operatörer. Den gemensamma EU-auktorisationen bör gälla alla företag som tillhandahåller eller har för avsikt att tillhandahålla elektroniska kommunikationstjänster och kommunikationsnät i fler än en medlemsstat, vilket innebär att de åtnjuter de rättigheter som omfattas av friheten att tillhandahålla elektroniska kommunikationstjänster och kommunikationsnät i alla medlemsstater i enlighet med denna förordning. En gemensam EU-auktorisation där det tillämpliga regelverket för operatörer av elektronisk kommunikation som tillhandahåller tjänster i olika medlemsstater på grundval av en allmän auktorisation i hemmedlemsstaten bör bidra till att friheten att tillhandahålla elektroniska kommunikationstjänster och kommunikationsnät kan utövas effektivt i hela unionen. (10) Tillhandahållande av elektroniska kommunikationstjänster eller kommunikationsnät över gränserna kan ha olika former beroende på olika faktorer, till exempel vilken typ av nät eller tjänst som tillhandahålls, omfattningen av den fysiska infrastruktur som krävs eller antalet abonnenter i de olika medlemsstaterna. Avsikten att tillhandahålla elektroniska kommunikationstjänster över gränserna eller driva ett elektroniskt kommunikationsnät i fler än en medlemsstat kan påvisas genom aktiviteter såsom förhandling om avtal om nättillträde i en viss medlemsstat eller marknadsföring via en internetsida på den avsedda medlemsstatens språk. (11) Oavsett hur en leverantör väljer att driva elektroniska kommunikationsnät eller tillhandahålla elektroniska kommunikationstjänster över gränserna, bör det regelverk som gäller för leverantörer av elektronisk kommunikation inom EU vara neutralt i fråga om de kommersiella val som ligger till grund för leverantörens organisation av funktioner och verksamheter i de olika medlemsstaterna. Oavsett företagets struktur bör hemmedlemsstaten för en EU-leverantör av elektronisk kommunikation anses vara den medlemsstat där de strategiska besluten om tillhandahållande av elektroniska kommunikationsnät eller kommunikationstjänster fattas. (12) Den gemensamma EU-auktorisationen bör grundas på den allmänna auktorisationen i hemmedlemsstaten. Den bör inte omfattas av villkor som redan är tillämpliga enligt annan befintlig nationell lagstiftning som inte är specifik för sektorn för elektronisk kommunikation. Dessutom bör bestämmelserna i denna förordning och förordning (EU) nr 531/2012 även gälla för EU-leverantörer av elektronisk kommunikation. (13) De flesta sektorsspecifika villkor, exempelvis om nättillträde, nätsäkerhet och nätintegritet eller tillträde till larmtjänster, är starkt kopplade till den plats där nätet är beläget eller tjänsten tillhandahålls. EU-leverantörer av elektronisk kommunikation kan följaktligen omfattas av villkor som är tillämpliga i den medlemsstat där leverantören bedriver sin verksamhet om inget annat anges i denna förordning. (14) Om medlemsstaterna kräver bidrag från sektorn för finansiering av skyldigheter att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster och för regleringsmyndigheternas administrativa kostnader, bör kriterierna och förfarandena för fördelningen av bidrag mellan EU-leverantörer av elektronisk kommunikation vara proportionella och icke-diskriminerande för att inte hindra gränsöverskridande marknadstillträde, särskilt av nya marknadsdeltagare och mindre operatörer. Bidragen från de enskilda företagen bör därför fastställas utifrån varje företags marknadsandel räknat i realiserad omsättning i den berörda medlemsstaten, och ett tröskelvärde bör tillämpas. (15) Det är nödvändigt att säkerställa att EU-leverantörer av elektronisk kommunikation inte behandlas olika under lika omständigheter av medlemsstaterna, och att en enhetlig regleringspraxis tillämpas på den inre marknaden, särskilt med avseende på åtgärder som omfattas av artiklarna 15 eller 16 i direktiv 2002/21/EG eller artiklarna 5 eller 8 i direktiv 2002/19/EG. EU-leverantörer av elektronisk kommunikation bör därför ha rätt till lika behandling av medlemsstaterna i objektivt likvärdiga situationer för att möjliggöra mer integrerade verksamheter som täcker flera territorier. Dessutom bör det i sådana fall finnas särskilda förfaranden på unionsnivå för granskning av utkast till beslut om korrigeringsåtgärder i den mening som avses i artikel 7a i direktiv 2002/21/EG för att undvika omotiverade skillnader i de skyldigheter som är tillämpliga på EU-leverantörer av elektronisk kommunikation i de olika medlemsstaterna. (16) Reglerings- och tillsynsbefogenheterna avseende EU-leverantörer av elektronisk kommunikation bör fördelas mellan leverantörens hemmedlemsstat och värdmedlemsstat(er) för att minska hindren för marknadstillträde, samtidigt som det på lämpligt sätt bör kontrolleras att de tillämpliga villkoren för dessa leverantörers tillhandahållande av elektroniska kommunikationstjänster och kommunikationsnät iakttas. Varje nationell regleringsmyndighet bör därför övervaka efterlevnaden av de villkor som är tillämpliga på respektive territorium i enlighet med unionslagstiftningen, bland annat genom sanktioner och provisoriska åtgärder, men endast den nationella regleringsmyndigheten i hemmedlemsstaten bör ha rätt att återkalla eller tillfälligt återkalla rätten för en EU-leverantör av elektronisk kommunikation att tillhandahålla elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster i hela eller delar av unionen. (17) Radiospektrum är en kollektiv nyttighet och en viktig resurs för den inre marknaden för mobilt trådlöst bredband och satellitkommunikationer i unionen. Utvecklingen av trådlösa bredbandskommunikationer bidrar till genomförandet av en digital agenda för Europa, särskilt målet om att garantera en tillgång till bredband med en hastighet på minst 30 Mbit/s för alla senast 2020, och tillhandahålla unionen högsta möjliga bredbandshastigheter och bredbandskapacitet. Unionen har emellertid halkat efter andra stora regioner – Nordamerika, Afrika och delar av Asien – när det gäller införande och spridning av den senaste generationen trådlös bredbandsteknik som krävs för att uppnå dessa