Kompletterande bidrag från kommissionen till regeringskonferensen om institutionella reformer - Reform av gemenskapsdomstolarna

Kompletterande bidrag från kommissionen till regeringskonferensen om institutionella reformer

Reform av gemenskapsdomstolarna

Inledning

Kommissionen anser, att det är av grundläggande vikt för Europeiska unionen att den är och förblir en rättsgemenskap. De europeiska medborgarna skall, när de vänder sig till domstolarna, kunna förlita sig på att domstolssystemet garanterar en rättvis, enhetlig och effektiv tillämpning av gemenskapsrätten.

I kommissionens yttrande av den 26 januari 2000 till regeringskonferensen, Institutionella reformer - en förutsättning för utvidgningen, angav kommissionen att den skulle komma med ett särskilt bidrag om reform av gemenskapsdomstolarna.

För att förbereda reformarbetet inrättade kommissionen i maj 1999 en reflektionsgrupp, bestående av före detta ledamöter av EG-domstolen och förstainstansrätten samt framstående specialister, alla med praktisk erfarenhet av gemenskapsdomstolarna. Gruppen skulle finna lösningar som kan genomföras på kort och lång sikt. Gruppens rapport lades fram för kommissionens ordförande den 4 februari i år. Rapporten har på många punkter tjänat som inspirationskälla för kommissionen.

I. Behovet av en genomgripande reform

EG-domstolen fyller en grundläggande funktion i unionen: den skall säkerställa att lag och rätt följs vid tolkning och tillämpning av fördraget (artikel 220 i EG-fördraget). Genom Europeiska enhetsakten inrättades dessutom en förstainstansrätt.

I en utvidgad union måste man säkerställa att gemenskapsdomstolarna är effektiva och deras praxis enhetlig. Detta är ett oeftergivligt krav för att gemenskapsrätten skall tillämpas på samma sätt i ett mer heterogent Europa. Unionens utvidgning kommer att innebära en ökning av antalet mål rent kvantitativt. Men tvistefrågorna kommer också att bli av annat slag, eftersom domstolarna i de nya medlemsstaterna kommer att behöva göra sig förtrogna med gemenskapsrätten. Det är därför av vikt att sätta upp vissa riktmärken, i synnerhet behovet av att garantera en effektiv domstolsprövning och att bibehålla kvalitet och enhetlighet hos rättspraxis samt att denna praxis följs i hela unionen.

Redan idag, i en union med 15 medlemsstater, visar statistiken att EG-domstolen och förstainstansrätten får allt svårare att fullgöra sina uppgifter.

Situationen är huvudsakligen en följd av att de gemenskapsrättsliga målen stadigt ökar i antal (på nio år har antalet mål om förhandsavgöranden ökat med 87 procent [1], på sju år har antalet mål väckta vid förstainstansrätten fördubblats [2]) och visar sig i form av alltför långa handläggningstider [3] och av en betydande ökning av antalet mål som väntar på att avgöras [4].

[1] 141 mål om förhandsavgöranden under 1990, 264 under 1998.

[2] 116 mål under 1992, 238 under 1998.

[3] 21 månader i genomsnitt i EG-domstolen, 30 månader i genomsnitt i förstainstansrätten.

[4] EG-domstolens ärendebalans: 433 mål i slutet av 1993, 748 mål i slutet av 1998;

Endast tio år efter det att förstainstansrätten inrättades måste man konstatera att domstolssystemets nuvarande uppbyggnad inte längre är anpassad till de krav som ställs idag, och att det krävs genomgripande reformer om inte gemenskapens karaktär av rättsgemenskap skall gå förlorad.

Handläggningstiderna vid EG-domstolen och förstainstansrätten, såsom de framgår av domstolarnas egen statistik, visar att domstolarna har nått taket för sin kapacitet, trots alla sina ansträngningar. Vid utvidgningen kommer de helt klart inte längre vara i stånd att hantera den ökade arbetsbördan inom rimliga handläggningstider. Detta är en oroväckande situation inom en rättsgemenskap, endast tio år, som sagt, efter det att förstainstansrätten inledde sin verksamhet och på tröskeln till nästa utvidgning.

Kommissionen föreslår först och främst en förändring av domstolarnas behörighet. Detta mot bakgrund av att EG-domstolen och förstainstansrätten inte kan fullgöra sina uppgifter på ett tillfredsställande sätt med behörighetsområdenas nuvarande utformning. För det andra bör gemenskapsdomstolarnas sammansättning och arbetssätt ändras utifrån deras respektive arbetsbörda. Kommissionen anser, att antalet domare i första hand bör bestämmas av domstolarnas behov.

