Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Förslag till rådets förordning (EG) om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område"

(2000/C 117/02)

Den 28 september 1999 beslutade rådet att i enlighet med artikel 262 i EG-fördraget rådfråga Ekonomiska och sociala kommittén om ovannämnda förslag.

Sektionen för inre marknaden, produktion och konsumtion, som ansvarat för beredningen av ärendet, antog sitt yttrande den 15 februari 2000 (föredragande: Henri Malosse).

Ekonomiska och sociala kommittén antog vid sin 370:e plenarsession den 1-2 mars 2000 (sammanträdet den 1 mars) enhälligt följande yttrande.

1. Inledning

1.1. En av de viktigaste nyheterna med Amsterdamfördraget är att gemenskapens ansvarsområde nu även omfattar en betydelsefull del av den så kallade tredje pelaren, nämligen rättsliga och inrikes frågor.

1.1.1. I enlighet med artikel 2 i det reviderade fördraget skall Europeiska unionen ha som mål att bevara och utveckla unionen som ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, där den fria rörligheten för personer garanteras och där medborgarna vid kontakter med rättssystemet har samma rättigheter och åtnjuter samma garantier som vid en domstol i sitt hemland.

1.2. I enlighet med rådets och kommissionens handlingsplan för att genomföra bestämmelserna i Amsterdamfördraget om upprättande av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, skall gemenskapen besluta om åtgärder som rör civilrättsligt samarbete i den mån de behövs för att inre marknaden skall fungera väl.

1.3. Det är mot denna bakgrund som Ekonomiska och sociala kommittén har utarbetat sitt yttrande om det remitterade förslaget till förordning. Om inre marknaden skall kunna fungera väl krävs klara bestämmelser om domstols behörighet i tvister mellan företag och medborgare i olika medlemsstater, särskilt i syfte att fastställa vilken domstol som är behörig. Av samma skäl måste det införas regler som säkerställer att domstolsutslag erkänns och verkställs.

1.4. Även vad gäller domstols behörighet samt erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område har kommissionen kunnat bygga vidare på tidigare överenskommelser. Medlemsstaterna insåg att viss rättssäkerhet måste skapas rörande tvister på inre marknaden och började därför att inom ramen för mellanstatligt och bilateralt samarbete utarbeta konventioner på detta område. Den viktigaste av dessa är den så kallade Brysselkonventionen, som ingicks den 27 september 1968 mellan de dåvarande sex medlemsstaterna i Europeiska gemenskapen och som handlar om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område.

1.4.1. Ett protokoll om Europeiska gemenskapernas domstols tolkning av denna konvention undertecknades 1971. Konventionen och tolkningsprotokollet, som ingår i gemenskapens regelverk eftersom deras rättsliga grund är artikel 293 i EEG-fördraget, har undan för undan utvidgats till att omfatta alla nya medlemsstater. Det skall dock framhållas att den gällande Brysselkonventionen i dess ändrade lydelse efter Österrikes, Finlands och Sveriges tillträde ännu inte trätt i kraft i samtliga medlemsstater. Tvärtom är det endast en minoritet av dem som ännu ratificerat konventionen.

1.5. Vid sidan av Brysselkonventionen ingicks den 16 september 1988 Luganokonventionen mellan unionens medlemsstater och medlemmarna i Efta. Den sistnämnda konventionen bygger på samma principer som Brysselkonventionen.

2. Europeiska kommissionens förslag till förordning

2.1. Förslagets viktigaste bestämmelser

2.1.1. I likhet med Brysselkonventionen och alla övriga bilaterala konventioner som förordningen är avsedd att ersätta, har förslaget följande mål:

- Att införa moderna och enhetliga bestämmelser om domstolars direkta behörighet på privaträttens område.

- Att förenkla och skynda på förfarandet för erkännande och verkställighet av domar genom enkla och enhetliga bestämmelser.

2.1.2. Vad gäller domstolens behörighet fastslås i förslaget huvudregeln att talan skall väckas vid domstol i det land där svaranden har sin hemvist. I förslaget till förordning anges dock särbestämmelser för vissa kategorier av tvister:

2.1.2.1. För avtalstvister

I princip väcks talan vid en domstol på den ort där den förpliktelse som talan avser har uppfyllts eller skall uppfyllas.

- Vid leverans av varor skall talan väckas vid en domstol på den ort dit varan enligt avtalet har eller skulle ha levererats.

