Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Grönbok om översynen av rådets förordning (EEG) nr 4064/89"

(KOM(2001) 745 slutlig)

(2002/C 241/25)

Den 13 december 2001 beslutade Europeiska kommissionen att i enlighet med artikel 262 i EG-fördraget rådfråga Ekonomiska och sociala kommittén om "Grönbok om översynen av rädets förordning (EEG) nr 4064/89".

Sektionen för inre marknaden, produktion och konsumtion, som svarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 26 juni 2002. Föredragande var Göran Lagerholm.

Vid sin 392:a plenarsession den 17-18 juli 2002 (sammanträdet den 17 juli 2002) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 32 röster för och 8 röster emot.

1. Inledning

1.1. Sedan koncentrationsförordningen antogs har antalet medlemsstater i Europeiska unionen ökat från tolv till femton, och deras marknader integreras i ökande utsträckning. Dessutom har Europeiska kommissionens exklusiva behörighet när det gäller koncentrationer över tröskelvärdena utvidgats till att gälla hela Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES). Omstruktureringen över nationsgränserna av europeiska företag har även stimulerats av införandet av den monetära unionen 1999.

1.2. Vi kan nu se fram mot ett EU med betydligt fler medlemsstater från och med år 2004 och mot fullbordandet av den monetära unionen i och med den slutliga etappen med införandet av sedlar och mynt i euro. Samtidigt fortsätter tendensen till internationalisering, eller t.o.m. globalisering, av företag och marknader att tillta.

1.3. Parallellt införs allt fler ordningar för förhandskontroll av koncentrationer världen över (f.n. finns det cirka 60), vilket leder till en ökning av kostnaderna på grund av flerfaldiga anmälningskrav.

1.3.1. Koncentrationsförordningen har byggt på principen att koncentrationer skall bedömas enligt kriteriet "dominerande ställning på marknaden". Det huvudsakliga alternativ som finns och som tillämpas inom ett antal större jurisdiktioner och för närvarande övervägs i några medlemsstater är kriteriet "betydande minskning av konkurrensen".

1.3.2. I grönboken inleds en diskussion om fördelarna med den bedömning av dominerande ställning som föreskrivs i koncentrationsförordningen i förhållande till den bedömning av "väsentlig inskränkning av konkurrensen" som tillämpas inom vissa andra jurisdiktioner. Värdet och effektiviteten av bedömningen av dominerande ställning erkänns, och det påpekas att en större internationell överensstämmelse redan i stor utsträckning har uppnåtts utan att någon harmonisering av lagstiftningen har skett.

1.3.3. Denna översyn av koncentrationsförordningen kompletterar den tidigare inledda översynen av förordning nr 17 (om genomförandet av fördragets artiklar 81 och 82 om motverkande av konkurrenshindrande avtal, beslut och samordnade förfaranden). Det finns dock en grundläggande skillnad mellan dessa båda ordningar, nämligen att kommissionen har exklusiv behörighet i fråga om koncentrationer med en gemenskapsdimension, medan behörigheten delas mellan kommissionen och medlemsstaterna när det gäller sådana inskränkningar av konkurrensen som omfattas av förordning nr 17, och kommissionen föreslår dessutom att denna parallella behörighet skall förstärkas. Trots denna skillnad har översynen av förordning nr 17 beaktats fullt ut, så att de båda översynsverksamheterna kan ingå som delar av en fullständig modernisering av EU:s rättsliga ramar på konkurrensområdet(1).

2. Allmänna kommentarer

2.1. Sedan koncentrationsförordningen trädde i kraft har cirka 2000 tilltänkta koncentrationer anmälts till kommissionen (jfr. grönboken, punkt 8). Av dessa har 18 stoppats, och ytterligare närmare 150 har tillåtits endast på vissa villkor. I några fall har anmälan återtagits, sedan det för parterna stått klart att kommissionen skulle motsätta sig förvärvet. Det är alltså uppenbart att ingripanden statistiskt sett är sällsynta. Siffrorna visar dock också att det tillämpas ett omfattande administrativt förfarande för att fånga upp de mycket få fall som ger upphov till allvarliga konkurrensproblem. Det finns dessutom liknande system på nationell nivå i hela EU. Dessa utlöser kanske tio gånger så många anmälningar. Antalet liknande system utanför gemenskapen växer också. Därmed betonas ytterligare vikten av att förenkla formaliteterna, förbättra tydligheten och samordna de olika systemen, vilket kommittén redan har påpekat(2) (se även 3.1.2 nedan).

2.2. Koncentrationskontrollens effekter är inte enbart - eller ens främst - en fråga om antalet fall som hanteras. Det är tydligt att den i första hand påverkar vilka strukturella steg som föreslås, och de fall där myndigheterna beslutar att ingripa har ofta stor betydelse för hela ekonomin.

2.3. Mot denna bakgrund välkomnar kommittén att kommissionen inleder debatten om hur hela det europeiska systemet för koncentrationskontroll skall förbättras och att man lägger fram konstruktiva förslag till förändring. Det måste vara ett mål att göra det europeiska fusionskontrollförfarandet snabbare och enklare.

