EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 23.07.1997 
KOM(97) .199 slutlig 
Interimsrapport 
om genomförandet av 
Leonardo da Vinci-programmet 
(Framlagt av kommissionen) 

INNEHÅLLSFÖRTECKNING 
1. INLEDNING 3 
2. TENDENSER OCH UTVECKLING INOM YRKESUTBILDNINGSSYSTEMEN 3 
2.1 ALLMÄNNA TENDENSER 3 
2.2 SÄRSKILDA TENDENSER 3 
2.2.1 Tendenser inom systemen för grundläggande yrkesutbildning 3 
2.2.2 Tendenser inom systemen för vidare yrkesutbildning 5 
2.2.3 Tendenser avseende sambandet mellan skola-utbildning-anställning 6 
2.2.4 Tendenser avseende utsatta målgrupper 7 
2.3 SLUTSATSER 7 
3. GENOMFÖRANDE OCH EFFEKT AV LEONARDO DA VINCI-PROGRAMMET 9 
3.1 BESKRIVNING AV STRUKTURERNA OCH GENOMFÖRANDET AV 
LEONARDO DA VINCI-PROGRAMMET 9 
3.1.1 Processen på gemenskapsnivå 9 
3.1.1.1 Utveckling av europeiska strukturer 
3.1.1.2 Aktiviteter i de europeiska strukturerna 
3.1.2 Processen på deltagande länders nivå 9 
3.1.2.1 Organisation av nationella strukturer 
3.1.2.2 Aktiviteter i de nationella strukturerna 
3.2 BUDGETUPPGIFTER 10 
3.3 DE FÖRSTA RESULTATEN AV LEONARDO DA VINCI-PROGRAMMET 11 
3.4 LEONARDO DA VINCI-PROGRAMMETS EFFEKTER 13 
3.4.1 Effekter och utveckling av systemet 13 
3.4.2 Effekt och innovation 14 
3.4.3 Effekt på system och tillämpningar 14 
3.4.4 Programmets effekt och struktur 14 
3.4.5 Effekt och rörlighet 15 
3.4.6 Effekt, globalt synsätt och nya utbildningsmetoder 16 
3.4.7 Genomförd effekt och uppfattad effekt 16 
4. SAMBAND MED TIDIGARE PROGRAM OCH KOMPLEMENTARITET MED 
EUROPEISKA GEMENSKAPENS ÖVRIGA PROGRAM OCH INITIATIV 18 
5. SLUTSATSER 19 
l. INLEDNING 
Genom sitt beslut av den 6.12.1994 antog rådet 
Leonardo da Vinci-programmet för att genomföra 
EG:s politik för yrkesutbildning (1995-1999). Detta 
program är en uppföljning av programmen Petra 
(social och yrkesmässig integrering av ungdomar), 
Force (vidareutbildning), Comett (samarbete mellan 
universitet och företag beträffande teknisk utbildning), 
Eurotecnet (tekniska förändringar inom utbildning) 
samt Lingua (främjande av språkutbildning) och 
antogs samtidigt med programmet Sokrates på 
utbildningsområdet. Det är öppet för EU:s 
medlemsstater liksom för EES-länderna {Island, 
Liechtenstein, Norge). Det planeras utvidgas till 
associerade länder i Central- och Östeuropa liksom 
Cypern. 
Enligt rådets nämnda beslut planeras en periodisk 
utvärdering av programmet på basis av de rapporter 
som lämnas av medlemsstaterna och deltagande 
länder samt en extern utvärdering. 
Detta dokument utgör den första interimistiska 
rapporten. Det täcker perioden 1995-1996. Rapporten 
består av två delar: en del är "en kort presentation och 
analys av utveckling och tendenser i systemen och 
bestämmelserna om yrkesutbildning 
medlemsstaterna och länder som deltar i programmet 
Leonardo da VincC och den andra delen är, i enlighet 
med rådets begäran, en analys av "programmets 
genomförande och effekt". 
2. TENDENSER OCH UTVECKLING 
YRKESUÏ HILDNINGSSYSTEMKN INOM 
En analys sammanställd av rapporter från 
medlemsstaterna och deltagande länder gör det 
möjligt att identifiera ett visst antal gemensamma 
tendenser och utvecklingstendenser. Nedan följer en 
öycket kortfattad sammanfattning av dessa. 
2.1 Allmänna tendenser 
Yrkesutbildningssystemen i de olika medlemsstaterna 
och deltagande länderna karakteriseras av sin 
komplexitet och vissa olikheter. De står dock alla icke 
desto mindre inför liknande problem. 
Således ser man tydligt att frågan om sysselsättning 
och möjlighet till arbete blir allt viktigare inom 
yrkesutbildningspolitiken. Denna tendens, som finns 
överallt, visar sig likväl i flera och olika former och 
effekter vid genomförandet: särskilda program för att 
bekämpa utslagning, insatser för ett närmare 
samarbete mellan skolor och företag samt försök att 
nå en överenskommelse om erkännande av 
yrkeskompetens, m.m. Dessa tendenser kännetecknas 
alla av att gränsen mellan undervisning och livslångt lärande blir allt otydligare och att uppdelningen som 
vanligtvis görs mellan grundläggande utbildning och 
vidareutbildning minskar. 
De reformer som har genomförts i deltagande stater 
under senare år har huvudsakligen gällt att främja 
yrkesutbildning och garantera dess kvalitet särskilt 
genom att öka flexibiliteten och moderniseringen. 
På systemutvecklingsnivå kan man generellt 
konstatera en dubbel tendens som uppstår till följd av 
de olika nationella systemens struktur. Det gäller 
antingen omfattande och djupgående reformprogram, 
som i Luxemburg eller i Liechtenstein, eller en 
förstärkning av befintliga system, ofta för att förenkla 
förfaranden och strukturer, som i Frankrike till 
exempel. Pragmatism och effektivitet, flexibilitet och 
intresse för snabbhet när det gäller erbjudande om en 
lämplig yrkesutbildning visar sig vara gemensamma 
målsättningar. 
Om man för närvarande kan konstatera olikheter i 
fråga om deltagande och engagemang av olika aktörer 
(arbetsmarknadens parter, lokala och regionala 
aktörer) i medlemsstaterna och deltagande länder, kan 
man dock konstatera en tydlig tendens mot ett större 
ansvarstagande hos alla aktörer, som är en del av en 
allmän tendens mot regionalisering, decentralisering 
och t.o.m. individualisering av yrkesutbildningen. 
En stor skillnad mellan de olika nationella synsätten är 
beredvilligheten att lagstifta på området eller ej. 
Således varierar situationen i medlemsstaterna och 
deltagande länder från en tydlig och stark 
beredvillighet att lagstifta, som i Frankrike, till de 
medlemsstater där önskan att undvika att lagstifta är 
lika påtaglig, exempelvis Tyskland och Förenade 
kungariket, samt alla däremellan förekommande 
synsätt. 
2.2 Särskilda tendenser 
2.2.1 Tendenser inom systemen för grundläggande 
yrkesutbildning 
I Tysklands rapport identifieras de stora problem som 
för närvarande förekommer inom de grundläggande 
yrkesutbildningssystemen: otillräckligt antal 
praktikplatser, behov att differentiera systemen för att 
kunna ta hänsyn till personlig förmåga, fallenhet och 
yrkeskompetens, anpassning av befintliga 
yrkesprofiler till marknadens krav, behov av nytt 
innehåll i utbildningen och nya pedagogiska metoder, 
frågan om likvärdighet mellan allmänna 
utbildningssystem och yrkesutbildningssystcm och 
möjligheter att exempelvis från en hantverksexamcn 
kunna fortsätta med högre studier, framförallt på det 
tekniska området. 
Två större tendenser framträder inom de 
grundläggande yrkesutbildningssyslemcn: en vilja att 
befrämja och skapa ett ökat erkännande av den 
grundläggande yrkesutbildningen samt ett närmare 
samarbete mellan skolor och företag. 
I delta perspektiv ingår särskilt insatser for växelvisa 
utbildnings- och arbetsperioder. Man konstaterar 
mer och mer en förstärkning av befintliga system och 
en spridning av tillämpningen av växelvisa 
utbildnings-arbetsperioder, utöver den traditionella 
yrkespraktiken, mot nya typer av utbildning och nya 
målgrupper. Växelvisa utbildnings- och arbetsperioder 
i dess olika former (innefattande yrkespraktik) finner 
man således på olika nivåer av den grundläggande 
yrkesutbildningen (upp till universitetsnivå). 
Parallellt kan man även konstatera att en alltför tidig 
specialisering förkastas. Grekland understryker att 
man föredrar att man förvärvar en kombination av 
både teknisk och social kompetens i ett perspektiv av 
ett livslångt lärande. Fördelen med växelvisa 
utbildnings-arbetsperioder skall således ses mer som 
en möjlighet att förvärva kompetens på många 
områden än som en utbildning för bestämda yrken. På 
samma sätt nämner Italien att den nya inriktningen i 
dess grundläggande utbildningssystem är att höja den 
grundläggande utbildningsnivån och att främja många 
färdigheter för att underlätta anpassningen till nya 
yrkesprofiler och organisationsmodeller. 
Utnyttjandet av växelvisa arbets- och 
utbildningsperioder är även påtaglig i de flesta avtal 
om samhälls- och yrkesintegrering, antingen det gäller 
ungdomar eller personer som är utestängda från 
arbetsmarknaden. I detta sammanhang understryker 
Tyskland att en översyn av innehåll i utbildningarna 
och utveckling av nya pedagogiska metoder, med 
stöd av en samling erfarenhetsmodeller, likaså 
prioriteras av aktörer på området grundläggande 
yrkesutbildning. 1 Förenade kungariket till exempel 
ger de moderna praktikplatsema i England och Wales 
ungdomar möjlighet att den långa vägen förvärva 
kompetens som omfattar alla yrkesnivåer; hantverks-, 
tekniker- och arbetsledningsnivå. Detta 
utbildningsförfarande förenar traditionella metoder 
med moderna metoder för kvalifikationer och praktik. 
Skolsystemen tenderar för närvarande att öppna en 
viss möjlighet till koppling till olika utbildnings­
vägar. Det är helt klart alltför tidigt att tala om en 
integrering av allmänna och yrkesinriktade utbild­
ningsvägar men viljan att skapa övergångar mellan 
systemen är tydlig. 
I Portugal leder de tre långa tekniska och 
yrkesutbildningslinjerna (tre år) efter obligatorisk 
skolgång fram till ett yrkesutbildningscertifikat och till 
ett diplom på gymnasienivå, vilka möjliggör ett arbete 
genast såväl som tillträde till högre utbildning på 
samma villkor som de allmänna linjerna. På detta område finner man även utbildningsprojekt 
som syftar till att ge dubbel kompetens, det vill säga 
allmän kompetens och yrkeskompetens, som gör det 
möjligt för elever att inrikta sina skolstudier antingen 
direkt på ett yrke eller på akademiska studier. 
Irland föreslår i detta avseende att genomföra en 
genomgripande reformering av sitt yrkesutbildnings­
system. Den nya modellen, strukturerad i moduler, 
togs i bruk 1995 för samtliga hantverksyrken och 
grundas på gemensamma standarder och består av sju 
etapper där man växelvis utbildas på och utanför 
arbetsplatsen. 
Tyskland arbetar till exempel med att modernisera 
cirka 90 yrkesutbildningar och arbetsmarknadens 
parter utreder för närvarande möjligheten att införa 30 
nya yrkesutbildningar från och med 1997. Spanien 
har utarbetat en yrkesexamenskatalog som omfattar 
mer än 135 yrkesprofiler. 