politiska mål. Över hälften av medlemsstaterna har ansökt om undantag från den gradvisa tillståndsprocessen för att möjliggöra användningen av 800 MHz-bandet för trådlösa bredbandskommunikationer eller har på annat sätt underlåtit att genomföra detta till den tidsgräns som fastställs i Europaparlamentets och rådets beslut nr 243/2012 om programmet för radiospektrumpolitik,[23] vilket visar att det krävs snabba åtgärder även inom det befintliga programmet för radiospektrumpolitik. Unionens åtgärder för att harmonisera villkoren för tillträde till och effektiv användning av radiospektrumet för trådlösa bredbandskommunikationer i enlighet med Europaparlamentets och rådets beslut nr 676/2002/EG[24] har inte varit tillräckliga för att lösa detta problem. (18) Den nationella politiken skiljer sig åt på detta område, vilket ger upphov till inkonsekvens och skapar splittringar på den inre marknaden. Detta förhindrar i sin tur genomförandet av unionsomfattande tjänster och fullbordandet av den inre marknaden för trådlösa bredbandskommunikationer. Detta kan skapa olika villkor för tillgång till sådana tjänster, hindra konkurrensen mellan företag som är etablerade i olika medlemsstater, avskräcka från investeringar i mer avancerade nät och tekniker och hindra uppkomsten av innovativa tjänster. Konsekvensen blir att medborgarna och företagen förvägras allmänt utbredda och integrerade tjänster av hög kvalitet och operatörerna av trådlöst bredband inte har möjlighet att utnyttja de större effektivitetsvinsterna från storskaliga och mer integrerade verksamheter. Åtgärder på unionsnivå när det gäller vissa aspekter av radiospektrumtilldelning bör därför komplettera utvecklingen av de avancerade trådlösa bredbandskommunikationstjänsternas täckning så att den blir bred och integrerad i hela unionen. Samtidigt bör medlemstaterna få behålla rätten att vidta åtgärder för att organisera sina radiospektrum med hänsyn till den allmänna ordningen, den allmänna säkerheten och försvaret. (19) Leverantörer av elektroniska kommunikationstjänster, inklusive mobiloperatörer eller konsortier av sådana operatörer, bör gemensamt kunna organisera en effektiv och prismässigt överkomlig täckning av en stor del av unionens territorium som på lång sikt gynnar slutanvändarna, och bör därför kunna använda radiospektrum i flera medlemsstater med tillämpning av liknande villkor, förfaranden, kostnader, tidpunkter och varaktighet i harmoniserade band, och med kompletterande radiospektrumpaket, såsom en kombination av lägre och högre frekvenser för täckning av tätbefolkade och mindre tätbefolkade områden. Initiativ för ökad samordning och konsekvens bidrar även till att öka förutsägbarheten för investeringar i nät. Förutsägbarheten skulle också gynnas stort av en tydlig politik för långsiktig giltighet av nyttjanderätter till radiospektrum, utan att det påverkar den obegränsade karaktären hos sådana rätter i vissa medlemsstater. Nyttjanderätterna bör ha tydliga villkor för överlåtande, uthyrning eller fördelning av delar av eller hela det radiospektrum som omfattas av en sådan individuell nyttjanderätt. (20) Samordningen av och enhetligheten hos nyttjanderätterna till radiospektrum bör också förbättras, åtminstone för de band som har harmoniserats för trådlösa, fasta, nomadiska och mobila bredbandskommunikationer. Detta omfattar de band som har identifierats av Internationella teleunionen för IMT-advanced-system (International Mobile Telecommunications-Advanced) samt de band som används för RLAN (Radio Local Area Networks), såsom 4 GHz och 5 GHz. Det bör även utökas till att omfatta band som kan harmoniseras i framtiden för trådlösa bredbandskommunikationer enligt vad som förutses i artikel 3 b i beslutet om inrättande av ett flerårigt program för radiospektrumpolitik och i yttrandet från gruppen för radiospektrumpolitik om strategiska utmaningar för Europa när det gäller att hantera den ökade efterfrågan på spektrum för trådlöst bredband som antogs den 13 juni 2013, till exempel banden 700 MHz, 1.5 GHz och 3.8–4.2 GHz inom en snar framtid. (21) De olika nationella förfarandena för radiospektrumtilldelning skulle bli enhetligare genom mer uttryckliga bestämmelser om kriterierna för tidsplaner för auktoriseringsförfarandena, giltighetstiden för nyttjanderätterna, avgifter och hur de ska betalas, kapacitets- och täckningsskyldigheter, fastställande av vilka radiospektrum och spektrumblock som omfattas av ett auktorisationsförfarande, objektiva tröskelkrav för främjande av en effektiv konkurrens samt villkor för omsättningsbarheten för nyttjanderätter, inklusive fördelningsvillkor. (22) Genom att begränsa avgiftsbördan till vad som krävs för en optimal radiospektrumförvaltning med en balans mellan omedelbara betalningar och regelbundna avgifter skulle investeringar i infrastruktur och införande av teknik främjas, och de kostnadsfördelar som detta medför skulle överföras till slutanvändarna. (23) Mer synkroniserade radiospektrumtilldelningar som stimulerar införandet av trådlöst bredband i hela unionen skulle skapa stordriftsfördelar i de berörda industrierna, till exempel nätutrustning och terminaler. Dessa sektorer bör i sin tur ta hänsyn till unionens initiativ och politik för radiospektrumanvändning i en större utsträckning än vad som varit fallet den senaste tiden. Det bör därför inrättas ett förfarande för harmonisering av tidtabellerna för tilldelning samt införas bestämmelser om kortaste eller gemensam giltighetstid för nyttjanderätter till banden. (24) När det gäller andra viktiga och väsentliga villkor som skulle kunna kopplas till nyttjanderätter till radiospektrum för trådlöst bredband skulle medlemsstaternas tillämpning av de rättsliga principer och kriterier som fastställs i denna förordning bli mer enhetlig om det infördes en samordningsmekanism genom vilken kommissionen och medlemsstaternas behöriga myndigheter på förhand skulle kunna ge synpunkter på en viss medlemsstats förslag till beviljande av nyttjanderätter, och kommissionen med beaktande av de övriga medlemsstaternas synpunkter skulle kunna förhindra