2.4..Bedömningar i enlighet med reglerna för kontroll av företagskoncentrationer är med nödvändighet komplicerade, och de försvåras alltmer i takt med de snabba förändringar i de ekonomiska villkoren som orsakas av bl.a. globaliseringen. Som kommittén tidigare har påpekat(3) innebär detta att man måste inrikta sig på behovet av att utveckla ekonomiska strukturer och produktionsstrukturer som säkerställer ökad konkurrenskraft för gemenskapens totala ekonomi på världsmarknaden.

2.5. Koncentrationskontrollen bör alltså betraktas mot bakgrund av den globala ekonomin och ta hänsyn till det ständigt ökande internationella konkurrenstrycket på företag inom EU. Kommittén vill understryka det angelägna i att bedömningen av förvärv baseras på en grundlig global marknadsanalys och sålunda inte inskränks till att beakta endast europeiska förhållanden. Kommittén har upprepade gånger framhållit att marknadsavgränsningen inte får göras för snäv, liksom att kommissionen måste ta större hänsyn till att marknader ständigt förändras och vidgas(4).

2.6. I detta perspektiv måste konkurrenseffekterna även fortsättningsvis stå i centrum för bedömningarna när det gäller kontroll av företagskoncentrationer. Syftet med konkurrenspolitiken är ytterst att tillgodose konsumentintresset. Sådana hänsyn som hör hemma inom andra politikområden får inte ge upphov till kontraproduktiva åtgärder. Kommittén är givetvis medveten om de mångfacetterade ekonomiska och sociala frågeställningar som uppkommer i samband med strukturförändringar. Alla dessa kan inte hanteras inom ramen för förvärvskontrollen, utan det måste ske ett samspel mellan den allmänna konkurrenspolitiken och sådant som regionalpolitik, insatser för forskning och utbildning, arbetsmarknadspolitik, konsumentpolitik m.m.

2.7. Det bör observeras att omstrukturering är nödvändig för att långsiktigt säkerställa ett livskraftigt näringsliv och därmed undgå bl.a. omfattande arbetslöshet. Som framgår av EG-fördragets artikel 127 skall målet att uppnå en hög sysselsättningsnivå beaktas när gemenskapens politik och verksamhet utformas och genomförs. Arbetstagarna har sålunda ett legitimt intresse av att bli hörda i samband med förvärv (se 3.3.18 nedan). Kommittén vill dock påpeka att detta, liksom när det gäller att inhämta synpunkter från andra berörda, måste ske inom de stipulerade tidsgränserna och med strikt iakttagande av den nödvändiga sekretessen. Grundprincipen måste under alla förhållanden vara att statliga ingripanden i omstruktureringsprocessen skall begränsas till sådana fall där man med en hög grad av säkerhet kan fastställa att den föreslagna företagskoncentrationen allvarligt och varaktigt skadar konkurrensen. Kommittén återkommer till dessa frågor mer i detalj i samband med behandlingen av de materiella frågor som tas upp i grönboken (3.2 nedan).

3. Särskilda kommentarer

3.1. Val av jurisdiktion

A. Gemenskapsdimensionen; utvidgningen av kommissionens behörighet

3.1.1. Kommittén noterar med tillfredsställelse att kommissionen på ett noggrant och omsorgsfullt sätt har rådfrågat berörda parter och analyserat hur de aktuella tröskelvärdena fungerar med hänsyn till problemet med parallella anmälningar, särskilt som sådana förfaranden kan medföra speciella svårigheter för små och medelstora företag.

3.1.2. I detta sammanhang vill kommittén åter framföra sitt stöd för principen om en enda instans ("one-stop shop"), och upprepa sin åsikt att koncentrationer med väsentliga gränsöverskridande verkningar bör anses ha en gemenskapsdimension(5).

3.1.3. Det framgår tydligt av informationen i grönbokens bilaga 1 och kommissionens analys att artikel 1.3 inte uppfyller de mål som den avsåg uppfylla när den utformades 1997. Parallella anmälningar utgör ett allt större problem, till skada för både företag och konkurrensmyndigheter, och situationen måste självfallet lösas på lämpligt sätt snarast möjligt.

3.1.4. Kommittén instämmer i kommissionens slutsats att det inte är troligt att ändringar av de gällande kriterierna i artiklarna 1.3 eller 22 skulle ge avsett resultat (grönboken, punkt 51-53).

3.1.5. Kommittén stöder alltså förslaget om automatisk gemenskapsbehörighet när det gäller ärenden som skulle medföra anmälningar i tre eller flera medlemsstater (grönboken, punkt 57). Resultatet av ett sådant förfarande skulle i praktiken ligga mer i linje med tanken om en gemenskapsdimension (3.1.2). Kommittén anser emellertid att förslaget inte är tillräckligt långtgående för att effektivt åtgärda problemet. Regeln bör i stället bygga på notifierbarhet i två eller fler medlemsländer. Eftersom nationella anmälningar dock inte alltid är obligatoriska, bör kriteriet snarare formuleras så att företagskoncentrationen kan prövas (faller under nationell jurisdiktion) i två eller flera medlemsstater.