Samtidigt med den allmänna tendensen att 
differentiera yrkesprofilerna förekommer exempel 
som visar att det finns ett behov av mer allmänna och 
omfattande baskunskaper. Den eftersträvade 
målsättningen är att genom differentierad utbildning 
ge maximalt antal ungdomar möjlighet att förvärva 
ett examensbevis eller yrkescertifikat i enlighet med 
deras kunskapsförmåga och personliga intresse. Ett 
annat exempel på detta är Österrike som för en politik 
för att öka lockelsen till yrkesutbildning genom att 
införa flexibla strukturella lösningar (skol- och 
yrkespraktikperioder växelvis per vecka eller år), som 
är differentierade (beroende på deltagarnas förmåga) 
och som upprättar mer explicita kopplingar till andra 
utbildningsformer, huvudsakligen på högre nivåer -
allt i syfte att säkerställa ett maximalt antal elever med 
examensbevis. Danmark understryker vikten av en 
allmän tillgång till grundutbildning och 
nödvändigheten att individualisera utbildningslinjerna 
för unga, vilket har gett upphov till initiativ som 
programmen "utbildning för alla" och "individuellt 
utbildningsprogram för unga". Dessutom meddelar 
Finland sin vilja att utveckla ett system för 
bedömning av meriter i form av examensbevis och 
certifikat, framförallt yrkesmässiga sådana - en 
tendens som visar sig i olika former i de flesta 
medlemsstater och deltagande länder. 
Tyskland nämner särskilt nödvändigheten att utbilda 
de unga i perspektivet av en europeisk dimension, 
vilket borde göras genom att främja en ökad rörlighet 
inom Europa, ökade språkkunskaper och ett 
erkännande av yrkespraktik som förvärvats i utlandet 
som yrkesmerit. 
Slutligen understryks nödvändigheten av att på 
grundläggande yrkesutbildningsnivå skapa en grund 
för att utveckla ett mer allmänt system för deltagande 
i åtgärder för vidare yrkesutbildning. 
2.2.2 Tendenser inom systemen för vidare 
yrkesutbildning 
Utan svårighet kan man konstatera att i alla rapporter 
från deltagande medlemsstaterna understryks att 
antalet personer som deltar i utbildningsinsatser har 
ökat regelbundet under de senaste åren. 
fre tendenser kan identifieras på området för vidare 
yrkesutbildning: decentralisering, strävan efter 
kvalitet och efter ett utbud med flexibla och 
anpassade utbildningar. 
Företagen söker mer och mer efter en direkt koppling 
mellan utbildningsåtgärder och arbetsplatsen, därav en 
decentralisering av utbildningsåtgärder; Företagen 
överväger även det ekonomiska värdet av sina 
utbildningssatsningar som gör att de söker en 
kvalitativ utbildning som ger avkastning på investerat 
kapital. Följdenligt krävs ett större ansvarstagande av 
lokala och regionala aktörer liksom av 
arbetsmarknadens parter. 
Decentraliseringen av den vidare yrkesutbildningen 
sker ofta i form av en regionalisering. I många 
medlemsstater och deltagande länder sker således 
utvecklingen av yrkesutbildningspolitiken i regionen 
och därav följer vikten av att genomföra 
kompletterande åtgärder på regional nivå. Belgien till 
exempel, som har genomgått betydande förändringar 
under ett visst antal år och som i dag har infört 
nationell och regional lagstiftning på 
yrkesutbildningsområdet. En liknande tendens finns i 
Spanien där vissa autonoma regioner har stor frihet att 
självständigt organisera sina skol- och 
yrkesutbildningssystem. I Italien har nya funktioner 
på samma sätt tilldelats regioner som förutom 
grundutbildning för unga börjar erbjuda utbildningar 
till personer med yrkesmeriter samt till vuxna. 
Regionerna ansvarar helt för planeringen och 
genomförandet av sina utbildningsinsatser - allt i syfte 
att närma yrkesutbildningen i högsta möjliga grad till 
dynamiken på arbetsmarknaden. 1 Sverige och i Norge 
spelar de lokala och regionala aktörerna likaså en 
viktig roll när det gäller vuxenutbildning genom att 
utveckla system som är anpassade till 
arbetsmarknaden. 
Den ekonomiska dimensionen av utbildning spelar en 
stor roll i de flesta fall. Detta har resulterat i en strävan 
efter att garantera kvalitet i fråga om utbudet och att få 
avkastning på investerat kapital. 
Globalt kan konstateras att efterfrågan alltmer gäller 
mycket flexibla lösningar med ett utnyttjande av 
modulärt byggda system och nya tekniker. Således kan man konstatera en tendens mot distansutbildning 
och vuxenutbildning efter arbetstid i syfte att förvärva 
skolbetyg, som i Finland till exempel. 
Man kan även märka en breddning, en yrkesinriktning 
och en diversifiering i utbudet av utbildningar, både 
hos aktörerna och i deras utbud med en tendens mot 
individualisering och skräddarsydda utbildningar som 
förhoppningsvis skall leda till nya meriter för många 
olika målgrupper. På denna nivå finns emellertid 
problem med kvalitetskontroll. 
Utbudet av utbildningar är tydlig! på väg alt 
breddas och differentieras. Offentliga organisationer 
blir mer och mer verkliga leverantörer av utbildning 
Luxemburg framför i detta sammanhang hypotesen 
att, när allt kommer omkring är det den luxemburgska 
staten med alla sina institutioner kopplade till olika 
ministerier som bör vara den största leverantören av 
utbildningsinsatser. 
Sålunda har regeringar i ett ganska stort antal 
deltagande länder inrättat organisationer som skall 
stödja yrkesutbildning och själva erbjuda utbildningar. 
En annan tendens grundar sig på den allt större roll 
som universiteten spelar när det gäller utbud av 
yrkesutbildning. I Sverige har lagstiftaren uttryckligen 
uppmanat universiteten att bli aktivt engagerade på 
yrkesutbildningsområdet. Denna tendens kan förklaras 
av det faktum att svenska institutioner för högre 
utbildning alltid varit yrkesinriktade. 
Alltfler aktörer finns på yrkesutbildningsmarknaden 
och många är små företag som specialiserar sig inom 
mycket smala områden. Detta visar även 
nödvändigheten av en större insyn på 
yrkesutbildningsområdet. 
Man kan även konstatera att vissa länder håller på att 
radikalt reformera sina utbildningssystem för vidare 
yrkesutbildning och inför särskild lagstiftning i form 
av ram lagar, som är fallet i Luxemburg och 
Liechtenstein eller som i Spanien som sedan 1993 
genomfört ett reformprogram för yrkesutbildning. 
Dessa nya inriktningar i institutionerna är samtidigt 
inriktade på flera olika mål, nämligen: att garantera en 
yrkesutbildning som kan svara mot sociala och 
ekonomiska förändringar i samband med införandet 
av nya tekniker på alla nivåer i produktionsprocessen 
liksom mot nya former av arbetsorganisation; göra det 
möjligt för arbetstagare att anpassa sin kompetens och 
meriter till de nivåer som nya yrkesprofiler kräver; 
bedöma, godkänna och erkänna, i form av 
examensbevis och certifikat, yrkeserfarenheter och 
yrkesutbildningar som förvärvats under ett helt aktivt 
yrkesliv och slutligen att reglera marknaden för 
yrkesutbildning med hänsyn till behovet att förbättra 
utbudets kvalitet. På samma sätt har Portugal sedan 
1997 infort en politik som syftar till att göra 
yrkesutbildningen mer effektiv och skapa lösningar 
som är flexibla, individuella av hög kvalitet som 
framförallt skall gynna små och medelstora företag. 
I allmänhet, såsom anges i Förenade kungarikets 
rapport, utformas strategier som har som mål att 
utveckla enhetliga yrkesutbildningssystem som kan 
anpassas efter aktuella förändringar. Dessa system 
baserar sig på partnerskap mellan regering, 
arbetsmarknadens parter, leverantörer av utbildning 
och enskilda individer. Det generella målet är att 
uppmuntra arbetsgivare och enskilda personer att 
kraftfullt investera för att utveckla nytt yrkeskunnande 
men även att förbereda utsatta grupper för ett inträde 
på arbetsmarknaden. Målet är att göra det möjligt för 
ungdomar att förvärva de nödvändiga tekniska, 
teknologiska och sociala kvalifikationer som krävs på 
arbetsmarknaden. Mängden utbildning och de 
strategier utbildningen omfattas av har genomförts i 
mål 1-6 regioner med hjälp av bidrag från Europeiska 
socialfonden. 
Det handlar således om att säkerställa att utbildningen 
är anpassad och i direkt sammankopplad med behoven 
på arbetsmarknaden, att den genomförs inom skäliga 
kostnadsgränser och samtidigt ta hänsyn till behovet 
att få avkastning på investeringar. 
2.2.3 Tendenser avseende sambandet mellan skola-
uib ildn ing-anställn ing 
Gränsen mellan grundläggande och vidare 
yrkesutbildning blir alltmer otydlig. Otaliga 
utbildningsprojekt hjälper unga i övergångsfasen från 
att de avslutar sin yrkesutbildning eller högre 
utbildning till dess att de går in i yrkeslivet eller till ett 
företag. 
Det mest markanta exemplet ger Sverige där det 
praktiskt taget inte finns någon skillnad mellan 
yrkesutbildning och allmän utbildning. Den 
grundläggande idén är att minska klyftan mellan dessa 
två utbildningsformer så mycket som möjligt. 
Följaktligen inleds en specialiserad utbildning först på 
gymnasienivå. 
I Nederländerna erbjuds ett experimentprogram för 
att ge studenter inom högre yrkesutbildning möjlighet 
att följa en utbildning med växelvisa perioder av 
praktik och utbildning (HBO-MKB-programmet) . I 
Förenade kungariket erbjuder det nationella systemet 
för meriter effektiva och flexibla program som 
omfattar alltifrån grundläggande utbildning till 
yrkesspecialiseringar. Tre typer av akademiska 
meriter - GCSEs/GCEs, allmänna yrkesmeriter 
(General National Vocational Qualifications) och 
särskilda yrkesmeriter (National Vocational 
Qualifications) - kan leda till anställning och 
utbildning eller ytterligare utbildning på högre nivå. 
Andra medlemsstater och deltagande länder söker även vägar att skapa övergångar mellan tidigare 
åtskilda utbildningsområden. Detta problem visar sig 
även när det gäller en breddning av utbudet av 
utbildningar i ett perspektiv som är analogt till vad 
beslutet att inrätta Leonardo da Vinci-programmet 
definierar som ett "kontinuum " av livslångt lärande. 
Denna tendens kan även observeras när det gäller 
sökande efter kompletterande möjligheter att erkänna 
yrkesmeriter i förhållande till mer traditionella 
certifikat eller examensbevis. 
Man kan även iaktta en förnyad dialog mellan 
institutionerna för utbildning och yrkesutbildning 
och företagen, något som visar sig i ett allt närmare 
samarbete när det gäller genomförandet av program 
för växelvisa perioder av arbete och utbildning, 
yrkespraktik och transnationellt utbyte för 
yrkespraktik, särskilt på universitetsnivå. Samarbetet 
med företagen, som är mest efterfrågade när det gäller 
utbildningsplatser, sker även i syfte att integrera 
skolmeriter och yrkeserfarenhet. 
