[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |

Bryssel den 3.5.2006

KOM(2006) 200 slutlig

MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET

Läget två år efter utvidgningen — En ekonomisk framgångshistoria

MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET

Läget två år efter utvidgningen — En ekonomisk framgångshistoria

I. Inledning: utvidgningen — en framgång 3

II. Betydande tillväxt och stabilitet 4

III. Ökad integration av EU-ekonomin 4

III.1. Ökad handel 4

III.2. Mer utländska direktinvesteringar 5

III.3. Stark dynamik i finanssektorn 5

IV. Smidig anpassning 6

IV.1. Rädslan för omlokalisering var ej motiverad 6

IV.2. Begränsad migration 7

IV.3. Ett framgångsrikt genomförande av lagstiftningen om inre marknaden 8

IV.4. Jordbruk — en stor utmaning som blev en framgång 9

IV.5. Stärkt sysselsättning och social sammanhållning 9

V. Budgeteffekterna av utvidgningen under kontroll 10

VI. Slutsats 11

MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET

Läget två år efter utvidgningen — En ekonomisk framgångshistoria

I. Inledning: utvidgningen — en framgång

1. Europeiska unionens femte utvidgning den 1 maj 2004 var den mest ambitösa i EU:s historia: det var den största, båda i fråga om antalet länder och antalet medborgare som anslöts till EU, och den mest komplexa, eftersom de tio nya EU-länderna haft väldigt olika ekonomisk, social och politisk utveckling.

2. Utvidgningens ekonomiska konsekvenser utreddes grundligt under perioden fram till utvidgningen i maj 2004. I undersökningar före anslutningen förutspåddes en kraftigt ökad ekonomisk tillväxt i de nya medlemsstaterna (1,3–2,1 % i ytterligare BNP-tillväxt per år). Utvecklingen väntades också gagna de gamla medlemsstaterna, men på grund av nykomlingarnas relativt begränsade ekonomiska storlek (mindre än 5 % av den totala BNP:n i EU-25) beräknades effekterna bli marginella. Konsekvenserna i form av migrationssströmmar, omlokalisering av verksamhet, sänkta löner i de gamla medlemsstaterna och anpassningskostnader i de nya medlemsstaterna förväntades bli begränsade och av övergående karaktär.

3. Två år efter utvidgningen är det dags att se över erfarenheterna. Lärdomarna från den femte utvärderingen kan hjälpa oss förstå den europeiska integrationens fördelar och utmaningar. Dessa erfarenheter kan sedan beaktas vid kommande utvidgningar. Den utvidgning som ägde rum 2004 hade framför allt en politisk och strategisk dimension, genom sin betydelse för den europeiska återföreningen. Det här meddelandet, och den undersökning som det bygger på[1], fokuseras dock på utvidgningens ekonomiska dimension. I meddelandet görs en bedömning av om de förväntningar på positiva ekonomiska effekter som dominerade före utvidgningen, trots viss oro både i medlemsstaterna och i anslutningsländerna, har uppfyllts.

4. Såsom anges ovan har förväntningarna på en positiv ekonomisk utveckling uppfyllts. De nya medlemsstaterna har genomfört omfattande reformer för att modernisera sina ekonomier och de är nu dynamiska marknadsekonomier. Den stabilitet som uppnåtts genom anslutningen har bidragit till att öka handeln och investeringarna mellan EU-15 och EU-10, och även inom EU-10, vilket gagnat alla parter. Utvidgningen har också bidragit till tillväxt och sysselsättning i EU-10 och skapat nya möjligheter för företagen i EU-15 som hjälper dem att behålla sin konkurrenskraft i den hårdnande globala konkurrensen. Den har också medfört positiva effekter för konsumenterna i hela EU, som fått större valfrihet. Rent allmänt har den större och mer integrerade inre marknad som är resultatet av den femte utvidgningen, skapat förutsättningar för att hela den europeiska ekonomin skall kunna bli starkare och mer dynamisk — och därmed bättre rustad för att klara den ökade globala konkurrensen. I ett bredare och mer grundläggande perspektiv har den femte utvidgningen bidragit till fred, säkerhet, välstånd, demokrati, mänskliga rättigheter och rättssäkerhet i hela Europa. Därmed är det uppenbart att den, precis som de tidigare utvidgningarna, har varit en framgång för alla EU:s medlemsstater.

