ARBETSDOKUMENT FRÅN KOMMISSIONENS AVDELNINGAR Fördjupad granskning för FINLAND i enlighet med artikel 5 i förordning (EU) nr 1176/2011 om förebyggande och korrigering av makroekonomiska obalanser Följedokument till MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET OCH EUROGRUPPEN Resultaten av den fördjupade granskningen enligt förordning (EU) nr 1176/2011om förebyggande och korrigering av makriekonomiska obalanser /* SWD/2013/0123 final */





Innehållsförteckning 1. Inledning.. 5 2. Makroekonomisk situation och potentiella obalanser 5 2.1 Makroekonomiskt läge. 5 2.2 Hållbarhet vad gäller utlandsställningen. 6 2.3 Sektorsvisa balansräkningsuppgifter 7 2.4 Utveckling på bostadsmarknaden. 11 3. Fördjupad granskning av vissa ämnesområden. 14 3.1 Konkurrenskraft och exportresultat 14 3.1.1 Exportmarknadsandelar 14 3.1.2 Uppdelning av förlusten av exportmarknadsandelar 16 3.1.3 Del av konkurrenskraften som inte rör prissättning i Finlands export 18 3.1.4 IKT-produkternas betydelse för den finska ekonomin. 21 3.1.5 Konkurrenskraft och produktivitet ur ett kostnadsperspektiv. 22 3.1.6 Den finska ekonomins energiintensitet 25 3.2 Den privata sektorns skuldsättning. 27 3.2.1 Hushållens skulder 28 3.2.2 Företagsskuld. 30 3.2.3 Den finansiella sektorns hälsa. 32 3.3 Ökning av finanssektorns skulder 33 3.3.1 Nordeas derivat 34 3.3.2 Monetära finansinstitutets inlåning. 35 3.3.3 Övriga skulder 36 3.3.4 Bedömning. 37 4. Politiska utmaningar 37 Referenser……………………………………………………………………………………41 SAMMANFATTNING OCH SLUTSATSER Kommissionen konstaterade i maj 2012 att Finland hade drabbats av makroekonomiska obalanser, särskilt när det gäller konkurrenskraftutvecklingen. I den rapport om förvarningsmekanismen som offentliggjordes den 28 november 2012 fann kommissionen det vara lämpligt, också med hänsyn till att en obalans konstaterats i maj, att fortsätta granskningen av huruvida obalanser kvarstår eller rättas till. Denna fördjupade granskning ger en bred tolkning av den finska ekonomin i linje med räckvidden för tillsynen inom förfarandet vid makroekonomiska obalanser (MIP). De viktigaste iakttagelserna och resultaten av analysen är följande: · Konkurrenskraftsförlusten är en av Finlands viktigaste politiska utmaningar. Under loppet av ett årtionde har Finlands bytesbalans vänt från ett överskott till ett underskott. Landet har under de senaste fem åren förlorat 23 % av världsexportsmarknadsandelarna och dess enhetsarbetskostnader ökade kraftigt under 2008 och 2009. Enhetsarbetskostnaderna har fortsatt att öka under senare år, eftersom löneökningarna fortsatte att öka snabbare än produktivitetstillväxten. · Förlusten av exportmarknadsandelar beror delvis på den pågående omstruktureringen av elektronik- och skogsbruksindustrin. Inom elektronikbranschen förlorade Nokia sin dominerande ställning och företaget har lagt ned alla monteringsfabriker i Finland, vilket påverkar både företagets egna anställda och dess underleverantörer. Skogsindustrin omlokaliserar sin pappers- och massatillverkning till Asien och Latinamerika, där efterfrågan ökar och resurser finns tillgängliga. Övriga stora industrier (metaller, maskiner och mineraler) kunde inte kompensera elektronik- och skogsindustriernas exportförluster. Denna utveckling visar hur sårbart Finland är för strukturella omvälvningar på de specifika produktmarknader till vilka landets export är koncentrerad. · Det stora energiberoendet kommer att fortsätta att påverka Finlands bytesbalans genom olje- och gasprisrörelser. Energiimporten, främst av råolja, uppgick till så mycket som 20 % av Finlands sammanlagda import 2011, delvis till följd av de ökade oljepriserna. Den generellt höga energiintensiteten beror på koncentrationen av energiintensiva industrier i Finland. Förbättrad energieffektivitet skulle bidra till att minska kostnaderna och importen av energi. · Finlands minskande konkurrenskraft beror också på att en relativt låg nivå av den forskning och utveckling som bedrivs blir till säljbara produkter. Trots höga kostnader för forskning och utveckling och en välutbildad arbetskraft, står skogs- och elektronikindustrin fortfarande för en stor del av näringslivsstrukturen och antalet snabbväxande företag fortsätter att vara lågt. · Förlusten i konkurrenskraft ur ett kostnadsperspektiv är en annan faktor som spelar in. Löneökningarna har under de senaste fem åren varit alltför höga och har skadat Finlands konkurrenskraft, framförallt jämfört med Tyskland och Sverige, vilka är de länder som Finland använder som sina främsta riktvärden. Arbetsgivarna ser ett behov av minimala löneökningar under 2013 och 2014, medan arbetstagarorganisationerna ser lösningar i ytterligare offentliga investeringar i arbetstagarnas utbildning och aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Samtidigt erfor de sektorer som inte är exponerade för internationell handel, vars varor och tjänster delvis används som insatsvaror för de sektorer som är exponerade för internationell handel, lägre produktivitetstillväxt än de sektorer som är exponerade för internationell handel. · Skuldnivåerna har ökat under det senaste årtiondet. Den privata sektorn, med undantag av finanssektorn, har ackumulerat skulder på upp till 179 % av BNP under 2011 (icke-konsoliderade). Även om de överstiger resultattavlans tröskelvärde på 160 % av BNP, är skuldnivåerna fortfarande lägre än i de övriga nordiska länderna. Icke-finansiella företag står för nästan två tredjedelar av dessa privata skulder och återstoden innehas av hushåll. Den offentliga skulden är fortfarande blygsam, trots att den har ökat under det senaste årtiondet, och förväntas ligga kvar under gränsen på 60 % av BNP åtminstone fram till 2014. · Hushållens skuldsättning är en källa till oro, även om ingen plötslig skuldminskning eller instabilitet hos den finansiella sektorn kan skönjas. Hushållens skuldsättning ökade stadigt från 65 % av den disponibla inkomsten till 118 %, och ligger nu nära genomsnittet i Europeiska unionen. Hushållens skuldsättning (både som andel av disponibel inkomst och som andel av BNP) ligger emellertid långt under de ohållbara nivåer som iakttagits i vissa andra europeiska länder. På grundval av finanssektorns nuvarande hälotillstånd och den fortfarande ganska låga överskuldsättningsgraden för hushållens boendekostnader[1], väntas ingen plötslig skuldminskning inom en nära framtid. · Den årliga tillväxten för den finansiella sektorns icke-konsoliderade finansiella skulder uppgick till 30,8 % under 2011, vilket vida överskrider tröskeln på 16,5 %. Denna höga tillväxt berodde i stor utsträckning på de förändringar av marknadsvillkoren som avspeglas i värdet på Nordeas derivatportfölj. Detta fristadsalternativ ledde till inflöden av utländsk inlåning i de monetära finansinstituten och till dubbelräkning av de monetära finansinstitutens inlåning i centralbanken. Även om denna utveckling inte utgör ett direkt hot mot den finansiella stabiliteten, kräver den en noggrann övervakning framöver. Andra potentiella risker för den finska finanssektorn är den höga koncentrationen och finansieringsstrukturen. Den höga koncentrationen i banksektorn innebär en spridningsrisk från den systemviktigaste banken. Beroendet av utländska källor och institutionella marknader innebär risker för bankernas finansiering. I denna fördjupade granskning tar man också upp de politiska utmaningar som följer av denna utveckling samt eventuella strategiåtgärder. Ett antal faktorer kan komma att beaktas: · Åtgärder som understödjer innovation, högre produktkvalitet och gör det lättare för befintliga företag och produkter att växa och exportera vore mycket gynnsamt för den finska ekonomin, varigenom man skulle kunna utnyttja landets höga forsknings- och utvecklingsnivå. Detta skulle bidra till att diversifiera näringslivsstrukturen och mildra effekterna av den pågående omstruktureringen inom elektronik- och skogsindustrin. I löneavtalen bör uttrycklig hänsyn tas till produktivitetstillväxten, för att hejda en ökning av arbetskraftskostnaderna. Dessutom skulle produktivitetstillväxt kunna uppnås genom att stärka konkurrensen på produkt- och tjänstemarknaderna, samt åtgärder för att uppnå effektivitetsvinster i offentliga tjänster som hälso- och sjukvård samt utbildning. För att motverka att andelen av befolkningen i arbetsför ålder minskar till följd av åldrandet, skulle man kunna överväga att aktivera ungdomar, långtidsarbetslösa och äldre arbetstagare samt höja den faktiska och lagstadgade pensionsåldern. · Åtgärder för att begränsa en ökning av hushållens skuldsättning skulle minska riskerna vad gäller hushållens finansiella situation. Dessa åtgärder skulle kunna omfatta ett tak på belåningsgraden för hypotekslån och avskaffandet av skatteavdrag för räntor på inteckningslån. 1. Inledning Den 28 november 2012 lade Europeiska kommissionen fram sin andra rapport om den förvarningsmekanism som utarbetats i enlighet med artikel 3 i förordning (EU) nr 1176/2011 om förebyggande och korrigering av makroekonomiska obalanser. Varningsmekanismen fungerar som ett inledande granskningsverktyg för att identifiera de medlemsstater som kräver en fördjupad granskning för att avgöra om obalanser föreligger eller riskerar att uppstå. Enligt artikel 5 i förordning (EU) nr 1176/2011 ska man i dessa landsspecifika fördjupade granskningar undersöka den makroekonomiska utvecklingens art, ursprung och allvar i den berörda medlemsstaten, vilken utgör eller kan leda till obalanser. På grundval av denna analys kommer kommissionen att fastställa om den anser att det föreligger obalans och vilken typ av uppföljning den kommer att rekommendera rådet. Detta är den andra fördjupade granskningen för Finland. I den föregående fördjupade granskningen, som offentliggjordes den 30 maj 2012, drog kommissionen slutsatsen att Finland hade makroekonomiska obalanser, i synnerhet när det gäller konkurrenskraftens utveckling. Sammantaget anser kommissionen, också med hänsyn till att obalanser konstaterades i maj, att det är lämpligt att i förvarningsmekanismen fortsätta granskningen av huruvida obalanser kvarstår eller rättas till. Denna fördjupade granskning ger en extensiv tolkning av den finska ekonomin i linje med räckvidden för tillsynen inom förfarandet vid makroekonomiska obalanser. 2. Makroekonomisk situation och potentiella obalanser 2.1 Makroekonomiskt läge Finlands ekonomi visade sig vara mycket känslig för kollapsen i den globala efterfrågan under 2009, där BNP-tillväxten föll med tidigare ej skådade 8,5 % under det året. Under de följande två åren ökade BNP till följd av den inhemska efterfrågan, med 3,3 % under 2010 och 2,8 % under 2011, men minskade igen med -0,2 % under 2012. En långsam tillväxt förväntas under 2013 och 2014, där exporten endast gradvis stärks i takt med att världsekonomin återhämtar sig. Den känslighet Finland uppvisar i anknytning till den globala miljön beror på exportstrukturen. 80 % av exporten bestå av kapitalvaror och halvfabrikat för vilka efterfrågan vanligtvis är mer volatil och påverkas av konjunkturutvecklingen. Den finska ekonomins läge försvåras till följd av den åldrande befolkningen. Befolkningsandelen i arbetsför ålder har börjat minska. Produktiviteten och levnadsstandarden rankas högt bland de utvecklade länderna, men tidigare starka sektorer som elektronik och skogsbruk befinner sig i svårigheter och generellt minskar tillverkningens andel av BNP. Även om den finska arbetsproduktiviteten traditionellt har varit hög inom tillverkningssektorn, är detta inte fallet inom tjänstesektorn. De offentliga finanserna har förvaltats försiktigt och bytesbalansen har under det senaste årtiondet visat ett stadigt överskott. Enhetsarbetskostnaderna ökade dock kraftigt och överskottet i bytesbalansen har fortsatt att minska sedan 2007 och förvandlades för första gången på nästan två decennier till ett underskott under 2011. Samtidigt blev den privata sektorn allt mer skuldsatt. Detta väcker frågan om huruvida externa obalanser håller på att byggas upp och om den privata sektorns ökande skuldsättning är hållbar. 