EU bör fortsätta att främja och underlätta ett effektivt internationellt vetenskapligt samarbete genom att stödja transnationell tillgång till forskningsinfrastruktur och öppna dataresurser för att förbättra de politiska och ekonomiska kopplingarna samt bibehålla goda förbindelser med viktiga länder i regionen. Dessutom bör EU fortsätta att stödja arbetet i expertgruppen om internationella forskningsinfrastrukturer.

EU bidrar genom Horisont 2020 till initiativ för observation av hela Arktis, t.ex. de som främjas av Arktiska rådet genom SAON eller initiativet GEO Cold Region, i syfte att genom forskning förbereda inrättandet av operativa system som finns på plats under lång tid.

1.2 Strategier för begränsning av och anpassning till klimatförändringen

Som svar på den utmaning som klimatförändringen innebär för Arktis är EU:s mål, i linje med Paris-avtalet, att begränsa de globala genomsnittliga temperaturökningarna till klart under 2 °C och göra insatser för att begränsa temperaturökningen till 1,5 °C. EU har redan åtagit sig att minska sina totala växthusgasutsläpp med 40 % fram till 2030 och med 80 % fram till 2050, jämfört med 1990-års nivåer. Åtagandet avseende 2030 kommer att uppnås genom genomförandet av EU:s planerade nationellt fastställda bidrag, i enlighet med Paris-avtalet. EU har också åtagit sig att spendera 20 % av EU-budgeten på klimatrelaterade mål.

Eftersom klimatförändringen är en utmaning som omfattar polarområdena är EU redo att arbeta med de arktiska staterna, ursprungsbefolkningarna och berörda arktiska regionala och multilaterala forum för att utbyta erfarenheter, expertkunnande och information om klimatförändringen och dess effekter och sätt att anpassa sig till och stå emot dessa. Syftet är att utarbeta en långtgående agenda för anpassning till klimatförändringen för den arktiska regionen.

EU bör arbeta med regionerna i Arktis för att utarbeta lämpliga anpassnings- och begränsningsåtgärder som tar hänsyn till den lokala situationen och de arktiska regionernas särskilda förutsättningar. EU kan delvis göra detta genom de europeiska struktur- och investeringsfonderna (ESI-fonderna), som integrerar klimatåtgärder med åtgärder på andra politikområden.

Vid sidan av åtagandena om att minska utsläppen av koldioxid fram till 2030 och 2050 bör EU bidra till de internationella ansträngningarna för att begränsa utsläppen av kortlivade klimatpåverkande ämnen såsom sot och metan, som ytterligare påskyndar klimatförändringarna i Arktis. Sot, som bildas vid förbränning och är upp till 1 500 starkare än koldioxid, påskyndar smältningen av is och snö. Metan är en annan växthusgas och är 20 gånger starkare än koldioxid. Den tros finnas lagrad i enorma mängder under den arktiska permafrosten. EU skulle kunna begränsa utsläppen med hjälp av konventionen om långväga gränsöverskridande luftföroreningar, det ändrade Göteborgsprotokollet, kommissionens förslag till luftkvalitetspaket samt klimatkoalitionen för att minska kortlivade föroreningar, och genom deltagande i initiativ från Arktiska rådet såsom arbetsgruppen om sot och metan (Task Force on Black Carbon and Methane).

1.3 Miljöskydd

EU strävar efter att skydda, bevara och förbättra miljön, även i regionen i stort, för de som bor där i dag och för framtida generationer. EU bör fortsätta sitt engagemang i multilaterala miljöavtal som också har särskild betydelse för Arktis, och uppmuntra ett genomförande av dessa. EU bör uppmuntra en fullständig efterlevnad av bestämmelserna i Förenta nationernas havsrättskonvention, som betraktas som internationell sedvanerätt, inbegripet skyldigheten att skydda och bevara havsmiljön.