II. Betydande tillväxt och stabilitet

5. I och med anslutningen av flera mindre välbärgade nationer ökade inkomstskillnaderna inom EU. BNP per capita (mätt i köpkraftsstandard) i EU-15 varierar mellan 40 % i genomsnitt i Lettland och 210 % i Luxemburg. Den ekonomiska tillväxten har i genomsnitt varit högre i de nya medlemsstaterna (3¾ % per år under 1997–2005) än i de gamla (2½ %). Tack vare den upphämtningsprocess som blivit resultatet ökade den genomsnittliga inkomsten i EU-10 från 44 % av genomsnittsinkomsten i EU-15 år 1997 (det år då utvidgningen konkretiserades i kommissionens Agenda 2000 -planer) till 50 % år 2005. I allmänhet är det de länder som hade lägst ursprunglig per capita-inkomst som haft den snabbaste tillväxten. Endast i några få fall har tillväxten vissa år varit lägre än förväntningarna. Den starka ekonomin har förbättrat läget på arbetsmarknaden i de här länderna och efter en lång tids nedgång stabiliserades sysselsättningen 2004. År 2005 ökade den med omkring 1,5 %.

6. En stark ekonomisk tillväxt har gått hand i hand med ökad makroekonomisk stabilitet. Den fortsatta ekonomiska integrationen, och det faktum att EU:s samordning av den ekonomiska politiken och förfarandena för budgetövervakning utvidgats till att omfatta de nya medlemsstaterna, har stärkt disciplinen i den ekonomiska politiken. Inflationen och räntesatserna i de nya medlemsstaterna har närmat sig nivåerna i EU-15, vilket är ett tecken på den ekonomiska politikens allmänna trovärdighet. De offentliga finansernas har dock utvecklats på ett mindre enhetligt sätt och speglar även effekterna av övergångsrelaterade reformer. I sex av de nya medlemsstater som anslöt sig till EU var underskottet i de offentliga finanserna större än den tröskel på 3 % av BNP som fastställs i fördraget. De flesta av dem har dock gjort framsteg mot att korrigera det alltför höga underskottet, som för närvarande kännetecknar ett lika stort antal gamla medlemsstater. De flesta EU-10-länderna har betydligt lägre statsskuld än EU-15.

III. Ökad integration av EU-ekonomin

III.1. Ökad handel

7. Genom de Europaavtal med kandidatländerna som undertecknades i början av 1990-talet liberaliserades handeln. Ett frihandelsområde som inrättades i början av det årtiondet omfattade 85 % av den bilaterala handeln. Redan före utvidgningen ledde utsikterna för EU-anslutning till en ökad integration av handeln inom EU-25-området. EU-10-länderna har väldigt öppna ekonomier där handeln (export plus import) i genomsnitt utgör 93 % av BNP, jämfört med 55 % i genomsnitt i EU-15. EU-15-ländernas andel av den totala EU-10-handeln har ökat från omkring 56 % 1993 till 62 % 2005. EU-10-ländernas marknadsandel av EU-15-importen ökade också med åtta procentenheter till omkring 13 % under perioden 1993—2005 (exklusive handeln inom EU-15). Det är Tjeckien och Polen (med en marknadsandel på omkring 3,5 % vardera) som är de största exportörerna. Marknadsvinsterna för EU-10 har varit betydande, vilket speglar de konkurrenskraftiga arbetskraftskostnaderna. EU-15 har dock fortfarande ett betydande handelsöverskott i förhållande till de nya medlemsstaterna. I stor utsträckning speglar mönstret för integrationen av handeln hur medlemsstaterna kompletterar varandra. Beräkningar av de komparativa fördelarna bekräftar att EU-10-handeln hittills har dominerats av låg och medellåg teknikspecialisering med intensiv arbetskraftsanvändning. EU-15-handeln är mer specialiserad på produkter som kräver mer kvalificerad arbetskraft och större kapitalintensitet.