II. Förtydligande och omfördelning av domstolarnas behörighet i ett smidigt system

Kommissionen anser, att den överbelastning av EG-domstolen och förstainstansrätten som nu råder skulle kunna minskas betydligt genom tre åtgärder:

- Ett förtydligande av EG-domstolens och de nationella domstolarnas respektive uppgifter, med målet att öka de sistnämndas ansvar för mål om förhandsavgöranden.

- En ny fördelning av EG-domstolens och förstainstansrättens behörighet vid direkt talan. EG-domstolen bör, i egenskap av unionens högsta dömande instans, bara pröva frågor som bedöms vara väsentliga för gemenskapens rättsordning. Förstainstansrätten bör i princip fungera som allmän domstol vid direkt talan.

- En avlastning av EG-domstolen och förstainstansrätten genom att vissa specialmål prövas av andra instanser.

a. Förhandsavgöranden

(i) EG-domstolens behörighet

Förhandsavgörandena är utan tvekan hörnstenen i gemenskapens rättsordning. Fyrtio års erfarenhet visar att förhandsavgörandena utgör det effektivaste medlet för att säkerställa en enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten i hela unionen, och att de utgör ett oöverträffat instrument för att skapa samhörighet. Detta tack vare den raka och direkta dialog som upprättas mellan domstolarna i medlemsstaterna och EG-domstolen. Kommissionen anser att EG-domstolen även hädanefter i princip bör vara exklusivt behörig att hantera denna övervakande uppgift, som är så väsentlig för gemenskapens rättsordning.

Detta är också vad reflektionsgruppen har kommit fram till. Gruppen föreslår att den sista meningen i artikel 225.1 i EG-fördraget skall strykas. Det skulle göra det möjligt att, som ett undantag, ge förstainstansrätten behörighet att meddela förhandsavgöranden inom mycket speciella gemenskapsrättsliga områden [5]. Gruppen anser att samtliga mål, inklusive förhandsavgöranden, inom speciella rättsområden bör avgöras av förstainstansrätten. EG-domstolen bör, anser gruppen, i egenskap av unionens högsta dömande instans endast avgöra överklaganden av betydelse för rättstillämpningen, ingivna av kommissionen [6].

[5] T.ex. immaterialrätt (varumärken, patent, mönster, modeller m.m.).

[6] Som föreskrivs t.ex. i 68.3 i fördraget.

Förslaget bör granskas inom ramen för en särskild behörighetsfördelning som eventuellt kan bli aktuell för vissa typer av mål, till exempel immaterialrättsliga mål.

(ii) Förtydligande av EG-domstolens och nationella domstolars uppgifter

För att förhandsavgörandena skall kunna handläggas på ett effektivt sätt även i fortsättningen är det viktigt att EG-domstolen kan koncentrera sig på frågor som verkligen är nya och meddela avgörandena inom betydligt kortare tid. Därför anser kommissionen det nödvändigt att ändra artikel 234 (tidigare artikel 177) i fördraget och förtydliga behörighetsfördelningen mellan EG-domstolen och domstolarna i medlemsstaterna.

1. Den första ändring som föreslås syftar till att göra domstolarna i medlemsstaterna ansvariga i deras egenskap av allmänna domstolar i gemenskapsrättsliga mål. För närvarande framgår inte denna de nationella domstolarnas uppgift uttryckligen av fördraget. Den framgår endast indirekt av artikel 234 jämförd med artikel 240. Denna brist måste således åtgärdas genom att överst i artikel 234 klart ange, att det i första hand ankommer på domstolen i medlemsstaten att tillämpa gemenskapsrätten i de tvister som den handlägger, och vidare att den domstolen har möjlighet att vända sig till EG-domstolen om ett särskilt tolkningsproblem uppstår.

2. En ändring i samma syfte av artikel 234 andra stycket kan tänkas, varigenom nationella domstolar som inte dömer i sista instans förpliktas att närmare ange skälen till att de tvekar om innehållet i gemenskapsrätten och varför de anser det nödvändigt att vända sig till EG-domstolen. En sådan bestämmelse skulle kunna kompletteras i rättegångsreglerna.

