EUROPEISKA KOMMISSIONEN Bryssel den 4.4.2019 SWD(2019) 136 final ARBETSDOKUMENT FRÅN KOMMISSIONENS AVDELNINGAR Granskning av genomförandet av miljöpolitiken 2019













Landrapport FMT:Font=Calibri– FINLAND



























Följedokument till Meddelande från kommissionen till Europaparlamentet, rådet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén samt Regionkommittén Granskning av genomförandet av miljöpolitiken 2019:

ett Europa som skyddar sina medborgare och förbättrar deras livskvalitet



{COM(2019) 149 final} - {SWD(2019) 111 final} - {SWD(2019) 112 final} - {SWD(2019) 113 final} - {SWD(2019) 114 final} - {SWD(2019) 115 final} - {SWD(2019) 116 final} - {SWD(2019) 117 final} - {SWD(2019) 118 final} - {SWD(2019) 119 final} - {SWD(2019) 120 final} - {SWD(2019) 121 final} - {SWD(2019) 122 final} - {SWD(2019) 123 final} - {SWD(2019) 124 final} - {SWD(2019) 125 final} - {SWD(2019) 126 final} - {SWD(2019) 127 final} - {SWD(2019) 128 final} - {SWD(2019) 129 final} - {SWD(2019) 130 final} - {SWD(2019) 131 final} - {SWD(2019) 132 final} - {SWD(2019) 133 final} - {SWD(2019) 134 final} - {SWD(2019) 135 final} - {SWD(2019) 137 final} - {SWD(2019) 138 final} - {SWD(2019) 139 final}



Denna rapport har skrivits av personalen vid generaldirektoratet för miljö, Europeiska kommissionen. Synpunkter välkomnas och skickas till ENV-EIR@ec.europa.eu Mer information om Europeiska unionen finns på http://europa.eu . Fotografier: s. 11 – ©gettyimages/wmaster890, s. 12 – ©iStock/Juhku; s. 17 – ©gettyimages/Marco_Piunti, s. 24 – ©iStock/scanrail, s. 27 – ©iStock/alexei_tm För återgivning eller användning av dessa fotografier krävs tillstånd direkt från upphovsrättsinnehavaren. © Europeiska unionen, 2019 Kopiering tillåten med angivande av källan.



Innehållsförteckning Sammanfattning Del I: Temaområden 1.Omvandla EU till en cirkulär, resurseffektiv, grön, konkurrenskraftig och koldioxidsnål ekonomi Åtgärder för en cirkulär ekonomi Avfallshantering

Klimatförändringar 2.Skydda, bevara och stärka unionens naturkapital Natur och biologisk mångfald Bevara och återställa ekosystem och ekosystemtjänster Uppskattning av naturkapital Invasiva främmande arter Markskydd Marint skydd 3.Säkerställa medborgarnas hälsa och livskvalitet Luftkvalitet Industriutsläpp Buller Vattenkvalitet och vattenförvaltning Kemikalier Att göra städer mer hållbara Del II: Ram som tillhandahåller nödvändiga förutsättningar: verktyg för genomförande 4.Miljöbeskattning, miljöanpassad offentlig upphandling, miljöfinansiering och miljöinvesteringar Miljöbeskattning och miljöskadliga subventioner Miljöanpassad offentlig upphandling Miljöfinansiering och miljöinvesteringar

5.Stärka miljöstyrningen Information, allmänhetens deltagande och tillgång till rättslig prövning Regelefterlevnad Effektivitet hos miljöförvaltningar Internationella överenskommelser Hållbar utveckling och genomförandet av FN:s mål för hållbar utveckling



Sammanfattning Finland och granskningen av genomförandet av miljöpolitiken I 2017 års granskning av genomförandet av miljöpolitiken var de huvudsakliga utmaningar som Finland stod inför när det gäller genomförandet av EU:s miljöpolitik och miljörätt följande: ·Förbättring av luftkvaliteten (NO2) runt Helsingfors. ·Minskning av diffusa föroreningar från jordbruket som försämrade vattenkvaliteten. Finland organiserade en nationell dialog rörande granskningen av genomförandet av miljöpolitiken om vatten och den cirkulära ekonomin. Den genomfördes i en konstruktiv miljö där miljöministeriet, andra ministerier, statliga, regionala och lokala myndigheter, icke-statliga organisationer, näringslivet, forskningssamhället, akademin och fackföreningar deltog. Finland betonade sitt stöd till arbetet med att stärka genomförandet av EU:s miljölagstiftning, som landet betraktade som viktigt för EU:s ekonomier. Kommissionen lanserade under 2017 verktyget TAIEX-EIR peer-to-peer (EIR P2P) som ett praktiskt sätt att stödja icke-hierarkiskt lärande mellan miljömyndigheter. Under 2018 deltog Finland i en workshop med flera länder om utarbetandet av nationella handlingsplaner för den cirkulära ekonomin. Framsteg rörande hanteringen av utmaningar sedan 2017 års granskning av genomförandet av miljöpolitiken 2019 års granskning av genomförandet av miljöpolitiken visar att genomförandet av miljöpolitiken i Finland fortsatt håller en hög standard. På området luftkvalitet har utsläppen av många olika luftföroreningar minskat betydligt i Finland sedan 2014–2016, vilket tyder på en fortsättning av den tidigare nedåtgående trenden. I synnerhet har utsläppen av kväveoxider minskat med över tio procent sedan 2014–2016. När det gäller vattenkvalitet framhåller Finland att betydande framsteg har gjorts när det gäller att minska utsläppen från punktkällor i urbana sektorer och industrisektorer, och att framsteg också har uppnåtts genom åtgärder som rör skogsbruk, återställande av vattendrag och hantering av hydromorfologiska påverkansfaktorer samt skydd av grundvattnet. Fler åtgärder behövs dock, till exempel inom jordbruket. Vad avser industriutsläpp fastställer rapporten om 2019 års granskning av genomförandet av miljöpolitiken att det finns två potentiella framtida utmaningar: i) Efterlevnad av utsläppsnivåer för nyligen ibruktagen bästa tillgängliga teknik för större förbränningsanläggningar för befintliga pannor som använder biomassa och torv, och ii) utfärdande av tillstånd för och övervakning av nya typer av bioraffinaderier inom pappersmasse- och pappersindustrin.

Vad gäller naturvård vidtas en del åtgärder för att återställa och förvalta Natura 2000-områden, tack vare en effektiv användning av EU-medel. Vissa framsteg har också gjorts när det gäller bättre tillämpning av åtgärder för att skydda arter och livsmiljöer genom jordbruksförvaltning. Det är i nuläget emellertid oklart om dessa åtgärder räcker för att väga upp för intensifieringen av jordbruket och den efterföljande eutrofiering som sker på landsbygden i bredare bemärkelse. Finland har hela tiden uppvisat höga nivåer på området miljöinnovation i EU. En av de främsta drivkrafterna bakom miljöinnovation är landets enastående resultat när det gäller den cirkulära ekonomin. Finland har arbetat hårt för att förbättra materialåtervinningsgraden. Trots detta riskerar landet dock att inte uppnå 2020-målet för materialåtervinning av kommunalt avfall på 50 %. Finland måste även göra mer för att uppfylla materialåtervinningsmålen efter 2020. Detta kommer i synnerhet att kräva åtgärder för att minska andelen kommunalt avfall som går till förbränning. Rörande marint skydd har Finland rapporterat nya åtgärder för alla deskriptorer och har därför tagit tillfället i akt att utarbeta nya initiativ för att åtgärda påverkansfaktorer i sin marina miljö. Trots att landets åtgärdsprogram tar upp de mest relevanta påverkansfaktorerna och målen omfattar åtgärderna inte vissa påverkansfaktorer och viss verksamhet samt därmed förknippade effekter som anses viktiga på lokal nivå. Finland meddelar också att man inte förväntar sig uppnå god miljöstatus senast 2020 för ett antal olika aspekter. Finlands åtgärdsprogram utgör därmed ett program som endast delvis lämpar sig för att uppfylla EU:s krav. Exempel på god praxis ·Utbildning spelar en viktig roll när det gäller utvecklingen av experter på den cirkulära ekonomin. Finland är vägledande när det gäller att inkludera cirkuläritet i universitetens läroplaner. ·Habitatbanker i Finland kan bidra till att skydda den biologiska mångfalden och kompensera för förluster. Projektet ”Finlands habitatbank” analyserar, utarbetar och testkör principerna för ekologisk kompensation. Projektet syftar till att utveckla en ny marknadsbaserad mekanism för bevarande av den biologiska mångfalden för att komplettera den befintliga blandningen av politiska instrument. Habitatbanken kommer att fungera som mellanhand mellan aktörer som efterfrågar och tillhandahåller ekologisk kompensation. ·Finland har infört en nationell strategi för miljöanpassad offentlig upphandling och har fastställt ambitiösa specifika mål för centrala, regionala och lokala myndigheter. Mål som gradvis ökar med tiden har också inrättats. Del I: Temaområden 1.Omvandla EU till en cirkulär, resurseffektiv, grön, konkurrenskraftig och koldioxidsnål ekonomi Åtgärder för en cirkulär ekonomi I handlingsplanen för den cirkulära ekonomin betonas behovet att röra sig i riktning mot en livscykeldriven ”cirkulär” ekonomi där man återanvänder resurser så mycket som möjligt och minskar restavfallet till nära noll. Detta kan underlättas genom att man utvecklar och ger tillgång till innovativa finansiella instrument och finansiering av miljöinnovationer. Efter antagandet av handlingsplanen för den cirkulära ekonomin 2015 och inrättandet av en därmed förknippad intressentplattform 2017 antog Europeiska kommissionen i januari 2018 ett nytt paket. I detta paket ingick ytterligare initiativ, såsom i) en EU-strategi för plast, ii) ett meddelande om hur man åtgärdar samspelet mellan kemisk, produktrelaterad och avfallsrelaterad lagstiftning, iii) en rapport om råvaror av avgörande betydelse och iv) en ram för övervakning av framstegen på väg mot en cirkulär ekonomi. Bland de tio indikatorer som ingår i de fyra dimensionerna av den cirkulära ekonomin visar övervakningsramen för en cirkulär ekonomi att Finlands resultat är sämre än genomsnittet i EU när det gäller användningen av cirkulärt material (5,3 % i Finland, 11,7 % i EU-28). Finland presterar något under genomsnittet för EU-28 när det gäller antalet personer som arbetar i den cirkulära ekonomin (1,66 % av den totala sysselsättningen 2016, när genomsnittet för EU-28 är 1,73 %). I 2017 års Eurobarometer om EU-medborgarnas åsikter om miljöfrågor sa 89 % av de finska medborgarna att de var mycket oroade över hur plastprodukter påverkar miljön (genomsnittet i EU-28 var 87 %), och 84 % oroade sig över kemikaliernas effekter (genomsnittet i EU-28 är 90 %). Det tycks finnas ett starkt stöd för initiativ som rör den cirkulära ekonomin och miljöskyddsåtgärder i det finska samhället. Finland presterar under EU-genomsnittet på området resursproduktivitet (hur pass effektivt ekonomin använder materiella resurser för att skapa välstånd), med 1,10 euro per kg under 2017 (genomsnittet för EU är 2,04 euro per kg). Figur 1 visar att detta motsvarar en liten minskning sedan 2016. Figur 1: Resursproduktivitet 2010–2017

