A4-0053/96

Resolution om stärkandet av valutasamarbetet i världen för en bättre reglering av valuta- och finansmarknader

Europaparlamentet utfärdar denna resolution

- med beaktande av meddelandet från G7-mötet i Halifax (Nova Scotia) den 15- 17 juni 1995,

- med beaktande av sin resolution av den 15 december 1993 om det internationella valutasamarbetet inom ramen för minskningen av restriktionerna på kapitalmarknaderna ((EGT nr C 20, 14.1.1994, s. 74.)),

- med beaktande av sin resolution av den 22 september 1995 om finansiella derivatinstrument, deras nuvarande roll på kapitalmarknaderna, deras fördelar och risker ((EGT nr C 269, 16.10.1995, s. 217.)),

- med beaktande av artikel 148 i arbetsordningen,

- med beaktande av betänkandet från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik (A4-0053/96), och med beaktande av följande:

A. Efter sammanbrottet av Bretton Woods-systemet har de främsta strukturella förändringarna inom världsekonomin varit bland annat den snabba expansionen och integreringen av de internationella finansmarknaderna, borttagandet av restriktioner för kapitalrörelser och övergången från ett system med fasta men justerbara växelkurser till ett blandat system där länderna har frihet att välja växelkurssystem.

B. Det finns en tendens till globalisering av finans- och kapitalmarknaderna på grund av avregleringen av de nationella finansmarknaderna, liberalisering av de internationella kapitalrörelserna, finansiella innovationerna och de tekniska framsteg inom databehandling och telekommunikationer.

C. Liberaliseringen av kapitalrörelser framskrider sida vid sida med utarbetandet av projekt, t.ex. Bakers och Bradys planer, i syfte att återföra kapital till länder från vilka det flytt.

D. Liberaliseringen av kapitalrörelser medför vissa fördelar för medborgarna och ekonomin i och med att konkurrensen ökar finanssystemets effektivitet.

E. Finansiella derivatinstrument kan, om de används på rätt sätt, hjälpa företagen att styra de finansiella riskerna på ett effektivare sätt, men kan också, under vissa förutsättningar, öka dessa risker genom att stärka trender av kumulativ instabilitet på finansmarknaden.

F. Det bör betonas att tendensen till globalisering av finansmarknaderna har minskat regeringarnas möjlighet att utöva sin traditionella ekonomiska politik. Regeringarna måste därför skapa nya former av samarbetspolitik och sammanslå sina ansträngningar för att i internationell skala återinföra denna förmåga till kontroll av den ekonomiska processen som man gått miste om på nationell nivå, och för att införa en rationell ordning för de starka krafter som frigjorts genom internationaliseringen.

G. En internationaliserad kapitalmarknad utövar, i den mån den fungerar bra, en disciplinerande effekt i den betydelsen att den gynnar genomförandet av en sådan ekonomisk politik från regeringarnas sida som överensstämmer med sunda ekonomiska principer.

H. De länder, vilkas ekonomiska politik frångår de ekonomiska grundprinciperna, straffas enligt en nyligen genomförd OECD-undersökning med en långsiktigt högre realränta.

I. I enlighet med ovan nämnda undersökning måste de länder som har ett stort budgetunderskott, ett stort underskott i bytesbalansen eller en traditionellt hög inflation leva med högre realränta.

J. Om den internationella kapitalmarknaden genom högre räntor straffar de regeringar som för en slapp ekonomisk politik, kommer dessa regeringar att vara mer benägna att föra en striktare politik.

K. Den disciplin som den internationaliserade marknaden har infört innebär inte att den alltid fungerar korrekt, eftersom den kan utöva sin disciplin felaktigt med överdrivna reaktioner på kort sikt, vilka kan få allvarliga ekonomiska och sociala konsekvenser som kan bli långvariga och förvandlas till permanenta snedvridningar.

L. Regeringarnas roll bör alltså vara att föra en ekonomisk politik som undviker destabiliserande marknadsreaktioner och säkerställer att marknaderna är bättre informerade för att de på ett bättre sätt skall kunna spela sin disciplinbefordrande roll.