2.2 Hållbarhet vad gäller utlandsställningen Finlands finansiella nettoställning har undergått omfattande förändringar under de senaste åren. Landets finansiella nettoställning minskade kraftigt i slutet av 90-talet, återhämtade sig i början av 2000-talet till sina tidigare nivåer och fortsatte att fluktuera under noll fram till 2008, såsom framgår av diagram 1. Från och med 2009 blev Finlands finansiella nettoställning svagt positiv. Nettoutlandsskulden ökade däremot från ett läge nära noll under 2008 till en mer negativ ställning under de följande åren. Det är portföljinvesteringarna netto som driver på förändringarna i den finansiella nettoställningen. Såsom beskrevs i den fördjupade granskningen fick prisutvecklingen på Nokias aktier ett stort inflytande på Finlands finansiella nettoställning genom dessa portföljinvesteringar netto. Eftersom ungefär 75 % av Nokias aktier utgörs av utländskt innehav och dess totala börsvärde är betydande jämfört med Finlands BNP ledde värderingseffekterna till stora svängningar i Finlands finansiella nettoställning. Den senaste tidens tillbakagång när det gäller Nokias börsvärde dämpade dess inflytande på Finlands finansiella nettoställning, vilket gjorde det möjligt för andra faktorer att öka i betydelse igen. Särskilt förblev direktinvesteringarna netto positiva under årens lopp. Finland drar därmed till sig mer inkommande investeringar än dess invånare och företag investerar i utlandet genom utländska direktinvesteringar. Finlands handelsresultat har försämrats under de senaste åren. Bytesbalansen har stadigt minskat från ett överskott på 8 % av BNP 2002 till ett underskott på 1 % 2011. Bytesbalansen beräknas fortsätta att uppvisa underskott under de kommande åren. Diagram 2 visar hur den minskande handelsbalansen för varor, som i sin tur vänder till ett underskott under 2011, är den främsta orsaken till denna utveckling. Den minskande handelsbalansen för varor är orsakad av en omstrukturering av elektronik- och skogsindustrin, samt förlorad konkurrenskraft. Denna utveckling har lett till en förlust på 23 % av marknadsandelen av världens exportmarknader under de senaste fem åren. Finlands svaga handelsresultat kan delvis förklaras av löneutvecklingen, där de nominella enhetsarbetskostnaderna kraftigt har ökat under krisåren. Även om det i de nuvarande löneavtalen fastställs lägre löneökningar för 2012 och 2013 överstiger löneökningarna fortfarande produktivitetstillväxten. En annan faktor som spelar in är minskningen under 2000-talet av Finlands elektronikexport. En tredje faktor är massa- och pappersindustrins omlokalisering till Asien och Latinamerika. Eftersom exporten förväntas öka långsammare än importen under 2013 och 2014, vilket skulle kunna leda till ett underskott i handelsbalansen för varor, kräver denna utveckling en fördjupad granskning. Övergången mot ett underskott i bytesbalansen försvagar Finlands ekonomiska ställning. Underskott och överskott i bytesbalansen är inte nödvändigtvis makroekonomiska obalanser, eftersom de kan ses som en naturlig följd av det ekonomiska samspelet mellan länder. Länder med en snabbt åldrande befolkning kan dock finna det lämpligt att spara i dag (dvs. ha överskott) och jämna ut sin konsumtion över tiden (Europeiska kommissionen, 2012b). För närvarande är underskottet i bytesbalansen fortfarande litet, tillika med nivån på utlandsskulden. Även om Finlands ställning gentemot utlandet fortfarande är stark, håller den på att försvagas. I stället för att bygga upp reserver håller Finland nu på att gradvis konsumera sina reserver från tidigare, samtidigt som landet mot bakgrund av den åldrande befolkningen skulle få det bättre genom att bygga upp ytterligare reserver för framtiden. Diagram 1: Den finansiella nettoställningens sammansättning (i % av BNP) || Diagram 2: Handelsbalans och bytesbalans (i % av BNP) Källa: Kommissionen || Källa: Kommissionen 2.3 Sektorsvisa balansräkningsuppgifter Den totala ekonomins finansiella sparande försämrades och gick från en betydande nettokreditgivning till en nettoupplåningsställning på 1 % av BNP under 2011. Denna minskning, som visas i diagram 3, begränsar de inhemskt tillgängliga medlen, vilket tvingar landet att låna utifrån för att täcka investeringar. Eftersom det finansiella sparandet i en ekonomi speglar de inhemska institutionella sektorernas beslut om sparande och investeringar, delas dessa i diagram 4 upp per sektor. Merparten av det minskade sparandet beror på nedgången i det offentliga sparandet sedan 2009, som följde av krisen genom minskade skatteintäkter och ökade utgifter genom de automatiska stabilisatorerna, samt förbättringar i offentliga diskretionära utgifter för att mildra krisens effekter på den finska ekonomin. Hushållen stärkte igen sin ställning som nettolåntagare, efter en svag skuldminskning under 2009. Diagram 3: Finansiellt sparande per sektor (i % av BNP)uu7 || Diagram 4: Sparande och investeringar per sektor (i % av BNP) Källa: Kommissionen || Källa: Kommissionen Konsolideringen av de offentliga finanserna pågår och regeringen har angett att en minskning av skuldkvoten senast 2015 är ett av dess viktigaste mål. Den finska regeringens budgetsaldo vände från ett överskott på 4,4 % av BNP 2008 till ett underskott på - 2,5 % av BNP 2010. Konsolideringen av de offentliga finanserna ledde till en minskning av det offentliga underskottet till -0,6 % av BNP 2011, men underskottet förväntas ha ökat till -2,2 % under 2012. Det centrala och lokala offentliga underskottet har uppvägts av socialskyddsfondernas överskott på 2,5–2,8 % under dessa år. Ett litet mål för underskottet i de offentliga finanserna kan därför fortfarande innebära ett betydande statligt underskott, vilket skulle medföra att den offentliga skulden ökar. Under 2013 kommer sannolikt det statliga underskottet att öka ytterligare, även utifrån den optimistiska regeringsprognos med en BNP-tillväxt på 1 % under 2012 och 2013 som ligger till grund för budgetförslaget. Mot bakgrund av de finanspolitiska åtgärder som beslutades under 2012 och som trädde i kraft 2013, förväntas den offentliga nettoupplåningen sjunka under 2013 och 2014. Den offentliga sektorns finansiella nettotillgångar är stora (54 % av BNP, se diagram 5), eftersom dessa omfattar tillgångarna i socialförsäkringsfonderna. Hushållens kontinuerliga ackumulering av skulder är oroväckande. Under det senaste årtiondet har hushållen, bortsett från en liten skuldminskning under 2009, befunnit sig i en nettoupplåningsställning, vilket lett till en ackumulering av hushållens skuldsättning. Även om hushållen minskade sin skuldsättning något under 2009, ökade deras skuldsättning igen under 2010 och 2011. Hushållens sparande sköt i höjden under krisen från 7,8 % av den disponibla bruttoinkomsten 2008 till 11,7 % 2009, innan det minskade igen till cirka 8 % 2012. Under de kommande åren förväntas en stabilisering av hushållens sparande. Mot bakgrund av den åldrande befolkningen innebär hushållens nettoupplåning under de senaste tio åren och det minskade sparandet en sjunkande förmåga att täcka de framtida kostnaderna i samband med befolkningens åldrande. En minskning av hushållens skulder skulle, i kombination med en konsolidering av de offentliga finanserna, föra Finland tillbaka till en nettoutlåningsställning. Hushållens nettotillgångar förblir positiva trots ackumuleringen av skulder (diagram 5). Både den finansiella och den icke-finansiella företagssektorn sparade konsekvent mer än den investerade, vilket ledde till en nettoutlåningsställning. Medan den finansiella företagssektorn visar en nettoutlåning på 0,8 % av BNP 2011, är den icke-finansiella företagssektorns andel av det finansiella sparandet i den finska ekonomin större, liksom dess andel av totalt sparande och totala investeringar. Nettoutlåningen för icke-finansiella företag minskades till nästan noll 2008, varefter den hoppade tillbaka till betydande nivåer, delvis för att kompensera för hushållens och den offentliga sektorns nettoupplåning. Skuldnivåerna har ökat under det senaste årtiondet. Den privata sektorn har, med undantag av finanssektorn, ackumulerat skulder på upp till 179 % av BNP (icke-konsoliderade) under 2011, vilket visas i diagram 6. Även om de överstiger resultattavlans tröskelvärde på 160 % av BNP, är skuldnivåerna fortfarande lägre än i de övriga nordiska länderna. Icke-finansiella företag står för nästan två tredjedelar av dessa privata skulder och återstoden innehas av hushåll. Den offentliga skulden är i % av BNP blygsam, trots att den har ökat under det senaste årtiondet, och förväntas ligga kvar under gränsen på 60 % av BNP, åtminstone fram till 2014. Riskerna för att de offentliga skuldnivåerna ska spåra ur betraktas som låga eftersom den finska regeringen förbereder sig för ökande åldersrelaterade utgifter inom den närmaste framtiden genom att hålla budgeten i strama tyglar. Diagram 5: Nettotillgångar per sektor || Diagram 6: Skuldsättningens fördelning (i % av BNP) Källa: Kommissionen || Källa: Kommissionen Den finansiella sektorn är fortfarande stark i förhållande till många andra nationella finansiella sektorer i euroområdet. Banksektorn behövde inte något statligt stöd under krisen och har betraktats som stabil (fristad). Exponeringen mot Grekland, Portugal, Italien och Spanien är begränsad, tillika med exponeringen mot nödlidande lån (tabell 1). Dessutom har banksystemet generellt sett varit lönsamt. Den genomsnittliga avkastningen på eget kapital är cirka 10 %. Detta har gjort det möjligt att förbättra solvensen med en genomsnittlig kapitaltäckningsgrad på cirka 14 %[2]. De stora bankerna som är verksamma i Finland, Nordea Bank, Danske Bank och OP-Pohjola Group, var inte tvungna att vidta åtgärder för att följa minimikravet på 9 % kapitaltäckningsgrad för kärnprimärkapital efter Europeiska bankmyndighetens stresstest i december 2011. OP-Pohjola Group[3] stärkte sitt kärnprimärkapital från 14 % i slutet av 2011 till 15,1 % i juni 2012. Tabell 1:Utvaldamakro-ekonomiska stabilitetsindikatorer Trots detta uppgick den finansiella sektorns tillväxt beräknad per år för icke-konsoliderade finansiella skulder till 30,8 %, vilket är den högsta tillväxttakten bland EU-medlemsstaterna. Den näst största tillväxten som registrerats i EU uppgick bara till 11,3 %, där alla de andra länderna registrerade förändringar på mellan -5 % och 9 %. Den extraordinära tillväxten av icke-konsoliderade finansiella skulder i den finska finanssektorn kräver en närmare granskning. Den finansiella sektorns tillgångar och skulder har ökat kontinuerligt från och med slutet på 90-talet (diagram 7). Detta analyseras närmare i avsnitt 3.3. Diagram 7: Tillgångar och skulder i den finansiella sektorn Källa: Kommissionen 2.4 Utveckling på bostadsmarknaden Sedan mitten av 1990-talet har bostäder blivit betydligt dyrare i inflationsjusterade tal. De reala bostadspriserna ökade med 92 % i Finland under åren 1993–2007 (från en lägsta nivå 1993 till en högsta nivå 2007), vilket visar en relativ ökning av boendekostnaderna i förhållande till konsumtionspriserna. Denna ackumulerade och kontinuerliga ökning kan ge signaler om problem vad gäller bostadsmarknadens hållbarhet. I de flesta länder har dock ökningen överstigit 100 %. Bostadsmarknaden skulle kunna innebära en risk för den finska ekonomin, eftersom vissa strukturella egenskaper på den finska bostadsmarknaden tenderar att utveckla prisvolatiliteten. Cuerpo Caballero och Mordonu (2011) diskuterar effekten av olika strategier av en eventuell ackumulering av obalanser på bostadsmarknaden. För det första kan en politik som syftar till att stimulera eget ägande, särskilt för lågavlönade, ha en negativ inverkan på prisstabiliteten på bostadsmarknaden. Att istället främja en stabil och väl fungerande hyresmarknad, som särskilt inriktas på hushåll med låga inkomster, skulle kunna minska förekomsten av obalanser på bostadsmarknaden. För det andra förefaller hypotekslån med rörliga räntor öka risken för obalanser på