- Vid utförande av tjänster skall talan väckas vid en domstol på den ort där tjänsterna har eller skulle ha utförts.

- Vad gäller underhållsskyldighet skall talan väckas vid en domstol på den ort där fordringsägaren har sin hemvist.

- Vad gäller tvister mellan försäkringsgivare och försäkringstagare kan försäkringsgivaren kallas i egenskap av svarande inför en domstol på den ort där käranden (försäkringstagaren, den försäkrade eller förmånstagaren) har sin hemvist.

- Vad gäller överenskommelser som ingås av konsumenter - där samma omsorg om den svagare avtalsparten eftersträvas - erkänns domstolens behörighet i det land där konsumenten har sin hemvist, även när det gäller inköp av varor och tjänster via elektronisk handel.

- Vad gäller anställningsavtal tar förordningen fasta på den ort där den anställde har sin hemvist.

2.1.2.2. För brottsliga eller därmed jämförbara handlingar

- Talan kan väckas mot svaranden inför en domstol på den ort där skadan har inträffat eller kan inträffa.

2.1.2.3. I förordningen anges även exklusiva behörighetsregler beträffande vissa tvister, bland annat att immaterialrättsliga depositioner och registreringar skall ske inför medlemsstatens domstol.

2.1.3. Vad gäller erkännande fastslås i förslaget till förordning principen att domar skall respekteras fullt ut inom Europeiska gemenskapen. Denna bestämmelse innebär att en rättssak inte kan tas upp till prövning på nytt i en annan medlemsstat. Om ett överklagandeförfarande inleds skall förfarandet i verkställighetsavsnittet tillämpas. I samma avsnitt behandlas skälen till att avslå ansökan om erkännande eller verkställighet (artiklarna 41 och 42), vilka avsevärt inskränkts i förhållande till dem som anges i Brysselkonventionen.

2.1.4. Vad gäller verkställighet utgår förordningen från det ömsesidiga förtroende mellan rättsvårdande myndigheter som skall göra det möjligt att verkställa domstolsutslag (domar, beslut, verkställighetsbeslut, osv.) i en annan medlemsstat än den stat där domen utfärdades.

2.1.4.1. Det verkställighetsförfarande som anges i Brysselkonventionen har på grund av att det är tids- och kostnadskrävande utgjort ett verkligt hinder för domars verkställighet inom unionen. Detta förfarande har därför förenklats i förslaget till gemenskapsförordning. Den behöriga domstol som skall utfärda verkställighetsförklaring rörande ett beslut i verkställighetsstaten skall därför endast genomföra en formell kontroll av de dokument som tjänar som underlag för ansökan om verkställighet. Skäl att avslå ansökan om verkställighet kan inte, i denna handläggningsfas, anföras på eget initiativ av domaren. Dessa skäl kan granskas i ett senare skede, efter överklagande från den part mot vilken verkställigheten riktas.

2.1.4.2. Vad gäller interimistiska åtgärder och säkerhetsåtgärder anges i förordningen att en utländsk dom, för vilken verkställighetsförklaring ännu inte utfärdats i verkställighetsstaten, dock innebär att en förpliktelse skapas som gör det möjligt att vidta interimistiska åtgärder och säkerhetsåtgärder (i enlighet med lagstiftningen i verkställighetsstaten). Denna bestämmelse gör det möjligt att skydda fordringsägarens intressen i väntan på verkställighetsbeslutet.

2.1.5. Förslaget till förordning gäller endast de medlemsstater som signerat de bestämmelser i fördraget som rör civilrättsligt samarbete, och dess tillämpningsområde omfattar därför inte Storbritannien, Irland och Danmark. Av detta skäl framstår förslaget till förordning som en nyhet i gemenskapens rättssystem, även om dessa länder har möjlighet att ansluta sig till de övriga 12 medlemsstaternas tillämpning av förordningen. Redan nu förefaller det som om Storbritannien och Irland kommer att utnyttja möjligheten att tillämpa förordningen, och läget är därför helt oklart endast vad gäller Danmark. Vad beträffar tvister med medborgare eller företag i tredje land äger nationella regler tillämpning, utom i sådana fall då ett prorogationsavtal ingåtts som ger exklusiv behörighet till en domstol i en medlemsstat.