8. I samband med utvidgningen sänktes den genomsnittliga tulltaxa som EU-10 tillämpade på import från tredjeländer från 8,9 % till EU-genomsnittet på 4,1 %. Trots den ökande konkurrensen från nya marknader, i synnerhet Kina och Indien, har EU-10 ökat sin andel av världsmarknaderna avsevärt och exporten har ökat från 1 % av den totala globala exporten 1992 till 2,8 % 2003. Såsom kan förväntas av snabbt växande ekonomier har EU-10 haft relativt stora handelsunderskott, som enkelt kunnat finansieras med inkommande utländska direktinvesteringar. Trots sänkta tullar och konkurrensen från tillväxtmarknaderna har det genomsnittliga handelsunderskottet minskat kraftigt på senare år, till omkring 3 % av BNP 2005. I flera länder är dock de externa obalanserna fortfarande betydande och därför måste politiken följas upp noga — särskilt när detta är kombinerat med hög inflation.

III.2. Mer utländska direktinvesteringar

9. Sedan mitten på 1990-talet har de utländska företagens närvaro i de nya medlemsstaterna ökat snabbt och de utländska direktinvesteringarna, som i princip var obefintliga tio år tidigare, uppgick 2004 till över 190 miljarder euro eller 40 % av den lokala BNP:n. De gamla medlemsstaterna står för tre fjärdedelar av de totala utländska direktinvesteringarna och är därmed de viktigaste investerarna. Tyskland, som är den ledande investereraren, är särskilt aktivt i Tjeckien, Ungern, Polen och Slovakien medan de nordiska länderna är de viktigaste investerarna i de tre baltiska staterna. Den största delen av de utländska direktinvesteringarna (55 %) investeras i tjänster och därefter kommer tillverkningsindustrin (37 %). I de baltiska staterna och, i mindre utsträckning, Polen koncentreras tillverkningsindustrins utländska direktinvesteringar till traditionella industrier som livsmedelsindustrin, textilindustrin och tillverkning av träprodukter. I Ungern, Tjeckien och Slovakien, däremot, inriktar de utländska investerarna sig allt mer på moderna tillverkningssektorer (t.ex. kontorsmaskiner, datorer, telekommunikation och bilar).

III.3. Stark dynamik i finanssektorn

10. Sedan den övergångsrelaterade bankkrisen i början av 1990-talet har de nya medlemsstaterna gjort stora framsteg med att utveckla stabila villkor för finansiell verksamhet och det har inte funnits några allvarliga störningar på finansmarknaderna. I en del fall har dock växelkurserna varit tämligen instabila.

11. Med undantag för Cypern och Malta, som var marknadsekonomier redan från början, är de nya medlemsstaternas finanssystem i allmänhet små jämfört med EU-15. De växer dock snabbt, vilket illustreras av den senare tidens kraftiga kredittillväxt. De utestående lånen i de åtta central- och östeuropeiska länderna ligger dock fortfarande långt under genomsnittsnivån i euroområdet. Samma sak gäller för företagens börsvärde. Inom banksektorn har integreringen fortskridit i snabb takt och jämfört med EU-15 ligger de gränsöverskridande investeringarna nu betydligt högre och närvaron av utländska banker är betydligt större. Ökad konkurrens har lett till billigare lån, särskilt hypotekslån, och nettoräntemarginalerna närmar sig euroområdets nivåer (på omkring 0,5 %) i Ungern, Lettland och Slovakien. I några länder, som Polen och Slovenien, ligger dock nettoräntemarginalerna kvar på en relativt hög nivå på 3 %, vilket tyder på att det finns utrymme för ytterligare konkurrens inom det här området.

12. Anslutningen har gett finansinstituten i EU-15 möjligheter att verka på nya tillväxtmarknader och få mer diversifierade portföljer, och många banker i de flesta gamla medlemsstaterna utnyttjar dessa möjligheter. Österrike är ett av de mest slående exemplen. De österrikiska bankerna har 25 % av sina tillgångar investerade i EU-8. De nordiska bankerna är särskilt aktiva i de baltiska staterna.

