Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Grönbok - Finansiella tjänster: att tillgodose konsumenternas förväntningar"

(97/C 56/15)

Den 29 maj 1996 beslutade kommissionen, i enlighet med artikel 198 i EG-fördraget, att rådfråga Ekonomiska och sociala kommittén om "Grönbok - Finansiella tjänster: att tillgodose konsumenternas förväntningar".

Sektionen för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, som varit ansvarig för det förberedande arbetet, antog sitt yttrande den 1 oktober 1996. Föredragande var Giampaolo Pellarini.

Ekonomiska och sociala kommittén antog följande yttrande vid sin 339:e plenarsession den 30-31 oktober 1996 (sammanträdet den 31 oktober 1996) med 63 röster för och 4 nedlagda.

1. Bakgrund

1.1. Finansiella tjänster har de senaste åren kommit att spela en mycket viktig roll i enskilda konsumenters och familjers liv. I takt med detta har också utbudet av tjänster mångfaldigats: från betalning av fakturor till lån för husköp, från obligatoriska trafikförsäkringar till kreditkort och även tilläggsförsäkringar och sjukförsäkringar. Många betalningsformer kan numera endast utföras via bank.

1.2. Detta har dock medfört en ökning av problematiken kring sätten att tillhandahålla och utveckla dessa tjänster, skyddet av kundernas rättigheter och följaktligen också konflikter i sammanhanget. Avtalen när det gäller många finansiella tjänster är av förklarliga skäl komplicerade och svårbegripliga för konsumenterna.

1.3. Förverkligandet av den inre marknaden bör ge konsumenterna möjlighet att välja mellan olika leverantörer och olika tjänster, genom en öppen och fullständig information om gällande villkor, som ger konsumenterna möjlighet till jämförelser. Men större valmöjlighet medför också större svårigheter att orientera sig och större krav på öppenhet och information.

1.4. För företag som tillhandahåller dessa tjänster finns det å ena sidan en utökad marknad, som ger ökade möjligheter att expandera, men å andra sidan är också konkurrensen större i varje land.

1.5. Införandet av en gemensam valuta kommer med nödvändighet att leda till djupgående förändringar av villkoren för kreditgivning och ersättning för sparande. Man bör också ta i beaktande denna mycket nära framtid, som kommer att medföra en större likriktning när det gäller regler och villkor inom finansiella tjänster.

1.6. Förslaget som lagts fram av de ansvariga kommissionärerna om en grönbok om finansiella tjänster och konsumenter utgår alltså från redan befintliga problem som, med förverkligandet av den inre marknaden, blivit akutare, komplexare och antagit nya former.

2. Innehållet i grönboken

2.1. Första delen av grönboken sammanfattar innehållet i de cirka 50 direktiven som rör finansiella tjänster. Målsättningen att få till stånd en gemensam marknad i detta hänseende har, enligt kommissionens bedömning, "nu i stort uppnåtts" ().

2.2. En sådan gemensam marknad bygger på principen om hemlandskontroll och ömsesidigt erkännande. Till följd därav "kan tillhandahållare av finansiella tjänster verka fritt inom hela Europeiska unionen" ().

2.3. Effekterna av detta bör bli en ökad konkurrens, större stordriftsfördelar och ett större urval för konsumenterna. Redan nu har tillgängligheten ökat vad gäller nya produkter och nya förfaranden.

2.3.1. Den översyn som kommissionen för närvarande gör av effekterna av den inre marknaden, som också skall inbegripa finansiella tjänster, kommer inom de närmaste månaderna att möjliggöra en mer djupgående utvärdering av dessa effekter. Det kommer att bli särskilt intressant att se den inre marknadens påverkan på priserna på olika tjänster och produkter och på de val som konsumenterna gör till följd av detta.

2.4. Enligt kommissionen har de bestämmelser som hittills reglerat finansiella tjänster varit stränga, med långtgående miniminormer, med målsättningen att upprätta nödvändiga villkor för den fria rörligheten. De har därmed också haft till följd att skyddet ökat för konsumenten.

2.5. Grönboken beskriver sedan mer detaljerat de bestämmelser som rör information, rättsligt skydd och förfaranden för att väcka talan.