2.2. Nyheter i förhållande till Brysselkonventionen

2.2.1. Brysselkonventionen och Luganokonventionen har tjänat som modeller vid utarbetandet av förslaget till förordning. Dessa konventioner har varit föremål för översyn sedan december 1997, och Europeiska kommissionen föreslog innan Amsterdamfördraget ratificerades en ny konvention som skulle utgöra en förbättring i förhållande till den nu gällande konventionen. Dessa förbättringsförslag återfinns givetvis i det nya förslaget.

2.2.2. Den viktigaste nyheten är att det rör sig om ett förslag till förordning med enhetliga bestämmelser (och inte om ett direktiv som skulle kunna leda till att de nationella reglerna skilde sig åt).

2.2.3. I förslaget till förordning anges separat vilken lagstiftning som skall tillämpas på kommersiell verksamhet som omfattar handel på EU:s inre marknad: försäljning av varor och utförande av tjänster. Dessa bestämmelser gör att hänvisning till internationell rätt kan undvikas och är därför ägnade att förbättra rättssäkerheten vid handel.

2.2.4. Genom förslaget till förordning utsträcks möjligheten att vid alla direktavtal med konsumenter låta den behöriga domstolen vara den där konsumenten har sin hemvist, även när det gäller försäljning genom elektronisk handel.

2.2.5. Förslaget leder till en avsevärd förenkling av verkställighetsförfarandet genom att domarens befogenheter inskränks, vilket underlättar att domar kan verkställas i hela gemenskapen.

2.2.6. Genom förslaget inskränks i någon mån bestämmelserna om undantag som ger utrymme för att väcka talan mot erkännande och verkställighet av domar som utfärdats i en annan medlemsstat. Som exempel återfinns nu lydelsen "om verkställighetsförklaringen uppenbart strider mot grunderna för rättsordningen (ordre public)", där man lagt ordet uppenbart till lydelsen i Brysselkonventionen för att inskränka räckvidden.

3. Allmänna kommentarer

3.1. Utgångspunkter för Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande

3.1.1. Amsterdamfördragets ikraftträdande ger kommittén möjlighet att genom sin rådgivande roll bidra till skapandet av det område med frihet, säkerhet och rättvisa som nämns i fördraget. Detta är en mycket viktig fråga för det civila samhället i Europa. Eftersom ESK är det enda institutionella organ som företräder det organiserade civila samhället, har kommittén här ett utsökt tillfälle att ställa sig i EU-medborgarnas tjänst.

3.1.2. Vid sin plenarsession den 20-21 oktober 1999 antog kommittén yttrandet om "Förslag till rådets direktiv om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur" (föredragande: Bernardo Hernández Bataller)(1). I detta yttrande gav kommittén sitt stöd till kommissionens förslag, men beklagade att förslaget till rättsakt inte hade formen av förordning (vilket det föreliggande förslaget har) och begärde särskilt att ett system för information till medborgarna skulle inrättas. Kommittén välkomnar att kommissionen beslutat omforma direktivförslaget till ett förslag till förordning.

3.1.3. Kommittén vill framhålla att man måste skapa samstämmighet mellan de båda förslagen till förordning, eftersom "delgivning" är en förutsättning för "erkännande och verkställighet" av domslut. Kommittén anser därför att informations- och utbildningsinsatser riktade till näringsidkare och medborgare måste utformas på ett konsekvent och övergripande sätt i förhållande till de båda texterna.

3.2. Skäl för att införa en rättsakt som gäller hela gemenskapen

3.2.1. Det framstår som en avsevärd förbättring att för de 12 medlemsstater som utan inskränkning ansluter sig till fördragets principer om rättvisa och säkerhet ersätta Brysselkonventionen med en förordning som äger direkt tillämpning, särskilt som detta skapar större rättssäkerhet (en enda text i stället för en mängd konventioner med olika utformning). Dessutom kommer EG-domstolen att kunna garantera en enhetlig tillämpning av förordningens bestämmelser i samtliga medlemsstater.

3.2.2. Kommittén välkomnar Storbritanniens och Irlands redan tydliga avsikt att tillämpa förordningen och skulle önska att Danmark gjorde detsamma, under lämpliga former, så att denna förordning faktiskt skall kunna tillämpas på ett enhetligt sätt i hela gemenskapen.