M. Syftet med en regerings agerande bör vara att utnyttja den globala kapitalmarknadens effektivitet i syfte att förbättra tillämpningen av sund ekonomisk politik, vilket på lång sikt skulle gynna företag, arbetstagare, sparare och pensionärer.

N. D-marken har karaktären av en tillflyktsvaluta och dollarns nuvarande svaghet medför att kapital investeras i den tyska valutan, vilket framkallar en appreciering av denna, till skada för svagare valutor.

O. Dollarn står för närvarande för 60 % av världens valutareserver och ungefär hälften av de totala privata finansiella tillgångarna; dessa siffror motsvarar inte betydelsen av USA:s ekonomi som står för endast 20 % av den totala produktionen i världen och 14 % av världshandeln.

Beträffande finanspolitiskt samarbete

1. Parlamentet understryker att myndigheterna i de tre största industriländerna (USA, Japan och Tyskland) i detta syfte bör undvika skadliga inflations- och deflationscykler, bör uppnå en hållbar position i fråga om offentliga finanser och bytesbalansen och bör vidta lämpliga strukturerade reformer för att möjliggöra detta,

2. uppmanar därför till finanspolitiskt samarbete och samordning som en del av en överenskommen lagstiftningspolitik som antar utmaningarna från den globaliserade marknaden, och stöder skapandet av ett internationellt ekonomiskt råd, efter FN:s säkerhetsråds modell, som skulle kunna skapa de villkor som krävs för ett förbättrat monetärt samarbete,

3. sluter sig till att målet för internationellt monetärt och finansiellt samarbete kommer att vara att genomföra en finansiell och skattemässig politik som, tack vare stimulans från globaliseringen av kapitalmarknaden, kommer att leda till lägre långfristiga räntor och hållbar ekonomisk utveckling,

Beträffande valutakurssamarbete

4. konstaterar att erfarenheten visar att en politisk samordning från fall till fall av finanspolitiska åtgärder mellan de tre dominerande ekonomierna (USA, Japan och Europeiska unionen) är politiskt ogenomförbar utan en institutionell ram, eftersom regeringarna inte är beredda att underordna den nationella ekonomiska politiken en internationell målsättning,

5. understryker att ett system med flytande växelkurser kan leda till en varaktig över- och undervärdering av växelkurserna på medellång och lång sikt, vilken i sin tur kan orsaka verklig ekonomisk skada; denna snedvridning kan uppstå när växelkursen under en lång tidsperiod avviker från den nivå som stämmer överens med de ekonomiska grundprinciperna eller när växelkursen speglar en olämplig eller ohållbar politik,

6. anser att växelkurserna, vid långvarig över- och undervärdering av de viktigaste valutorna, bör vara ett av de viktigaste föremålen för internationell politisk samordning, även om målsättningen med denna samordning inte är att begränsa valutakursernas rörelser till fastställda fluktuationsmönster,

7. betonar att det tryck som utövas genom internationell samordning, vid en varaktig sådan över- eller undervärdering av valutakursen som beror på olämplig och ohållbar politik från regeringarnas sida, kan hjälpa till att styra nationell politik i rätt riktning,

8. anser att officiella ingripanden som instrument för reglering av valutamarknaden endast kommer att ha en begränsad inverkan om de inte baseras på sunda ekonomiska grundprinciper,

9. föreslår att det nuvarande internationella valutasystemet som grundar sig på dollarns dominans bör utvecklas mot ett system där andra valutor, inklusive den gemensamma europeiska valutan, bör spela en viktigare roll i det internationella monetära samarbetet,

10. anmodar kommissionen att lägga fram en vitbok om:

- EU:s roll inom Internationella valutafonden (IMF) och Världsbanken efter inledandet av EMU:s tredje fas, och om

- den finansiella stödmekanism som behövs för att upprätta ett system som syftar till att göra växelkursfluktuationerna för euro, dollar och yen inom IMF så små som möjligt,

Beträffande samarbetet angående utlandsskulden

11. uppmanar internationella finansiella institutioner med utlåningskapacitet att vidta lämpliga åtgärder för att förbättra utvecklingsländernas, övergångsekonomiernas och de fattigaste ländernas tillgång till internationella privata kapitalmarknader, och på så sätt bidra till att stärka deras finansiella trovärdighet; skuldlättnader och koncessionslån till gäldenärsländer i tredje världen, i den utsträckning det är motiverat av deras inkomstnivå och bristande betalningsförmåga, skall utgöra en del av dessa åtgärder,

