Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Utkast till tolkningsmeddelande från kommissionen om frihet att tillhandahålla tjänster och det allmänna bästa i försäkringssektorn"

(98/C 407/08)

Den 24 mars 1998 beslutade Ekonomiska och sociala kommittén i enlighet med artikel 23.2 i arbetsordningen att utarbeta ett yttrande om ovannämnda utkast.

Sektionen för industri, handel, hantverk och tjänster, som ansvarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 8 juli 1998. Föredragande var Manuel Ataíde Ferreira.

Vid sin 357:e plenarsession den 9-10 september 1998 (sammanträdet den 9 september 1998) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 108 röster för, 1 emot och 5 nedlagda röster.

1. Inledning

1.1. I sitt initiativyttrande om "Konsumenterna på försäkringsmarknaden" () uppmärksammade kommittén ett antal problem i form av tolkningssvårigheter som utgör ett hinder för ett verkligt genomförande av inre marknaden på försäkringsområdet och underströk svårigheterna med att fastställa "den exakta gränsen mellan etableringsfrihet och frihet att tillhandahålla tjänster, och begreppen 'tillfällig karaktär', 'regelmässighet', 'periodicitet', 'kontinuitet' och 'frekvens' som är förknippade med hur de definieras", liksom också svårigheten med "begreppet 'allmänt intresse', som beror på den starkt skiftande tolkning som gjort det möjligt för varje medlemsstat att försvara olika uppfattningar om friheten att tillhandahålla tjänster".

1.1.1. Föreliggande yttrande om "Utkast till tolkningsmeddelande från kommissionen om frihet att tillhandahålla tjänster och det allmänna bästa i försäkringssektorn" () kan ses som ett tillägg till det tidigare yttrandet.

1.2. Uppfattningen om vad "det allmänna bästa" innebär är i stort sett ett resultat av domstolens rättspraxis, vilket kommissionen konstaterar i sitt utkast till tolkningsmeddelande.

1.2.1. Begreppet "det allmänna bästa" vilar dock på västvärldens gemensamma uppfattning om grunderna för konstitutionell och förvaltningsmässig lagstiftning. Det betecknas också som "allmänintresse" eller "allmännytta" och det åligger varje enskild stats myndigheter att upprätthålla det.

1.2.2. Detta begrepp ligger till grund för en uppsättning normer som rättfärdigar införandet av begränsningar eller inskränkningar mot att fritt agera utifrån privat initiativ och intresse. Gränserna är tydligt formulerade i lagstiftningen och är ett villkor för det berättigade utövandet av de offentliga myndigheternas befogenhet att införa begränsningar (med bindande effekt).

1.2.3. Med andra ord har de konstitutionella och förvaltningsmässiga normerna klart fastställt att lagstiftningen måste förse det allmänna bästa inte bara med en definition som klargör dess syfte och förutsättningar utan också med nödvändiga medel för dess iakttagande.

1.3. På gemenskapsnivå återfinns de grundläggande rättsprinciper där det allmänna bästa ligger till grund för begränsningar av friheterna i Romfördraget i artiklarna 36, 48, 56, 73d, 77, 90.2, 128, 129, 129a och 130r.

Ett stort antal förordningar och direktiv hänvisar till "det allmänna bästa" inom olika sektorer: direktiv 91/440/EG och förordning (EEG) nr 1893/91 om järnvägstransport, förordning (EEG) nr 2408/92 om lufttransport, direktiv 97/67/EG av den 15 december 1997 om posttjänster, direktiven 98/10/EG av den 26 februari 1998 och 97/33/EG av den 30 juni 1997 om telekommunikationer; direktiv 96/19/EG av den 13 mars 1996, som trädde i kraft 1997, om gas och elektricitet och andra bankdirektivet 89/649/EG av den 15 december 1989 för banksektorn.

De så kallade tredje direktiven om försäkringar är av särskilt intresse för de frågor som behandlas i föreliggande yttrande, särskilt artiklarna 28 och 32.4 i direktiv 92/49/EEG och artikel 41 i direktiv 92/96/EEG av respektive den 18 juni och 10 november 1992, och artikel 54 i direktiv 92/49/EEG ().

