ARBETSDOKUMENT FRÅN KOMMISSIONENS AVDELNINGAR Landsrapport för Finland 2015 inklusive en fördjupad granskning av åtgärderna för att förebygga och korrigera makroekonomiska obalanser {COM(2015) 85 final} Detta dokument är ett arbetsdokument från Europeiska kommissionen. Det utgör inte och föregriper inte kommissionens officiella ståndpunkt i frågan. /* SWD/2015/0045 final */





Sammanfattning 1 1 Bakgrund: Ekonomiskt läge och ekonomiska utsikter 5 2 Obalanser, risker och anpassningar 13 2.1 Hållbarheten i betalningsbalansen 14 2.2 Utmaningarna när det gäller konkurrenskraft 19 2.3 Skuldsättning, tryck på att minska skulderna och utveckling på bostadsmarknaden 34 3. Andra strukturella frågor 44 3,1. Beskattning, hållbar skuldsättning och finanspolitisk ram 45 3.2. Arbetsmarknad och utbildning 48 3.3. Marknaden för produkter och tjänster 55 3.4. Effektivitetshöjande reformer inom den offentliga sektorn 57 BILAGA A: Översiktstabell och statistik 60 FÖRTECKNING ÖVER TABELLER 1.1 Viktiga finansiella, ekonomiska och sociala indikatorer 11 1.2 Resultattavlans indikatorer vid förfarandet vid makroekonomiska obalanser 12 2.3.1 Finansiella flöden inom banksektorn, 1-10/2014 – Finland 35 2.3.2 Indikatorer på monetära finansinstituts sundhet – Finland 35 2.3.3. Fördelning av icke-finansiella företags skulder i relation till vinst och skulder i relation till eget kapital 42 AB.1. Makroekonomiska indikatorer 66 AB. 2. Finansmarknadsindikatorer 67 AB.3. Skatteindikatorer 68 AB.4. Arbetsmarknadsindikatorer och sociala indikatorer 69 FÖRTECKNING ÖVER DIAGRAM 1.1 Den reala BNP-tillväxten per efterfrågekomponent 5 1.2 Komponenter i en potentiell tillväxt 6 1.3 Bytesbalansen och exportmarknadsandelar 6 1.4 Nettoställning mot omvärlden och utlandsskuld 7 1.5 Reala effektiva växelkurser 7 1.6 Skuld per sektor (icke-konsoliderade uppgifter) 8 1.7 Indikatorer för de offentliga finanserna 9 1.8 Sysselsättning, arbetslöshet och förvärvsfrekvens 9 2.1.1. Finlands ställning mot omvärlden (bytes- och kapitalbalansen) 14 2.1.2 Handelsbalansen, EU-28 14 2.1.3 Den senaste tidens bytesbalans och utveckling inom handeln, Finland, glidande medelvärde för 12 månader, kvartalsuppgifter 15 2.1.4 Nettoutlåning/nettoinlåning per sektor, Finland 15 2.1.5 Sektorernas besparingar och investeringar, Finland (% av BNP) 15 2.1.6 Finlands nettoställning mot omvärlden 16 2.1.7 Exportens ökande innehåll av det inhemska förädlingsvärdet 17 2.1.8 De tio främsta exportvarornas andel av den totala exporten (%) 17 2.1.9 Exportvarornas koncentration, 2013 17 2.1.10 De tio främsta företagens andel av den totala exporten, 2011 (%) 18 2.2.1 Bruttoförädlingsvärdets struktur per industrigren, 1975–2013, Finland 19 2.2.2 Bruttoförädlingsvärde till baspris, löpande priser, 1990–2013 19 2.2.3 Det reella bruttoförädlingsvärdet till baspris inom tillverkningen, 1990–2013 19 2.2.4 Produktivitetstillväxten inom tillverkningsindustrin (%, på årsbasis) och tillväxtfördelningen per delsektor (procentandelar), Finland 20 2.2.5 Förändring i BNP-deflatorn (%, på årsbasis) och bidrag till tillväxten (procentenheter) - — Finland 21 2.2.6 Förändring i konkurrenskraften (%, på årsbasis) och bidrag från den nominella effektiva växelkursen och de nominella enhetsarbetskostnaderna i hela ekonomin (procentandelar) – Finland 22 2.2.7 Den reala effektiva växelkursen justerad för exportpriser i förhållande till den reala effektiva växelkursen justerad för enhetsarbetskostnaderna inom tillverkningsindustrin, 1999–2014 22 2.2.8 Den reala effektiva växelkursen justerad för exportpriser i förhållande till den reala effektiva växelkursen justerad för enhetsarbetskostnaderna inom ekonomin som helhet, 1999–2014 23 2.2.9 Förändring av exportmarknadsandelen (%) 23 2.2.10 Exportmarknadsandel, Finland, årlig förändring (%) 24 2.2.11 Exportmarknadsandel, Finland, jämfört med exportmarknadsandelen för hela euroområdet (%) 24 2.2.12 Exportens inhemska förädlingsvärde (% av BNP) 24 2.2.13 Inhemska mervärdet av den utländska efterfrågan, förändringar 2000–2009, % av BNP 24 2.2.14 Exporten per produktkategori 2000–2013 25 2.2.15 Nokias bidrag till den finska BNP:n (%) 25 2.2.16 Förändringar av den finska exportmarknadsandelen 2000–2013 26 2.2.17 Hushållens konsumtion och nettoexporten (% av BNP) 26 2.2.18 Export och import, förändringarna i EU-28, 2000–2011 (% av BNP) 28 2.2.19 Export och import, Finland (% av BNP) 28 2.2.20 Exporten och importen samt det utländska mervärdet från exporten, Finland (% av BNP) 28 2.2.21 De finska utländska direktinvesteringarna jämfört med EU-28 och resten av världen 29 2.2.22 Export av varor och tjänster, Finland (% av BNP) 29 2.2.23 Innovation och specialisering på kvalitetsprodukter för export 30 2.2.24 Småföretagens åldersfördelning (i %) 31 2.2.25. Andel sysselsatta i företag som inte kommer att anställa fler än en person (tillverkning) 31 2.2.26. Andelen nystartade företag 32 2.2.27. Tillväxtprognos för entreprenörer i det tidiga stadiet i innovationsdrivna ekonomier 32 2.3.1 Skuld per sektor (icke-konsoliderade uppgifter) – Finland 34 2.3.2 Utlåning till hushåll och icke-finansiella företag i Finland 34 2.3.3 Hushållens lån efter typ 36 2.3.4 Genomsnittliga bolåneräntor – ett urval länder 36 2.3.5 Nominella fastighetspriser per region, 1990 = 100 – Finland 37 2.3.6 Ökningen av fastighetspriser och av bolån från monetära finansinstitut – Finland 37 2.3.7 Skuldsättning, hushåll – Finland 37 2.3.8 Hushållens skulder – Finland 38 2.3.9 Värdering på fastighetsmarknaden – Finland 38 2.3.10. Reala fastighetspriser – ett urval länder 39 2.3.11 Minskande bostadsinvesteringar p.g.a. högre fastighetsvärderingar, regionala uppgifter 39 2.3.12. Incitament att investera leder inte till fler bostadsinvesteringar 40 2.3.13. Skuldsättning, icke-finansiella företag – Finland 40 2.3.14. Balansräkning, icke-finansiella bolag – Finland 41 2.3.15. Analys av de årliga förändringarna av skuldkvoten, hushåll (ENS 2010) — Finland 41 2.3.16. Analys av de årliga förändringarna av skuldkvoten, icke-finansiella företag (ENS 2010) — Finland 42 3.1.1. Den offentliga sektorns totala inkomster, totala utgifter och finansiella sparande, % av BNP, Finland 46 3.2.1. Arbetsmarknadsindikatorer 48 3.2.2. Skattesats för en person (ensamstående utan barn) som börjar arbeta med 67 % av genomsnittslönen 51 3.3.1. Restriktioner för detaljhandeln 55 FÖRTECKNING ÖVER FAKTARUTOR 1.1 Den ekonomiska övervakningen 9 2.2.1. De utländska direktinvesteringarna, handelsförbindelserna och särskilt energin knyter Finland till Ryssland 25 De strukturella anpassningarna tynger fortfarande Finlands ekonomiska resultat, men en långsam återhämtning är på gång. Efter att den finska produktionen gick tillbaka två år i följd stabiliserades den 2014. En ökad nettoexport bidrog till att lindra den negativa effekten av att investeringarna kraftigt minskade. Konsumtionen dämpades av minskad sysselsättning, låga löneökningar och ökade skatter. Den ekonomiska tillväxten ökade dock under årets andra hälft, och återhämtningen förväntas fortsätta 2015 och 2016. Det finns flera faktorer som stöder dessa förväntningar. För det första verkar det som om nedskärningarna inom elektronik- och pappersbranschen nu har upphört. För det andra har den måttliga löneuppgörelsen 2013 lett till att löneutvecklingen i Finland anpassat sig till den nya verkligheten efter krisen – visserligen något sent – och stöder ett återställande av kostnadseffektiviteten. För det tredje borde exporten få stöd av en gradvis ökning av den externa efterfrågan och en sänkning av växelkursen och priserna på det importerade bränslet. Slutligen är kreditvillkoren fortsatt förmånliga om man vill öka den ekonomiska verksamheten. Samtidigt dämpas den privata konsumtionen av den svaga arbetsmarknaden och den återhållsamma lönepolitiken. I denna landsrapport bedöms Finlands ekonomi mot bakgrund av kommissionens årliga tillväxtöversikt där tre huvudlinjer tas fram för EU:s ekonomiska och sociala politik 2015: investeringar, strukturreformer och finanspolitiskt ansvar. I linje med investeringsplanen för Europa undersöker man i rapporten också vilka möjligheter det finns för att öka effekten av de offentliga resurserna och underlätta privata investeringar. Slutligen utvärderar den Finland i ljuset av resultaten i rapporten om förvarningsmekanismen 2015, där kommissionen fann det vara lämpligt att fortsätta granskningen av huruvida obalanser kvarstår eller korrigeras. De viktigaste slutsatserna i den fördjupade granskningen i denna landsrapport är följande: · Den finska bytesbalansen försämrades gradvis 2003–2011, men har nu stabiliserats och uppvisar ett litet underskott. Man förväntar sig att handelsbalansen på nytt uppvisar ett överskott för 2014 och att den förbättras ytterligare under de närmaste åren. Finlands nettoställning mot omvärlden försämrades 2014, men är fortfarande på positiv mark. Ekonomin löper fortfarande risk att drabbas av asymmetriska chocker, men dess sårbarhet på grund av den externa utvecklingen har minskat. På det hela taget ger hållbarheten i betalningsbalansen inte någon anledning till oro i Finland. · Den snabba tillbakagången inom vissa tillverkningsgrenar (elektronik och skog) har till stor del upphört. Finland har ännu inte återhämtat sig från de följder som elektronik- och pappersindustrins kollaps hade på BNP och exporten. BNP är fortfarande lägre än före krisen, och den potentiella tillväxten har minskat. Trots det finns det tecken på att den ekonomiska omstruktureringen har inletts, även om den sker mycket långsamt. Tjänsteindustrin för informations- och kommunikationsteknik (IKT) och konsulttjänster och andra stödtjänster till den privata sektorn har klart ökat under de senaste tio åren. Inom tillverkningsindustrin har den kemiska industrin växt stadigt under de senaste åren. Dessutom borde nya investeringar i den hårt drabbade elektronik- och pappersindustrin stödja lanseringen av nya produkter. Antalet nystartade företag är lågt jämfört med andra jämförbara ekonomier, vilket inte kommer att gynna en spridning av Finlands höga innovationspotential. · Produktiviteten i de finska företagen är på samma nivå som i övriga jämförbara nordiska länder, och tillväxten i arbetsproduktiviteten har på senare tid börjat öka. Kostnadseffektiviteten försämrades 2008–2012, dels till följd av att högproduktiva branscher drabbades av en nedgång och dels till följd av att lönerna steg mer än produktionsökningen. Samtidigt ökade också de andra inhemska kostnaderna. På senare tid har både den återhållsamma lönepolitiken och produktivitetstillväxten gradvis börjat förbättra kostnadseffektiviteten jämfört med konkurrentländerna. · Medan de offentliga investeringarna är relativt höga är de privata investeringarna däremot låga. Incitamenten inom den privata sektorn att investera i nya maskiner och ny utrustning har minskat, eftersom lönerna och andra produktionskostnader har stigit relativt snabbt. Få investeringar i utrustning kan minska Finlands konkurrenskraft och möjligheter till tillväxt. Den relativa kostnadseffektiviteten har dock gradvis börjat öka, och investeringarna förväntas därmed så småningom öka under de närmaste åren. · Skulderna inom den privata sektorn ger inte upphov till någon omedelbar oro, men de måste noga övervakas. Skulderna inom den privata sektorn har stabiliserats på en nivå som ligger strax över EU:s genomsnitt. Det finns emellertid inte något omedelbart behov att minska skulderna, eftersom finanssektorn är sund och lånekostnaderna låga. Bostadspriserna verkar inte stiga längre, och sannolikheten är därför mindre att hushållens skulder ökar inom den närmaste framtiden. I landsrapporten analyseras också andra makroekonomiska och strukturella frågor. De främsta resultaten är följande: · Finlands skuldkvot ökar och kommer att överstiga 60 % 2015. Åldersrelaterade kostnader innebär en risk för de offentliga finansernas hållbarhet på medellång och lång sikt. Finland har begränsade möjligheter att öka skatterna, eftersom skatterna redan nu är höga. Den offentliga sektorns effektivitet kan dock förbättras ytterligare, särskilt på områden som kommer att utsättas för kostnadstryck från åldrandet i framtiden, i synnerhet hälso- och sjukvården och långvården. · Resultaten på arbetsmarknaden har på senare tid varit svaga, men är fortfarande tillfredsställande jämfört med EU-genomsnittet. Arbetslösheten har ökat. Tidig avgång från arbetsmarknaden sker huvudsakligen på grund av funktionshinder eller genom förlängda