genomförandet av sådana förslag som inte är förenliga med unionens lagstiftning. (25) Med tanke på den stora ökningen av efterfrågan på radiospektrum för trådlöst bredband bör lösningar för en alternativ spektrumeffektiv tillgång till trådlöst bredband främjas. Detta omfattar användning av trådlösa tillträdessystem med låg effekt och kort räckvidd, till exempel så kallade hotspots (även kallade Wi-Fi) i RLAN samt nätverk med små cellulära tillträdespunkter med låg effekt (även kallade femto-, pico- eller metroceller). (26) Kompletterande trådlösa accessystem såsom RLAN, särskilt allmänt tillgängliga RLAN-accesspunkter, gör internet allt mer lättåtkomligt för slutanvändarna och gör det möjligt för mobiloperatörerna att avlasta trafiken genom användning av harmoniserade radiospektrumresurser som inte kräver en individuell auktorisation eller nyttjanderätt till radiospektrumet. (27) De flesta RLAN-accesspunkterna används i dag av privata slutanvändare som en lokal trådlös utökning av deras fasta bredbandsanslutning. Om slutanvändarna inom sina egna internetabonnemang väljer att dela anslutningen till sitt RLAN med andra kan tillgången till ett stort antal sådana accesspunkter, särskilt i tätbefolkade områden, bidra till att maximera den trådlösa datakapaciteten genom återanvändning av radiospektrumet och skapa en kostnadseffektiv och kompletterande trådlös bredbandsinfrastruktur som är tillgänglig för andra slutanvändare. Onödiga begränsningar för användare som vill dela åtkomsten till sina egna RLAN-anslutningspunkter med andra slutanvändare eller som vill ansluta sig till sådana accesspunkter bör därför undanröjas eller förebyggas. (28) Onödiga begränsningar av utbyggande och sammanlänkning av RLAN-accesspunkter bör också avskaffas. Offentliga myndigheter och leverantörer av offentliga tjänster använder allt oftar de RLAN-accesspunkter som inrättats i de egna lokalerna för egna ändamål, till exempel för personalens användning, till att underlätta en kostnadseffektiv tillgång på plats till e-förvaltningstjänster för medborgarna eller för att stödja tillhandahållandet av smart samhällsservice med realtidsinformation, till exempel kollektivtrafik eller trafikstyrning. De skulle även kunna ge tillträde till sådana accesspunkter till allmänheten i stort, som en sidotjänst till de tjänster som erbjuds allmänheten i deras lokaler, och bör ges möjlighet att göra detta i enlighet med konkurrensreglerna och reglerna för offentlig upphandling. Tillhandahållande av lokalt tillträde till elektroniska kommunikationsnät inom eller kring privat egendom eller ett begränsat offentligt område som en sidotjänst till en annan verksamhet som inte är beroende av anslutning, såsom RLAN-hotspots som görs tillgängliga för kunder som utnyttjar andra kommersiella verksamheter eller allmänheten i det området, bör inte innebära att en sådan leverantör betraktas som en leverantör av elektronisk kommunikation. (29) Trådlösa accesspunkter med låg effekt och liten räckvidd är mycket små och diskreta utrustningar som liknar Wi-Fi-routrar för hushållsbruk. Sådana accesspunkters tekniska egenskaper bör specificeras på unionsnivå så att de kan byggas ut och användas i olika lokala sammanhang som fordrar ett allmänt tillstånd utan onödiga begränsningar som följer av individuell planering eller andra tillstånd. Proportionaliteten hos de åtgärder för att ange de tekniska egenskaperna som vidtas för att ett allmänt tillstånd för sådana användningsområden ska kunna ges bör garanteras genom att de tekniska egenskaper som fastställs görs mycket mer begränsande än de tillämpliga maxgränserna för parametrar i unionsåtgärder, till exempel uteffekt. (30) Medlemsstaterna bör se till att förvaltningen av radiospektrum på nationell nivå inte hindrar andra medlemsstater från att använda de radiospektrum som de har rätt till eller uppfylla sina skyldigheter angående band vars användning är harmoniserad på unionsnivå. Det är nödvändigt att inrätta en samordningsmekanism som bygger på det arbete som utförs av gruppen för radiospektrumpolitik för att se till att varje medlemsstat har likvärdigt tillträde till radiospektrum och för att se till att resultaten av samordningen är enhetliga och genomförbara. (31) Erfarenheten av genomförandet av unionens regelverk har visat att de gällande bestämmelserna om konsekvent tillämpning av bestämmelser och målet att bidra till utvecklingen av den inre marknaden inte har utgjort tillräckliga incitament att utforma accessprodukter som bygger på harmoniserade standarder och processer, särskilt inte på området fasta nät. Operatörer som bedriver verksamhet i olika medlemsstater har svårt att finna accessinsatsvaror som kvalitetsmässigt och i fråga om driftskompatibilitet hos nät och tjänster ligger på rätt nivå, och om de finns så har de olika tekniska egenskaper. Detta leder till ökade kostnader och hindrar tillhandahållandet av tjänster över de nationella gränserna. (32) Integrationen av den inre marknaden för elektronisk kommunikation skulle påskyndas om det inrättades en ram baserad på nyckelparametrar och minimiegenskaper inom vilken det fastställdes vissa centrala europeiska virtuella produkter som är särskilt viktiga för att leverantörer av elektroniska kommunikationstjänster ska kunna tillhandahålla gränsöverskridande tjänster, och inom vilken det skapades en unionsomfattande strategi som tar hänsyn till den alltmer IP-baserade miljön. (33) De driftsmässiga behoven av olika virtuella produkter bör tillgodoses. Europeiska produkter för virtuell bredbandsaccess bör finnas tillgängliga för operatörer med ett betydande marknadsinflytande som enligt ramdirektivet och tillträdesdirektivet åläggs att ge tillträde till en viss accesspunkt i sina nät enligt reglerade villkor. För det första bör ett effektivt inträde på marknader i andra länder underlättas genom harmoniserade produkter som gör det möjligt för gränsöverskridande leverantörer att utan dröjsmål göra en första leverans av tjänster som är förutsägbara och av lämplig kvalitet till sina slutkunder, inklusive företagskunder med många driftsställen i