3.1.6. Av de skäl som anges i grönboken (fotnot 10) skulle det vara de nationella konkurrensmyndigheternas uppgift att bedöma vem som prövar frågan. Eftersom det är viktigt att prövningen sker snabbt stöder kommittén förslaget att införa ett "icke-invändningsförfarande" med mycket kort tidsfrist. Resultatet av detta skulle vara slutgiltigt och bindande, och en nationell konkurrensmyndighet som avsagt sig prövningsrätten skulle alltså inte kunna pröva fallet i ett senare skede.

3.1.7. En radikalare lösning vore att avlägsna tröskelvärdena från koncentrationsförordningen, men detta kräver samordning av tröskelvärdena mellan medlemsstaterna på nationell nivå om inte gemenskapsbehörigheten skall bli totalt beroende av nationell lagstiftning och idén med gemenskapsdimensionen omintetgöras.

3.1.8. När inre marknaden är helt genomförd måste de olika systemen harmoniseras och ett integrerat system skapas, särskilt med tanke på utvidgningen. En tillnärmning av tröskelvärdena för omsättningen kan uppnås t.ex. genom att de fastställs i proportion till medlemsstatens BNP.

3.1.9. Kommissionen menar helt riktigt (grönboken, punkt 68) att man måste öka graden av överensstämmelse mellan bestämmelserna. Kommittén anser att det inte finns någon rimlig anledning att tillämpa olika bestämmelser i fall som har gemenskapsintresse i ett ekonomiskt integrerat Europa. Antingen bör de nationella systemen för koncentrationskontroll harmoniseras med koncentrationsförordningen eller också bör förordningen tillämpas direkt av de nationella konkurrensmyndigheterna när tröskelvärdena inte uppfylls i tre (två) eller fler av medlemsstaterna (jfr. "moderniseringsreformen"). När inre marknaden är helt genomförd borde det inte finnas så stort behov av att kontrollera relativt små företagssammanslagningar, och de nationella tröskelvärdena bör anpassas i motsvarande grad. Kommittén anmodar kommissionen att inleda arbetet med harmonisering i både materiella frågor och procedurfrågor.

B. Hänskjutanden till medlemsstaterna

3.1.10. Rent generellt har kommittén vissa reservationer i fråga om hänskjutanden eftersom de utgör ett avsteg från jämviktsläget mellan gemenskapsbehörighet och subsidiaritet(6). Detta skäl väger visserligen inte så tungt när det gäller fall utan betydande gränsöverskridande konsekvenser, men enligt kommitténs åsikt är sådana hänskjutanden ändå inte godtagbara om de innebär rättslig osäkerhet eller mer än försumbar fördröjning av behandlingen.

3.1.11. Därför bör kriteriet i artikel 9 förenklas och tidsgränsen flyttas i motsvarande grad. Kommittén stöder alltså den allmänna inriktningen i förslaget från kommissionen (grönboken, punkt 81), men är inte övertygad om att kravet i fråga om dominerande ställning bör överges. Det ter sig rimligt att den medlemsstat som överlämnat en begäran åtminstone bör visa att fallet sannolikt innebär en dominerande ställning inom landet. Kan man inte det, förefaller det inte motiverat att ärendet, som ju omfattas av koncentrationsförordningen, hänskjuts. Tidsfristen för begäran om hänskjutande bör ändå förkortas med en vecka.

3.1.12. Enligt grönboken (punkt 82) skall anmälande parter inte försättas i en sämre situation på grund av att ett ärende blir föremål för hänskjutande. Kommittén instämmer helt och hållet i detta, och följaktligen också i förslaget att både den tidsfrist och det förfarande som gäller för koncentrationsförordningen skall tillämpas. Detta bör också medföra ett krav på den konkurrensmyndighet som mottar anmälan att godta CO-formuläret utan att begära ny anmälan enligt nationella regler. Kommittén anser att gemenskapens bestämmelser bör tillämpas i sådana fall. Detta pekar också allmänt på att man hela tiden bör eftersträva internationell samordning och harmonisering av procedurerna för förvärvskontroll.

3.1.13. Principen om att parterna inte skall försättas i ett sämre läge och den generella principen att hanteringen av koncentrationer skall vara tydlig och övergripande (t.ex. genom en "one-stop shop") innebär dock att man måste ifrågasätta systemet med partiella hänskjutanden. Kommittén anser att det systemet lider av samma (om inte värre) svagheter och brister som systemet med parallella anmälningar och anser därför att partiella hänskjutanden inte bör ske, vare sig geografiskt eller med avseende på vissa aspekter av fusionen. Det betyder att om ett ärende hänskjuts från kommissionen, skall detta ske till endast en nationell myndighet och den mottagande medlemsstaten skall då ha exklusiv behörighet.