2.6. Vad gäller informationen anser man den vara av väsentligt vikt för ett insiktsfullt val av produkt och tjänst. Därför specificeras innehåll och tillvägagångssätt vad gäller nödvändig information inom bank och försäkringssektorn och på området för värdepapper och fondbörser.

2.7. När det gäller rättsskydd erinrar man om värdländernas möjlighet att "tillämpa de regler som antagits för att skydda allmänintresset" ().

2.7.1. Sedan hänvisar man också till Romkonventionen av den 19 juni 1980 om tillämplig lag på avtalsåtaganden. Man påtalar det faktum att det skulle kunna uppstå en konflikt mellan vad som föreskrivs i denna konvention, som förespråkar att man väljer att tillämpa den lag som gäller i det land där konsumenten är bosatt, och principen om ömsesidigt erkännande som tillämpas inom den gemensamma marknaden och som föreskriver att man tillämpar den lagstiftning som gäller för tillhandahållaren av tjänster.

2.8. När det gäller möjligheten att väcka talan, påminner man inom bankverksamheten om "rätten till ersättning genom rättslig åtgärd mot bakgrund av systemet för insättarskydd ()". När det gäller konsumentkrediter finns möjlighet att vidta åtgärder mot den som lämnat krediten.

2.9. Första delen av grönboken avslutas med att man presenterar andra regler som skall säkerställa tillförlitligheten och stabiliteten hos de företag som erbjuder finansiella tjänster. Man erinrar om att - på basis av den inre marknadens principer och domen i målet "Cassis de Dijon" - "får varje finansiell tjänst som omfattas av ömsesidigt erkännande, om den tillhandahålls i hemlandet, i värdlandet erbjudas (...) även om tjänsten i fråga inte finns i värdlandet eller om inhemska institut inte kan erbjuda den" ().

2.10. I den andra delen av grönboken analyserar man redan uppkomna problem som diskrimineringen av personer som inte är bosatta i landet, restriktionerna när det gäller att fritt tillhandahålla finansiella tjänster i medlemsländerna, bristen på information och avsaknaden av en harmonisering i fråga om beskattning.

2.11. Kommissionen konstaterar inledningsvis att många oklara punkter återstår, både på grund av bristande erfarenhet av den gemensamma marknaden, och därför att alla direktiv inte tillämpas av medlemsländerna.

2.12. Vad gäller vägran att tillhandahålla finansiella tjänster till personer som inte är bosatta i landet, säger man att en gemenskapslag inte kan tvinga finansinstitut att acceptera kunder.

2.13. Även begränsningar av utbudet i de olika länderna, genom att man tillämpar principen om allmänintresset, utgör ett problem. Enligt grönboken "måste det därför bevisas att sådana inskränkningar står i proportion till det eftersträvade målet" ().

2.14. I många fall ger avsaknad av - eller bristande - information upphov till missnöje och ibland missleds konsumenterna vid valet av finansiella tjänster. Detta sker främst vid mer komplicerade tjänster som inteckningslån eller konsumentkrediter på gränsöverskridande basis.

2.15. När det gäller betalkort är frågan vem som har betalningsansvar för transaktioner efter stöld eller förlust av kortet, och man kräver större klarhet i fråga om villkoren för dess användning i andra länder.

2.16. Ett viktigt problem utgör också icke-auktoriserade "intermediärer" som erbjuder mycket lockande villkor utomlands.

2.17. En mycket uppmärksammad fråga är också den bristande harmoniseringen när det gäller beskattning, något som ger en snedvriden konkurrens och förorsakar betydande finansiella rörelser.

2.18. Sedan finns det också särskilda problem på området för obligatorisk trafikförsäkring för bilar som besöker ett annat medlemsland. Det "gröna kortet" omfattar inte skador som tillfogas det besökande fordonet av ett fordon som är hemmahörande i landet, något som orsakar förseningar och svårigheter att driva saken vidare. Kommissionen undersöker också om de obligatoriska enhetliga "bonus-malus"-tariffsystemen är förenliga med gemenskapslagstiftningen.

2.19. I grönbokens tredje del presenterar man kortfattat de bestämmelser som är under utarbetande och godkännande. Man erinrar särskilt om reglerna för distansförsäljning av finansiella tjänster, som på grund av sin särart inte omfattas av direktivet om distansförsäljning i allmänhet. Särskild uppmärksamhet fästs vid informationen och möjligheten att få den skriftligen, och också vid möjligheten att dra sig ur efter betänketid.