arbetslöshetsförmåner som finns tillgängliga för äldre arbetslösa. · Den finska detaljhandeln är fortfarande ytterst koncentrerad och domineras av två lokala detaljhandelsgrupper. Dominansen stärks av detaljplaneringsbestämmelser och strikta bestämmelser för stormarknader. Bestämmelserna har en negativ inverkan på produktivitetstillväxten och utgör ett hinder för nya aktörer att ta sig in på marknaden och utöka sin marknad. Sammantaget har Finland gjort vissa framsteg när det gäller att genomföra 2014 års landsspecifika rekommendationer. Ett viktigt framsteg var avtalet mellan arbetsmarknadens parter om pensionsreformen från och med 2017. Dessutom har reformerna av social- och hälso- och sjukvårdssektorerna inletts för att begränsa utgiftsökningen på dessa områden. Vissa åtgärder har vidtagits för att göra skattesystemet mer tillväxtfrämjande. Övriga positiva insatser, såsom åtgärder för att förbättra äldres sysselsättning, har gjorts på arbetsmarknaden. Den offentliga sektorn har vidtagit nya åtgärder för att diversifiera ekonomin, framför allt genom att främja innovation och investeringar i digitalisering, bioteknik och rena tekniker. Dessutom är det offentliga stödet inriktat på riskkapital och på att främja små och medelstora företags export. Vissa av rekommendationerna har inte åtgärdats fullt ut. Som ett exempel kan nämnas den nya lagen om ändring av markanvändnings- och bygglagen. Även om konkurrens ingår som ett mål i lagen har restriktionerna för stormarknader inte ändrats. I denna landsrapport fastställs de politiska utmaningar som framkom vid analysen av de makroekonomiska obalanserna: · Den kostnadseffektivitet som gått förlorad skulle kunna återfås om kostnadsutvecklingen begränsas noggrant i framtiden. De senaste åren har kostnadstrycket i de icke-exporterande sektorerna haft en negativ inverkan på kostnadseffektiviteten. · Trots att företagsklimatet i Finland har många positiva sidor, förbiser landet vissa av de möjligheter som det har att förbättra den del av konkurrenskraften som inte är kostnadsrelaterad. Finska företag, inklusive nystartade företag, tenderar att förbli små, och försöker inte aktivt växa eller bli internationella. Det finns utrymme att förbättra universitetens kapacitet att förvandla forskning till innovation. · Hushållens skuldsättning har ökat relativt snabbt. Hushållens skulder består till största delen av bolån. Den senaste tidens sjunkande räntor har sänkt kostnaderna för lånen, men också minskat viljan att betala av på skulderna. Fler makrotillsynsåtgärder skulle bidra till att dämpa en ytterligare ökning av hushållens skuldsättning. Andra politiska utmaningar består i att säkerställa att de offentliga finanserna är hållbara med avseende på trycket från åldersrelaterade kostnader, och i anslutning till detta, en bättre användning av arbetsmarknadens fulla potential. Drivkrafterna och utsikterna för tillväxten De strukturella anpassningarna tynger Finlands ekonomiska resultat. Efter en svag global ekonomi till följd av den finansiella och ekonomiska krisen måste Finland också klara av en asymmetrisk chock i form av en minskad extern efterfrågan på i huvudsak elektronik- och pappersprodukter. Detta har lett till en betydligt mindre export och en minskad produktion som inte enkelt och snabbt kan ersättas av andra produkter. Lönerna har reagerat långsamt på den minskade produktionen, eftersom Finland gick in i krisen med en generös flerårig löneuppgörelse som motsvarade förhållandena före krisen. I kombination med den minskade produktionen inom den högproduktiva elektroniska sektorn (som dominerades av Nokia) ledde detta till ökade enhetsarbetskostnader och en urholkning av kostnadseffektiviteten. De förändrade ekonomiska förhållandena ledde till minskad tillväxt, ett negativt produktionsgap, ökad arbetslöshet och försämrade offentliga finanser samt till att bytesbalansöverskottet försvann. Inflationen minskade stadigt, men förblev positiv. Diagram 1.1: Den reala BNP-tillväxten per efterfrågekomponent Källa: Europeiska kommissionen Den finska ekonomin verkar vara på väg att sakta återhämta sig. Efter en nedgång i ekonomin 2012–13 planade den finska ekonomin ut 2014 och förväntas börja återhämta sig 2015 (diagram 1.1). Det finns flera faktorer som förklarar denna utveckling. För det första verkar det som om nedskärningarna inom elektronik- och pappersbranschen nu har upphört. För det andra har den måttliga löneuppgörelsen 2013 lett till att löneutvecklingen i Finland har anpassats till den nya verkligheten efter krisen, även om det skedde något sent. Löneuppgörelsen kommer eventuellt att förlängas till de närmaste åren, och den stöder återställandet av kostnads- och exportkonkurrensen genom en lägre ökning av enhetsarbetskostnaderna. För det tredje kommer en gradvis förbättring av de ekonomiska utsikterna att stödja den finska exporten, särskilt eftersom den är inriktad på halvfabrikat och investeringsvaror. Efterfrågan på dessa produkter förväntas öka under en återhämtningsperiod. För det fjärde borde de lägre energipriserna och växelkursen stödja exporten. Slutligen är kreditvillkoren fortsatt förmånliga om man vill öka den ekonomiska verksamheten. Samtidigt dämpas den privata konsumtionen av den svaga arbetsmarknaden och den återhållsamma lönepolitiken. En bredare diskussion om Finlands ekonomiska utsikter på kort sikt ingår i kommissionens ekonomiska vinterprognos 2015. De medelsiktiga utmaningarna finns kvar. Finlands tillväxtpotential påverkas av att den arbetsföra befolkningen minskar. Tillväxtpotentialen uppskattas till något under 1 % på medellång sikt och närmare 1 % på längre sikt till följd av produktivitetstillväxten (diagram 1.2) ([1]). De offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet är fortfarande inte garanterad och utgifterna måste minskas, till exempel genom en begränsad utgiftsökning, eftersom det inte finns så många möjligheter att öka de redan höga skatterna ([2]). Finland har ännu inte återhämtat sig från de följder som elektronik- och pappersindustrins tillbakagång hade på BNP och exporten. Ett stort negativt produktionsgap har uppstått, och BNP:n är fortfarande lägre än före krisen. Det finns dock några uppmuntrande tecken i form av nya investeringar i pappers- och massaindustrin som borde öka produktiviteten och stödja lanserandet av nya produkter. Efter det att Nokia avstod från sin mobiltelefonverksamhet, har företaget förnyat sig och bidrar på nytt på ett positivt sätt till den finska tillväxten. Diagram 1.2: Komponenter i en potentiell tillväxt Källa: Europeiska kommissionen Hållbarheten i betalningsbalansen Finlands externa ställning har försämrats, men är fortfarande hållbar. Finlands bytesbalansöverskott var rekordhögt 2002, 8 %. Överskottet förvandlades till ett svagt underskott 2001, men har därefter stabiliserats. Diagram 1.3: Bytesbalansen och exportmarknadsandelar Källa: Europeiska kommissionen Denna utveckling föranleddes av stora förlorade exportmarknadsandelar som nådde sin kulmen 2010, innan förlusten minskade under de därpå följande åren (diagram 1.3). Bytesbalansunderskottet försämrade Finlands nettoställning mot omvärlden, men underskottet är fortfarande begränsat tack vare de tillgångar som samlats under tidigare år (diagram 1.4). Trots att Finlands ställning som nettoutlånare försämrats verkar det som om det inte kommer att ske någon större förändring i Finlands ställning mot omvärlden. Frågor rörande hållbarheten i betalningsbalansen diskuteras vidare i avsnitt 2.1. Diagram 1.4: Nettoställning mot omvärlden och utlandsskuld (1) BPM6/ENS 2010 (exklusive reserverna) Källa: Europeiska kommissionen Konkurrenskraft Konkurrenskraften har minskat under de senaste åren, men förutsättningar för en återhämtning finns. Den kraftiga minskningen av den finska exporten fram till 2011 berodde på att både den prisrelaterade och den icke-prisrelaterade konkurrenskraften försämrades. Kostnadseffektiviteten tog stryk av löneuppgörelser som inte hade anpassats till den nya ekonomiska verkligheten i kombination med minskad arbetsproduktivitet. Trots den offentliga sektorns ansträngningar och ett positivt företagsklimat ledde det låga antalet nystartade företag och andra småföretag dessutom till att ekonomins omstruktureringsprocess för att återfå sin konkurrenskraft förlängdes. Det finns anledning att tro att det kommer att bli bättre framöver. Löneavtalen har förändrats och utlovar en mer positiv utveckling av enhetsarbetskostnaderna. Den viktiga omstruktureringen av elektronik- och pappersindustrin bör göra det lättare för dem att dra nytta av den framtida tillväxten. En stor del av den finska konkurrensfördelen har varit beroende av den välutbildade arbetskraften. I den nuvarande situationen finns det stora utmaningar för att säkerställa att tillräckliga investeringar även i fortsättningen görs i humant kapital för att bibehålla den höga kvaliteten på den finska arbetskraften och ge den nya kunskaper så att den kan anpassa sig till förändringarna i ekonomin. Frågor rörande konkurrenskraften diskuteras vidare i avsnitt 2.2. och 3.3. Diagram 1.5: Reala effektiva växelkurser Källa: Europeiska kommissionen Investeringar Det görs färre investeringar i Finland nu jämfört med de närmast föregående åren. Andelen investeringar uppgick dock till 21,2 % av BNP i Finland 2013, vilket ligger över euroområdets genomsnitt på 19,6 %. Till följd av den bristande efterfrågan är investeringarna i utrustning och andra byggnader än bostäder (som står för cirka hälften av de totala investeringarna i Finland) lägre än före krisen. Nedskärningarna i de offentliga utgifterna hämmar investeringarna i infrastruktur, även om några stora projekt är på gång, såsom förlängningen av metrobanan och järnvägsförbindelsen till flygplatsen i Helsingfors. Den största investeringsutmaningen består i behovet av att öka omstruktureringen och diversifieringen av produktionen i ekonomin. Investeringarna (exkl. byggverksamhet) har varit lägre än i jämförbara ekonomier de senaste tio åren. Även om investeringarna i FoU är bland de högsta inom EU, har Finland fortfarande problem med att förvandla stora investeringar i FoU till framgångsrika produkter och tjänster som kan exporteras. Begränsade investeringar i produktionskapaciteten under de senaste åren kan vara en orsak till att investeringarna i FoU inte har kunnat omvandlas till lönsamma produkter. Framgångar har på senare tid nåtts i huvudsak inom den IKT-relaterade tjänstesektorn, såsom spelindustrin. Dessa näringsgrenar investerar inte i någon högre grad i fysiskt kapital, men det behövs en välfungerande infrastruktur för företag inom tjänstesektorn. Också tillverkningsindustrin har sina starka sidor, och den står fortfarande för en stor del av tillväxten i den reala produktionen. Inom tillverkningen har man på den senare tiden riktat in sig på att investera i produkter för ren teknik och en bättre användning av IKT i tillverkningsprocesserna. Det finns också klara behov av investeringar i infrastruktur. Det kan vara till fördel om Finland diversifierar sitt energiutbud, eftersom landet nu är beroende av en enda gaskälla, Ryssland. Investeringar i terminaler för flytande naturgas (LNG) skulle kunna vara ett sätt att diversifiera energiutbudet på medellång sikt. Den privata sektorns skuldsättning Den privata sektorns skuldsättning har stabiliserats på en hög nivå. Den privata sektorns skuldsättning ökade stadigt under millenniets tio första år och uppgick till närmare 170 % av BNP (diagram 1.6) och är därför högre än resultattavlans indikator för förfarandet vid makroekonomiska obalanser Sedan 2010 har den privata skuldsättning i stort sett varit stabil. De icke finansiella företagens skulder står för cirka två tredjedelar av den privata sektorns skulder (eller cirka 120 % av BNP). Investeringar har varit den främsta orsaken till företagens skuldsättning. Hushållens skuldsättning ökade märkbart före krisen. Den berodde på en kraftig ökning av bolånen i kombination med ökande bostadspriser som kunde hänföras till ökande disponibla inkomster och gynnsamma finansieringsförhållanden (låga räntor, skattelättnader, längre löptider och en högre belåningsgrad). Sedan 2010 har hushållens skuldsättning stabiliserats kring 65 % av BNP. Även om skuldsättningen är hög verkar skuldavbetalningen inte innebära något problem för företagen och hushållen, och trycket att betala av på lånen verkar vara lågt. Frågor rörande den privata sektorns skuldsättning diskuteras vidare i avsnitt 