3.1.14. Kommissionen menar att den bör få befogenheter att hänskjuta sådana fall på eget initiativ (grönboken, punkt 81 b), enligt samma kriterier som för begärande medlemsstater. Kommittén kan se logiken i detta, men tvivlar på att det blir någon skillnad i praktiken. Det är knappast möjligt för kommissionen att "tvinga" en medlemsstat att ta upp ett ärende som medlemsstaten inte vill behandla.

C. Gemensamma hänskjutanden till kommissionen

3.1.15. Svagheterna i artikel 22.3 påvisas tydligt i grönboken. Det är uppenbart att bestämmelsen har blivit föråldrad och att försöken att få den att fungera bättre inte har lyckats. Om kommissionen ges automatisk jurisdiktion genom den föreslagna trelandsregeln skulle gemensamma hänskjutanden i praktiken göras av enbart två medlemsstater. Möjligheterna att regeln skulle bidra till att lösa de problem som orsakas av parallella anmälningar tycks då ännu mindre än för närvarande. Om bestämmelsen alls skall behållas anser kommittén att ett eventuellt hänskjutande bör godkännas av parterna. Som framgått (3.1.5 ovan) anser kommittén dock att automatisk jurisdiktion skall inträda när två eller fler medlemsländer berörs. I så fall blir artikeln 22.3 helt överflödig.

D. Begreppet "koncentration"

3.1.16. När det gäller minoritetsinnehav anser kommittén att de inte bör falla under koncentrationsförordningen om de inte utgör basen för kontroll över det berörda företaget. I detta avseende är kontroll det relevanta och lämpliga kriterium enligt vilket förordningens räckvidd skall bestämmas. Att införa oklarheter skulle medföra rättslig osäkerhet och öka antalet anmälningar, vilket knappast skulle vara till någon nytta. I grönboken finns inga fakta som tyder på större problem i samband med minoritetsinnehav (med eller utan överlappande styrelsesammansättning) som inte kan lösas effektivt med hänvisning till artiklarna 81-82 i fördraget.

3.1.17. Strategiska allianser kan hanteras under koncentrationsförordningen, vilket framgår av fallet Alitalia-KLM (grönboken, punkt 114). Detta är dock mer undantag än regel eftersom sådana allianser normalt sett inte är strukturella. För närvarande anser inte kommittén att det är motiverat att ge koncentrationsförordningen större räckvidd i detta avseende, utan instämmer i de slutsatser som finns i grönboken (punkt 113).

3.1.18. År 1998 genomfördes en ändring för att så kallade självständigt fungerande gemensamma företag skulle falla inom förordningens tillämpningsområde. Erfarenheten visar att detta var en riktig åtgärd och kommittén instämmer i kommissionens åsikt att det inte finns någon anledning att ompröva ändringen.

3.1.19. Kommittén anser dock att något bör göras när det gäller partiellt fungerande gemensamma företag (grönboken, punkt 123), även om naturligtvis inte alla sådana bör falla under koncentrationsförordningens tillämpningsområde. Som kommissionen påpekar är de i allmänhet inte mer lämpade för förhandskontroll än t.ex. gemensamma företag för forskning och utveckling. Vissa av dem medför dock bestående strukturförändringar och stora investeringar, vilket skulle kunna motivera anmälan. Detta gäller i huvudsak partiellt fungerande gemensamma företag med produktionstillgångar. För att inte orsaka onödiga anmälningar och med tanke på att sådana gemensamma företag befinner sig i gråzonen mellan strukturella åtgärder och samarbete skulle anmälan i sådana fall kunna vara frivillig. Om ingen anmälan görs skulle artikel 81 i fördraget tillämpas.

3.1.20. När det gäller frågan om flera transaktioner stöder kommittén i princip kommissionens åsikt. Transaktioner som formellt sett visserligen är flera men som hör ihop ekonomiskt och som ligger nära varandra i tiden bör behandlas som en och samma transaktion. Kommittén vill dock varna för ändringar i den aktuella bestämmelsen utan ytterligare noggrann konsekvensanalys. Vissa mycket tekniska frågor måste lösas och det är inte alltid lätt att förutse de praktiska konsekvenserna. Dessutom riskerar man att oriktigt behandla transaktioner som verkligen är separata som en enda.

3.1.21. Kommissionen föreslår t.ex. att "smygövertaganden" skall täckas in, men kommittén ser inte hur det skulle fungera i praktiken. Det är inte heller klart hur man skall hantera fall då förvärvet sker utan att leda till kontroll. Vissa sådana fall kan inträffa utan att det finns någon strukturell avsikt. När det gäller "fientliga" övertaganden anser kommittén att regeln bör vara att behålla neutraliteten så långt som möjligt och inte ge fördelar åt någon part.

3.1.22. Det framgår av grönboken (punkt 144) att kommissionen vill utesluta vissa slag av riskkapitaltransaktioner från granskning genom en utvidgning av räckvidden för artikel 3.5. Kommittén stöder idén som ett steg mot att minska antalet onödiga anmälningar. Ytterligare bedömningar kräver mer tekniska detaljer om ändringsförslaget.