2.20. Problemen när det gäller distansförsäljning har också blivit än mer komplexa med användandet av informationsteknologi och datoriserad handel. När dessa system - som nu används på nationell nivå - utvidgas på internationell nivå, kommer nya problem att uppstå som måste beaktas för att säkerställa ett skydd på samma nivå som vid distansförsäljning av andra produkter.

3. Allmänna kommentarer

3.1. Vid den fördjupande diskussionen angående de frågor som behandlas i grönboken kom företrädare för konsumentsammanslutningar och bank- försäkrings- och finansorganisationer, som inbjudits till en hearing den 15 juli 1996 () i Ekonomiska och sociala kommitténs lokaler, med viktiga bidrag. Bland observatörerna fanns också företrädare från länder från Central- och Östeuropa.

3.2. Grönboken tycks - även om den utförligt presenterar många problem i samband med finansiella tjänster - vara mycket påverkad av förslaget till direktiv om konsumentskydd vid distansförsäljning. I den tredje delen, som rör framtida gemenskapsinsatser, talar man faktiskt bara om fall som rör distansförsäljning av finansiella tjänster. Nöjer man sig man sig med detta blir grönboken alltför begränsad, och titeln som tycks omfatta "alla" konsumenternas förväntningar blir helt missvisande.

3.2.1. ESK framhåller däremot att grönboken som utarbetas av kommissionen utgör ett viktigt tillfälle till fördjupning och analys av befintliga problem och hinder, för att garantera ett bättre skydd för dem som utnyttjar finansiella tjänster och underlätta spridningen av fler gränsöverskridande finansiella tjänster.

3.2.2. Detta skydd infördes för övrigt av den ansvarige kommissionären bland de tio prioriterade åtgärder som föreslogs kommissionen i fråga om konsumentpolitik i dokumentet från oktober 1995 (). Påpekas bör också det faktum att 1996 ägnas åt konsumenten.

3.2.3. Den än så länge begränsade erfarenheten av hur den gemensamma marknaden fungerar, som kommissionen () själv noterar inledningsvis, gör det bara möjligt att urskilja några redan befintliga problem. Dessa är dock tillräckliga som underlag för en första analys och för eventuella insatser på gemenskapsnivå.

3.2.4. Grönboken gör därför inte anspråk på att på ett uttömmande sätt behandla frågorna som rör finansiella tjänster, utan har - i enlighet med kommissionens avsikter, målsättningen att skapa en bred debatt med bankernas och försäkringsbolagens branschorganisationer och med konsumentsammanslutningar och branschtidningar.

3.2.5. Denna debatt får också ett utmärkt tillfälle att gå vidare med jämförelser och sammanfattningar vid hearingen som kommissionen anordnar i november 1996, i vilken företrädare för ESK också kommer att delta.

3.2.6. Det är så dokumentet som lagts fram av kommissionens generaldirektorat XV och XXIV skall ses. En text rik på information, reflexioner, obesvarade frågor - men framför allt fylld av oklarheter och motsägelser.

3.3. Skyddet av konsumentens ekonomiska intressen skall inte vara underställt förverkligandet av den inre marknaden. I grönboken hävdar man, apropå den befintliga regleringen av finansiella tjänster: "Denna reglering vars främsta syfte har varit att upprätta nödvändiga villkor för den fria rörligheten för finansiella tjänster, har också haft till följd att öka skyddet för konsumenten" (). Kommissionen avser uppenbarligen att hänvisa till tillsynsbestämmelserna som syftar till att garantera stabiliteten inom den finansiella sektorn och som reglerar förhållandet mellan sektorn och tillsynsmyndigheterna. Konsumenten är sålunda indirekt skyddad, eftersom säkerheten för insättningar och investeringar beror på sektorns stabilitet.

3.3.1. I uppläggningen av grönboken tycks skyddet av konsumentens ekonomiska intressen vara sekundärt och främst en följd av förverkligandet av den inre marknaden. Uttalanden i den riktningen finns i olika dokument från kommissionen, i synnerhet i det anförda meddelandet om "Konsumentpolitiska prioriteringar (1996-1998)" ().