olika medlemsstater, om detta är nödvändigt och proportionellt enligt en marknadsanalys. Dessa harmoniserade produkter bör finnas tillgängliga under en tillräckligt lång tid för att de som söker tillträde och leverantörerna av detta tillträde ska kunna planera sina investeringar på medellång och lång sikt. (34) För det andra är sofistikerade virtuella accessprodukter som kräver större investeringar av de som söker tillträde och ger dem större kontroll och ökad differentiering, särskilt genom tillhandahållande av tillträde på en mer lokal nivå, centrala för att skapa förutsättning för hållbar konkurrens på den inre marknaden. Dessa centrala tillträdesprodukter i grossistledet till nästa generations accessnät bör därför också harmoniseras för att underlätta gränsöverskridande investeringar. Sådana virtuella bredbandstillträdesprodukter bör utformas så att de har likvärdiga funktioner för fysiskt tillträde med målsättningen att bredda antalet möjliga korrigeringsåtgärder i grossistledet som kan övervägas av de nationella regleringsmyndigheterna i en proportionalitetsanalys i enlighet med direktiv 2002/19/EG. (35) För det tredje är det nödvändigt att skapa en harmoniserad accessprodukt i grossistledet för terminerande avsnitt av hyrda förbindelser med stärkta gränssnitt för att möjliggöra gränsöverskridande tillhandahållande av operativt viktiga anslutningstjänster för de mest krävande företagsanvändarna. (36) Inom ramen för den gradvisa migrationen till helt IP-baserade nät hindrar den bristande tillgången på produkter baserade på IP-protokollet för olika typer av tjänster med garanterad servicekvalitet som möjliggör kommunikationsvägar genom nätdomäner och över nätgränser, både inom och mellan medlemsstaterna, utvecklingen av tillämpningar som är beroende av tillträde till andra nät, vilket i sin tur begränsar den tekniska innovationen. Denna situation hindrar dessutom en spridning i bredare skala av effektivitetsvinster som görs i samband med förvaltning och tillhandahållande av IP-baserade nät och tillträdesprodukter med garanterad servicekvalitetsnivå, särskilt ökad säkerhet, tillförlitlighet och flexibilitet, kostnadseffektivitet och snabbare anskaffning, vilket gynnar nätoperatörer, tjänsteleverantörer och slutanvändare. Det krävs därför en harmoniserad strategi för utformning av och tillgänglighet hos dessa produkter på rimliga villkor, bland annat, vid behov, möjlighet till korsvisa leveranser av de berörda leverantörerna av elektronisk kommunikation. (37) De europeiska produkterna för virtuell bredbandsaccess som inrättas genom denna förordning bör beaktas i de nationella tillsynsmyndigheternas bedömningar av vilka korrigeringsåtgärder för att underlätta access som är lämpligast för nät som drivs av operatörer som anses ha ett betydande marknadsinflytande, samtidigt som en överreglering genom onödigt många accessprodukter i grossistledet bör undvikas, vare sig de införs enligt en marknadsanalys eller andra villkor. I synnerhet bör införandet av europeiska virtuella accessprodukter inte i sig leda till en ökning av det antal reglerade accessprodukter som fastställts för en viss operatör. De nationella regleringsmyndigheternas behov av att efter antagandet av denna förordning bedöma om en europeisk produkt för bredbandsaccess bör införas i stället för de korrigerande åtgärder som underlättar tillträde i grossistledet, och att bedöma om det är lämpligt att införa en europeisk produkt för virtuell bredbandsaccess i samband med framtida marknadsundersökningar där en betydande marknadsmakt har konstaterats, bör inte påverka deras ansvar för att fastställa det lämpligaste och bäst avvägda korrigerande åtgärden för att avhjälpa det konstaterade konkurrensproblemet i enlighet med artikel 16 i direktiv 2022/21/EG. (38) För att skapa rättslig förutsägbarhet bör lagstiftningen också avspegla viktiga faktorer i den beslutspraxis som håller på att utvecklas enligt det gällande regelverket vilka påverkar villkoren för hur accessprodukter i grossistledet, inklusive europeiska virtuella bredbandsaccessprodukter, görs tillgängliga för nästa generations accessnät. Detta bör omfatta bestämmelser som avspeglar vilken betydelse förhållandet mellan konkurrensbegränsningar från alternativa fasta och trådlösa infrastrukturer, effektiva garantier för icke-diskriminerande tillträde och den rådande konkurrensen när det gäller priser, valfrihet och kvalitet på slutkundsnivå har för analysen av grossistmarknaden för tillträde, och särskilt om det finns behov av priskontroller av tillträde till nästa generations accessnät. Det sistnämnda övervägandet avgör i slutändan fördelarna för slutanvändarna. Till exempel när de nationella regleringsmyndigheterna gör sin bedömning från fall till fall enligt artikel 16 i direktiv 2022/21/EG och utan att det påverkar bedömningen av betydande marknadsmakt kan de slå fast att marknadsvillkoren när det finns två fasta nästa generations accessnät är tillräckligt konkurrenspräglade för att stimulera nätuppgraderingar och utvecklas mot tillhandahållande av ultrasnabba tjänster, som är en viktig parameter för konkurrensen på slutkundsnivå. (39) Det förväntas att ökad konkurrens på en gemensam marknad med tiden kommer att leda till en minskning av sektorsspecifik lagstiftning som grundas på marknadsanalys. Ett av resultaten av fullbordandet av den inre marknaden är i själva verket att den effektiva konkurrensen ökar på de relevanta marknaderna, och att efterhandstillämpning av konkurrenslagstiftningen alltmer anses vara tillräckligt för att se till att marknaden fungerar. För att garantera klarhet och förutsägbarhet i regelgivningen över gränserna bör tydliga och bindande kriterier utformas för bedömningen av om förhandsreglering fortfarande är motiverat på en viss marknad, med hänvisning till varaktigheten hos flaskhalsar, konkurrensutsikterna, särskilt infrastrukturbaserad konkurrens, och konkurrensvillkoren på slutkundsnivå när det gäller parametrar som pris, valfrihet och kvalitet, vilket i sista hand är det relevanta för slutanvändarna och för EU-ekonomins globala