IV. Smidig anpassning

IV.1. Rädslan för omlokalisering var ej motiverad

13. Etableringsrätten är en grundläggande frihet enligt fördraget och en viktig del av den inre marknaden, som garanterar en effektiv resursanvändning och i förlängningen leder till allmänt ekonomiskt välstånd. De ökande utländska direktinvesteringarna från gamla medlemsstater i de nya medlemsstaterna har dock lett till oro för omlokalisering av verksamhet och förlorade arbetstillfällen i EU-15. De utländska direktinvesteringar som flödar till de nya medlemsstaterna är visserligen av betydelse för mottagarländerna, men de utgör i själva verket endast en mindre del av de utländska direktinvesteringarna från EU: år 2004 gick 4 % av investeringsströmmen till nya medlemsstater, vilket kan jämföras med 53 % till andra medlemsstater i EU-15 och 12 % till USA. En stor del av de utländska direktinvesteringarna från EU-15 i de nya medlemsstaterna, särskilt i tjänstesektorn som tar emot huvuddelen av de utländska direktinvesteringarna, har skett i samband med privatiseringsprogram för att fånga snabbt växande marknader och innebär inte att man övertar verksamhet som tidigare utförts i hemlandet.

14. Man har i olika undersökningar försökt fastställa hur mycket arbetslöshet som orsakas av omlokalisering. Färsk forskning som rör några EU-15-länder visar att det endast är 1–1,5 % av den årliga rörligheten på arbetsmarknaden som kan hänföras till omlokalisering och endast en del av denna avser omlokalisering till de nya medlemsstaterna. I exempelvis Tyskland och Österrike, som tillhör de största investerarna i EU-10, uppskattar man att dessa investeringar under de senaste 15 åren medfört att skapandet av sysselsättning, i kumulativa termer, blivit 0,3 %–0,7 % lägre. Detta är en mycket liten procentandel — särskilt om man också tar hänsyn till den totala ökningen av sysselsättningen under samma period. I många fall har företagen i EU-15 kunnat stärka sin konkurrensposition genom att lägga ut delar av produktionsprocessen till de nya medlemsstaterna, vilket haft positiva nettoeffekter på sysselsättningen.

15. Effekterna av omlokaliseringen och, mer allmänt, omstruktureringen har visserligen inte varit särskilt omfattande i ett makroekonomiskt perspektiv, men de kan vara betydande inom vissa branscher och i vissa regioner. Därför erkände kommissionen i sitt meddelande om omstrukturering[2] att det är nödvändigt att förutse förändringar och ge stöd i samband med dem. I meddelandet presenterade kommissionen en strategi för att förbättra integrationen av olika gemenskapsinstrument, särskilt strukturfonderna, i syfte att begränsa kostnaderna.

16. I diskussionerna om omlokaliseringen har det framförts att skillnaderna i bolagsskatter mellan olika medlemsstater kan leda till omlokalisering. De internationella investeringarna tycks dock huvudsakligen styras av andra faktorer, som enhetsarbetskostnader eller agglomerationsekonomi (geografiska lokaliseringsfördelar, marknadsstorlek, externa besparingar, allmänt affärsklimat och humankapital) som leder till rumslig koncentration. Beskattningens effekter på bolagsinkomster, och därmed på investeringsbeslut, avgörs förmodligen mer av ett antal andra aspekter av det allmänna skattesystemet, t.ex. skatten på arbete, skatteunderlaget och bolagsskattesystemets allmänna överskådlighet och integrering (dubbelbeskattning, internprissättning och möjligheterna att flytta bolagsinkomster mellan moderbolag och dotterbolag). Trots att bolagsskattesatserna gått ner och skillnaderna mellan ländernas bolagsskattesatser minskat har de skatter som betalats av EU-företagen varit relativt stabila, som andel av BNP, under de senaste tio åren, både i de gamla och de nya medlemsstaterna. Detta beror förmodligen på en breddad allmän skattebas eller, i en del medlemsstater, ökade vinster som speglar en ökad avkastning på kapital. Detta tycks bekräfta att andra faktorer har haft större betydelse för investeringsbesluten än själva bolagsskattesatserna.