3.1.23. Kommissionen påpekar den bristande överensstämmelse mellan artiklarna 3.3 och 5.4 som orsakas av definitionerna av begreppen "kontroll" och "koncern". I princip anser kommittén att den bristande överensstämmelsen är otillfredsställande och helst borde rättas till, även om den i praktiken sällan orsakar problem. Det är tydligt att det är begreppet "kontroll" som bör ligga till grund. Artikel 5.4 borde kunna omformuleras så att innebörden blir att ett företag anses utgöra en del av en koncern om koncernen kontrollerar företaget (i den betydelse som finns i artikel 3.3).

3.2. Materiella frågor

A-B. De materiella kriterierna; effektivitetsvinster

3.2.1. För det första välkomnar kommittén att kommissionen inleder debatten om denna centrala fråga som inte endast berör regleringen utan flera olika viktiga aspekter av tillämpningen.

3.2.2. Mot bakgrund av den pågående globaliseringen av ekonomin och den ökande omstruktureringen över regiongränserna vill kommittén också betona behovet av ytterligare internationell tillnärmning.

3.2.3. I detta sammanhang anser kommittén att det är viktigt att framhäva vissa av de centrala inslagen i den förändring som för närvarande äger rum i hela ekonomin.

3.2.4. Globaliseringen påverkar näringslivet och hela samhället på ett genomgripande sätt. Den innebär grundläggande och bestående förändringar. För många av de sektorer som är av strategiskt intresse för Europas tillväxt, sysselsättning och välstånd innebär globaliseringen att man kraftigt måste förbättra sin förmåga till anpassning. Omstrukturering är här ett centralt inslag. Man bör minnas att Europas näringsliv fortfarande har en alltför splittrad struktur i jämförelse med andra viktiga områden, i synnerhet USA. I fråga om tillväxttakt släpar Europa efter USA.

3.2.5. Konkurrenstrycket ökar stadigt globalt sett och nationsgränser och nationella marknader blir allt mindre viktiga. Produkt- och teknikutvecklingen går allt snabbare och kundernas önskemål växlar snabbt. Detta, i kombination med större valfrihet, ökar stordriftsfördelarna i samband med bl.a. forskning och utveckling samt marknadsföring. Omstruktureringen av företag (både intern och extern) sker allt snabbare, och branscher och företag integreras och kombineras i nya mönster.

3.2.6. Den allmänna liberaliseringen av marknaden och de allt färre hindren för marknadsinträde har skapat ett starkt potentiellt konkurrenstryck eftersom globala aktörer har kapacitet och förmåga att agera på alla marknader. Produkterna kan tillverkas nästan var som helst, och med modern informationsteknik kan man tillhandahålla tjänster på långa avstånd. Företagen kan alltså möta konkurrens som har sitt ursprung på olika ställen i världen. Vidare möter europeiska företag ofta mycket starka konkurrenter.

3.2.7. Det är därför viktigt att näringslivsklimatet i Europa är sådant att det uppmuntrar konkurrenskraft. Den ekonomiska politiken måste följaktligen hålla omvandlingstrycket uppe, men också underlätta omstruktureringen av företagen till enheter som är verkligt effektiva. Om inte detta sker kan inte det mål som fastställdes i Lissabon uppnås, nämligen att unionen skall bli "världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi, med möjlighet till hållbar ekonomisk tillväxt med fler och bättre arbetstillfällen och en högre grad av social sammanhållning".

3.2.8. Mot denna bakgrund anser kommittén att det behövs ett mer långsiktigt och dynamiskt synsätt när man bedömer en föreslagen företagskoncentration. Utvecklingen understryker och bekräftar de uttalanden som kommittén redan har gjort(7). Det är viktigt när det gäller avgränsningen av den relevanta marknaden och ännu viktigare när det gäller konkurrenstestet. Det centrala är att man lyckas hålla koncentrationskontrollen i fas med den ekonomiska verkligheten utan att försvaga konkurrensskyddet. Kommittén är naturligtvis medveten om att bedömning av företagskoncentrationer inte är någon exakt vetenskap och att det kan vara en komplex uppgift att fånga marknadsdynamiken, men detta gör det bara desto viktigare att ta itu med frågan. Det går inte att undvika frågan, och kommittén anser att det är fullt möjligt att hantera den på ett rimligt sätt. Kommittén vill särskilt markera att detta är absolut nödvändigt för att förvärvsprövningen inte skall bli kontraproduktiv och ge viktiga konkurrentländer som USA ett omotiverat strukturellt övertag. Kommittén uppmanar kommissionen att gripa sig an arbetet utan dröjsmål.

3.2.9. Detta leder till frågan om huruvida kriteriet om märkbar begränsning av konkurrensen, det så kallade SLC-testet, är bättre lämpat för ett dynamiskt perspektiv. Dessutom har internationell konvergens ett värde i sig.