bostadsmarknaden. För det tredje spelar hög belåningsgrad en roll. Slutligen kan skatteincitament för bostadsförvärv ske på bekostnad av mindre stabilitet på marknaden. Den finska regeringen är inriktad på att tillhandahålla subventionerade bostäder och bevilja bostadsbidrag till hushåll med låga inkomster, oavsett om man hyr eller äger bostaden (Vartia, 2006). På grund av denna likabehandling av hyresgäster med låg inkomst och bostadsägare med låg inkomst förefaller inte den finska institutionella ramen i alltför hög grad uppmuntra bostadsägande för hushåll med låga inkomster. Å andra sidan finns andra faktorer i Finland, som att nästan samtliga hypotekslån har rörliga räntor, hög belåningsgrad för förstagångsköpare, skatteavdrag på bostadsräntor, låg fastighetsbeskattning och ingen beskattning på kapitalvinster från försäljning av ägarbebodd bostad (om ägaren innehaft bostaden mer än två år). Analysen visar att det finska värderingsgapet fortfarande ligger något över det långsiktiga genomsnittet. Europeiska kommissionen (2012a) diskuterar en rad olika värderingsmetoder. Dessa visar att bostadspriserna för Finland ligger över, men nära, det långsiktiga genomsnittet (diagram 8). Diagram 8: Värderingsgap mellan bostadspriser grundat på imputerade hyror i utvalda ekonomier i euroområdet (i %) Dagens datum är 2011 fjärde kvartalet och utgångspunkten skiljer sig åt mellan länderna: BE 1976Q4, IE 1987Q1, ES 1981Q1, FR 1973Q3, NL 1974Q2, FI 1980Q3. Urvalets maximala och minimala värden måste anges i de blå linjerna. Källa: Kommissionen, beräkningar från ECFIN En stabilisering av prisökningen på bostäder kan dock skönjas. Även om de fortfarande ökade under 2010, minskade de deflaterade priserna på bostäder något under 2011 och var oförändrade under det första halvåret 2012, vilket visas i diagram 9. Denna förändring åtföljs av mycket mindre ökningar av det totala lånebeloppet för köp av bostäder under 2011 jämfört med tidigare år. I diagram 10 visas hur byggnadslov och investeringar i bostäder håller på att stabiliseras. Uppgifter om de första tre kvartalen 2012 visar att ny byggverksamhet har avtagit, medan vi i våra prognoser räknar med att den kommer att fortsätta att ligga under sin senaste rekordnivå under hela 2013. Diagram 9: Fastighetsprisindex och MFI-lån för köp av bostäder || Diagram 10: Investeringar i bostäder och byggnadslov Källa: Kommissionen || Källa: Kommissionen På det hela taget verkar den finska bostadsmarknaden kunna anpassa sig till strukturella förändringar i underliggande faktorer som utbud och efterfrågan. De låga räntorna på hypotekslån leder till att högre belopp lånas ut till samma nivå på de månatliga återbetalningarna. Följden blir att priserna på bostäder i förhållande till inkomsten ökar. Priserna drivs delvis upp genom de högre lånebeloppen och det begränsade utbudet av bostäder. Ny byggnadsverksamhet sjönk från sina senaste rekordnivåer, och förväntas ligga kvar under dessa nivåer under hela 2013. Avvecklingen av incitament för att främja skuldfinansierade bostadsförvärv bör bidra till att begränsa prisökningarna på bostäder. 3. Fördjupad granskning av vissa ämnesområden 3.1 Konkurrenskraft och exportresultat Vid en första anblick är den finska ekonomin fortfarande en av de mest konkurrenskraftiga inom EU. I Europeiska kommissionens resultattavla för forskning och innovation återfinns Finland på fjärde plats, inom gruppen av de fyra ”innovatörerna” tillsammans med Tyskland, Danmark och Sverige (topposition). Finlands nationella konkurrenskraft[4] rangordnas på en tredje plats i det globala konkurrenskraftsindexet 2012. Enligt World Economic Forums rapport (2012) anses Finland vara världsledande inom hälso- och sjukvård samt utbildning och landet ligger bland de fem främsta vad gäller innovation, finansmarknader och institutionell uppbyggnad. Svaga punkter är den makroekonomiska miljön, effektiviteten på arbetsmarknaden och på produktmarknaderna. Finland återfinns på elfte plats i Världsbankens index ”ease of doing business” (2012). 3.1.1 Exportmarknadsandelar Under perioden 2007–2011 förlorade Finland 23 % av sin exportmarknadsandel. Diagram 11 visar hur Finlands export lyckats hålla jämna steg med den globala exporttillväxten, uttryckt i värde, under 2007 och 2008, vilket resulterade i en stabil exportmarknadsandel. Under 2009 minskade världsexporten med 16 % till följd av krisen jämfört med 2008. Tyvärr drabbade nedgången Finland hårt och ledde till att landets export minskade med mer än en fjärdedel. Detta ledde till att Finland förlorade 11,6 % av sin exportmarknadsandel. Under 2010 återhämtade sig världsexporten och också den finska exporten, om än i mindre utsträckning, vilket på nytt innebar en stor förlust av exportmarknadsandelar. Den globala exportens återhämtning fortsatte under 2011, men den finska exporttillväxten fortsatte att sacka efter den globala exporttillväxten, vilket på nytt medförde en förlust av exportmarknadsandelar, även om dessa var mycket lägre än under de föregående årens förlust. Diagram 12 visar varornas negativa bidrag till Finlands exportmarknadsandel under krisåren, medan tjänsterna gav ett positivt bidrag under 2007–2008 följt av ett litet negativt bidrag under 2009–2010. Ökningen av exporten av tjänster kan också spegla den ökade utläggningen av stödverksamheter på entreprenad. Många åtgärder som tidigare hanterades av företagen själva, exempelvis logistik, har lagts ut på entreprenad och registreras för närvarande som företagsrelaterade tjänster. Med tanke på att den finska exporten fortsätter att bestå av en mindre andel tjänster, kan Finland inom en snar framtid bara vinna exportmarknadsandelar genom att stärka sin export av varor, medan en ökning av exporten av tjänster skulle få inflytande på den samlade handelsbalansen på medellång sikt. Diagram 11: Exportmarknadsandelar för varor och tjänster (i värde) || Diagram 12: Bidrag till förändringen i exportmarknadsandelar (i värde) Källa: Kommissionen || Källa: Kommissionen Den vikande exporten återspeglas också i handelsbalansen, som vände till ett underskott på grund av de negativa bidragen från bränsleprodukter och konsumtionsvaror. Under den senare delen av 90-talet och början av 2000-talet fluktuerade handelsbalansöverskottet på mellan 9–10 % av BNP, innan det sjönk ned mot nollstrecket och vände till ett litet underskott 2011. I diagram 13 delas bidraget till handelsbalansen upp på fyra omfattande kategorier av varor. Det samlade överskottet i början av 2000-talet kan främst tillskrivas halvfabrikat och kapitalvaror. Dessa två kategorier förlorade mark i slutet av samma årtionde, följt av underskott för bränsleprodukter och konsumtionsvaror. Finland är starkt beroende av energiimport (främst råolja), som står för 22 % av den totala importen under 2011. Ökningen av priserna på olja och gas har därför en stor inverkan på Finlands energiimport, även om nettoeffekten på Finlands handelsbalans minskas genom de ökade priserna på exporten av raffinerad olja. Importen av konsumentvaror överskred kraftigt exporten under 2009–2010, vilket återspeglar de finska hushållens ökade aptit på importerade konsumtionsvaror medan exporten av konsumentvaror i absoluta tal ökade mindre än importen. Diagram 13: Handelsbalansens bidrag per kategori av varor Källa: Comtrade, beräkningar från ECFIN I motsats till varor var handelsbalansen för tjänster mycket mindre och rörde sig i motsatt riktning, från ett underskott på cirka 1,5 % av BNP under slutet av 90-talet till ett litet överskott 2011. Om denna utveckling fortsätter skulle den i framtiden kunna stödja bytesbalansen. Importen och exporten av tjänster är dock svår att mäta och tenderar att vara mer volatil än importen och exporten av varor, särskilt i närvaro av multinationella företag. Dessa företags huvudkontor tar ut avgifter för huvudkontorets tjänster till sina dotterbolag utomlands, vilka bokförs som export och import av tjänster i respektive länder. Dessa tjänster omfattar övergripande verksamhet såsom it-, marknadsförings- och redovisningstjänster, för vilka företaget självt kan fastställa den interna prissättningen enligt skattesystemen i de olika länder där den bedriver sin verksamhet. 3.1.2 Uppdelning av förlusten av exportmarknadsandelar I stor utsträckning återspeglar förlusten av exportmarknadsandelar förlusten av konkurrenskraft. I diagram 14 delas förlusten av exportmarknadsandelar för varor upp i fyra delar. Delar av förändringen i exportmarknadsandelar kan tillskrivas sammansättningen på den geografiska destinationen, vilket återspeglar tillväxt (minskning) om ändringen i exportefterfrågan i Finlands destinationsländer är mer positiv (mer negativ) än världsgenomsnittet. För det andra kan förändringen delvis bero på produktens sammansättning, som återspeglar tillväxt (minskning) om förändringen i exportefterfrågan på Finlands produktmarknader är mer positiv (mer negativ) än genomsnittet för samtliga produktmarknader tillsammans. Båda dessa speglar blott en närvaro på expanderande eller krympande geografiska och produktrelaterade marknader. För Finland hade dessa bara en liten inverkan på landets exportmarknadsandelar. Den negativa effekten till följd av Finlands produktsammansättning kan tillskrivas det faktum att de globala investeringarna har minskat mer än konsumtionen, eftersom kapitalvaror utgör en relativt stor del av den finska exporten. Det största bidraget kommer från förändringen i konkurrenskraft i de geografiska destinationerna, vilket innebär att inom Finlands exportdestinationer har efterfrågan på finsk export förlorat mark i förhållande till den totala efterfrågan på utländska varor. Dessutom uppvisar Finland också sämre konkurrenskraft vad gäller produkter, vilket innebär att efterfrågan på finska produkter släpar efter den totala efterfrågan på samma produkttyper. Sammanfattningsvis tappar den finska exporten av varor mark inom sina respektive produktmarknader och geografiska destinationer, vilket återspeglar minskad konkurrenskraft. Diagram 14: Tillväxt i nominell export av varor i förhållande till den globala exporttillväxten av varor (constant-marknadsandelsanalys) || Källa: Kommissionen || Produktsammansättningen på Finlands export hade bara en liten inverkan på förlusten av exportmarknadsandelarna. Det bör dock påpekas att koncentrationen vad gäller Finlands export av produkter gör landet sårbart för strukturella chocker. Finlands viktigaste exportprodukter är trä- och pappersprodukter, kemikalie- och oljeprodukter, maskiner och elektriska produkter. Tillsammans står dessa för 79 % av den samlade finska exporten under 2011 (se diagram 15). Under de senaste åren har den ökade tillväxten i metaller, kemikalier och maskiner bara delvis kompenserat nedgången för elektronik och skogsbruk. Finland exporterar främst halvfabrikat (omkring 50 % av exporten av varor) och kapitalvaror (cirka 30 % av exporten av varor). Den geografiska destinationens sammansättning stod också för en liten del av förlusten av exportmarknadsandelarna. Europeiska unionen är Finlands största exportdestination både vad gäller varor och tjänster och svarar för över hälften av den totala exporten, där en tredjedel av den finska exporten sänds till länderna i euroområdet och omkring en fjärdedel till de övriga medlemsstaterna (diagram 16). Av alla länderna i euroområdet har Finland den högsta andelen av handel med länderna utanför euroområdet. Under 2011 gick cirka 70 % av den finska exporten utanför euroområdet, medan detta utgör ca 50 % för det totala euroområdet. Finlands viktigaste exportdestinationer på den europeiska kontinenten utanför euroområdet är Sverige (12 % av den totala exporten under 2011) och Ryssland (9 %). Finlands viktigaste exportdestinationer är, bortsett från Ryssland, inte snabbväxande marknader. Sammantaget exporterades bara 16 % av varorna och tjänsterna till utvecklingsländerna under 2011. En senare än väntad återhämtning i Europa är en hämsko för finsk export, särskilt om Tyskland och Sverige bibehåller låga kapacitetsutnyttjandenivåer. På