IV.2. Begränsad migration

17. I och med att hindren för handel, utländska direktinvesteringar och andra kapitalrörelser hade undanröjts redan före utvidgningen var den fria rörligheten för personer och arbetstagare den viktigaste nya dimensionen av den ekonomiska integreringen den 1 maj 2004. Den fria rörligheten för arbetstagare har visat sig vara en av de politiskt sett mest känsliga frågorna på nationell nivå, eftersom det fanns en rädsla för ökad konkurrens om arbeten och lönekonkurrens på grund av anslutningen. Därför omfattade anslutningsavtalet från 2003 möjligheten att — under en övergångsperiod på upp till sju år — åberopa ett undantag från principen om fri rörlighet för arbetstagare, genom att tillåta nationella begränsningar för arbetstagare från alla nya medlemsstater utom Cypern och Malta. Under den första tvåårsfasen av övergångsbestämmelserna valde Irland, Sverige och Förenade kungariket att inte tillämpa några begränsningar. Förenade kungariket antog dock ett obligatoriskt registreringssystem. De övriga EU-15-medlemsstaterna behöll ett system med arbetstillstånd, som ibland kombinerades med ett kvotsystem. Under den första fasen av övergångsperioden öppnade alla nya medlemsstater sina arbetsmarknader för varandra, men Polen, Slovenien och Ungern tillämpar motsvarande begränsningar på arbetstagare från EU-15. Dessa övergångsbestämmelser skulle ses över efter två år. Efter den första översynen i början av 2006[3] beslutade fyra medlemsstater (Grekland, Spanien, Portugal och Finland) att avskaffa begränsningarna för den andra treårsfasen av övergångsbestämmelserna, som inleds den 1 maj 2006, medan sex andra (Belgien, Danmark, Frankrike, Italien, Nederländerna och Luxemburg) har beslutat att lätta på dem.

18. Migrationsflödena från EU-10 har i allmänhet varit små, även till länder som tillåtit obegränsad rörlighet för arbetstagare, och det har inte funnits några störningar av betydelse på mottagarländernas arbetsmarknader. Detta överensstämmer med erfarenheterna från tidigare utvidgningar. De utländska arbetstagarna har snarare kompletterat den befintliga kompetensen på arbetsmarknaderna i EU-15. I den första översynen av övergångsbestämmelserna bekräftades också att migrationen från tredjeländer är avsevärt större än migrationen mellan EU-länder. I de två länder där de utländska medborgarna utgör störst andel av befolkningen i arbetsför ålder, nämligen Österrike och Tyskland (omkring 10 %) var det 2005 endast en liten andel (1,5 % respektive 0,6 %,) som kom från EU-10 (medan omkring 7 % kom från länder utanför EU). Den största andelen EU-10-medborgare (omkring 2 %, mot totalt 8 % för alla utländska medborgare) finns i Irland.

19. Det är svårt att fastställa några orsakssamband, men ett intressant faktum är att det är de medlemsstater som inte har infört några restriktioner för EU-10-arbetstagare (t.ex. Irland och Förenade kungariket) som haft bäst sysselsättningsutveckling. De övriga medlemsstaterna bör noga överväga om de behöver fortsatta restriktioner för arbetskraften, mot bakgrund av situationen på deras arbetsmarknader. Det tycks inte motiverat på rent ekonomiska grunder att behålla restriktioner för arbetskraften. Arbetskraftsflödena avgörs i slutändan av tillgång och efterfrågan och därmed finns det en risk för att reglerna kan kringgås, vilket leder till en växande svart ekonomi. Restriktioner kan också leda till att invandrare accepterar arbeten som de är överkvalificerade för och pressar lönerna nedåt, vilket medför ett slags kompetensslöseri och snedvridning av marknaden mot den lägre delen av kompetens- och löneskalan. Arbetsmarknaden i EU-10 har haft en positiv utveckling, särskilt efter anslutningen, och arbetslösheten har sjunkit markant i nästan alla länderna. Detta tyder på att det inte finns någon anledning att förvänta sig något ökat tryck på flyttning utanför EU-10, särskilt som utsikterna för ekonomisk tillväxt är fortsatt ljusa.