2.3. Diagram 1.6: Skuld per sektor (icke-konsoliderade uppgifter) ENS 2010 Källa: Europeiska kommissionen Offentliga finanser De offentliga finanserna försämrades i takt med nedgången i ekonomin. De offentliga finanserna har uppvisat ett underskott sedan 2009, inte enbart nominellt utan också strukturellt, och den offentliga skulden har ökat. I Finland har de offentliga utgifterna i förhållande till BNP fortsatt att öka markant sedan krisens början, medan inkomsterna har stagnerat. Politikerna var tvungna att skapa en balans mellan att bevara marknadens förtroende och kreditbetygen och inte minska produktiviteten ytterligare till följd av en alltför restriktiv budgetpolitik då den ekonomiska situationen förvärrades. Även om staten planerar att minska underskottet 2015 och 2016, förväntas statsskulden överstiga referensvärdet på 60 % från och med 2015. På medellång sikt behövs konsolidering och strukturreformer för att minska den rätt stora hållbarhetsklyftan. Riskerna avseende den finanspolitiska hållbarheten betraktas som medelhöga på medellång sikt och höga på lång sikt. Hållbarhetsklyftan är främst en följd av de framtida åldersrelaterade utgifterna för pensioner, hälso- och sjukvård samt långvård. De allmänna offentliga inkomsterna i förhållande till BNP hör redan till de högsta i EU, så möjligheterna att öka inkomsterna ytterligare för att stärka de offentliga finanserna förefaller begränsade. Det verkar därför motiverat att göra inbesparingar på utgiftssidan, till exempel genom effektivitetsfrämjande reformer inom den offentliga sektorn (se avsnitt 3.4). Skattesystemets tillväxtfrämjande skulle kunna förbättras (se avsnitt 3.1). Diagram 1.7: Indikatorer för de offentliga finanserna Källa: Europeiska kommissionen Arbetsmarknaden Arbetslösheten har ökat i mindre utsträckning än vad som kunde förväntas av den ekonomiska utvecklingen. Trots att arbetslösheten ökat är den klart lägre (8,7 %) än EU-genomsnittet (diagram 1.8). Situationen på arbetsmarknaden och de utmaningar som hör samman med den diskuteras ytterligare i avsnitt 3.2. Faktaruta 1.1: Den ekonomiska övervakningen Kommissionens årliga tillväxtöversikt, som antogs i november 2014, inledde 2015 års europeiska planeringstermin. I översikten föreslogs det att EU skulle föra en integrerad strategi för den ekonomiska politiken som bygger på tre huvudpelare: att öka investeringarna, att påskynda strukturreformerna och att driva en ansvarsfull, tillväxtfrämjande budgetkonsolidering. I den årliga tillväxtöversikten lades det också fram en process för att harmonisera den europeiska planeringsterminen för att göra samordningen av den ekonomiska politiken effektivare på EU-nivå genom ökad ansvarsskyldighet och genom främjandet av ett större egenansvar för alla aktörer. I linje med harmoniseringsåtgärderna innehåller landsrapporten en fördjupad granskning, i enlighet med artikel 5 i förordning (EG) nr 1176/2011, för att avgöra om makroekonomiska obalanser fortfarande förekommer, såsom angavs i kommissionens rapport om förvarningsmekanismen från november 2014. På grundval av 2014 års granskning av Finland som offentliggjordes i mars 2014 drog kommissionen slutsatsen att det förelåg makroekonomiska obalanser i Finland som krävde övervakning och politiska åtgärder. Det är särskilt viktigt att man fortsätter att uppmärksamma de senaste årens svaga exportresultat till följd av industriella omstruktureringar samt kostnadsfaktorer och andra faktorer som styr konkurrenskraften. I landsrapporten ingår det en bedömning av framstegen mot genomförandet av 2014 års landsspecifika rekommendationer som antogs av rådet i juli 2014. De landsspecifika rekommendationerna för Finland rörde offentliga finanser, förvaltningsreformer, arbetsmarknad, konkurrens på marknaden och konkurrenskraft. Diagram 1.8: Sysselsättning, arbetslöshet och förvärvsfrekvens Källa: Europeiska kommissionen Tabell 1.1: Viktiga finansiella, ekonomiska och sociala indikatorer (1) Inhemska bankgrupper och självständiga banker. (2) Inhemska bankgrupper och självständiga banker, utlandskontrollerade dotterbolag (EU och utanför EU) och utlandskontrollerade filialer (EU och utanför EU). (*) Avser betalningsbalanshandboken (BPM5) och/eller ENS95 Källa: ECB, kommissionen Tabell 1.2: Resultattavlans indikatorer vid förfarandet vid makroekonomiska obalanser Anm.: De siffror som är markerade är de som ligger över det tröskelvärde som fastställts i kommissionens rapport om förvarningsmekanismen. I fråga om den reala effektiva växelkursen (REER) och enhetsarbetskostnaderna gäller det första tröskelvärdet länderna i euroområdet. (1) Siffrorna i kursiv stil har beräknats enligt de gamla standarderna (ENS95/BPM5). (2) Uppgifter om exportmarknadsandelarna: den totala världsexporten grundar sig på den femte upplagan av betalningsbalanshandboken (BPM5). Källa: Kommissionen Bytesbalansen och nettoställningen mot omvärlden Den finska bytesbalansen har fluktuerat och uppvisat ett lätt minus sedan 2011. Före det skedde en gradvis minskning från ett exceptionellt högt bytesbalansöverskottet på cirka 8 % av BNP vid början av millenniet. Under de senaste två årtiondena har riktmärket för bytesbalansen, det vill säga den beräknade bytesbalansen i termer av ekonomiska grundförutsättningar, varit svagt positiv. Detta innebär att både det mycket högre överskottet på cirka 8 % av BNP 2000 och den senaste tidens negativa balans återspeglar andra faktorer (diagram 2.1.1). Diagram 2.1.1: Finlands ställning mot omvärlden (bytes- och kapitalbalansen) (1) BPM6/ENS 2010 (2) * Europeiska kommissionens beräkningar, FAKTARUTA 2.1.1 i landsrapporten 2015 för Tyskland innehåller ytterligare uppgifter om den metod som använts Källa: Europeiska kommissionen Bytesbalansen har till stora delar påverkats av handelsbalansen. Medan Finland hade det tredjehögsta handelsöverskottet i EU 2000 som en följd av landets ökade exportkonkurrenskraft, försvann det under de därpå följande tio åren och stod för den största kumulativa försämringen i EU-28 2000–2014 (diagram 2.1.2). Sedan 2011 har handelsbalansen långsamt förbättrats. Enligt uppgifter som analyserar trenderna inom bytesbalansen förvandlades handelsbalansen till ett lätt överskott hösten 2014 ([3]). Överskottet återspeglade delvis en positiv utveckling för handelsvillkoren som till stor del berodde på de sjunkande oljepriserna (diagram 2.1.3) ([4]). Diagram 2.1.2: Handelsbalansen, EU-28 (1) Endast Luxemburg och Irland hade 2000 ett högre handelsöverskott i EU-28. Källa: Europeiska kommissionen Den förbättrade konkurrenskraften under 1990-talet ledde till ökade nationella inkomster och en bättre bytesbalans. Den privata sektorns besparingar ökade inte i motsvarande grad eftersom de högre inkomsterna till stor del kanaliserades till de offentliga besparingarna. Budgetbalansen förbättrades strukturellt sett, och det solida överskottet i kombination med ett högre överskott i bytesbalansen ledde till att det skapades buffertar som kunde stå emot eventuella negativa ekonomiska chocker. Bytesbalansen försämrades av två orsaker från och med början av millenniet. Dels var det yttre faktorer, såsom den finansiella integrationen, låga realräntor och en förbättrad tillväxtprognos framtill 2008, som stärkte investeringarna inom den privata sektorn. Dels utjämnade Finland, som en reaktion på nedgången i den externa efterfrågan på olika finska produkter efter 2008, den inhemska efterfrågan (konsumtion och investeringar) genom att efterfrågan minskade i mindre grad än vad nedgången i nationalinkomsten krävde. Diagram 2.1.3: Den senaste tidens bytesbalans och utveckling inom handeln, Finland, glidande medelvärde för 12 månader, kvartalsuppgifter (1) Betalningsbalansstatistik (2) Tullstatistik (3) Högre siffror anger förbättring Källa: Statistikcentralen Precis som under den tidigare högkonjunkturen spelade den offentliga sektorn en dämpande roll i anpassningen till de yttre chocker som drabbade Finland, särskilt efter 2008. Den privata sektorn har fortsatt med att vara en nettoutlånare under de flesta åren mot bakgrund av företagssektorns solida sparande (diagram 2.1.4 och 2.1.5). Företagssektorns investeringskvot sjönk i takt med de allt mindre sparkvoterna, medan hushållens besparingar hölls på en stabil nivå, och fick stöd av högre löner och hamstring av arbetskraft samt ökade inkomstöverföringar från staten. Detta har också bidragit till att hushållen har kunnat upprätthålla sin bostadsinvesteringskvot som fortfarande är hög jämfört med resten av EU (se avsnitt 2.3. om bostadsmarknaden). Största delen av de yttre chockerna absorberades av den offentliga sektorn genom en ökning av de offentliga utgifterna, medan inkomsterna på det hela taget förblev stabila. Överskottet i de offentliga finanserna förvandlades till och med till ett underskott 2009, och underskottet har fortsatt sedan dess. Detta återspeglade både effekten av automatiska stabilisatorer och vissa finanspolitiska stimulansåtgärder. De senare ledde till att det tidigare ackumulerade överskottet i budgeten i strukturella termer användes upp. Diagram 2.1.4: Nettoutlåning/nettoinlåning per sektor, Finland (1) ENS 2010 Källa: Europeiska kommissionen Diagram 2.1.5: Sektorernas besparingar och investeringar, Finland (% av BNP) (1) ENS 2010 Källa: Europeiska kommissionen Finlands nettoställning mot omvärlden är positiv, även om den försämrats sedan 2010. Nettoställningen blev positiv 2009 till följd av de tidigare överskotten i bytesbalansen och gynnsamma värderingseffekter, framför allt på grund av värdepappersinnehav. Sedan 2010 har den senaste tidens måttliga underskott i bytesbalansen lett till att nettoställningen inte längre är positiv (diagram 2.1.6). Diagram 2.1.6: Finlands nettoställning mot omvärlden (1) BPM6/ENS 2010 (exklusive reservtillgångarna) Källa: Europeiska kommissionen Förändringar i bytesbalansen påverkar även den ekonomiska tillväxten. Den minskade externa efterfrågan och nettoexporten samt minskningen i motsvarande investeringar gör att tillväxten blir lägre. De händelser som ledde till att ställningen mot omvärlden försämrades påverkade även den eventuella tillväxten negativt (se avsnitt 2.2 om den icke-prisrelaterade konkurrenskraften). Bedömning av hållbarheten i betalningsbalansen och den externa sårbarheten Hållbarheten i betalningsbalansen ger inte någon anledning till oro. Sannolikheten att Finlands ställning mot omvärlden snabbt skulle ändras är mycket låg, trots att landets ställning som nettoutlånare har försämrats under de senaste tio åren. För det första är Finlands nettoställning mot omvärlden fortfarande positiv. För det andra har underskottet i bytesbalansen under de tre senaste åren varit relativt lågt, 1–2 % av BNP. För det tredje kan en tillfällig ökning av statens nettoupplåning motiveras med att det är en åtgärd som dämpar chocker. Hushållens ställning som nettoupplånare visar i sin tur att bostadspriserna stigit, vilket leder till en högre tillgångsställning. Och slutligen finns det förväntningar på att bytesbalansen enligt Europeiska kommissionens ekonomiska vinterprognos 2015 delvis ska förbättras under de kommande åren till följd av handelns återhämtning och en positiv utveckling av handelsvillkoren. Den snabba nedgången i bytesbalansen under 2000-talet visar dock hur sårbart Finland är för yttre chocker. Nedgången återspeglar delvis en minskad global efterfrågan på produkter som Finland i stor utsträckning hade specialiserat sig på. Därför har en bedömning av sårbarheten för yttre chocker gjorts i avsnitten nedan. I bedömningen beaktas hur öppen den finska ekonomin är samt hur specialiserad dess exportsektor är. Finland är en öppen ekonomi, men inte öppnare än andra länder av samma storlek. Finlands totala handel (dvs. exporten och importen tillsammans) uppgår till cirka 80 % av BNP, vilket är lägre än vissa andra nordiska länder (såsom Sverige och Danmark) eller till och med Tyskland. Dessa resultat bekräftas av en jämförelse med exportens ökande innehåll av det inhemska förädlingsvärdet (diagram 2.1.7). Både den ingående och den utgående stocken av utländska direktinvesteringar låg nära EU-genomsnittet 2013. Även om de finska multinationella bolagens verksamhet i utlandet är stor, är den jämförbar med den verksamhet som multinationella bolag från andra nordiska länder bedriver. Öppenhet innebär att ett land löper risk att drabbas av externa chocker. Sårbarheten för yttre chocker beror till stor del på hur specialiserad exportsektorn är och hur stor risk ett land löper