3.3.2. Detta synsätt måste ändras eftersom det är lika viktigt att det blir en skälig vinst för konsumenterna, vad gäller villkoren och tjänsternas kvalitet. Den inre marknaden skall inte vara fördelaktig enbart för producenterna av varor och tjänster, och främmande eller rentav i motsatsförhållande till medborgarnas krav. Detta skulle öka svårigheten att vinna gehör för de uppoffringar som krävs för att få till stånd en gemensam valuta och göra det svårare för medborgarna att identifiera sig med EU:s ideal.

3.3.3. Konsumenternas krav förtjänar att uppmärksammas i lika hög grad som kraven från företagen. Det ligger för övrigt helt i företagens intresse att anpassa innehåll och sätt att tillhandahålla tjänster till kundens bästa.

3.3.4. Detta konsumentskydd finns för övrigt inskrivet i EG-fördraget, där man i artikel 129a uppmanar gemenskapen att bidra till "att en hög konsumentskyddsnivå uppnås".

3.4. Därför måste man alltid ha i åtanke kundens svårigheter inför de många finansiella tjänsternas och föreskrifternas komplexitet. Det vore bra om kommissionen utarbetade en lättillgänglig publikation med lättförståeliga förklaringar av de viktigaste bestämmelserna som ingår i de 50 direktiven om finansiella frågor.

3.4.1. Detta innebär att konsumentens skydd måste ha högsta juridiska och politiska prioritet för lagstiftaren på nationell nivå och gemenskapsnivå och det är i den riktningen normer och bestämmelser skall styras. Man kan inte överlåta åt den inre marknadens mekanismer att spontant utlösa det skyddet, vilket grönboken antyder. Det betyder inte nödvändigtvis ökade bestämmelser utan en ständig inriktning på konsumentskydd i lagstiftningen rörande finansiella tjänster.

3.4.2. Man måste också ta hänsyn till det faktum att en stor del av gemenskapens lagstiftning när det gäller finansiella tjänster för närvarande hänför sig till nationell lag.

3.4.3. För att få till stånd ett heltäckande och starkt skydd av konsumentens ekonomiska intressen vid utnyttjandet av finansiella tjänster finns det två möjliga alternativ som kommissionen borde undersöka: ett övergripande direktiv som fastställer gemensamma regler för finansiella tjänster avsedda för familjebruk och - vid behov - specifika regler i direktiven för vissa sektorer, eller att bibehålla den aktuella situationen, där gemenskapen fortsätter att stifta lagar med specifika direktiv, men med målsättningen att behandla alla finansiella produkter på samma sätt i fråga om skyddet av konsumentens ekonomiska intressen.

3.4.4. Den uppförandekodex som företagens sammanslutningar anammat, spontant eller på uppmaning av eller i överenskommelse med konsumentföreningar, kan säkerligen vara till nytta och skall uppmuntras. Men en rättslig ram är nödvändig, både för ett effektivare skydd och för en mer överblickbar konkurrens, där likvärdiga villkor råder för företagen i hela gemenskapen.

3.4.5. Företagen skulle kunna basera sin sitt agerande på bestämda regler, giltiga för alla. Då skulle konsumenterna känna sig säkra vid inköp av gränsöverskridande tjänster.

3.5. Harmoniseringen på gemenskapsnivå borde huvudsakligen avse tre aspekter: insyn i marknaden och konsumentinformation, avtalsvillkor och rätten för konsumenten att väcka talan.

3.5.1. När det gäller insyn och information bör man, i synnerhet för mer komplicerade finansiella tjänster och om det är tekniskt möjligt, föreskriva ett tvång att informera köparen före köpet, med en beskrivning av vad den finansiella tjänsten består av och angivande av alla kostnader enligt de regler som tillämpas inom kommersiell praxis.

3.5.2. Vad gäller avtalet skall det vara i skriftlig form, undertecknat av kunden och ställt till dennes förfogande. I texten skall de obligatoriska klausulerna tydligt nämnas och olagliga och orimliga klausuler skall avskaffas.

3.5.3. Konsumenten måste alltid ha rätt att reklamera, vilket kan ske på olika sätt. Varje tillhandahållare av finansiella tjänster bör först och främst skapa interna rutiner för behandling av reklamationer och också upplysa kunden om dessa rutiner vid köpet av tjänsten.