den positiva sidan är Ryssland en lovande och växande marknad för finsk export. Diagram 15: Sammansättning på varor som exporteras från Finland (löpande priser) || Diagram 16: Finlands viktigaste exportmarknader (Uppgifter från 2012, varor och tjänster i kombination) Källa: Kommissionen || Källa: Tulli Customs 3.1.3 Del av konkurrenskraften som inte rör prissättning i Finlands export Finlands starkaste exportindustrier har förlorat mark mellan 2000 och 2010. Trä och träprodukter, metaller, maskiner och elektriska produkter, men även oberedda hudar, skinn, läder och pälsar har vardera en global marknadsandel som överstiger Finlands genomsnitt på 0,6 % under perioden 2009–2010, vilka hädanefter representerar Finlands viktigaste exportindustrier. Dessa fyra kategorier är de enda kategorierna för vilka den finska ekonomin kan uppvisa en positiv komparativ fördel. Jämfört med 2000–2001 förlorade dock Finland stora marknadsandelar i trä och träprodukter, som kan iakttas i diagram 17. Maskiner och elektriska produkter förlorade en stor del av sina marknadsandelar under samma period, medan metallindustrin lyckades begränsa förlusterna av marknadsandelar. Trots förlusterna av marknadsandelar upprätthåller tre av dessa industrier sina komparativa fördelar, vilket illustreras i det symmetriska RCA-indexet[5] i diagram 18. Den komparativa fördelen för trä och träprodukter har förblivit stabil under årtiondet 2000–2010 och förbättrades för metaller och oberedda hudar, skinn, läder och päls, medan den sjönk för maskiner och elektriska produkter. För tjänster ligger marknadsandelen för den omfattande kategorin av andra tjänster[6] över marknadsandelen för totala tjänster, medan resor och transporter släpar efter (diagram 19). Kategorin ”Övriga tjänster” är den enda tjänstekategorin i Finland som gynnas av en komparativ fördel gentemot resten av världen, vilket visas i diagram 20. Den komparativa nackdelen för resetjänster och transporttjänster ökade ännu mer, där den senare delvis speglar de strängare utsläppsreglerna för sjötransport på Östersjön som träder i kraft 2015. Finland bör effektivt arbeta på att omsätta sin höga forsknings- och utvecklingsintensitet till utveckling av nya produkter. Detta återspeglas i resultattavlan för forskning och innovation, där Finland av alla de aspekter som mäts har lägst rangordning (15:e plats, knappt över genomsnittet för EU-27) bland ”innovatörer”, som omfattar små och medelstora företag som inför produkt- eller processinnovationer och små och medelstora företag som inför innovationer inom marknadsföring eller organisatoriska innovationer. Den finska regeringen håller att inleda eller stärka flera insatser för att uppmuntra entreprenörskap och innovation. Finnvera, ett specialiserat statligt ägt finansieringsföretag, har fått ökad riskfinansieringskapacitet som ska riktas till finansieringsändamål i hemlandet. Genom denna lag som gäller fram till slutet av 2015 kan Finnvera täcka företagsförluster på upp till 58–60 % för de företag som omfattas av programmet. Den så kallade affärsängellagen är inriktad på att investera i små företag med en omsättning som understiger 10 miljoner euro eller med högst 50 anställda. Lagen gör det möjligt för en enskild investerare att dra av 50 % av sina kapitalinkomster efter att ha investerat i ett aktiebolag under perioden 2013–2015. En annan åtgärd medger ytterligare avdrag på kostnader för forskning och utveckling för företagen under perioden 2013–2015. Ett skatteavdrag på inkomster från licensiering av immateriella rättigheter är fortfarande föremål för diskussion. Exportmarknadsandelar skulle kunna vinnas inom vissa nischsektorer. Förlusten av marknadsandelar inom skogsindustrin speglar den pågående nedläggningen av produktionsanläggningar i Finland. Dessa flyttas istället till länder med lägre kostnader och närmare en ökande efterfrågan. På medellång sikt skulle dock den finska skogsindustrin kunna omorientera sig mot ren teknik, med produkter med högt mervärde. Andra sektorer där Finland skulle kunna vinna exportmarknadsandelar är brytningsprodukter, maskiner och utrustning för havsbaserad verksamhet samt IKT-produkter och IKT-tjänster. Diagram 17: Exportmarknadsandelar för varor uppdelade efter sektor (i värde) || Diagram 18: Röjd komparativ fördel för olika produktkategorier Källa: Kommissionen || Källa: Kommissionen Diagram 19: Exportmarknadsandelar för tjänster uppdelade efter sektor (i värde) || Diagram 20: Röjd komparativ fördel för olika tjänstekategorier Källa: Kommissionen || Källa: Kommissionen 3.1.4 IKT-produkternas betydelse för den finska ekonomin Nokia bidrog stort till Finlands ökade bruttoförädlingsvärde, exportresultat och sysselsättning i början av 2000-talet. Företaget blev ledande inom branschen och finska underleverantörer levde på denna framgång. År 1995 producerade IKT-klustret 5 % av Finlands sammanlagda bruttoförädlingsvärde, som ökade till 11 % under 2000 (diagram 21). Upp till hälften av ökningen av bruttoförädlingsvärdet under 1998–2000 kan tilldelas IKT-sektorn (diagram 22). Nokia stod för 4 % av BNP under 2000 och bidrog med 2 procentenheter i BNP:s tillväxt (ETLA, 2012). När Nokias konkurrens intensifierades hade företaget svårt att behålla sin ledande ställning. Detta ledde till att IKT-klustrets betydelse för (tillväxten) av Finlands bruttoförädlingsvärde minskade. Diagram 21: IKT:s andel[7] av det totala bruttoförädlingsvärdet, löpande priser || Diagram 22: IKT:s bidrag till bruttoförädlingsvärdets ökning Källa: Kommissionen, beräkningar från ECFIN || Källa: Kommissionen, beräkningar från ECFIN Andelen IKT-produkter[8] i den finska exporten har minskat jämfört med dess glansperiod under 2000. Uttryckt som andel av exporten av varor minskade IKT-produkter från 31 % 2000 till bara 13 % 2011. Detta är inte förvånande, med beaktande av den pågående omlokaliseringen av Nokias tillverkning utanför Finland. I slutet av 2012 stängde företaget sin sista produktionslinje i Finland, och därmed uppgår antalet mobiltelefoner som exporteras till noll från och med 2013. Inom Finland fungerar nu Nokia som en exportör av tjänster, nämligen av forskning och utveckling och tjänster från huvudkontoret. IKT-sektorn förväntas uppstå i en mindre variant efter omstrukturering, baserat på mindre företag och en stark fokusering på forskning och utveckling. Företag som Samsung och Lenovo tillkännagav sina planer på att inrätta forsknings- och utvecklingscentrum i Finland, förmodligen för att utnyttja tillgången till välutbildade och erfarna ingenjörer i Finland. Internationella framgångar har nåtts med den framväxande smartphone- och tablet game-industrin. Den statligt finansierade stiftelsen Tekes tillhandahåller finansiering och stöd till flera nystartade företag inom IKT-sektorn. Regeringen håller på att undersöka olika sätt att stödja den pågående omstruktureringsprocessen. Arbetsgruppen IKT 2015 fastställde nyligen fyra kritiska riktningar som bör följas för att återställa den finska tekniska ledningen inom IKT. Dessa är följande: i) snabb utveckling av gemensam arkitektur för alla offentliga tjänster, ii) inrättande av ett tioårigt program för IKT-relaterad forskning, utveckling och innovation, iii) inrättande av finansieringsprogram för att säkra finansiering för snabbväxande företag, och iv) inrättande av en expertgrupp på regeringsnivå för att säkerställa långsiktig utveckling. 3.1.5 Konkurrenskraft och produktivitet ur ett kostnadsperspektiv Den senaste tidens förbättrade konkurrenskraft vad gäller kostnader styrs av växelkursvariationer. Mellan 2007 och 2009 ökade den reala effektiva växelkursen (REER)[9] kraftigt, särskilt med arbetsenhetskostnaderna som deflator (se diagram 23). Den därpå följande kraftiga nedgången under 2010 följdes av en real effektiv växelkurs som var negativ eller nära noll under 2011 och 2012, vilket visade en förbättring av Finlands konkurrenskraft ur ett kostnadsperspektiv. Den nominella enhetsarbetskostnaden som beskrivs i diagram 24 ökade dock under samma period och beräknas fortsätta att stiga. Förbättringen av konkurrenskraften ur ett kostnadsperspektiv beror således främst på växelkursförändringar gentemot Finlands viktigaste handelspartner, dvs. Sverige, Danmark och Ryssland. Den kraftiga nedgången under 2010 berodde delvis på den svenska kronans appreciering. Diagram 23: Nominell och real effektiv växelkurs (based på HIKP och enhetsarbetskostnader) || Diagram 24: Tillväxt av nominell enhetsarbetskostnad och dess komponenter i förhållande till IC36 Källa: Kommissionen || Källa: Kommissionen Låg produktivitetstillväxt leder till att de nominella enhetsarbetskostnaderna ökar. Finlands nominella enhetsarbetskostnader ökar konsekvent snabbare än genomsnittet för Finlands viktigaste handelspartner (IC36). Även om det inte framgår av diagram 24, överskred ökningen av de nominella enhetsarbetskostnaderna i Finland både den genomsnittliga ökningen i länderna i euroområdet och i EU-27. Det fanns under de flesta av åren mellan 1998 och 2007 en nära koppling mellan produktivitets- och löneutvecklingen, och reallöneutvecklingen och inflationen uppvägdes till stor del av produktivitetstillväxten, men detta gällde inte längre för 2008 och 2009. Under 2007 förhandlades nya löneavtal fram om stora löneökningar, eftersom man vid den tidpunkten inte räknade med krisens kraftiga påverkan. Under 2008 och 2009 blev produktivitetstillväxten negativ på grund av färre arbetade timmar och hamstring av arbetskraft, vilket ledde till att enhetsarbetskostnaden steg långt över tidigare finska nivåer och genomsnittet i euroområdet. Under 2010 översteg produktivitetstillväxten inflationen och reallöneutvecklingen, och uppvägde bara delvis ökningarna i enhetsarbetskostnaderna från tidigare år, som återigen följdes av låg produktivitetstillväxt under 2011 och 2012. Som ett resultat minskade produktivitetstillväxten till en nivå som ligger under den för Finlands handelspartner under krisen. Under perioden 2000–2007 hade den finska tillverkningssektorn en produktivitetstillväxt på 7 % till följd av en hög produktivitetstillväxt inom IKT-sektorn, jämfört med en ökning på 4,2 % i Tyskland och 6,6 % i Sverige. Efter detta vände produktivitetstillväxten till -2,9 % under 2007–2011, jämfört med -1,9 % i Tyskland och 0,9 % i Sverige (finansministeriet, 2012). Utan åtgärder för att stimulera produktivitetstillväxten eller en återhållsam löneutveckling väntas löner och socialförsäkringsavgifter fortsätta att överstiga produktivitetstillväxten under 2013 och 2014, vilket leder till att den nominella enhetsarbetskostnaden ökar ytterligare. Enhetsarbetskostnaderna för marknadstjänster ökar, men minskar för tillverkning. Dessa motsatta rörelser, som visas i diagram 25, speglar divergerande utvecklingsmönster i konkurrenskraften ur ett arbetskraftskostnadsperspektiv mellan olika sektorer. Arbetskostnadsutvecklingen översteg produktivitetsutvecklingen när det gäller marknadstjänster, som handlas i mindre omfattning än tillverkade produkter, och därför i allmänhet utsätts för mindre konkurrens. Om produktiviteten inom tillverkningsindustrin ökar medan den stoppar upp inom marknadstjänster och den centraliserade löneavtalsramen garanterar lika löneutveckling inom alla branscher, kommer detta att leda till högre enhetsarbetskostnader när det gäller marknadstjänster. Produktivitetsskillnaderna har dock minskat på senare tid, till följd av elektronikindustrins minskande andel. Löneökningarna inom den sektor som inte är exponerad för internationell handel sätter press på den sektor som är exponerad för internationell handel. I diagram 26 visas att priserna i den sektor som inte är exponerad för internationell handel ökar snabbare än i den sektor som är exponerad för internationell handel. Samma sak gäller löner och socialförsäkringsavgifter. Följaktligen står den sektor som inte är exponerad för internationell handel nu för en större del av lönerna och socialförsäkringsavgifterna, som helt ska täckas av inhemsk efterfrågan. Detta är i sin