RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN - Operativ samordning mellan gemenskapen och medlemsstaterna i Europeiska unionen inom området för utvecklingssamarbete

Innehållsförteckning

1. Inledning

2. De viktigaste undersökningsresultaten och frågeställningarna

2.1. Av genomgången av svaren från de 98 länderna framgår följande:

2.2. De viktigaste frågeställningarna

3. Den nuvarande situationen när det gäller den operativa samordningen mellan gemenskapen och medlemsstaterna i Europeiska unionen

3.1. Beskrivning av den nuvarande situationen

3.1.1. Möjligheterna inom ramen för de befintliga samordningsstrukturerna

3.1.2. Gemensamma studier, analyser och utvärderingar

3.1.3. Överlappning mellan pågående program

3.1.4. Samordning och koncentration av biståndet

3.2. Det sektorsvisa tillvägagångssättet för samordning inom Europeiska unionen

3.2.1. Sektorsvisa möten

3.2.2. De finansiella förfarandena

3.2.3. Den ledande instansens "Chef de file" funktioner

3.3. Partnerlandets roll i samordningen inom Europeiska unionen

4. Verkningarna av riktlinjerna från mars 1998

4.1. Konstaterade framsteg

4.1.1. Grad av tillfredsställelse

4.1.2. Planerade förbättringar

4.2. Europeiska unionens samordning inom ramen för en utvidgad samordning

5. Framtidsutsikter

1. Inledning

I mars 1998 antog Europeiska unionens "Riktlinjer för stärkt operativ samordning mellan gemenskapen och medlemsstaterna inom området för utvecklingssamarbete".

I november 1998 framlade kommissionen en första preliminär rapport. I denna underströks särskilt betydelsen av en ökad ömsesidighet i informationsutbytet mellan medlemsstaterna och kommissionen. I rapporten rekommenderades även att ge Europeiska unionens samtliga representationer ett kraftfullt politiskt budskap i syfte att främja ett dynamiskt och aktivt genomförande av rådets riktlinjer genom en förstärkning av partnerländernas roll i processen.

I enlighet med punkt 8 i riktlinjerna innehåller denna rapport mer detaljerade uppgifter om de åtgärder som vidtagits och de framsteg som gjorts sedan mars 1998. Denna rapport grundar sig på en undersökning som genomfördes i augusti och september 1999 vid kommissionens delegationer i alla utvecklingsländer. Med några få undantag kunde företrädarna för medlemsstaterna i dessa länder tillsammans med delegationen besvara ett och samma frågeformulär. Den höga svarsfrekvensen [1] bekräftar att Europeiska unionens företrädare intresserar sig för denna fråga.

[1] Av de 116 tillfrågade länderna svarade 98 stycken, dvs. en svarsfrekvens på 84 %.

Analysen har skett i tre led:

- Den nuvarande situationen och utvecklingen av Europeiska unionens operativa samordning sedan antagandet av riktlinjerna i mars 1998.

- Partnerlandets roll i genomförandet av denna samordning.

- Den plats som Europeiska unionens samordning har inom en samordning som omfattar samtliga andra givare.

Analysen på sektorsnivå avser de prioriterade [2] sektorer som angivits av varje medlemsstat och av delegationen i varje land.

[2] Varje medlemsstat i EU uppmanades ange de 5 sektorer de prioriterade för sina åtgärder.

2. De viktigaste undersökningsresultaten och frågeställningarna

2.1. Av genomgången av svaren från de 98 länderna framgår följande:

- Även om det bara är 18 månader sedan rådets riktlinjer antogs, vilket är en kort tid i jämförelse med den tid det kommer att ta att genomföra dessa, har de allmänt sett tagits väl emot av Europeiska unionens företrädare på plats. Det rör sig om en dynamisk samordningsprocess som gradvis kommer att ta form i samband med den framtidaprogramplaneringen.

- Även om genomförandet är olika i de 6 regioner som analyserats (Afrika, Västindien, Stilla havet, MED (Medelhavsländerna), Latinamerika och Asien) sedan mars 1998 har en förbättring av den operativa samordningen kunnat konstateras i de flesta fall.