4. Särskilda kommentarer

4.1. Förbättra verkställighet av domar

4.1.1. Enligt slutsatserna från Europeiska rådets möte i Tammerfors den 15-16 oktober 1999 kan förslaget till förordning bara betraktas som ett steg på väg mot att skapa ett europeiskt område med avseende på rättsliga frågor där medborgarna och företagen kan hävda sina rättigheter och utöva sina skyldigheter i fullständig rättssäkerhet. Således uppmanar Europeiska rådet i Tammerfors kommissionen att upprätta "miniminormer för att säkerställa en tillräckligt hög nivå på rättshjälp i gränsöverskridande fall i hela unionen samt särskilda, gemensamma regler för förenklade och påskyndade förfaranden vid mindre, gränsöverskridande konsument- och handelstvister, underhållstvister samt vid obestridda fordringar."

4.1.2. En europeisk säkerhetsmekanism

4.1.2.1. Förslaget till förordning måste godkännas så att det underlättar verkställighetsförfarandet, men det räcker dock inte för att skapa ett effektivt rättsligt område. När verkställighet väl har uppnåtts återstår det att tillämpa säkerhetsmekanismerna, och dessa förfaranden skiljer sig åt i medlemsländerna. Även om det för närvarande verkar mycket svårt att harmonisera tillämpningsförfarandena rekommenderar kommittén vissa anpassningar, i synnerhet när det gäller säkerhetsmekanismerna.

4.1.2.2. Sålunda föreskrivs i artikel 44 i förslaget till förordning att sökanden kan begära att det vidtas säkerhetsåtgärder enligt lagstiftningen i den stat där domen görs gällande utan att det är nödvändigt att domen har förklarats vara verkställbar enligt artikel 37. Denna bestämmelse ger alltså fordringsägaren ett slags "europeisk säkerhetsmekanism". Bestämmelsen är dock fortfarande otillräcklig eftersom det också i dessa fall krävs tillstånd från domstol i vissa länder. Därför bör det föreskrivas att ett domstolsbeslut i en annan medlemsstat utan verkställighet skulle utgöra en tillräcklig grund för att tillämpa vissa säkerhetsmekanismer, till exempel att frysa tillgångar. Sådana säkerhetsmekanismer finns redan i de flesta medlemsstater.

4.1.3. Krav på enkla och snabba indrivningsförfaranden

4.1.3.1. I yttrandet om "Europaparlamentets och rådets direktiv om insatser mot betalningsförseningar vid handelstransaktioner"(2) har kommittén redan betonat att det är nödvändigt med enkla och snabba indrivningsförfaranden. Rådet har tyvärr dragit tillbaka de förslag som lagts fram i detta ärende från direktivförslaget.

4.1.3.2. Därför föreslår kommittén att man skall studera uttömmande förslag som omfattar enkla och snabba förfaranden och som inbegriper minimiregler för rättshjälp till medborgarna.

4.1.3.3. När det gäller verkställighet måste målsättningen vara att inrätta en europeisk verkställighetsmekanism som får omedelbar effekt i hela gemenskapen direkt efter dom. Kommittén stöder fullt ut denna idé, som även behandlades av Europeiska rådet i Tammerfors i oktober 1999.

4.1.4. En europeisk verkställighetsmekanism

4.1.4.1. Kommittén begär alltså att man så snabbt som möjligt skall inrätta en preliminär europeisk verkställighetsmekanism, i synnerhet inom de områden som kräver snabba ingripanden, dvs. underhållstvister, betalningsförseningar, försenade löner och löneutbetalningar som ställts in på grund av företagskonkurser. Till att börja med föreslår kommittén att kommissionen erkänner behovet av en europeisk verkställighetsmekanism (automatisk verkställighet utan krav på verkställighetsförfarande) för obestridda fordringar. För att främja idén om en europeisk verkställighetsmekanism skulle kommissionen kunna föreslå att det inrättas ett europeiskt förfarande för att driva in europeiska fordringar enligt harmoniserade förfaranden i alla medlemsstater. Villkoren för och utformningen av ett sådant förfarande skulle kunna likna den modell för betalningsföreläggande som finns i Tyskland eller Frankrike. På sikt skulle ett generellt antagande av ett sådant förfarande göra verkställighetsförfarandet överflödigt eftersom det gällande beslutet skulle uppfylla samma villkor för verkställighet i alla medlemsstater.