1.3.1. Vid en granskning av ovanstående föreskrifter framgår att det både i primär- och sekundärrätten finns en motsatsställning mellan "det allmänna bästa" på nationell nivå och "europeiskt intresse" eller "gemenskapsintresse", i och med att det förra rättfärdigar undantag från vissa bestämmelser i fördraget medan det senare begränsar nationella ingripanden och medför att vissa befogenheter övergår till Europeiska unionen (se artiklarna 126, 128, 129b, 130, 130a och 130f i fördraget).

Det allmänna bästa har en dubbel innebörd, av ekonomiskt intresse (särskilt i artiklarna 77, 90 och 92 i fördraget och i de nämnda sekundärrättsliga bestämmelserna) och av icke-ekonomiskt intresse, tillsammans med undantagen från de grundläggande rättigheterna (artiklarna 36, 48, 56 och 73d i fördraget), konsumentskydd (artikel 129a i fördraget), miljöskydd (artikel 130r i fördraget), hälsoskydd (artikel 129 i fördraget) och främjande och skyddande av kulturen (artikel 128 i fördraget).

1.3.2. Gemenskapens rättsliga regelverk innehåller alltså de begränsande ramar inom vilka medlemsstaterna kan värna om "allmännyttan" eller "allmänintresset". Bestämmelserna i fråga är dock inte samlade och systematiserade varför domstolens rättspraxis får en avgörande betydelse för tolkningen av dem.

Tendensen på senare tid inom sekundärrätten har varit att alltmer begränsa medlemsstaternas möjlighet att agera, särskilt inom nyckelområden som ekonomi, och man strävar mot en enhetlig definition inom gemenskapen av vad det allmänna bästa innebär och hur man kan värna om det, något som kan stå i motsatsställning mot vissa tolkningar av subsidiaritetsprincipen ().

1.4. Vad beträffar försäkringssektorn i synnerhet, och delvis parallellt med utvecklingen inom banksektorn (), kan de olika sätt på vilka "det allmänna bästa" tolkas och tillämpas inom medlemsstaterna begränsa friheten att erbjuda tjänster. Det kan skapa oberättigade hinder för fullbordandet av en inre marknad för försäkringar där man inte ifrågasätter allmänna icke-ekonomiska intressen, såsom folkhälsa, allmän ordning, trafiksäkerhet eller till och med konsumentskydd, utan bara specifika ekonomiska intressen hos inhemska företag eller företag som är etablerade och verksamma inom landet.

2. Sammanfattning av kommissionens dokument

2.1. Kommissionens målsättning är att tydliggöra och fastställa vilka gemenskapsbestämmelser som den har till uppgift att upprätthålla och konstaterar att det aktuella utkastet kan komma att omvandlas till ett "tolkningsmeddelande som gör det möjligt för ekonomiska aktörer och medlemsstater att känna till den ställning som kommissionen kan tänkas ta om den fick kännedom om något problem".

2.2. Sålunda försöker kommissionen först att klargöra skillnaden i rättsligt hänseende mellan fri etableringsrätt och frihet att tillhandahålla tjänster inom försäkringssektorn.

2.2.1. Kommissionen, som grundar sina kommentarer på gemenskapens primärrätt (), framför som huvudsakligt avgörande kriterium den tillfälliga eller varaktiga närvaron i en annan medlemsstat (värdland) av ett tjänsteföretag från en medlemsstat (hemland).

2.2.2. Domstolens senaste praxis hävdar dock att frågan huruvida tillhandahållandet av en tjänst är av tillfälligt slag måste avgöras inte endast på basis av varaktighet, utan också på om tjänsterna är vanligt förekommande, regelbundna och kontinuerliga. Syftet är att motverka att ett tjänsteföretag med verksamhet helt eller delvis i en annan medlemsstat undgår tillämpliga föreskrifter genom etablering i en viss medlemsstat. Kommissionen anser att detta bara är tillämpligt om tjänsteföretaget definitivt flyttar från hemlandet till värdlandet och inte när tjänsteföretaget anlitas i sitt hemland av medborgare i den andra medlemsstaten där risken finns.