I ett perspektiv av livslångt lärande och för att närma 
skolutbildningen till yrkesutbildningen och 
yrkesvärlden har sedan 1989, i samarbete med lokala 
och regionala myndigheter, företag samt andra organ 
inom arbetslivet, en ny väg till yrkesutbildning 
(yrkesutildningsskolor) utvecklats i Portugal. 
Denna satsning visar en önskan att skapa ett 
alternativ till examenssystemen, att identifiera broar 
mellan de två systemen, att införa dubbla meriter 
(allmänna och yrkesmässiga) för att garantera största 
möjliga utbud av utbildningar och en uppvärdering av 
yrkeserfarenheter. 
I detta sammanhang är det möjligt att innefatta 
informell kunskap så att enbart skolbetyg inte är 
tillräckligt. Som Frankrikes rapport understryker går 
tendensen mot att utveckla verktyg varmed 
yrkeserfarenheter kan analyseras och utvärderas och 
att bedöma dem likvärdiga med skolbetyg. Här bör 
nämnas Norge som har infört ett system för 
bedömning av kompetens som leder till ett certifikat, 
oberoende av hur de förvärvats. 
I Tyskland har till exempel en diskussion inletts om 
utveckling av bestämmelser som gör det möjligt för 
innehavare av titeln hantverksmästare att erhålla högre 
teknisk utbildning utan att vara tvungna att inneha en 
examensbevis på att de har genomgått en högre 
yrkesutbildning. 
På det hela taget håller rollen för universiteten på att 
förändras. Universiteten söker inte enbart aktivt ett 
samarbete med företagsvärlden för forskningsprojekt 
utan deras verksamhet inriktas mer och mer mot 
yrkesutbildning som, vid sidan av forskning och rent 
akademisk undervisning, blir deras tredje största 
verksamhetsområde. Man bör lägga märke till att de 
flesta medlemsstater och deltagande länder är i färd 
med att låta sina universitet bli mer självständiga. 
Österrike, till exempel, grundade 1994 ett universitet 
för yrkesutbildning av personer med akademisk 
examen. I Finland, som i de flesta medlemsstater och 
deltagande länder, är utbildningsministerierna i färd 
med att utvidga nätverken av skolor för högre teknisk 
utbildning som inte är högskolor. 
2.2.4 Tendenser avseende utsatta målgrupper 
Ett annat problem som alla medlemsstater och 
deltagande länder har gäller genomförandet av 
åtgärder och program som är utformade och 
anpassade efter de speciella behoven hos olika 
målgrupper, l.cx. ungdomar utan yrkesmeriter, 
arbetslösa ungdomar, långtidsarbetslösa, 
handikappade och invandrare. 
Med målet att ge alla möjlighet att förvärva meriter 
har betoningen lagts vid att bekämpa utslagning i 
skolan och följaktligen utestängning från 
arbetsmarknaden. 
Yrkesintegrering, ökade anställningsmöjligheter 
och stabilisering av sysselsättningsnivån är de 
största problemen. Det handlar om att gå utöver 
kortsiktiga kvalifikationsmål (särskilt anpassning på 
arbetsplatsen genom vidare yrkesutbildning) mot en 
större anpassning av enskilda personer till 
framväxande produktionssystem och 
arbetsorganisationer. En aspekt i denna fråga gäller 
typen av reglering av utbildningssystem som kräver 
effektiva samråd mellan stat, arbetsmarknadens parter 
samt aktörer på det ekonomiska området och på 
utbildningsområdet. 
Syftet är att ge dem som ansvarar för 
utbildningssystem riktlinjer för att utforma egna 
program och utbildningsvägar. 
Nederländerna fastställde 1996 ett nytt system 
avseende kriterier för yrkesutbildningsmeriter på 
högstadie- och gymnasienvå. Dessa kriterier har 
fastställts gemensamt av utbildnings- och 
arbetsvärlden och är fördelade på sektorer. 
Meritsystemet har tagits fram efter att WEB infördes 
(lag om yrkesutbildning för vuxna). Förenade 
kungariket har infört ett system för nationella 
yrkesnormer, som deras system med Nationella 
yrkesmeriter (NVQ) och SVQ i Skottland bygger på. 
Processen med utvärdering och certifiering av dessa 
meriter genomförs oberoende av själva 
utbildningsprocessen. 
För det andra, som Belgien påpekar, handlar det även 
om att öka investeringarna på detta nya område kallat 
yrkesmässig övergång och yrkesmässigt återinträde. Det handlar om åtgärder för unga som 
inte lyckas hitta ett arbete eller arbetstagare som är 
utestängda från arbetsmarknaden. 
I rapporterna från medlemsstaterna och deltagande 
länder understryks vikten av åtgärder och program 
som är anpassade för olika målgrupper såsom ett 
instrument för att bekämpa arbetslösheten och social 
utslagning. Alla dessa åtgärder, även om de är mycket 
olika utformade, är avsedda att förbättra dessa 
målgruppers möjlighet till integrering i samhället och i 
yrkeslivet. I allmänhet finansieras dessa åtgärder av 
statliga myndigheter eller via gemenskapsprogram 
eller-initiativ. 
2.3 Slutsatser 
Organiseringen av utbildningssystem undergår en 
större utveckling där debatterna mellan offentliga 
myndigheter och arbetsmarknadens partner 
fortfarande är viktiga. Detta framträder helt klart när 
man beaktar syftet med utbildningen eller dess 
finansiering. 
Rapporterna fäster en stor vikt vid företagens roll i 
politiken för yrkesutbildning av anställda och denna 
roll inramas av system som ger speciella effekter när 
det gäller tillgång till utbildning. Således är det 
omöjligt att anse systemen likvärdiga i Belgien 
(samlingsfonder för utsatta grupper), Frankrike (med 
dess allmänna förpliktelse att bidra finansiellt till 
utbildning), Irland (skattebidrag inom vissa 
yrkessektorcr) eller Nederländerna ("O och ()-
fonder" som är fonder avsedda för finansiering av 
yrkesinriktade åtgärder). 
Deltagandet av företag och även yrkesorganisationer i 
arbetet med att definiera utbildningens mål och 
innehåll förblir en central fråga i flera medlemsstater 
och deltagande länder. 
På transeuropeisk nivå är exporten av erfarenheter 
eller nationell lagstiftning fortfarande begränsad. 
Exempelvis är systemet med "job rotation" känd i de 
skandinaviska länderna från Danmark men används i 
punktvisa insatser i form av individuella projekt i 
andra länder. Detta gäller även National Vocational 
Qualifications (NVQ i Förenade kungariket), som 
ännu inte, trots insatser av dess upphovsmän, har 
införts i andra av Europeiska unionens 
medlemsländer. Det finns flera skäl till dessa problem. 
Problemen kan förvisso tillskrivas det faktum alt 
flertalet av dessa program har utarbetats inom ramen 
för mycket speciella nationella sammanhang och 
kulturer vilket gör en överföring till andra miljöer 
svår. 
I gengäld kan man urskilja två områden för 
konvergens. Det första gäller själva 
yrkesutbildningsområdet, det andra dess samband med 
den socioekonomiska omgivningen. 
När det gäller det första konvergensområdet kan man 
konstatera att frågan om pedagogik och en förbättrad 
sådan tycks vara en fråga av gemensamt intresse för 
de olika systemen. En illustration på detta är 
utvecklingen av modulsystem och inrättandet av 
individualiserade utbildningsvägar, som kan illustreras 
av Danmark med dess utbildningar i öppna 
seminarier. Denna tendens åtföljs av en massiv 
integrering av nya informations- och 
kommunikationstekniker som utbildningsverktyg. 
I detta sammanhang bör man även beakta 
överföringen av frågan om meriter till den om 
kompetens liksom en tendens mot uppvärdering av 
kunskaper och erkännande av yrkeserfarenheter. Detta 
verkar vara en avgörande punkt i det avseende då 
inträde till otaliga yrkesutbildningar bedöms efter 
skol- eller akademiska meriter. Tendensen går mot 
införandet av system för bedömning av kompetens 
oberoende av på vilket sätt de förvärvats. Förutom 
NVQ i Förenade kungariket kan man nämna Irland 
som har infört en nationell struktur för certifiering 
som täcker alla högre utbildningar av icke-
universitetstyp samt vidareutbildningar. Frankrike 
införde 1991 ett system för bedömning av kompetens 
som ett instrument för företagen och arbetstagarna, 
vilka hädanefter har möjlighet att erhålla finansiell 
hjälp för en individuell bedömning utanför arbetstid. 
Särskild vikt läggs även på egen utbildning och 
praktikprojekt under hela livet, vilket bekräftar att 
man önskar sätta eleven i centrum för 
utbildningsprocessen. Denna tendens förstärks genom 
inrättandet av kompletterande strukturer: mottagning, 
information, vägledning och rådgivning. I Förenade 
kungariket tillhandahålls allmänna utbildningstjänster 
mot kontrakt med regeringen via ett nät av offentliga 
och privata organisationer. De erbjuder omfattande 
information samt vägledning på lokal nivå anpassad 
till de individuella behoven. 
Det andra konvergensområdet gäller sambandet 
mellan yrkesutbildningsområdet och socioekonomiska 
aktiviteter, såsom yrkesliv och sysselsättningspolitik. 
Det framkommer av de deltagande staternas rapporter 
att utbildningsåtgärder och initiativ alltmer inriktas 
mot att bibehålla arbetstillfällena och förbättra den 
enskildes möjlighet till anställning. Om man likaså tar 
hänsyn till vissa målgrupper, särskilt utsatta grupper, 
blir utbildning ett verktyg till förfogande för 
sysselsättningpolitiken, till och med för 
socialpolitiken. Det gäller således en utvidgning av 
utbudet av utbildningar i den dubbla formen för nya 
målgrupper och en förnyelse av innehållet i 
utbildningsprogrammen. I rapporten från Grekland 
understryks framförallt nödvändigheten att säkerställa 
en överensstämmelse mellan utbudet av utbildningar och arbetsmarknadens verkliga krav på yrkesmeriter 
och yrkeskompetens. 
I Italien har det avtal som undertecknats mellan 
regeringen och arbetsmarknadens parter just som mål 
att upprätta närmare förbindelse mellan 
utbildningsområdet och arbetsmarknaden i form av en 
gemensam insats. 
En annan fråga framträder tydligt. Antalet av de som 
drar nytta av utbildningsåtgärder har regelbundet ökat 
under senare år. Detta gäller både den grundläggande 
utbildningen och vidareutbildningen och det framgår 
klart av de deltagande staternas rapporter att offentliga 
myndigheter avser att förstärka denna utveckling ännu 
mer - dvs. att öka antalet unga som avslutar sin 
utbildning med en examen. 
Vidare är det intressant att jämföra de olika aktörernas 
roll med de målgrupper för vilka åtgärderna har 
utformats. I alla medlemsstater spelar de offentliga 
myndigheterna i olika grad en roll i processen för 
yrkesutbildning. Staten bidrar i planeringen, 
organiseringen och kontrollen av yrkesutbildningen, 
särskilt när det gäller dess kvalitet. Den fastlägger 
oftast den allmänna ram inom vilken marknaden för 
yrkesutbildning får utvecklas. Den är fortfarande en 
betydande aktör på utbildningsområdet, särskilt när 
det gäller åtgärder för utsatta målgrupper. Men det 
verkar som om de statliga organens betydelse 
minskar, vilket bör ses i samband med tendens att 
régionalisera yrkesutbildningen samt 
arbetsmarknadens parters växande roll i hela 
beslutsprocessen. 
