A4-0171/98

Resolution om ett progressivt upprättande av en gemensam säkerhetspolitik inom Europeiska unionen

Europaparlamentet utfärdar denna resolution

- med beaktande av artikel 148 i arbetsordningen,

- med beaktande av sin resolution av den 24 mars 1994 om utvecklingen av en gemensam säkerhets- och försvarspolitik för Europeiska unionen: målsättningar, instrument och förfaranden ((EGT C 114, 25.4.1994, s. 20.)),

- med beaktande av sin resolution av den 24 februari 1994 om de framtida förbindelserna mellan Europeiska unionen, VEU och Atlantpakten ((EGT C 77, 14.3.1994, s. 17.)),

- med beaktande av sin resolution av den 18 maj 1995 om framsteg i genomförandet av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (november 1993 - december 1994) ((EGT C 151, 19.6.1995, s. 223.)),

- med beaktande av sin resolution av den 18 juli 1996 om framsteg i genomförandet av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (januari - december 1995) ((EGT C 261, 9.9.1996, s. 154.)),

- med beaktande av sin resolution av den 12 juni 1997 om framsteg som har gjorts för att genomföra den gemensamma utrikespolitiken (januari - december 1996) ((EGT C 200, 30.6.1997, s. 148.)),

- med beaktande av sin resolution av den 14 juni 1995 om upprättandet av ett analyscenter inom Europeiska unionen för aktivt förebyggande av kriser ((EGT C 166, 3.7.1995, s. 59.)),

- med beaktande av sin resolution av den 14 maj 1997 om den framtida utvecklingen av Europeiska unionens gemensamma säkerhetspolitik ((EGT C 167, 2.6.1997, s. 99.)),

- med beaktande av sin resolution av den 15 maj 1997 om meddelandet från kommissionen om de utmaningar som den europeiska försvarsindustrin ställs inför - ett bidrag till insatserna på europeisk nivå (KOM(96)0010 - C4-0093/96) ((EGT C 167, 2.6.1997, s. 137.)),

- med beaktande av sin resolution av den 19 november 1997 om Amsterdamfördraget (CONF 4007/97 - C4-0538/97) ((EGT C 371, 8.12.1997, s. 99.)),

- med beaktande av det förslag om att successivt integrera VEU i Europeiska unionen som lades fram av sex medlemsstater under den senaste regeringskonferensen ((Se meddelande till ledamöter PE 222.244.)),

- med beaktande av EU-fördraget såsom det ändrats i Amsterdam och VEU-rådets förklaring av den 22 juli 1997, vilken som tredje förklaring bifogats slutakten från regeringskonferensen som avslutades med undertecknandet av Amsterdamfördraget den 2 oktober 1997,

- med beaktande av VEU-rådets förklaring som antogs den 18 november 1997 i Erfurt,

- med beaktande av besluten från Natos toppmöten den 3 juni 1996 i Berlin och den 9 juli 1997 i Madrid,

- med beaktande av alla relevanta dokument från Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa (OSSE) och i synnerhet beslut nr 5 om riktlinjer för en politiskt bindande stadga för OSSE-dokument för europeisk säkerhet, i enlighet med det som beslutades av OSSE:s ministerråd (den 19 december 1997 i Köpenhamn),

- med beaktande av VEU-parlamentets rekommendation nr 618 om VEU:s roll i den europeiska säkerhetsstrukturen efter de beslut som fattades av Europeiska unionen och Nato i Amsterdam och Madrid ((Se meddelande till ledamöter PE 223.515.)),

- med beaktande av VEU-parlamentets rekommendation nr 620 om VEU efter Amsterdam: den europeiska försvars- och säkerhetsidentiteten och tillämpningen av artikel V i det ändrade Brysselfördraget - svar till rådets årsrapport ((Se meddelande till ledamöter PE 224.934.)),

- med beaktande av betänkandet från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor och yttrandet från budgetutskottet (A4-0171/98), och av följande skäl:

A. Amsterdamfördraget gör införandet av en gemensam försvarspolitik mer trovärdigt, eftersom det bekräftar den nära förbindelse som Maastrichtfördraget skapade mellan Europeiska unionen och VEU och öppnar möjligheten för en integration av VEU i Europeiska unionen, om rådet beslutar detta.