- Informationsutbytet mellan delegationer och medlemsstaterna fungerar väl, men är allt för ofta enkelriktat på grund av bristande gensvar från medlemsstaterna.

- EU:s medlemsstater spelar en aktiv roll på sektorsnivå inom ramen för samordningen med andra givare.

- På sektorsnivå framgår det av de uppgifter som lämnats att unionens medlemsstater ofta vidtar åtgärder inom samma sektor, vilket ger utrymme för samordningseffekter.

- Partnerlandet spelar en relativt begränsad roll i den operativa samordningsprocessen inom Europeiska unionen.

2.2. De viktigaste frågeställningarna

- På vilken nivå och hur skall partnerlandet spela en aktiv roll i Europeiska unionens interna programplanering i förhållande till sin roll inom ramen för samordningen av samtliga givare ?

- I vissa fall (länder i en konfliktsituation, indraget bistånd) kan inte landet spela en aktiv roll.

- I vissa andra fall önskar landet inte delta i samordningen innan EU:s_ medlemsstater antagit en gemensam ståndpunkt.

- Allmänt sett bör samordningen hjälpa partnerlandet att fastställa och genomföra sin egen utvecklingsstrategi (att sitta vid rodret), samtidigt som vi bör försöka att inte belasta partnerlandets med ytterligare arbete i samordningsprocessen.

- Samordningen mellan gemenskapen och EU:s medlemsstater utgör ett väsentligt bidrag till den övergripande samordningen av samtliga givare till partnerlandet. Denna samordning begränsar dubbelarbetet och risken för konkurrens mellan givare genom en ökad användning av kompletterande åtgärder.

- Den interna samordningen inom EU har ett mervärde i form av en politisk dialog med partnerlandet och bidrar till att unionen kan "hävda sin identitet i internationella sammanhang" (artikel 2 i fördraget).

3. Den nuvarande situationen när det gäller den operativa samordningen mellan gemenskapen och medlemsstaterna i Europeiska unionen

3.1. Beskrivning av den nuvarande situationen

Undersökningen grundar sig på den bedömning som gjorts av de medlemsstater som är närvarande och aktiva i respektive partnerland. Det framkom att i länderna i Afrika, Latinamerika, Asien och MED (Medelhavsländerna) var medlemsstaterna mycket närvarande och genomsnittet var mellan 7 och 9 medlemsstater i varje land. Närvaron var självfallet betydligt mindre i Västindien och Stillahavsområdet och genomsnittet var mellan 2 och 4 aktiva medlemsstater.

Mellan EG:s delegation och de närvarande medlemsstaterna i dessa länder fanns mekanismer för regelbunden operativ samordning i 7 av 10 fall och vissa medlemsstater föredrog samordning från fall till fall eller en bredare ram som omfattar de andra givarna. I länder med en hög inkomst per capita uppgick antalet emellertid till 9 av 10 medlemsstater.

Samordningen sker huvudsakligen i form av regelbundna möten (i 51 % av fallen) eller sporadiska möten (i 36 % av fallen). Samordningen sker sällan i form av enbart utbyte av handlingar (10 %) eller av informella kontakter (3 %). Gemensamma besök på plats förekommer sällan.

Den operativa samordningen sker huvudsakligen genom möten. I Asien och Afrika genom regelbundna möten, i Latinamerika, MED (Medelhavsländerna) och Västindien genom sporadiska möten och i Stillahavsområdet genom ytterst enstaka möten.Regelbundna möten är oftast förekommande i Asien (74 % av de bedömda fallen) och i mindre utsträckning i Afrika (61 %).

I Latinamerika, Västindien och MED (Medelhavsländerna) är mötena oftast sporadiska. I Stillahavsområdet gör avstånden att samordningen ofta sker enbart i form av utbyten av handlingar.

Dessa samordningsmöten, antingen tematiska eller sektorsvisa, anordnas vanligen av kommissionens delegationer.