I 2017 års handlingsplan för den cirkulära ekonomin lovade den finska innovationsfonden, Sitra, och de berörda ministerierna att undersöka i vilken omfattning ”påverkansinvesteringar” och ”social impact bonds” (obligationer med social inverkan) är lämpliga för att uppnå de mål som fastställts för den cirkulära ekonomin. Målet är att under 2019 inleda Europas första projekt med ”environmental impact bonds” (obligationer med miljömässig inverkan). Finland bidrar till att flytta den cirkulära ekonomin högre upp på den internationella agendan: 2017 års världsforum för den cirkulära ekonomin (det första någonsin) i Helsingfors var en framgång och en källa till inspiration för alla som arbetar med den cirkulära ekonomin i Europa. Finlands färdplan för plast, som offentliggjordes i september 2018, är det första steget mot en ny hållbar ekonomi för plast. Av de mer än 100 förslag som lämnades in presenterar färdplanen nu en uppsättning centrala åtgärder för att finna lösningar på utmaningar som orsakas av plast. Av totalt 71 707 produkter med EU:s miljömärkning och 2 167 miljömärkningslicenser i EU kommer för närvarande över 2 613 produkter och 18 licenser från Finland. Detta visar på en hög utnyttjandegrad för dessa licenser. I motsats till registreringen av EU:s miljömärke har landet inte många organisationer som deltar i EU:s miljölednings- och miljörevisionsordning (Emas), ett högkvalitativt förvaltningsinstrument som utarbetats av Europeiska kommissionen för att företag och andra organisationer ska kunna utvärdera, rapportera och förbättra sin miljöprestanda. Trots detta är täckningen för dessa Emas-registreringar i Finland omfattande mot bakgrund av det stora deltagandet av företag. Utbildning spelar en viktig roll när det gäller utvecklingen av experter på cirkuläritet. Finland är vägledande när det gäller att inkludera cirkuläritet i läroplanerna: Sitra samarbetar för närvarande med 11 universitet, 14 universitet för tillämpad vetenskap och 12 yrkeshögskolor för att införliva cirkuläritet i den högre utbildningen. Finlands mål är att under 2018 utbilda 60 000 framtida experter på den cirkulära ekonomin. Kommunerna är också aktiva inom den cirkulära ekonomin. Fisu (Finnish Sustainable Communities) är ett nätverk av finska kommuner som har förbundit sig att arbeta för att bli koldioxidneutrala och avfallsfria och för att sätta stopp för överkonsumtionen senast 2050. I dag är elva kommuner medlemmar i nätverket. Små och medelstora företag och resurseffektivitet Finska små och medelstora företag presterade bättre än genomsnittet i EU vad gäller miljödimensionen av småföretagsakten7, vilket framgår av figur 2. Jämfört med 2013, när resultaten motsvarade EU-genomsnittet, har Finland förbättrat sin position avsevärt. En betydande ökning av antalet företag som producerar gröna produkter och tjänster åtföljdes av allt fler små och medelstora företag som drog nytta av offentligt stöd. Företag som vidtar resurseffektivitetsåtgärder får mer offentligt stöd än genomsnittet i EU. Procentandelen små och medelstora företag som har dragit nytta av offentliga stödåtgärder för sin produktion av gröna produkter är dock betydligt lägre än genomsnittet i EU. I den senaste Eurobarometern om små och medelstora företag, resurseffektivitet och gröna marknader tillfrågades företag om både de nya resurseffektivitetsåtgärder de hade vidtagit och de ytterligare resurseffektivitetsåtgärder som de avsåg att vidta inom de kommande två åren. Eurobarometern jämförde sedan dessa svar med svaren på samma frågor 2015. För nyliga investeringar ligger finska företag på eller under genomsnittet för EU, och de investerade mindre jämfört med för två år sen. Prognosen är inte heller positiv, med färre företag som avser att investera inom alla områden. Endast 22 % av alla finska företag (EU-genomsnittet uppgår till 22 %, intervallet 3–38 %) förlitade sig på externt stöd i sin strävan efter att bli mer resurseffektiva. För dem blev finansiering och rådgivning från den privata sektorn viktigare (41 % av de finska företagen använde finansiering från den privata sektorn och 43 % använde rådgivning från den privata sektorn). Bruket av finansiering och rådgivning från den offentliga sektorn minskade dock och ligger på genomsnittet för EU på omkring 25 %. Rådgivning från branschorganisationer ökade betydligt (21 % till 31 %) jämfört med 2015. Figur 2: Små och medelstora företags miljöprestanda För att bli mer resurseffektiva anser 33 % av de finska företagen (den högsta siffran för alla länder jämfört med EU:s genomsnitt på 20 %) att stöd för bättre sektorsöverskridande samarbete mellan företag är till hjälp, 24 % (+7 %) nämner att bidrag och subventioner är till hjälp och 23 % (oförändrat) säger att rådgivning är till hjälp. Resultaten för finska små och medelstora företag när det gäller resurseffektivitet har förbättrats betydligt under senare år, men investeringarna och ambitionerna tycks ha stannat av. Akademisk spetskunskap som vid Aalto-universitetet och lokala åtgärder för den cirkulära ekonomin, såsom projektet för ”resursvishet” i Jyväskylä, utgör bra utgångspunkter för detta. Miljöinnovationer Finland rankades trea i den europeiska resultattavlan för innovation 2018, vilket var 2,8 procentenheter bättre sedan 2010. Enligt det senaste miljöinnovationsindexet är Finland ett av de ledande miljöinnovationsländerna i EU (se figur 3). Figur 3: 2017 års miljöinnovationsindex (EU = 100)

Finland har hela tiden uppvisat höga nivåer på miljöinnovationsområdet i EU, och har gått framåt från fjärde plats 2014 till sin nuvarande andraplats. Följaktligen kan Finlands politiska landskap anses stödja miljöinnovationer. Man har enats om en mängd olika politiska åtgärder, direktiv och policydokument under senare år, där det slutliga målet är att Finland ska bli en global ledare vad gäller miljöinnovation. En av de främsta drivkrafterna bakom miljöinnovation är landets enastående resultat när det gäller den cirkulära ekonomin. Det uppskattas att detta kommer att gynna Finlands sammantagna nationalekonomi fram till 2030 med 2–3 miljarder euro i mervärdespotential. Finland har hela tiden uppvisat höga nivåer på miljöinnovationsområdet i EU, och har gått framåt från fjärde plats 2014 till sin nuvarande andraplats. Figur 4: Finlands miljöinnovationsresultat Följaktligen kan Finlands politiska landskap anses stödja miljöinnovationer. Man har enats om en mängd olika politiska åtgärder, direktiv och policydokument under senare år, där det slutliga målet är att Finland ska bli en global ledare vad gäller miljöinnovation. En av de främsta drivkrafterna bakom miljöinnovation är landets enastående resultat när det gäller den cirkulära ekonomin. Det uppskattas att detta kommer att gynna Finlands sammantagna nationalekonomi fram till 2030 med 2–3 miljarder euro i mervärdespotential. Finlands andel av den globala marknaden för ren teknik överstiger 1 %, vilket är omkring dubbelt så mycket som landets bidrag till den globala BNP:n. Omkring 68 % av de företag inom ren teknik som är verksamma i Finland är antingen mikroföretag eller små och medelstora företag och har färre än 250 anställda. Hinder för miljöinnovation är i) brist på icke-teknisk kompetens, ii) otillräcklig inriktning på internationalisering och iii) alltför liten beredskap att ta risker i den finska affärsvärlden och akademiska världen. Det statliga programmet för 2015–2019 fastställer ytterligare politiska mål för forskning och utveckling, och framhåller särskilt vikten av samarbete mellan universiteten och näringslivet. Mer specifikt är exempel på nya tillväxtsektorer där investeringar görs bioekonomin, ren och grön teknik, hälso- och sjukvård och digitalisering. Finland har gjort betydande nedskärningar i finansieringen för forskning och utveckling samt forskning och innovation under senare år, vilket riskerar att hindra vidareutvecklingen för aktörer på detta område. De finska myndigheterna har även tvingat fram en ökning av offentlig upphandling av innovativa lösningar. Regeringens övergripande mål är att 5 % av all offentlig upphandling ska utgöras av offentlig upphandling av innovativa lösningar senast 2019. Avfallshantering Följande åtgärder omvandlar avfall till en resurs: i) Ett fullständigt genomförande av EU:s avfallslagstiftning, vilket inbegriper avfallshierarkin, behovet att säkerställa separat insamling av avfall, mål för bortstyrning från deponier osv. ii) En minskning av avfallsproduktionen och avfallsproduktionen per capita i absoluta tal. iii) En begränsning av energiåtervinningen till material som inte kan materialåtervinnas och utfasning av deponeringen av återanvändbart eller återvinningsbart avfall. Detta avsnitt handlar om hanteringen av kommunalt avfall för vilket det finns obligatoriska materialåtervinningsmål i EU-lagstiftningen. Mängden kommunalt avfall som genererats i Finland uppgick till 510 kg per person 2017, vilket är mer än genomsnittet i EU (487 kg per år per person 2017) och har varierat under de senaste åren. I figur 5 illustreras hanteringen av kommunalt avfall i Finland uttryckt i kg per person. Den visar på en stabil minskning av deponeringen sedan 2013 och en ökning av materialåtervinningsgraden. Under 2017 förbrändes mer än hälften (59 %) av avfallet i Finland, en nivå som har varit relativt stabil sedan 2014. Deponeringsnivån i Finland är bland de lägsta i EU (1 % under 2016) och långt under genomsnittet för EU (24 %).

Sedan 2014 har materialåtervinningen av kommunalt avfall ökat avsevärt, med 8 procentenheter upp till en nivå på 41 % under 2017 (kompostering utgör 13 %). Detta är strax under EU-genomsnittet på 46 %, som visas i figur 6. Detta var ett resultat av i) Finlands inriktning på separat insamling i miljömedvetna stadsområden, inklusive lägenhetshus, ii) ett pantsystem för dryckesbehållare, iii) ökad separat insamling av bioavfall sedan 2012 och iv) en korrigering av uppgifterna 2015 så att de inkluderade kartong från kommersiella företag (står för omkring 7 % av ökningen). Ett förbud mot deponering av biologiskt nedbrytbart och annat organiskt avfall främjade betydande investeringar i avfall-till-energi-anläggningar och i insamling och behandling av bioavfall. Figur 5: Kommunalt avfall efter hanteringsmetod i Finland 2010–2017 Finland har arbetat hårt för att förbättra materialåtervinningsgraden. Trots de framsteg som gjorts togs landet dock upp i kommissionens rapport för tidig varning som en av de medlemsstater som riskerar att misslyckas med att uppfylla 2020-målet för materialåtervinning av kommunalt avfall på 50 %. Delar av Finland utgörs av landsbygd med låg befolkningstäthet. Insamlingen i dessa områden har inte prioriterats på grund av de små insamlingsvolymerna och de långa avstånden mellan fastigheterna. Man har inte heller prioriterat insamling av materialåtervinningsbart avfall vid dörren i förortsområden, och systemen för utökat producentansvar har varit fragmenterade. Dessutom har kommunernas roller och ansvarsområden ändrats vid flera tillfällen under de senaste åren. Detta har skapat osäkerhet och brist på investeringar. I rapporten för tidig varning framlades ett antal centrala prioriterade åtgärder för Finland som skulle bidra till att överbrygga det återstående genomförandegapet. Framför allt rekommenderade kommissionen att Finland skulle fastställa obligatoriska materialåtervinningsmål för kommunerna i linje med det nationella målet på 50 %. Kommissionen rekommenderade även ett mer omfattande samarbete mellan producentansvarsorganisationer, kommuner och insamlingsföretag för att driva på effektivitetsbesparingarna och minska fragmenteringen. Dessutom behövs mer fokus på ekonomiska instrument för att säkerställa att kostnaden för bortskaffande och energiåtervinning är tillräckligt hög för att stimulera materialåtervinningen. Kommissionen drog slutsatsen att Finland bör införa ytterligare krav för källsortering av avfall, inklusive ett krav på att källsortera företagsavfall, med materialåtervinningstjänster vid dörren. Figur 6: Materialåtervinningsgrad för kommunalt avfall 2010–2017 Investeringarna i avfallshantering bör prioritera projekt som rör förebyggande av avfall, inklusive återanvändningsprojekt och medvetandehöjande åtgärder. Andra inslag skulle inbegripa system för enhetsbaserad prissättning (Pay-As-You-Throw), separat insamling, i synnerhet för att förbättra källsorteringen i hemmen och utanför hemmen (vid återvinningsstationer), sorteringsanläggningar för separat insamlat avfall och återvinningsinfrastrukturer för torrt och vått materialåtervinningsbart avfall. Insamlingen och behandlingen av bioavfall bör också prioriteras. Projekt som förbättrar avfallsdatarapporteringen och ett utökat producentansvar skulle vara av avgörande betydelse, liksom kapacitetsuppbyggnadsprojekt för kommuner för att förverkliga de nödvändiga reformerna rörande avfallshantering. Trots dessa åtgärder som måste vidtas på kort sikt måste Finland också göra mer för att uppfylla materialåtervinningsmålen efter 2020. Detta kommer i synnerhet att kräva åtgärder för att minska förbränningen av kommunalt avfall. Prioriterade åtgärder under 2019 ·Införa nya politiska instrument, inklusive ekonomiska instrument, för att främja förebyggande, och göra återanvändning och materialåtervinning mer ekonomiskt attraktiva. Minska fragmenteringen av ansvarsskyldigheter inom systemen inom ramen för granskningen av genomförandet av miljöpolitiken och förbättra deras funktionssätt. ·Dirigera bort återanvändbart och materialåtervinningsbart avfall från förbränning. ·Fastställa obligatoriska materialåtervinningsmål för kommuner och flytta ansvaret tillbaka till kommunerna, med konsekvenser i händelse av bristande efterlevnad. Införa en obligatorisk miniminivå på tjänster för separat insamling. Klimatförändringar EU åtog sig att vidta ambitiösa klimatåtgärder på internationell nivå samt inom EU genom ratificeringen av klimatavtalet från Paris den 5 oktober 2016. EU:s mål är att minska utsläppen av växthusgaser med 20 % senast 2020 och med minst 40 % senast 2030, jämfört med 1990 års nivåer. Som ett långsiktigt mål avser EU att minska sina utsläpp med 80–95 % senast 2050 som en del av de åtgärder som krävs av de utvecklade länderna som grupp. En anpassning till klimatförändringarnas negativa följder är av avgörande betydelse för att begränsa de redan nu synbara effekterna och förbättra beredskapen för och motståndskraften mot den framtida inverkan. EU:s utsläppshandelssystem omfattar alla stora producenter av växthusgaser inom EU:s industri-, energi- och luftfartssektorer. EU:s utsläppshandelssystem gäller i alla medlemsstater och har en mycket hög efterlevnadsnivå. Varje år täcker anläggningarna runt 99 % av sina utsläpp med det antal utsläppsrätter som krävs. För utsläpp som inte omfattas av EU:s utsläppshandelssystem har medlemsstaterna bindande nationella mål enligt lagstiftningen om ansvarsfördelning. Finland hade lägre utsläpp än sin årliga utsläppstilldelning under vart och ett av åren 2013–2015, medan utsläppen under 2016 var högre än den årliga utsläppstilldelningen. Enligt preliminära uppgifter översteg utsläppen under 2017 den årliga utsläppstilldelningen med 2 procentenheter. För 2020 är Finlands nationella mål enligt EU:s ansvarsfördelningsbeslut att minska utsläppen med 16 % jämfört med 2005. För 2030 är Finlands nationella mål enligt ansvarsfördelningsförordningen att minska utsläppen med 39 % jämfört med 2005. Finlands egna prognoser visar att utan ytterligare åtgärder kan landet misslyckas med att uppnå målen för 2020 med 1 procentenhet och målen för 2030 med 17 procentenheter. Den finska nationella energi- och klimatplanen utarbetas på grundval av regeringsrapporten om energi- och klimatstrategin för 2030 (hösten 2016), den klimatpolitiska planen på medellång sikt (hösten 2017) och andra relevanta dokument. Finlands långsiktiga mål är att vara ett koldioxidneutralt samhälle i mitten av århundradet. Finland kommer att utarbeta en långsiktig strategi i syfte att uppnå koldioxidneutralitet senast 2050. Denna strategi bör färdigställas under 2019. Transportsektorn står för nästan en fjärdedel av EU:s växthusgasutsläpp och är den största källan till luftföroreningar i städerna. Utsläppen från transporter i Finland ökade med 3 % mellan 2013 och 2016. Enligt förordningen om fluorerade gaser måste medlemsstaterna genomföra utbildnings- och certifieringsprogram, införa regler för påföljder och meddela kommissionen om dessa åtgärder senast 2017. Finland har meddelat kommissionen om båda åtgärderna. Figur 7: Förändring av de sammanlagda växthusgasutsläppen 1990–2017 (1990 = 100 %)