Under alla omständigheter måste utvecklingen av 
statens roll beaktas i förhållande till arbetsmarknadens 
parters och lokala och regionala aktörers roll. I 
förhållande till den berörda allmänheten och särskilt 
till den roll som tilldelats arbetsmarknadens parter är 
statens roll mer eller mindre avgörande i processen för 
yrkesutbildning. 
En klassificering av systemen för yrkesutbildning i 
medlemsstaterna och deltagande länder i olika 
kategorier är ytterst svårt. Hellre än att utforma 
komplexa verktyg för en sådan klassificering skulle 
det vara mera lämpligt att utveckla 
bedömningsverktyg så att yrkesutbildningssystemen 
kan positionera sig själva mot varandra och i 
förhållande till aktuella utvecklingsnivåer. 
3. GENOMFÖRANDE OCH EFFEKT AV LEONARDO DA 
VINCI-PROGRAMMET 
3.1 Beskrivning av strukturer och genomförandet 
av programmet Leonardo da Vinci 
De gemenskapsåtgärder som planeras inom ramen för 
Leonardo da Vinci-programmet är indelade i områden 
och åtgärder. Programmets övergripande inriktning 
definieras genom den gemensamma målramen och de 
prioriterade områden som årligen omfattas av 
inbjudan att lämna förslag. 
Rent allmänt syftar de prioriterade områdena - i 
enlighet med artikel 127 i Fördraget om 
upprättandet av Europeiska unionen - att 
säkerställa att Leonardo da Vinci-programmet är ett 
instrument för genomförande av politiken för 
yrkesutbildning på gemenskapsnivå, särskilt i 
samband med de slutsatser som drogs vid Europeiska 
rådet / Essen 1904, Förtroendepakten för 
sysselsättning i Europa (!*>%) liksom de riktlinjer 
som kommissionen definierat i vitboken "Tillväxt, 
konkurrenskraft och sysselsättning" (1994) och i 
vitboken "Lära och lära ut - mot kunskapssamhället" 
(1995). 
Dessa prioriterade områden är fastställda i nära 
samråd med Leonardo da Vinci-kommittén. De 
prioriterade områdena var 1997 liksom 1996: 
uppmuntra till förvärvande av nya kunskaper, 
förstärkt samarbete mellan skolor och företag; 
bekämpning av utestängning, likvärdig behandling av 
investeringar i utbildning och kapital, utvidgning av 
tillgång till kunskap med hjälp av 
informationssamhällets redskap. Programmets 
övergripande dimension gäller lika möjligheter, social 
dialog, regional utveckling och industriella 
förändringar. 
3.1.1 Processen på gemenskapsnivå 
3.1.1.1 Utveckling av europeiska strukturer 
Programmet Leonardo da Vinci genomförs av 
kommissionen med stöd av Leonardo da Vinci-
programmets byrå för teknisk assistans. I enlighet med 
rådets beslut ansvarar kommissionen för att definiera 
programmets politiska linje, ansvara för ledning och 
samordning när det gäller att lämna förslag och 
slutligen för val av de förslag som skall tilldelas 
finansiellt stöd. 
Vid genomförandet av dessa olika uppgifter biträds 
kommissionen av en kommitté vars medlemmar är 
representanter från medlemsstaterna och länder inom 
Europeiska ekonomiska samarbetsområdet och, i vissa 
fall, observatörer från arbetsmarknadens parter, vilkas 
funktioner fastställts i rådets beslut. I enlighet med detta beslut har även underkommittéer 
inrättats. Underkommittécrna för grundläggande 
yrkesutbildning, för vidare yrkesutbildning och föl-
samarbete mellan universitet och företag har 
regelbundet mötts för att diskutera frågor som 
framförallt gällt definiering av prioriterade områden 
och analys av resultaten från inbjudan att lämna 
förslag. 
3.1.1.2 Aktiviteter i de europeiska strukturerna 
Inom ramen för sitt ansvarsområde säkerställer 
kommissionen, med stöd av Leonardo da Vinci-
programmets byrå för teknisk assistans förberedandet 
och handläggandet av inbjudan att lämna förslag, 
utvärderingen av de presenterade projekten liksom 
aktiviteter för att leda och övervaka de finansierade 
projekten och sprida deras resultat. 1 detta syfte har en 
permanent kontakt med de nationella 
samordningsenheterna (NCU) upprättats. 
I praktiken består dessa aktiviteter av att stödja 
initiativtagare att utforma projekt, organisera 
kontaktskapande och tematiska seminarier och 
informationsspridande seminarier, upprätta 
förbindelser med länder i Central och Östeuropa 
(PECO) och Cypern för att säkerställa deras 
integrering i programme, samt att genomföra analyser 
och upprätta informationsdokument om olika inbjudan 
att lämna förslag. 
Dessutom framställer kommissionen i samarbete med 
Leonardo da Vinci-programmets byrå för teknisk 
assistans regelbundet ett visst antal publikationer, till 
exempel kompendier med beskrivningar av projekt 
och initiativtagares inlämnade förslag, broschyrer med 
analyser av resultat av inbjudan att lämna förslag och 
med allmän information. En informationsbas som 
innehåller resultat av tidigare program har likaså 
upprättats och finns tillgänglig vid Multimediacentret 
vid byrån för teknisk assistans. 
3.1.2 Processen på deltagande länders nivå 
Medlemsstaterna och deltagande länder har å sin sida 
infört infrastrukturer för information, förvaltning, 
ledning och övervakning: Nationella 
samordningsenheter (NCU). 
3.1.2.1 Organisation av nationella strukturer 
Grundläggande eller vidare yrkesutbildning faller inte 
nödvändigtvis under samma statliga departements 
ansvar eller ens enbart offentliga myndigheters ansvar. 
I vissa deltagande länder faller till exempel den 
grundläggande yrkesutbildningen huvudsakligen 
under utbildningsministeriets ansvar, som i Tyskland 
eller i Nederländerna, medan i andra medlemsstater 
och deltagande länder detta ansvar delas mellan liera 
statliga departement - huvudsakligen 
utbildningsministeriet och arbetsmarknadsministeriet, 
som i Frankrike. Dessa olika strukturer återspeglas i 
förvaltningen och uppläggningen av programmet 
Leonardo da Vinci i medlemsstaterna och de 
deltagande länderna. 
Vidare har de flesta medlemsstater inrättat nationella 
trepartskommittéer för samråd och förvaltning, som 
medverkar vid definition av nationella prioriterade 
områden och säkerställer en kontakt med 
nyckelaktörer inom yrkesutbildning. Dessa 
kommittéer tillsamman med de nationella 
samordningsenheterna deltar normalt i arbetet med att 
definiera nationella prioriterade frågor liksom att 
upprätthålla kontakt med politiska beslutsfattare och 
de största aktörerna på yrkesutbildningsområdet. 
Dessa kommittéer deltar normalt, vid sidan av de 
nationella samordningsenheterna, i arbetet med att 
definiera nationella prioriteringar för del I, i den 
nationella processen för bedömning och förhandsval 
på nationell nivå. 
Den viktigaste uppgiften för de nationella 
samordningsenheterna, som erhåller finansiellt stöd av 
kommissionen och medlemsstaten, är att tillhandahålla 
stödtjänster till nationella myndigheter, kommissionen 
liksom till eventuella initiativtagare och innehavare av 
projektkontrakt. 
NCU spelar en viktig roll i flera avseenden. De skall 
säkerställa programmets effekt på politik och 
nationella strukturer, organisera främjande aktiviteter, 
teknisk assistans och informationsspridande 
seminarier för innehavare av projektkontrakt samt 
medverka till utveckling av tematiska, sektoriella, 
nationella eller transnationella nätverk. se till att inbjudan att lämna förslag offentliggörs, 
anordna nationella och även transnationella 
kontaktseminarier, bedöma inlämnade projektförslag 
samt att anordna möten för att främja och följa upp 
godkända projekt. 
Det handlar således om aktiviteter vars mål är att 
tillsammans med kommissionen följa utvecklingen av 
själva projekten när det gäller aktiviteter och resultat, 
liksom att hjälpa till att lösa problem som 
kontraktsinnehavare möter under hela projekttiden. 
Dessutom medverkar NCU i arbetet med att främja 
programmet tematiska, nationella eller transnationella 
aspekter. 
NCU är dessutom ansvariga för förvaltningen av de 
transnationella utbytes- och praktikprogrammen under 
område I. För detta ändamål och efter att ha 
överlämnat en verksamhetsplan till kommissionen 
tilldelas de ett totalt anslag för olika berörda 
målgrupper. 
NCU publicerar likaså kompendier över nationella 
projekt, informationsbroschyrer och i allmänhet 
informationsbulletiner 
3.2 Budgetuppgifter 
De finansiella medel som på gemenskapsnivå krävs 
för att genomföra Leonardo da Vinci-programmet 
har i rådets beslut uppskattats till 620 MECU mellan 
1995 och 1999. 
Fördelningen av beloppen mellan olika områden och 
åtgärder fastställs av kommissionen efter utlåtande 
från Leonardo da Vinci-kommittén. 
Karaktären och organisationen av dessa enheter 
varierar beroende på deltagande land. I vissa länder 
som Irland, Danmark och Sverige förvaltar inrättade 
NCU inte enbart programmet Leonardo da Vinci utan 
även programmet Sokrates samt 
gemenskapsinitiativen Adapt och Employment. NCU i 
vissa andra länder är kopplade till institutioner, i 
allmänhet nationella, och förvaltar självständigt 
programmet, som i Tyskland. Vissa deltagande länder 
förfogar över flera NCU vars kompetens är indelad 
efter antingen olika typer av målgrupper eller efter 
programmets verksamheter, till exempel i Frankrike 
eller Luxemburgeller i Tyskland. 
3.1.2.2 Aktiviteter 
strukturer nationella 
NCU.s huvudsakliga uppgifter, vilka för detta 
ändamål och på basis av en redovisning erhåller 
bidrag för den operativa verksamheten av 
kommissionen, är att anordna konferenser för att starta 
upp programmet, utarbeta ett program för det 
nationella arbetet, innefattande informationsspridning, Det bör noteras att budgetfördelningen mellan de 
olika avsnittens åtgärder omfattas av vissa 
restriktioner när det gäller maximi- och 
minimigränser. En lägsta gräns på 35% av den totala 
budgeten skall tilldelas pilotprojekt, minst 30% skall 
gå till program för praktik och utbyte och högst 20% 
till övriga åtgärder, bl a undersöknings- och 
analysprojekt, program för utbyte av jämförbara 
uppgifter, samt till nationella samordningsenheter 
underområde IV. 1. 
För programmets två första år lämnade 
budgetmyndigheten ett anslag på 139,5 MECU för 
1995 och 154,4 MECU för 1996. 
Nedanstående tabell visar fördelningen 
programmets budget för de två första åren. av 
10 
Tabell 1: Tabell 2; 
Fördelning av budget för Leonardo da Vinci-
programmet under 1995 och 1996 Resultat av de två första förslagsinbjudningarna 
1995 och 1996 
I 1995 I 1996 
Pilotprojekt 75^2 84 
Område I 27^2 33^6 
Område II 38^6 43^ 
Område III 9^5 6\5 
Praktik & utbytes- 45,7 5M 
program 
Område I 2~M 29Ä 
Område II F7 22 
Område III ÖJ Öfi3 
Övrigt 18^5 Ï9 "~ 
III.2.a 6^9 6ä 
III.2.b Ö n 
Område IV Uj6 9 
Totalt (MECU) Ï39£ Ï5M 
3.3 De första resultaten av Leonardo da 
Vinci-programmet 
Leonardo da Vinci-programmet har hittills publicerat 
tre förslagsinbjudningar - 1995, 1996 och 1997. De 
två första (1995 och 1996) resulterade i 7600 förslag. 