Dessa möten hålls vanligen en gång i månaden.

Medlemsstaterna anser att samordningen blir svårare i praktiken om EG inte har någon delegation i landet.

3.1.1. Möjligheterna inom ramen för de befintliga samordningsstrukturerna

- Diskussion om prioriteringar, pågående och framtida åtgärder (nya projekt) för varje medlemsstat i Europeiska unionen

Medlemsstaterna anser att de uppgifter om de sektorsvisa prioriteringarna, pågående och framtida åtgärder som lämnats av delegationerna är relativt tillfredsställande.

Medlemsstaterna anses lämna otillräckligt med information.

Medlemsstaterna lämnar å andra sidan inte motsvarande information i tillräcklig omfattning, varken till delegationerna eller till de andra medlemsstaterna. Detta gäller särskilt länder med många representationer eller en hög inkomst per capita.

- Fastställande av ett gemensamt tillvägagångssätt inom unionen för samarbete med partnerlandet och för samarbete med de andra givarna

I fler än tre fjärdedelar av länderna [3] bidrar denna samordning till att det fastställs ett gemensamt tillvägagångssätt med partnerlandet.

[3] 78 %.

- Informationsutbyte om de prioriteringar som skall gälla vid framtida programplanering

I ett visst antal länder möjliggör detta även utarbetandet av dokument om gemensamma riktlinjer.

- Identifiering av dubbelarbete och överlappning

Samordningen gör det möjligt att identifiera om detta förekommer och att undvika det vid utformningen av nya åtgärder.

3.1.2. Gemensamma studier, analyser och utvärderingar

Av undersökningen framgår det att

- i 58 % av länderna, oftast i Afrika och i Latinamerika, samfinansieras detta slags studier,

- i 92 % av dessa fall deltar EG:s delegation,

- dessa studier genomförs oftast på områdena "Den offentliga sektorn och det civila samhället", "Hälso- och sjukvård" och "Jordbruk".

Detta ganska stora antal exempel är av betydelse eftersom detta slags samarbete gör det möjligt att identifiera kompletterande åtgärder vid kommande programplaneringstillfällen.

3.1.3. Överlappning [4] mellan pågående program

[4] Till skillnad från begreppet "dubbelarbete" avser begreppet "överlappning" snarare frågor om tidsplanen för genomförande.

I många fall leder samordningen till att överlappningsproblem kommer i dagen.

Överlappning förekommer självfallet oftare i de länder där många medlemsstater är närvarande. I de fall få medlemsstater är närvarande förekommer överlappning endast i ett land av fyra och antalet ökar till ett land av två när det finns fler än åtta medlemsstater närvarande.

Oftast identifieras dessa överlappningar först vid genomförandet av åtgärderna och i allmänhet är det då av tekniska och administrativa skäl för sent för att snabbt anpassa programmen.

Förseningar i utarbetandet av programmen eller i mottagandet av externt bistånd såsom humanitärt bistånd har angivits som eventuella skäl till vissa överlappningar.

I stora länder (huvudsakligen i Asien) upplevs samordningen inte som nödvändig eftersom risken för dubbelarbete och överlappning är mycket liten med hänsyn till att behoven är enorma.

3.1.4. Samordning och koncentration av biståndet

Enligt 38 % av svaren bidrar samordningen till en koncentration av gemenskapsbiståndet och enligt 27 % av svaren till en koncentration av medlemsstaternas bilaterala bistånd.

Denna koncentration uppfattas i sin helhet som positiv eftersom samordningen ökar verkningarna av åtgärderna i en given sektor. I de synpunkter som lämnats understryks att utbytet av studier och erfarenheter gör det möjligt att identifiera och utarbeta kompletterande projekt. Risken för att koncentrationen leder till dubbelarbete i en given sektor kan endast begränsas genom samordning.

3.2. Det sektorsvisa tillvägagångssättet för samordning inom Europeiska unionen

Av de tillgängliga resultaten framgår det land för land inom vilka sektorer flera medlemsstater är närvarande samtidigt och där kompletterande åtgärder följaktligen bör eftersträvas.