Figur 8: Mål och utsläpp för Finland enligt ansvarsfördelningsbeslutet och ansvarsfördelningsförordningen Redovisningen av utsläppen av växthusgaser och upptag från skogar och jordbruk styrs av Kyotoprotokollet. De rapporterade mängderna enligt Kyotoprotokollet för Finland visar ett nettoupptag med i genomsnitt –49,2 miljoner ton koldioxidekvivalenter för perioden 2013–2016. I detta avseende bidrar Finland med 12,8 % till EU-28:s årliga genomsnittliga kolsänka på –384,4 miljoner ton koldioxidekvivalenter. Redovisningen för samma period visar på nettoutflöden på i genomsnitt 0,8 miljoner ton koldioxidekvivalenter, vilket motsvarar ett negativt bidrag på –0,7 % till EU-28:s redovisade kolsänka på –115,7 miljoner ton koldioxidekvivalenter. Finland är en av sex EU-medlemsstater som uppvisar nettoutflöden i denna preliminära redovisningsuppgift. Finland är en av åtta medlemsstater som överskrider taket på 3,5 % från basårets utsläpp (1990). EU:s strategi för anpassning till klimatförändringarna, som antogs 2013, syftar till att göra Europa mer klimattåligt genom att främja åtgärder som vidtas av medlemsstaterna, beslutsfattande som baseras på bättre underlag och främjande av anpassning i viktiga utsatta sektorer. Genom att införa ett enhetligt tillvägagångssätt och möjliggöra en förbättrad samordning försöker strategin förbättra beredskapen och kapaciteten på alla myndighetsnivåer för att bemöta klimatförändringarnas effekter. Figur 9: Utsläpp av växthusgaser per sektor (i miljoner ton koldioxidekvivalenter) Historiska data 1990–2016. Prognoser 2017–2030 . I Finland antogs en nationell anpassningsstrategi 2005 som ett fristående inslag i den bredare nationella energi- och klimatstrategin. Översynen av den nationella anpassningsstrategin ledde 2014 till att man offentliggjorde en ny nationell ram för anpassning till klimatförändringen, den nationella planen för anpassning till klimatförändringen 2022. Den centrala principen för anpassningsplanen rör införlivandet av anpassningen till klimatförändringen i planeringen, genomförandet och utvecklingen med avseende på alla sektorer och åtgärder. En nationell tillsynsgrupp har utsetts för att följa och utvärdera genomförandet av anpassningsplanen, med representanter för berörda ministerier, forskningsinstitut och regionala och lokala organ och aktörer. Tillsynsindikatorer avseende riskerna för människors hälsa och anpassningsåtgärder som utförs i områden som riskerar att översvämmas har utarbetats, med en rapport som offentliggjordes under 2017. De totala intäkterna från utauktioneringen av utsläppsrätter inom ramen för EU:s utsläppshandelssystem under åren 2013–2016 uppgick till 295 miljoner euro. 43 % av auktionsintäkterna har använts för klimat- och energiändamål. Prioriterade åtgärder under 2019 I denna rapport ingår inga prioriterade åtgärder för klimatet eftersom kommissionen först måste bedöma de utkast till nationella energi- och klimatplaner som medlemsstaterna ska ha lämnat in i slutet av 2018. Dessa planer bör bidra till att öka samstämmigheten mellan energi- och klimatpolitiken och kan därför bli goda exempel på hur man kan koppla ihop sektorsspecifik politik med andra sammanlänkade tematiska områden, t.ex. jordbruk–natur–vatten eller transportlufthälsa.



2.Skydda, bevara och stärka unionens naturkapital Natur och biologisk mångfald EU:s strategi för biologisk mångfald syftar till att sätta stopp för förlusten av biologisk mångfald i EU senast 2020. Den kräver ett fullständigt genomförande av fågel- och habitatdirektiven för att uppnå gynnsam bevarandestatus för skyddade arter och livsmiljöer. Den kräver även att jord- och skogsbrukssektorerna bidrar till att bevara och förbättra den biologiska mångfalden. Strategin för biologisk mångfald Finland har en övergripande strategi för biologisk mångfald för 2014–2020, och dess handlingsplan för 2013–2020 omfattar många frågor som är relevanta för genomförandet av naturvårdsdirektiven. Upprättande av ett enhetligt nätverk av Natura 2000-områden Enligt fågel- och habitatdirektiven måste medlemsstaterna upprätta ett enhetligt nationellt nätverk bestående av Natura 2000-områden. Kommissionen bedömer efterlevnaden av detta krav var för sig för varje art och typ av livsmiljö som förekommer på medlemsstaternas nationella territorier. Den senaste uppdateringen av denna bedömning utfördes av kommissionen med stöd från Europeiska miljöbyrån. På grundval av denna senaste uppdatering anses nu Finlands landbaserade Natura 2000-nätverk enligt fågel- och habitatdirektiven nu vara färdigställt. I slutet av 2017 fanns det 468 skyddsområden enligt fågeldirektivet och 1 721 områden av gemenskapsintresse enligt habitatdirektivet i Finland. På grund av överlappningar motsvarar detta 1 865 marina och landbaserade Natura 2000-områden, varav 87 finns i Åland. Den landbaserade delen av nätverket omfattar 14,45 % av det finska nationella territoriet (genomsnittet för EU är 18,17 %), varav skyddsområdena omfattar 7,3 % (genomsnittet i EU är 12,4 %) och områdena av gemenskapsintresse 14,4 % (genomsnittet i EU är 13,9 %). Utse Natura 2000-områden och fastställa bevarandemål och bevarandeåtgärder På grundval av en bedömning av huruvida nätverket med områden av gemenskapsintresse är tillräckligt för de arter i bilaga II och livsmiljöer i bilaga I som förekommer i Finland anses Natura 2000-nätverket i Finland vara fullständigt i den alpina regionen och nästan fullständigt i den boreala regionen och den marina Östersjöregionen. Det förekommer dock brister i utnämningen av de marina delarna i nätverket med områden av gemenskapsintresse, vilket framgår i figur 5 .

Processen med att utse dessa områden till särskilda bevarandeområden har nästan slutförts, med undantag av Åland. Utanför den autonoma regionen Åland, där den rättsliga ramen och förvaltningsverktygen för Natura 2000 fortfarande måste förstärkas, har Finland utvecklat ett nytt planerings- och övervakningssystem för sina skyddade områden. I detta system ingår en särskild periodiskt återkommande bedömning av statusen för livsmiljöerna och arterna i Natura 2000-områdena. Förvaltningsplaner är kopplade till systemet. Eftersom 80 % av Natura 2000-områdena ägs av staten förvaltas de flesta av de finska Natura 2000-områdena av en statligt ägd organisation, Forststyrelsen, som ansvarar för användningen av statligt ägd mark och tillhörande vattendrag. Antalet naturrelaterade klagomål och överträdelser är lågt i Finland. De flesta klagomål och överträdelser avser undantagen enligt artikel 9 (fågeldirektivet) och artikel 16 (habitatdirektivet). I 2017 års granskning av genomförandet av miljöpolitiken hänvisade man till den senaste rapporten om bevarandestatusen för livsmiljöer och arter. Det kommer att finnas nya data tillgängliga för nästa granskning av miljöpolitikens genomförande. Det finns god kunskap om de arter som befinner sig på finskt territorium. Av de 45 000 arter som lever i Finland har det varit möjligt att utvärdera graden av hot för över 21 000 arter. Slutsatsen är att en tiondel av de arter som utvärderats i Finland är starkt hotade. Den senaste rödlistan för fåglar (2015) visar att av 245 fågelarter är 36 % hotade, 9 % är nära hotade och 55 % är livskraftiga. Riktade bevarandeåtgärder ger resultat, vilket framgår av de ökande populationerna av kungsörn, havsörn, vitryggig hackspett och pilgrimsfalk. Å andra sidan har det nyligen uppstått oro rörande tillbakagången av vanliga skogsfåglar i brukade skogar i södra Finland. Rödlistebedömningen av däggdjur (2015) visar att fjällräven är akut hotad och att saimenvikaren, järven, vargen och fransfladdermusen är starkt hotade. Dock är skogsharen och uttern inte längre hotade. För fåglar finns de största hoten i häckningsområdena när det förekommer förändringar, längs flyttvägarna och i övervintringsområdena. För däggdjur utgörs de största hoten av jakt (inklusive olaglig jakt), klimatförändringar och slumpmässiga faktorer kopplade till små populationer. Omkring 78 % av Finlands yta består av skogsmark. Endast 9 % av skogsområdena är dock skyddade i strikt mening från alla skogsbruksåtgärder, och de flesta skyddade områden finns i norra Finland. Landet har för närvarande ett ambitiöst bioekonomiskt mål som även innehåller planer för en ökad användning av timmer. Framsteg med att bibehålla eller återupprätta en gynnsam bevarandestatus för arter och livsmiljöer Medlemsstaterna rapporterar vart sjätte år om de framsteg som har gjorts enligt båda direktiven. Sedan 2017 års granskning av genomförandet av miljöpolitiken finns det därför ingen ny information att tillgå varken om tillståndet för naturliga livsmiljöer och arter, eller om de framsteg som gjorts för att förbättra bevarandestatusen för arter och livsmiljöer i Finland. Totalt sett, och mot bakgrund av skogstäckningen i Finland, ska det erkännas att den gynnsamma bevarandestatusen för arter och livsmiljöer knutna till skogs- och myrmarker inte kommer att kunna uppnås förrän det kommersiella skogsbruket eftersträvar målen rörande biologisk mångfald på ett bättre sätt, även utanför Natura 2000-nätverket. Den rättsliga ramen för avverkningsverksamhet under häckningsperioden kan behöva justeras för att ta bättre hänsyn till arternas behov och EU:s rättsliga krav. Det framhålls också att åtgärder måste vidtas för att utveckla en samexistens med vissa skyddade arter, såsom vissa stora rovdjur och vissa fågelarter som bildar stora kolonier. Genom att göra detta kan man säkerställa att deras bevarandestatus förbättras eller bibehålls på lång sikt. Prioriterade åtgärder under 2019 ·Slutföra utseendet av Natura 2000-nätverket, i synnerhet för marina områden, fastställa de nödvändiga bevarandeåtgärderna för alla områden, inklusive Åland, och säkerställa att de bevarar/återställer arter och livsmiljöer av intresse för gemenskapen så att de har en gynnsam bevarandestatus i hela sitt naturliga utbredningsområde. ·Integrera frågor som rör den biologiska mångfalden på ett bättre sätt i övrig politik och främja bättre kommunikation mellan aktörer. ·Utarbeta en strategi tillsammans med skogssektorn för att säkerställa att denna integrerar målen beträffande biologisk mångfald på ett bättre sätt, även utanför Natura 2000.