B. För att ett gradvist upprättande av en gemensam försvarspolitik skall vara meningsfullt måste denna ingå i Europeiska unionens gemensamma utrikespolitik, vars genomförande dock fortfarande är otillräckligt.

C. Den gradvisa utformningen av en gemensam försvarspolitik bör inte få hindra en gemensam utrikespolitik som skulle göra det möjligt för unionen att bedriva en effektivare politik för att förebygga och hantera konflikter globalt.

D. Enligt protokollet om artikel J 7 i Amsterdamfördraget skall EU tillsammans med VEU inom ett år från fördragets ikraftträdande utarbeta arrangemang för ett ökat ömsesidigt samarbete i syfte att ge VEU, som en integrerad del av Europeiska unionens utveckling, en organisatorisk ram.

E. Den nya budgetplanen måste ta hänsyn till bestämmelserna i Amsterdamfördraget (artikel J 18) som föreskriver att driftsutgifterna under andra pelaren skall belasta gemenskapsbudgeten, med undantag för de driftsutgifter som får följder på det militära eller försvarsmässiga området.

F. Femtioårsdagen av Brysselfördragets ikraftträdande, då det blir möjligt för samtliga medlemsstater som så önskar att utträda med ett års förhandsmeddelande, utgör ett bra tillfälle för att diskutera denna organisations framtid och därmed utvecklingen av närmare förbindelser mellan Europeiska unionen och VEU inför dess framtida integration i Europeiska unionen samt huruvida fördraget bör ändras så att VEU:s uppdrag stämmer överens med den aktuella politiska och strategiska situationen och med dess möjlighet att åta sig dessa uppdrag.

G. VEU som utgör en integrerad del av Europeiska unionens utveckling bör även utgöra grunden för den europeiska säkerhets- och försvarsidentiteten inom ramen för Atlantpakten.

H. GUSP har flera olika beståndsdelar: konventionell diplomatisk utrikespolitik, utvecklingsbistånd, handel, freds- och konfliktarbete, nedrustningspolitik och militär försvarspolitik. En gemensam försvarspolitik är ett sätt att bidra till säkerheten för EU:s medlemsstater och dess medborgare och att föra en effektivare utrikespolitik.

I. Europeiska unionens samtliga medlemsstater är för närvarande inte beredda att delta i utvecklingen av en gemensam försvarspolitik, som omfattar en klausul om ömsesidigt bistånd i likhet med den klausul som finns i VEU- och Natofördragen och har därför accepterat att i Amsterdamfördraget införa Petersberguppdragen som alla har rätt att delta i och skapat möjligheter för fredsbevarande och ingripanden i krissituationer.

J. Det är följaktligen nödvändigt att Europeiska unionen upprättar en europeisk civil styrka som skall utföra fredsbevarande uppdrag och uppdrag i syfte att återupprätta fred.

K. Artikel J 7 i det reviderade fördraget om Europeiska unionen och dess protokoll föreskriver att unionens politik inte skall «påverka den särskilda karaktären hos vissa medlemsstaters säkerhets- och försvarspolitik» och att unionen tillsammans med VEU skall utarbeta «arrangemang för ökat ömsesidigt samarbete».

L. De säkerhetsgarantier som VEU-fördraget erbjuder de EU-länder som är medlemmar i VEU får inte sänkas om VEU-fördraget slutligen införs i Europeiska unionen.

M. Europeiska unionen lämnar ett mycket betydelsefullt bidrag till säkerhet och fredlig utveckling i Europa genom att kandidatländerna beaktar att respekt för de mänskliga rättigheterna inrikes och goda förbindelser med grannländerna är villkor för medlemskap i unionen.