För varje sektor kan man även konstatera vilka medlemsstater som har upprättat mekanismer för operativ samordning med EG-delegationen.

I 3 av 5 länder [5] finns exempelvis en mekanism för regelbunden samordning när det gäller projekt för den offentliga sektorn och det civila samhället, hälso- och sjukvård och utbildning, där Europeiska unionens medlemsstater är mycket närvarande (i genomsnitt 3 till 4 medlemmar).

[5] Dessa mekanismer för regelbunden samordning omfattar inte alltid samtliga de medlemsstater som är närvarande inom sektorn.

3.2.1. Sektorsvisa möten

Samordningen sker i olika former beroende på vilken sektor det rör sig om.

- Regelbundna möten utgör den vanligaste organisationsformen för samordningen av biståndsprogram och skulder.

- Sporadiska möten är vanligast inom sektorerna infrastruktur, sociala och ekonomiska tjänster samt katastrofbistånd.

- Utbyte av handlingar är vanligast när det gäller hjälp med skuldfrågor.

3.2.2. De finansiella förfarandena

I de sektorer där samordningen är effektiv dominerar parallellfinansiering (54 %) under det att samfinansiering i strikt bemärkelse förekommer mindre ofta (12 %).

"Andra finansieringsformer" (34 %) avser tidigare beviljad finansiering utan föregående samordning. Dessa finansieringsformer förekommer oftast i länder med en hög inkomst per capita.

Finansieringsformerna varierar kraftigt mellan sektorerna.

- Parallellfinansiering är vanligast inom sektorerna för infrastruktur, ekonomiska tjänster och tillverkning samt när det gäller åtgärder avseende skulder.

- Samfinansiering förekommer mycket begränsat inom alla sektorer och katastrofbistånd uppvisar den högsta andelen (18 %) samfinansiering.

Geografiskt kan det konstateras att

- i Afrika, inom de sektorer där samordningen är effektiv, utgörs 72 % av finansieringen av parallellfinansiering,

- i MED (Medelhavsområdet), Asien och Latinamerika angavs oftast att finansieringen var "oberoende", dvs. varken parallell- eller samfinansiering.

3.2.3. Den ledande instansens "Chef de file" funktioner [6]

[6] Där ges en exakt beskrivning av den ledande instansens "Chef de file" funktioner i "Chairman's Report on Coordination" - Wien den 19 oktober 1998.

I 62 % av länderna angav medlemsstaterna och EG-delegationen att de var beredda att påta sig ansvaret som ledande instansens "Chef de file" [7] inom åtminstone en given sektor. Detta gäller främst Latinamerika (3 länder av 4) och Afrika (2 länder av 3).

[7] Vissa medlemsstater har ifrågasatt uttrycket "Chef de file".

I två tredjedelar av fallen handlar det uteslutande om att "inleda och föra dialogen", vilket motsvarar en sektorsansvarigs ansvar. Detta är huvudsakligen fallet i de länder där unionen är väl företrädd (mellan 11 och 15 aktiva medlemmar).

I de länder där det endast finns 1 till 4 aktiva medlemmar framgår det av svaren att man kan tänka sig ett ansvar som består i att "för unionens medlemmars räkning säkerställa utarbetandet av hela programmet" (vilket motsvarar den andra ansvarsnivån för den ansvariga instansen).

I många länder är flera av unionens medlemmar beredda att vara ansvarig instans för flera olika sektorer. I vissa länder finns till och med flera kandidater till en och samma sektor.

I många länder är flera av unionens medlemmar beredda att påta sig samordnings-ansvar i en eller flera sektorer.

Det stora antalet intresseanmälningar om att påta sig särskilt samordningsansvar bekräftar den betydande förekomsten av potentiella kompletterande åtgärder mellan Europeiska unionens medlemmar och en stark vilja att utveckla dessa möjligheter.

3.3. Partnerlandets roll i samordningen inom Europeiska unionen

Endast i 40 % av länderna spelar regeringen en aktiv roll i unionens samordning.