3. I förtydligande syfte synes det slutligen nödvändigt att i artikel 234 skriva in den princip som utvecklats i rättspraxis, nämligen att om tvivel råder om giltigheten av en gemenskapsrättsakt, är alla nationella domstolar tvungna att vända sig till EG-domstolen, eftersom den domstolen har exklusiv behörighet att kontrollera lagligheten hos gemenskapens handlingar.

Kommissionen anser det olämpligt att mjuka upp skyldigheten för domstolar som dömer i sista instans att begära förhandsavgörande, en skyldighet som nu är inskriven i artikel 234 tredje stycket i fördraget. En sådan uppmjukning skulle innebära att dessa domstolar måste vända sig till EG-domstolen endast om frågan är av tillräcklig betydelse för gemenskapsrätten och om det efter prövningen i lägre instans kvarstår rimligt tvivel om svaret på frågan. Kommissionen anser att fördelarna - i form av minskad arbetsbörda för EG-domstolen - med en sådan uppmjukning av skyldigheten att begära förhandsavgörande skulle vara mycket liten [7], samtidigt som hotet mot en enhetlig tillämpningen av gemenskapsrätten skulle vara påtagligt, i synnerhet med tanke på utvidgningen. Kommissionen anser det därför nödvändigt att behålla den nuvarande lydelsen av artikel 234 tredje stycket i fördraget. Naturligtvis skall den flexibla tolkning som EG-domstolen givit åt denna bestämmelse i praxis [8] även fortsättningsvis gälla.

[7] Tre fjärdedelar av målen om förhandsavgörande härrör från lägre domstolsinstanser.

[8] EG-domstolens dom av den 6 oktober 1982, CILFIT-domen, Rec.1982, s. 3415; svensk specialutgåva, volym VI, s. 513.

Kommissionen frågar sig också om det inte vore lämpligt att låta förhandsavgöranden om fri rörlighet för personer (avdelning IV i fördraget) meddelas enligt regler som är mer lika dem som gäller för "vanliga" förhandsavgöranden.

Utkastet till ny lydelse av artikel 234 återfinns i bilagan.

b. Direkt talan: ny behörighetsfördelning mellan EG-domstolen och förstainstansrätten

EG-domstolen prövar för närvarande mål väckta genom direkt talan av medlemsstaterna och EU-institutionerna. Förstainstansrätten avgör direkt talan från enskilda fysiska eller juridiska personer. EG-domstolen har redan framhållit det dubbelarbete och de omständliga förfaranden denna fördelning ger upphov till, och begärt att direkt talan inom vissa rättsområden enbart skall handläggas av förstainstansrätten.

Kommissionen anser att denna regel bör utsträckas till att omfatta alla mål väckta genom direkt talan. Förstainstansrätten ges i princip allmän behörighet på detta område och EG-domstolen skall endast avgöra frågor som är av väsentlig betydelse för gemenskapens funktion och som därför kräver att EG-domstolen handlägger dem i egenskap av unionens högsta dömande instans. Det skulle främst röra sig om mål om medlemsstaternas fördragsbrott, interinstitutionella mål, mål om normativa rättsakter med allmän räckvidd samt mål som rör grundläggande rättigheter och artikel 309 i fördraget, närmare samarbete, EMU, budgeten, avdelning IV i EG-fördraget och avdelning VI i EU-fördraget. [9]

[9] EG-domstolen skulle också behålla exklusiv behörighet i fråga om inhämtande av yttranden enligt artikel 300 (tidigare artikel 228) i EG-fördraget och vid tvister mellan medlemsstaterna enligt artikel 35 i EU-fördraget.

Överföringen av en väsentlig del av mål väckta genom direkt talan till förstainstansrätten kommer endast att minska EG-domstolens arbetsbörda på ett märkbart sätt om den kombineras med en ändring av bestämmelserna om överklagande av förstainstansrättens avgöranden. Kommissionen anser, att det för rätten att överklaga i framtiden bör krävas prövningstillstånd från EG-domstolen. Närmare bestämmelser kan införas i protokollet om stadgan för Europeiska gemenskapernas domstol.