2.2.3. Kommissionen framhåller genom att återigen grunda sig på rättspraxis att den varaktiga närvaron i värdlandet lyder under bestämmelserna om fri etableringsrätt.

2.2.3.1. Enligt rättspraxis innebär varaktig närvaro en filial eller agentur, ett kontor som sköts av företagets egen personal eller en person med varaktig befogenhet att verka i företagets namn.

2.2.3.2. Denna uppfattning är dessutom klart uttryckt i artikel 1.b i direktiv 92/49/EG och direktiv 92/96/EG och i artikel 3 i direktiv 88/357/EG och direktiv 90/619/EG.

2.2.3.3. Den senaste tolkningen av domstolens rättspraxis antyder snarare att den materiella närvaron av ett försäkringsföretags kontor i värdlandet inte är avgörande för tillämpningen av fri etableringsrätt. Det måste klarläggas om tillhandahållandet av tjänster är tillfälligt eller inte i ljuset av sådana kriterier som varaktighet, omfattning och regelbundenhet.

2.2.4. Visa fall ligger enligt kommissionen inom en gråzon, vilket kommissionen beskriver enligt följande:

a) Oberoende mellanhänder - fri etableringsrätt är tillämplig endast om följande tre villkor kumulativt uppfylls: i) mellanhanden måste vara underställd ledning och kontroll av det försäkringsbolag som han representerar (exklusivt uppdrag), ii) han måste kunna binda upp försäkringsbolaget och genomföra affärstransaktioner i dess namn, iii) han måste inneha ett stadigvarande uppdrag, inte bara tillfälliga enstaka uppdrag.

b) Oavbruten närvaro av försäkringsbolagets personal i värdlandet - fri etableringsrätt är tillämplig endast om personalen verkligen bedriver försäkringsverksamhet, regelbundet och oavbrutet sluter försäkringsavtal, reglerar skador och betalar ut ersättning. Enbart sondering, marknadsundersökning och reklam lyder inte under bestämmelserna om etableringsfrihet.

2.2.5. En av de viktigaste konsekvenserna av denna distinktion är skillnaden mellan reglerna för underrättelseskyldighet vid fri etableringsrätt och vid fritt tillhandahållande av tjänster. I enlighet med artikel 10 i direktiv 73/239/EG och direktiv 79/267/EG och framställningen i artikel 32 i direktiv 92/49/EG och direktiv 92/96/EG, är underrättelseförfarandet endast obligatoriskt då det gäller etableringsrätt. När det gäller fritt tillhandahållande av tjänster finns bestämmelserna i artiklarna 11 och 14 i nämnda direktiv och de fastställs i artiklarna 34 och 35 i direktiv 92/49/EG och direktiv 92/96/EG.

2.2.5.1. När det gäller rätten att göra reklam anser kommissionen till och med att underrättelseförfarandet som fastställs i artikel 34 och följande i direktiv 92/49/EG och direktiv 92/96/EG inte är tillämpligt. Att följa bestämmelserna om det allmänna bästa som finns i artikel 41 i nämnda direktiv är tillräckligt.

2.2.6. Kommissionen anser dessutom att förfarandena för underrättelse- och förhandsinformation i dessa direktiv med avseende på både fri etableringsrätt och fritt tillhandahållande av tjänster inte är en konsumentskyddsåtgärd, utan endast ett sätt att utbyta information mellan medlemsstaternas kontrollmyndigheter. Det kan därför inte uppfattas som ett formvillkor för ett försäkringsavtal som sluts av företag som inte har uppfyllt denna formalitet, och följaktligen föreslås inga påföljder om denna formalitet inte uppfylls ().

2.3. I del 2 i utkastet till meddelande beskriver kommissionen begreppet det allmänna bästa med avseende på försäkringar - tillämpligt utan åtskillnad såväl på fri etableringsrätt som på fritt tillhandahållande av tjänster () - och man försöker definiera begreppet det allmänna bästa utifrån domstolens rättspraxis.