Bevara och återställa ekosystem och ekosystemtjänster Syftet med EU:s strategi för biologisk mångfald är att bevara och återställa ekosystem och ekosystemtjänster genom att inkludera grön infrastruktur i den fysiska planeringen och återställa minst 15 % av de skadade ekosystemen senast 2020. EU:s strategi för grön infrastruktur främjar införlivandet av grön infrastruktur i därmed förknippade planer och program. EU har tillhandahållit vägledning om den vidare utbyggnaden av grön och blå infrastruktur i Finland och en landssida i det europeiska informationssystemet för biologisk mångfald (BISE) . Denna information kommer även att bidra till slutbedömningen av EU:s strategi för biologisk mångfald fram till 2020. I Finland införlivas den gröna infrastrukturen genom sektorsspecifika och integrerande instrument. Exempel på sektorsspecifika instrument är lagstiftning om jordbruk, skogsbruk, gruvbrytning, marktäkter och användningen av vattenresurser. De integrerande instrumenten återfinns i förfaranden för fysisk planering och konsekvensbedömningar.

Den finska strategin för biologisk mångfald och åtgärdsplanen för 2020 utgör grunden för landets politik om grön infrastruktur och inför åtgärder för införlivande av grön infrastruktur i den fysiska planeringen. Särskilda mål som har att göra med biologisk mångfald och grön infrastruktur ingår i markanvändnings- och bygglagen och de nationella riktlinjerna för markanvändning. En nationell strategi för en hållbar och ansvarsfull användning av myrar och torvmarker antogs 2012 och riktar användningen av torvmarker till icke orörda områden. Grön infrastruktur införlivas också i skogs- och landskapsplaneringen genom ekosystembaserade naturresursplaner (ENRP) och ekologiska landskapsplaner. Projektet EnRoute (2017–2018), som Helsingfors kommun deltar i, erbjuder möjligheter att göra grön infrastruktur till ett centralt inslag i stadspolitiken och styrningen av städer. Projektet SustainBaltic (2016–2018), som har att göra med havs- och kustpolitik, är inriktat på utarbetandet av planer för en integrerad förvaltning av kustområden genom mänskliga och ekologiska nätverk. På området hälso- och sjukvård har Finland utarbetat naturbaserade förebyggande åtgärder för att öka välbefinnandet hos utsatta sociala grupper. I framtiden kan ett habitatbanksystem i Finland bidra till att skydda den biologiska mångfalden och kompensera för förluster. Projektet ”Finlands habitatbank” (2016–2017) analyserade, utarbetade och testkörde principerna för ekologisk kompensation. Projektet syftade till att utveckla en ny marknadsbaserad mekanism för bevarande av den biologiska mångfalden för att komplettera den befintliga blandningen av politiska instrument. Habitatbanken kommer att fungera som mellanhand mellan aktörer som efterfrågar och tillhandahåller ekologisk kompensation. Verksamhet som rör grön infrastruktur finansieras genom instrument för biologisk mångfald och naturvård och genom sektorsspecifika instrument och en blandning av EU:s finansieringsinstrument. Det bedöms dock råda brist på finansiering för biologisk mångfald. Exempelvis beräknas ytterligare 46 miljoner euro behövas årligen för att genomföra den nationella handlingsplanen för biologisk mångfald (2016–2020). Det finns fortfarande utmaningar vad gäller införlivandet av grön infrastruktur i det politiska beslutsfattandet. Dessa utmaningar rör politiskt ansvar, politisk samstämmighet och samordning av politik mellan flera sektorer eftersom det inte finns några politiska verktyg för systematiska och övergripande åtgärder för att bevara och förbättra den gröna infrastrukturen. Grön infrastruktur skulle kunna införlivas genom en mer effektiv och systematisk användning av de instrument som finns tillgängliga, såsom planering av markanvändning. Detta kräver dock mer informationsutbyte och kommunikation mellan myndigheterna, en mer omfattande kunskapsbas och utveckling av tillsynssystem. Finland uppmuntras att fortsätta sitt arbete med att bygga ut den gröna och blå infrastrukturen och göra den till en central del av andra politiska åtgärder i överensstämmelse med ramen för kartläggning och bedömning av ekosystem och ekosystemtjänster. Landet uppmuntras även att överväga rekommendationerna rörande översynen av strategin för grön infrastruktur och att helt och fullt dra nytta av EU:s vägledningsdokument om en strategisk ram för vidare stöd till en utbyggnad av grön och blå infrastruktur på EU-nivå . Finland uppmanas att tillhandahålla regelbundna uppdateringar om utvecklingen av landets gröna infrastruktur via dess sida för grön infrastruktur på webbplatsen tillhörande det europeiska informationssystemet för biologisk mångfald. Denna information kommer även att påverka den slutliga utvärdering av EU:s strategi för biologisk mångfald fram till 2020 som under 2020 ska läggas fram för rådet och Europaparlamentet. Finland uppmanas att tillhandahålla information om hur arbetet fortskrider med en prioriteringsram för återställande i enlighet med vad som föreskrivs i åtgärd 6a i EU:s strategi för biologisk mångfald. Landet ombes även rapportera om andra strategier rörande återställande eller om allt som rör praktiskt genomförande. Uppskattning av naturkapital I EU:s strategi för biologisk mångfald uppmanas medlemsstaterna att kartlägga och bedöma tillståndet för ekosystem och ekosystemtjänster på sina nationella territorier senast 2014, bedöma det ekonomiska värdet av dessa tjänster och integrera dessa värden i redovisnings- och rapporteringssystemen på EU-nivå och nationell nivå senast 2020. Finland har varit en aktiv deltagare i projektet Esmeralda39. Detta projekt har byggt vidare på det tidigare bedömningsarbete som genomförts vad gäller värdet på och den sociala betydelsen av ekosystemtjänster i Finland och har fortsatt utvecklingen av de finska indikatorerna för ekosystemtjänster. Projektet är nära att slutföra detta arbete. Det finns dock ingen övergripande nationell rapport om ekosystem och ekosystemtjänster. Finland har upprättat en webbportal för att samla kunskapen om statusen för den biologiska mångfalden, ekosystemtjänsterna, de genetiska resurserna och biosäkerheten. Portalen fungerar som en finsk förmedlingsmekanism i enlighet med konventionen om biologisk mångfald. Utvecklingen avseende kartläggning och bedömning av ekosystem och ekosystemtjänster kan indelas i fyra kategorier: 1.Nätverksarbete och informationsutbyte: Under 2016 anordnades ett första möte om nätverksarbete för frivilliga och intresserade aktörer för att diskutera nya rön och rapportera om processen avseende kartläggning och bedömning av ekosystem och ekosystemtjänster. Avsikten är att upprepa detta årligen. 2.Stöd för planering av markanvändning: Flera enskilda kartläggningsprojekt har utförts i flera regioner i Finland av berörda markplanerare och förvaltare av naturresurser, t.ex. rörande integrerad förvaltning av kustområden eller koldioxidlagring. 3.Integrerad redovisning av naturkapital: Finlands miljöcentral, Naturresursinstitutet och Statistikcentralen har diskuterat möjligheten att samarbeta för att samordna arbetet med kartläggning och bedömning av ekosystem och ekosystemtjänster och det integrerade systemet för redovisning av naturkapital och ekosystemtjänster (INCA). En pilotstudie utfördes 2017. 4.Förberedelser inför bedömningen av situationen i ekosystemen: Envibase-projektet har förbättrat möjligheterna att använda nya jordobservationsdata (t.ex. Sentinel-satelliterna, Copernicus datatjänster) vid övervakning av situationen i ekosystemen. Finlands miljöcentral utforskade olika alternativ för fjärranalys och andra tekniker för miljöövervakning och testade dem under 2017. Figur 10: Genomförande av kartläggningen och bedömningen av ekosystem och ekosystemtjänster (september 2018) Vid sammanträdet för arbetsgruppen för kartläggning och bedömning av ekosystem och ekosystemtjänster, som hölls i Bryssel i september 2018, noterades det att Finland hade gjort betydande framsteg i genomförandet av kartläggningen och bedömningen av ekosystem och ekosystemtjänster sedan januari 2016 (figur 10). Denna bedömning gjordes av Esmeralda-projektet och byggde på 27 genomförandefrågor. Bedömningen uppdateras halvårsvis. Det finska nätverket för företagens sociala ansvar (FIBS) arbetar med att öka medvetenheten om den biologiska mångfalden och införa verktyg för företag som hjälper dem att fastställa sitt beroende av ekosystemtjänster. Nätverket hjälper dem även att hantera sin inverkan på naturen och har tagit fram ett utbildningsprogram för företag om tillämpningen av naturkapitalprotokollet. Förutom offentliga evenemang deltar utvalda företag i en Master Class-utbildning för att fördjupa sin kunskap om den biologiska mångfalden och utbyta information mellan företagen. Invasiva främmande arter

Enligt EU:s strategi för biologisk mångfald ska följande åstadkommas senast 2020: i) Identifiering av invasiva främmande arter. ii) Prioriterade arter ska begränsas eller utrotas. iii) Spridningsvägar ska hanteras för att förhindra att nya invasiva arter stör den biologiska mångfalden i Europa. Detta stöds av förordningen om invasiva främmande arter, som trädde i kraft den 1 januari 2015. Figur 11: Antal invasiva främmande arter av unionsbetydelse, på grundval av tillgängliga uppgifter med geografiska referenspunkter för Finland Rapporten om grundfördelningen (figur 11), för vilken Finland granskade sina uppgifter på lands- och nätverksnivå, visar att av 37 arter på den första EU-förteckningen har sju observerats i miljön i Finland. Av dessa var alla etablerade men ingen av dem tycks vara vitt utbredd. Den kinesiska ullhandskrabban (Eriocheir sinensis) är mycket utbredd längs kusten. Under tiden mellan ikraftträdandet av EU-förteckningen och den 18 maj 2018 anmälde Finland inte några nya förekomster av invasiva främmande arter av unionsbetydelse i enlighet med artikel 16.2 i förordningen om invasiva främmande arter. Finland har meddelat kommissionen vilka behöriga myndigheter som ansvarar för tillämpningen av förordningen om invasiva främmande arter i enlighet med vad som krävs i artikel 24.2 i förordningen om invasiva främmande arter. Landet har informerat kommissionen om de nationella bestämmelserna om vilka sanktioner som är tillämpliga på överträdelser i enlighet med kravet i artikel 30.4 i förordningen om invasiva främmande arter, och har därmed uppfyllt sina informationsskyldigheter i detta avseende. Markskydd I EU:s temainriktade strategi för markskydd betonas behovet av att säkerställa ett hållbart nyttjande av mark. Detta medför att man förhindrar ytterligare markförsämring och bevarar jordmånens funktioner, samtidigt som man återställer utarmade jordar. I 2011 års färdplan för ett resurseffektivt Europa anges att EU:s politik senast 2020 måste ta hänsyn till sin direkta och indirekta påverkan på markanvändningen. Jordmånen är en begränsad och ytterst sårbar tillgång som försämras allt mer i EU. Andelen konstgjord mark i Finland (figur 12) kan ses som ett mått på det relativa trycket på naturen och den biologiska mångfalden, liksom på miljötrycket på människor som bor i stadsområden. Ett liknande mått är befolkningstäthet. Finland har mindre konstgjort marktäcke än genomsnittet i EU med 1,6 % konstgjord mark (genomsnitt för EU-28: 4,1 %). Befolkningstätheten är 18,1/km2, vilket också ligger under EU-genomsnittet på 118. Kontaminering kan påtagligt försämra markkvaliteten och hota folkhälsan eller miljön. Enligt en nylig rapport från Europeiska kommissionen uppskattas det att potentiellt förorenande verksamhet har skett eller sker fortfarande vid 2,8 miljoner områden i EU. På EU-nivå har 650 000 av dessa områden registrerats i nationella eller regionala inventeringar. 65 500 förorenade områden har redan sanerats. Finland har registrerat 26 200 områden där potentiellt förorenande verksamhet har skett eller fortfarande sker, och har redan sanerat eller vidtagit efterbehandlingsåtgärder i 5 700 områden. Jorderosion som orsakas av vatten är en naturlig process, men denna process kan förvärras av klimatförändringar och mänsklig verksamhet såsom olämpliga jordbruksmetoder, avskogning, skogsbränder eller byggarbeten. Höga nivåer av jorderosion kan minska jordbrukets produktivitet och ha en negativ och gränsöverskridande inverkan på den biologiska mångfalden och på ekosystemtjänsterna, liksom på floder och sjöar (ökad sedimentvolym, transport av föroreningar). Enligt RUSLE2015-modellen har Finland en genomsnittlig jordförlusttakt på grund av vatten på 0,06 ton per hektar per år (t ha−a år−y) jämfört med genomsnittet i EU på 2,46 t ha−a år−y. Detta visar att jorderosionen i Finland är under kontroll. Det är viktigt att notera att dessa siffror är resultatet av en modell och därför inte ska betraktas som värden som uppmätts i fält. Den faktiska jordförlusttakten kan variera stort inom en medlemsstat beroende på de lokala förutsättningarna. Figur 12: Andel konstgjort marktäcke, 2015 Det organiska materialet i marken spelar en viktig roll i kolcykeln och för klimatförändringen. Marken utgör den näst största kolsänkan i världen efter haven.

