2.3 Samstämmighet

Beslutet om mellanstatliga avtal är samstämmigt med en rad åtgärder som antagits på EU-nivå för att förbättra funktionen i EU:s energimarknad och öka EU:s trygghet i energiförsörjningen. Det utarbetades 2012 och kompletterar förordningen om att trygga naturgasförsörjningen som antogs 2010 . Översynen av det aktuella beslutet om mellanstatliga avtal hör dessutom till åtagandena enligt energiunionen. Det är en av fem ömsesidigt förstärkande dimensioner i energiunionen – energitrygghet, solidaritet och förtroende – och framhäver vikten av syftet med beslutet om mellanstatliga avtal.

Sammantaget är beslutet om mellanstatliga avtal helt samstämmigt med andra initiativ under ramstrategin för energiunionen med liknande syfte.

2.4 Relevans

Stora infrastrukturprojekt förlitar sig fortsättningsvis på offentligt stöd i form av mellanstatliga avtal som behöver slutas eller förnyas under de kommande åren.

Beträffande gasförsörjningen, nådde andelen gas från gasledningar 90 procent av den totala importen från tredjeländer under 2014. Merparten av de gasledningar som ansluter EU till dess handelspartner togs i drift mellan slutet av 1970-talet och slutet av 1990-talet. Beträffande olja, transporteras 90 procent av EU:s import av råolja till havs och bara 10 procent via oljeledningar för vilka projektutvecklarna kan behöva ett mellanstatligt avtal. Beträffande elektricitet, är andelen nettoimport till EU i bruttomängden elektricitet som genereras mindre än 1 procent för EU28 . Oaktat detta, till exempel beträffande råolja, förlitar sig vissa isolerade elektricitetssystem i EU (främst i de baltiska medlemsstaterna) i stor omfattning på elektricitet som importeras via kabel från tredjeländer. Likadant som med gas och olja byggdes den aktuella anslutningsinfrastrukturen för flera årtionden sedan. Sammanfattningsvis importeras antingen en stor andel av en råvara på EU-nivå (gällande gas) eller en betydande andel av en råvara för specifika medlemsstater (gällande olja och elektricitet) till EU från tredjeländer via fysiska anslutningar.

Byggandet av infrastrukturprojekt baseras på komplicerade avtal mellan projektansvariga, som ofta stöds av ett eller flera avtal mellan produktions-, transiterings- och mottagningsländerna. På grund av den långa löptiden för många mellanstatliga avtal sker förnyelser och anmälningar i cykler. Det faktum att kommissionen endast har mottagit en anmälan om ett mellanstatligt avtal sedan 2012 innebär därför inte att den inte kommer att få nya anmälningar i framtiden. Det är dessutom inte antalet anmälda mellanstatliga avtal som är det viktiga, utan betydelsen av projekten de stöder och deras efterlevnad av EU-rätten. Beträffande förnyelsen av mellanstatliga avtal för äldre infrastruktur kan också de ursprungliga byggrelaterade riskerna redan ha minskat, vilket innebär att det kan vara ännu viktigare att i detta skede bedöma avtalets efterlevnad av EU-rätten.

EU:s importberoende förväntas förbli stabilt eller öka under de kommande 20 åren (för bränsle, teknik och andra material). Även om endast ett begränsat antal nya energikorridorer förväntas utvecklas under de kommande åren, kan den potentiella nya infrastrukturen i var och en av dem påverka hela den europeiska energimarknaden. Det är därför mycket viktigt att de mellanstatliga avtal som rör sådan infrastruktur är förenliga med EU-rätten och med EU:s diversifieringspolitik. För nya infrastrukturprojekt ökar dessutom antalet problem som vanligen tas upp i mellanstatliga avtal. När energirutterna blir längre, ökar också antalet, den rättsliga hierarkin och komplexiteten i mellanstatliga avtal. Beträffande bränslen är ansvarsskyldighet en stor fråga som endast kan hanteras på regeringsnivå och praktiskt taget alla nätanslutningar är föremål för bilaterala eller multilaterala mellanstatliga avtal. I samband med den ökade komplexiteten förblir mellanstatliga avtal relevanta, särskilt vad gäller potentiella nya energiprojekt som utvecklas i samband med EU:s diversifieringspolitik för energi.

Beträffande mellanstatliga avtal som rör köp av energiråvaror har sättet på vilket råvarorna importeras till EU:s inre marknad ändrats under det senaste årtiondet. Särskilt för gas har den vanligaste prissättningsmekanismen övergått från långsiktiga oljeindexreglerade avtal till marknadsbaserade mekanismer, dvs. prissättning via börser. Den allmänna övergången till marknadsbaserad prissättning döljer dock skillnaderna mellan enskilda EU-medlemsstater. Medan situationen i medlemsstater i centrala och nordvästra Europa speglar den allmänna trenden har andra regioner – såsom Baltikum och Sydosteuropa – inte ännu bytt till prissättning via börser.

På grundval av ovanstående bedömer kommissionen att mellanstatliga avtal fortsättningsvis kommer att ha en viktig roll i EU:s energisektor. Beslutet om mellanstatliga avtal är därmed fortsättningsvis relevant, men behöver anpassas till föränderlig energiförsörjning och nya rutter.