tur till skada för den sektor som är exponerad för internationell handel, eftersom den ökar kostnaden för halvfabrikat som köpts upp på den inhemska marknaden, som affärstjänster och byggnadsverksamhet. Det ökar dessutom kostnaden för en åldrande befolkning, eftersom åldersrelaterade tjänster, som hälso- och sjukvård, ingår i den sektor som inte är exponerad för internationell handel. Den snabbaste ökningen av löner och socialförsäkringsavgifter per timme inom den sektor som inte är exponerad för internationell handel har skett inom byggnadsverksamhet och privata hälso- och sjukvårdstjänster (finansministeriet, 2012). Diagram 25: Enhetsarbetskostnader per sektor || Diagram 26: Omsättningsbara kontra icke-omsättningsbara aktier Källa: Kommissionen Märk: På grundval av uppgifterna enligt näringsgrensindelning NACE Rev.1 med fyra siffror. Marknadstjänster omfattar branscherna G-K. || Källa: Kommissionen Det senaste löneavtalet[10] fortsatte att resultera i löneökningar som översteg produktivitetstillväxten. I det nya trepartsavtal som ingicks i slutet av 2011[11] och som gäller i två år fastställs en måttlig löneökning. Mot bakgrund av den stagnerande arbetsmarknaden beräknas enhetsarbetskostnaderna ha ökat med cirka 3,6 % under 2012 och beräknas öka med 7 % under 2013. Utöver inflationen inbegriper den nominella enhetsarbetskostnaden en ökning av reallönen som överstiger produktivitetstillväxten. De nominella enhetsarbetskostnaderna förväntas ligga över andra länders ökning av enhetsarbetskostnaderna. Befolkningens åldrande påverkar utbudet på arbetskraft. Andelen befolkning i arbetsför ålder förväntas minska från och med 2013 till följd av den finska befolkningens åldrande. Under den närmaste framtiden kan aktiveringsåtgärder och invandring fortfarande uppväga effekterna av den åldrande befolkningen och hålla den totala arbetskraften stabil. Företagen väntas dock uppleva brist på arbetskraft, särskilt för högt kvalificerade eller särskilda yrkesprofiler, vilket i sin tur kan påverka löneutvecklingen eller produktivitetsnivån. En höjning av den faktiska och lagstadgade pensionsåldern skulle resultera i en långsammare minskning av befolkningen i arbetsför ålder. För närvarande pågår en kraftig ökning av antalet personer som tar ut sin pension så snart de har rätt till det. Vidare finns det inga belägg för att man skulle skjuta upp pensionen sedan 2005 års reformer började gälla. Dessa resultat ligger i linje med internationell erfarenhet och överensstämmer med de slutsatser man kunnat dra från beteendeekonomin (Barr, 2013). Att koppla den lagstadgade pensionsåldern till den förväntade livslängden skulle därför vara effektivare än dagens koppling mellan månatliga pensionsförmåner och förväntad livslängd genom koefficienten för förväntad livslängd. Nästa löneavtal bör sträva efter lägre löneökningar, som ligger i linje med produktivitetstillväxten. Förhandlingar kommer att inledas mellan arbetsgivarorganisationer och fackföreningar under 2013. Mot bakgrund av ekonomins nuvarande läge antyder arbetsgivarorganisationerna att de vill ha en nominell frysning av lönerna som utgångspunkt för förhandlingarna. Detta kommer att göra det möjligt att anpassa lönerna till produktivitetsnivåerna. Vid varje löneförhandlingsrunda bör hänsyn tas till produktivitetsutvecklingen. Sektorsavtal kan i motsats till ett centraliserat avtal bidra till att säkra att löneökningarna inte ökar snabbare än produktivitetstillväxten i någon av sektorerna. Tillvägagångssättet under 2007 års sektorsavtal bör dock undvikas, eftersom det första sektorsavtal som antogs anammades av de andra sektorerna som ett lägsta riktmärke, vilket ledde till att varje sektor bjöd över övriga sektorer och till att lönerna ökade. 3.1.6 Den finska ekonomins energiintensitet Finlands energiintensitet är hög i förhållande till dess nordiska grannländer och länderna i euroområdet, vilket visas i diagram 27. Industrin står för nästan hälften av den slutliga energiförbrukningen, inom tillverkningssektorn är skogsindustrin den överlägset största konsumenten, följd av metallindustri och kemisk industri (diagram 28). En hög energiintensitet i kombination med energiimport påverkar industriernas konkurrenskraft ur ett kostnadsperspektiv och Finlands handelsbalans. Genom en hög energiintensitet leder stigande energipriser till ökade produktionskostnader för de finska industrierna. Även om den totala höga energiintensiteten beror på de energiintensiva industriernas dominans i Finland, skulle en fokusering på energieffektivitet kunna ge dessa industrier en konkurrensfördel gentemot konkurrerande industrier i andra länder. Finland kan inte till fullo täcka energiförbrukningen genom inhemsk produktion. Mer än hälften av den energi som förbrukas är importerad (diagram 29), främst från Ryssland. Det starka beroendet av Ryssland för energiimport beror delvis på den befintliga infrastrukturens uppbyggnad. Finland är en ”energiö” och skulle kunna gynnas av samarbete med de baltiska staterna genom att koppla samman näten för el och gas. Mer än en fjärdedel av den förbrukade energin kommer redan från förnybara energikällor. Merparten av den energi som kommer från förnybara energikällor produceras genom biprodukter från skogsindustrin, som anges som träbränsle i diagram 30, vilken kompletteras av vatten- och vindkraft. Den höga andelen förnybara energikällor minskar energiprisernas påverkan på Finlands handelsbalans, eftersom mindre fossilt bränsle behöver importeras. Diagram 27: Energiintensitet (2011) || Diagram 28: Energiförbrukning per sektor (2011) Källa: Kommissionen || Källa: Kommissionen Diagram 29: Den totala energiförbrukningen i Finland (2011) || Diagram 30: Total energiförbrukning per energikälla (2011) Källa: Kommissionen || Källa: Statistikcentralen, Finland 3.2 Den privata sektorns skuldsättning I nominella termer har både de icke-finansiella företagen och hushållen dragit på sig skulder under de senaste tio åren, där hushållen ackumulerat skulder i snabbare takt. De icke-finansiella företagen erfor en kraftig ökning från 2007 till 2008 som inte kan förklaras genom en ökning av inhemska lån mellan företag, eftersom konsoliderade uppgifter visar samma ökning. Ökningen i de icke-finansiella företagens icke-konsoliderade privata skulder låg i linje med BNP-tillväxten fram till den kraftiga ökningen under 2008, där en nivå på cirka 100 % av BNP upprätthölls fram till 2007 (diagram 31). Den nivå som uppnåddes 2011, 116 % av BNP för icke-finansiella bolag, ligger över EU-genomsnittet på omkring 100 % av BNP, men under Sveriges nivå på 150 % av BNP. Hushållens skuldsättning ökade mycket snabbare, den nästan fördubblades under det senaste årtiondet från 33 % av BNP 2000 till 63 % av BNP 2011. Det bör noteras att det i Finland förekommer en särskild struktur bestående av bostadsbolag som, även om den statistiskt klassificeras inom företagssektorn, är mer jämförbar med hushållens skuldsättning. Detta ökar de icke-finansiella företagens skuldsättning, medan det minskar hushållens totala skuldsättning. Diagram 31: Den privata skuldsättningen i % av BNP Källa: Kommissionen 3.2.1 Hushållens skulder De finska hushållens skuldsättning har nästan fördubblats under det senaste decenniet från 65 % till 118 % av den disponibla inkomsten. Ökningen kan nästan helt tillskrivas en ökning av hypotekslånen, medan konsumtionslånen avsedda för andra ändamål fortsatt ligger mer eller mindre konstant på cirka 5–7 % av BNP (diagram 32). Bortsett från hushållens skuldsättning, som för närvarande ligger i linje med genomsnittet i euroområdet, krävs en övervakning av hur skuldsättningen fördelar sig mellan hushållen. Andelen hushåll med skuldnivåer som överstiger 500 % av deras disponibla inkomst ligger bara på 4,5 % (Statistikcentralen, Finland). Förmånliga lånevillkor och en politik som underlättar bostadsägande har uppmuntrat skuldsättning och ökat de reala huspriserna. Under de senaste åren har sjunkande räntesatser och en förlängning av genomsnittliga löptider möjliggjort större lånebelopp för samma nivå av månadsbetalningar. I detta sammanhang är det viktigt att notera att praktiskt taget alla hypotekslån i Finland är bundna till rörlig ränta. Dessutom har belåningsgrader på 100 % eller mer inte varit ovanliga, särskilt för förstagångsköpare. Möjligheten att göra skatteavdrag för räntor på hypotekslån är avsedd att uppmuntra egnahemsägandet, men kan genom att minska finansieringskostnaderna bidra till att priserna på bostäder pressas upp, vilket minskar överkomligheten på bostäder[12]. Fastighetsskatten på bostadsägande är låg och kapitalvinsten på att sälja den av ägaren bebodda fastigheten beskattas inte (om fastigheten har innehafts under mer än två år). Diagram 32: Reala bostadspriser och hushållens bostads- och konsumtionslån || Diagram 33: Sammansatt indikator på behovet av att minska skuldsättningen för EU27-medlemsstaterna, hushållen (2011) Källa: Kommissionen || Källa: Kommissionen Hushållen utsätts inte för ett alltför stort tryck på att minska skulderna. Två sammansatta indikatorer har utarbetats[13] för att bedöma behovet av att minska skuldsättningen enligt, å ena sidan, förmågan att återbetala och, å andra sidan, skuldsättningsgraden (skuld i förhållande till tillgångar). Dessa visas i diagram 33. De finska hushållen har en högre återbetalningskapacitet än den sista tredjedelen (66:e percentilen), medan behovet i fråga om skuldsättningsgraden av att minska skuldsättningen på finska hushåll är lite mer uttalad. Trots konsumenternas minskade förväntningar, ökade hypotekslånen fortfarande under de tre första kvartalen av 2012. Detta kan delvis ha berott på att hushållen vill dra fördel av de gamla reglerna innan mer restriktiva villkor för hypotekslån införs inom en nära framtid och realisationsvinstskatten ökar från 1,6 % till 2 % i mars 2013. Även om rådande skuldnivåer för närvarande inte anses utgöra en större risk för stabiliteten i den finska ekonomin, välkomnas åtgärder för att hålla tillbaka skuldökningen. De finska hushållens totala nettoupplåning och låga sparande ger anledning till oro. Den finska finansinspektionens.rekommendation om en högsta belåningsgrad på 90 % följdes inte alltid upp av finansinstitutionerna och kan därför komma att bli bindande. Samtal pågår om att omvandla rekommendationen till en bestämmelse, enligt vilken den finska finansinspektionen skulle besluta om den högsta belåningsgraden för hypotekslån, vilken i det närmaste kunde fastställas till 80 %. Möjligheten att göra skatteavdrag för räntor på inteckningslån bör avvecklas. Ett första steg har tagits, vilket minskar möjligheterna till skatteavdrag från 100 % till 85 % 2012, 80 % 2013 och 75 % 2014. Ett tak för högsta avdragsgilla belopp hade redan införts för att hindra regeringen från att stödja alltför stor utlåning. Vidare uppmanas bankerna att fortsätta med en försiktig strategi vad gäller amorteringsfria lån, som för närvarande står för 1 % av alla hypotekslån i Finland. 