N. Utvecklingen av Europeiska unionens säkerhets- och försvarspolitik bör bygga på principen att EU under särskilda omständigheter bör kunna handla oavhängigt för att skydda sina intressen och värden, med beaktande av de villkor och skyldigheter som härrör ur vissa EU-staters medlemskap i NATO, så som fastställs i artikel J 7.1 i Amsterdamfördraget.

1. bekräftar att syftet med en gemensam säkerhets- och försvarspolitik är

- att skydda unionens gemensamma värderingar, grundläggande intressen, oberoende och integritet i enlighet med principerna i FN:s stadga,

- att stärka unionens säkerhet på alla sätt,

- att bevara freden och stärka den internationella säkerheten, i enlighet med principerna i FN:s stadga och principerna i slutakten från Helsingfors och målen i Parisstadgan, inklusive de om yttre gränser,

2. bekräftar att krisförebyggande är en integrerad del av utvecklingen och upprättandet av en gemensam försvars- och säkerhetspolitik,

3. anser även att målet med en gemensam försvarspolitik är att kunna skydda alla aspekter av unionens intressen, inklusive säkerheten vad gäller väsentlig försörjning, när de diplomatiska instrumenten inte längre räcker till,

4. anser att en gemensam försvarspolitik kommer att göra det möjligt för Europeiska unionen att bidra till fred och stabilitet i världen, med början i de områden som befinner sig vid unionens land- och havsgränser, inom ramen för ett mandat från FN eller OSSE,

5. erinrar om att en organisation som Europeiska unionen i enlighet med artiklarna 51 och 52 i FN-stadgan har rätt till ett legitimt försvar och ett kollektivt försvar och att unionen därför har rätt att gradvis utforma en gemensam försvarspolitik,

6. bekräftar att skapande och bevarande av fredliga och samarbetsinriktade förbindelser, inte enbart med grannstater utan även globalt, också är grundläggande i försvarspolitiken,

7. anser att det är nödvändigt att dra en klar gräns mellan säkerhet och försvar, eftersom säkerhetsbegreppet omfattar Petersberguppdragen medan försvarsbegreppet inbegriper skydd av medlemsstaternas territorier och vitala intressen; uppmuntrar till ett nära samarbete inom ramen för CJTF (Gemensamma europeiska snabbinsatsstyrkor (Combined Joint Task Forces). och med utgångspunkt i Atlantpaktens infrastrukturer och tillgångar,

8. bekräftar att så länge VEU inte har integrerats i Europeiska unionen förblir medlemsstaternas territoriala integritet skyddad genom de allianser som vissa av dem deltar i, men erinrar samtidigt om att Amsterdamfördraget har infört begreppen «unionens integritet» och «ömsesidig politisk solidaritet» samt en hänvisning till unionens «yttre gränser», och dessa begrepp bör i samband med fördjupningen av den europeiska integrationen och Europeiska unionens utvidgning utvecklas i riktning mot en konvergens mellan de två organisationerna,

9. konstaterar att de flesta av unionens medlemsstaters säkerhet för närvarande garanteras genom deras deltagande i Nato; noterar emellertid att den framtida utvidgningen av Europeiska unionen till länderna i Central- och Östeuropa och Cypern inte nödvändigtvis kommer att sammanfalla med en motsvarande utvidgning av Nato, vilket framgår av besluten från toppmötet i Madrid, och att påtryckningarna till förmån för utvecklandet av en gemensam försvarspolitik för Europeiska unionen skulle kunna öka i takt med att unionen utvidgas,

10. bekräftar att Europeiska unionens utvidgning också starkt kommer att bidra till den totala säkerheten i vår världsdel och betonar betydelsen av stabilitetspakten och Europeiska konferensen i detta sammanhang,