2.3.1. Med särskilt beaktande av hur begreppet det allmänna bästa tillämpas i tredje direktiven lyfter kommissionen fram följande områden, som inte harmoniserats på gemenskapsnivå (), där det enskilda medlemslandets allmänna bästa speciellt nämns:

- Upprättande av en filial (artikel 10.4 i direktiv 73/239/EG och direktiv 79/267/EG, fastställt i artikel 32 i direktiv 92/49/EG och direktiv 92/96/EG).

- Marknadsföring av försäkringskontrakt (artikel 28 i direktiv 92/49/EG och direktiv 92/96/EG), med avseende både på fri etableringsrätt och fritt tillhandahållande av tjänster.

- Reklam (artikel 41 i direktiv 92/49/EG och direktiv 92/96/EG).

- Sjukförsäkring som tecknats som ersättning för det skydd som ges av det lagstadgade försäkringssystemet (artikel 54.1 i direktiv 92/49/EG) ().

2.3.2. För dessa områden, och konsekvent på grundval av domstolens rättspraxis, gör kommissionen en väsentlig åtskillnad mellan diskriminerande och icke-diskriminerande restriktioner.

2.3.2.1. I det förra fallet är begränsningen endast berättigad om den är förenlig med artikel 56 i fördraget, dvs. på grundval av det allmänna bästa i icke-ekonomisk mening (allmän ordning, allmän säkerhet eller folkhälsa), i enlighet med domstolens rättspraxis ().

2.3.2.2. Icke-diskriminerande restriktioner kan däremot berättigas på grundval av det allmänna bästa i ekonomisk mening.

2.3.2.2.1. Kommissionen har på basis av domstolens rättspraxis sammanställt en förteckning med exempel på områden som täcks av det allmänna bästa (punkt IV.2.a).

2.3.2.2.2. Det räcker dock inte med att en åtgärd, rent teoretiskt, faller inom ett av dessa områden. Den måste uppfylla vissa villkor, nämligen:

i) vara nödvändig,

ii) vara proportionerlig,

iii) inte överlappa bestämmelserna i hemlandet ().

2.3.2.2.3. I alla händelser måste det allmänna bästa, med hänsyn till att det kan begränsa grundläggande rättigheter, ges en strikt tolkning och tillämpas i undantagsfall. Kommissionen anser sålunda till exempel att det är felaktigt och överdrivet att inkludera stora nationella lagstiftningsområden i förteckningen över områden som täcks av det allmänna bästa.

2.3.2.2.4. Trots att begreppet det allmänna bästa kan åberopas både för fri etableringsrätt och fritt tillhandahållande av tjänster kan sättet på vilket dess proportionalitet bedöms i de konkreta fallen variera allt efter vilket slags tjänster som tillhandahålls (i enlighet med fri etableringsrätt eller fritt tillhandahållande av tjänster).

2.3.2.3. Kommissionen presenterar i meddelandet en förteckning över nio exempel på nationella bestämmelser som värdlandet kan kräva skall respekteras med åberopande av det allmänna bästa, men som kommissionen anser vara oberättigade. Kommissionen tolkar dessa bestämmelser med beaktande av principerna i tredje försäkringsdirektiven, upprätthållande av konsumentskydd och öppenhet, banksekretess, språklig dominans eller marknadsregler. Det gäller följande fall:

i) Krav på preliminär underrättelse om allmänna villkor för försäkringsbrev och andra avtalsdokument.

ii) Förbud för kapitaliseringstransaktioner i länder där dessa är förbehållna kreditinstituten.

iii) Obligatoriska enhetliga system för bonus/bonusförlust inom fordonsförsäkring.

iv) Undantagslösa krav på att värdlandets språk måste användas i försäkringsavtalet för att det skall vara giltigt ().

v) Särskilda krav på att följa en professionell uppförandekodex som upprättats av branschorganisationer som företagen i hemlandet inte är medlemmar i ().

vi) Värdlandets krav på högsta tekniska räntenivåer för livförsäkringar som skall gälla för företag från andra medlemsstater, verksamma i enlighet med fri etableringsrätt eller fritt tillhandahållande av tjänster.

vii) Särskilda krav på standardvillkor eller minimivillkor för vissa typer av försäkringar, utan att beakta nödvändighet, proportionalitet eller diskriminerande effekt.

viii) Obligatorisk självrisk i försäkringsavtal.

ix) Allmän och absolut skyldighet att fastställa inlösningsvärde eller vinstandel i alla livförsäkringsavtal.