3.2.2 Företagsskuld Den höga nivån på företagsskulder med hänsyn till Finlands BNP behöver inte vara ett problem eftersom det kan bero på den höga graden av internationalisering och de sänkta räntorna, vilket skulle kunna leda till att riskerna förknippade med icke-finansiella företagsskulder överskattas. Den icke-finansiella företagssektorns internationella karaktär kan spela en viktig roll. För det första kan bruttoskuldnivåerna inflateras av en stor andel inhemska lån mellan företag. Att tillämpa en nettometod när det gäller inhemska lån mellan företag, som står för cirka en femtedel av företagens skuldsättning i Finland, leder till en fortsatt hög konsoliderad skuldnivå på 90 % av BNP. För det andra upphävs inte, i motsats till inhemska lån mellan företag, de gränsöverskridande lånen mellan företag när de konsoliderar icke-finansiella företags skuldsättning. Gränsöverskridande lån mellan företag och multinationella företag som koncentrerar en del av sin skuldsättning i Finland ökar därför skuldsättningsnivån för finska icke-finansiella företag. Eftersom multinationella företag betalar tillbaka sin skuld med intäkterna från den samlade försäljningen är skuldhållbarheten inte direkt kopplad till Finlands BNP. I det fallet ger skulderna i förhållande till eget kapital och förhållandet mellan skulder och tillgångar en mer rättvisande bild när det gäller sektorn för icke-finansiella företag. Dessa förhållanden visas i diagram 34 och 35. Men även med dessa åtgärder kännetecknas Finlands företagssektor fortfarande av höga skuldnivåer, i motsats till exempelvis Sverige där relationstalen, trots höga skuldnivåer i förhållande till BNP, skulder i förhållande till eget kapital och förhållandet mellan skulder och tillgångar är mycket lägre. I idealfallet bör andelen gränsöverskridande lån mellan företag konsolideras innan dessa kvoter beräknas på sektorsnivå per land. Tyvärr är detta inte möjligt på grund av begränsad tillgång till uppgifter. Beroende på andelen gränsöverskridande lån mellan företag kan skuldkvoten för företag med säte i Finland överskattas jämfört med företag i andra länder. Detta gäller särskilt när brister på lokala kapitalmarknader och skattesystem gynnar utlåningen inom en grupp på ett sådant sätt att oproportionerligt höga skuldnivåer redovisas i Finland. Vidare speglar ökningen av de icke-finansiella företagens skulder potentiellt ett ökat intresse för lån kopplade till de historiskt låga räntenivåerna. Räntesatsen sjönk från i genomsnitt 5,7 % 2007 till 4,4 % 2008, vilket delvis kan förklara den högre skuldnivån i förhållande till BNP under perioden 2008–2011, jämfört med tidigare år. Den största minskningen inträffade från 2008 till 2009, från en nivå på över 4 % till knappt 2,5 %. Den åtföljdes inte av någon ytterligare ökning av skuldnivåerna. Troligen speglade det fortsatta fallet i räntenivåerna en ”fristadseffekt”, medan företagen i samband med krisen inte uppmuntrades att utnyttja ytterligare lånefinansiering. Diagram 34: Icke-finansiella företags skulder i förhållande till eget kapital (2011) || Diagram 35: Förhållandet mellan skulder och tillgångar i icke-finansiella företag (2011) Källa: Kommissionen || Källa: Kommissionen Till och med när man tar hänsyn till dessa faktorer är de finska icke-finansiella företagen kraftigt skuldtyngda, men riskerna är begränsade. Med tanke på att företagen idag är nettolångivare till den övriga ekonomin, förblir tillgången till finansiering god och en minskning av skulden är för närvarande inte pressande. Företagens skuldsättning ses inte som ett problem i den finska ekonomin. Bedömningen bekräftas av de sammansatta indikatorer[14] som har utarbetats vad gäller axeln om återbetalningskapacitet och den som avser skuldminskning, som visas i diagram 36. Finlands icke-finansiella företag ligger under den sista tredjedelen av medlemsstaternas icke-finansiella företag på båda axlarna. Diagram 36: Sammansatt indikator över behovet av att minska skuldsättningen för de icke-finansiella företagen i EU:s 27 medlemsstater (2011) Källa: Kommissionen, beräkningar från ECFIN 3.2.3 Den finansiella sektorns hälsa Kredittillgången och efterfrågeförhållandena fortsätter att vara solida. I diagram 37 och 38 jämförs kredittillgången och efterfrågeförhållandena i Finland med genomsnittet för EU[15]. Finlands finansiella företag ligger över genomsnittet vad gäller alla finansiella sundhetsindikatorer, som t.ex. en ökning av antalet nödlidande lån och kapitalkvot för primärkapital. På efterfrågesidan ligger konsumenternas förtroende och små och medelstora företags låneansökningar något under genomsnittet, vilket visar krisens inverkan på konsumenternas förtroende och den finska ekonomin som helhet. Indikatorerna visar hur den den finska banksektorns finansiella ställning fortsatt att vara solid under krisen. Utifrån dessa grunder förväntas ingen plötslig kreditåtstramning eller minskning av skuldsättningen inom en nära framtid. Diagram 37: Översikt över stresstest av villkoren för kredittillgång || Diagram 38: Översikt över stresstest av villkoren för kreditefterfrågan Källa: Kommissionen || Källa: Kommissionen 3.3 Ökning av finanssektorns skulder Den årliga ökningen av den finansiella sektorns icke-konsoliderade finansiella skulder uppgick till 30,8 % under 2011, vilket vida överskrider tröskeln på 16,5 %. I själva verket har den finansiella sektorns icke konsoliderade finansiella skulder ökat avsevärt över tiden och var främst koncentrerade till undersektor S122 — Andra monetära finansinstitut, där en del av denna ökning härrörde från centralbanken, vilket framgår av diagram 39. Diagram 39: Icke-konsoliderade finansiella skulder efter undersektor || Diagram 40: Icke konsoliderade finansiella skulder i undersektor S122 (övriga monetära finansinstitut) Källa: Kommissionen || Källa: Kommissionen Vad gäller expansionen av de kommersiella bankernas skulder drevs den främst av sedlar, mynt och inlåning (F2) och andra värdepapper än aktier (F3), vilket framgår av diagram 40. Den förstnämnda kategorin omfattar insättningar från alla sektorer, inbegripet övriga monetära finansinstitut. De senare omfattar skuldebrev (kort- och långsiktiga) samt derivat. Även om inga resultat är synliga i diagrammen ska mer än en fjärdedel av de totala bankskulderna återbetalas till motparter utanför euroområdet[16]. Den finska banksektorn är mycket koncentrerad, där Nordea Bank Finland innehar två tredjedelar av de totala tillgångarna. Uppgifter från den finska finansinspektionen gör det möjligt att dela upp förändringarna i Nordea Banks skulder (tabell 2). Nordea Bank Finland, dotterbolag till den svenska Nordea-gruppen, står för över hälften av ökningen av de totala finansiella skulderna från hela den finansiella sektorn. Tabell 2: Icke-konsoliderade finansiella skulder efter undersektor Källa: Kommissionen 3.3.1 Nordeas derivat Ökningen i Nordeas derivatportfölj står för mer än en tredjedel av ökningen av de totala finansiella skulderna i den finska finanssektorn. Enligt ett beslut på koncernnivå skulle alla Nordeas derivat koncentreras till det finska dotterbolaget. Expansionen av Nordea Finlands skulder med 113 miljarder euro under 2011 berodde till stor del på att värdet på Nordeas derivatportfölj ökade med 73 miljarder euro[17]. I slutet av 2011 uppgick bruttovärdet på Nordeas derivatportfölj till 166 miljarder euro. Derivatens värde på tillgångs- och skuldsidan var balanserad. Enligt företagsuppgifter säkrar Nordea sina derivatportföljer genom motsvarande hedgingavtal och användning av säkerheter. Den vanligaste riskreduceringstekniken är användning av slutavräkningsöverenskommelser (closeout netting agreements), som gör det möjligt att kvitta positiva och negativa ersättningsvärden mot varandra i kontrakten enligt överenskommelsen, om motparten inte kan fullfölja sina åtaganden. Dessutom minskar Nordea exponeringen mot stora banker, hedgefonder och institutionella motparter genom ökad användning av avtalen om finansiellt säkerhetsställande, där säkerheten (främst likvida medel och statsobligationer) ställs eller tas emot dagligen för att täcka den aktuella exponeringen. Efter minskningar genom slutavräkningsöverenskommelser (150 miljarder euro) och ställda säkerheter (5 miljarder euro), uppgick Nordeas derivatexponering netto i slutet av 2011 bara till 11 miljarder euro, jämfört med en bruttoexponering på 166 miljarder euro. Derivatportföljens snabba tillväxt under 2011 berodde främst på den kraftiga nedgången i räntesatser och dollarns appreciering under det året, vilket ledde till att värdena på kontrakten pressades upp[18]. Merparten av derivaten i Nordeas portfölj återspeglar relationerna med företagskunderna samtidigt som egenhandeln är mycket begränsad. Kontrakten inbegriper främst ränteswappar, optioner och valutaswappar, vars verkliga värde förändras beroende på marknadens volatilitet[19]. Höga värdesvängningar är typiska för denna portfölj, vilket speglar de underliggande marknadernas volatilitet. Efter att ha ökat med så mycket som 173 % under 2008 och minskat med 16 % under 2009, ökade värdet på Nordeas derivatportfölj med 76 % under 2011. Under de två första kvartalen 2012 minskade den något igen (8 % sedan slutet av 2011). Det kan konstateras att ökningen av värdet på derivatportföljen i den finska banksektorn inte ledde till en proportionerlig ökning av risknivån, utan var en följd av den underliggande utvecklingen på marknaden (dvs. sjunkande räntesatser och den amerikanska dollarns appreciering), beroende på typen av derivatkontrakt. Affärsvolymerna ökade också under 2011 (med 22 %) som uppmättes som nominella volymer nyligen slutna kontrakt. På det hela taget uppvisar den omfattande derivatportfölj som är koncentrerad i Nordea Finland särskilda risker (motpartskreditrisk, avvecklingsrisk och portföljinvesteringsrisk)[20]. Därför bör Nordeas relevanta riskreduceringstekniker och praxis noga övervakas av de behöriga tillsynsmyndigheterna. 3.3.2 Monetära finansinstitutets inlåning Bortsett från Nordeas derivatportfölj, berodde ökningen av den finansiella sektorns skulder främst på ökningen av utländsk inlåning till finska monetära finansinstitut. Detta fenomen berörde alla kommersiella banker och centralbanken. Under 2011, ökade totalbeloppet sedlar, mynt och inlåning i finska monetära finansinstitut, utom centralbanken, med 67 miljarder euro (tabell 3), eller en tredjedel av ökningen av de totala finansiella skulderna i den finska finanssektorn. Monetära finansinstituts inlåning i centralbanken ökade med 50 miljarder euro. De utländska inlåningarna kom genom en särskild kanal. Direkt kom de främst från banker etablerade i nordiska länder utanför euroområdet: Sverige, Norge, Danmark och också Förenade kungariket. Indirekt, enligt uppgifter som inkom under det fördjupade granskningsuppdraget, härrörde de från banker etablerade i krisdrabbade länder i euroområdet. Inlåningen från banker från länder i euroområdet, främst södra randområden, ökade väsentligt under 2011 i norra Europa på grund av dess anseende som ”fristad”. Inför de betydande inflödena av inlåning överförde svenska, norska eller danska banker sina överskott av likvida medel i euro till sina finska filialer eller dotterbolag för att sedan placera dem i Finlands bank, den enda centralbanken i regionen som tillhör eurosystemet. Ovannämnda utveckling avspeglas i den finska banksektorns aggregerade balansräkningar. Under 2011 ökade den totala utlåningen mellan bankerna i Finland med 57 miljarder euro, medan upplåningen mellan bankerna ökade med 4 miljarder euro[21]. Därmed uppgick nettoutlåningen mellan finska kommersiella banker till 53 miljarder euro. Deras inlåning på 50 miljarder euro i centralbanken utgjorde den största delen av detta belopp[22]. Under samma period ökade de finska kommersiella bankernas skulder till utlandet med 58 miljarder euro. Detta inbegriper koncerninterna överföringar av medel från banker utanför euroområdet till dessa företags finska dotterbolag och filialer. Analysen av den sammanställda redovisningen av den finska banksektorn visar att en stor del av dessa medel från utlandet omvandlades till utlåning mellan bankerna, dvs. främst affärsbanksinlåning i centralbanken enligt vad som beskrivs ovan. Bankinlåningen i centralbanken har dubbelräknats i den finansiella sektorns totala okonsoliderade skulder. Till exempel bokförs en inlåning från Sverige till Nordea Finland som därefter placeras i Finlands bank, bland de kommersiella bankernas skulder och också på skuldsidan i centralbankens balansräkning. Ökningen på 50 miljarder euro av de monetära finansinstitutens inlåning till Finlands bank under 2011 ledde till en dubbelräkning på 8 procentenheter av den totala ökningen på den finansiella sektorns skulder om 31 %. Hänsyn tas också till dubbelräkningen vid fastställandet av den relativt höga tröskeln för tillväxten av indikatorn för förändringar i finansiella skulder inom den okonsoliderade finanssektorn i resultattavlan för förfarandet vid makroekonomiska obalanser. Tabell 3: Uppdelning av finansiella skulder i undersektor