11. noterar besluten från Nordatlantiska rådet i Berlin den 3 juni 1996 beträffande erkännandet av en europeisk säkerhets- och försvarsidentitet inom ramen för Atlantpakten och den överenskommelse som uppnåddes om CJTF-begreppet, vilka kommer att göra det möjligt för de europeiska staterna att handla inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (GUSP) eller inom en bilateral eller multilateral ram och samtidigt ha tillgång till Atlantpaktens infrastrukturer och medel när Förenta staterna inte vill delta i en aktion,

12. uppmanar de EU-stater som även är Natomedlemmar att säkerställa att principerna för CJTF klargörs så att konkreta åtgärder för förberedande av CJTF-insatser kan vidtas,

13. understryker nödvändigheten för medlemsstaterna att, i samråd med Nato om så är lämpligt, så att man åstadkommer en större europeisk kapacitet på området för strategisk luftmobilitet, rymduppgifter och satellitkommunikationer i händelse av att vitala intressen i Europa skulle nödvändiggöra en självständig aktion,

14. understryker betydelsen av det euroatlantiska partnerskapsrådet och det förstärkta programmet för partnerskap för fred som gör det möjligt för alla nuvarande och framtida medlemsstater i Europeiska unionen att på lika villkor som Natomedlemmar delta i aktioner som drivs av Nato, som till exempel i Bosnien-Hercegovina,

15. anser att samarbetet inom vapenindustrin måste stärkas och att omstruktureringen av den europeiska försvarsindustrin, inrättandet av en öppen inre marknad inom vapensektorn, produktion av gemensam militär utrustning med bästa möjliga förhållande mellan kostnad och effektivitet samt utarbetande av en gemensam politik för vapenexport utgör viktiga faktorer i en gemensam försvarspolitik; välkomnar VEU-rådets beslut från Erfurt på detta område, vilka syftar till inrättande av en europeisk vapenagentur - såsom det fastställdes i Maastrichtfördraget - och önskar att de nuvarande vapensamarbetsorganen (WEAO och OCCAR) på lång sikt slås samman med denna vapenagentur,

16. noterar att upprättandet av en gemensam försvarspolitik åtföljd av en gemensam rustningspolitik inte står i motsättning till målet med global nedrustning,

17. välkomnar de framsteg som gjorts av EU:s medlemsstater beträffande utarbetandet av en uppförandekodex för vapenexport, särskilt vad gäller förfarandet för anmälan av avslag och utformandet av gemensamma principer för export, och önskar att detta avtal snabbt skall kunna slutas; understryker att denna samordning av exportpolitiken kommer att öka öppenheten mellan medlemsstaterna i syfte att införa strikta gemensamma normer för vapenexport samt kommer att bidra till att utveckla och förstärka den europeiska försvarsindustrin genom ett ökat samarbete mellan de europeiska industrierna,

18. noterar att de förband som för närvarande har ställts till förfogande för VEU (FAWEU Forces answerable to WEU) utgör instrument för en gemensam försvarspolitik,

19. beklagar att varken Europeiska unionen, i enlighet med artikel J 4.2 i Maastrichtfördraget, eller själva VEU lyckades enas om att insätta EUROFOR och EUROMARFOR i Albanien, men glädjer sig samtidigt över att de fyra medlemskategorierna i VEU deltog i operation «Alba» under Italiens ledning, vilket visar att européerna har kapacitet att genomföra en begränsad självständig militär aktion,

20. föreslår, med tanke på den gradvisa utvecklingen av en gemensam försvarspolitik för Europeiska unionen, en rad konkreta åtgärder som när tiden är inne kommer att underlätta VEU:s integration i Europeiska unionen och som kommer att göra det möjligt för varje stat att deltaga,

21. ålägger Europeiska unionen att utan tvetydighet tillämpa de bestämmelser i Amsterdamfördraget enligt vilka unionen åtar sig ett politiskt ansvar i form av uppställandet av riktlinjer för de beslut som fattas och de insatser som görs inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, medan VEU:s särskilda uppgift består i att genomföra dessa insatser på militär nivå,