konkurrenskraft i stort. Detta bör ligga till grund för successiva översyner av förteckningen över marknader som går att reglera på förhand och bör vara till hjälp för de nationella regleringsmyndigheterna, så att de kan inrikta sina insatser på områden där konkurrensen fortfarande inte är effektiv och göra detta på ett enhetligt sätt. Inrättandet av en verklig inre marknad för elektronisk kommunikation kan dessutom påverka marknadernas geografiska omfattning, både när det gäller sektorsspecifik lagstiftning som grundas på konkurrensprinciperna och tillämpningen av konkurrenslagstiftningen i sig. (40) Skillnader i det nationella genomförandet av sektorsspecifika regler för skydd av slutanvändare skapar stora hinder för den inre digitala marknaden, särskilt i form av ökade efterlevnadskostnader för leverantörer av elektronisk kommunikation till allmänheten som vill erbjuda tjänster i olika medlemsstater. Splittringen av och osäkerheten angående nivån på skyddet i olika medlemsstater leder dessutom till att slutanvändarnas fortroende minskar och avskräcker dem från att köpa elektroniska kommunikationstjänster utomlands. För att unionen ska uppnå målet att undanröja hinder för den inre marknaden är det nödvändigt att ersätta dagens åtskilda nationella regler med en enda och fullständigt harmoniserad uppsättning sektorsspecifika regler som bidrar till att skapa en hög och enhetlig nivå på skyddet av slutanvändarna. En fullständig harmonisering av bestämmelserna bör emellertid inte hindra leverantörer av elektronisk kommunikation till allmänheten från att erbjuda slutanvändarna avtalsvillkor som är strängare än den skyddsnivån. (41) Eftersom endast vissa sektorsspecifika regler harmoniseras genom denna förordning, bör förordningen inte påverka de allmänna konsumentsskyddsbestämmelserna i unionslagstiftningen och motsvarande nationella genomförandelagstiftning. (42) Bestämmelserna i kapitlen 4 och 5 i denna förordning avser slutanvändare, och dessa bestämmelser bör inte endast gälla konsumenter, utan även andra kategorier av slutanvändare, främst mikroföretag. Andra slutanvändare än konsumenter bör på begäran kunna enas om undantag från vissa bestämmelser i ett enskilt avtal. (43) För att fullborda den inre marknaden för elektronisk kommunikation är det också nödvändigt att undanröja hindren för slutanvändarnas tillgång till elektroniska kommunikationstjänster inom unionen. Offentliga myndigheter bör därför inte skapa eller bibehålla hinder för gränsöverskridande köp av sådana tjänster. Leverantörer av elektronisk kommunikation till allmänheten får inte avslå eller begränsa tillträde eller diskriminera slutanvändare på grundval av deras nationalitet eller bosättningsmedlemsstat. En differentiering utifrån objektivt motiverade skillnader i kostnader, risker och marknadsförhållanden såsom variationer i efterfrågan och prissättning av konkurrenter bör emellertid vara möjlig. (44) Både för fasta kommunikationer och mobilkommunikationer är prisskillnaderna fortfarande mycket stora mellan nationella samtals- och sms-kommunikationer och kommunikationer som terminerar i en annan medlemsstat. Det finns stora variationer mellan länder, operatörer och tariffpaket och mellan mobila och fasta tjänster, vilket fortfarande drabbar sårbara kundgrupper och hindrar en sömlös kommunikation inom unionen. Detta sker trots en mycket stor minskning och konvergens i absoluta termer av termineringsavgifterna i medlemsstaterna samt låga priser på transitmarknaderna. Dessutom bör övergången till helt IP-baserade elektronisk kommunikation i sinom tid ge upphov till ytterligare kostnadsminskningar. Varje väsentlig skillnad i taxor för slutkunder mellan nationella fasta långdistanskommunikationer, dvs. andra än kommunikationer inom ett lokalt område som identifieras av en geografisk områdeskod i den nationella nummerplanen, och fasta kommunikationer som terminerar i en annan medlemsstat bör därför motiveras utifrån objektiva kriterier. Slutkundstaxorna för internationella mobilkommunikationer för reglerade roamingsamtal respektive sms-meddelanden bör inte överstiga den eurotaxa för rösttelefoni och sms som fastställs i förordning (EU) nr 531/2012, om det inte är motiverat på grundval av objektiva kriterier. Sådana kriterier kan vara extrakostnader och en rimlig relaterad marginal. Andra objektiva faktorer kan vara skillnader i priselasticitet och för alla slutanvändare lätt tillgängliga alternativa taxor från leverantörer av elektronisk kommunikation till allmänheten som erbjuder gränsöverskridande kommunikationer inom unionen till en liten extraavgift eller kostnadsfritt, eller för alla slutanvändare lätt tillgängliga informationssamhällstjänster med jämförbara funktioner, under förutsättning att slutanvändarna aktivt informeras om sådana alternativ av sina leverantörer. (45) Under de senaste årtiondena har internet utvecklats till en öppen plattform för innovation med få tillträdeshinder för slutanvändare, innehålls- och tillämpningsleverantörer och internettjänstleverantörer. Syftet med det befintliga regelverket är att ge slutanvändarna möjlighet att ha tillgång till och kunna distribuera information eller använda de tillämpningar och tjänster som de väljer. En rapport från organet för europeiska regleringsmyndigheter för elektronisk kommunikation (Berec) om trafikstyrningspraxis som publicerades i maj 2012 och en undersökning som beställts av genomförandeorganet för hälso- och konsumentfrågor om funktionen hos marknaden för anslutning till och tillhandahållande av internet ur ett konsumentperspektiv som publicerades i december 2012, har visat att ett betydande antal slutanvändare påverkas av trafikstyrningspraxis som blockerar specifika tillämpningar eller gör dem långsammare. Dessa tendenser kräver tydliga regler på unionsnivå för att upprätthålla ett öppet internet och undvika en uppsplittring av den inre marknaden till följd av enskilda medlemsstaters åtgärder. (46) Slutanvändarnas frihet att få tillträde till och distribuera information och lagligt innehåll och använda de tillämpningar och tjänster som de väljer