IV.3. Ett framgångsrikt genomförande av lagstiftningen om inre marknaden

20. Den inre marknaden handlar om något betydligt mer än bara genomförandet av nya rättsliga regler. Dess ekonomiska effekter i form av ökad handel, mer utländska investeringar och skapandet av en välfungerande finansiell sektor är enormt gynnsamma för både gamla och nya medlemsstater. När det gäller lagstiftning har de nya medlemsstaterna gjort snabba framsteg med genomförandet av gemenskapens regelverk och i mars 2006 hade 99 % av direktiven införlivats med nationell lagstiftning. I själva verket är de nya medlemsstaterna ofta bättre än de gamla på att införliva EU-lagstiftningen. Därför har skyddsklausulen i anslutningsavtalen aldrig utlösts. Det är endast på konkurrensområdet som de nya medlemsstaterna ligger något under genomsnittet för alla medlemsstater.

21. Tack vare detta arbete med införlivande av lagstiftning har de nya medlemsstaterna i grunden kunnat reformera det sätt som deras ekonomier regleras på. Genom antagandet av moderna regelverk inom områden som finansmarknader, bolagslagstiftning, redovisning och immateriella rättigheter har man skapat bättre villkor för företagsamhet och tillväxt. Detta uppväger kostnaderna för att uppfylla kraven i gemenskapens regelverk, som kan vara betydande inom vissa områden (t.ex. omkring 100 miljarder euro inom både transport och miljö), även om dessa kostnader sprids ut över långa tidsperioder och medfinansieras genom EU-stöd.

IV.4. Jordbruk — en stor utmaning som blev en framgång

22. Jordbruket har haft en särskilt viktig ställning i utvidgningsprocessen. Detta beror för det första på den stora ökningen av EU:s jordbruksareal (25 procents ökning), produktion (10 procents ökning) och antalet jordbrukare (50 procents ökning). För det andra handlar det om den centrala plats som den gemensamma jordbrukspolitiken fortfarande har i EU:s budget. Jordbrukets produktivitet är avsevärt lägre i de nya medlemsstaterna än i EU-15 och inkomstklyftan är också stor. Situationen inom jordbruket varierar dock mycket i både de gamla och de nya medlemsstaterna. I några nya medlemsstater är en stor andel av arbetskraften sysselsatt inom jordbruket, som är av näst intill självförsörjningstyp (19 % i Polen 2005, 16 % i Litauen och 12,5 % i Lettland), en situation som liknar den som rådde i Grekland och Portugal i början av 90-talet. I länder som Slovakien och Tjeckien är däremot en ganska liten andel av arbetskraften sysselsatt inom jordbruket (omkring 4 %), vilket redan ligger nära genomsnittsnivån i de gamla medlemsstaterna.

23. En ökad integration av handeln, ett inflöde av utländska direktinvesteringar och EU-stödet har bidragit till att modernisera jordbruket, höja jordbrukarnas inkomster och öka djurbestånden i EU-10. Under perioden 1999–2004 fördubblades handeln med jordbruksprodukter både inom EU-10 och mellan EU-10 och EU-15. Handeln med bearbetade produkter, som är en indikator på en modern jordbrukssektor, ökade också betydligt under samma period. Det direkta inkomststödet har avsevärt förbättrat jordbrukarnas realinkomster, som i genomsnitt ökade med 70 % mellan 1999/2003 och 2004/2005, medan de i allmänhet legat kvar på samma nivå i EU-15. Rädslan för negativa inkomsteffekter på grund av utvidgningen har varken bekräftats i de nya eller de gamla medlemsstaterna. Årsinkomsten per arbetsenhet är dock fortfarande bara 16 % av EU-15-nivån 2004/05 (den har dock ökat från 10 % 1999–2003) och därmed är det tydligt att dett finns ett stort utrymme för ytterligare rationaliseringar och produktivitetsökningar inom jordbrukssektorn i de nya medlemsstaterna.