22. anhåller om att observatörsstaterna skall kunna ansluta sig till andra uppdrag av militär karaktär (inbegripet försvarsuppdrag) än Petersberguppdragen på samma villkor som dessa,

23. stödjer utvecklingen av närmare förbindelser mellan Europeiska unionen och VEU genom

- utbyte av information och dokumentation mellan de två organisationerna,

- upprättandet av en interparlamentarisk delegation i Europaparlamentet, som skall bära ansvaret för förbindelserna med VEU:s parlament, vilket kommer att

i) göra det möjligt att utveckla varaktiga arbetsförbindelser mellan de två församlingarna, i syfte att gemensamt undersöka de nödvändiga villkoren för genomförandet av den gemensamma försvarspolitiken i enlighet med artikel J 7.1 i Amsterdamfördraget,

ii) bidra till att förbättra den ömsesidiga informationen mellan de två församlingarna,

iii) göra det möjligt för de två församlingarna att bättre utöva de demokratiska kontrollbefogenheter som de innehar i enlighet med de respektive fördragen, så länge VEU fortsätter att vara ett självständigt organ,

24. rekommenderar att GD 1A:s vid kommissionen enhet «Säkerhetsfrågor», som sysslar med säkerhet och försvar, skall stärkas avsevärt för att motsvara den större tonvikt som läggs vid dessa frågor i Amsterdamfördraget, och att denna enhet bör arbeta under ledning av den kommissionsledamot som bär ansvaret för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken; anhåller om att denne och kommissionens tjänstemän tillsammans med företrädarna för rådet och VEU skall delta i enheten för politisk planering och tidig varning eftersom denna enhet tillför ett gemenskapsmervärde,

25. anhåller om att enheten för politisk planering och tidig varning skall utarbeta en vitbok om EU:s fredsbevarande insatser som skall godkännas av Europeiska rådet,

26. anser att denna vitbok, som i synnerhet skulle omfatta gemensamma säkerhetsintressen, skulle göra det möjligt att successivt harmonisera medlemsstaternas försvarsprinciper och därmed underlätta utvecklingen av gemensamma vapenprogram, och att den på så sätt skulle bidra till att stärka den inre sammanhållningen i Europeiska unionen och tydligare hävda den på den internationella scenen,

27. kräver även att det inom Europeiska unionens råd fastställs rådsmöten för försvarsministrarna i syfte att behandla särskilda frågor under andra pelaren och vid behov under första pelaren, som till exempel omstruktureringen av den europeiska vapenindustrin och vapenexportfrågan,

28. kräver dessutom att det i EU-regi anordnas gemensamma rådsmöten för utrikes- och försvarsministrarna minst två gånger om året, när Europeiska unionens aktioner behöver stöd från väpnade styrkor, som till exempel för Petersberguppdragen, vilket kommer att göra det möjligt att bättre säkerställa överensstämmelse mellan de beslut som fattas av Europeiska unionen om en aktions politiska inriktning och VEU:s genomförande av besluten,

29. föreslår att det regelbundet anordnas sammanträden mellan Europaparlamentets utskott för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor och Natos och VEU:s generaldirektörer samt VEU:s ordförandeskap och, om lämpligt, med OSSE, så att Europaparlamentet kan få bättre information om verksamheten i de europeiska säkerhetsorganisationerna,

30. rekommenderar för övrigt att rådets ordförandeskap från och med den 1 januari 1999, när Europeiska unionens och VEU:s ordförandeskap harmoniseras, avlägger rapport under plenarsammanträdet om verksamheten i såväl Europeiska unionen som i VEU, på så sätt att konvergensen mellan de två organisationerna betonas,

31. noterar att upprättandet av en enhet för politisk planering och tidig varning med deltagande av VEU bör underlätta ett fullständigt samarbete mellan VEU och EU; anmodar om att VEU ställer alla medel den råder över (planeringsenhet, operationcenter och satellitcenter) till denna enhets förfogande,