Marint skydd EU:s politik och lagstiftning för kust- och havsområden kräver att effekten av påverkansfaktorer för havsvatten ska minska senast 2020 för att uppnå eller bevara en god miljöstatus och säkerställa att kustområdena förvaltas på ett hållbart sätt.

Ramdirektivet om en marin strategi syftar till att uppnå en god miljöstatus för EU:s samtliga marina vatten senast 2020. I syfte att göra detta måste medlemsstaterna utarbeta en marin strategi för sina havsområden, och samarbeta med de EU-länder som delar samma marina (under-)region. Medlemsstaterna måste utarbeta en marin strategi för sina havsområden och samarbeta med de medlemsstater som delar samma marina (under-)region. För Finland spelar kommissionen för skydd av Östersjöns marina miljö (Helsingforskommissionen) en viktig roll i uppnåendet av de mål som föreskrivs i ramdirektivet om en marin strategi. Dessa marina strategier består av olika steg som ska utvecklas och genomföras under sexåriga cykler. Enligt det senaste steget måste medlemsstaterna utarbeta sina egna åtgärdsprogram och rapportera dem till kommissionen senast den 31 mars 2016. Kommissionen bedömde huruvida de finska åtgärderna var lämpliga för att uppnå god miljöstatus. Finland har rapporterat nya åtgärder för alla deskriptorer och har därför tagit tillfället i akt att utarbeta nya initiativ för att åtgärda påverkansfaktorerna i sin marina miljö, i synnerhet inom ramen för ramdirektivet om en marin strategi. Landet planerar till exempel ett gradvis införande av särskilda åtgärder för marint skräp och undervattensbuller. Detta är positivt eftersom det tyder på detaljerad planering. I dessa fall kommer de första faserna av åtgärderna (2016–2017) att inriktas på att få bukt med uppgifter som saknas genom forskning och studier, medan de senare faserna (2018 och därefter) kommer att inriktas på att genomföra särskilda handlingsplaner för att åtgärda påverkansfaktorerna i den marina miljön (direkta åtgärder). Även om åtgärdsprogrammet tar itu med de mest relevanta påverkansfaktorerna och målen omfattar inte åtgärderna vissa påverkansfaktorer och verksamheter och den därmed förknippade inverkan som fastställs vara betydande på lokal nivå (t.ex. värmetillförsel i den marina miljön och fiskets inverkan på fiskarnas biologiska mångfald). Finland rapporterar också att man inte förväntar sig att uppnå god miljöstatus senast 2020 för ett antal aspekter, närmare bestämt kommersiella fisk- och skaldjursarter, eutrofiering och föroreningar i fisk- och skaldjursprodukter. Finlands åtgärdsprogram är delvis lämpligt för att uppfylla kraven i ramdirektivet om en marin strategi. Prioriterade åtgärder under 2019 ·Fastställa tidslinjerna för att uppnå god miljöstatus i de fall dessa inte har rapporterats. ·Säkerställa regionalt samarbete med Danmark, Estland, Tyskland, Lettland, Litauen, Polen och Sverige i Östersjöregionen för att åtgärda de viktigaste påverkansfaktorerna. 3.Säkerställa medborgarnas hälsa och livskvalitet Luftkvalitet

EU:s politik och lagstiftning rörande ren luft kräver en betydande förbättring av luftkvaliteten i EU, så att EU kommer närmare den kvalitet som rekommenderas av Världshälsoorganisationen. Luftföroreningar och deras effekter på människors hälsa, ekosystem och biologisk mångfald bör minskas ytterligare genom det långsiktiga målet att inte överskrida kritiska belastningar och nivåer. För detta krävs ökade ansträngningar för att uppnå fullständig efterlevnad av EU:s lagstiftning om luftkvalitet och fastställande av strategiska mål och åtgärder för tiden efter 2020. EU har utvecklat ett heltäckande regelverk om luftkvalitet som fastställer hälsobaserade normer och mål för ett antal luftföroreningar. Enligt en särskild rapport från Europeiska revisionsrätten har inte EU:s åtgärder för att skydda folkhälsan från luftföroreningar haft den förväntade inverkan. Det finns risk att luftföroreningarna underskattas i vissa fall eftersom de kanske inte alltid övervakas på rätt platser. Medlemsstaterna måste nu rapportera både realtidsdata om luftkvalitet och validerade luftkvalitetsdata till kommissionen. Utsläppen av flera luftföroreningar har minskat betydligt i Finland. Utsläppsminskningarna från 1990–2014, som nämndes i 2017 års granskning av genomförandet av miljöpolitiken, fortsatte under 2014–2016. Utsläppen av svaveloxider (SOx) minskade med 10,08 % mellan 2014 och 2016, utsläppen av ammoniak (NH3) med 6,28 %, utsläppen av flyktiga organiska föreningar (NMVOC-utsläpp) med 5,62 %, utsläppen av fina partiklar PM2,5 med 4,24 % och utsläppen av kväveoxider (NOx) med 11,49 % under samma period (se även figur 13 för de totala utsläppen av PM2,5 och NOx per sektor). Figur 13: Utsläpp av PM2,5 och NOx per sektor i Finland Trots detta är luftkvaliteten i Finland fortfarande ett orosmoment. Europeiska miljöbyrån uppskattar att av de förtida dödsfallen år 2015 kunde omkring 1 500 hänföras till koncentrationer av fina partiklar, 80 till koncentrationer av ozon och 40 till koncentrationer av kvävedioxid. Även om koncentrationer som överstiger EU:s luftkvalitetsnormer är sällsynta förekommer det fortfarande betydande hälsorisker. För 2017 har inga överskridanden av EU:s luftkvalitetsnormer rapporterats. Figur 14: Luftkvalitetszoner som överskred EU:s luftkvalitetsnormer under 2017 Det uppskattas att de hälsorelaterade externa kostnaderna för luftföroreningar i Finland överskrider 2 miljarder euro per år (inkomstjusterat, 2010). Dessa externa kostnader inbegriper inte endast egenvärdet i att leva ett fullödigt, friskt liv, utan även direkta förluster för ekonomin. Dessa direkta kostnader avser 542 000 förlorade arbetsdagar per år på grund av sjukdomar som orsakas av luftföroreningar, med därmed förknippade kostnader på 74 miljoner euro per år för arbetsgivare (inkomstjusterat, 2010), mer än 8 miljoner euro per år för hälso- och sjukvården (inkomstjusterat, 2010) och 29 miljoner euro per år för förlorade jordbruksgrödor (2010). Prioriterade åtgärder under 2019 ·Vidta åtgärder inom ramen för det nationella luftvårdsprogrammet i syfte att minska de största utsläppskällorna och uppfylla alla luftkvalitetsnormer. Industriutsläpp De huvudsakliga målen för EU:s politik om industriutsläpp är att i) skydda luft, vatten och mark, ii) förhindra och hantera avfall, iii) förbättra energi- och resurseffektiviteten, och iv) sanera förorenade områden. För att åstadkomma detta använder EU en integrerad strategi för förebyggande och kontroll av rutinmässiga och oavsiktliga industriutsläpp. Grundvalen för denna politik är direktivet om industriutsläpp. Nedanstående översikt av industriverksamhet som regleras av direktivet om industriutsläpp bygger på projektet om landsprofiler för politiken rörande industriutsläpp.

I Finland måste omkring 775 industrianläggningar ha ett tillstånd på grundval av direktivet om industriutsläpp. De industrisektorer i Finland med flest anläggningar som omfattas av direktivet om industriutsläpp under 2015 (dvs. anläggningar som omfattas av direktivet om industriutsläpp och som hade ett tillstånd för 2015) utgjordes av intensiv uppfödning av fjäderfä eller svin (30 % av totalsumman), följt av hantering av icke-farligt avfall (16 %) och energiproduktion (16 %). Figur 15: Antalet industrianläggningar som omfattas av direktivet om industriutsläpp per sektor, Finland (2015) De industrisektorer som har konstaterats bidra med den största bördan för miljön med avseende på utsläppen till luft är i) ”energi-kraft”, huvudsakligen för tungmetaller, svaveloxider (SOx) och kväveoxider (NOx), ii) ”energi-förädling” för tungmetaller och SOx, iii) ”metall”-sektorn för tungmetaller och iv) ”övrig verksamhet” (främst intensiv uppfödning av fjäderfä eller svin och ytbehandlingar) för andra flyktiga organiska föreningar än metan (NMVOC) och ammoniak (NH3). Uppdelningen visas i följande diagram. De industrisektorer som utgörs av ”övrig verksamhet”, ”metall – järn och stål” och ”hantering av icke-farligt avfall” konstaterades bidra betydligt till utsläppen till vatten. Industrisektorn ”metall” producerar mest farligt avfall av alla industrisektorer. Figur 16: Utsläpp till luft från sektorer som omfattas av direktivet om industriutsläpp och alla andra nationella luftburna utsläpp, Finland (2015) Tillämpningsstrategin inom ramen för direktivet om industriutsläpp innebär att medborgarna har verklig rätt att få tillgång till relevant information och att delta i tillståndsprocessen för anläggningar som omfattas av direktivet om industriutsläpp. Detta ger icke-statliga organisationer och allmänheten möjlighet att se till att tillstånden beviljas på tillbörligt sätt och att deras villkor respekteras. Referensdokument för bästa tillgängliga teknik och slutsatser avseende bästa möjliga teknik utarbetas genom informationsutbyte mellan medlemsstater, branschorganisationer, icke-statliga organisationer och kommissionen. Detta garanterar ett gott samarbete med intressenter och ett bättre genomförande av direktivet om industriutsläpp. Tack vare det arbete som utförs av de nationella behöriga myndigheterna för att tillämpa de rättsligt bindande slutsatserna avseende bästa tillgängliga teknik och de därmed förknippade utsläppsnivåerna för bästa tillgängliga teknik i miljötillstånden har utsläppen i EU kontinuerligt minskat i hög grad. Genom att tillämpa de nyligen antagna utsläppsnivåerna för bästa tillgängliga teknik för större förbränningsanläggningar kommer utsläppen av svaveldioxid att minska med i genomsnitt 25 % och 81 %, kväveoxid med mellan 8 % och 56 %, stoft med mellan 31 % och 78 % och kvicksilver med mellan 19 % och 71 %. Minskningarnas storlek beror på omständigheterna vid de enskilda anläggningarna. En framtida utmaning som fastställts är att uppfylla de nyligen antagna därmed förknippade utsläppsnivåerna avseende bästa tillgängliga teknik för större förbränningsanläggningar med befintliga pannor som använder biomassa och torv.

Prioriterade åtgärder under 2019 ·Granska tillstånden för efterlevnad av de nya antagna slutsatserna avseende bästa tillgängliga teknik. ·Stärka översynen och verkställandet för att säkerställa att slutsatserna avseende bästa tillgängliga teknik efterlevs. ·Senast i augusti 2021 åtgärda utmaningar rörande efterlevnaden av de nyligen antagna slutsatserna avseende bästa tillgängliga teknik för större förbränningsanläggningar med befintliga pannor som använder biomassa och torv. Buller Direktivet om omgivningsbuller tillhandahåller en gemensam strategi för att undvika, förhindra och minska de skadliga effekterna av exponering för omgivningsbuller. Alltför högt buller från flygplan, järnvägar och vägar är en av de främsta orsakerna till hälsoproblem i EU. I Finland orsakar omgivningsbuller minst omkring 200 förtida dödsfall och 700 sjukhusvistelser per år, baserat på en begränsad datamängd. Buller stör även sömnen för omkring 170 000 människor. Bullerkartläggningen för den tidigare rapporteringsomgången för referensåret 2011 har slutförts. Handlingsplanerna för referensår 2013 har färdigställts. Dessa instrument, som antogs efter ett offentligt samråd, bör inbegripa åtgärder för att hålla bullernivån nere eller minska den. Vattenkvalitet och vattenförvaltning