En ändrad fördelning av behörigheten mellan EG-domstolen och förstainstansrätten när det gäller direkt talan kan göras inom ramen för artikel 225.2 i fördraget, som således bör ändras. Enligt artikeln skall rådet, på begäran av EG-domstolen och efter att ha hört Europaparlamentet och kommissionen, bestämma de grupper av ärenden där rätt att överklaga förstainstansrättens avgöranden föreligger. Bestämmelsen var motiverad, eftersom tankegången när den infördes var att man till EG-domstolen skulle knyta en förstainstansrätt [10] och att låta EG-domstolen vid ett senare tillfälle delegera viss behörighet till förstainstansrätten. Nu är det fråga om att ändra hela domstolssystemet genom att fördela behörigheten på ett sätt som förvandlar EG-domstolen till unionens högsta dömande instans i verklig mening, och att ge förstainstansrätten en självständig ställning och allmän behörighet som vanlig domstol. Den sekundärrättsakt genom vilken den nya behörighetsfördelningen fastställs bör antas enligt ett förfarande där EG-domstolen och Europaparlamentet hörs.

[10] Som framgår av artikel 225.1.

Slutligen anser kommissionen det värdefullt att, som reflektionsgruppen föreslagit, utreda frågan om en reform av målen om fördragsbrott, särskilt i fråga om uppenbara fall av underlåtenhet att införliva gemenskapsrättsakter. Reflektionsgruppens förslag grundas på ett en stor del, rentav en övervägande del, av de mål som förs inför EG-domstolen enligt artikel 226 i fördraget avser fördragsbrott av detta slag, där medlemsstaterna inte egentligen bestrider talan. Det vore möjligt att, efter mönster av artikel 88 i EKSG-fördraget, låta kommissionen besluta om att fördragsbrott föreligger. Medlemsstaten kan sedan överklaga beslutet om den önskar se det ogiltigförklarat.

Frågan kräver en djupare granskning, där man tar hänsyn till samtliga föreliggande omständigheter, i synnerhet följande:

- Att en så stor del av fördragsbrotten inte i praktiken bestrids efter det att det administrativa förfarandet har avslutats visar på svårigheterna att få gemenskapsrätten att respekteras ens i klara fall.

- Den administrativa arbetsbörda (ärendehantering, översättningar med mera) som dessa mål innebär för EG-domstolen är oproportionerligt stor, och kan inte avhjälpas med eventuella förenklingar av handläggningen som gör det möjligt att snabbare avgöra denna typ av mål.

- Gemenskapsdomstolarna, som oundvikligen kommer att ställas inför en ökning av mål till följd av kommande utvidgningar, bör koncentrera sig på verkliga tvister. Man skulle kunna börja med att befria domstolarna från till exempel mål om fördragsbrott som gäller underlåtenhet att i rätt tid genomföra direktiv. [11]

[11] År 1998 utgjorde mål om fördragsbrott 80 % av mål väckta genom direkt talan vid EG-domstolen (118 mål om fördragsbrott av totalt 147 mål väckta genom direkt talan).

c. Tvister inom speciella rättsområden

(i) Gemenskapsrättens tillämpningsområde har utvidgats till att omfatta mycket specialiserade rättsområden, främst varumärken, mönster och modeller, växtförädlarrätt och, inom en snar framtid, patent. Dessa rättsområden synes ge upphov till en stor mängd ärenden [12] och därför drog reflektionsgruppen slutsatsen att man borde föra över denna typ av mål från förstainstansrätten till oavhängiga specialdomstolar. Förstainstansrätten, som redan är hårt belastad, skulle inte klara av den tredubbling av ärenden som skulle bli den sammantagna följden av en utvidgad behörighet till samtliga mål väckta genom direkt talan (som föreslagits ovan), unionens utvidgning och en stor tillströmning av specialmål.

[12] Enbart tvisterna om varumärken skulle kunna ge upphov till 400 överklaganden om året till förstainstansrätten.

För att omedelbart minska förstainstansrättens arbetsbörda föreslår reflektionsgruppen att rätten befrias från mål om varumärken och personalmål, den andra stora gruppen av specialärenden.

- När det gäller varumärken innebär detta att överklagandenämnderna vid Byrån för harmonisering inom den inre marknaden (varumärken, mönster och modeller) i Alicante får ställning av domstol med uppgift att i första instans pröva och avgöra överklaganden av beslut av byråns avdelningar.

- När det gäller personalmål föreslås att Europaparlamentets och EG-domstolens likartade förslag följs, nämligen att skapa en interinstitutionell klagonämnd som skulle ha till uppgift att försöka förlika parterna innan nämnden fattar beslut. Även denna nämnd skulle få ställning av oavhängig domstol [13].