regleras av unionens lagstiftning och tillämplig nationell lag. I denna förordning fastställs gränser för alla inskränkningar i denna frihet som görs av leverantörer av elektronisk kommunikation till allmänheten, men utan att det påverkar annan unionslagstiftning, bland annat upphovsrättsreglerna och direktiv 2000/31/EG. (47) För att internet ska vara öppet bör leverantörerna av elektronisk kommunikation till allmänheten, inom de avtalsenliga gränserna för datavolymer och hastigheter för internetaccesstjänsterna, inte blockera, sakta ned, försämra eller diskriminera visst specifikt innehåll, vissa tillämpningar eller vissa tjänster eller specifika delar av dessa, förutom genom ett begränsat antal rimliga trafikstyrningsåtgärder. Sådana åtgärder bör vara öppna, proportionella och icke-diskriminerande. En skälig trafikstyrning omfattar förebyggande eller förhindrande av allvarliga brott, inklusive frivilliga åtgärder från leverantörernas sida för att förhindra tillträde till och distribution av barnpornografi. Åtgärder för att minimera följderna av nättrafikbelastning bör anses skäliga, under förutsättning att nättrafikbelastningen endast uppstår tillfälligt eller under exceptionella omständigheter. (48) Volymbaserade taxor bör anses vara förenliga med principen om ett öppet internet så länge slutanvändarna kan välja taxor som motsvarar deras normala datakonsumtion baserat på öppen information om villkoren och följderna av sitt val. Samtidigt bör taxorna vara utformade så att leverantörer av elektronisk kommunikation till allmänheten kan anpassa nätkapaciteten till de förväntade datavolymerna på ett bättre sätt. Det är viktigt att slutkunderna får fullständig information innan de samtycker till datavolymer eller hastighetsbegränsningar samt tillämpliga taxor, att de kontinuerligt kan övervaka sin konsumtion och på ett enkelt sätt utöka de tillgängliga datavolymerna om de så önskar. (49) Slutanvändarna efterfrågar också tjänster och tillämpningar som kräver en höjd nivå av garanterad servicekvalitet, som erbjuds av leverantörer av elektronisk kommunikation till allmänheten eller av innehålls-, tillämpnings- eller tjänsteleverantörer. Sådana tjänster kan bland annat bestå av utsändning via internetprotokoll (IP-tv), videokonferenser och vissa hälsovårdstillämpningar. Slutanvändarna bör därför också fritt kunna ingå avtal om tillhandahållande av specialiserade tjänster med ökad servicekvalitet, antingen med leverantörer av elektronisk kommunikation till allmänheten eller med innehålls-, tillämpnings- eller tjänsteleverantörer. (50) Dessutom efterfrågar innehålls-, tillämpnings- och tjänsteleverantörerna överföringstjänster som grundas på flexibla kvalitetsparametrar, bland annat lägre prioritet för trafik som inte är tidskänslig. Dessa leverantörer måste ha möjlighet att förhandla om flexibel kvalitet på servicenivåerna med leverantörer av elektronisk kommunikation till allmänheten när det gäller tillhandahållande av specialiserade tjänster. Detta förväntas spela en viktig roll för utvecklingen av nya tjänster, till exempel kommunikation från maskin till maskin (M2M). Samtidigt bör sådana arrangemang ge leverantörer av elektronisk kommunikation till allmänheten möjlighet att balansera trafiken på ett bättre sätt och undvika överbelastning av nätet. Innehålls-, tillämpnings- och tjänsteleverantörerna och leverantörerna av elektronisk kommunikation till allmänheten bör därför vara fria att ingå specialtjänsteavtal om fastställda kvalitetsnivåer på tjänsterna, om inte sådana avtal väsentligt försämrar den allmänna kvaliteten på internetaccesstjänster. (51) De nationella regleringsmyndigheterna fyller en viktig funktion genom att garantera att slutanvändarna verkligen kan utöva friheten att ha tillgång till ett öppet intenet. I detta syfte bör de nationella regleringsmyndigheterna ha övervaknings- och rapporteringsskyldigheter och ha i uppgift att se till att leverantörer av elektronisk kommunikation till allmänheten efterlever kraven. De bör också säkerställa icke-diskriminerande tillgång till internetaccesstjänster av hög kvalitet som inte försämras av de specialiserade tjänsterna. När de nationella regleringsmyndigheterna bedömer om det eventuellt föreligger ett generellt hinder för internetuppkopplingstjänster bör de ta hänsyn till kvalitetsparametrar såsom tidsplaner, och tillförlitlighetsparametrar (latens, jitter, paketförlust), överbelastning i nätverket och effekterna av denna, faktiska kontra uppgivna hastigheter, internetaccesstjänsternas prestanda jämfört med specialiserade tjänster, samt kvaliteten som slutanvändarna upplever den. De nationella regleringsmyndigheterna bör likaså ha befogenhet att införa minimikrav på servicekvaliteten för samtliga eller enskilda leverantörer av elektronisk kommunikation till allmänheten, om så är nödvändigt för att förebygga en allmän försämring av kvaliteten på internetaccesstjänster. (52) Syftet med åtgärderna för ökad insyn i och jämförbarhet hos priser, taxor och villkor samt parametrar för tjänstekvalitet, inklusive särskilda parametrar för tillhandahållande av internetaccesstjänster, är att slutanvändarna ska kunna välja leverantör på bästa sätt och på så vis dra fullständig nytta av konkurrensen. (53) Slutanvändarna bör på lämpligt sätt informeras om priset och typen av erbjuden tjänst innan de köper tjänsten. Denna information bör lämnas omedelbart före kopplingen av ett samtal om samtalet till ett visst nummer eller en viss tjänst omfattas av särskilda prisvillkor, till exempel samtal till betalteletjänster, som ofta har en speciell taxa. Om denna skyldighet är oproportionerlig med hänsyn till varaktigheten och kostnaden för taxeuppgifterna för tjänsteleverantören jämfört med den genomsnittliga varaktigheten för samtal och den kostnadsrisk som slutanvändaren utsätts för, får de nationella regleringsmyndigheterna bevilja undantag. Slutanvändarna bör också informeras om huruvida gratisnummer är föremål för ytterligare avgifter. (54) Leverantörer av elektronisk kommunikation till allmänheten bör på lämpligt sätt informera slutanvändarna