EU:s lagstiftning och politik kräver att inverkan av påverkansfaktorer på vatten i övergångszoner, kustvatten och sötvatten (inklusive yt- och grundvatten) ska minskas betydligt. Att uppnå, bibehålla eller förbättra vattenförekomsters goda status i enlighet med vad som definieras i ramdirektivet för vatten (vattendirektivet) kommer att säkerställa att EU-medborgarna gynnas av säkert dricks- och badvatten av god kvalitet. Det kommer att ytterligare säkerställa att näringsämnenas kretslopp (kväve och fosfor) hanteras på ett mer hållbart och resurseffektivt sätt. Den befintliga EU-lagstiftningen om vatten inför en skyddsram för att säkerställa höga standarder för alla vattenförekomster i EU och tar upp särskilda föroreningskällor (till exempel från jordbruk, stadsområden och industriverksamhet). Den kräver också att de förväntade effekterna av klimatförändringen integreras i motsvarande planeringsinstrument, t.ex. planer för hantering av översvämningsrisker och förvaltningsplaner för avrinningsdistrikt, inklusive åtgärdsprogram som inbegriper de åtgärder som medlemsstaterna planerar att vidta för att uppnå miljömålen. Vattendirektivet Finland har antagit och rapporterat den andra generationens förvaltningsplaner för avrinningsdistrikt inom ramen för vattendirektivet, och Europeiska kommissionen har bedömt läget och utvecklingen sedan antagandet av de första förvaltningsplanerna för avrinningsdistrikt, inklusive förslag på åtgärder i 2017 års rapport om granskningen av genomförandet av miljöpolitiken. De mest betydande påverkansfaktorerna på ytvattenförekomster i Finland kommer från atmosfäriskt nedfall (53 %), diffusa påverkansfaktorer från jordbruket (24 %) och diffusa föroreningar från skogsbruket (17 %). För grundvattenförekomster var den mest betydande påverkansfaktorn diffusa föroreningar från transporter, som påverkade 7 % av grundvattenförekomsterna. Kemiska föroreningar hade den mest betydande inverkan på ytvattnet (51 % av ytvattenförekomsterna), följt av övergödning (29 %). För 97 % av grundvattenförekomsterna var typen av inverkan okänd. En stor andel av ytvattenförekomsterna hade okänd status/potential i den första förvaltningsplanen för avrinningsdistrikt (52,8 %), vilket minskades till 1,4 % i den andra förvaltningsplanen för avrinningsdistrikt. Betydande framsteg har alltså gjorts. Den ekologiska statusen/potentialen i Finland redovisas i figur 17. Totalt sett har antalet övervakningsplatser i Finland ökat med 2,3 gånger mellan den första och andra förvaltningsplanen för avrinningsdistrikt. Figur 17: Ekologisk status eller potential för ytvattenförekomster i Finland En betydande andel ytvattenförekomster som ingick i den kontrollerande övervakningen kontrollerades inte för alla erfordrade biologiska kvalitetsaspekter. Fokus ligger fortfarande till stor del på övervakning av fytoplankton i kustvatten och sjöar, och på de fysikalisk-kemiska kvalitetsfaktorerna i alla vattenkategorier. Det har gjorts vissa framsteg i detta avseende sedan den första förvaltningsplanen för avrinningsdistrikt, men Finland uppfyller fortfarande inte kraven i vattendirektivets krav i denna fråga. Totalt sett minskade andelen ytvattenförekomster med god kemisk status från 64 % till 49 %, och liknande minskningar upplevdes för alla typer av vattenförekomster (konstgjorda, kraftigt modifierade och naturliga). Under tiden ökade andelen ytvattenförekomster som inte uppnår god kemisk status dramatiskt mellan de två cyklerna, från 0,44 % till 49 %, vilket kopplas till den betydande minskningen av antalet vattenförekomster med okänd status. Den kvantitativa statusen för grundvattenförekomster försämrades något totalt sett, men 98 % ansågs fortfarande ha god kvantitativ status. I detta sammanhang bör det noteras att 96 % av grundvattenförekomsterna inte övervakas med avseende på kvantitativ status. I allmänhet har antalet lättillgängliga uppgifter om åtgärdsprogrammet, liksom deras kvalitet, förbättrats mellan den första och andra förvaltningsplanen för avrinningsdistrikt. En del betydande påverkansfaktorer som identifieras i förvaltningsplanerna för avrinningsdistrikt behandlas dock inte av åtgärder och indikatorer för de luckor som ska fyllas vad gäller betydande påverkansfaktorer rapporterades relativt sporadiskt för samtliga avrinningsdistrikt och endast för 2015. Finland anger till exempel att betydande framsteg har gjorts när det gäller att minska utsläppen från punktkällor i urbana sektorer och industrisektorer, och att framsteg också har gjorts med åtgärder som har att göra med skogsbruk, återställande av vattendrag och hantering av hydromorfologiska påverkansfaktorer samt skydd av grundvattnet. Fler åtgärder behövs dock, till exempel inom jordbruket. Nitratdirektivet I enlighet med nitratdirektivet tillämpar Finland obligatoriska åtgärder på hela sitt territorium. Data för 2012–2015 visade att nitratkoncentrationerna i grundvatten och ytvatten inte gav upphov till någon särskild oro. Problemen med näringsämnen bör dock inte underskattas. Finland är ett av länderna kring Östersjön, som fortfarande är kraftigt påverkad av övergödning, trots de förbättrade uppgifterna om kustvattnens näringsstatus. Dricksvattendirektivet Med avseende på dricksvatten finns inga nya data tillgängliga sedan den senaste rapporten om granskningen av genomförandet av miljöpolitiken. Badvattendirektivet Figur 18 visar att av de 299 finska badvattnen uppvisade 85,6 % utmärkt kvalitet, 7 % bra kvalitet och 1,7 % tillfredsställande kvalitet under 2017 (83,4 %, 9,3 % respektive 2,3 % under 2016). 2017 var två badvatten av dålig kvalitet i Finland. Detaljerad information om finska badvatten finns att tillgå på en nationell portal och via Europeiska miljöbyråns interaktiva kartvisningstjänst. Figur 18: Badvattenkvaliteten 2014–2017 Direktivet om behandling av avloppsvatten från tätbebyggelse

Finland har en hög efterlevnadsnivå när det gäller kraven i direktivet om behandling av avloppsvatten från tätbebyggelse. Totalt sett samlas 100 % av spillvattnet in, och 95,2 % av den insamlade mängden genomgår sekundär behandling. Slutligen genomgår 91,1 % av den insamlade mängden spillvatten en mer kraftfull behandling. Den uppskattade investering som behövs för att säkerställa lämplig behandling av återstoden av spillvattnet från tätbebyggelse är 25,7 miljoner euro. Översvämningsdirektivet Det finns fortfarande betydande investeringsbehov i Finland för att påskynda efterlevnaden av vattendirektivet och översvämningsdirektivet, såsom avlägsnande av hinder för fiskvandringar, återställande av floders naturliga lopp och olika åtgärder för förhindrande och minskning av översvämningar. Finland har uppskattat att landets investeringskostnader för 99 åtgärder som avser hantering av översvämningsrisker uppgår till 472 miljoner euro. I översvämningsdirektivet fastställdes en ram för bedömning och hantering av översvämningsrisker vars mål är att minska de negativa följder som förknippas med betydande översvämningar. Finland har antagit och rapporterat sina första planer för hantering av översvämningsrisker inom ramen för direktivet, och Europeiska kommissionen har utfört en bedömning. Kommissionens bedömning fann att ett bra arbete hade utförts med goda resultat när det gäller att fastställa mål och utarbeta åtgärder som är inriktade på förebyggande, skydd och förberedelse. Bedömningen visade även att Finlands planer för hantering av översvämningsrisker, likt de andra medlemsstaternas riskhanteringsplaner, ännu inte har en stark koppling mellan målen och åtgärderna, och tydliggör inte huruvida de planerade åtgärderna är tillräckliga för att uppnå målen och när detta kommer att inträffa. Dessutom finns det utrymme för att säkerställa samordningen med den nationella strategin för anpassning till klimatförändringarna. Prioriterade åtgärder under 2019 ·Vidta åtgärder för ytterligare förbättring av övervakningen av ytvatten, så att alla relevanta kvalitetsfaktorer för alla vattenförekomster omfattas, inklusive hydromorfologiska kvalitetsfaktorer och föroreningar i kustvatten som är typiska för avrinningsdistrikt. ·Vidta effektiva grundläggande åtgärder och tilläggsåtgärder för att ta itu med diffusa föroreningar från jordbruket, huvudsakligen fosfater (t.ex. åtgärder för att förhindra jordflykt genom avrinning och sedimentering, lämpligt bortskaffande av gödsel, integrerad skadedjursbekämpning). ·Vidta åtgärder för att säkerställa att planer för hantering av översvämningsrisker samordnas med den nationella anpassningsstrategin för klimatförändringarna. Kemikalier EU försöker se till att kemikalier senast 2020 produceras och används på sätt som minimerar alla betydande negativa effekter på människors hälsa och miljön. En EU-strategi för en giftfri miljö som främjar innovation och utveckling av hållbara ersättningsprodukter, inklusive icke-kemiska alternativ, håller på att utarbetas. EU:s kemikalielagstiftning erbjuder ett grundläggande skydd för människors hälsa och miljön. Den säkerställer även stabilitet och förutsebarhet för företag som är verksamma på den inre marknaden. Under 2016 offentliggjorde Europeiska kemikaliemyndigheten (Echa) en rapport om Reach och CLP-förordningen som visade att verkställighetsåtgärderna fortfarande håller på att utarbetas. Medlemsstaterna samarbetar på nära håll inom ramen för forumet för informationsutbyte om verkställighet . Detta samarbete har visat att det finns utrymme för en ökning av verkställighetsåtgärdernas effektivitet, i synnerhet för registreringsskyldigheter och säkerhetsdatablad, där den bristande efterlevnaden fortfarande är relativt hög. Samtidigt som framsteg har gjorts finns det utrymme för ytterligare förbättringar och harmonisering av nationella verkställighetsåtgärder över hela EU, inklusive kontroller av importvaror. Verkställigheten är fortfarande låg i en del medlemsstater, i synnerhet för importkontroller och skyldigheter rörande leveranskedjan. Verkställighetsarkitekturen är mångfacetterad i de flesta EU-länder, och verkställighetsprojekten visar på skillnader i efterlevnad mellan medlemsstater (en del tenderar till exempel att systematiskt rapportera bättre efterlevnad än EU:s genomsnitt och en del lägre). En kommissionsstudie från 2015 framhöll redan då vikten av en harmoniserad marknadsövervakning och verkställighet vid tillämpning av Reach på medlemsstatsnivå, och ansåg att det var en avgörande framgångsfaktor för en väl fungerande, harmoniserad inre marknad. I mars 2018 publicerade kommissionen en utvärdering av Reach där man underströk behovet av att förbättra verkställigheten för att säkerställa lika villkor, uppfylla målen med Reach och säkerställa överensstämmelsen med åtgärder som syftar till att förbättra den miljömässiga efterlevnaden och miljöstyrningen. En konsekvent rapportering av medlemsstaternas verkställighetsåtgärder ansågs ha av central betydelse för detta. Olika myndigheter ansvarar för verkställigheten av Reach, CLP-förordningen och förordningen om biocidprodukter i Finland. Social- och hälsovårdsministeriet och Miljöministeriet ansvarar för den allmänna förvaltningen och översynen av Reach-förordningen, CLP-förordningen och förordningen om biocidprodukter i Finland. Det finska säkerhets- och kemikalieverket (Tukes) har utsetts till behörig myndighet för Reach-förordningen och CLP-förordningen och till behörig myndighet för förordningen om biocidprodukter. Tukes ansvarar för verkställandet av alla bestämmelser i Reach-förordningen, CLP-förordningen och förordningen om biocidprodukter när det gäller saluföring av kemikalier, biocider och behandlade varor. Tukes ansvarar för den nationella hjälpcentralen för Reach-förordningen, CLP-förordningen och förordningen om biocidprodukter.