3.5.4. Det finns, förutom den juridiska vägen, två system för förlikning vid tvister. I det ena fallet biläggs tvisten av representanter för tillhandahållaren och nyttjarna, under ledning av en opartisk person.

3.5.5. Det andra systemet är det omtalade ombudsmannaskapet, som använts i vissa länder i många år med gott resultat.

3.6. Vidare finns det problem, t.ex. när det gäller olikheterna i beskattningen av vissa produkter och tjänster, som helt beror på varje medlemslands val av finanspolitik.

3.6.1. Å andra sidan skapar de olika skattesituationerna en obalans som med förverkligandet av den inre marknaden inte kan ignoreras. Och, som påpekas i grönboken, "så länge det krävs enighet i rådet i skattefrågor finns det små utsikter att lösa problemen med dessa skattemässiga hinder på den gemensamma marknaden när det gäller finansiella tjänster" (). Men detta kan inte rättfärdiga en eftergiven hållning eller tjäna som förevändning att inte alls agera.

3.7. Ett annat viktigt problem är hur man skall definiera "allmänintresset", som varje medlemsland kan tillämpa för att begränsa utbudet av finansiella tjänster. Frågan om rättsskydd är också den högst angelägen. Grönboken behandlar problemet i det avsnitt som handlar om rättsskydd i första delen och hänvisar till Romkonventionen av den 19 juni 1980 och EG-domstolens rättspraxis. Men det behövs en mer exakt definition av begreppet "allmänintresse", för att undvika att det bara används i protektionistiskt syfte och sannolikt till förfång för konsumentens valfrihet.

3.7.1. Grönboken påpekar att "värdlandet kan fortfarande åberopa inhemska regler som antagits i allmänintresset. Detta kan väsentligt minska urvalet av tjänster som erbjuds. Begränsningar av utbudet som orsakas av att klausulen om allmänintresse tillämpas ger upphov till bekymmer" ().

3.7.2. Kommissionen åberopar i grönboken Romkonventionen av den 19 juni 1980 om tillämplig lag på avtalsåtaganden (), som innehåller särskilda regler om alla slags avtal som ingås med konsumenter. Denna konvention föreskriver, vid avtal som ingåtts med en konsument, att tillämplig lagstiftning är den där konsumenten är bosatt, när aktionen initierats av den andra parten, medan konsumenten däremot kan välja att dra sin motpart inför rätta i det land där denne är etablerad eller i det land han själv är bosatt.

3.7.3. Kommissionen påpekar att möjligheten att tillämpa lagen där konsumenten har sitt hemvist "kan potentiellt ge upphov till konflikt med den princip om ömsesidigt erkännande som är tillämplig på den gemensamma marknaden och som syftar till tillämpning av den lagstiftning som gäller för tillhandahållaren av tjänster" (). Vid en sådan konflikt "kan konsumentens hemlandslagstiftning ha företräde framför den lagstiftning som gäller för leverantören, förutsatt att den respekterar de kriterier i fråga om allmänintresset som EG-domstolen har fastställt" (). Annars gäller lagen i det land där tillhandahållaren är etablerad.

3.7.4. Dessa principer erbjuder över huvud taget ingen rättssäkerhet och en eventuell tvist skulle medföra långvariga och dyrbara rättsliga åtgärder. Grönboken tycks godta detta förhållande utan att ifrågasätta det.

3.7.5. ESK däremot anser detta system vara helt otillfredsställande och ger förslag till en möjlig lösning.

3.7.6. En första lösning, som består i en harmonisering av föreskrifterna för allmänintresse och som kan tillämpas på avtal slutna med konsumenterna, är svår och tidskrävande. Framför allt eftersom avtalsrätten inte är harmoniserad i de olika medlemsländerna.

3.7.7. Det är nödvändigt att finna omedelbara lösningar i väntan på en framtida homogen lagstiftning, och ESK föreslår att man överväger vissa punkter.

3.7.8. Svårigheterna uppstår genom att begreppet "allmänintresse" är väldigt abstrakt definierat och kan variera från land till och land och mellan länderna och EG-domstolen.