32. noterar att de kriser som hittills uppstått i Europa (Bosnien, Albanien) har nödvändiggjort användningen av polisstyrkor; föreslår följaktligen att unionens medlemsstater ställer personal med lämpliga kvalifikationer till förfogande som kan ingripa med mycket kort varsel; föreslår att sådana insatser samordnas och organiseras med VEU:s hjälp,

33. föreslår dessutom att en mindre polisenhet för planering skall efterleva följande principer:

a) denna enhet skall engageras på grundval av sina förbindelser med de rättsliga och polisiära instanserna i medlemsstaterna och enligt beslut av Europeiska unionen,

b) unionen skall om så är nödvändigt ålägga VEU att utarbeta operationella villkor för insättande av styrkan,

c) i förekommande fall skall denna enhet förstärkas genom ytterligare element som medlemsstaterna bidrar med,

d) enheten skall ha följande kontakter med polisstyrkorna (och gendarmstyrkorna där sådana finns) i medlemsstaterna, i syfte att utveckla harmoniserade insatsförfaranden; den skall utbilda och leda de lokala polisstyrkorna i den händelse den sätts in,

34. bekräftar att den framtida gemensamma försvarspolitiken inte är riktad mot någon särskild och att den följaktligen kan användas som ett samarbetsredskap för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken,

35. kräver att säkerhetsfrågorna, inom ramen för den politiska dialogen på hög nivå som fastställts i partnerskaps- och samarbetsavtalet mellan Europeiska unionen och Ryssland, diskuteras mellan de två parterna och anser att detta även bör göras med de övriga OSS-stater som är knutna till Europeiska unionen genom partnerskaps- och samarbetsavtal,

36. föreslår att Europeiska unionen i detta sammanhang, om så är lämpligt genom ett mandat till VEU, förhandlar fram avtal med berörda icke-medlemsstater i syfte att underlätta utförandet av Petersberguppdrag och att ansluta dem till dessa,

37. påminner om att kommissionen i förväg skall underrätta budgetmyndigheten innan samarbetsavtalen sluts om dessa får ekonomiska följder för Europeiska unionens budget,

38. beklagar att förslaget att anordna ett VEU-toppmöte i förbindelse med VEU:s femtioårsdag inte har bifallits av organisationens medlemmar,

39. anser att VEU behöver genomgå en förnyelse i samband med att de institutionella banden mellan denna organisation och Europeiska unionen stärks; inför VEU:s eventuella integrering i EU är det nödvändigt att överväga följande anpassningar av VEU-fördraget som krävs för att uppnå detta gemensamma mål:

- följderna av VEU:s förklaring av den 22 juli 1997 för genomförandet av Amsterdamfördraget, utvecklingen av den europeiska säkerhets- och försvarsindentiteten och förstärkningen av VEU:s operativa roll inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, utan att detta skall ifrågasätta VEU-fördragets artikel V,

- precisering av den associerade partnerstatusen och omdefiniering av de associerade medlemmarnas status inför utvidgningen av Europeiska unionen till länderna i Central- och Östeuropa och Cypern,

- konsekvenserna av de strukturella ändringarna i VEU - militära kommittén, multinationella styrkor som lyder under VEU - vad gäller VEU-fördraget och eventuellt förbindelserna med Europeiska unionen,

40. beslutar slutligen att inom ramen för den gradvisa utformningen av en gemensam försvarspolitik att ändra namnet på sitt underutskott på detta område till «underutskottet för säkerhet samt försvars- och nedrustningspolitik»,

41. uppdrar åt sin ordförande att vidarebefordra denna resolution till kommissionen, rådet, regeringskonferensen, VEU:s, Natos och OSSE:s organ, FN:s generalsekreterare samt medlemsstaternas, kandidatländernas och alla de övriga europeiska ländernas parlament