EU bör också arbeta med partner för att främja en hög nivå på skyddet av den biologiska mångfalden i syfte att hejda förlusten av biologisk mångfald och nå de globala 2020-målen för biologisk mångfald. EU bör främja inrättandet av marina skyddsområden i Arktis, eftersom dessa områden är viktiga när det gäller att bevara den biologiska mångfalden. EU bör också samarbeta med de arktiska staterna och andra internationella partner för att inom ramen för Förenta nationernas havsrättskonvention utarbeta ett instrument för bevarande och hållbar användning av den biologiska mångfalden i marina miljöer, på områden som inte omfattas av nationell jurisdiktion.

Invånarna i Arktis utsätts för allt högre nivåer av föroreningar och tungmetaller som hamnar i Arktis näringsväv EU bör fortsätta att stödja arbetet på internationell nivå för att förbjuda eller fasa ut användningen av långlivade organiska föroreningar i miljön fram till 2020. I detta hänseende är det viktigt att alla arktiska stater genomför Stockholmskonventionen på ett effektivt sätt. EU bör uppmuntra en snar ratificering av Minamatakonventionen i syfte att förhindra och minska kvicksilverutsläppen. Med tanke på dess omfattande avfallslagstiftning bör EU dela med sig av sina erfarenheter och bästa praxis i fråga om den cirkulära ekonomin till de arktiska staterna.

Åtgärderna mot invasiva främmande arter bör inbegripa såväl frivilliga insatser, t.ex. de som föreslås i Internationella sjöfartsorganisationens riktlinjer för kontroll och hantering av påväxt på fartyg, som obligatoriska åtgärder. Åtgärderna bör utgå från EU:s och medlemsstaternas erfarenheter av att hantera vissa spridningsvägar, däribland åtgärder som vidtagits inom ramen för den internationella konventionen om kontroll och hantering av fartygs barlastvatten och sediment som antogs 2004. EU bör således vidta alla åtgärder som är lämpliga för att uppmuntra alla signatärer att ratificera konventionen.

EU bör åta sig att samarbeta nära med medlemsstaterna, Ospar-konventionen och andra aktörer kring olje- och gasverksamhet i syfte att främja antagandet av en mycket hög nivå när det gäller förebyggande av större olyckor och miljöövervakning. EU bör vara redo att dela med sig av bästa praxis i fråga om regler och teknik till internationella partner för att stödja säkerheten och bevarandet av miljön i regionen. EU bör därför välkomna Arktiska rådets samarbetsavtal om beredskap för och insatser vid marina oljeföroreningar i Arktis.

2. HÅLLBAR UTVECKLING I OCH KRING ARKTIS

Problemen

Den arktiska regionen står inför särskilda utmaningar när det gäller en hållbar ekonomisk utveckling. Jämfört med andra delar av Europa har den europeiska delen av Arktis en gles befolkning spridd över ett stort område och kännetecknas av brist på transportförbindelser, t.ex. vägar, järnvägar eller flygförbindelser i öst-västlig led. Den vidare arktiska regionen är rik på naturresurser såsom fisk, mineraler, olja och gas. Bristen på markbaserade kommunikationer innebär att rymdinfrastruktur har en allt viktigare roll att spela när det gäller att förbinda människor och företag, och när det gäller att tillgodose de arktiska samhällenas behov i fråga om utbildning, hälsa, språk och kultur.

Den europeiska delen av Arktis har också en avsevärd potential när det gäller att stödja tillväxten i resten av Europa. Men eftersom EU för närvarande inte har en komplett förbindelse för trafik i nord-sydlig riktning skulle man kunna undersöka fördelarna med att stärka förbindelserna med Arktis genom transeuropeiska nät, t.ex. från Finland till Norge, vilket skulle ge tillträde till Norra ishavet.

Via sina medlemsstater och sina nära band till Island och Norge (såsom medlemmar av Europeiska ekonomiska samarbetsområdet) och till Grönland, kan EU få stort inflytande över utvecklingen av den europeiska delen av Arktis genom tillämpning av sina regler med betydelse för EES och användning av finansiella instrument. Samarbetet mellan länder och regioner i det europeiska Arktis har varit gott, t.ex. inom ramen för Barentsrådet och den nordliga dimensionens politiska ram.