Att göra städer mer hållbara EU:s politik om stadsmiljön uppmuntrar städer att införa politiska åtgärder för hållbar stadsplanering och stadsutformning. Dessa bör inbegripa innovativa strategier för offentlig transport och mobilitet i städer, hållbara byggnader, energieffektivitet och bevarande av den biologiska mångfalden i städerna. Den del av befolkningen som bor i städer i Europa förväntas öka till drygt 80 % fram till 2050. Stadsområden utgör särskilda utmaningar för miljön och människors hälsa, men de skapar också möjligheter för en mer effektiv resursanvändning. EU uppmuntrar kommuner att bli grönare genom initiativ såsom utmärkelserna ”Europas miljöhuvudstad” och ”Green Leaf” samt verktyget Green City Tool . Att finansiera grönare städer Finland har öronmärkt 39,5 miljoner euro eller 5 % av sin tilldelning inom ramen för Europeiska regionala utvecklingsfonden (Eruf) för investeringar i hållbar stadsutvecklingsåtgärder (som en del av sin ”integrerade territoriella investering”), huvudsakligen i de sex största städerna i Finland. Finland deltar i det Europeiska nätverket för stadsutveckling. Detta nätverk utgörs av mer än 500 städer i hela EU som ansvarar för att genomföra integrerade åtgärder på grundval av hållbara stadsutvecklingsstrategier som finansieras av Eruf under perioden 2014–2020. Bland nätverkets initiativ stöder Eruf innovativa åtgärder i städerna som ett sätt att prova nya och oprövade lösningar för att åtgärda stadsutmaningar. De innovativa åtgärderna i städerna har en total Eruf-budget på 372 miljoner euro för 2014–2020. Ett projekt inom ramen för dessa åtgärder (CitiCAP, med en budget på 3,8 miljoner euro) pågår i Lahtis och tar upp hållbar mobilitet i städerna. Målet är att hitta de mest inspirerande sätten för att få fler människor att gå, cykla och använda kollektivtrafiken. Via CitiCAP kommer Lahtis att utveckla ett helt nytt offentligt incitament, den enskilda koldioxidhandeln, som man hoppas kommer att revolutionera människors deltagande i minskningen av klimatförändringarna. Ett annat sådant projekt (med en budget på 3,4 miljoner euro) genomförs i Villmanstrand och handlar om det som kallas den urbana infrarevolutionen. Det rör material i den cirkulära ekonomin och utvecklingen av nya metoder för att producera materialåtervinningsbara och funktionella byggprodukter för städer. Man hoppas att dess koldioxidsnåla lösningar som är lämpliga för den cirkulära ekonomin ska revolutionera bygg- och anläggningsverksamheten i städer. Sidoflödena från industrin används inom byggverksamheten i städer genom att kombinera dem för att framställa högvärdiga material som ska ersätta betong. Koldioxidutsläppen minskas genom att man undviker att använda cement och föredrar lokala materialkällor. Deltagande i EU:s stadsinitiativ och stadsnätverk De finska kommunerna deltar i allmänhet i EU:s miljöskydds- och klimatförändringsinitiativ. Olika finska städer, samhällen och regioner deltar i Urbact-initiativet för att stödja hållbar utveckling. Detta sker genom deras deltagande i fem olika tematiska nätverk. EU-agendan för städer tillhandahåller också ett nätverk för olika myndighetsnivåer för att åtgärda städernas hållbarhet. Helsingfors är en ledande partner i partnerskapet för luftkvalitet. Stadsutvecklingspolitiken håller på att få en allt mer framträdande roll i Finland. De större städerna används mer systematiskt som motorer för att driva regionernas och hela landets tillväxt. Större städer har undertecknat tillväxtavtal för att öka sin konkurrenskraft och ekonomiska motståndskraft, förbättra markanvändningen, bostäderna och transporterna och bli mer socialt hållbara. Flera nätverksprojekt inom Horisont 2020 har också bidragit till de finska städernas hållbarhet. I Civitas-projektet ingår tre kommuner som representerar Finland i en gemensam strävan efter att åstadkomma renare och bättre transporter i städerna. Finska städer deltar också aktivt i initiativ såsom Eurocities och EU:s borgmästaravtal (tolv finska städer deltar i EU:s borgmästaravtal). I maj 2018 hade Helsingfors, Joensuu, Lahtis, Uleåborg, Tammerfors och Vanda redan lämnat in sina handlingsplaner inför 2020 och deras resultat granskas nu. Ytterligare tre städer har lagt fram sina handlingsplaner och åtaganden för klimatet antingen fram till 2020 eller 2030. Dessa stadsinitiativ och stadsnätverk bör välkomnas och uppmuntras, eftersom de bidrar till en bättre stadsmiljö. Under 2017 ansåg 10,3 % av den finska befolkningen som bor i städer att deras bostadsområde påverkades av föroreningar, smuts eller andra miljöproblem, vilket var en ökning från 8,6 % 2016 och 10,1 % 2015. Dessa siffror är betydligt lägre än nivåerna för EU-28 (20 % under 2017 och 18,9 % under 2016) och är likvärdiga med Sveriges och Danmarks siffror. Naturen och städerna Endast 3 % av Natura 2000-nätverket i Finland finns i funktionella stadsområden, vilket är långt under EU-genomsnittet på 15 % (se figur 19). Figur 19: Andel av Natura 2000-nätverket i funktionella stadsområden

Stadsutvidgning Finland hade en viktad stadstillväxttakt på 0,61 UPU/m2 under 2009 jämfört med genomsnittet för Europa (EU-28 +4) på 1,64 UPU/m2, efter att ha ökat med 3,4 % från 2006 till 2009. Trafikträngsel och rörlighet i städerna Trafikträngsel tillhör inte ett av de huvudsakliga miljöproblemen i Finland. Många av de ämnen som tas upp i denna rapport har dock i viss mån att göra med trafikträngsel, i synnerhet luftkvalitet och buller. Det totala antalet fordon i Finland steg till 3,3 miljoner under 2016, vilket ökade andelen fordon per 1 000 invånare från 580 under 2014 till 604 under 2016. Denna ökning har dock lett till att den genomsnittlige bilföraren tillbringar färre timmar per år i trafikstockningar, från 19,9 under 2014 till 17,9 timmar under 2016. Detta betyder att Finland låg långt under det land som hade sämst resultat i EU (dvs. Storbritannien med 45,1 timmar). Vägtrafikintensiteten per enhet BNP i Finland under 2014 var 310 fordonskilometer per 1 000 amerikanska dollar, vilket låg över genomsnittet för de europeiska OECD-länderna på 254 fordonskilometer per 1 000 amerikanska dollar. Uppdelningen mellan transportslag för passagerartransport under 2015 visar att personbilarna i Finland stod för 85 % av passagerartransporterna inom landet (EU-28: 83,4 %), medan bussar och trådbussar stod för omkring 9,7 % (EU-28: 9,1 %) och tåg för 5,3 % (EU-28: 7,6 %). Del II: Ram som tillhandahåller nödvändiga förutsättningar: verktyg för genomförande 4.Miljöbeskattning, miljöanpassad offentlig upphandling, miljöfinansiering och miljöinvesteringar Miljöbeskattning och miljöskadliga subventioner Finansiella incitament, beskattning och andra ekonomiska instrument är ändamålsenliga och effektiva sätt för att uppnå miljöpolitiska mål. Handlingsplanen för den cirkulära ekonomin uppmuntrar användningen av dessa. Miljöskadliga subventioner övervakas inom ramen för den europeiska planeringsterminen och styrningsprocessen för energiunionen. Finlands intäkter från miljörelaterade skatter är fortfarande högre än genomsnittet för EU. Miljöskatterna svarade för 2,99 % av BNP under 2017 (genomsnittet för EU-28: 2,4 %) i enlighet med figur 20, och energiskatterna för 1,99 % av BNP jämfört med EU-genomsnittet på 1,84 %. Under samma år uppgick intäkterna från miljöskatter till 6,88 % av de totala intäkterna från skatter och socialförsäkringsavgifter (högre än genomsnittet för EU-28 på 5,97 %). Beskattningsstrukturen visar att andelen intäkter från skatt på arbete i förhållande till de totala skatteintäkterna är högre än genomsnittet i EU, med 51,3 % under 2016, medan den implicita skattenivån för arbete var 40,7 %. Konsumtionsskatterna var fortsatt relativt låga (32,7 %, på 15:e plats i EU-28), vilket pekar på viss potential att flytta skatter från arbete till konsumtion och i synnerhet till miljöskatter. Skatterna har dock nyligen höjts på transportbränslen och energiinnehållsskatten, och koldioxidskatten har höjts på uppvärmningsbränslen. Kommissionen har upprepade gånger noterat i den europeiska planeringsterminen att intäkterna från miljöskatter i Finland har ökat under senare år och är bland de högsta i EU. I 2018 års landsrapport för Finland påpekade kommissionen att miljöskatternas sammansättning har ändrats, med en gradvis ökning av skatterna på koldioxid från uppvärmning, kraftstationer och maskiner, liksom en ökning av skatten på avfall. Likaledes innehåller rapporten ett förslag att införa nya politiska instrument, såsom skatter eller avgifter, för att främja förebyggandet av avfall, göra återanvändning och materialåtervinning mer ekonomiskt attraktiva och dirigera bort återanvändningsbart och materialåtervinningsbart avfall från förbränning (se kapitel 1 om avfallshantering). Figur 20: Intäkter från miljöskatter i % av BNP 2017 Det är också värt att notera att pantsystemet och förpackningsskatten anses vara mycket framgångsrika tack vare nära samarbete mellan de berörda parterna.

Under tiden minskade subventionerna för fossila bränslen under det senaste årtiondet och hade nästan försvunnit 2016. Skatteundantagen ökade dock under de senaste åren och förekom under 2016 för fossila bränslen som används för transport, fritidsflyg, mobila maskiner, jordbruk, energiintensiva företag, uppvärmning m.m. Dessa undantag uppgick till 1 600 miljoner euro under 2016. Betydande framsteg har gjorts när det gäller att minska det differentierade dieselpriset (prisskillnaden för diesel jämfört med bensin) sedan 2005. Under 2016 uppgick skillnaden mellan skattesatserna för bensin och diesel till 32 %, medan den under 2005 uppgick till 84 %. Punktskattesatserna för bensin och diesel under 2016 låg kvar på samma nivåer jämfört med skattesatserna för 2015 (0,68 euro per liter för bensin och 0,51 euro för diesel). Koldioxidbaserade skatter för motorfordon har införts i landet. Registreringsskatten och den årliga vägtrafikskatten för bilar baseras på utsläppen. Punktskatterna för vägtrafikbränslen är beroende av energiinnehållet och koldioxidutsläppen. Incitament för att uppmuntra köp av bilar med lägre koldioxidutsläpp infördes 2016. Dessa incitament var kopplade till de årliga vägtrafikskatterna och vägtrafiksubventionerna och till vägtullar, trängselavgifter och avgifter för låga utsläppszoner. De var emellertid även kopplade till köp av renare fordon. Det fanns inga incitament med anknytning till prioriterad användning av väginfrastruktur. Nya fordon som köps i Finland är lika miljövänliga som genomsnittet i EU, med genomsnittliga koldioxidutsläpp på 120 gram per kilometer (genomsnittet för EU: 118 gram under 2016). Användningen av alternativa bränslen i personbilar som säljs i Finland har ökat betydligt under senare år. Andelen nya personbilar som använder alternativa bränslen var fyra gånger högre 2016 än 2013. Allt fler laddplatser och stöd till att införskaffa helt elektriska fordon stöder också spridningen av elektriska fordon på marknaden. Miljöanpassad offentlig upphandling EU:s politik om miljöanpassad offentlig upphandling uppmuntrar medlemsstaterna att vida ytterligare åtgärder för att tillämpa kriterierna för miljöanpassad upphandling på minst 50 % av de offentliga anbudsinfordringarna. Europeiska kommissionen bidrar till att öka användningen av offentlig upphandling som ett strategiskt verktyg för att stödja miljöskyddet. Den offentliga upphandlingens köpkraft uppgår till omkring 1,8 biljoner euro i EU (omkring 14 % av BNP). En betydande andel av dessa pengar går till sektorer med stor inverkan på miljön, såsom bygg- eller transportbranschen. Miljöanpassad offentlig upphandling kan därför i hög grad bidra till att minska offentliga utgifters negativa inverkan på miljön och kan bidra till att stödja hållbara innovativa företag. Kommissionen har lagt fram förslag på EU-kriterier för miljöanpassad offentlig upphandling. En nationell strategi om miljöanpassad offentlig upphandling ingår i den finska regeringens beslut från 2013 om främjandet av hållbara miljö- och energimässiga lösningar (lösningar med ren teknik) inom offentlig upphandling. Finland har fastställt ambitiösa mål i form av rekommendationer för staten, och även för regionala och lokala myndigheter. Mål har även fastställts som gradvis ökar med tiden och syftar till att uppnå 100 % miljöanpassad offentlig upphandling på central nivå. Finlands mål är att ha nära-nollenergibyggnader efter 2017 vid nybyggnad av offentliga byggnader. Andelen nya framdrivningslösningar som används (t.ex. elektricitet, etanol, naturgas eller hybriddrift) måste utgöra minst 30 % av alla fordon som används. Dessutom måste 10 % av den mat som serveras vid offentliga inrättningar vara ekologisk senast 2015 och 20 % senast 2020. Kriterierna för miljöanpassad offentlig upphandling utarbetas på nationell nivå. Det finns vägledning och kriterier för 16 upphandlingsområden, bland annat livsmedel och cateringtjänster, fordon och transport, byggverksamhet, energitjänster, energirelaterade produkter och textiler (arbetskläder). Kriterier för miljöanpassad offentlig upphandling är också under utveckling för möbler, stödtjänster, professionell köksutrustning och tryckeritjänster. För att stödja en strategisk användning av offentlig upphandling har Finland inrättat ett nationellt kompetenscentrum för hållbar och innovativ offentlig upphandling i mars 2018. De huvudsakliga tjänsterna inbegriper strategier för upphandling av innovativa lösningar, pilottester av gröna avtal, upprätthållande av ett nationellt nätverk för förändring och skapande av vägar till internationell upphandling och finansiering. En studie som utförts av Europaparlamentet noterar att Finland delvis har genomfört den nationella handlingsplanen för miljöanpassad offentlig upphandling. Miljöfinansiering och miljöinvesteringar Reglerna för de europeiska struktur- och investeringsfonderna (ESI-fonderna) förpliktigar medlemsstaterna att främja miljön och klimatet i sina finansieringsstrategier och finansieringsprogram för ekonomisk, social och territoriell sammanhållning, landsbygdsutveckling och havspolitik. För att uppnå hållbarhet krävs en mobilisering av offentliga och privata finansieringskällor . Det är nödvändigt att utnyttja de europeiska struktur- och investeringsfonderna (ESI-fonderna) om länderna ska kunna nå sina miljömål och integrera dem i andra politikområden. Även andra instrument, t.ex. Horisont 2020, Lifeprogrammet och Europeiska fonden för strategiska investeringar (Efsi) , kan stödja genomförandet och spridningen av god praxis. I 2017 års Eurobarometer om EU-medborgarnas åsikter om miljön stöder 87 % av de finska medborgarna mer EU-investeringar i miljöskydd i allmänhet (genomsnittet för EU-28: 85 %).