att drabbas av landsspecifika, det vill säga, asymmetriska yttre chocker. Diagram 2.1.7: Exportens ökande innehåll av det inhemska förädlingsvärdet (1) Inga uppgifter finns tillgängliga för Kroatien och Cypern Källa: OECD, Europeiska kommissionen Den finska exportsektorn har under de senaste åren blivit mer balanserad efter att ha varit mycket koncentrerad vid millennieskiftet. Denna utveckling visar effekten av de negativa globala efterfrågechockerna som drabbade de sektorer och produkter (t.ex. mobiltelefoner) som tidigare hade stått för en oproportionerlig stor del av den finska exporten. De tio främsta exportvarornas andel av den totala finska exporten minskade från 57 % 2000 till 44 % 2013, men dessa siffror är fortfarande högre än motsvarande siffror i Sverige (35 %) och Danmark (29 %) (diagram 2.1.8). Herfindahl-Hirschman-indexet för exportvaror visar att koncentrationen i den finska exporten har minskat till en nivå som är jämförbar med nivån i andra små ekonomier i EU-28 (diagram 2.1.9). De tio främsta företagens andel av exporten har också minskat från 40 % 2008 till 32 % 2011, även om denna kvot fortfarande är en av de högsta i EU-28, och överstiger siffrorna för flera andra små ekonomier, såsom Lettland, Slovenien och Österrike (diagram 2.1.10). Diagram 2.1.8: De tio främsta exportvarornas andel av den totala exporten (%) (1) Baserat på SITC Rev 3, som omfattar 255 produktkategorier Källa: Unctad, Europeiska kommissionen Diagram 2.1.9: Exportvarornas koncentration, 2013 (1) Olika år för Finland (2) Specialiseringen mätt med Herfindahl-Hirschman-indexet (HHI), på grundval av kategorierna i SITC Rec 3 Källa: Unctad, Europeiska kommissionen Diagram 2.1.10: De tio främsta företagens andel av den totala exporten, 2011 (%) Källa: OECD, Europeiska kommissionen En annan orsak till att Finland är så sårbart för asymmetriska externa chocker är att dess exportsektor är specialiserad på produkter som har relativt låg andel av den internationella handeln. År 2013 var Finlands diversitetsindex för varor 0,54 jämfört med resten av världen. Indexet var det sjätte högsta i EU-28, och det har inte ändrats avsevärt under de senaste åren ([5]). Även om diversitetsindexet inte kan betecknas som exceptionellt, är diversitetsindikatorn i ett flertal andra små ekonomier i EU-28, bland annat Sverige, Danmark, Österrike och de baltiska staterna, lägre, något som tyder på att exportproduktmixen i dessa länder i större utsträckning kan jämföras med strukturen på den globala exportmarknaden. Andelen trä-, pappers- och basmetallproduktion är relativt hög i den finska exporten, enligt de index för komparativa fördelar som beräknas på grundval av både bruttoexportvärdena och det inhemska mervärdet av den utländska efterfrågan. Generellt sett löper Finland fortfarande en relativt hög risk att drabbas av asymmetriska yttre chocker till följd av att landet fortfarande är relativt högt specialiserat, även om situationen är mindre exceptionell än tidigare ([6]). På kort sikt kan den försämrade ryska ekonomin ha negativa effekter för den finska exporten, eftersom Ryssland är Finlands tredje största exportpartner (se faktaruta 2.2.2 om effekterna av den ryska ekonomin på Finland). På samma sätt skulle en eventuell återhämtning av den ryska ekonomiska tillväxten ha en positiv inverkan på Finland på medellång sikt. För närvarande har den globala konjunkturcykeln kraftigt påverkat Finlands exportresultat, eftersom investeringsvaror och mellanprodukter utgör en stor del av den totala exporten och efterfrågan på dessa varor är mer cyklisk än för konsumentvaror. Den finska exporten är också koncentrerad till produkter av hög kvalitet, och dessa produkter följer mer tätt inpå den ekonomiska konjunkturcykeln än produkter av låg kvalitet ([7]). Finlands förmåga att absorbera chocker minskade dock till följd av att de tidigare uppnådda överskotten i bytes- och budgetbalansen användes upp. Därför har det blivit allt viktigare att Finland effektivt kan anpassa sig till yttre chocker. Anpassningen behövs för att återfå konkurrenskraften inom exporten och för att skapa buffertar, såsom överskott i bytesbalansen, under ekonomiskt goda tider som kan användas för att absorbera yttre chocker i ekonomiskt dåliga tider. I de följande avsnitten beskrivs de första uppmuntrande tecknen på den pågående ekonomiska omstruktureringen. Sedan följer analyser av de kostnads- och icke-kostnadsrelaterade faktorer som utgör en del av Finlands anpassningskapacitet. Ekonomisk omstrukturering Tjänsternas betydelse har gradvis ökat, medan sekundärproduktionen, inklusive tillverkningen, har minskat. År 2000 var sekundärproduktionens andel ([8]) av bruttoförädlingsvärdet som högst sett till de senaste 30 åren. I motsats till de globala trenderna har sekundärproduktionens andel hållits relativt stabil kring en tredjedel av bruttoförädlingsvärdet mellan 1990 och 2008, medan andelen privata tjänster har ökat från ungefär 40 % 1990 till 45 % 2008 (diagram 2.2.1). Under recessionen 2008–2009 föll sekundärproduktionen under 30 % och har minskat stadigt sedan dess. De privata tjänsterna står för ungefär 50 % av bruttoförädlingsvärdet, delvis till följd av nedgången inom sekundärproduktionen. De offentliga tjänsternas andel av bruttoförädlingsvärdet har hela tiden varit ungefär en femtedel. Diagram 2.2.1: Bruttoförädlingsvärdets struktur per industrigren, 1975–2013, Finland Källa: Statistikcentralen, Europeiska kommissionen År 2000 nådde den största industrin inom sekundärproduktionen – tillverkningsindustrin (Nace-kod C) – sin högsta nivå under de senaste 40 åren (27,6 % av bruttoförädlingsvärdet). Även om realproduktionen har minskat snabbt inom tillverkningsindustrin de senaste åren visar de senaste uppgifterna att tillverkningen fortfarande står för 16,6 % av bruttoförädlingsvärdet i Finland, vilket är något över genomsnittet i euroområdet på 15,9 %. Diagram 2.2.2: Bruttoförädlingsvärde till baspris, löpande priser, 1990–2013 Källa: Statistikcentralen, Europeiska kommissionen Diagram 2.2.3: Det reella bruttoförädlingsvärdet till baspris inom tillverkningen, 1990–2013 Källa: Statistikcentralen, Europeiska kommissionen Det reella bruttoförädlingsvärdet av tillverkningen minskade med nästan 30 % 2008–2012, framför allt på grund av nedskärningarna inom elektroniksektorn. Under denna period försvann nästan två tredjedelar av produktionen inom elektroniksektorn, framför allt till följd av nedskärningarna inom Nokias mobilenhet. Nedgången inom elektroniksektorn upphörde 2013 då industrin kunde öka bruttoförädlingsvärdet med 3,6 %. Även om förändringarna 2008–2012 var betydande och hade negativa effekter för ekonomin, är det reella bruttoförädlingsvärdet för elektronikindustrin fortfarande så stort som för 20 år sedan. Inom elektronikindustrin finns det också mycket samlad kunskap som kan omsättas i nya företag eller produktiva arbetstillfällen, antingen inom tillverkningen eller IKT-tjänsterna. Förhållandet mellan antalet nystartade och avvecklade företag var i slutet av 2013 högre än genomsnittet 2010–2012 i produktionen av elektronik och elektriska produkter, och inom flera IKT-tjänster. Skogsindustrin (träförädlings- och pappersindustrin) i Finland minskade sin produktionskapacitet 2007–2012 som svar på en minskad global efterfrågan. Detta ledde till att sektorns reella bruttoförädlingsvärde minskade med 25 %. Produktionen inom skogsindustrin har dock hållits relativt stabil sedan 2010. Under de senaste åren har skogsbolagen ökat sina FoU-utgifter till närmare 3 % av sitt bruttomervärde. FoU-utgifterna har sålunda i stort sett fördubblats jämfört med 2000. En följd därav är att nya säljbara produkter, såsom träbaserade biobränslen, redan tagits fram. Dessutom kan man anta att den mest intensiva nedskärningsperioden är förbi inom skogsindustrin. Vid sidan av att öka produktionen av nya träbaserade produkter finns det planer på att öka produktionen av barrvedsmassa, då den globala efterfrågan förväntas öka. Expanderande näringsgrenar finns inom tillverkningen och den privata tjänstesektorn. Inom tillverkningen har särskilt den kemiska industrin växt stadigt under de senaste åren. Metallindustrin har haft svårigheter sedan den globala investeringsboomen upphörde 2009, men 2014 var det metallindustrin som kunde fylla sina orderböcker mest inom tillverkningsbranschen. Inom den privata tjänstesektorn är det IKT-tjänsterna som klart har växt mest. IKT-tjänsternas reella bruttoförädlingsvärde nästan fördubblades 2000–2013, och industrin märkte nästan inget av recessionen 2008–2009. Dessutom har yrkesrelaterade, vetenskapliga, tekniska och administrativa verksamheter samt stödtjänster fortsatt att växa. År 2012 nådde den privata tjänstesektorns reella bruttoförädlingsvärde på nytt upp till samma nivå som före krisen. De privata tjänsterna förväntas växa igen 2014, efter en lätt nedgång 2013. Diagram 2.2.4: Produktivitetstillväxten inom tillverkningsindustrierna (%, på årsbasis) och tillväxtfördelningen per delsektor (procentandelar), Finland (1) Arbetsproduktivitetstillväxten mäts som en förändring i det reella bruttomervärdet vid baspriser i förhållande till det totala antalet timmar som arbetats inom industrin. Källa: Statistikcentralen, Europeiska kommissionen Den markanta nedgången i produktionen inom elektronik- och skogsindustrin minskade arbetsproduktiviteten avsevärt, och hade en ytterst negativ inverkan på konkurrenskraftsindikatorerna. Produktiviteten har dock börjat återhämta sig den senaste tiden. Elektronikindustrin bidrog starkast till att arbetsproduktiviteten ökade 1995–2008. År 2009 var det endast den kemiska industrin som kunde öka arbetsproduktiviteten. Inom de övriga tillverkningsindustrierna sjönk produktiviteten kraftigt i förhållande till arbetskraftsinsatsen. Efter krisen återhämtade sig de flesta näringsgrenarna, och de senaste åren har produktiviteten framför allt ökat inom den kemiska industrin och skogsindustrin. Mikrodata om arbetsproduktiviteten på anläggningsnivå visar att produktiviteten vid de finska företagen inte är lägre än i de övriga nordiska länderna. Produktiviteten vid tillverkningsföretagen har i stort sett följt produktiviteten vid de svenska och danska företagen 1995–2011. Till exempel ökade arbetsproduktiviteten under en lång tid både vid de finska och de svenska tillverkningsföretagen, ända fram till den globala ekonomiska nedgången 2008–2009. Efter nedgången återhämtade sig produktiviteten i båda länderna. Sedan 2005 har förändringarna av företagsstrukturen inom de olika näringsgrenarna ökat i Finland, och detta har lett till att arbetsproduktiviteten ökat. Alltsedan 1995 har den s.k. kreativa förstörelsen påskyndat arbetsproduktivitetens tillväxt i Sverige och Finland. Den kreativa förstörelsen går ut på att mindre produktiva företag förlorar sina marknadsandelar, medan företag som är mer produktiva vinner. Genom denna process fördelas resurser, såsom arbetskraft, mer effektivt än tidigare, och den totala arbetsproduktiviteten ökar sålunda ([9]). Den senaste tidens utveckling har visat att strukturomvandlingen inom produktionen har nått ett skede där produktionen inte längre minskar kraftigt inom vissa näringsgrenar. Det kommer dock att dröja ett tag innan tillväxten inom industrin helt kompenserar för den senaste tidens minskade bruttomervärde. Pris- och kostnadskonkurrenskraft Sedan 2005 har prisnivån i Finland, mätt med BNP-deflatorn, ökat till en av de högsta i kärnländerna i euroområdet, även om den nominella prisnivån i Finland är relativt hög. De senaste åren har kostnaderna ökat till följd av ersättningar till anställda och indirekta skatter före stöd, medan rörelsevinsten, den sammansatta förvärvsinkomsten och avkastningsförmågan minskat (diagram 2.2.5). I en jämförelse med 37 konkurrerande industriländer visar den reala effektiva växelkursen på grundval av BNP-deflatorn att den relativa kostnadsnivån har stigit de senaste fem åren. Diagram 2.2.5: Förändring i BNP-deflatorn (%, på årsbasis) och bidrag till tillväxten (procentenheter) - — Finland Källa: Europeiska kommissionen Löneuppgörelsen 2013 ledde till en måttlig löneökning 2014–2015, och den bidrog till att stoppa försvagningen av de relativa enhetsarbetskostnaderna. Mot bakgrund av att kostnadskonkurrenskraften försvagats under de senaste åren kan den senaste tidens stabilisering betraktas som ett första steg i rätt riktning. Diagram 2.2.6 visar också att den nominella effektiva växelkursen för Finland apprecierats. Även om