3.7.9. Därför måste man i första hand göra en distinktion mellan offentlig förvaltningsrätt och privat avtalsrätt. I den första ingår också bestämmelser som rör ekonomisk handel och "kommersiell praxis". I den senare ingår utan tvivel sådan praxis som skyddar konsumenterna.

3.7.10. De två bankdirektiven och övriga direktiv i anslutning till dem grundar sig på artikel 57.2 i Romfördraget, liksom även försäkringsdirektiven. Dessa direktiv reglerar kredit- och försäkringsverksamheten. I praktiken handlar det om kontroll av den ekonomiske aktören, om hans förmåga att utöva en reglerad verksamhet, och om den ständiga kontrollen av att man respekterar de försiktighetsåtgärder och regler som denna verksamhets speciella karaktär kräver.

3.7.11. När det gäller det väl avgränsade området som rör god ekonomisk sed har medlemsländerna inte längre möjlighet att åberopa allmänintresset, utom vad gäller bestämmelser för god ekonomisk sed som ligger utanför den ekonomiska aktörens kontroll. Det rör sig alltså om rättsliga bestämmelser om ekonomisk organisation, distribution, produktion eller utnyttjande av en tjänst.

3.7.12. Låt oss undersöka problemet ur avtalsrättens synvinkel och i synnerhet sättet att ordna skyddet av konsumenternas ekonomiska intressen. Romkonventionen strävar, inom ramen för internationell privaträtt, efter en standardisering av bestämmelserna om lagkonflikter inom gemenskapen. Syftet är att i medlemsländernas nationella lagar föra in enhetliga bestämmelser om tillämplig lag på avtalsåtaganden.

3.7.13. När det gäller avtal som ingåtts med en konsument, är den tillämpliga lagstiftningen den som gäller i det land där konsumenten har sitt huvudsakliga hemvist, enligt artikel 5 i Romkonventionen.

3.7.14. Alla avtal om konsumentkrediter uppfyller inte nödvändigtvis villkoren i artikel 5 i Romkonventionen, inte heller motsvarande villkor i artikel 13 i Brysselkonventionen. Så blir det om avtalsuppgörelsen inte föregåtts av ett specialerbjudande eller reklam i landet och - rent allmänt - om konsumenten själv förflyttat sig till ett annat land för prisförhandlingar.

3.7.15. Det är ändå inte säkert att konsumenten, i detta fall, berövas möjligheten att omfattas av den lagstiftning som tillämpas i hemlandet, en lagstiftning som antas mer gynna hans intressen. Sammanfattningsvis, om rättssystemet i det land där konsumenten är bosatt är behörigt att döma, tillämpas också det landets lagstiftning.

3.7.16. Detta är en klar och tillfredsställande lösning för alla parter: konsumenten åtnjuter skydd av lagstiftningen i hemlandet, tillhandahållaren av tjänster vet vilken lag som skall tillämpas.

3.7.17. Kommissionen godtar tyvärr inte denna klara och enkla lösning, eftersom den "anser att tillämpningen av principerna för att bestämma tillämplig lagstiftning på basis av Romkonventionen potentiellt kan ge upphov till konflikt med principen om ömsesidigt erkännande av bankverksamhet, hörnstenen i det andra direktivet" ().

3.7.18. Kommittén delar inte denna åsikt. Bestämmelserna i Romkonventionen kan inte råka i konflikt med principen om ömsesidigt erkännande. Det är två helt olika områden. Principen om ömsesidigt erkännande tillämpas enbart inom den allmänna ekonomiska lagstiftningen och inte inom avtalsrätten, i synnerhet när det gäller bestämmelser som syftar till att säkra skyddet av konsumenternas ekonomiska intressen.

4. Särskilda kommentarer

4.1. Om man undantar konsumentkrediter, erbjuder nuvarande lagstiftning på gemenskapsnivå rörande bank- och försäkringstjänster ett värdefullt skydd för nyttjare av komplexa och sofistikerade tjänster (aktier, värdepapper, insättningsgarantier), medan skyddet för den som utnyttjar "familjetjänster" bygger mer på improviserade åtgärder än på ett heltäckande och väl definierat ramverk av garantier.

4.1.1. Grönboken är uttryckligen inriktad på skyddet av den enskilde konsumentens ekonomiska intressen. Därför måste man göra en klar distinktion mellan finanstjänster som utnyttjas av stora kunder (företagskrediter, återförsäkringar, etc.) och dem som anlitar "familjetjänster", vilka är föremål för detta yttrande.