I riktlinjerna från mars 1998 och delrapporten från november 1998 understryks nödvändigheten av en förstärkt roll för partnerlandets regering inom EU:s förstärkta samordning.

Av undersökningsresultaten framgår det att partnerländernas regeringar ännu i ringa utsträckning deltar i samordningen av Europeiska unionens bistånd i dess helhet. I en klar majoritet av länderna svarade EG-delegationerna och medlemsstaternas företrädare att partnerlandets regering endast deltar i ringa utsträckning (50 %) eller inte alls (10 %) i den europeiska samordningsprocessen.

Denna situation är likadan i alla geografiska områden och skillnaderna mellan MED (Medelhavsländerna), Latinamerika, Asien och Afrika är relativt små. Endast i Stillahavsområdet är partnerländernas regeringar mer delaktiga än genomsnittet.

Man kan emellertid konstatera att partnerländernas regeringar deltar i större utsträckning i de länder som ingår i pilotprojektet (Bangladesh, Costa Rica, Elfenbenskusten, Etiopien, Moçambique och Peru), där mekanismerna för operativ samordning är starkare.

Följande två huvudsakliga skäl till regeringarnas låga deltagande angavs:

- Regeringen förfogar inte över tillräckliga mänskliga och tekniska resurser.

Detta argument angavs för 72 % av länderna, särskilt för Västindien och Asien samt de fattigaste länderna.

- Regeringen är inte intresserad.

Detta argument angavs för 40 % av länderna, särskilt för länder med en hög inkomstnivå.

De lokala regeringarnas låga deltagande beror huvudsakligen på bristande mänskliga och tekniska resurser.

Vid en jämförelse mellan dessa bägge argument och storleken på det bistånd som EU ger till varje land framgår det att de länder som mottar mycket bistånd inte har resurser att samordna biståndet och att de flesta av dem inte heller är intresserade av att delta i samordningsprocessen.

Följande andra skäl angavs:

- Alltför mycket politisk instabilitet.

- För täta regeringsbyten för att det skall vara möjligt att säkerställa en kontinuerlig samordning. Samordningen kommer ofta aldrig längre än till stadiet goda avsikter.

- Regeringen och givarna har inte alltid samma prioriteringar.

- Regeringens interna samordning är otillräcklig.

- Ofta saknas öppenhet och insyn.

- Ibland finns en frestelse att behandla givarna enligt principen "söndra och härska".

- I vissa länder anses regeringen endast ha intresse av en enda motpart i en given sektor.

Det är att märka att i de afrikanska s.k. problemländerna (länder i krig, länder där gemenskapsbiståndet helt eller delvis har dragits in) deltar regeringen oftast inte i samordningen inom EU.

Vid den sektorsvisa samordningen som vanligen genomförs tillsammans med alla givare är partnerlandets regering dock samordnare i 25 % av de sektorer där det finns en samordnare. Denna siffra skall jämföras med motsvarande siffror för Världsbanken (15 %), UNDP (15 %), EG-delegationerna (15 %) och samtliga medlemsstater (25 %).

Av detta framgår det att de huvudsakliga givarna och regeringen själv till stor del delar på de sektorsvisa samordningsuppgifterna, varvid regeringen trots allt spelar den viktigaste rollen.

Dessa mekanismer för sektorsvis samordning ingår som en integrerad del av hela den övergripande samordningen, såsom de rådgivande grupper och rundabordssammanträden i vilka alla givare deltar under regeringens ledning.

4. Verkningarna av riktlinjerna från mars 1998

I varje land svarade både delegationen och medlemsstaterna på frågan om de anser att den operativa samordningen har förbättrats sedan mars 1998 och beskrev hur den nuvarande samordningen fungerar [8].

[8] I några länder kunde endast delegationen besvara frågeformuläret.

4.1. Konstaterade framsteg

- I närmare två tredjedelar (62 %) av svaren uppgavs att den operativa samordningen hade förbättrats sedan mars 1998.