Europeiska struktur- och investeringsfonderna 2014–2020 Finland har avsatt 3,76 miljarder euro från ESI-fonderna under perioden 2014–2020 till fem nationella och regionala program (se figur 19). Med denna EU-finansiering och ett nationellt bidrag på 4,66 miljarder euro har Finland en total budget på 8,42 miljarder euro för investeringar i olika områden, såsom förbättring av konkurrenskraften, främjande av forskning och innovation, skapande av sysselsättning, främjande av utbildning, övergång till en koldioxidsnål ekonomi och skydd av miljön.

Sammanhållningspolitik Finland förvaltar två operativa program inom ramen för EU:s sammanhållningspolitik för 2014–2020 (ett för det finska fastlandet och ett för Åland) som ska få finansiering från Europeiska regionala utvecklingsfonden (Eruf) och Europeiska socialfonden (ESF). För 2014–2020 har Finland tilldelats omkring 1,47 miljarder euro totalt genom finansieringen av sammanhållningspolitiken, varav ·999,1 miljoner euro för mer utvecklade regioner (samtliga), ·161,3 miljoner euro för europeiskt territoriellt samarbete, ·305,3 miljoner euro för de norra glesbefolkade regionerna.

Figur 21: ESI-fonderna 2014–2020 – EU-tilldelning per tematiskt område (i miljarder euro) Av denna finansiering av sammanhållningspolitiken kommer ESF i Finland att tillhandahålla minst 515 miljoner euro. Det faktiska beloppet kommer att fastställas på grundval av de särskilda utmaningar som landet måste ta itu med i de områden som omfattas av ESF. Eruf-finansieringen kommer i synnerhet att vara inriktad på innovation och forskning om innovativ energiteknik, inklusive havsbaserad energiproduktion och energieffektivitet, smarta byggnader, träkonstruktionsteknik, utveckling av modeller och processer samt pilotprojekt. Eruf-finansieringen kommer att inriktas på nya koldioxidsnåla produkter och tjänster, som också kommer att bli tillgängliga på marknaden genom städers och småstäders koldioxidsnåla strategier. Små och medelstora företag kommer att förbättra sin energieffektivitet genom nya energieffektiva innovationer och investeringar som stöder hållbar tillväxt. I synnerhet kommer detta att skapa möjligheter för nya typer av energitjänster, främja affärsverksamhet i landsbygdsområden och bidra till att hitta lösningar för decentraliserad energiproduktion. Övergången till en koldioxidsnål ekonomi är högprioriterad för Eruf i Finland: i stället för att tilldela 20 % till detta tematiska mål (det fastställda kravet), har Finland tilldelat 25 %. Landsbygdsutveckling I landsbygdsutvecklingsprogrammet för det finska fastlandet beskrivs Finlands prioriteringar för användningen av omkring 5,7 miljarder euro i offentliga medel. Av detta paket kommer 28 % att gå till klimatrelaterade miljöåtgärder inom jordbruket (1,6 miljarder euro) medan andra miljöinriktade åtgärder såsom ekologiskt jordbruk kommer att få runt 6 % av det totala paketet (333 miljoner euro). Finland har till exempel nyligen inriktat sig på förebyggande av utbredda skador på skogen som orsakas av skadliga medel som redan finns i Finland för att kompensera skogsskötsel- och skogsbrukssektorn. Målet är att bidra till att bevara/återställa skogarnas ekosystem och biologiska mångfald eller det traditionella landskapet efter skador eller försämring av trädens tillväxt eller kvalitet i Finlands skogar som orsakas av ryggradslösa djur, svampar, bakterier eller virus. Detta projekt är inriktat på att stödja användningen av biologiska bekämpningsmedel och inte kemiskt baserade ersättningsmedel som är mer kraftigt verkande. Europeiska havs- och fiskerifonden Finlands investeringspaket för landets maritima sektor samt fiskeri- och vattenbrukssektorer uppgår till 140,9 miljoner euro, inklusive 74,4 miljoner euro i EU-finansiering. Finlands operativa program för hållbart fiske syftar till att främja ett miljömässigt hållbart, resurseffektivt, innovativt, konkurrenskraftigt och kunskapsbaserat fiske. Programmet inbegriper åtgärder och investeringar som driver fram lönsamma verksamheter, främjar efterfrågan på fisk, ökar den logistiska effektiviteten, förbättrar fiskeredskapens selektivitet, använder en strategi för fysisk maritim planering som utgår från fiskenäringens synvinkel och förbättrar allmänhetens bild av denna näring genom att främja dialog och konflikthantering. Fleråriga innovationsprogram för ett hållbart fiske och det miljömässiga återställandet av fisket kommer att inledas i samarbete med intressenterna. Genom att samarbeta kommer branschen, förvaltare, forskare och miljöexperter att utveckla metoder, till exempel för att hjälpa fiskare att anpassa sig till att arbeta nära en skyddad sälpopulation. Vad gäller vattenbruket kommer stödet från Europeiska havs- och fiskerifonden att inriktas på investeringar som främjar hållbar tillväxt och förnyelse inom sektorn och uppmuntrar en diversifiering av produktionen och minskad miljöpåverkan. Ett flerårigt forsknings- och utvecklingsprogram kommer att genomföras i samarbete med intressenterna. Det internationella samarbetet i Östersjöområdet och med de nordiska länderna kommer att förstärkas. Fonden för ett sammanlänkat Europa (FSE) FSE är ett viktigt finansieringsinstrument på EU-nivå som utvecklats särskilt för direkta investeringar i europeiska transporter, energi och digital infrastruktur för att åtgärda felande länkar och flaskhalsar och främja hållbarheten.

I slutet av 2017 hade Finland undertecknat avtal för 164 miljoner euro för projekt inom ramen för FSE Transport. Horisont 2020 Finland har tagit emot Horisont 2020-finansiering sedan programmet inleddes 2014. I januari 2019 har 584 deltagare tilldelats ett högsta belopp på 233,8 miljoner euro för projekt från samhällsutmaningsrelaterade arbetsprogram som avser miljöfrågor . Förutom de ovannämnda arbetsprogrammen förekommer utgifter för klimat och biologisk mångfald inom hela Horisont 2020. I Finland inbegrep de projekt som godkändes för finansiering i alla arbetsprogram inom Horisont 2020 fram till december 2018 244 miljoner euro som anslagits till klimatåtgärder (28,2 % av det totala Horisont 2020-bidraget till landet) och 40 miljoner euro för åtgärder avseende biologisk mångfald (4,7 % av Horisont 2020-bidraget till landet). Life-programmet Life-programmet är EU:s finansieringsinstrument för miljön och klimatåtgärder. Sedan 1992, när Life-programmet inleddes, har totalt 141 projekt medfinansierats i Finland. Tillsammans utgör de en total investering på 268 miljoner euro, varav 124 miljoner euro kommer från EU. Av dessa projekt var 89 inriktade på miljömässig innovation, 51 på naturvård och ett på information och kommunikation. För perioden 2014–2017 anslog EU 10 miljoner euro i finansiering till finska projekt. LIFE EconomisE-projektet är ett av dessa. Det syftar till att frigöra investeringspotentialen för ett motståndskraftigt koldioxidsnålt byggnadsbestånd, med mer än 500 000 euro i EU-finansiering. Europeiska investeringsbanken EIB:s lån i Finland uppgick till mer än 7,1 miljarder euro under perioden 2013–2017. Bara under 2018 lånade EIB-gruppen ut över 1,9 miljarder euro till finska företag och offentliga institutioner, vilket redovisas i figur 22. Av detta belopp investerades 649 miljoner euro (34 %) direkt i miljörelaterade projekt. Figur 22: EIB:s lån till Finland 2018 Europeiska fonden för strategiska investeringar Europeiska fonden för strategiska investeringar (Efsi) är ett initiativ som bidrar till att överbrygga det befintliga investeringsgapet i EU. I januari 2019 hade Efsi mobiliserat över 2,0 miljarder euro i Finland, och de sekundära investeringar som initieras av denna finansiering förväntas utgöra över 7,9 miljarder euro. Finansieringen för grön infrastruktur kommer från den övergripande ramen för finansiering av bevarandet av den biologiska mångfalden i Finland. Detta inbegriper öronmärkta medel för naturvård och finansiering inom olika sektorer (jordbruk, skogsbruk, fiske osv.). Som i alla EU-länder utgör finansieringen en blandning av EU-källor (t.ex. åtgärder inom landsbygdsutvecklingsprogram inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken) och nationella källor. Nationell miljöfinansiering Finland lade 499 miljoner euro på miljöskydd under 2016, samma belopp som under 2015. Av dessa utbetalningar tilldelades 15 % till avfallshantering (genomsnittet i EU: 49,7 %). 175 miljoner euro anslogs till föroreningsbekämpning (35 % av totalsumman). Av Finlands miljökostnader tilldelades 14 % till skyddet av den biologiska mångfalden och landskapet (70 miljoner euro). Mellan 2012 och 2016 uppgick den allmänna statliga finansieringen till miljöskydd till totalt 2,54 miljarder euro. Såsom har nämnts genom hela rapporten är en av Finlands utmaningar att se till att miljöfinansieringen håller sig på en lämplig nivå. Befintliga finansiella luckor i naturskyddet försenar ett korrekt genomförande av EU:s miljörätt och miljöpolitik. Att säkerställa att det finns finansiella resurser för att minska genomförandegapet bör därför prioriteras av landet. Prioriterade åtgärder under 2019 ·Ta vara på finansieringsmöjligheterna för Natura 2000 inom ramen för nästa fleråriga budgetram, även med avseende på förebyggande åtgärder mot potentiella skador som orsakas av skyddade arter.





5.Stärka miljöstyrningen Information, allmänhetens deltagande och tillgång till rättslig prövning Medborgarna kan skydda miljön på ett mer effektivt sätt om de kan förlita sig på Århuskonventionens tre ”pelare”: i) Tillgång till information. ii) Allmänhetens deltagande i beslutsfattandet. iii) Tillgång till rättslig prövning av miljöärenden. Det är av avgörande betydelse för offentliga myndigheter, allmänheten och företag att miljöinformation delas på ett effektivt och ändamålsenligt sätt. Allmänhetens deltagande gör det möjligt för myndigheterna att fatta beslut som tar hänsyn till allmänhetens behov. Tillgång till rättslig prövning är ett antal garantier som gör det möjligt för medborgare och icke-statliga organisationer att använda de nationella domstolarna för att skydda miljön. Detta inbegriper rätten att föra talan inför domstol (”talerätt”). Miljöinformation Finland har en sammanlänkad strategi för tillhandahållande av miljöinformation. På portalen tillhörande Finlands miljöförvaltning finns all miljöinformation. Information om vatten och avfall finns att tillgå på miljöministeriets portal. Visa datamängder saknas dock för habitat-, vatten-, kemikalie- och avfallsdirektiven. Finlands genomförande av Inspire-direktivet kan förbättras. Landets resultat granskades på grundval av dess genomföranderapport för 2016 och dess senaste övervakningsdata från 2017. Finland har gjort stora framsteg när det gäller samordning, identifiering av datamängder och dokumentation av data och har uppnått höga genomförandenivåer. Ytterligare insatser behövs för att göra dessa data tillgängliga genom tjänster, förbättra villkoren för återanvändning av data och prioritera miljörelaterade datamängder i genomförandet. Detta gäller särskilt de datamängder som identifierats som rumsliga datamängder av stort värde för genomförandet av miljölagstiftningen. Figur 23: Åtkomst till rumsliga data via visnings- och nedladdningstjänster i Finland (2017) Allmänhetens deltagande I Finland styrs allmänhetens deltagande vanligtvis av förvaltningslagen (434/2003), som innehåller bestämmelser om god förvaltning och om det förfarande som är tillämpligt i administrativa frågor. Dessutom säkerställer miljöskyddslagen (527/2014) och miljöskyddsdekretet (713/2014) och andra sektorsspecifika miljölagar att de parter som är inblandade och ”övriga personer” kan lämna in sin redogörelse med ansökningshandlingar under tillstånds- och beslutsförfarandet. I Finland finns det även en väl etablerad praxis rörande allmänhetens medverkan i utarbetandet av lagförslag. Riktlinjerna om samråd vid utarbetande av lagförslag i Finland har fastställts som god praxis i kommissionens verktygslåda för bättre lagstiftning. Finland har en handlingsplan för öppen förvaltning, som