4.1.5. Konvergens på det rättsliga området

4.1.5.1. Samtidigt är det också viktigt att säkerställa konvergens på de privaträttsliga och handelsrättsliga områdena inom EU, vilket på sikt är en förutsättning för att inrätta ett område med verklig frihet, rättvisa och säkerhet.

4.2. Anpassning av förslaget till elektronisk handel

4.2.1. Artikel 15 i förslaget till förordning har gett upphov till stora bekymmer för företagens representanter och har satt igång en debatt. Denna artikel övertar principen i artikel 13 i Brysselkonventionen som för närvarande gäller och som ger behörigheten åt domstol på den ort där konsumenten har sin hemvist. Enligt artikel 13 i Brysselkonventionen tillämpas detta enbart under förutsättning att avtalet har ingåtts på basis av anbud eller annonsering i konsumentens hemland. I artikel 15 i förslaget till förordning gör kommissionen vissa förändringar med hänsyn till den elektroniska handelns utveckling. Förslaget likställer ett varu- eller tjänsteerbjudande på Internet med anbud eller annonsering från företag som, "på något sätt, riktar sådan verksamhet till den medlemsstaten eller flera stater, däribland den medlemsstaten".

4.2.2. Frågan är om ett företag genom att erbjuda sina tjänster på Internet avsiktligt skulle ha försökt att utvidga sin marknad utanför sitt vanliga försäljningsområde. Obegränsad tillgång till världsmarknaden är Internets målsättning. Det är dock förståeligt att utsikten att bli dragen inför domstol utomlands leder till att småföretagen avstår från att använda Internet. EU står alltså inför den dubbla utmaningen att säkerställa bästa möjliga rättsliga skydd för medborgarna i samband med den elektroniska handelns utveckling och dess risker (i synnerhet som konsumenten vanligtvis betalar i förskott) och att samtidigt inte hindra de europeiska företagen, särskilt de små och medelstora företagen, från att använda denna kanal för att erbjuda sina tjänster. Denna utmaning berör i första hand det europeiska rättsliga området, men har också en internationell dimension, i synnerhet när det gäller konsumentskydd, eftersom majoriteten av erbjudandena på nätet för närvarande kommer från företag i tredje land.

4.2.3. Kommittén önskar förbättra relationerna mellan säljarna och konsumenterna inom denna nya distributionsform. ESK fäster stor vikt vid att det med stöd av de europeiska myndigheterna utformas effektiva mekanismer för att öka förtroendet mellan de berörda parterna, till exempel uppförandekodex, "cyberdomstol" och förlikningsförfaranden etc. Dessa åtgärder är de bästa garantierna för att den elektroniska handeln utvecklas effektivt och att företagen och konsumenterna utnyttjar den, vilket också måste beaktas på det internationella planet. Kommittén uppmanar kommissionen att undersöka bästa praxis som finns inom detta område på global nivå och stödja dess tillämpning i Europa.

4.2.4. I avvaktan på att dessa åtgärder för att stärka förtroendet får effekt rekommenderar kommittén att man skall tillämpa artikel 13 i Brysselkonventionen, som för närvarande gäller och som ger behörighet åt domstolen i det land där konsumenten har sin hemvist. Dessutom anser kommittén att man för att förstärka konsumentskyddet skall utvidga denna princip till att också omfatta de fall då konsumenten, på initiativ av avtalsparten, har lockats att sluta kontraktet utanför sitt hemland. När det gäller elektronisk handel verkar däremot inte den föreslagna formuleringen i den nya förordningen ("på något sätt, riktar sådan verksamhet till den medlemsstaten") vara tillräckligt klar för att öka parternas förtroende för varandra. Genom att rätta sig efter definitionen i den befintliga artikel 13 i konventionen (anbud eller annonsering i medlemsstaten) överlåter man till domaren att bedöma om konsumenten har fått kännedom om erbjudandet på ett aktivt eller passivt sätt. När det gäller att reglera konflikter måste man i större utsträckning inrikta sig på effektiva metoder som anpassats till den elektroniska handeln och som slår vakt om konsumentskyddet.

4.2.5. När det gäller sektorn för elektronisk handel föreslår kommittén ett självregleringsförfarande enligt vilket man, utan att riskera rätten att få sin sak prövad, skulle främja inrättande av automatiska bestämmelser för förlikningsförfaranden, i synnerhet när det gäller mindre transaktioner som understiger ett visst belopp, till exempel 2 500 euro. Genom att aktivt informera konsumenterna borde företagen också ha möjlighet att inskränka sitt försäljningsområde till vissa bestämda länder. Vid behov skulle man kunna överväga att införa en särskild förordning för sektorn för elektronisk handel. Denna förordning skulle uppmana starkt till förlikningsförfaranden och ha prövning i domstol som en sista utväg.