Utvärderings- och urvalsförfarandet som 
kommissionen genomfört i samarbete med 
deltagande länder resulterade i finansiering av 1542 
projekt till ett totalbelopp av 201,8 MECU. I I 1995 I 1996 
Antal utvalda förslag 
förfarande I TÎ9 299 
förfarande II 43Ö 494 
Pilotprojekt 581 "582 
Praktik och utbytesprogram 
(Avsnitt II och III) ,70 
Undersökningar och analyser 47 41 
Antal partner 13212 10267 
förfarande 1 2210 2131 
förfarande II 11002 8136 
Dessa uppgifter visar att programmet blivit relativt 
omfattande när det gäller antalet projekt, 
transnationella partner och aktörer inom 
yrkesutbildning som berörs. 
Av analysen av Leonardo da Vinci-programmets två 
första år framgår att programmet alltmer tar hänsyn 
till de verkliga utmaningar som yrkesutbildningen i 
Europa ställs inför. För att de 1542 utvalda projekten 
skall kunna fördjupas och resultera i förbättrade 
system, arrangemang och praktiska tillämpningar för 
utbildning, behöver de emellertid åtföljas av en 
kvalitativ utvärdering av deras förmåga att uppnå 
målsättningarna och åstadkomma konkreta resultat 
som kan överföras till samtliga 18 deltagarländer. 
Det är alltså dags för uppföljning, aktivitet och 
diskussion om innehåll och metodik som kan göra 
Leonardo da Vinci-programmet till ett verkligt 
"europeiskt innovationslaboratorium ". 
De utvalda projekten kan delas upp i tre stora 
kategorier: de som föregriper behoven av utbildning 
och inriktning i förhållande till en specifik miljö, de 
som syftar till att ta fram nyskapande utbildnings 
metoder och åtgärder genom att utarbeta 
utbildningsprodukter, mycket ofta grundade på 
multimediasystem, och de som direkt gäller 
utbildningsföretag och utbildningsorganisationer. Ett 
aktivt deltagande i de program som 
arbetsmarknadens parter bedriver, samt alltfler 
11 
transnationella nät (regionala eller sektoriella nät) för 
utbildning kan även noteras. Dessa två faktorer borde 
ha en betydande inverkan när det gäller att främja 
och sprida ny kunskap och know-how. 
En djupare analys gör det möjligt att dra slutsatsen att 
större delen av projekten har en tendens att omfatta 
dessa tre dimensioner. Projekten innebär allt oftare 
att lösningar i form av processer utvecklas, efter att 
ett specifikt behov konstaterats och resulterar sedan, 
via mer globala pedagogiska metoder, i riktade 
lösningar som utarbetas och genomförs för att 
anpassas till ett specifikt sammanhang. 
Det kan även noteras att 13212 partner deltog i 749 
utvalda projekt 1995, i jämförelse med 10267 partner 
i 793 projekt under 1996. 
Med tanke på att det framförallt är de små och 
medelstora företagen som bidrar till att skapa nya 
arbetstillfällen måste man efter de första 
förslagsinbjudningarna konstatera att de fortfarande 
deltar sparsamt i programmet. Detta bör medföra att 
samtliga ansvariga aktörer för Leonardo da Vinci-
programmet satsar ännu mer helhjärtat på att de små 
och medelstora företagen skall bli mer delaktiga i 
partnerskapen, framförallt genom ett förenklat 
förfarande. 
Detta konstaterande måste emellertid nyanseras. 
Även om utbudet av utbildning genom samtliga 
åtgärder inom programmet (de 3 områdena 
sammantagna) förefaller dominera över efterfrågan, 
får man inte glömma att det bästa området för 
företagen (däribland de små och medelstora 
företagen) är område II "förbättrade åtgärder för 
yrkesutbildning", särskilt under områdena II. 1.1.a 
"innovation inom yrkesutbildning" och II. 1.1.c 
"överföring av tekniska innovationer". Detsamma 
gäller för de transnationella praktik och 
utbytesprogrammen inom avsnitt II. 
Genom sina praktik och utbytesprogram bidrar 
Leonardo da Vinci-programmet på ett betydande sätt 
till de olika målgruppernas rörlighet inom Europa. Tabell 3: 
Antal program och antal deltagare inom praktik 
och utbyten för 1995 och 1996 
Antal program 
1995 1996 Antal personer 
1995 1996 
I.1.2.a - praktik för unga inom grundutbildning -
korttidspraktik 
604 * 9943 10063 
I.1.2.a - placering för unga inom grundutbildning -
långtidspraktik 
96 * 982 1009 
1.1.2.b - praktik för unga arbetstagare 
293 * 4704 5333 
I.1.2.C - utbyten för lärare 
293 * 2242 2379 
II. 1.2.a - praktik för unga universitetstuderande eller 
utexaminerade 
102 144 5175 7731 
II. 1.2.b - utbyten mellan företag och 
universitet/organisationer för utbildning 
11 11 121 146 
1I.1.2.C - utbyten för utbildningsansvariga 
11 12 47 231 
* inga siffror finns tillgängliga 
Det bör noteras att Leonardo da Vinci-
programmet under 1995 och 1996 gjort det 
möjligt för över 50000 personer - varav 22000 
unga i början av sin utbildning, 10000 unga 
arbetstagare och 13000 personer under utbildning 
vid universitet eller med examen - att åtnjuta ett 
europeiskt stipendium för rörlighet avsett för 
orienterings- eller utbildningsperioder i alla 
medlemsstater och deltagande länder. 
Leonardo da Vinci-programmet innehåller dessutom 
genomförande av ett statistiskt program under 
område I11.2.b och ett studiebesöksprogram som 
förvaltas av Cedefop under område 111.3.b. 
12 
Rådets beslut den 6 december 1994 ger 
kommissionen möjlighet att föreslå ett arbetsprogram 
"Utbyte av jämförbara uppgifter" under område 
111.2.b. Enligt kommissionens förslag antogs 
arbetsprogrammets tio punkter av Leonardo da 
Vinci-kommittén och det genomförs av en 
arbetsgrupp "Statistik inom utbildning och 
yrkesutbildning" bestående av representanter för 
medlemsstaterna och kommissionen. Under 1995 
resulterade ett anbudsförfarande i tre projekt som 
inleddes under 1996, nämligen: "en undersökning 
om grundutbildning", "en undersökning om 
vidareutbildning" och om "övergången till 
yrkeslivet". Ett projekt om "jämförbara 
klassificeringar" har förvaltats av Cedefop. Under 
1996 innnefattades tre teman I ett särskilt 
anbudsförfarande, nämligen "utbud av utbildningar", 
"språkinlärning" och "läs- och skrivinlärning för 
vuxna". De belopp som investerades för detta första 
verksamhetsår uppgår till 1,3 MECU och man 
planerar att utvidga omfattningen och vidden av 
studier för 1996 och 1997 till en ytterligare kostnad 
av 2,1 MECU. 
Gemenskapsprogrammet för studiebesök för 
specialister inom yrkesutbildning (område III.3.b) 
inom europeiska unionen samordnas av Cedefop. I 
samarbete med ett nät nationella ansvariga 
organiseras studiebesök på tre till fem arbetsdagar 
som koncentreras på teman som utbildning av unga, 
vuxenutbildning eller den nya teknikens inverkan på 
yrkesutbildningen. Inom ramen för dessa studiebesök 
har 1225 specialister inom yrkesutbildning, fördelade 
på 116 grupper, erhållit ett stipendium på i medeltal 
1350 ECU under 1995 och 1996. Den totala 
budgeten för studiebesöken uppgick till 2,3 MECU 
under samma period. 
3.4 Leonardo da Vinci-programmets effekter 
Såsom redan har sagts i början av denna 
interimsrapport gäller analysen genomförandet av 
programmet under de två första åren. Med tanke på 
att å ena sidan de första projekten blev operativa först 
1996 och å andra sidan att projektens medellängd 
överstiger två år, kan inte de uppfattningar som här 
förs fram betraktas som definitiva. 
Även en annan punkt bör understrykas: i sin 
egenskap av "europeiskt innovationslaboratorium" 
avser programmet att stödja åtgärder som syftar till 
att förbättra system och arrangemang för 
yrkesutbildning i medlemsstaterna eller bland aktörer 
inom yrkesutbildning. För att en sådan effekt skall 
kunna förverkligas krävs naturligtvis en viss tid. genomförandet av programmet. Det bör noteras att 
rapporterna huvudsakligen stöder sig på intervjuer 
och frågeformulär som skickats till initiativtagare och 
nyckelaktörer inom programmet. 
De resultat som erhållits behandlar därmed snarare 
svårigheter som uppkommit vid genomförande av 
projekten än effekterna av programmet. 
Efter dessa kommentarer är det möjligt att fastställa 
några nyckelelement beträffande programmets 
effekter. 
3.4.1 Effekter och utveckling av 
systemen 
Det framgår tydligt av de nationella rapporterna att 
pilotprojekten ingår i utvecklingen av 
medlemsstaternas system och arrangemang för 
yrkesutbildning, särskilt när det gäller de allmänna 
tendenser som anges i börjar av rapporten. 
Programmet återspeglar en utveckling inom hela 
yrkesutbildningsområdet - målet är att låta största 
möjliga antal institutioner och individer åtnjuta 
resultatet av denna utveckling. 
Dessutom, och det gäller särskilt projekten inom 
område I, är den verksamhet som utvecklas av 
initiativtagarna i stor utsträckning förankrad i 
nationella arrangemang för yrkesutbildning. Det är 
alltså normalt att dessa är i fas med de stora 
inriktningarna i systemen för yrkesutbildning. 
Detta positiva förhållande innebär inte att de utvalda 
pilotprojekten endast är en förlängning eller en kopia 
av nationella åtgärder. Både när det gäller 
målsättningar, metoder och innehåll syftar de 
transnationella projekten till att utveckla innovativa 
angreppssätt. Den mångfald som då uppkommer 
strider inte mot prioriteringar av gemensamt intresse i 
ett sammanhang som kräver mycket snabba 
justeringar och förändringar. 
Genom att föreslå innovativa svar när det gäller 
nya meriter, nya yrkesprofiler, nya sätt för 
tillträde, närmande mellan skolor och företag, nya 
vägar för tillträde till arbetslivet och stabilisering-
framförallt genom praktik och växelvisa perioder 
av arbete och praktik- ger de transnationella 
projekten en avsevärd impuls till den dagliga 
verkligheten inom yrkesutbildning. 
Det är även betecknande att programmen drar till sig 
de största aktörerna inom yrkesutbildning som 
uppfattar utbildning som en prioriterad investering. 
Det är däremot redan nu möjligt att genom 
rapporterna från medlemsstaterna och deltagande 
länder samt den externa utvärderingen fastställa 
tekniska och administrativa svagheter vid 
13 
3.4.2 Effekt och innovation 
Leonardo da Vinci-programmet definieras som ett 
"europeiskt innovationslahoratorium " pä 
yrkesutbildningsområdet. 