3.2.10. Kommittén delar kommissionens åsikt att det finns många likheter mellan dominansprövningen och SLC-testet (grönboken, punkt 162). Kommittén menar att skillnaderna oftast har att göra med tillämpning och tolkning, inte begreppen i sig. Den andra delen av dominansprövningen är förknippad med ekonomiskt orienterad analys och bedömning. Detta ger god flexibilitet och stort utrymme för fri bedömning(8), vilket annars ofta anses känneteckna SLC-testet.

3.2.11. Koncentrationsförordningen tillämpas med hjälp av en rad olika bedömningskriterier som huvudsakligen överensstämmer med vad som kommer till användning i SLC-testet. Problemet med koncentrationsförordningen är att den inte ger någon övergripande och teoretiskt välgrundad analytisk modell där de faktorer och kriterier som används kan passas in. Det kan därför finnas skäl att tro att den i mindre utsträckning kan ta hänsyn till dynamiska faktorer och andra inslag som nämnts ovan. Detta är dock nästan uteslutande en fråga om att utveckla metodiken för tillämpningen.

3.2.12. Det tycks dock finnas en urskiljbar och viktig skillnad i fråga om effektivitetsvinster av en koncentration. I vart fall tycks det oklart vilket utrymme som för närvarande finns enligt EG-rätten att beakta dessa. Det är ofta strävan efter sådana effekter som är det berättigade motivet bakom en föreslagen fusion. När sådana effektivitetsvinster främjar konsumentintressen och effektiviteten i ekonomin som helhet bör de enligt kommittén beaktas. Att uttryckligen inbegripa effektivitetsvinsterna i koncentrationsförordningen ter sig därför sakligt motiverat och skulle dessutom kunna bidra till ökad harmonisering.

3.2.13. Sammanfattningsvis anser kommittén att den önskvärda anpassningen till en global standard kan uppnås genom internationellt samarbete och genom en betoning på att utveckla den andra delen av artikel 2.3. Kommittén anser alltså inte att någon övergång till SLC-testet behövs. En sådan skulle tvärtom medföra onödig rättsosäkerhet. Genom att behålla dominansprövningen undviker man att skillnader uppstår mellan EG-rätten och medlemsländernas nationella förvärvsregler. Kommittén vill också peka på fördelen med att förordningens begrepp överensstämmer med de övriga konkurrensreglerna (artikel 82). Vidare bör man notera att möjligheterna att ingripa redan omfattar situationer där företag gemensamt innehar en dominerande ställning. Slutsatsen är alltså att SLC-testet inte bör införas i koncentrationsförordningen. Kommittén vill också betona vikten av en ökad satsning på pragmatisk samordning av amerikanska och europeiska förfaranden, eftersom det åsamkar parterna stora kostnader att driva ärenden parallellt.

C. Förenklat förfarande

3.2.14. Kommittén gläds åt kommissionens framgång med det förenklade förfarandet (grönboken, punkt 174) och anmodar kommissionen att gå vidare, t.ex. med ett förkortat CO-formulär. Dessutom anser kommittén att hänskjutanden inte bör vara möjliga för fall som hanteras enligt det förenklade förfarandet och att artikel 9.2 alltså bör ändras på lämpligt sätt.

3.2.15. Kommittén stöder förslaget att inte alls behandla oproblematiska koncentrationer (grönboken, punkt 177) men hyser vissa tvivel när det gäller den föreslagna tekniken med gruppundantag, som skulle kunna orsaka fler problem än den löser.

3.2.16. Idén om ett tröskelvärde för koncentrationer av mindre betydelse, s. k. de minimis-tröskelvärde, har också sina fördelar, även om det är oklart hur det skulle fungera i praktiken: Vilka rättsliga effekter skulle det få? Kommittén finner förslaget beträffande "små marknader" (grönboken, punkt 178) intressant, men att det behöver utvecklas ytterligare. Kommittén vill betona att ett tröskelvärde av aktuellt slag inte får resultera i att nationella regelsystem blir tillämpliga i stället, med åtföljande parallella anmälningar etc.

3.3. Frågor som rör förfaranden

A. Anmälan - Utlösande händelse

3.3.1. I grönboken (punkt 182) anges att det normalt sett ligger i parternas intresse att anmäla så tidigt som möjligt i syfte att fortast möjligt få tillstånd att genomföra koncentrationen. Det framgår också att den aktuella tidsfristen på en vecka inte upprätthålls. Kommittén anser därför att den bör avskaffas och att man bör överlåta till parterna att besluta när anmälan skall ske. Man måste komma ihåg att anmälan inte kan göras förrän parterna kan tillhandahålla den nödvändiga informationen enligt CO-formuläret.

B. Uppskjutande av koncentrationer

3.3.2. Kommittén anser generellt sett att liknande fall bör behandlas på samma sätt och har därför inga invändningar mot den föreslagna utvidgningen av artikel 7.3. ESK vill dock upprepa att bestämmelserna bör vara så neutrala som möjligt när det finns en konflikt mellan parterna (se ovan punkt 3.1.21), och eventuella ändringar bör göras i syfte att uppnå sådan neutralitet.