2.3.2.4. Kommissionen erkänner emellertid rätten att förbjuda telefonförsäljning av försäkringar (uppsökande försäljningsteknik).

2.3.3. Kommissionen anser också att de nationella lagar som har införts för att skydda konsumenterna inte automatiskt kan anses omfattas av begreppet det allmänna bästa. De måste i praktiken granskas mot bakgrund av de kriterier som domstolen fastställt och man måste särskilt övervaka att deras tillämpning inte utgör en diskriminerande behandling som gynnar företagen i värdlandet.

2.3.4. När det gäller dels värdlandets nationella lagstiftning som obligatoriskt skall tillämpas på vissa försäkringsavtal (särskilt gruppförsäkringar, livförsäkringar och obligatoriska försäkringar andra än livförsäkring), dels de fall där förfaranden för att reglera tvist hänvisar till normer av tvingande art eller avseende den allmänna ordningen i värdlandet, anser kommissionen ändå att tillämpningen av sådana bestämmelser måste granskas i ljuset av kriterierna som rättfärdigar att det allmänna bästa åberopas. Granskningen skall ske för att se om deras tillämpning leder till hinder för det fria utövandet av försäkringsverksamhet och alltid i överensstämmelse med principen om gemenskapsrättens företräde framför nationella civilrättsliga regler.

3. EG-domstolens definition av begreppet "det allmänna bästa"

3.1. Kommissionen gör en ingående analys av EG-domstolens bedömning av dels begreppet det allmänna bästa, dels avgränsningen mellan fritt tillhandahållande av tjänster och fri etableringsrätt ().

När det gäller begreppet det allmänna bästa finns det emellertid ett antal aspekter som bör preciseras och klargöras på grund av deras inverkan på försäkringssektorn.

3.2. I tredje försäkringsdirektiven anges att försäkringsbolag som är verksamma i en annan medlemsstat inom ramen för ett enda tillstånd är skyldiga att efterleva värdlandets bestämmelser som antagits för det allmänna bästa, utan att det inledningsvis i direktivet görs någon distinktion beträffande vilken verksamhetsform det handlar om (fri etableringsrätt eller fritt tillhandahållande av tjänster).

3.2.1. Domstolen har emellertid påpekat att en medlemsstat inte kan kräva att den som tillhandahåller tjänster skall uppfylla alla villkor som krävs av ett företag, eftersom det skulle kunna motverka effekterna av fritt tillhandahållande av tjänster ().

3.2.2. I detta sammanhang utgår domstolen från att artikel 59 i fördraget inte bara kräver att alla former av diskriminering skall upphöra utan också förbjuder alla inskränkningar, även om de utan åtskillnad tillämpas på nationella och utländska tjänsteleverantörer, när de kan hindra fri näringsutövning ().

3.2.3. Domstolen har även uttryckligen framhållit behovet av att kodifiera den inre försäkringsmarknaden, särskilt andra direkta försäkringar än livförsäkringar inom ramen för fritt tillhandahållande av tjänster och fri etableringsrätt, i avsikt att underlätta risktäckningen för försäkringsbolag inom gemenskapen ().

3.3. Domstolen har dock förklarat att vid sidan om kravet på en abstrakt bedömning av det allmänintresse som anförs, måste införandet av inskränkande bestämmelser med hänvisning till det allmänna bästa konkret uppfylla särskilda kriterier om åtgärden inte skall begränsa friheten att tillhandahålla tjänster i EU och därmed äventyra den inre försäkringsmarknaden (). Domstolen () har utvecklat följande kriterier, som är av kumulativ art:

a) De bestämmelser medlemsstaten åberopar måste kunna motiveras på ett oavvisligt sätt med det allmänna bästa.

b) De får inte gälla områden som redan harmoniserats av gemenskapens lagstiftning.

c) De måste uppfylla principen att ingen får diskrimineras på grund av nationalitet.

d) De måste vara objektivt nödvändiga i förhållande till det intresse som skall skyddas.

e) De måste stå i proportion till det eftersträvade målet; de får inte gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå målet, och det får inte vara möjligt att uppnå målet med bestämmelser som inte är lika restriktiva.

f) Det allmänna bästa får inte skyddas av bestämmelser som den som tillhandahåller tjänster redan är underkastad i ursprungslandet.