Analysen av de nationella rapporterna och 
utvärderingen gör det möjligt att dra slutsatsen att 
den största effekten av programmet ligger på denna 
nivå. För att uppnå prioriterade målsättningar som 
nya meriter, nya yrkesprofiler, bättre tillgång till 
utbildning - särskilt vidareutbildning - nya vägar för 
tillträde till arbetslivet, godkännande av meriter, etc, 
stöder Leonardo da Vinci-programmet en mängd nya 
synsätt. Härom vittnar till exempel utvecklingen av 
nytt innehåll, nya produkter, metoder och tjänster, 
beaktande av ett stort antal målgrupper och frågan 
om lika möjligheter, samt en tydligare inriktning på 
projekt av regional karaktär. 
Innovationen inom Leonardo da Vinci-programmet, 
och därmed också dess effekter, är mest utvecklad 
när det gäller att inrätta projekt som gör del möjligt 
att integrera och använda de gemensamma metoder 
och verktyg som är avsedda for väl avgränsade 
målgrupper. I våra dagar är därför utveckling och 
användning av en CD-ROM inte innovativ i sig, men 
att kombinera denna tillämpning med ett system för 
distansutbildning som vänder sig till en allmänhet 
bosatt mycket långt ifrån stora utbildningscentrum 
kan utgöra en innovativ faktor. 
Leonardo da Vinci-programmet åskådliggör 
innovationens särskilda karaktär inom 
yrkesutbildning. Den är dels relativ: det som visar sig 
innovativt i ett visst sammanhang kan redan vara 
föråldrat i ett annat. Dessutom är den utvecklingsbar. 
Trots de tidigare programmens inverkan på 
Leonardo da Vinci-programmet gör de uppgifter vi 
har tillgång till att vi anser att genomförandet av det 
nya programmet har genomgått en verklig kvalitativ 
förbättring. Dessutom innebär iakttagelserna av åren 
under Leonardo da Vinci-programmet början till en 
dynamik som bara kan konkretiseras på medellång 
sikt. 
3.4.3 Effekt på system 
tillämpningar och 
Den övervägande delen av projekten utgör lösningar 
eller försök till lösningar på konkreta situationer som 
kräver nya metoder, vare sig det gäller integrering av 
unga utan meriter, fortbildning i små och medelstora 
företag, etc. 
Projektens omfattning och deras utforskande 
inriktning har endast undantagsvis en direkt inverkan 
på systemen för yrkesutbildning. Genom den 
dynamik som skapats tvingas emellertid 
aktörerna att ifrågasätts systemet. Det är första steget mot en möjlig dynamik inom systemet, och 
därmed en större potentiell effekt. Det är särskilt 
betecknande att effekten av Leonardo da Vinci-
programmet märks tydligast i föga utvecklade-
system. 
Vissa länder såsom Luxemburg och Lichtenstein, 
som är i färd med att omarbeta sitt system för 
yrkesutbildning, noterar att de projekt som 
genomförts i Leonardo da Vinci-programmet eller i 
tidigare program inte påverkar diskussionerna när det 
gäller införande av en ny lagstiftning om systemen 
för yrkesutbildning och att besluten om nya 
inriktningar fattas på andra håll. 
På kort sikt uppfattas emellertid effekten. Två 
dimensioner av projektet förtjänar att betonas. Vissa 
projekt fokuseras huvudsakligen på försök med nya 
modeller vare sig det gäller modeller eller koncept 
som importerats från utlandet, tillämpning av en idé, 
vidarebefordran av erfarenheter, etc. Andra projekt 
omfattar i första hand sökande efter verkligt 
innovativa lösningar med risk för att misslyckas 
Undersöknings- och analysprojekt inleds ofta för att 
analysera villkoren för ett effektivt genomförande av 
senare pilotprojekt. 
Fördelen med det transnationella systemet är att det 
är enklare att frigöra sig från de territoriella gränser 
som utmärker alla nationella system. Det är också 
betecknande att en rad projekt är en del av en logisk 
process (utan att de nödvändigtvis använder 
konceptet) eller stöder sig på ursprungliga 
partnerskap. 
3.4.4 Programmets effekt 
struktur och 
Frankrike anger att Leonardo da Vinci-programmet 
för flertalet initiativtagare framstod som en möjlighet 
för att utvidga och utveckla ett redan förekommande 
program. 
Denna anmärkning är befogad I de nationella 
rapporter som endast omfattar projekt från den första 
inbjudan att lämna förlag. Vissa konstateranden ger 
oss emellertid upplysningar om på vilket sätt 
strukturen i Leonardo da Vinci-programmen främjar 
projekt som har effekt eller ej. 
Även om respekten för målsättningarna utgör ett av 
kriterierna för att komma ifråga visar det sig vid 
läsning av de nationella rapporterna att projekten 
överensstämmer med den gemensamma ramen för 
målsättningarna. På samma sätt och mer globalt 
motsvarar de grundläggande insatser avseende 
tillträde till yrkeslivet, nya meriter samt 
möjligheter till anställning. 
14 
Två andra aspekter åskådliggörs även: 
transnationalitct och det faktum att 
partnerskspen omfattsr inånga aktörer. 
Även om rapporterna betonar svårigheten med 
transnationalitet vid förvaltning av projekt, betonar 
de framförallt dess stora tillgångar. 
Projektens europeiska dimension kan därför ses ur 
följande fyra olika synvinklar: 
1. För att uppnå målsättningarna med tillträde, 
möjlighet till anställning, tillgång, etc. väljer 
initiativtagare och partner frivilligt omvägen via 
transnationalitet, för att prova nya synsätt som 
kan ge svar på de pågående förändringarna. 
2. Skapande av verktyg, referens materiel eller 
gemansamma moduler för utbildning är den 
huvudsakliga målsättningen. Inför problematik 
som ofta (men inte alltid) förekommer på 
nationell nivå, är det givna svaret grundläggande 
transnationellt. 
3. Den europeiska dimensionen eftersträvas mer 
som en förädling än som en gemensam 
konstruktion inom projekten. 
4. Den europeiska dimensionen eftersträvas och 
gynnas slutligen genom rörlighet, utbyte samt 
medel för att underlätta detta utbyte. 
En annan stor fördel är att aktörerna inom dessa 
projekt kompletterar varandra. Då partnerskapen 
omfattar många aktörer kan projektet ha höga 
målsättningar. 
På detta sätt framträder nya strukturer för 
partnerskap, genom att olika institutioner, 
utbildningsorganisationer, yrkessammanslutningar, 
lokala myndigheter eller företag blir delaktiga. När 
det gäller effekt är dessa nya former själva en 
konsekvens av hur programmet fungerar. 
Programmet har i det hänseendet möjliggjort ett 
närmare samarbete mellan universitet och 
foretag, där de ena tillför sin metodik och de andra 
sin kunskap och know-how, såväl till förmån för 
företagen för systematiseringen av universitetets 
metodiska synsätt, som för de universitet som 
försöker minska klyftan som fortfarande alltför ofta 
skiljer den högre undervisningen från arbetslivet i 
vissa medlemsstater och deltagande länder. 
Projekten har för övrigt en tendens att alltmer öppna 
sig mot nya verksamhetsområden, som hittills 
varit mindre öppna för utbildningsåtgärder. Nya 
yrkesprofiler kommer därför fram på områden som 
miljö, hälsa, restaurering av kulturarvet, säkerhet, 
sysselsättning i närmiljön, etc, vilka alla är i linje med kommissionens inriktningar för lokal utveckling 
och skapande av nya arbetstillfällen. 
Rent allmänt kan man konstatera en ökning av 
utbildningsåtgärder till förmån för nya 
målgrupper som i allmänhet inte berörs av 
yrkesutbildningsåtgärder, såsom etniska minoriteter, 
grupper inom missgynnade områden samt 
handikappade. Man kan emellertid beklaga att förslag 
av god kvalitet i kombination med lika rättigheter är 
alltför få. Det förefaller även som om de särskilda 
hänvisningarna till sammanslutningarna universitet­
företag för utbildning inom åtgärder som kan åtnjuta 
gemenskapsstöd har kunnat skapa en viss tvetydighet 
med de AUEF som stöds i det tidigare 
Comettprogrammet. Men programmets mycket stora 
och öppna struktur som ger plats för samtliga aktörer 
inom utbildning är sannolikt en gynnsam faktor både 
när det gäller utbud och efterfrågan. 
3.4.5 Effekt och rörlighet 
En avsevärd effekt av programmet består i att den 
transnationella rörligheten utvecklats. Unga under 
utbildning, antingen som praktikanter eller inom 
skolsystemet, unga arbetstagare, studerande och 
unga med examen omfattas av denna utmaning 
från den europeiska rörligheten, för att förbättra 
eller bibehålla sin egen möjlighet till anställning samt 
underlätta tillträde till arbete och bibehålla en stabil 
sysselsättning. Experiment med nya modeller för 
växelvis sysselsättning genom arbete och praktik är 
särskilt intressant. 
Rörligheten bidrar till att de ungas tillträde till 
arbetsmarknaden därmed förbättras och medför en 
ökad know-how i termer av kompetens, såväl ur 
språklig synvinkel som när det gäller yrkeserfarenhet. 
Det ger framförallt ett tillskott när det gäller 
personlig erfarenhet och meritförteckning. 
Företagen vinner på denna rörlighet tack vare 
flexibiliteten i synsättet med moduler och de nya 
vägarna för växelvis sysselsättning genom arbete och 
praktik, som framförallt vänder sig till en målgrupp 
med höga eller till och med mycket höga 
kvalifikationer. 
Två typer av verksamhet framträder: å ena sidan, 
byggande och förstärkning av nät som både är 
organisationer för resurser och organisationer som 
direkt främjar målsättningarna med att främja 
rörlighet och praktikanters tillträde till arbetslivet. Å 
andra sidan, tillhandahållande av verktyg för 
information och förvaltning avsedda för lärlingar, 
som kan fungera som vektor för att gynna tillträdet 
till yrkeslivet. 
I det sammanhanget bidrar projektens innovativa 
karaktär starkt till partners ka pets strukturer. 
15 
Projekten för rörlighet uppvisar begränsad 
innovation när de endast är en kopia av projekt som 
uppstår ur tidigare program, vilket är fallet med vissa 
projekt som stöds av tidigare strukturer (samma 
problematik, samma partnerskap). De som däremot 
för in rörligheten i ett större sammanhang för att 
svara mot en exakt problematik, genom att inrätta 
lämpliga regler och införliva arbetsmarknadens 
parter, får en mycket omfattande potentiell effekt. 
Denna effekt blir särskilt tydlig när praktik och 
utbytesprogrammen integreras i en problematik där 
ett pilotprojekt har utarbetats. Praktik och 
utbytesprogrammet blir då ett stöd till pilotprojektet. 
Det är en konkretisering av projektets transnationella 
inriktning och gör det möjligt att integrera 
pilotprojektet i ett nät. Det kan även möjliggöra för 
utländska partner att åtnjuta nationella erfarenheter. 
3.4.6 Effekt, globalt synsätt 
nya utbildningsmetoder och 
Det visar sig att effekten är ännu större när projektet 
lyckas utveckla verkliga utbildningsstrategier 
genom att skapa ett tydligt samband mellan flera 
komponenter: analys av förändringar inom kunskap 
och know-how, förståelse av tillhörande yrken, 
sysselsättning, arbetsuppgifter och know-how, 
utarbetande av metodik för att analysera framtida 
utbildningar, reflexion, föregripande samt 
framtidsstudier om yrkenas framtida former. 