4.1.2. En grundläggande bankservice (löpande konto och sparkonto) måste tillförsäkras varje medborgare, under förutsättning att detta inte belastar de andra medborgarna. Banken står faktiskt i allmänhetens tjänst, det är inte någon statlig inrättning. Även personer som inte är bosatta i landet bör åtminstone ha tillgång till en grundläggande service, utan särbehandling eller mer- kostnader jämfört med i landet bosatta medborgare.

4.1.3. Överenskommelser mellan banker (som Eurocheck-systemet) och samarbetsavtal mellan försäkringsbolag är undantagna från gemenskapens konkurrensbestämmelser. Resultatet är att konkurrensen mellan tarifferna är svag.

4.1.4. Det är viktigt att fastställa en schablon för de vanligaste finansiella tjänsterna, för att underlätta för kunden att göra en lätt och snabb prisjämförelse. Denna schablon skulle kunna fastställas i samarbete med företags- och konsumentorganisationer.

4.1.5. Ännu bättre vore det om man kunde välja mellan olika leverantörer genom att jämföra deras totala förmåga att betjäna kunden (tjänsternas kvalitet, bättre information och insyn, prisnivå, etc.).

4.2. Vad beträffar i synnerhet finansiella tjänster sålda på distans, borde man tillämpa bestämmelser motsvarande dem som föreskrivs i det övergripande direktivet om distansavtal. Man måste för övrigt vara uppmärksam på att alltför generella bestämmelser kan förorsaka skada för konsumenten. Betänketid rimmar illa med tjänster som kräver ett omedelbart verkställande, som när det gäller köp eller försäljning av värdepapper eller att bevilja lån när konsumenten snabbt behöver det.

4.2.1. Det blir allt vanligare med försäljning via informationsteknologi - och den kommer att bli än vanligare de närmaste åren (Internet, t.ex.). Med tanke på kommunikationsmedlets speciella karaktär, kräver denna typ av transaktioner en särskild uppmärksamhet, inom ramen för bestämmelserna för distansförsäljning av finansiella tjänster.

4.2.2. TV-försäljning av finansiella produkter måste vara strängt reglerad, i synnerhet om den sköts av icke-auktoriserade mellanhänder.

4.2.3. Kommissionen skulle kunna undersöka om det är lämpligt att, i samband med studierna av informationssamhället, titta närmare på de problem som rör de nya marknadsformerna via television och informationsnät.

4.3. Stor uppmärksamhet måste också fästas vid kompletterande pensionsförsäkringar och sjukförsäkringar, med tanke på deras komplexitet. Revideringen av välfärdssystemet, som pågår i alla EU-länderna, har redan banat väg för och kommer inom de närmaste åren att ge ett enormt utrymme åt denna typ av tjänster, som för närvarande karakteriseras av bristande insyn.

4.3.1. När det gäller premierna, måste kunden först och främst presenteras en realistisk hypotes angående avkastningen, utan förespeglingar som sedan mycket ofta visar sig vara helt illusoriska. Informationen måste vara mycket tydlig när det gäller tillvägagångssätt och kostnader för att bryta kontraktet och konsekvenserna för arvingarna i händelse av innehavarens död, skatte- förmåner och skattekostnader.

4.3.2. När det gäller sjukförsäkringarna skall kunden, när avtalet ingås, i detalj informeras om alla undantag då försäkringen inte gäller och om självrisken. Dessutom måste man maximalt begränsa möjligheterna för försäkringsbolagen att ensidigt säga upp avtalet. Det måste framför allt vara helt förbjudet att säga upp avtalet vid allvarlig sjukdom.

4.4. När det gäller inteckningslån måste man främja spridning och uppmuntra insynen i marknaden genom att fastställa normer på gemenskapsnivå för hur informationen skall ges och dess innehåll, räntesatser, garantiformer, etc. Kommissionen borde även när det gäller detta ämne överväga att eventuellt utfärda ett specifikt direktiv.

4.5. Även när det gäller försäkringar borde kommissionen studera möjligheten att utfärda ett direktiv av samma typ som bankdirektiven, för att garantera alla försäkringstagare ett grundläggande minimiskydd.