IV.5. Stärkt sysselsättning och social sammanhållning

24. Under 1990-talet minskade sysselsättningen drastiskt i de central- och östeuropeiska EU-medlemsstaterna och samtidigt ökade arbetslösheten snabbt, vilket berodde på en kombination av cykliska faktorer och strukturella förändringar. Situationen på arbetsmarknaden har visserligen förbättrats på senare tid, men med 56 % av den arbetsföra befolkningen i arbete är sysselsättningsgraden i dagsläget avsevärt lägre i EU-10 än i EU-15, särskilt för yngre och äldre arbetstagare. Arbetslösheten ligger på 13,4 %, vilket innebär att arbetslösheten i EU-10 ligger 5,5 procentenheter över genomsnittet i EU-15. Stora skillnader finns mellan de nya medlemsstaterna (precis som i EU-15) och arbetslösheten 2005 varierade från omkring 6 % i Cypern och Slovenien till över 16 % i Slovakien och nästan 18 % i Polen.

25. De nya medlemsstaterna håller på att genomföra arbetsmarknadsreformer som ett led i sina nationella reformprogram inom ramen för Lissabonstrategin för tillväxt och arbetstillfällen. Lissabonstrategins sysselsättningsmål är fortfarande ambitiösa för flera av dem, som har låg sysselsättningsgrad. En viktig fråga är förmågan till anpassning på arbetsmarknaderna och i synnerhet utvecklingen av kompetens och mänskliga resurser. Europeiska socialfonden bidrar till att stödja ansträngningarna inom detta område.

26. De nya medlemsstaterna har inte haft några stora problem med anpassningen till gemenskapens regelverk när det gäller arbetsmarknadsfrågor och sociala frågor, som innehåller minimikrav i fråga om arbetsmarknadslagstiftning, arbetarskydd, jämställdhet och regler mot diskriminering. Det här omfattar också en dialog mellan arbetsmarknadens parter och medverkan i EU:s processer avseende sysselsättning, social integrering och social trygghet. Några av de centrala frågorna rör en stärkt dialog mellan arbetsmarknadens parter och fortsatta reformer av det sociala trygghetssystemet. Förutsättningarna för en framgångsrik strategi finns, eftersom några av de nya medlemsstaterna tillhör de ledande i EU när det gäller en del centrala indikatorer, som andel av befolkningen nära fattigdomsstrecket: 8 % i Tjeckien och 10 % i Slovenien 2003.

V. Budgeteffekterna av utvidgningen under kontroll

27. Utvidgningens effekter på budgetresurserna har varit begränsade i både de gamla och de nya medlemsstaterna. Totalt har omkring 28 miljarder euro överförts till de tio nya medlemsstaterna de senaste 15 åren[4]. Redan före maj 2004 stödde EU förberedelserna inför anslutningen. Det årliga beloppet har ökat över tid och uppgick 2005 till lite drygt 2 % av BNP i EU-10. Utbetalningarna till de nya medlemsstaterna utgör 6,9 % av EU-budgeten (data som bygger på budgeten för 2004), vilket är mer än dessa länders andel av EU:s BNP (4,7 %). Detta speglar de rikare medlemsstaternas fasta vilja att hjälpa sina fattigare grannar. De gamla medlemsstaternas finansiella bidrag kopplade till utvidgningen är dock fortfarande begränsade, eftersom de endast utgör 0,1 % av deras BNP.

28. De nya medlemsstaterna är nettomottagare från EU:s budget. För gruppen som helhet uppgick de genomsnittliga EU-överföringarna 2004 till 0,6 % av bruttonationalinkomsten (BNI) – från 0,25 % av BNI för Ungern till 2,1 % av BNI för Litauen. Inom den nya budgetplanen 2007–2013 väntas nettoöverföringarna till de nya medlemsstaterna nästan tredubblas från 1 % av BNP i genomsnitt för 2004–2006, under förutsättning att taket för betalningsbemyndiganden helt absorberas. Även med denna stödnivå skulle dock bördan förbli liten för EU-15.