Processen med att utarbeta projekt blir alltmer en 
logisk utveckling av en global metodik för arbete 
som består i att fastställa sysselsättningens 
referenspunkter, analys av tjänster, fastställande av 
vilken know-how som krävs för innehavarna av dessa 
tjänster, analys av företagens behov inom kunskaper, 
utveckling av bildningsmaterial, användning av nya 
verktyg för praktik/inlärning och medel för att sprida 
resultaten, allt grundat på ny teknik. 
Effekten borde bli särskilt tydlig vid utveckling av ett 
pilotprojekt, som har till uppgift att sprida resultat, 
baserat på undersökningar och analyser. 
Projektens utgångspunkt är i allmänhet en analys om 
vad som förekommer på området. Därför utarbetas 
antingen monografier eller fallstudier i de olika 
partnerländerna eller frågeformulär som gör det 
möjligt att bedriva fältundersökningar bland företag 
som tidigare valts ut. På detta stadium identifieras 
behoven i form av ny kompetens, införande av ny 
teknik och nya verktyg eller i form av sysselsättning 
som uppstår och motsvarande behov av utbildning 
för varje partner. I det här stadiet förefaller utbytet 
mellan partner när det gäller olika utnyttjade koncept 
samt vilken metodik som bör utvecklas både stort och 
omfattande. Det gäller sedan att kapitalisera 
upplysningarna från analysen och utifrån de 
nationella slutsatserna fastställa en gemensam syntes. Effekten kommer av globala, konkreta och 
målinriktade synsätt, som vilar på verkliga strategier 
för att tillföra en lösning på ett exakt problem, vare 
sig det gäller tillträde till arbetslivet, tillgång till 
utbildning för arbetstagare inom små och stora 
företag eller andra. Pedagogiska diskussioner, 
framtagning av utbildningsmaterial, skapande av 
produkter (till exempel en CD-ROM), är bara delar 
av en större helhet av ingenjörskonst inom 
yrkesutbildningen. 
3.4.7 Genomförd effekt 
uppfattad effekt och 
Leonardo da Vinci-programmet, och mer allmänt 
yrkesutbildningen, kännetecknas av en skillnad 
mellan fastställda ambitioner och genomförande i 
praktiken. 
Ur den synvinkeln förefaller det som om det breda 
perspektivet och programmets allmänna 
målsättningar haft inverkan på effekten. Det har 
möjliggjort ett överflöd av initiativ, men innebär 
också att de splittrats. Om man dessutom beaktar 
komplexiteten och mångfalden inom 
yrkesutbildningen är det lätt att förstå att all 
genomförd effekt inte direkt kan uppfattas. 
Det förefaller emellertid enligt de olika rapporterna 
som om det samarbete som inletts och de 
arbetsplatser som öppnats för att motsvara de 
pågående förändringarna är lovande. Därom 
vittnar överflödet av initiativ inom nya meriter, 
tillträde till arbetslivet, växelvis tillämpning av arbete 
och praktik, tillgång och möjlighet till arbete där 
konvergensen nu kan skönjas. 
På samma sätt gör spridningen av bra praktiska 
tillämpningar på europeisk nivå, vilka för närvarande 
kan konstateras, att erfarenheterna behöver anpassas 
och utökas. Det är av allra största betydelse att dessa 
innovationer iakttas. 
Rent allmänt framgår det av analysen att effekten av 
de projekt som bedrivs inom Leonardo da Vinci-
programmet beror på flera faktorer: 
• projektets grad av öppenhet genom att det är 
transnationellt och tvärgående, 
• projektens förmåga att omfatta olika målgrupper 
(unga utan kvalifikationer, arbetstagare i små och 
medelstora företag, etc) som de vänder sig till, 
• graden av delaktighet för arbetsmarknadens 
parter, framförallt, men inte enbart, när det gäller 
processen med genomförande, förverkligande och 
spridning av projektet, 
16 
• graden av delaktighet för de parter som direkt 
bidrar till att definiera systemen för utbildning, 
• ämnets relevans och projektets kvalitet, 
• kvaliteten i projektets förvaltning, 
• strategin lör att sprida resultaten och 
marknadsföra produkterna, exempelvis produkter 
för distansutbildning eller datorstödd utbildning. 
När interimsrapporten upprättades och särskilt när de 
nationella rapporterna och utvärderingarna 
upprättades var det för tidigt att ställa frågan om 
förhållandet mellan innovation, effekt och förändring 
då större delen av projekten just hade inlett sitt 
arbete. 
Det är dessutom värt att notera att programmet 
utvecklas vartefter de olika förslagsinbjudningarna 
genomförs. Schematiskt kan en tendens noteras mot 
en minskning av antalet framlagda förslag till 
förmån för en bättre kvalitet och en bättre förståelse 
av programmet. Uppenbarligen liknade de projekt 
som överlämnades vid den första 
lorslagsinbjudn ingen fortfarande ofta de tidigare 
programmen. 
Det är inget märkligt konstaterande eftersom en viss 
kontinuitet enbart är logisk. Inom yrkesutbildningen 
arbetar man inte med plötsliga förändringar. Man 
kan emellertid redan nu konstatera att Leonardo 
da Vinci-programmet starkt bidragit till att göra 
yrkesutbildningen mer enhetlig. Vi har nu passerat 
det stadium där var och en på sitt håll uppfinner 
hjulet på nytt och detta, framförallt, tack vare 
programmets struktur som motiverar aktörerna att 
samarbeta. 1 det hänseendet utgör skyldigheten att 
samarbeta en garanti både för investeringarna och för 
att kliva ur de gamla hjulspåren. 
Det bör slutligen noteras att effekten av de projekt som 
erhållit bidrag från Leonardo da Vinci-programmet 
även beror på strategierna för spridning av resultaten 
som genomförs av projektens initiativtagare. Det 
intresse som uppstått genom programmet och de medel 
och verktyg för utbildning som kommer att utvecklas 
under hela dess existens kommer säkerligen att bidra 
till en verklig uppvärdering av resultaten till förmån för 
yrkesutbildningens utveckling i de deltagande 
länderna. Men såsom den externa utvärderingen anger 
har spridningen av resultaten just inletts och den är 
därför fortfarande ganska begränsad. Även om det 
efterfrågas i ansökningsformulären är det dessutom få 
projekt som angivit en exakt strategi och som avsätter 
särskilda medel för spridningen. Det är även troligt att 
projektens initiativtagare på grund av 
budgetminskningar lägger ned mindre energi på detta 
slag av verksamhet. För att motverka denna brist arbetar kommissionen 
tillsammans med projektets samtliga aktörer för att 
fästa särskild uppmärksamhet vid åtgärder för stt 
sprida och uppvärdera resultaten på europeisk nivå. 
Därför arrangerades en första produktmässa i början av 
Leonardo da Vinci-programmet vilket gjorde det 
möjligt för intresserade personer att få kännedom om 
olika resultat och produkter, huvudsakligen från 
gemenskapens tidigare utbildningsprogram. 
Den externa utvärderingen påvisar bland annat fyra 
diskussionsvägar som direkt skulle kunna bidra till att 
förbättra strategierna när det gäller spridning för 
programmet och projektens initiativtagare. Det handlar 
om: 
1. Spridning av exempel på bra tillämpningar. 
Här är det lämpligt att identifiera de mest lyckade 
projekten och ta fram handledningar om bra 
tillämpning utifrån lärdomar från projekt som 
skulle kunna användas som förebilder. 
2. Införande av projekten i ett kontaktnät. 
I förekommande fall bör varje projekt uppmuntras 
att delta i nät på europeisk nivå, som innefattar 
andra åtgärder på nationell nivå eller 
gemenskapsnivå, för att ömsesidigt sprida och 
uppvärdera erhållna resultat. 
3. Betydelsen av ny teknik för information och 
kommunikation. 
Hittills har ny informations- och 
kommunikationsteknik utnyttjats mycket sparsamt, 
vare sig det gäller förvaltning eller global spridning 
av projektresultaten. Det skulle därför vara lämpligt 
att förbättra den information som finns tillgänglig 
via Internet och införliva inte bara en databas med 
information om projekt från olika kompendier eller 
produktkataloger, utan även inrätta ett verkligt 
forum för diskussion och informationsutbyte 
mellan projekten. Det nuvarande systemet för att 
söka samarbetspartner på gemenskapsnivå bör även 
utvecklas. 
4. Spridning av produkterna. 
En mängd projekt, och särskilt pilotprojekten, tar 
fram produkter med tillämpningar utanför 
projektets ram för partnerskap. Den första 
uppgiften för Leonardo da Vinci-programmet är då 
att överföra produkterna inom yrkesutbildning till 
en europeisk nivå och underlätta tillgången till 
dessa, exempelvis genom översättning. 
Det borde därför vara möjligt att såsom den externa 
utvärderingsrapporten anger vidarebefordra 
lärdomarna från samtliga projekt inom Leonardo da 
17 
Vinci-programmet och i lämpliga fall stödja resultaten 
av projekten även efter att programmets bidrag till 
projektet har upphört. 
4. SAMBAND MED TIDIGARE PROGRAM OCH 
KOMPLEMENTARITET MED EUROPEISKA 
GEMENSKAPENS ÖVRIGA PROGRAM OCH 
INITIATIV 
På det hela taget kan övergången från de tidigare 
utbildningsprogrammen Force, Comett, Eurotecnet, 
Lingua och Petra till det nya Leonardo da Vinci-
programmet ses ur två synvinklar. 
För det första utmärktes övergången av en vilja att 
garantera en viss kontinuitet mellan de stora 
inriktningarna i de tidigare programmen och 
grundprinciperna i Leonardo da Vinci-programmet i 
enlighet med artikel 4, stycke 2 i rådets beslut. 
Erfarenheterna från de tidigare programmen har 
alltså beaktats genom att ett stort antal partnerskap 
fortsätter att samarbeta för att utveckla nya synsätt, 
även om det ofta sker på olika villkor. Det bör i 
sammanhanget noteras att denna kontinuitet 
underlättats av övergångsbestämmelserna. 
För det andra går utformningen av det nya 
programmet längre än de förvärvade erfarenheterna 
från de tidigare programmen. Leonardo da Vinci-
programmet gör det möjligt att samla olika teman och 
målgrupper tack vare ett ökat antal distinkta 
inriktningar och åtgärder. Därmed stöder programmet 
mer än de tidigare utbildningspolitikens 
kompletterande inriktning, genom att förena olika 
åtgärdsområden som till exempel lika möjligheter, 
regional och lokal utveckling, social dialog, etc. 
När det gäller Leonardo da Vinci-programmets 
samband med Sokratesprogrammet, 
gemenskapsinitiativ som Adapt och Employment 
eller det fjärde ramprogrammet för forskning och 
teknisk utveckling är situationen lite annorlunda. 
Beslutet om att inrätta programmet betonar 
nödvändigheten av operativ samstämmighet och att 
det nuvarande programmet och åtgärdsprogrammet 
på utbildningsområdet kompletterar varandra, 
liksom övriga program som inrättats på initiativ av 
gemenskapen. 
För att säkerställa att de kompletterar varandra har 
kommissionen vidtagit olika åtgärder. Innan den 
första förslagsinbjudningen genomfördes 
iordningställde kommissionens berörda avdelningar 
ett referensdokument som åskådliggjorde de olika 
nivåerna samt graden av komplementaritet. 
Dokumentet lades fram för de olika programmens 
kommittéer samt medlemsstaterna, och deltagande länder informerades om förfaranden och planering 
avseende de olika programmen och initiativen. 
Medlemsstatemas och de deltagande ländemas 
uppmärksammades även på nödvändigheten av att 
införa lämpliga strukturer för samordning. 