S122 Källa: Kommissionen, FinFSA[23] 3.3.3 Övriga skulder Bortsett från påverkan från derivat och de monetära finansinstitutens inlåning, har finanssektorns övriga skulder också ökat, om än i mer måttlig takt. Både inlåning som inte härrör från monetära finansinstitut och kapitalmarknadsfinansiering, liksom en ökning av egna medel, bidrog till den totala ökningen. I Finland står utlåning och inlåning för en relativt liten del (mindre än hälften) av banksektorns totala balansräkning. Under 2011 ökade inlåningen från hushåll och icke-finansiella företag med 6 % (7 miljarder euro). Den låg under ökningen av kreditgivning till den privata sektorn, som uppgick till 8 % under 2011 (14 miljarder euro), vilket är en öking från 1 % under 2009 då ekonomin befann sig i djup recession. Med cirka 140 % är kvoten mellan utlåning och inlåning i Finland relativt hög och den strukturella likviditeten i banksektorn skulle kunna dra nytta av ytterligare förstärkning. Bankerna har emellertid för närvarande inga svårigheter att finansiera sin verksamhet eftersom tillgången till den institutionella marknaden är öppen på fördelaktiga villkor, vilket speglar de nordiska ländernas ställning som ”fristad”. Följaktligen finns inga kreditbegränsningar och undersökningar visar att företagen inte anser att bristen på kredit finns bland deras allvarligaste problem. Kapitalmarknadsfinansieringen stöds av högsta kreditbetyg för den finska staten, vilket garanterar säkerhetens värde. Under 2011 ökade de finska bankernas emittering av skuldebrev med 17 %, särskilt inom segmentet löptider på över 2 år (med 10,5 miljarder euro). Ökningen av den genomsnittliga löptiden för obligationer (för närvarande sju år för obligationer med löptider på över 1 år) stärkte finansieringsstabiliteten. Samtidigt ökade de täckta obligationernas roll i den obligationsmängd som emitterades av finska banker. I slutet av 2011 stod de täckta obligationerna för 35 % av den totala obligationsportföljen[24]. 3.3.4 Bedömning Även om den kraftiga ökningen av finanssektorns skulder inte ger upphov till omotiverad oro kräver den noggrann övervakning. Denna höga ökning av finanssektorns skulder berodde i stor utsträckning på de förändringar av marknadsvillkoren som avspeglas i värdet på Nordeas derivatportfölj, denna ”fristad” ledde till inflöden av utländsk inlåning i de monetära finansinstituten och dubbelräkning av de monetära finansinstitutens inlåning i centralbanken. Förändringen av det verkliga värdet på ränte- eller valutaswappar i Nordeas balansräkning förändrade inte risknivån på dess derivatportfölj. Inflödet av utländsk inlåning stimulerade inte de finska bankerna till en låneboom (inhemsk eller utländsk), utan ledde snarare till inlåning i centralbanken. Situationen kräver dock noggrann övervakning. Såsom förklaras ovan finns det risker inbyggda i derivatverksamheten. För det andra, garanterar inte bankernas hittills försiktiga behandling av utländsk inlåning framtida försiktighet. Överlikviditet bör inte leda till ett överdrivet risktagande. Potentiella risker för den finska finanssektorn härrör också från dess höga koncentration och finansieringsstruktur. Nordea Bank förfogar över 67 % av de totala banktillgångarna i Finland. En sådan stark ställning i en bankkoncern är exceptionell i euroområdet. Den andra största aktören på marknaden, OP-Pohjola Group, har 15 % av tillgångarna. Försäkringsmarknaden är också starkt koncentrerad, tätt sammanflätad med banksektorn och lider för närvarande av ogynsamma ekonomiska förhållanden. Denna kraftiga koncentration inom banksektorn innebär spridningsrisk för den systemviktiga banken. Beroendet av utländska finansieringskällor och institutionella marknader innebär risker för bankernas finansiering. Hittills betraktas de finska bankerna som solida, som kännetecknas av höga kapitaltäckningskrav och hög lönsamhetsfaktor samt av låg andel nödlidande lån och låg exponering för problemtyngda ekonomier. De ökar framför allt sina långsiktiga obligationsemissioner, som gynnas av fördelaktiga marknadsvillkor. Dock skulle en oväntad händelse i Finland eller en extern chock plötsligt kunna vända flödet av utländsk inlåning. 4. Politiska utmaningar Det framgår av analysen i avsnitten 2 och 3 att den makroekonomiska utvecklingen vad gäller konkurrenskraft, den höga skuldsättningen inom den privata sektorn och finanssektorns struktur är bland de största utmaningarna för Finland. Det bör erinras om att dessa problem identifierades inom förfarandet för makroekonomiska obalanser i den första fördjupade granskningen och lämpliga politiska lösningar för att förbättra konkurrenskraften återspeglades och integrerades i de landsspecifika rekommendationerna för Finland i juli 2012. Bedömningen av framstegen när det gäller genomförandet av dessa rekommendationer kommer att äga rum inom ramen för bedömningen av det finska nationella reformprogrammet och stabilitetsprogrammet mot bakgrund av den europeiska planeringsterminen. Mot denna bakgrund diskuteras i detta avsnitt olika inriktningar som skulle kunna övervägas för att hantera de utmaningar som identifierats i denna fördjupade granskning. När det gäller att förbättra konkurrenskraften kan ett antal olika möjligheter övervägas: Åtgärder som syftar till att öka Finlands konkurrenskraft på andra områden än priser skulle vara till stor nytta. Landets höga forsknings- och utvecklingsintensitet borde utnyttjas mer effektivt för att omvandlas till utveckling av nya produkter. Att uppmuntra företagen att införa produkt-, process-, marknadsförings- eller organisationsrelaterade innovationer skulle vara mycket gynnsamt både för den finska ekonomin i termer av ökad export och för att diversifiera exporten utöver skogsbruk och elektronik. Det bör erinras om att den landsspecifika rekommendationen nr 5 från 2012 uppmanar till fortsatta insatser för att diversifiera näringslivsstrukturen, speciellt genom att skynda på införandet av planerade åtgärder för att bredda innovationsbasen. Det tar tyvärr vanligtvis lång tid för åtgärder som understödjer innovation och ökar produktkvaliteten att uppnå effekter, medan en förbättring vore mycket välkommen redan på medellång sikt. Åtgärder som underlättar för redan befintliga företag och produkter att växa och exporta skulle kunna generera snabbare effekter på konkurrenskraften på andra områden än priser för Finland. Ett exempel vore att underlätta små- och medelstora företags tillträde till utländska exportmarknader. I Finland hanteras detta av Finnvera, ett organ som beviljar kreditgarantier och utlåning. På längre sikt lämnar den finska regeringen ytterligare stöd för forskning och utveckling genom stiftelsen Tekes. Den ger stöd till forskningsverksamhet och strävar efter att främja en mer företagarvänlig och risktagande attityd. Vidare inrättade den finska regeringen arbetsgruppen IKT-2015, som nyligen fastställde fyra kritiska riktningar som bör följas för att återställa Finlands tekniskt ledande ställning inom IKT. Dessa är följande: i) snabb utveckling av en gemensam arkitektur för alla offentliga tjänster, ii) inrättande av ett tioårigt program för IKT-relaterad forskning, utveckling och innovation, iii) inrättande av ett finansieringsprogram för att garantera snabbväxande företag finansiering, och iv) inrättande av en expertgrupp på regeringsnivå för att säkerställa långsiktig utveckling. Åtgärder för att förbättra energiinfrastrukturen och sänka landets energiintensitet skulle ha en positiv inverkan på Finlands handelsbalans och konkurrenskraft ur ett kostnadsperspektiv. På grund av dess struktur är finsk industri relativt energiintensiv. Dess tillväxt- och produktivitetspotential kommer därför också bero på hur man löser problemen med klimatförändringarna och förbättrar energieffektiviteten. I anknytning till detta skulle Finland kunna stärka sin energiinfrastruktur. Finland är en ”energiö” och skulle kunna gynnas av samarbetet med de baltiska staterna genom att koppla samman näten för el och gas. Ökningen av arbetskostnaderna skulle kunna dämpas genom återhållsamhet i fråga om lönesättningen, ökad produktivitet, eller båda. Det nuvarande lönebildningssystemet innebär att dessa branscher, som uppvisar en produktivitetstillväxt under genomsnittet, utsatts för ytterligare tryck på grund av relativt högre tillväxt i deras enhetsarbetskostnader. Det är således viktigt att öka möjligheterna att anpassa lönebildningssystemet till sektorns produktivitetsutveckling. I synnerhet bör uttrycklig hänsyn tas till produktivitetsutvecklingen vid varje löneförhandling från och med 2012, vilket ingår i den landsspecifika rekommendationen nr 5. Produktivitetstillväxten bör inte bara inriktas på sektorer som är exponerade för internationell handel, utan också på industrier som inte är exponerade för internationell handel, särskilt de som producerar insatsvaror till den industri som är exponerad för internationell handel. Produktivitetstillväxten skulle också dämpa arbetskraftens minskning till följd av den åldrande befolkningen. I detta avseende vore effektivitetsvinster inom offentliga tjänster som hälso- och sjukvård och utbildning (genom att korta ned studietiden och påskynda slutförandet av högre utbildning) mycket önskvärd. Det bör erinras om att behovet av att vidta ytterligare åtgärder för att uppnå produktivitetstillväxt och kostnadsbesparingar vid tillhandahållandet av offentliga tjänster ingick i den landsspecifika rekommendationen nr 2 från 2012. I den landsspecifika rekommendationen nr 4 från 2012 efterlystes ökad konkurrens på produkt- och tjänstemarknaderna. Det behövs åtgärder för att öka utbudet på arbetskraft. Det är viktigt att vidta åtgärder för att öka arbetskraftsutbudet på lång sikt för att motverka de negativa effekterna på arbetsmarknaden till följd av den åldrande befolkningen och motsvarande minskning av andelen befolkning i arbetsför ålder. En ökning av den faktiska och den lagstadgade pensionsåldern skulle resultera i en långsammare minskning av den arbetsföra delen av befolkningen samt minska det kostnadstryck som pensionerna orsakar staten. I den landsspecifika rekommendationen nr 3 från 2012 uppmanade man till aktivering av ungdomar, långtidsarbetslösa och äldre arbetstagare samt en höjning av den faktiska pensionsåldern med hänsyn till den ökade förväntade livslängden. När det gäller de utmaningar som hör samman med den höga skuldsättningsnivån på den privata sektorn, kan ett antal åtgärder övervägas i fråga om följande: Även om rådande skuldnivåer för närvarande inte anses utgöra någon större risk för stabiliteten i den finska ekonomin, välkomnas åtgärder för att hålla tillbaka skuldökningen. Den finska regeringen är medveten om hushållens ökade skuldsättning, som åtföljs av lägre sparkvoter, och vidtar åtgärder för att minska incitamenten för att dra på sig skulder. Ett förslag om att göra den finska finansinspektionens rekommendation om ett tak för belåningsgraden för hypotekslån bindande håller för närvarande på att granskas. Möjligheten att göra skatteavdrag för räntor på inteckningslån håller för närvarande på att minskas. När det gäller de utmaningar som hör samman med den finansiella sektorn krävs noggrann övervakning i fråga om följande: En noggrann övervakning av den finska finansiella sektorn krävs, eftersom det föreligger potentiella risker på grund av dess höga koncentrationsgrad och finansieringsstruktur. Den höga koncentrationen inom banksektorn innebär spridningsrisk från den systemviktigaste banken. Beroendet av utländska finansieringskällor och institutionella marknader innebär risker för bankernas finansiering. Nordea Groups stora derivatportfölj som koncentrerats till Finland kräver förstärkt tillsyn. Slutligen bör inte de inflöden av likvida medel som nyligen skett i samband med krisen i euroområdet, som hittills i stor utsträckning absorberats av centralbanken, leda till riskfyllda investeringar. Denna utveckling kräver noggrann tillsyn av den finska finansinspektionen, både på mikrotillsyns- och makrotillsynsnivå[25], i samarbete med dess nordiska motparter. Referenser Bank of Finland, 'External balance and competitiveness of the Finnish Economy', Presentation during our visit, 19 December 2012. Bank of Finland, 'Growth in financial sector liabilities', Presentation during our visit, 19 December 2012. Barr, N. 