växelkursen mellan euron och dollarn sjunkit på senare tid, har euron apprecierat mot den ryska rubeln och den svenska kronan, två av Finlands största handelspartner. När det gäller Finland kommer den nominella effektiva växelkursen sålunda inte att stödja kostnadskonkurrenskraften lika mycket som den stöder vissa andra länder inom euroområdet. Diagram 2.2.6: Förändring i konkurrenskraften (%, på årsbasis) och bidrag från den nominella effektiva växelkursen och de nominella enhetsarbetskostnaderna i hela ekonomin (procentandelar) – Finland Källa: Europeiska kommissionen Även om ökningen av arbetsproduktiviteten mer än kompenserade för löneökningarna och de sjunkande exportpriserna inom den finska tillverkningssektorn före 2008, har kostnadskonkurrensen försämrats efter det. Mellan 2003 och 2010 sjönk exportpriserna i jämförelse med konkurrentländerna, till följd av det snabba prisfallet inom elektroniksektorn. Den snabba ökningen av arbetsproduktiviteten jämfört med konkurrentländerna och de sjunkande relativa enhetsarbetskostnaderna inom tillverkningsindustrin som hänger samman med detta, bidrog till att bevara marknadsandelarna på den internationella marknaden. De relativa exportpriserna i förhållande till enhetsarbetskostnaderna inom tillverkningsindustrin i Finland och i jämförbara länder framgår av diagram 2.2.7. Till exempel visar en fallande kurva att en ökning i de relativa enhetsarbetskostnaderna har varit större än ökningen av de relativa exportpriserna, något som minskar tillverkningsföretagens vinstmarginaler. Vinstmarginalen minskar de ekonomiska incitamenten att investera i ny produktionskapacitet. Före 2008 kunde de finska tillverkarna hålla sina enhetsarbetskostnader i styr i förhållande till exportpriserna (diagram 2.2.7). Efter 2008, särskilt 2009 och 2012, ökade enhetsarbetskostnaderna snabbt jämfört med konkurrentländerna och i förhållande till exportpriserna. År 2013–2014 ökade enhetsarbetskostnaderna inte längre, och den finska kostnadskonkurrenskraften försämrades sålunda inte heller. Nedskärningarna inom elektroniksektorn och den snabba försämringen av de relativa enhetsarbetskostnaderna som följde av detta förklarar till stor del de lägre exportpriserna i förhållande till enhetsarbetskostnaderna inom tillverkningsindustrin 2008–2012. Diagram 2.2.7: Den reala effektiva växelkursen justerad för exportpriser i förhållande till den reala effektiva växelkursen justerad för enhetsarbetskostnaderna inom tillverkningsindustrin, 1999–2014 Källa: Europeiska kommissionen Den icke-handelsrelaterade sektorn har bidragit till att kostnadskonkurrenskraften försämrats. För Finlands del är förhållandet mellan den reala effektiva växelkursen justerad för exportpriser och den reala effektiva växelkursen justerad för enhetsarbetskostnaderna inom ekonomin som helhet (diagram 2.2.8) sämre än förhållandet i fråga om den reala effektiva växelkursen justerad för enhetsarbetskostnaderna inom tillverkningsindustrin (diagram 2.2.7). Detta innebär att enhetsarbetskostnaderna för ekonomin som helhet har ökat snabbare än i 37 konkurrerande industriländer. Även om indikatorn i diagram 2.2.7 anger att tillverkningsindustrin nyligen lyckats sätta stopp för att konkurrenskraften försämras ytterligare, visar skillnaden mellan den sektor som är exponerad för internationell handel och enhetsarbetskostnaderna inom ekonomin som helhet att exportföretagens kostnadstryck till följd av den slutna sektorn inom ekonomin fortfarande minskar den externa konkurrenskraften. Situationen i Finland förvärrades särskilt 2008–2009, i förhålland till andra jämförbara länder ([10]). Diagram 2.2.8: Den reala effektiva växelkursen justerad för exportpriser i förhållande till den reala effektiva växelkursen justerad för enhetsarbetskostnaderna inom ekonomin som helhet, 1999–2014 Källa: Europeiska kommissionen Konkurrenskraft på andra områden än priskonkurrensförmågan De externa utmaningarna för konkurrenskraften Finlands försämrade handelsbalans efter 2002 tyder på underliggande svagheter inom konkurrenskraften. Handelsindikatorerna tyder på tre samtidiga utvecklingstrender. För att förstå dem måste man göra en åtskillnad mellan förändringarna i exporten och importen samt den landsspecifika och den globala utvecklingen. Den första trenden som haft en avgörande inverkan på handelsbalansen är det allt sämre exportresultatet, som främst beror på en minskad efterfrågan på vissa finska produkter. Detta kan skönjas av att Finlands exportmarknadsandel minskar. Även om minskningen avtagit den senaste tiden var den särskilt markant 2009 och 2010. Den kumulerade förlusten av marknadsandelar uppgick till mer än 32 % 2008–2013, den största förlusten i EU-28, vilket också framgår av resultattavlan för förfarandet vid makroekonomiska obalanser (diagram 2.2.9 och 2.2.10). Det är viktigt att komma ihåg att siffrorna för Finlands och euroområdets exportmarknadsandelar före 2008 följde samma utveckling, förutom under krisen i de nordiska länderna i början av 1990-talet. Den finska marknadsandelen började minska först 2009 (diagram 2.2.11). Diagram 2.2.9: Förändring av exportmarknadsandelen (%) (1) Uppgifter om den kumulativa förändringen för denna femårsperiod finns inte tillgängliga för Spanien, Grekland och Slovenien Källa: Europeiska kommissionen Diagram 2.2.10: Exportmarknadsandel, Finland, årlig förändring (%) Källa: Eurostat Diagram 2.2.11: Exportmarknadsandel, Finland, jämfört med exportmarknadsandelen för hela euroområdet (%) (1) Den totala ekonomin utan Nokia är en belysande uppskattning som Europeiska kommissionen gjort Källa: Unctad, Europeiska kommissionen Ali-Yrkkö, Jyrki (red.), Nokia and Finland in a Sea of Change, 2010, ETLA B 244. uppdaterad upplaga, http://www.theglobeandmail.com/report-on-business/economy/economy-lab/how-finlands-economy-became-hooked-on-nokia/article618622/ Den minskade exportmarknadsandelen berodde till stor del på att exportmarknadsandelen för varor kollapsade. Den minskade med 34,5 % (dvs. från 0,68 % till 0,45 %) 2008–2013. År 2003 verkade det som om Finlands exportmarknadsandel för varor ökade för första gången sedan 2007. Men eftersom ökningen uppvägdes av att exportmarknadsandelarna för tjänster fortsatte att försämras noterades ytterligare en nedgång 2013. Dessutom minskade inte enbart exporten utan också exportens inhemska förädlingsvärde (diagram 2.2.12 och 2.2.13). Diagram 2.2.12: Exportens inhemska förädlingsvärde (% av BNP) Källa: Ameco, OECD, Europeiska kommissionen Diagram 2.2.13: Inhemska mervärdet av den utländska efterfrågan, förändringar 2000–2009, % av BNP Källa: OECD, Europeiska kommissionen De finska exportmarknadsandelarna minskade i de flesta produktkategorier 2000–2013. En viktig omständighet var att de produkter som innehade den största exportandelen 2000, dvs. elektrisk och elektronisk utrustning, papper, en viss typ av utrustning och träprodukter, hörde till dem som förlorade de största marknadsandelarna. Samma sektorer stod för det minskade mervärdet i den totala externa efterfrågan (5 % av BNP 2000–2009), som endast delvis vägdes upp av att resultatet av företagstjänsterna förbättrades. Dessa produkter hörde också till dem som globalt sett förlorade de största andelarna inom handeln (diagram 2.2.14). Diagram 2.2.14: Exporten per produktkategori 2000–2013 (1) På grundval av Världstullorganisationens harmoniserade system, kategorierna på 2-siffernivå (2) Bubblornas yta motsvarar produktkategorins andel av den finska exporten 2000 Källa: Comtrade, Europeiska kommissionen På samma sätt som enbart exporten av mobiltelefonerna stod för en betydande del av det ekonomiska uppsvinget, stod kollapsen av exporten av mobiltelefonerna för runt hälften av den totala minskningen av Finlands exportmarknadsandel av varor. Mobiltelefonernas andel av den finska varuexporten minskade från 13 % 2000 till 1 % 2013. Andelen högteknologiska produkter minskar sålunda från cirka 20 % i början av 2000-talet till cirka 5 % 2013. Om man lyfter ut den effekt som handeln med mobiltelefoner hade, uppgick den sammanlagda minskningen av marknadsandelen till nästan 20 % 2008–2013, den största minskningen i EU-28. Detta visar att förlusten av exportmarknadsandelen även rörde andra varor och återspeglar en negativ förändring i den internationella efterfrågan ur finsk synvinkel. Näringslivets specialisering i produkter vars andel av den totala världshandeln minskade (dvs. sammansättningseffekten från världshandelns ändrade struktur) förklarar en tredjedel av exportmarknadsandelens totala minskning (diagram 2.2.16). Även om Nokia fortfarande spelar en stor roll i den finska ekonomin, var företagets roll mycket större innan konkurrenterna började angripa det på flera fronter från och med 2007. Vid millennieskiftet stod Nokia för 3–4 % av Finlands BNP och 30 % av FoU, 1 % av sysselsättningen och mer än 20 % av landets totala export (diagram 2.2.15). År 2003 stod Nokia t.ex. för 23 % av den totala bolagsskatten. Trots att Nokia spelade en dominerande roll i produktionen av mobiltelefoner, var den finska exporten av mobiltelefoner aldrig mer än 10 % av världsexporten. Detta ger vid handen att största delen av tillverkningen och den slutliga monteringen av Nokias telefoner ägde rum utomlands. Trots det var det Nokia som skapade och stod för 40–50 % av det totala mervärdet för sina mobiltelefoner ([11]). Största delen (cirka 80 %) av det mervärde som Nokia skapade uppstod under första hälften av 00-talet. Nokias andel av den globala värdekedjan minskade dock med tiden. När det gällde grundmodellerna som var avsedda för tillväxtmarknaderna och som inte enbart producerades utan också utformades utanför Europa minskade Nokias andel med cirka 20 %. Diagram 2.2.15: Nokias bidrag till den finska BNP:n (%) Källa: Ali-Yrkkö, Jyrki (red.) Nokia and Finland in a Sea of Change, 2010, ETLA B 244, uppdaterad upplaga Denna bild kan nyanseras ytterligare av en s.k. shift-share analys av de faktorer som påverkade handeln och som också tar hänsyn till geografiska faktorer. Den visar att den största minskningen av exportmarknadsandelen 2000–2013 härrörde sig från ett sämre resultat på produktmarknaderna och de geografiska marknaderna. Den ursprungliga produktspecialiseringen påverkade också exportresultatet negativt. Dessa faktorer balanserades delvis upp av den ursprungliga specialiseringen i snabbt växande ekonomier. Dessa uppgifter återspeglar ännu inte effekterna av den försämrade ryska ekonomin som Finland är mer exponerad för än andra EU-länder (faktaruta 2.2.1 innehåller fler uppgifter om det ekonomiska förhållandet mellan Finland och Ryssland). Diagram 2.2.16: Förändringar av den finska exportmarknadsandelen 2000–2013 (1) De utlyfta bitarna anger ett positivt bidrag Källa: Comtrade, Europeiska kommissionen Den andra orsaken till den försämrade bytes- och handelsbalansen är en ökad import för att tillfredsställa den inhemska efterfrågan, även om denna faktor ofta förbises. Tillväxten i importen främjades av att hushållens konsumtion ökade, särskilt efter 2008 (diagram 2.2.17), och att importintensiteten i den inhemska efterfrågan ökade, från 23 % 2000 till 26 % 2011. Mellan 2000 och 2008 återspeglade sig den ökande konsumtionen i en ökad reell konsumtion. Även om hushållens reella konsumtion sjönk 2009, återhämtade den sig snabbt 2010 och 2011 för att därefter stabilisera sig. Detta tillsammans med en BNP som fortfarande är lägre än före krisen ledde till att importen ökade. Efter 2009 främjades konsumtionen av förbättrade reala disponibla bruttoinkomster som ökade fram till 2011 och som därefter stabiliserades i ljuset av den långsamma anpassningen av arbetsmarknaden (i både löner och sysselsättning) till försämrad tillväxt och till följd av förbättrade löpande transfereringar till hushållen. Trots de försämrade nationella inkomsterna kunde hushållen upprätthålla sin reala konsumtion utan att minska på sina besparingar. Diagram 2.2.17: Hushållens konsumtion och nettoexporten (% av BNP) (1) Nettoexporten (nationalräkenskaperna) framgår av den omvända axeln Källa: Europeiska kommissionen Exporten och importen bidrog lika mycket till att handelbalansen försämrades efter 2000. För detta talar beräkningarna som filtrerar bort det utländska mervärdet från exporten och den exportrelaterade importen från den totala importen ([12]). I de flesta länder ökade specialiseringen både exporten och importen. Exporten förbättrades ofta mer än importen, och nettoexporten förbättrades därför i allmänhet under denna period (diagram 2.2.18). I Finland var det emellertid så att importen för att tillfredsställa den inhemska efterfrågan fortsatte att växa vid sidan av den försämrade exporten, och nettoexporten blev negativ 2011. Att nettoexporten försämrades med 10 % av BNP återspeglades i en lägre export på 4,8 % av BNP och en högre import på 5,2 % av BNP (diagram 2.2.19). Faktaruta 2.2.1: De utländska direktinvesteringarna, handelsförbindelserna och särskilt energin knyter Finland till Ryssland · De finska utländska direktinvesteringarna i Ryssland har ökat under de senaste tio åren, och takten är snabbare än för de totala finska utländska direktinvesteringarna. Detta är följden av affärsmöjligheterna i Ryssland, med vinstmarginaler som befinner sig över genomsnittet. År 2013 uppgick de direkta investeringarna till 1,4 % av BNP i Finland. Ryssland kom på sjätte plats när det gällde utländska direktinvesteringar från Finland. De finska företagen är i huvudsak verksamma inom detaljhandeln och inom bygg- och tillverkningsindustrin i Ryssland. De ryska investeringarna i Finland har hållit sig på 0,4 % av BNP under de senaste 5 åren. År 2013 uppgick Finlands primära nettoinkomster från direktinvesteringarna i Ryssland till cirka 0,3 % av BNP (i linje med en mycket hög avkastning på 24 % 2013). · Ryssland är Finlands tredje största exportland. Den finska exporten består av olika tillverkade produkter, alltifrån livsmedel till investeringsvaror. De stod för cirka 10 % av den totala exporten 2013. Ryssland stod för cirka en femtedel av den totala utländska importen av de insatsvaror som användes till att åstadkomma den finska exporten. Inom handelsbalansen får Finland de flesta inkomsterna från turismen. · Ryssland är Finlands främsta importkälla, främst av råmaterial, framför allt råolja och naturgas. År 2013 steg värdet på importen av råoljan och naturgasen till cirka 70 % av den totala importen från Ryssland. Finland importerar 100 % av sin naturgas och nästan 90 % av sin olja och sitt kol från Ryssland. · Oljeraffinaderierna i Finland har specialiserat sig på att raffinera rysk olja. Den ryska oljan är billigare, men kräver mer raffinering än andra oljor på marknaden. Det mesta av det transportbränsle som används i Finland raffineras i landet, och mer av hälften av det som raffinaderierna produceras exporteras. Nettoexporten av raffinerade oljeprodukter som härstammar från rysk olja stod för 1,4 % av BNP 2013. · Energiberoendet av ryska energiprodukter uppgick till cirka 40 %. De inhemska energikällorna, såsom vattenkraft och brännved, stod för cirka 35 % av energimixen. Oljan stod för en femtedel, medan naturgasen för närvarande uppgår till under 10 % av Finlands energimix. Närmare 70 % av Finlands gaskonsumtion används till fjärrvärme och elektricitet. I städerna är fjärrvärmen nästan det enda sätt som man värmer upp hemmen. Diagram 1: Utländska direktinvesteringar från Finland till Ryssland och energiimporten binder Finland vid Ryssland. Källa: Europeiska kommissionen, Statistikcentralen, Tullen Diagram 2.2.18: Export och import, förändringarna i EU-28, 2000–2011 (% av BNP) (1) Avståndet från den röda neutrala linjen anger förändringarna i nettoexporten Källa: Europeiska kommissionen Diagram 2.2.19: Export och import, Finland (% av BNP) Källa: Eurostat, Europeiska kommissionen Vissa globala fenomen har påverkat Finlands bruttohandel, men inte handelsbalansen. Framför allt har världshandeln ständigt ökat i ljuset av den ökade specialiseringen och den internationella arbetsfördelningen. Därför nästan fördubblades Finlands export och import under de två senaste årtiondena. Exporten utgjorde också en allt större andel av mervärdet i övriga länder (diagram 2.2.20). Utvecklingsländernas exportmarknadsandel har dessutom ökat i förhållande till industriländerna. Närmare bestämt sjönk industriländernas exportmarknadsandel från 66 % 2000 till 51 % 2013. Diagram 2.2.20: Exporten och importen samt det utländska mervärdet från exporten, Finland (% av BNP) (1) % av exporten Källa: Wiod, Europeiska kommissionen Till följd av chockerna på utbudssidan har många finska företag omstrukturerat och omlokaliserat sin produktion i syfte att optimera sitt deltagande i de globala värdekedjorna. Detta krävde i början utländska direktinvesteringar utomlands, vilka framför allt gjordes vid millennieskiftet (diagram 2.2.21). Omlokaliseringen av produktionen minskade (under i övrigt lika förhållanden) de finska bruttohandelsindikatorerna och nettoexporten av varor. I linje med denna trend förlorade den finska varuexporten terräng efter 2000. Samtidigt förbättrade denna strategi exporten av tjänster, som ökade 2000–2008 och fördubblades under denna period (diagram 2.2.22). Trots att produktionen globaliserades kunde företagens på så sätt fortfarande skapa och registrera största delen av mervärdet i sina finska huvudkontor. Fram till 2008 hölls bidraget från det inhemska mervärdet i exporten till den finska BNP:n på en relativt stabil nivå (diagram 2.2.12). På det hela taget har omlokaliseringen endast haft en begränsad inverkan på BNP och handelsbalansen i Finland. Det är också en förklaring till de begränsade förbättringarna av faktorinkomsterna i bytebalansen, eftersom mervärdet i dotterbolag utomlands knappt ökade och det därför troligtvis inte var viktigt för de finska multinationella bolagen att överföra vinsten till hemlandet. Diagram 2.2.21: De finska utländska direktinvesteringarna jämfört med EU-28 och resten av världen Källa: OECD Diagram 2.2.22: Export av varor och tjänster, Finland (% av BNP) Källa: Europeiska kommissionen Bedömning av entreprenörskap I utvecklade ekonomier bestäms de komparativa fördelarna och tillväxten inte bara av de traditionella produktionsfaktorerna utan också av ett klimat som gynnar entreprenörskap. Ett gynnsamt klimat för entreprenörskap främjar skapandet av nya företag och kan under vissa omständigheter ha en positiv inverkan på tillväxten. Ett sådant klimat leder till kunskapsspridning, till ett större antal och en större mångfald företag samt till ökad konkurrens. Men även bland de utvecklade länderna kan entreprenörskapet och fördelningen av företag efter storlek skilja sig från land till land av olika skäl, som företagsklimat och kulturella aspekter. Undersökningar visar att entreprenörskap och nystartade företag på senare tid har fått större betydelse – efter en lång nedåtgående trend – särskilt i innovationsdrivna ekonomier. Detta beror på att innovation sprids på nya sätt och på att entreprenörerna har fått en större roll i detta. Det blir också allt viktigare med ett klimat som gynnar entreprenörskap eftersom att det inte är självklart att kunskap samt forskning och utveckling sprids bara för att de finns och eftersom förmågan att förverkliga nya idéer genom att skapa nya företag också är viktig för den ekonomiska produktionen. Ett klimat som gynnar entreprenörskap är med andra ord en faktor som också behöva beaktas när man söker en förklaring till varför de ekonomiska resultaten varierar ([13]). Unga företag tenderar att skapa ett oproportionerligt stort antal arbetstillfällen, särskilt under startfasen. Omvänt går flest arbetstillfällen förlorade i små och utvecklade företag. Medan mindre än 10 % av nystartade företag kommer att sysselsätta fler än 10 personer står de för en stor del (ibland en majoritet) av nettoantalet nya arbetstillfällen som skapas ([14]). Empiriska analyser tyder också på att den höga omsättningen på företag kan öka konkurrenskraften och tillväxtpotentialen för de företag som klarar sig. På det hela taget har Finland strukturella konkurrensfördelar att bygga vidare på. En jämförelse av konkurrenskraftsindikatorerna för olika internationella organisationer visar att Finland klarar sig bra när man ser till långsiktiga strukturella indikatorer som utbildning, FoU-investeringar och den offentliga förvaltningens kvalitet. Landet ligger konsekvent bland de främsta t.ex. i de rankningar som görs av Världsekonomiskt forum. Däremot är betyget sämre (en mittenplats) om man ser till kortsiktiga indikatorer för kostnadsrelaterad konkurrenskraft, t.ex. i de rankningar som görs av Institute for Management Development (IMD). För att ett land ska vara attraktivt ur investeringssynpunkt ska helst både de strukturella faktorerna och kostnadsbasen vara konkurrenskraftig([15]). De grundläggande förutsättningarna för entreprenörskap är goda. Enligt GEM (Global Entrepreneurship Monitor) stöder den finska regeringens politik, den goda tillgången till finansiering och det utmärkta utbildningssystemet entreprenörskap. Dessutom visar den senaste GEM-rapporten att finländarna upplever att affärsmöjligheterna är goda, även om deras uppfattningar om detta i viss mån har försämrats till följd av den negativa ekonomiska utvecklingen. Andelen av den vuxna befolkningen i Finland som anser sig ha tillräcklig kunskap och förmåga att starta ett företag (33 %) är ungefär lika stor som genomsnittet för de nordiska länderna (35 %), men lägre än genomsnittet i innovationsdrivna ekonomier (41 %). Finland hör till de ledande länderna när det gäller innovation, och dess exportsektor är specialiserad på kvalitetsprodukter (diagram 2.2.23). Landets innovationsresultat förbättrades fram till 2011 och har därefter varit stabila, visar EU-kommissionens resultattavla för innovationsunionen 2014. Finland ligger över EU:s genomsnitt för de flesta indikatorer. Jämfört med andra EU-länder utgörs landets relativa svagheter av de mindre företagens bidrag till innovation, gemensamma offentlig-privata publikationer och öppenheten i forskningssystemet. Diagram 2.2.23: Innovation och specialisering på kvalitetsprodukter för export (1) EU-28, Kina, USA och Japan. Källa: Resultattavla för innovationsunionen 2014, Europeiska kommissionens beräkningar på grundval av Comext (Eurostat) och uppgifter från Orbis. Ett gynnsamt företagsklimat, välfungerande institutioner och en positiv attityd till entreprenörskap kan ändå inte ensamma garantera att fler startar eget ([16]). I dag är mindre än 10 % av småföretagen i Finland ([17]) — dvs. företag med högst 50 anställda — nystartade företag. Detta är den näst lägsta andelen i databasen DynEmp ([18]). Omvänt är närmare 60 % av småföretagen äldre än 10 år, vilket också är exceptionellt (diagram 2.2.24). Jämfört med andra länder betyder det att en relativt stor andel småföretag utgörs av företag som inte växer men som klarar sig ändå. Cirka 40 % av företagen i Finland (cirka 38 % i tillverkningsindustrin och 42 % i tjänstesektorn) kommer aldrig att ha fler än en anställd. Detta är den högsta andelen bland de 18 länder som undersöktes (diagram 2.2.25) ([19]). Den höga andelen småföretag som också är relativt gamla kan allmänt tyda på en felfördelning av resurser vilket enligt kan studier begränsa produktivitetstillväxten. Diagram 2.2.24: Småföretagens åldersfördelning (i %) (1) Genomsnitt över tiden, företag med högst 50 anställda. Källa: C. Criscuolo, P. N. Gal & C. Menon, ”The Dynamics of Employment Growth: New Evidence from 18 Countries”, OECD Science, Technology and Industry Policy Papers no. 14, 2014a. Diagram 2.2.25: Andel sysselsatta i företag som inte kommer att anställa fler än en person (tillverkning) Källa: C. Criscuolo, P. N. Gal & C. Menon, ”The Dynamics of Employment Growth: New Evidence from 18 Countries”, OECD Science, Technology and Industry Policy Papers no. 14, 2014a. Andelen unga företag – dvs. sådana som är mindre än fem år gamla – bland småföretagen är av olika skäl låg i Finland. För det första har nyföretagandet, dvs. andelen nystartade företag av samtliga företag, varit näst lägst i DynEmp varje år sedan 2001 (diagram 2.2.26). För det andra är företagens tillväxtpotential mätt i sysselsättning liten jämfört med andra länder ([20]). För det tredje växer en relativt stor andel unga finska företag inte när det gäller antalet anställda och har ändå klarat sig. Allmänt taget är bidraget från unga små och medelstora företag till bruttoantalet nya arbetstillfällen i Finland lägst bland de länder som ingår i undersökningen. Finland och Italien är dessutom de enda länderna där nystartade företag bidrar mindre till skapandet av arbetstillfällen än unga etablerade företag i tillväxt. Utöver dessa långsiktiga indikatorer har de små och medelstora företagen i Finland återhämtat sig långsamt efter krisen 2008, särskilt i fråga om sysselsättning. När det gäller mervärde har de små och medelstora företagen i Finland återhämtat sig relativt väl efter den första