C. Beräkning av tidsfrister

3.3.3. Kommittén ser tydligt den förenkling som det innebär att konsekvent använda arbetsdagar i stället för kalenderdagar, men förändringen får inte i praktiken leda till en utsträckning av tidsfristerna.

D. Administrativ effektivitet

3.3.4. Det är uppenbart att principen om en enda instans ("one-stop shop") för parterna inbegriper just att anmälan ges in på ett enda ställe. Kommittén anser därför att det inte är lämpligt att låta parterna ta ansvar för att skicka kopior till medlemsstaterna. Kommissionen kan i stället upprätta ett system för elektroniskt informationsutbyte på det vis som planeras i samband med moderniseringsreformen. Systemet måste naturligtvis utrustas med tillförlitligt sekretesskydd. Av praktiska skäl bör elektronisk anmälan vara frivillig.

E. Fullständiga anmälningar

3.3.5. Kommittén noterar med tillfredsställelse att antalet anmälningar som förklarats ofullständiga har minskat som en följd av 1999 års riktlinjer (grönboken, punkt 199). Kommittén anser ändå att en tidsfrist bör fastställas av principskäl. En annan möjlighet skulle kunna vara att införa en bestämmelse med innebörden att ofullständighet efter en viss fastställd tid endast skulle kunna meddelas efter medgivande från förhörsombudet.

F. Förfaranden som gäller åtaganden

3.3.6. Problemen med det aktuella förfarandet beskrivs och förklaras uttömmande i grönboken (t.ex. i punkt 207). I korthet kan sägas att parterna ibland blir "klämda" mellan ett sent utfärdat meddelande om invändningar och den slutliga tidsfristen. Kommittén stöder därför en bestämmelse om att stanna klockan, s. k. "stop the clock provision", på villkor att det helt är parternas uppgift att utlösa bestämmelsen.

3.3.7. En sådan bestämmelse skulle uppenbarligen ha störst värde i fas II, men bör kunna användas också i fas I. Om tidsfristerna är korta kan kommittén inte inse varför kommissionen skulle ha rätt att avvisa en begäran i fas I (grönboken, punkt 219). I allmänhet krävs mer tid i fas II och kommittén kan godta en förlängningsmöjlighet på upp till 30 dagar, förutsatt att detta är en ram som inte behöver tas i anspråk fullt ut. Regeln bör alltså vara flexibel i så måtto att parterna skulle kunna använda erforderligt antal dagar utan att utlösa hela perioden. Kommissionen och medlemsstaterna skulle få lika många dagar.

3.3.8. Kommittén anser att problemen skulle kunna lösas på ett enklare sätt om kommissionen vore mer aktiv när det gäller rådgivning till parterna om vilka åtgärder som behöver vidtas för att företagskoncentrationen skall godtas.

3.3.9. Ytterligare en ändring som skulle kunna göras i förfarandena vore att fastställa en tidsfrist för meddelandet om invändningar.

G. Artikel 8.4 - upphävande av genomförda koncentrationer

3.3.10. Kommittén är inte övertygad om att detta problem har någon praktisk betydelse och instämmer i kommissionens tolkning av de relevanta bestämmelserna.

H-I. Tillämpningsbestämmelser; Anmälningsavgifter

3.3.11. Eftersom koncentrationsförordningen inte avser förbjuden verksamhet anser kommittén att jämförelsen med förordning nr 17 är felaktig och irrelevant, och kommittén ser inte heller något som tyder på att det finns behov av de angivna åtgärderna och sanktionerna.

3.3.12. Kommittén tar klart ställning mot införandet av anmälningsavgifter. Kommittén anser att kommissionens tjänster bör finansieras via budgeten, särskilt när det gäller åtgärder i samband med lagtillämpning.

J. Rättssäkerhet i förfarandet och kontroll

3.3.13. Att stoppa en fusion är en ingripande åtgärd. Domstolarna bör därför involveras i större utsträckning i praktiken. Det har visserligen förekommit överklaganden, men parterna uppfattar fortfarande ofta att detta inte är ett realistiskt alternativ. Det förbättrade förfarandet i förstainstansrätten är naturligtvis lovvärt, men kommittén anser att det är för tidigt att uttala sig om resultaten.

3.3.14. I många länder krävs domstolsbeslut för att stoppa en koncentration. I det nuvarande gemenskapssystemet har kommissionen en dubbel roll som utredare och beslutsfattare. Det finns därför enligt kommitténs uppfattning anledning att diskutera denna ordning i ett rättsäkerhetsperspektiv. Kommittén anser att det kan anföras vägande principiella skäl mot att ärenden där utgången typiskt sett får vittgående ekonomiska konsekvenser avgörs av samma organ som har den utredande uppgiften. Samtidigt är kommittén givetvis medveten om att gällande ordning inte kan ändras i grunden utan noggranna överväganden och att en sådan reform kräver längre tid än vad som står till förfogande inom ramen för den pågående översynen. Med hänsyn till frågans principiella vikt vill kommittén ända anmoda kommissionen att inleda en mer djupgående debatt. om vilket system som på sikt är det mest tillfredsställande och ändamålsenliga.