'Evaluation of the Finnish pension system part I: The pension system in Finland: Adequacy, sustainability and system design', for Eläkturvakeskus (Finnish Centre for Pensions), 2013. Cuerpo Caballero C. and A. Mordonu, 'House Price imbalances and structural features of the housing markets' in European Commission (Directorate General for Economic and Financial Affairs), 'Quarterly report on the euro area', Volume 10 n°3, 2011. ETLA (The Research Institute of the Finnish Economy), 'EU Commission visit to Finland – discussion topics', Presentation during our visit, 20 December 2012. European Commission (2012a), 'Assessing the dynamics of house prices in the euro area', in Quarterly Report on the euro area vol.11 n°4 European Commission (2012b), 'Current account surpluses in the EU', European Economy 9/2012. European Commission (2012c), 'Indebtedness, deleveraging dynamics and macroeconomic adjustment', forthcoming. European Commission (2012d), 'Innovation Union Scoreboard 2011', 2012. European Commission (2012e), 'Tax reforms in EU member states', 2012. Federation of Finnish Financial Services, 'Private indebtedness and state of the banking sector', Presentation during our visit, 20 December 2012. Federation of Finnish Financial Services, 'Saving, borrowing and paying in Finland', 2012 (http://www.fkl.fi). Federation of Finnish Technology Industries, 'Industrial trends and outlook – the technology industry', Presentation during our visit, 20 December 2012. Federation of Finnish Technology Industries, 'Economic situation and outlook 4/2012', 1 November 2012 (http://www.techind.fi). Finnish Financial Supervisory Authority, Statistics, 2012 (http://www.fin-fsa.fi). Kajanoja, L. 'Suomen vaihtotaseen heikkeneminen', Bank Of Finland Online 12/2012 Ministry of Finance, 'EU Commission visit to Finland – discussion topics', Presentation during our visit, 19 December 2012. The World Bank, Doing business, 2012 (http://www.doingbusiness.org). Tulli Customs, Uljas statistical database, 2012 (http://uljas.tulli.fi/). Vartia, L., 'Finland's housing market: Reducing risks and improving policies', OECD Economics Department Working Papers, No 514, OECD Publishing, 2006. World Economic Forum, 'The global competitiveness report 2012-2013', 2012. [1] Överskuldsättningsgraden för boendekostnader är den procentandel av befolkningen som bor i hushåll där de sammanlagda boendekostnaderna (netto efter bostadsbidrag) utgör mer än 40 % av den disponibla inkomsten (netto efter bostadsbidrag). [2] Andelen eget kapital har minskat under de senaste åren. Andel eget kapital avser totalt kapital i förhållande till totala tillgångar. Det är en viktad icke-riskbaserad kapitaltäckningsåtgärd, som används som en kompletterande åtgärd av Finlands bank (Financial Stability Report, maj 2012). [3] Den enda finska bankgrupp som deltog i Europeiska bankmyndighetens stresstest (EBA), eftersom Nordea Bank är svensk och Danske Bank är dansk. [4] Ett begrepp som definierats av World Economic Forum som den uppsättning institutioner, strategier och faktorer som avgör ett lands produktivitet. [5] RCAci = (Xci/ΣiXci) / (Xbi/ΣiXbi). Täljaren utgörs av en andel av en viss sektor (i) i nationell export (Xci är export från sektor i från land c). Nämnaren är andelen av en viss sektor (i) i den totala exporten för en ekonomi som används som riktmärke (b) (i detta fall med resten av världen). RCA kan ligga inom intervallet 0 till oändlighet, där nivåer under 1 visar en komparativ fördel och över 1 en fördel (eller specialiserng). Det symmetriska RCA (SRCA), vilket är lättare att tolka, är lika med (RCA − 1)/(RCA + 1) och ligger inom intervallet −1 till +1. Positiva värden för SRCA representerar en komparativ fördel medan negativa värden speglar en nackdel. [6] Övriga tjänster omfattar tjänster inom områdena kommunikation, konstruktion, försäkring, finansiering, datorer och information, royaltiy och licensavgifter, andra företagsrelaterade tjänster, personliga tjänster, kultur- och rekreationstjänster samt offentlig verksamhet. [7] IKT-industrin omfattar C26 (datorer, elektroniska och optiska produkter), C27 (elektronisk utrustning), J61 (telekommunikationer) och J62–J63 (dataprogrammering, rådgivning och informationstjänster). [8] Avser bara varor, dvs. C26 (datorer, elektroniska och optiska produkter) och C27 (elektronisk utrustning). [9] Reala effektiva växelkurser är sammanlagda relativa priser och kostnadsindikatorer som kan användas för att bedöma ett lands konkurrenskraft ur ett pris- eller kostnadsperspektiv i förhållande till dess största konkurrenter på de internationella marknaderna. De motsvarar den nominella effektiva växelkursen deflaterad med urvalda relativa pris- eller kostnadsdeflatorer, här harmoniserat index för konsumentpriser (HIKP) och enhetsarbetskostnader. [10] Den finska arbetsmarknaden är starkt organiserad. Flertalet arbetsgivare och anställda är medlemmar i de organisationer som deltar i kollektivförhandlingar. Dessa förhandlingar främjas av regeringen, som skulle kunna ge sitt stöd till avtalet genom att komma överens om att ändra en skattenivå eller utöka vissa typer av stöd till företag eller hushåll. Exempelvis sänktes bolagsskatten för att underlätta 2011 års avtal. Även om den nationella lagstiftningen ligger till grund för regleringen av arbetsmarknaden, fastställs specifika anställningsvillkor i kollektivavtal för varje bransch. Om parterna i ett kollektivavtal omfattar minst hälften av de anställda inom en viss bransch, har kollektivavtalet generell giltighet för alla företag inom den branschen. [11] Det senaste avtalet slöts i oktober 2011. Avtalet fastställer en ram för löne- och kostnadsökningar i branschvisa kollektivavtal för en period på 25 månader. Enligt ramavtalet får den totala kostnadseffekten av de branschvisa avtalen inte överstiga 2,4 % under de första 13 månaderna och 1,9 % under de påföljande 12 månaderna. Siffrorna innefattar ökade lönekostnader och kostnadseffekter till följd av ändrade anställningsvillkor. Den årliga kostnadseffekten beräknas till ca 2 %. [12] Räntebetalningar på hypotekslån får dras av från kapitalinkomster. Utöver det kan 28 % av underskottet till följd av ränta på bostäder som bebos av ägaren på högst 1 400 euro dras av mot skatter som betalas för förvärvsinkomst (Europeiska kommissionen, 2012e). [13] De sammansatta indikatorerna har härletts med hjälp av klustringsteknik i kombination med principalkomponentanalys (PCA). Uppgifterna avseende följande variabler — skuldkvot i förhållande till BNP, skuldkvot i förhållande till rörelseresultat före avskrivningar (eller disponibel inkomst för hushållen), skuld i förhållande till finansiella tillgångar och skuld i förhållande till deflaterade finansiella tillgångar — för ”intjänandefasen” mellan 2000–2008 och för 2011 som samlades in för samtliga 27 medlemsstater. I ett första steg användes klustringsteknik för att avslöja underliggande likheter eller matematiska avstånd mellan de flerdimensionella datavektorerna (för att klassificera länderna i olika kategorier). Därefter genomfördes en principalkomponentanalys för att minska uppgifternas flerdimensionella karaktär och för att skapa sammansatta indikatorer som står för största möjliga variation i de underliggande variablerna genom användning av minsta möjliga antal faktorer. Icke-konsoliderade uppgifter. Skuldsättningen omfattar lån och andra värdepapper än aktier. Metoden beskrivs i detalj i Cuerpo et.al., 2013. [14] De sammansatta indikatorerna har härletts med hjälp av klustringsteknik i kombination med principalkomponentanalys (PCA). Uppgifterna avser följande variabler — skuldkvot i förhållande till BNP, skuldkvot i förhållande till rörelseresultat före avskrivningar (eller disponibel inkomst för hushållen), skuld i förhållande till finansiella tillgångar och skulder i förhållande till deflaterade finansiella tillgångar — för ”intjänandefasen” mellan 2000–2008 och för 2011 samlades in för samtliga 27 medlemsstater. I ett första steg användes klustringsteknik för att avslöja underliggande likheter eller matematiska avstånd mellan de flerdimensionella datavektorerna (för att klassificera länderna i olika kategorier). Därefter genomfördes en principalkomponentanalys för att minska uppgifternas flerdimensionella karaktär och för att skapa sammansatta indikatorer som står för största möjliga variation i de underliggande variablerna genom användning av minsta möjliga antal faktorer. Icke-konsoliderade uppgifter. Skuldsättningen omfattar lån och andra värdepapper än aktier. Metoden beskrivs i detalj i Cuerpo et.al., 2013. [15] Diagrammen redovisar stresstester över kredittillgång och efterfrågeförhållanden. För varje variabel anges intervallet för diagrammets maximala och minimala värde som kunnat noteras i samtliga medlemsstater (MS) med tillgängliga uppgifter. Ett vägt genomsnitt av alla tillgängliga EU27-medlemsstater lämnas i form av en visuell referens. Variablerna ritas upp på en regelbunden eller inverterad skala för att se till att en större karta motsvarar mer ogynnsamma förhållanden. Indikatorer som avser kredittillgång inkluderar förändringar i totala nödlidande lån relaterade till 2007, bankernas kapitaltäckningskvot för primärkapital, bankernas avkastning på eget kapital, bankernas exponering för utländska fordringar med hög risk i procentandel av BNP, den statliga kreditswappsspreaden, bankutlåningsöversiktens standarder för åtstramning av kreditvillkoren för: i) lån till företag, och ii) lån för bostadsförvärv (genomsnitt av fyra kvartal), och översikten över små och medelstora företags tillgång till finansiering (Safe) genom andelen avslag på låneansökningar (procentandel ansökningar som inte fick hela eller större delen av det ansökta beloppet). uppgifter relaterade till efterfrågan på kredit inbegriper indikatorn över konsumenternas förtroende, indikatorn för tilltron till ekonomin, arbetslöshetsnivån, prisutvecklingen på bostäder i förhållande till fjärde kvartalet 2007, bankutlåningsöversiktens förändringar i efterfrågan på: i) företag, och ii) lån för bostadsförvärv och Safe-variabeln avseende behovet av extern finansiering. Senaste tillgängliga uppgifter redovisas (andra, tredje eller fjärde kvartalet 2012). [16] Enligt uppgifter från Europeiska centralbanken uppgick skulderna till 28 % i oktober 2012. [17] Uppgifter från Fitch. [18] Den genomsnittliga löptiden för ett räntederivat är fem år, så ett flertal kontrakt ingicks vid den tidpunkt när räntesatserna var högre. De sjunkande räntenivåerna under 2011 ökade automatiskt det verkliga värdet på dessa kontrakt, vilket återspeglas i balansräkningen. [19] Finlands bank. 2012 "Financial Statistics Annual Review 2011". [20] Motpartskreditrisk: risken för att en motpart i ett valutaderivat-, räntederivat-, råvaruderivat-, equityderivat- eller kreditderivatkontrakt underlåter att uppfylla sina åtaganden innan kontraktet löper ut. Avvecklingsrisk: risken att förlora det nominella beloppet i ett finansiellt kontrakt, på grund av att motparten underlåter att uppfylla sina åtaganden under avvecklingsprocessen. Portföljinvesteringsrisk: risken för att en utjämning av marknadsriskerna genom korsvis kurssäkring inte ger förväntade resultat. [21] Uppgifter från ECB. [22] Återstående 3 miljarder euro lånades till andra monetära finansinstitut i euroområdet. [23] De belopp som avsatts för Nordea Bank Finland är baserade på statistik från den finska finansinspektionen. [24] Uppgifter från Finansbranschens Centralförbund. [25] Makrotillsynen i Finland kommer att bemyndigas finska finansinspektionens styrelse, där Finlands bank bidrar genom att tillhandahålla analytiskt underlag och rådgivning, enligt ett lagförslag som för närvarande är under behandling.