om sina tjänster och taxor, parametrar för tjänstekvalitet, tillgång till larmtjänster och eventuella begränsningar samt om utbud av tjänster och produkter som är utformade för konsumenter med funktionsnedsättning. Informationen bör vara tydlig och klar och vara specifik för de medlemsstater där tjänsterna tillhandahålls. Den bör uppdateras vid eventuella ändringar. Leverantörerna bör undantas från dessa informationskrav för erbjudanden som förhandlas fram enskilt. (55) Att ha tillgång till jämförbar information om produkter och tjänster är av avgörande betydelse för att slutanvändarna ska kunna göra en oberoende bedömning av erbjudanden. Erfarenheten visar att tillgång till tillförlitlig och jämförbar information ökar slutanvändarnas förtroende för att använda tjänsterna och gör att de är villigare att utöva sin valfrihet. (56) Avtal är ett viktigt verktyg för att ge slutanvändarna fullständigt öppen information och rättssäkerhet. Leverantören av elektronisk kommunikation till allmänheten bör ge slutanvändaren tydlig och utförlig information om alla väsentliga delar av avtalet innan slutanvändaren blir bunden av avtalet. Informationen bör vara obligatorisk och får inte ändras, förutom genom senare avtal mellan slutanvändaren och leverantören. Kommissionen och flera nationella tillsynsmyndigheter har nyligen funnit stora skillnader mellan annonserad hastighet för internetaccesstjänster och den hastighet som verkligen finns tillgänglig för slutanvändarna. Leverantörer av elektronisk kommunikation till allmänheten bör därför innan avtalets ingående informera slutanvändarna om den hastighet och andra parametrar för tjänsternas kvalitet som de realistiskt kan leverera vid slutanvändarens primära accesspunkt. (57) När det gäller terminalutrustning bör avtalet innehålla information om de begränsningar som leverantören kan ha lagt på kundens användning av sådan utrustning, till exempel i form av SIM-låst mobilutrustning, och eventuella avgifter som ska betalas om avtalet sägs upp innan det löper ut. Inga avgifter bör betalas efter det att avtalet löpt ut. (58) För att undvika oväntat höga fakturor bör slutanvändarna ha möjlighet att sätta ett kostnadstak för avgifterna för sina samtal och internetaccesstjänster. Denna möjlighet bör finnas tillgänglig kostnadsfritt, och det bör ges ett lämpligt meddelande, som även kan läsas igen vid ett senare tillfälle, när taket snart är nått. När det har nåtts bör kunderna inte längre ges tillgång till eller faktureras för dessa tjänster om de inte särskilt begär att tjänsten enligt överenskommelsen med leverantören även fortsättningsvis ska tillhandahållas. (59) Erfarenheter från medlemsstaterna och en färsk undersökning som beställts av genomförandeorganet för hälso- och konsumentfrågor visar att långa avtalsperioder och automatiska förlängningar eller förlängningar genom tyst medgivande av avtal utgör betydande hinder för att byta leverantör. Slutanvändarna bör därför utan kostnad kunna säga upp avtal sex månader efter det att det ingåtts. I sådana fall kan slutanvändarna behöva ersätta leverantörerna för återstående värde av eventuell subventionerad utrustning eller det tidsproportionella värdet av andra eventuella kampanjer. Avtal som har förlängts genom tyst medgivande bör ha en uppsägningsfrist på en månad. (60) Eventuella betydande ändringar av avtalsvillkor som fastställts av leverantörer av elektronisk kommunikation till allmänheten som är till nackdel för slutanvändaren, till exempel avseende avgifter, taxor, datavolymbegränsningar, datahastigheter, täckning eller behandling av personuppgifter, bör anses ge upphov till rättighet för slutanvändaren att säga upp avtalet utan kostnad. (61) Paket som består av elektronisk kommunikation och andra tjänster såsom linjära utsändningstjänster blir allt vanligare och är en viktig konkurrensfaktor. Om olika avtalsbestämmelser för uppsägning och byte gäller för de tjänster som ingår i sådana paket kan slutanvändarna inte byta till konkurrenskraftiga erbjudanden för hela eller delar av paketet. Bestämmelserna om uppsägning av avtal och byte i denna förordning bör därför tillämpas på alla delar av sådana paket. (62) För att utnyttja den konkurrenspräglade miljön bör slutanvändarna kunna göra väl underbyggda val och byta leverantör när de vill. Slutanvändarna bör därför kunna byta leverantör utan att hindras av juridiska, tekniska eller praktiska hinder, inklusive avtalsvillkor och avgifter. Nummerportabilitet är centralt för att förenkla konsumenternas val och för en effektiv konkurrens. Denna tjänst bör genomföras med minsta möjliga dröjsmål så att numret aktiveras inom en arbetsdag efter det att ett avtal om nummerportabilitet ingåtts. Betalning av utestående fakturor bör inte vara ett villkor för verkställande av en nummerportering. (63) För att stödja tillhandahållandet av en enda kontaktpunkt för slutanvändaren och se till att han eller hon smidigt kan byta leverantör bör bytesprocessen ledas av den mottagande leverantören av elektronisk kommunikation till allmänheten. Den överförande leverantören av elektronisk kommunikation till allmänheten får inte försena eller hindra bytesprocessen. Automatiska processer bör användas så ofta som möjligt och en hög skyddsnivå för personuppgifter bör garanteras. Tillgång till öppen och exakt information i rätt tid om bytet bör bidra till att öka slutanvändarnas förtroende för bytet av leverantör och göra dem villigare att aktivt medverka i konkurrensen mellan leverantörerna. (64) Avtal med överförande leverantörer av elektronisk kommunikation till allmänheten bör hävas automatiskt efter bytet utan ytterligare åtgärder från slutanvändarnas sida. Tjänster betalda med kontantkort och eventuella tillgodohavanden som inte har utnyttjats bör återbetalas till den bytande konsumenten. (65) Slutanvändarna behöver kontinuitet när de byter viktiga identifierare, såsom e-postadresser. I detta syfte och för att se till att e-postkommunikationerna inte går förlorade bör slutanvändarna ges möjlighet att kostnadsfritt välja att utnyttja en tjänst för vidarebefordran av e-postbrev