Beträffande den institutionella ramen för samarbetet

12. stöder G7:s åsikt att det bästa sättet att uppnå stabilitet i växelkurserna är att genomföra en valuta- och finanspolitik som överensstämmer med de ekonomiska grundprinciperna, och samarbete på valutamarknaden genom mer omfattande övervakning och samordnade reaktioner,

13. delar även G7:s åsikt att förebyggande av finanskriser bör vara en grundläggande målsättning, vartill enbart relevanta, framtidsinriktade analyser kan bidra till en förbättring av varningsindikatorerna och därigenom den internationella handlingsförmågan vid kriser,

14. begär att detta system skall omfatta en bättre och effektivare övervakning av den nationella ekonomiska politiken och av utvecklingen på finansmarknaderna, samt en bättre överföring av denna information till dem som är verksamma på marknaden,

15. uppmanar Internationella valutafonden att två gånger om året rapportera om utvecklingen på finans- och valutamarknaden och ge information om alla områden inom den ekonomiska politiken i de tre främsta industriländerna där samordningen är bristfällig och där sådana tillkortakommandon ger upphov till icke önskvärda trender på finans- och valutamarknaden,

16. anser dock att G7-gruppen som ram för samarbetet är begränsad, eftersom den inte möjliggör en övervakning av politiken i tillväxtländerna, som är av ökande betydelse i världsekonomin, övergångsekonomierna eller de mest missgynnade länderna,

17. anser följaktligen att den multilaterala övervakningen bör ske inom Internationella valutafonden och att kontrollens främsta syfte bör vara att förbättra det internationella valutasystemet genom bättre ekonomisk politik och en bättre internationell samordning,

18. delar slutsatserna från FN-rapporten «A call to action» från 1994 av Ingvar Carlsson och Schridath Ramphal om behovet av en internationell skatt på valutatransaktioner; anmodar därför Europeiska unionen att inom FN:s ram ta initiativ för att påskynda genomförandet av en global minimiskatt på valutatransaktioner,

19. stöder de reformer som överenskommits om vid G7-toppmötet i Halifax, särskilt rekommendationen att

a) dubblera IMF:s allmänna låneavtal i syfte att förstärka de medel som finns för att förebygga kriser liknande den i Mexiko,

b) utarbeta konkreta normer och skydd för ett mer effektivt reglerande samarbete för att undvika att händelser liknande den med Barings Bank upprepas,

c) reformera de multilaterala utvecklingsbankerna i syfte att visa ett klart åtagande vad gäller att minska fattigdomen,

d) inom IMF upprätta standarduppsättningar av data för att i god tid kunna publicera viktiga ekonomiska och finansiella uppgifter, och

anmodar kommissionen att hålla parlamentet informerat om de framsteg som görs i genomförandet av de beslut som fattades vid toppmötet i Halifax,

20. anmodar kommissionen att vidta åtgärder för att stödja den välbetänkta regleringen av marknaden för finansiella derivat enligt de riktlinjer som föreslogs i parlamentets resolution av den 22 september 1995 om finansiella derivat instrument, deras nuvarande roll på kapitalmarknaderna, deras fördelar och risker,

21. uppmanar kommissionen att utreda möjligheterna att införa en skatt för internationella kapitaltransaktioner som sker i spekulationssyfte, och för handel med derivat (Tobin-skatt) i syfte att dämpa de negativa konsekvenserna av den ständigt tilltagande internationella finansspekulationen,

22. anser att samarbetet vad gäller centralbankerna bör ske under överinseende av Internationella regleringsbanken, i överensstämmelse med Baselkommitténs modell för internationell bankövervakning, vars rekommendationer har antagits av länder både inom och utom G-10,

23. anser att Europeiska unionen, särskilt genom kommissionen och den framtida Europeiska centralbanken, bör vara fullvärdig medlem i alla ovan nämnda internationella institutioner och vara närvarande vid utarbetande av beslut och vid beslutsfattande,

24. uppdrar åt sin ordförande att vidarebefordra denna resolution till rådet, kommissionen och Europeiska monetära institutet.