3.4. Domstolen har upprepade gånger påtalat att medlemsstaterna måste uppfylla dessa villkor när de åberopar det allmänna bästa, särskilt att bestämmelserna inte får vara diskriminerande (), och därmed undvika att det eftersträvade målet får ett dubbelt skydd. När det gäller de skäl som anförs, som kan vara kopplade till ekonomiska intressen - huvudsakligen av skattekaraktär () - och andra intressen, måste medlemsstaterna visa att inskränkningen är ett lämpligt och nödvändigt medel för att skydda de intressen som åberopas.

3.5. Domstolen har vidare utvidgat begreppet det allmänna bästa till att omfatta etableringsrätt () beträffande yrkeskvalifikationer för att få utöva en verksamhet (). Samtidigt har den kommit fram till att inga dolda hinder genom diskriminerande behandling () får motiveras med hänvisning till det allmänna bästa.

3.6. För att införa en diskriminerande bestämmelse visar domstolens rättspraxis () att det inte räcker att anföra det allmänna bästa. Domstolen anser att införandet av bestämmelser som för med sig att företag från andra medlemsstater diskrimineras endast får grunda sig på artikel 56 i fördraget (). Tolkningen enligt rättspraxis av begreppet "allmän ordning" i artikel 56 är klart restriktiv och det kan bara åberopas i sällsynta undantagsfall.

3.7. De skäl som anges i artikel 56 i fördraget får inte anföras i nationella frågor av ekonomisk art, inte heller direkt i skattesyften, eftersom de får till följd att nationella företag skyddas ().

Domstolens ståndpunkt är entydigt att en medlemsstat under inga omständigheter får införa sådana bestämmelser när de innebär diskriminering av näringsdrivande aktörer som är verksamma på dess territorium inom ramen för ett enda tillstånd, vare sig det gäller fritt tillhandahållande av tjänster eller fri etableringsrätt. Att detta inte är möjligt beror dels på den restriktiva tolkningen av artikel 56 i fördraget, dels på de kriterier som gäller för att en medlemsstat skall kunna åberopa det allmänna bästa, och motiveras av att åtgärderna är oförenliga med fördragets grundprinciper.

3.8. Beträffande de områden som omfattas av begreppet det allmänna bästa har domstolen bedömt, särskilt i fråga om konsumenters rättigheter, att skyddet av dessa rättigheter kan motivera vissa inskränkningar av friheten att tillhandahålla tjänster (), förutsatt att medlemsstaten kan visa att den nationella lagstiftningen effektivt eftersträvar detta mål på ett väl anpassat, nödvändigt och proportionerligt sätt. Enligt domstolen måste dock dessa bestämmelser övervakas för att undvika att de används för att hindra en fri konkurrens på EU:s inre marknad ().

3.9. Anförandet av det allmänna bästa får inte syfta till att skapa hinder för fritt utövande av försäkringsverksamhet. Det räcker följaktligen inte att det nämnda området omfattas av det allmänna bästa (), utan vissa principer för tillämpningen av bestämmelserna måste också respekteras.

3.9.1. Vissa nationella skattebestämmelser som leder till hinder för fritt tillhandahållande av tjänster ger upphov till konkurrenssnedvridningar som kan påverka affärsverksamheten för företag från andra medlemsstater. Domstolen har accepterat detta med hänvisning till det allmänintresse som ligger i samstämmighet mellan skattesystemen, så länge dessa bestämmelser inte är diskriminerande (). Följaktligen får skattekontroll och samstämmighet mellan skattesystem endast skyddas med hänvisning till det allmänna bästa om det inte leder till diskriminerande åtgärder och om det berör det ekonomiska området ().