[13] Detta innebär att artikel 236 (tidigare artikel 179) i fördraget måste upphävas och motsvarande bestämmelser i EU-tjänstemännens tjänsteföreskrifter ändras.

Dessa nya rättskipande organs beslut skulle endast kunna överklagas i rättsfrågor av parterna.

(ii) Kommissionen anser att man måste finna en helhetslösning för specialmålen, vilkas mängd riskerar att bli gemenskapsdomstolarna övermäktig.

Flera alternativ kan tänkas för att nå en sådan lösning:

1) Fler domare i förstainstansrätten.

Enligt artikel 225.2 i fördraget skall rådet bestämma förstainstansrättens sammansättning och rådet kan följaktligen öka antalet domare, så att de överstiger medlemsstaternas antal. Kommissionen anser att man bör undersöka om inte ett sådant beslut vore tillräckligt för att hålla förstainstansrättens arbetsbörda inom hanterbara gränser, till en början åtminstone i fråga om varumärkesmål [14].

[14] En begäran från EG-domstolen med detta innehåll behandlas för närvarande vid rådet.

2) Ett andra alternativ skulle vara att förstainstansrätten inte längre prövade specialmål, eftersom de är av så särskild art, utan att dessa handlades av oavhängiga och specialiserade domstolar såsom reflektionsgruppen föreslår.

Om man beslutar att inrätta sådana domstolar, bör möjligheten att överklaga deras avgöranden begränsas till rättsfrågor och omfattas av systemet med prövningstillstånd som nämnts ovan.

Reflektionsgruppen föreslår att förstainstansrätten [15] skall få behörighet att pröva sådana överklaganden och detta av följande skäl:

[15] Förstainstansrätten skulle därvid byta namn.

- Förstainstansrätten skulle med den behörighet den har idag vara i stånd att kontrollera den praxis som de nya domstolarna utvecklar.

- Den nya behörighetsfördelningen mellan EG-domstolen och förstainstansrätten syftar till att befria EG-domstolen från att handlägga mål som är både speciella och talrika. Blotta mängden immaterialrättsliga mål gör, att man kan förutspå att antalet överklaganden kommer att förbli högt, trots systemet med prövningstillstånd.

- EG-domstolen skulle utöva sin uppgift som kontrollant av rättspraxis på ett effektivare sätt vid överklaganden av betydelse för rättstillämpningen, som kan anhängiggöras utan tidsfrist av kommissionen i egenskap av garant för gemenskapens intresse.

Kommissionen anser snarare att EG-domstolen, i princip och åtminstone till en början, bör behålla sin behörighet vid överklaganden. Kommissionen föreslår emellertid att en bestämmelse införs i fördraget som gör det möjligt att, om så blir nödvändigt, överföra alla mål inom dessa rättsområden till specialiserade, oavhängiga domstolar som skulle fungera dels som domstolar i första instans, dels som kassationsdomstolar.

3) Om den sistnämnda lösningen väljs, skulle EG-domstolen behålla behörigheten att meddela förhandsavgöranden i mål om intrång i immateriella rättigheter som handläggs vid nationella domstolar.

I fråga om gemenskapsrättslig intellektuell äganderätt, och i synnerhet med sikte på det framtida gemenskapspatentet, anser kommissionen följaktligen att man kan se framför sig inrättandet av en specialiserad gemenskapsdomstol med behörighet att handlägga mål om giltighet av och intrång i gemenskapspatent. Syftet är att säkra rättsligt skydd genom en enda form av patent som är giltigt i hela gemenskapen. På samma gång avlastas EG-domstolen och förstainstansrätten slutgiltigt från samtliga mål på detta mycket specialiserade rättsområde.

(iii) Om en oavhängig specialdomstol får behörighet att pröva överklaganden, anser kommissionen att det måste finnas möjlighet att i sin tur överklaga den domstolens avgöranden till EG-domstolen i frågor som är av betydelse för rättstillämpningen.

III. Gemenskapsdomstolarnas sammansättning, arbetssätt och rättegångsregler

a. EG-domstolens och förstainstansrättens sammansättning och arbetssätt

Enligt förslagen ovan skulle EG-domstolen alltså fungera som första och sista instans i vissa fall vid direkt talan och därutöver i huvudsak ha till uppgift att övervaka praxis genom förhandsavgöranden, överklaganden och talan av betydelse för rättstillämpningen [16]. Förstainstansrätten, som skulle få en självständig ställning, skulle få sin behörighet utsträckt till att omfatta alla mål väckta genom direkt talan.