4.6. Frågan om ocker har blivit väldigt aktuell de senaste åren i olika medlemsländer. För denna känsliga fråga, vars omfattning i samhället är betydande, liksom även när det gäller extrem skuldsättning, finns inga bestämmelser på gemenskapsnivå. Kommittén upprepar sina synpunkter från yttrandet från 1992, som handlade om konsumenterna och den inre marknaden. Där konstaterade kommittén att gemenskapen fram till dess ännu inte vidtagit några åtgärder även om problemet rör hela gemenskapen (). ESK påminner också kommissionen om att rådet satsat på att i första hand undersöka frågor som rör konsumenter med extrem skuldbörda () Kommittén uppmanar återigen kommissionen att ange vilka åtgärder på gemenskapsnivå som är önskvärda för att kunna bidra till att skuldproblematiken belyses. Slutligen ber kommittén kommissionen att beakta undersökningen från juridiska och politiska institutet i Leiden, som utförts på kommissionens uppdrag år 1992 (), när den formulerar en ståndpunkt.

4.7. Även betalningsmedlen kräver större uppmärksamhet. När det gäller t.ex. checker, måste man hitta ett sätt att avskaffa valuteringsdagen, som leder till mycket missbruk och inte ger någon säkerhet. Beträffande den otillräckliga efterlevnaden av rekommendationen rörande elektroniska betalningssystem () hänvisas till den ståndpunkt ESK nyligen givit uttryck för ().

5. Sammanfattning

5.1. ESK uppskattar initiativet med grönboken, som på ett effektivt sätt kan utgöra ett första tillfälle till fördjupning av alla problemkomplex som hänger samman med att göra kunderna som köper finansiella tjänster nöjdare.

5.2. En första viktig uppgift som kommissionen borde åta sig är att avfatta en vitbok om finansiella tjänster och konsumenterna, i vilken man identifierar de rättigheter man har att skydda och verktygen för att skydda dem. Bland de främsta kommer naturligtvis rätten till tillgång till tjänsterna, en fullständig och uttömmande information, insyn i tjänsten och möjlighet att väcka talan.

5.3. Ur den synpunkten är den begränsade erfarenhet som man har av effekterna av den inre marknaden ett särskilt viktigt problem, som snarast måste avhjälpas. För att kunna agera mer målinriktat och mer effektivt är det nödvändigt att förfoga över information om de vanligaste orsakerna till tvister rörande de olika tjänsterna. Därför vore det lämpligt att i samarbete med branschorganisationer och konsumentsammanslutningar förbereda en omfattande undersökning rörande tvister i samband med finansiella tjänster. Detta skulle också göra det möjligt att göra prioriteringar för åtgärder på gemenskapsnivå. Denna analys skall göras på kort tid och utan att hindra beslut om omedelbara insatser.

Bryssel den 31 oktober 1996.

Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande

Tom JENKINS

() Grönbok "Finansiella tjänster - Att tillgodose konsumenternas förväntningar" (dok. KOM(96) 209 slutlig, sid 3).

() Samma som ovan, sid 4.

() Samma som ovan, sid 6.

() Samma som ovan, sid 7.

() Samma som ovan, sid 9.

() En sammanfattning av inläggen finns i bilagan.

() Dok. KOM(95) 519 slutlig.

() Grönbok "Finansiella tjänster - Att tillgodose konsumenternas förväntningar" (dok. KOM(96) 209 slutlig), sammanfattning sid 1.

() Grönboken, del I, sid 3.

() Dok. KOM(95) 519 slutlig - EGT nr C 295, 7.10.1996, s. 64.

() Samma som ovan, sid 12.

() Samma som ovan, sid 5.

() Meddelande i EGT nr C 291, 4.11.1995.

() Yttrande av den 26 november 1992, EGT nr C 19, 25.1.1993, s. 22.

() Rådets resolution av den 13 juli 1992, EGT nr C 186, 23.7.1992.

() Se även punkt 377 i kommissionens förslag över tillämpningen av direktiv 87/102/EEG, KOM(95) 117 slutlig.

() 88/590/EEG av den 17 november 1988.

() Punkt 2.3.3 i ESK:s yttrande över konsumentpolitiska prioriteringar (1996-1998), EGT nr C 295, 7.10.1996, s. 64.