Dessa förbättringar består huvudsakligen av

- fler möten om uppföljningen av projekt,

- ett mer systematiskt utbyte av handlingar mellan varje delegation och företrädarna för medlemsstaterna i varje mottagarland.

Förbättringen av den operativa samordningen inom unionen sedan mars 1998 är avhängig biståndets omfattning.

De största förbättringarna ägde rum i de länder som mottar mest bistånd från Europeiska unionen, dvs. i 85 % av de länder där biståndet översteg 300 miljoner USD och endast i 44 % av de länder där biståndet understeg 50 miljoner USD.

Gemensamma besök på plats nämns sällan.

Endast mycket begränsade uppgifter har lämnats om inrättandet av databaser, vilket visar på att få initiativ har tagits i detta hänseende (Sydafrika, Kenya, Sri Lanka och Costa Rica).

Även om delegationerna oftast verkar ha tagit initiativ till dessa förbättringar kan man konstatera att medlemsstaterna deltar i allt större utsträckning i de europeiska initiativen, särskilt när EU byter ordförandeland.

4.1.1. Grad av tillfredsställelse

Trots dessa förbättringar anser medlemmarna i unionen att den operativa samordningen inom EU för närvarande endast är måttligt tillfredsställande.

Trots de förbättringar som konstaterats anser medlemmarna i Europeiska unionen att den operativa samordningen för närvarande endast är måttligt tillfredsställande, vilket tyder på att det fortfarande finns ett stort utrymme för och behov av framsteg. Detta är fallet i t.ex. Latinamerika och i Asien där två tredjedelar (62 %) av medlemsstaterna upplever att en förbättring skett under den senaste tiden, trots att fler än hälften av dem fortfarande inte är nöjda.

Denna generella åsikt varierar mellan regionerna och i förhållande till antalet aktiva medlemsstater.

- Geografisk sett är samordningen

- svag i Asien, Latinamerika och MED (Medelhavsländerna),

- genomsnittlig i Afrika och Västindien,

- utmärkt i Stillahavsområdet [9].

[9] Verkar endast tyda på att tillfredsställelsen sammanhänger med det låga antalet aktiva medlemsstater.

- I förhållande till antalet aktiva medlemsstater är samordningen

- god med ett mindre antal medlemsstater (1 till 4),

- ganska god med ett genomsnittligt antal medlemsstater (5 till 7),

- svag med ett betydande antal medlemsstater (8 till 15).

- I fler än en tredjedel (38 %) av svaren uppgavs att någon övergripande förbättring inte hade skett och att förbättringar endast skett på enskilda punkter.

- Av några svar framgick det att när antalet medlemsstater och biståndet var lågt föreföll den nuvarande samordningen att vara tillräcklig.

- Fyra av de länder som ingick i pilotprojektet (Costa Rica, Elfenbenskusten, Etiopien och Peru) ansåg att samordningen låg på en tillfredsställande nivå under projektet och att några större förbättringar därför inte skett sedan dess.

De åtgärder som planeras på kort sikt för att förbättra samordningen avser huvudsakligen ett ökat informationsutbyte om prioriterade sektorer, särskilt i riktning från medlems-staterna till EG och de andra medlemsstaterna.

4.1.2. Planerade förbättringar

Till svar på en "öppen fråga" [10] lämnades ett stort antal synpunkter eller förslag, bl.a. de följande:

[10] Fråga: Med utgångspunkt från den nuvarande operativa EU-samordningen i landet, hur skulle samordningen kunna förbättras lokalt?

- Ökat informationsutbyte om prioriterade sektorer, särskilt från medlemsstaterna till kommissionens delegationer och de andra medlemsstaterna.

- Inrättande av särskilda Internetplatser (inbegripet databaser) för att skapa realtidsåtkomst till information som kan förbättra samordningen mellan givarna.

- Regelbundet utgivande av nyhetsbrev (i elektronisk form eller pappersform) om tidigare, nuvarande och kommande aktiviteter, i första hand sådana som vidtas av EG och medlemsstaterna men även av andra givare.