[16] Se fotnoten sidan 9.

Antalet domare i förstainstansrätten skulle bestämmas utifrån dess nya behörighet på ett sätt som säkrar att den fungerar effektivt. Antalet skulle inte vara kopplat till hur många medlemsstaterna är.

För EG-domstolens del framhöll reflektionsgruppen att det ställs två skilda krav. Dels måste de olika rättsordningarna vara företrädda i domstolen, dels måste gemenskapens rättskipning fungera effektivt. Gruppen försöker lösa denna ekvation genom att föreslå att man bibehåller ordningen med en domare per medlemsstat, begränsar antalet domare i plenum till högst 13 och ger EG-domstolen en hierarkisk uppbyggnad, där ordföranden biträdd av avdelningsordförandena får en överordnad ställning [17].

[17] En liknande ordning bör även införas vid förstainstansrätten för att säkerställa en enhetlig praxis vid rätten.

Ett annat alternativ, som också skulle säkra EG-domstolens effektivitet och en enhetlig praxis, vore att begränsa antalet domare i EG-domstolen till högst 13. Att öka antalet ledamöter i EG-domstolen skulle nämligen medföra att domstolen dömde i fler sammansättningar. Detta skulle kunna göra det svårare för domstolen att fullgöra sina uppgifter.

Andra alternativ kan också tänkas. Vid konferensen måste man överväga frågan i dess helhet. En viktig aspekt är i vart fall att EG-domstolens avgöranden även framdeles når ett sådant erkännande som krävs för att domstolens ställning som auktoritet inte skall urholkas. Slutligen måste man ta hänsyn till de alternativ som konferensen väljer för hur gemenskapsinstitutionerna i stort skall vara uppbyggda.

Kommissionen stödjer reflektionsgruppens förslag om att minska antalet generaladvokater vid EG-domstolen. Man bör också överväga gruppens övriga förslag, i synnerhet när det gäller mandattiden för gemenskapsdomstolarnas ledamöter och hur de utnämns av rådet.

I fråga om utnämningen av EG-domstolens och förstainstansrättens ledamöter anser kommissionen att det vore önskvärt att man i rådet inrättar ett system som säkrar att ledamöternas juridiska kompetens är av högsta klass. Man kan tänka sig att de väljs från förteckningar med flera kandidater som medlemsstaterna föreslår. Kommissionen föreslår att beslut om utnämning av EG-domstolens och förstainstansrättens ledamöter hädanefter skall fattas med kvalificerad majoritet.

b. EG-domstolens och förstainstansrättens rättegångsregler

Kommissionen anser att EG-domstolens och förstainstansrättens respektive rättegångsregler bör fastställas med användande av liknande förfaranden som gäller i medlemsstaterna för att anta processrättslig lagstiftning. Kommissionen föreslår att rättegångsreglerna skall antas av rådet med kvalificerad majoritet, antingen på förslag av kommissionen, efter att ha hört EG-domstolen, eller av EG-domstolen efter att ha hört kommissionen.

Man bör dessutom stryka andra stycket i artikel 245 och göra en klar åtskillnad mellan de bestämmelser som måste vara kvar i EG-domstolens stadga och de som i stället bör intas i de nya rättegångsreglerna.

Sammanfattningsvis föreslår kommissionen regeringskonferensen

- att klargöra EG-domstolens och de nationella domstolarnas respektive uppgifter för att ge de sistnämnda ett större ansvar i handläggningen av mål om förhandsavgöranden,

- att göra en ny behörighetsfördelning mellan EG-domstolen och förstainstansrätten när det gäller direkt talan och därvidlag begränsa EG-domstolens roll, i egenskap av unionens högsta dömande instans, till att omfatta endast frågor som anses vara väsentliga för gemenskapens rättsordning, och att i princip ge förstainstansrätten allmän behörighet i sådana mål,

- att ändra reglerna för EG-domstolens och förstainstansrättens uppgifter när det gäller mål inom vissa speciella rättsområden,

- att föreskriva att domare skall utses av rådet med kvalificerad majoritet och att inrätta ett system som gör det möjligt att kontrollera de föreslagna kandidaternas juridiska kompetens, att överväga frågan om en reform av reglerna om fördragsbrottstalan mot medlemsstaterna,

- att fastställa EG-domstolens och förstainstansrättens sammansättning utifrån domstolarnas respektive uppgifter.

>Plats för tabell>