chocken, men antalet anställda minskade med mer än 2,1 % mellan 2008 och 2013. Återhämtningen inom de finska små och medelstora företagen förväntas fortsätta åtminstone under 2015, men utan att det skapas några nya arbetstillfällen. Medan mervärdet förväntas fortsätta öka något, väntas sysselsättningen i små och medelstora företag minska med mer än 1 %. Antalet små och medelstora företag förväntas fortsätta att sjunka. Mot bakgrund av detta har den finska regeringen vidtagit flera åtgärder för att stimulera entreprenörskap och stödja nya företag. Finland är ett av de EU-länder som kommit längst med genomförandet av småföretagsakten (SBA) ([21]). De slutliga resultaten av satsningarna går inte att utvärdera eftersom bekräftade statistiska uppgifter endast är tillgängliga fram till 2011. Däremot finns det uppgifter från olika undersökningar från de senaste åren. Enligt den senaste GEM-undersökningen hade endast 9 % av den vuxna befolkningen som inte redan var entreprenörer planer på att starta eget i Finland. I andra innovationsdrivna ekonomier, t.ex. i USA och Sverige, är andelen mycket högre (17 respektive 11 %). Trots att andelen etablerade entreprenörer i Finland motsvarar genomsnittet bland innovationsdrivna ekonomier, hör andelen nya entreprenörer ([22]) till de lägsta (2,7 % mot 4,7 %). Också när det gäller tidiga stadier av entreprenörskap och förnyat icke-etablerat entreprenörskap ligger Finland under genomsnittet ([23]). Diagram 2.2.26: Andelen nystartade företag (1) Diagrammet visar andelen nystartade företag (dvs. andelen nystartade företag av alla företag) efter land, i genomsnitt under de angivna treårsperioderna. Med nystartade företag avses företag som är mellan 0 och 2 år gamla. Källa: C. Criscuolo, P. N. Gal & C. Menon, ”The Dynamics of Employment Growth: New Evidence from 18 Countries”, OECD Science, Technology and Industry Policy Papers no. 14, 2014a. Ännu mer slående är att så få finska entreprenörer har för avsikt att nyanställa i någon större utsträckning. År 2014 uppgav endast 15,7 % av entreprenörerna i det tidiga stadiet att de hade för avsikt att anställa minst fem personer under de kommande fem åren. Siffran är under genomsnittet både för innovationsdrivna ekonomier och för tidigare år (diagram 2.2.27). Diagram 2.2.27: Tillväxtprognos för entreprenörer i det tidiga stadiet i innovationsdrivna ekonomier (1) Andelen entreprenörer i det tidiga stadiet som tror sig kunna anställa minst fem personer inom fem år. (2) För 2001–2008 och 2009–2014 anges uppgifter endast om minst två datapunkter är tillgängliga. Källa: Global Entrepreneurship Monitor. På motsvarande sätt var endast 22 % av entreprenörerna i det tidiga stadiet inriktade på innovation 2013. Även detta är klart under genomsnittet för innovationsdrivna ekonomier. Situationen har försämrats sedan 2012. Detta är förvånande eftersom GEM-undersökningar i 30 länder visar att det finns ett positivt samband mellan innovativt entreprenörskap och högskoleutbildning, självförtroende och uppfattningen om de möjligheter som finns och eftersom BNP per capita har en positiv inverkan på innovationsbenägenheten hos nya entreprenörer, dvs. precis de faktorer som hör till den finska ekonomins styrkor ([24]). Finska entreprenörer i det tidiga stadiet satsar lite på internationella marknader. Endast 11 % av dem förväntar sig att mer än 25 % av kunderna kommer att vara internationella, vilket är en av de lägsta siffrorna bland de innovationsdrivna ekonomierna under 2013. Detta är anmärkningsvärt eftersom de studier som gjorts ([25]) visar att det i flera asiatiska länder finns ett betydande positivt samband mellan exportorienterat entreprenörskap i tidiga stadier och inkomstnivån per capita samt en positiv korrelation mellan entreprenörskap med utsikter till snabb tillväxt och inkomst per capita ([26]). Att de finska entreprenörerna i tidiga stadier har relativt blygsamma ambitioner att expandera internationellt tycks därför inte återspegla konjunkturläget i ekonomin, eftersom siffrorna var liknande redan före krisen. Undersökningar avslöjar en del av orsakerna till att klimatet för entreprenörskap inte är så gynnsamt i Finland. I den senaste Eurobarometerundersökningen om entreprenörskap från 2012 uppgav endast 24 % att de helst ville starta eget. Detta är under genomsnittet i EU, som var 37 % år 2012, och även betydligt lägre än det genomsnitt på 41 % som uppmättes i Finland 2009. Under de senaste åren har det visserligen blivit allt vanligare i EU-länderna att man väljer att ta anställning, kanske på grund av sämre ekonomiska förhållanden, men minskningen med 17 procentenheter är dubbelt så hög som minskningen på 8 procentenheter på EU-nivå. Att man hellre tar anställning än startar eget är ett strukturellt utmärkande drag för Finland och något som framgick redan vid undersökningar som gjordes tidigare, i ekonomiskt goda tider, till exempel i 2007 års undersökning om entreprenörskap i EU-25. När det gäller företagsetablering och entreprenörskap har finländarna många farhågor. Jämfört med genomsnittet i EU är de mer rädda för att de skulle få en oregelbunden eller osäker inkomst (41 % mot 33 %) och för att själva företagsetableringen skulle kräva mycket mer tid och energi av dem (33 % mot 13 %) ([27]). En tredjedel av de tillfrågade sade dock att de kunde tänka sig att starta eget under de kommande fem åren, vilket är något högre än EU-genomsnittet. De finländare som vill starta eget säger att de största fördelarna är möjligheterna till oberoende och självförverkligande samt friheten att välja var och när man jobbar. Betydligt fler är genomsnittet i EU anger valfriheten som orsak (47 % mot 30 %). Däremot var det inte lika vanligt som på EU-nivå att finländarna ville starta eget på grund av möjligheterna till bättre inkomster. Detta framgick både av 2012 års undersökning om entreprenörskap och av tidigare undersökningar. Intressant nog väljer färre av dem som hade slutat vid Nokia att börja jobba för företag som är mindre än två år gamla (nystartade företag). Mellan 1995 och 2000, när it-boomen var som störst, var andelen 34 %, medan den mellan 2008 och 2010 minskade till 15 % ([28]). Detta stöder slutsatserna i attitydundersökningen. I 2013 års GEM-rapport för Finland konstateras det att landet hade svårt att behålla sin ställning i mittfältet när det gäller entreprenörskap. Trots en politik och ett klimat som stöder entreprenörskap leder positiva uppfattningar om affärsmöjligheter och om de kunskaper och färdigheter som behövs inte till att det startas nya företag. Finland har måhända potentiella entreprenörer med nya idéer och kunskaper, men saknar sådana personer som tar initiativet och utnyttjar de möjligheter som finns. Slutsatsen är alltså att det låga antalet nystartade företag och det stora antalet småföretag som inte växer sig större kan tolkas som att den kreativa förstörelsen inte är en så stark process. Det begränsar också de positiva effekterna av det generellt sett utmärkta företagsklimatet. Skuldsättning Skuldsättningen inom den privata sektorn är fortsatt hög. Skulderna har ökat under det senaste årtiondet, särskilt under 2007–2009. Åren 2010–2013 låg skuldkvoten hela tiden på 169–170 % av BNP. Skulderna inom den privata sektorn kan främst (till nästan två tredjedelar) tillskrivas de icke-finansiella företagen, såsom diagram 3.3.1 visar. De finska hushållen och icke-finansiella företagen är förhållandevis högt belånade, vilket betyder att skulderna är höga i förhållande till tillgångarna. Skuldnivåerna har dock inte ökat i Finland under de senaste åren. Diagram 2.3.1: Skuld per sektor (icke-konsoliderade uppgifter) – Finland Källa: Europeiska kommissionen. Den höga skuldsättningen verkar inte innebära några omedelbara risker eller problem för ekonomin. Trots att skuldsättningen är relativt hög är lånekostnaderna för närvarande låga eftersom räntorna är så låga. Företagens höga skuldsättning har inte påverkat den ekonomiska omstruktureringen negativt och tillgången till finansiering är fortfarande god. Sammantaget är den finska företagssektorn en nettolångivare i nationalräkenskaperna. Bedömning av finanssektorn Riskerna för den finansiella stabiliteten är sannolikt små eftersom finanssektorn i Finland verkar stark. I november 2014, som är den senaste månaden för vilken det finns uppgifter, ökade lånen till hushållen med 2 % på årsbasis (diagram 2.3.2). Bolånen ökade bara måttligt (1,6 %), medan konsumentkrediterna ökade förhållandevis mycket, med 4,4 % på årsbasis. Företagslånen ökade med 4,6 % på årsbasis i november 2014. Detta är en smärre nedgång jämfört med tidigare under året, då tillväxten låg på 5–6 %. Företagens lån som andel av BNP förblev relativt konstant kring 35 %. Inom företagssektorn i Finland har skuldminskning skett i liten omfattning och endast kortvarigt, under 2009. Utlåningen till den offentliga sektorn ökade med 11,1 % i november 2014. Bankkrediterna till den offentliga sektorn har ökat snabbt sedan 2009, och deras andel av BNP har stigit från 3 % till 6 %. Krediterna fortsatte alltså att öka trots lågkonjunkturen. De låga räntorna har varit en av de viktigaste orsakerna till denna utveckling. Kreditexpansionen tyder på att både privata och offentliga låntagare drar nytta av den stora likviditeten på marknaden och att de inte har några större svårigheter att få tillgång till finansiering. Undersökningar bekräftar detta. Diagram 2.3.2: Utlåning till hushåll och icke-finansiella företag i Finland Källa: Europeiska centralbanken Under 2014 motsvarade de finska bankernas nettoutlåning till ekonomin 7,7 % av BNP, vilket var högst i euroområdet. I nominella termer uppgick finansieringen till 15,7 miljarder euro, varav 2,8 miljarder för den offentliga sektorn, 8,2 miljarder för den privata icke-finansiella sektor och 4,7 miljarder för andra tillgångar (tabell 2.3.1). Dessutom var finska banker nettolångivare till andra banker i euroområdet (3,9 miljarder euro) och till ekonomier utanför euroområdet (1,1 miljarder euro). Utlåningen finansierades genom ökad emittering av kapital och skuldförbindelser på finansmarknaderna (8,8 miljarder euro) och en ytterligare minskning av de kassareserver som deponerades i Eurosystemet (11,7 miljarder euro) ([29]). De belopp som deponerades vid centralbanken sjönk från 80 miljarder euro 2012, då de var som högst, till 10 miljarder 2014. Läget har alltså normaliserats, med beaktande av att siffran för 2012 var överdrivet hög på grund av inflödet av likvida medel till Finland åren 2011–2012, till följd av fristadseffekten under statsskuldskrisen i euroområdet ([30]). Tabell 2.3.1: Finansiella flöden inom banksektorn, 1-10/2014 – Finland Källa: Europeiska centralbanken. Indikatorerna på finansiell sundhet är fortfarande tillräckligt goda. Tillsynsuppgifterna visar att nedskrivningarna av lån i viss mån ökade under 2014, vilket bröt en längre nedåtgående trend ([31]). Den genomsnittliga andelen nödlidande lån på under 1 % är trots detta bland de lägsta i EU (tabell 2.3.2). Kapitaltäckningsgraden försämrades också något under första halvåret 2014, men steg igen under det tredje kvartalet. Lönsamhetsindikatorerna för sektorn ligger nära genomsnittet i EU. I Europeiska centralbankens heltäckande bedömning från oktober 2014 bekräftades att de tre största bankerna, som sett till tillgångar står för mer än tre fjärdedelar av marknaden, har en tillräcklig kapitalbuffert för att klara svåra förhållanden. Enligt stresstestets negativa scenario skulle den genomsnittliga kapitaltäckningskvoten minska till en kärnprimärkapitalkvot på 11,6 % senast 2016 ([32]). Tabell 2.3.2: Indikatorer på monetära finansinstituts sundhet – Finland (1) 2014 avser data fram till andra kvartalet 2014 Källa: Europeiska centralbanken. Hushållens skulder och bostadsmarknaden Den främsta orsaken till den ökande skuldsättningen för hushållen var att bolånen snabbt ökade före finanskrisen. På senare tid har dock skulderna stigit betydligt långsammare. Hushållens skulder motsvarar i dag 120 % av deras disponibla (netto)inkomst. Mellan 2002 och 2009 ökade hushållens skulder avsevärt och lånens andel av den disponibla nettoinkomsten steg från 70 % till 110 %. Bolånens andel av hushållens totala skulder under de senaste 15 åren var i genomsnitt omkring 89 %. Andelen har varit förhållandevis stabil, men andra typer av skulder har också ökat. Många bostadsaktiebolag har tagit lån på grund av att fastigheterna i städerna är i behov av renovering. I slutändan är det hushållen som måste