På nationell nivå har därför en rad stater genom sina 
nationella samordningsinstanser fastställt förfaranden 
som gör det möjligt att kontrollera eventuella 
samband mellan projekt som överlämnats inom 
ramen för inbjudan att lämna förslag i Leonardo da 
Vinci-programmet och gemenskapens övriga 
program och initiativ. Syftet är huvudsakligen att 
undvika onödiga överlappningar mellan projekt inom 
olika program och initiativ. Det bör även noteras att 
på nationell nivå kan en representant för Europeiska 
socialfonden enligt nationella bestämmelser ha 
tillträde till nationella Leonardo da Vinci-
kommittéer, och en representant för Leonardo da 
Vinci-programmet kan delta i 
uppföljningskommittéerna inom Europeiska 
socialfonden. 
Inom kommissionen uppnås denna enighet genom 
konsultation mellan avdelningar när det gäller 
förteckningar över förutvalda projekt i form av en 
korsvis granskning. När det gäller de europeiska 
strukturfonderna deltar dessutom en tjänsteman från 
GD XXII med ansvar för Leonardo da Vinci-
programmet i mötena med ansvariga för 
genomförande av Adapt och Employment. Det fjärde 
ramprogrammet om forskning och teknisk utveckling 
och särskilt det andra området av det slutgiltiga 
programmet om socioekonomisk forskning, som 
omfattar forskning om utbildning och 
yrkesutbildning, bidrar till den grundläggande 
löpande forskningen på området. 
Sådana åtgärder, som exempelvis en gemensam 
databas liknande den som för närvarande används för 
Linguaprogrammet, blir ännu mer nödvändiga då det 
ökande antalet projekt innebär att förfaranden samt 
budget och bokföringsregler särskilt måste beaktas. 
Det skulle därför vara lämpligt att kommissionen 
förstärker sitt stöd till nationella instanser, till 
exempel genom att ställa sina centrala databanker till 
förfogande, så att principen om komplementaritet kan 
säkerställas. Det förefaller emellertid självklart att det 
verkliga arbetet när det gäller komplementaritet 
endast kan utföras effektivt på nationell nivå. 
Det skulle även vara möjligt att gynna en 
sammanslagning mellan projekt som överlämnas av 
olika partnerskap och som behandlar liknande teman. 
Frågan om komplementaritet och varje deltagares 
specifika område i gemenskapens program och 
initiativ kvarstår. Känslan av konkurrens mellan 
gemenskapens program och initiativ förstärks av 
18 
bristen på enighet när det gäller inriktningar och 
innehall i de finansierade projekten. Uppgiften borde 
vara att eftersträva en komplementaritet som för 
respektive aktör innebär en åtgärd på hans 
kompetensnivå, i förhållande till den andres åtgärder. 
ïvu oundviklig slutsats är att det är nödvändigt att 
ytterligare fastställa målsättningarna för 
gemenskapens olika program och initiativ och ännu 
en gång betona deras särskilda egenskaper och 
skillnader sinsemellan. 
Rent allmänt skulle det även vara lämpligt att 
ytterligare fundera över villkoren för samarbete 
mellan gemenskapens olika program och initiativ, i 
likhet med den gemensamma inbjudan att lämna 
förslag som Task Force Multimedia genomförde 
under 1997 på området multimedia undervisning och 
som innefattade sex gemenskapsprogram. Denna 
gemensamma inbjudan resulterade i 837 inledande 
förslag, varav 371 innehöll en komponent ur 
Leonardo da Vinci-programmet. 
En annan diskussionspunkt är huruvida Leonardo da 
Vinci-programmet, som är utformat som ett 
"europeiskt innovationslaboratorium", skulle 
reserveras för utveckling av nya och innovativa 
synsätt på området yrkesutbildning som kan stödja 
andra program och initiativ. Det skulle därför vara 
tänkbart att ha liknande synsätt på fördelning, 
spridning av resultat och aktiviteter inom 
gemensamma projekt för att genom samarbete 
förbättra effekten av programmen. 
Med tanke på dessa kommentarer skulle Leonardo da 
Vinci-programmet kunna ses som en koppling mellan 
vetenskapsvärldens kunskaper och spridningen av 
innovativa produkter som ställs til! förfogande för 
socioekonomiska åtgärder i Europeiska unionen. 
5. SLUTSATSER 
I samband med utarbetandet av de nationella 
rapporterna och den externa utvärderingen, det vill 
säga efter nära två år av verksamhet inom Leonardo 
da Vinci-programmet, kan några slutsatser dras. 
För det första bör det noteras att samtliga strukturer 
för förvaltning av programmet såväl på 
gemenskapsnivå som nationell nivå bidrar mycket 
aktivt till programmets utveckling och till att nå 
målgrupperna. 
För det andra har Leonardo da Vinci-programmet 
haft stor framgång med sina två förslagsinbjudningar, 
vilket framgår av finansieringen av totalt 1542 
pilotprojekt, praktik och utbytesprogram samt 
undersökningar och analyser och genom en bred 
spridning av mottagarna av anslag. För det tredje är programmets effekt tydlig. Det har 
blivit gemenskapens program för yrkesutbildning och 
är allmänt accepterat, även om vissa gruppers 
deltagande (exempelvis små och medelstora företag) 
måste utökas. Enligt de första resultaten av 
programmet märks det tydligt att en verklig kapacitet 
inom europeiskt expertkunnande på 
yrkesutbildningsområdet är på väg att effektivt 
konsolideras. Programmet har därför börjat fungera 
som ett "europeiskt innovationslaboratorium". Ett 
stort antal innovativa projekt arbetar inte bara med 
nya produkter utan även med införandet av kompletta 
utbildningsstrukturer, alltifrån behovsanalys till 
utvärdering av resultatet av investeringarna i de 
genomförda åtgärderna. 
För det fjärde kan det även noteras att Leonardo da 
Vinci-programmet genom sina olika projekt aktivt 
bidrar till att uppvärdera bilden av yrkesutbildning i 
Europa. Programmet har skapat ett utrymme för 
yrkesutbildning som betraktas separat, genom att 
förstärka den nödvändiga ökande jämlikheten mellan 
å ena sidan allmän undervisning och yrkesutbildning 
och å andra sidan praktik och yrkesspecialisering. 
Till denna tendens kommer den starka inriktningen 
på främjande av rörlighet, som går hand i hand med 
en intensifiering av språkkunskaperna. Genom 
samarbete inom de transnationella näten och 
genomförande av innovativa projekt bidrar 
programmet till processen med anpassning till 
industriella förändringar, genom utveckling av nya 
modeller och praktiska tillämpningar inriktade på nya 
verksamhetsområden som till stor del stöder sig på 
nya tekniska verktyg. 
För det femte bör det nämnas att en av styrkoma med 
programmet är dess stora mångfald. Den kan påvisas 
såväl när det gäller programmets struktur när det 
gäller olika målsättningar och prioriteringar, som när 
det gäller produkter, typ av initiativtagare och 
samarbetspartner, samt när det gäller målgrupper. 
Denna mångfald motsvarar emellertid en komplexitet 
inom programmet i sig, som framförallt kännetecknas 
av det stora antalet målsättningar, åtgärder och 
prioriteringar. Därtill kommer tidsmässiga krav, 
knutna till villkoren om snabbt införande av 
Leonardo da Vinci-programmet i januari 1995 efter 
beslutet i december 1994, vilka förstärkt de 
inneboende svårigheterna med att införa ett så 
ambitiöst program. 
Förekomsten av ett dubbelt förfarande för 
utvärdering och urval i förväg inom kommissionen 
och medlemsstaterna har, med tanke på programmets 
omfattning, medfört svårigheter som skulle behöva 
granskas mer noggrant för att uppnå bättre 
öppenheten inom förfarandena. 
19 
Det bör dessutom tilläggas att förfarandena för 
förvaltning, kontrakt och kontroll i vissa fall och på 
olika nivåer medfört förseningar som kan ha 
förhindrat ett fullgott genomförande av projekten. 
Rent allmänt har avsaknaden av gemensamma 
databaser avseende förslagen mellan kommissionen 
och medlemsstaterna och deltagande länder, deras 
användning av olika urvalskriterier, det faktum att de 
nationella prioriteringarna (för område I) kan skilja 
sig åt och inte nödvändigtvis motsvara de 
prioriteringar som fastställts av kommissionen efter 
yttrande från kommittén, ibland medfört störningar 
vilket de nationella rapporterna och den externa 
utvärderingen är eniga om. 
Den valda budgetstrategin slutligen har lett till lägre 
anslag för initiativtagarna till förmån för ett ökat 
antal projekt. Skyldigheten att omformulera 
projekten har medfört svårigheter och ytterligare 
förseningar. 
Man får heller inte glömma att för ett antal 
potentiella initiativtagare som har liten kännedom om 
tidigare program har förfarandet med inbjudan att 
lämna förslag och urvalsförfarandet kunnat utgöra ett 
handikapp. 
Dessa svårigheter har accentuerats av det faktum att 
programmet fick startas samtidigt som förvaltningen 
av övergångsåtgärdema och övergången från de 
tidigare programmen till det nya Leonardo da Vinci-
programmet. 
Den externa utvärderingen nämner för övrigt några 
exempel på svagheter som lämpligen bör åtgärdas om 
man vill stimulera innovationen: 
• De olika nationella instanserna har fastställt olika 
nationella prioriteringar och tillämpat olika 
urvalskriterier. 
• Det slutgiltiga urvalet har varit fortsatt starkt 
påverkat av nationella beaktanden när det gäller 
antalet projekt i varje land och fördelningen av 
resurser mellan länderna. Antalet projekt har därför 
ökat och respektive projekts budget minskats. 
• De experter som varit aktiva i urvalsprocessen har 
betonat att en utvärdering som enbart genomförts 
projekt för projekt inte gör det möjligt att bedöma 
respektive fördelar med projekt som liknar 
varandra. 
• Tiden mellan mottagande av förslag och 
annonsering av utvalda förslag förefaller ha varit 
alltför lång för ett femårsprogram där projekten i 
medeltal löper under två eller tre år. • De administrativa aspektema av förslagen var 
relativt tunga och utvärderingarna grundades enbart 
på skriftliga förslag. Under dessa omständigheter 
har man kanske försökt att välja ut projekt som 
hade störst möjlighet att lyckas när det gäller 
förvaltning, snarare än projekt med det mest 
stimulerande konceptet. 
Det bör i sammanhanget emellertid noteras all 
lärdomarna från de två första förslagsinbjudningarna, 
samt de nationella rapporterna och den externa 
utvärderingen, bara kan bidra till att förstärka och 
berika förfarandena avseende förvaltning vilka bidrar 
till programmets effektivitet. Dessa aspekter bör 
beaktas vid definition av programmets fortsättning. 
Den externa utvärderingen erbjuder ett antal 
diskussionsvägar som av den anledningen snabbt bör 
granskas. Det är i det sammanhanget uppenbart att 
genomförandet av ett program av den här 
omfattningen, också måste innebära kontinuerlig 
förbättring av förfaranden och villkor för förvaltning, 
där alla berörda aktörer bidrar. 
Leonardo da Vinci-programmet skall, vilket också 
anges i överskriften till rådets beslut i december 
1994, vara ett instrument för att genomföra en politik 
för yrkesutbildning inom Europeiska gemenskapen. 
20 
ISSN 1024-4506 
KOM(97) 399 slutlig 
DOKUMENT 
SV 16 15 01 
Katalognummer : CB-CO-97-399-SV-C 
ISBN 92-78-23299-8 
Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg 
<&/