29. På grund av kraven på additionalitet (inom vissa områden kan EU-pengar inte ersätta nationella utgifter), medfinansieringskraven (för att främja finanisellt ansvar) samt bidragen till EU-budgeten fruktade man att statsbudgeten i de nya medlemsstaterna skulle belastas. Detta tycks dock inte ha varit fallet, tack vare de särskilda initiativ som vidtagits genom EU-budgeten, som Schengenfaciliteten och kompensationsfaciliteten. Man uppskattar att de gynnsamma nettoeffekterna på statsbudgetarna 2004 motsvarade 0,3 % av BNP för EU-10 som helhet — och över 1 % av BNP i de baltiska staterna.

VI. Slutsats

30. I stort har den femte utvidgningen fungerat som en katalysator för ekonomisk dynamik och modernisering i Europeiska unionen. Den har bidragit till att göra ekonomierna i de gamla och de nya medlemsstaterna bättre rustade för att klara globaliseringens utmaningar. Samtidigt har de ekonomiska förändringar som denna utvidgning medfört absorberats ganska friktionsfritt, och det finns inget som tyder på några störningar på produkt- eller arbetsmarknaden. Det föregående årtiondets omsorgsfulla förberedelser inför utvidgningen har varit själva nyckeln till detta framgångsrika resultat.

31. Erfarenheterna hittills tyder på att det finns fog för att vara optimistisk, men de kvarvarande utmaningarna bör inte undervärderas. Både nya och gamla medlemsstater har åldrande befokningar, vilket leder till belastning på budgeten, och samtidigt ökar den globala konkurrensen trycket på deras ekonomier. Det är nödvändigt med en anpassning till dessa realiteter och därför måste välfärdssystemen moderniseras och medlemsstaterna omvandlas till kunskapsbaserade och innovativa samhällen. Ytterligare konvergens av ekonomierna, vilket är en långsiktigt utmaning i sig, skulle bidra avsevärt till detta.

32. På en världsmarknad som präglas av global konkurrens, inte minst från Asien, krävs en dynamisk ekonomi. Den femte utvidgningen har skapat nya möjligheter för både de gamla och de nya medlemsstaterna att ta viktiga steg i den riktningen. En fortsatt integration av den europeiska ekonomin kommer att hjälpa Europa att behålla sin konkurrenskraft och dra nytta av den ökande interna och externa handeln och de förbättrade utsikterna för tillväxt och sysselsättning. Både företagen och konsumenterna kommer att gagnas av en större inre marknad, teknisk innovation och lägre priser. De kommer därmed att ha bättre förutsättningar att utnyttja alla de möjligheter som erbjuds av den nya globala arbetsfördelningen. Lissabonstrategin för tillväxt och arbetstillfällen och vägen till euron ger en ram för de nödvändiga strukturella förändringarna. Om vi med beslutsamhet satsar på den väg som leder till ett dynamiskt EU på den globala arenan så kommer det att vara till stor gagn för alla berörda parter både inom och utanför EU.

[1] Enlargement, Two Years After , en undersökning gjord av Bureau of European Policy Advisers och Generaldirektoratet för ekonomi och finans, tillfällig rapport , nr 24, 2006, Europeiska kommissionen, Generaldirektoratet för ekonomi och finans. Rapporten finns på följande webbplats: http://europa.eu.int/comm/economy_finance/publications/occasionalpapers_en.htm

[2] ”Omstruktureringar och sysselsättning — Att förutse omstruktureringar och ge stöd i samband med dem i syfte att utveckla sysselsättningen: Europeiska unionens roll”, meddelande från kommissionen, KOM(2005) 120 slutlig, 31.3.2005. Meddelandet finns på följande webbplats:http://ec.europa.eu/comm/employment_social/news/2005/apr/com_restruct_en.pdf

[3] Report on the Functioning of the Transitional Arrangements set out in the 2003 Accession Treaty (period 1 May 2004-30 April 2006) , meddelande från kommissionen, KOM(2006) 48 slutlig, 8.2.2006. Meddelandet finns på följande webbplats:http://europa.eu.int/eur-lex/lex/LexUriServ/site/en/com/2006/com2006_0048en01.pdf

[4] Den här siffran avser faktiska utbetalningar, medan 40 miljarder planerats som åtaganden för 2004–2006.