betala tillbaka dessa lån. Lånen ingår därför i posten hushållens långfristiga lån i räkenskaperna ([33]). Dessa lån har fortsatt att öka snabbt jämfört med ökningen av bolånen. För närvarande ökar bostadsaktiebolagens lån med mer än 10 % på årsbasis, medan bolånen ökar med strax under 2 %. Diagram 2.3.3: Hushållens lån efter typ (1) Lån i kategorin F.4 inkluderar kortfristiga och långfristiga lån (F.42). Lån i kategorin F.42 inkluderar lån som tecknas av bostadsaktiebolag och som hushållen är ansvariga för. Lån i kategorin F.429 inkluderar andra långfristiga lån, bland annat hushållens bolån. Källa: Statistikcentralen, Europeiska kommissionen. Samspelet mellan ökade disponibla inkomster och reala fastighetspriser, lägre räntesatser och längre löptider för bolån förklarar bolånens snabba ökning 2002–2010. I Finland tas bolån oftast till rörlig ränta. Därför låg de genomsnittliga räntorna för bolån under 2000-talet nästan utan undantag under genomsnittet i euroområdet och minskade gradvis. Precis före den ekonomiska krisen steg referensräntorna, vilket i viss mån ledde till att bolånen inte ökade lika snabbt. Olika undersökningar ([34]) visar att löptiden för nya bolån har ökat från i genomsnitt 11 år under 1998 till cirka 16 år 2005 och till 17 år 2014. Diagram 2.3.4: Genomsnittliga bolåneräntor – ett urval länder Källa: Europeiska centralbanken. Den snabba ökningen av de nominella och reala fastighetspriserna inleddes i mitten av 1990-talet och fortsatte fram till den finansiella krisen 2008. Efter krisen och den återhämtning som följde, med en uppgång i fastighetspriserna under 2010, har man nyligen kunnat konstatera att de nominella fastighetspriserna småningom börjat gå ned (diagram 2.3.6). De reala fastighetspriserna har minskat sedan andra halvåret 2011 som en följd av den svaga ekonomiska situationen. Trots att fastighetspriserna gick ned under krisåren i början av 1990-talet steg fastighetspriserna i Finland 1990–2014 med totalt 80 %. I huvudstadsregionen har de nominella fastighetspriserna i stort sett fördubblats under samma period (diagram 2.3.5). Detta beror på att allt fler flyttar till Helsingfors och kringliggande kommuner samt till andra stadsområden från övriga delar av landet. Mellan 1994 och 2009 låg dock förhållandet mellan nominella fastighetspriser och hushållens disponibla inkomst under genomsnittet för 25-årsperioden. Förklaringen till detta är att hushållens inkomster ökade under de goda ekonomiska tiderna då både sysselsättningen och lönerna steg. Diagram 2.3.5: Nominella fastighetspriser per region, 1990 = 100 – Finland (1) Huvudstadsregionen omfattar Helsingfors, Esbo, Grankulla och Vanda. Källa: Statistikcentralen. Diagram 2.3.6: Ökningen av fastighetspriser och av bolån från monetära finansinstitut – Finland Källa: Statistikcentralen, Finlands Bank, Europeiska kommissionen. Hushållens förmåga att betala sina skulder anses för närvarande vara tillfredsställande. Trots att hushållens skulder har ökat, har ränteutgifterna som andel av den disponibla inkomsten minskat kraftigt från den topp som nåddes 2008. Vid slutet av 2013 uppgick ränteutgifterna till mindre än 2 % av den disponibla inkomsten. Detta är lägre än 2004, då skuldnivån var 40 procentenheter lägre jämfört med den disponibla nettoinkomsten. För att minska riskerna föredrar många finländare fasta månatliga låneamorteringar. Vid en räntehöjning förlängs ofta lånets löptid i stället för att de månatliga betalningarna höjs. År 2012 valde 46 % av hushåll med bolån detta alternativ ([35]). Diagram 2.3.7: Skuldsättning, hushåll – Finland Källa: Europeiska kommissionen. Hushållens tillgångar omfattar både finansiella och icke-finansiella tillgångar. I slutet av 2013 bestod hushållens tillgångar av 85 miljarder euro i form av sedlar, mynt och inlåning, 97 miljarder euro i form av aktier och fordringar till ett värde av 46 miljarder euro i försäkrings- och pensionssystem. De icke-finansiella tillgångarna uppgick till 413 miljarder euro, vilket till största delen utgörs av fastigheter och mark. Sammanlagt stod hushållens finansiella tillgångar för 112 % av BNP jämfört med deras skulder på 69 % av BNP. Hushållen har blivit mer skuldsatta, men eftersom de finansiella tillgångarna har ökat har skuldernas andel av de finansiella tillgångarna inte blivit större utan ligger kvar på 52 %. Diagram 2.3.8: Hushållens skulder – Finland Källa: Europeiska kommissionen. Fastighetspriserna ligger för närvarande något över det långsiktiga genomsnittet. I förhållande till deflatorn för privat konsumtion, den disponibla inkomsten per capita eller löneindexet ligger fastighetsvärderingen i Finland nu något över genomsnittet för 25-årsperioden. Fastighetspriserna har utvecklats fritt från i synnerhet deflatorn för privat konsumtion. I förhållande till deflatorn för privat konsumtion är fastighetspriserna i dag mer än dubbelt så höga än i förhållande till disponibel inkomst per capita och till löneindex. Samtliga dessa indikatorer närmar sig emellertid de långsiktiga nivåerna, men ingen kraftig justering väntas. Diagram 2.3.9: Värdering på fastighetsmarknaden – Finland Källa: Statistikcentralen, Europeiska kommissionen. Före finanskrisen kunde man se en relativt snabb ökning av de inflationsjusterade fastighetspriserna i flera länder, bland annat i Finland. Men de reala fastighetspriserna har varit relativt stabila i Finland de senaste åren. Tidigare analyser tyder på att den nuvarande värderingen av fastigheter i Finland har reagerat på utbuds- och efterfrågerelaterade faktorer på marknaden ([36]). Inflyttningen till stadsområden från andra delar av landet och nettomigrationen till Finland bör stödja efterfrågan på bostäder. I huvudstadsregionen, särskilt i Helsingfors, där priserna verkar vara mer dynamiska än i resten av landet vill bostadsköpare helst bo centralt. Eftersom det är nästan omöjligt att öka utbudet av nya bostäder i dessa områden stiger fastighetspriserna. Diagram 2.3.10: Reala fastighetspriser – ett urval länder Källa: Europeiska kommissionen. Regionala uppgifter visar att högre fastighetsvärderingar tycks ha ett samband med lägre investeringar i bostäder. I många finska regioner låg den genomsnittliga andelen investeringar i bostäder per capita mellan 2008 och 2011 under genomsnittet för 2004–2007. I de regioner där andelen har minskat mest har också övervärderingen av fastigheter ökat mest, mätt som förhållandet mellan regionala fastighetspriser och disponibel inkomst. Bostadsinvesteringarna justerat för befolkningen minskade särskilt i Helsingforsregionen, en av de regioner där övervärderingen är högst. Å andra sidan har fastighetsvärderingarna sjunkit i regioner med nedskärningar inom skogs- eller elektronikindustrin. Diagram 2.3.11: Minskande bostadsinvesteringar p.g.a. högre fastighetsvärderingar, regionala uppgifter Källa: Statistikcentralen, Europeiska kommissionen. Förhållandet mellan fastighetspriser och byggkostnader tyder också på att investeringarna i bostäder har minskat. Den uppgång som kunnat konstateras beror förmodligen på att bostadsbyggnadsprojekten är lönsammare för byggherrarna (diagram 2.3.12), vilket leder till fler investeringar i bostäder. Bostadsinvesteringarnas andel av BNP har dock inte ändrats under de senaste åren utan ligger kvar på 5–7 %. Diagram 2.3.12: Incitament att investera leder inte till fler bostadsinvesteringar Källa: Statistikcentralen, Europeiska kommissionen. Icke-finansiella företags skuldsättning I slutet av 2013 uppgick de icke-finansiella företagens skulder till cirka 120 % av BNP. Även om skuldnivån minskade under krisen, har den varit relativt stabil under de senaste åren. Förhållandet mellan skuld och finansiella tillgångar har varit stabil. Strukturen på de icke-finansiella företagens skulder är diversifierad. Omkring 40 % av skulderna härrör från utlåning från finska monetära finansinstitut. 25 % av skulderna härrör från utfärdande av långfristiga obligationer. Andra delar inbegriper lån från utlandet, lån från andra finska källor än banker, lån från pensionsinstitut som förvaltar arbetspensioner, lån från den offentliga sektorn samt kortfristiga obligationer (en mycket liten andel). Företagens skuldsättning härrör inte från särskilda rättsliga normer som gynnar skuldfinansiering framför andra former av finansiering. Under de senaste åren har de låga räntorna underlättat tillgången till och användningen av kredit. Finska företag har fått tillgång till kredit för investering och som rörelsekapital. Lån från finska monetära finansinstitut har främst använts till att finansiera fastighetsverksamhet (49,4 %), däribland lån till bostadsbolag. Sammanlagt 11,2 % av lånen avser tillverkningsföretag och 5,2 % detaljhandeln. Obligationslånen härrör dock främst från större tillverkningsföretag. Diagram 2.3.13: Skuldsättning, icke-finansiella företag – Finland Källa: Europeiska kommissionen Finska små och medelstora företag har relativt god tillgång till krediter, även om 40 % av de företag som använder extern finansiering har noterat att lånevillkoren har skärpts. Den fortsatta osäkerheten om exportutsikterna har hållit investeringarna på en låg nivå och den externa finansieringen har främst täckt behovet av rörelsekapital. För att främja tillväxten av innovativa företag har regeringen avsevärt ökat tillgången till riskkapital genom en investering på 105 miljoner euro under 2014. Samma belopp ska investeras 2015, och därefter ytterligare 55 miljoner euro under både 2016 och 2017 genom Finlands Industriinvestering, Finnvera och Tekes. Målet är att tillföra över 1 miljard euro i totala riskkapitalinvesteringar. Ökade riskkapitalinvesteringar kräver bättre möjligheter för investerare att dra sig ur. Detta har lyfts fram som ett område som kräver förbättring, bland annat genom förändringar av den skattemässiga behandlingen av börsnoterade företag. Vidare har skattelättnaderna för investeringar från företagsänglar ökat och ett näringslivslett initiativ för att standardisera villkoren för obligationsemitteringar har inletts. En marknad för företagsobligationer infördes 2014. Företagens tillväxt främjas också genom ett program med tio acceleratorer som omfattar totalt cirka 100 portföljföretag. Diagram 2.3.14: Balansräkning, icke-finansiella bolag – Finland (1) T står för tillgångar, S står för skulder Källa: Europeiska kommissionen Skuldminskning I Finland har minskningen av hushållens skuldsättning ännu inte fått något genomslag. Icke-finansiella företags skuldsättning verkar ha nått sin topp under 2010, men hushållens skuldsättning uppvisar fortfarande en ökande trend. En viss minskning av skuldnivån har ägt rum, även om den inte är särskilt stor. Kreditflödena var positiva under perioden 2008–2013 för såväl icke-finansiella företag som hushåll, och den reala BNP minskade. Inflationen har varit ganska blygsam. Skuldkvoten ökades av kreditflödena och den reala BNP-tillväxten men minskades av den nominella BNP-tillväxten, på grund av denominatoreffekten. Diagram 2.3.15: Analys av de årliga förändringarna av skuldkvoten, hushåll (ENS 2010) – Finland Källa: Europeiska kommissionen Det potentiella trycket på att minska skulderna kommer troligen att vara begränsat i Finland. Hushållens behov att minska sina skulder är inte särskilt stort även om icke-finansiella företags skuldsättning på senare tid har minskat något. Mot bakgrund av den stadiga ökningen under 2000-talet skulle hushållens relativt höga skuldsättning kunna peka på ett potentiellt behov av en minskning av skulderna för finska hushåll. Styrkan i den finska finanssektorn innebär dock att den privata sektorn endast utsätts för ett svagt tryck på att minska sina skulder från kreditutbudssidan. Uppgifter på mikronivå om fördelningen av hushållens skuldsättning i Finland tyder inte heller på någon koncentration på de mer utsatta delarna av befolkningen. Företagens skuldsättning är inte heller koncentrerad på företag med låg vinst eller låg kapitalisering (Tabell 2.3.3). Detta kan ses som en förmildrande omständighet för den relativt höga totala skulden. Om någon minskning av skulderna kan förväntas kommer det troligen att ske gradvis på grund av den nominella utlandsskulden som ökar i långsammare takt än den nominella BNP-tillväxten, och inte på grund av negativa nettokreditflöden som inte innebär några betydande hinder för den samlade efterfrågan och minskar pressen på värdepappersmarknaderna. Om den övergripande ekonomiska situationen förvärras (exempelvis på grund av kraftiga störningar inom fi