4.3. Andra förbättringar till det aktuella förslaget

4.3.1. För att underlätta tolkningen av den nya förordningen föreslår kommittén att vissa begrepp utformas i enlighet med EG-domstolens rättspraxis; till exempel har EG-domstolen definierat begreppet "skadestånd utanför avtalsförhållanden" i artikel 5.3. I linje med detta och för att underlätta tolkningen skulle man kunna komplettera vissa artiklar i förslaget i enlighet med EG-domstolens rättspraxis, till exempel när det gäller "avtal" eller "principen om hemvist" där den förpliktelse som talan avser har uppfyllts eller skall uppfyllas i tredje land.

4.4. Uppmaning till utomrättsliga förlikningar

4.4.1. Kommittén fäster särskild vikt vid utomrättsliga förlikningar av tvister av civil eller kommersiell natur. Detta kan gälla skiljeförfaranden då parterna efter överenskommelse väcker talan inför en privat "domare" som avger en dom som avser båda parterna. Det kan gälla medlingar och förlikningar då de båda parterna åberopar en tredje person för att hjälpa dem att hitta en lösning på en tvist och då parterna är de enda som beslutar om ärendets upplösning och inga beslut tvingas på dem. De rättsliga förfarandena är så kostsamma och långsamma att medborgare och ekonomiska aktörer, särskilt små och medelstora företag, snabbt avskräcks från att föra talan inför domstol. Det är också nödvändigt att utforma förlikningsförfaranden mellan parter när det gäller medling i konflikter som berör enskilda medborgare, under förutsättning att det rör sig om enkla, snabba och billiga förfaranden.

4.4.2. När det gäller medling är det mycket viktigt att säkerställa kvaliteten på tjänsten samt medlarnas behörighet och oberoende, vilket också beskrivs i kommissionens rekommendation 98/257 EG om principer som skall tillämpas på de instanser som är ansvariga för förfaranden för reglering av konsumenttvister utanför domstol. Mot bakgrund av detta skulle det vara särskilt lämpligt att förstärka det europeiska samarbetet för att uppnå en ökad harmonisering av bestämmelserna samt att utbilda medlare när det gäller att reglera gränsöverskridande tvister.

4.4.3. Kommittén ser positivt på att man under rådsmötet i Tammerfors har uttalat sig för att främja dessa förfaranden inom gemenskapen. Genom ett yttrande på eget initiativ skulle kommittén lämna ett betydelsefullt bidrag i denna fråga, eftersom det skulle vara resultatet av ett fördjupat samråd med det europeiska organiserade medborgarsamhället som också skall genomföra dessa självregleringsförfaranden.

4.5. Information till de tvistande parterna (punkt 29 i slutsatserna från Tammerfors)

4.5.1. I likhet med vad som angavs i yttrandet om "delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur" (föredragande: Bernardo Hernández Bataller) betonar kommittén att det är nödvändigt med informationsmekanismer för de tvistande parterna, särskilt för medborgarna, deras intressegrupper, fackföreningar, småföretag, hantverkare, de fria yrkena och deras sammanslutningar. Denna informationsåtgärd måste också omfatta såväl utarbetande av "gränsöverskridande användarguider" som inrättande av lokala informationsnätverk (Eures-nätverket för gränsarbetare och Euroinfocenter för små och medelstora företag) så att de nya rättigheterna och skyldigheterna inom det nya gemensamma området för frihet, säkerhet och rättvisa sprids i så stor utsträckning som möjligt.

4.5.2. När det gäller själva förslaget till förordning föreslår kommittén att en informationsbroschyr skall utarbetas, särskilt med tanke på användarna (jurister, sammanslutningar, konsumenter etc.). Denna skulle också innehålla en detaljerad jämförelse med Brysselkonventionen i likhet med tabellen i förslagets motivering. I denna broschyr borde man samtidigt också ta upp bestämmelserna om "delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur".

Bryssel den 1 mars 2000.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Beatrice Rangoni Machiavelli

(1) EGT C 368, 20.12.1999, s. 47.

(2) EGT C 407, 28.12.1998.