som erbjuds av den överförande leverantören av internetaccesstjänsten i fall där slutanvändaren har en adress som tillhandahållits av den överförande leverantören. (66) De behöriga nationella myndigheterna får reglera de övergripande processerna för nummerportering och byte med beaktande av den tekniska utvecklingen och behovet av att garantera en snabb, effektiv och konsumentvänlig bytesprocess. De behöriga nationella myndigheterna bör också kunna vidta proportionella åtgärder för att skydda slutanvändarna på lämpligt sätt under bytesprocessen, inbegripet lämpliga sanktioner som är nödvändiga för att minimera risken för missbruk eller förseningar och risken för att slutanvändarna överförs till en annan leverantör utan att de har lämnat sitt samtycke. De bör dessutom kunna införa ett automatiskt ersättningssystem för slutanvändare i sådana fall. (67) De nationella regleringsmyndigheterna bör kunna vidta effektiva åtgärder för att övervaka och säkerställa efterlevnaden av bestämmelserna i denna förordning, och bör bland annat vara behöriga att ålägga effektiva ekonomiska eller administrativa påföljder vid överträdelser av förordningens bestämmelser. (68) För att ta hänsyn till marknaden och den tekniska utvecklingen bör befogenheten att anta akter i enlighet med artikel 290 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt delegeras till kommissionen när det gäller anpassning av bilagorna. Det är särskilt viktigt att kommissionen under det förberedande arbetet kan genomföra lämpliga samråd, även på expertnivå. Kommissionen bör, då den förbereder och utarbetar delegerade akter, se till att relevanta handlingar översänds samtidigt till Europaparlamentet och rådet och att detta sker så snabbt som möjligt och på lämpligt sätt. (69) För att säkerställa enhetliga villkor för genomförandet av denna förordning bör kommissionen ges genomförandebefogenheter när det gäller beslutet om att medlemsstaterna ska anpassa sina planer för regelefterlevnaden till en gemensam tidsplan för beviljande av nyttjanderätter och medgivande till det faktiska nyttjandet. (70) Genomförandebefogenheterna för harmonisering och samordning av auktorisation av radiospektrum, egenskaper hos trådlösa accesspunkter med liten räckvidd, samordning mellan medlemsstaterna när det gäller fördelning av radiospektrum, närmare tekniska och metodologiska regler för europeiska virtuella tillträdesprodukter och skyddet av internetanslutning samt skälig trafikstyrning och kvalitet på tjänster, bör utövas i enlighet med Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 182/2011.[25] (71) För att säkerställa ett konsekvent genomförande av de åtgärder som krävs för att fullborda den inre marknaden för elektronisk kommunikation i enlighet med denna förordning och vissa befintliga rättsliga bestämmelser, och för att avspegla viktiga faktorer i den beslutspraxis som håller på att utvecklas, bör direktiven 2002/21/EG, 2002/20/EG och 2002/22/EG samt förordning (EU) nr 531/2012 ändras. Detta innebär att man bör möjliggöra att direktiv 2002/21/EG och de relaterade direktiven läses i jämförelse med denna förordning, att kommissionen ges ökade befogenheter att säkerställa enhetlighet i de åtgärder som åläggs EU-leverantörer av elektronisk kommunikation som har ett betydande marknadsinflytande inom ramen för den europeiska samrådsmekanismen, att de kriterier som tillämpas vid bedömningen av vilka marknader som är av betydelse och konkurrensförhållandena på dessa harmoniseras, att anmälningssystemet enligt direktiv 2002/270/EG anpassas med hänsyn till den gemensamma EU-auktorisationen och att bestämmelserna om minimiharmonisering av slutanvändarnas rättigheter enligt direktiv 2002/22/EG, som blir överflödiga i och med bestämmelserna om fullständig harmonisering i denna förordning, upphävs. (72) Unionens marknad för mobilkommunikationer är fortfarande splittrad och det finns inget mobilnät somt täcker samtliga medlemsstater. Till följd av detta måste roamingleverantörer köpa roamingtjänster i grossistledet från operatörer i den besökta medlemsstaten för att kunna tillhandahålla mobilkommunikationstjänster till sina nationella kunder som reser inom unionen. Dessa grossistavgifter utgör ett stort hinder för tillhandahållandet av roamingtjänster till prisnivåer som motsvarar de nationella mobiltjänsterna. Ytterligare åtgärder bör därför införas för att underlätta en sänkning av dessa avgifter. Kommersiella eller tekniska avtal mellan roamingleverantörer som möjliggör en virtuell utökning av deras nättäckning inom unionen är ett sätt att internalisera kostnaderna i grossistledet. För att skapa lämpliga incitament bör vissa regleringskrav som fastställs i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 531/2012[26] anpassas. När roamingleverantörer via sin egna nät eller genom bilaterala eller multilaterala roamingavtal ser till att alla deras kunder i unionen som standard erbjuds roamingtaxor till samma nivå som de nationella taxorna till alla sina kunder, bör skyldigheten för nationella leverantörer att ge sina kunder tillträde till röst-, sms- och dataroamingtjänster från en alternativ roamingleverantör inte gälla för sådana leverantörer, med en övergångsperiod i de fall där sådant tillträde redan har beviljats. (73) Genom bilaterala eller multilaterala roamingavtal kan mobiloperatörerna i betydande utsträckning behandla roaming av sina nationella kunder på nät som tillhör en partner på samma sätt som tillhandahållandet av tjänster till sådana kunder i sina egna nät, vilket i sin tur påverkar prissättningen i slutkundsledet för sådan virtuell täckning på nätet inom unionen. Sådana arrangemang på grossistnivå möjliggör utveckling av nya roamingprodukter och bidrar därför till ökad valfrihet och konkurrens på slutkundsnivå. (74) I En digital agenda för Europa och förordning (EU) nr 531/2012 fastställs det politiska målet att skillnaden mellan roamingtaxor och nationella taxor bör närma sig noll. I praktiken innebär detta att en konsument som tillhör någon av de breda observerbara kategorierna av nationell konsumtion, vilka identifieras