- Om så ännu inte skett är det viktigt att en regelbunden och mer eller mindre formell dialog i form av månatliga möten anordnas.

- Vikten av att företrädare för partnerlandet deltar i de fall partnerlandet har en verklig förvaltningsförmåga.

För att uppnå en effektivare samordning på medellång och lång sikt krävs en ökad harmonisering av kommissionens och medlemsstaternas strategier för insatser i mottagarländerna.

- Gemensamma besök på plats samt gemensamma identifierings- och utvärderingsresor.

- En ökad harmonisering av gemenskapens och medlemsstaternas strategier för insatser, och i ett bredare perspektiv även de andra givarnas strategier.

Dessa synpunkter är förenliga med riktlinjerna från mars 1998 och de visar att det finns en önskan att genomföra dessa riktlinjer.

4.2. Europeiska unionens samordning inom ramen för en utvidgad samordning

I nästan alla länder finns det andra partner såsom Världsbanken, Förenta nationernas organ, utvecklingsbanker osv. Även dessa har inrättat särskilda samordningsmekanismer i vilka alla långivare kan delta. Viktigast av dessa är Världsbankens rådgivande grupper och UNDP:s runda bordssammanträden, i vilka Europeiska unionens medlemmar aktivt deltar.

En eller flera andra givare som inte är medlemmar i unionen är aktiva i två tredjedelar av de sektorer som unionens medlemmar anser vara prioriterade [11].

[11] Se definitionen på sid.4.

I något fler än 40 % av samtliga prioriterade sektorer har en samordnare valts i enlighet med följande:

- I 25 % av fallen är partnerlandet samordnare.

- I 25 % av fallen är en av Europeiska unionens medlemsstater samordnare.

- I 15 % av fallen är EG-delegationen samordnare.

- I 15 % av fallen är Världsbanken samordnare.

- I 15 % av fallen är Förenta nationernas organ samordnare.

- I 5 % av fallen är andra givare samordnare.

Detta resultat tyder på att partnerlandet spelar en relativt aktiv roll som sektorssamordnare inom ramen för de utvidgade samordningsmekanismerna och att unionens medlemmar kollektivt spelar en aktiv roll som samordnare i 40 % av fallen.

Partnerlandet är samordnare i 25 % av de sektorer där det finns en samordnare.

När det gäller de sektorer där någon samordnare inte identifierats (ungefär 60 % av de prioriterade sektorerna) tyder vissa kommentarer på att det ibland rör sig om sektorer som är för breda för en samordning av detta slag [12].

[12] Detta utesluter inte bilateral samordning.

Undersökningen visar land för land och sektor för sektor vilka band som varje medlem i unionen skapat med de andra givarna i landet.

Av analysen framgår det t.ex. att i nästan 85 % av fallen sker samordningen mellan unionens medlemmar och UNDP och Världsbanken i form av samordningsmöten.

Den genomsnittliga samfinansieringsgraden med Världsbanken är 21 % och med UNDP 39 %, vilket är två till tre gånger högre än samfinansieringsgraden mellan unionens medlemmar (12 %) [13].

[13] Se punkt 3.2.2 sidan 8.

5. Framtidsutsikter

Dessa första resultat tyder på att

- samordningen mellan Europeiska unionens medlemmar är aktiv och relativt tillfredsställande,

- samordningen bör förbättras, särskilt genom bättre kommunikation och ökat informationsutbyte,

- det finns möjlighet att öka antalet kompletterande åtgärder i ett stort antal sektorer och länder,

- det finns en verklig vilja till detta hos flertalet av Europeiska unionens medlemmar på plats.

De upplysningar som lämnats bör kunna utgöra en grundval för en dialog med medlemsstaterna på central nivå och med deras företrädare på plats i syfte att ytterligare undersöka

- hur man skulle kunna öka antalet kompletterande åtgärder mellan gemenskapsbistånd och bilateralt bistånd i syfte att uppnå en effektivare användning av tillgängliga mänskliga och ekonomiska resurser,

- hur man skulle kunna förstärka partnerskapet med mottagarlandet.