3.3.15. Enligt kommittén finns också utrymme för "intern" förbättring. Förhörsombudets roll borde stärkas så att ombudet kan övervaka hela förfarandet. Ombudet bör vara fristående från GD Konkurrens och kunna agera såväl på eget initiativ som efter klagomål från förvärvsparterna. Resurserna måste ökas så att de står i proportion till uppgifterna.

3.3.16. Kommissionen framhåller i grönboken (punkterna 242-244) vikten av att i processen kunna få del av synpunkter från såväl de konsumentgrupper som berörs av en föreslagen koncentration som från de anställda, och efterfrågar förslag på hur detta effektivt skall kunna ske. Kommittén delar uppfattningen att det i samband med många företagssammanslagningar är viktigt att alla berörda parter - särskilt de anställda och konsumenterna, men också i många fall lokala och regionala myndigheter - ges tillfälle att yttra sig. Det gäller att finna en ordning för detta som låter sig förenas med strävan att snabba upp och förenkla fusionskontrollförfarandet. När det nya direktivet om information till och samråd med arbetstagare träder i kraft kommer företag i många fall att ha en skyldighet att informera och samråda med sina anställda om effekterna av en eventuell sammanslagning. Utifrån de uppgifter som framkommer under denna samrådsprocess kan kommissionen lättare få information om de anställdas synpunkter. Det är nödvändigt att säkerställa att samrådet alltid äger rum, och detta före det slutliga godkännandet av sammanslagningen.

3.3.17. Att kommissionen alltid bör ge de anställda i de direkt berörda företagen en möjlighet att komma till tals är självklart, men kommittén anser att kommissionen även bör eftersträva att få in bedömningar från arbetstagarnas organisationer i berörda branscher på europeisk nivå. De senare torde många gånger ha bäst förutsättningar att göra bedömningar av en övervägd koncentrations långsiktiga och mer globala effekter på sysselsättningen.

3.3.18. Det är dock viktigt att koncentrationsförordningen tillämpas utifrån dess syfte att främja konkurrensen för att öka effektiviteten och konkurrenskraften i det europeiska näringslivet. Det innebär att förordningen bör kunna tillämpas så att långsiktiga positiva effekter på konkurrenskraft, tillväxt och sysselsättning i sig skall kunna utgöra skäl för att tillåta en företagssammanslagning, även om sammanslagningen på kort sikt kan få negativa effekter på konkurrensen.

Bryssel den 17 juli 2002.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Göke Frerichs

(1) Kommittén noterar att ett antal översättningsproblem uppträder i grönboken, åtminstone i punkt 13 (Inledning).

(2) ESK:s yttrande av den 10 juli 1996, EGT C 295, 7.10.1996, föredragande: Bagliano.

(3) Kommittén noterar att ett antal översättningsproblem uppträder i grönboken, åtminstone i punkt 13 (Inledning).

(4) Bl.a. ESK:s yttrande av den 6 juli 1994, EGT C 388, 31.12.1994, föredragande: Petersen.

(5) ESK:s yttrande av den 25 oktober 1995, EGT C 18, 22.1.1996, föredragande: Petersen; ESK:s yttrande av den 10 juli 1996, EGT C 295, 7.10.1996, föredragande: Bagliano.

(6) ESK:s yttrande av den 10 juli 1996 (punkt 7.7.1), EGT C 295, 7.10.1996.

(7) ESK:s yttrande av den 10 juli 1996, EGT C 295, 7.10.1996.

(8) Jfr. t.ex. domen Kali und Salz av den 14.5.1975, Rättsfallssamling 1975, s. 499.

BILAGA

till Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande

Följande (av föredraganden något ändrade) ändringsförslag avslogs under debatten men fick minst en fjärdedel av de avgivna rösterna:

Punkt 3.3.16

Texten bör sluta med meningen "Det gäller att finna en ordning för detta som låter sig förenas med strävan att snabba upp och förenkla fusionskontrollförfarandet."

Punkt 3.3.17

Formulera om texten med hänvisning till strykningen i slutet av punkt 3.3.16: "Arbetstagarnas och deras representanters rätt till information och samråd om de konsekvenser som en eventuell fusion kan ha regleras redan ingående genom direktivet om europeiska företagsråd och direktivet om information och samråd. Därmed har de anställda i direkt berörda företag och, om så önskas, även företrädare för anställda i berörda branscher på europeisk nivå alltid möjlighet att yttra sig. Utifrån de uppgifter som framkommer vid en sådan samrådsprocess kan kommissionen lättare bedöma de sysselsättningsmässiga konsekvenserna av en planerad fusion."

Motivering

För det första är det lämpligt att frågan om arbetstagarsamråd behandlas i ett enda stycke. För det andra bör man tydligare hänvisa till gällande lagstiftning på europeisk nivå.

Resultat av omröstning

För: 18, emot: 21, nedlagda: 2.