3.9.2. Förutom vilka skäl medlemsstaterna får åberopa för det allmänna bästa och vilka villkor som måste uppfyllas för att de skall få införa vissa bestämmelser har domstolen () bedömt att tillämpningen av sådana bestämmelser måste var underkastade principerna om icke-diskriminering, icke-dubblering (), nödvändighet, lämplighet och proportionalitet, så tillvida att det allmänna bästa utgör ett undantag från grundprinciperna i fördraget om fri rörlighet.

3.9.3. I gemenskapens rättspraxis har man kommit fram till att alla nationella rättsregler måste vara förenliga med gemenskapsrätten (). Således kan medlemsstaterna endast åberopa det allmänna bästa i avsikt att införa nödvändiga bestämmelser i sällsynta undantagsfall. En medlemsstat får inte införa en godtycklig samling bestämmelser enbart för att de anses nödvändiga. Medlemsstaterna måste försöka få sina rättsliga system att överensstämma med gemenskapsrätten. Hänvisningen till det allmänna bästa fungerar som en säkerhetsventil för systemet.

3.10. Domstolen har på detta område även analyserat förbudet mot "cold calling" () i samband med gränsöverskridande tjänster och om det utgör en inskränkning av friheten att tillhandahålla tjänster. Särskilt intressant är analysen av rättspraxis från domen Alpine Investments, som gällde telefonförsäljning av tjänster till mottagare i andra medlemsstater. I denna dom åberopas det allmänna bästa gentemot en medborgare som ifrågasatte villkoren för att tillämpa denna restriktion.

3.10.1. Domstolen utgår från tolkningen av artikel 59 i fördraget och att fritt tillhandahållande av tjänster inte nödvändigtvis innebär att den som tillhandahåller tjänster förflyttar sig till den medlemsstat där mottagaren befinner sig.

3.10.2. Den bekräftar också att förbudet mot att inskränka fritt tillhandahållande av tjänster är lika bindande för värdlandet som för ursprungslandet i fråga om restriktiva bestämmelser som införts om gränsöverskridande handel, även om de gäller utan åtskillnad för egna medborgare och utländska medborgare.

3.10.3. Domen gäller användandet av "cold calling", som för närvarande inte är förbjudet i gemenskapens lagstiftning men som skulle kunna förbjudas i medlemsstaternas egen lagstiftning. Ett sådant förbud berör emellertid inte bara den egna nationen eftersom det också skulle kunna omfatta gränsöverskridande situationer genom att förhindra nationella företag från att kontakta tänkbara kunder i andra medlemsstater och därmed få effekter för handeln inom gemenskapen.

3.10.4. Domstolens bedömning av denna restriktion i en medlemsstat av dess egna medborgares frihet att tillhandahålla tjänster är att denna frihet kan åberopas av ett företag mot den medlemsstat där det är etablerat under förutsättning att restriktionen påverkar de tjänster som tillhandahålls i en annan medlemsstat.

3.10.5. Frågan är således om en medlemsstat får anföra det allmänna bästa för att motivera en inskränkning av friheten att tillhandahålla tjänster för sina egna medborgare. Domstolens rättspraxis tenderar åt att fritt tillhandahållande av tjänster utesluter tillämpning av all lagstiftning som, utan att vara objektivt motiverad, innebär att det blir svårare att tillhandahålla tjänster inom gemenskapen.

4. Kommentarer om utkastet till meddelande

4.1. Kommittén anser att utkastet till meddelande svarar på behovet av att klargöra tolkningen av vissa grundläggande begrepp, som om oklarheten kvarstod skulle kunna inverka negativt på den inre försäkringsmarknaden. Meddelandet kan inte ligga till grund för en nödvändig förändring av lagstiftningen, något som ESK föreslog i det yttrande som ifrågavarande yttrande kompletterar. Däremot kan det bidra till rättslig trygghet, såväl i de förundersökningsfall som för närvarande behandlas av kommissionen som i framtida fall som överlämnas till kommissionen.

4.2. Utkastet till meddelande föranleder emellertid kommentarer om kommissionens sätt att behandla meddelandets två huvudfrågor:

4.3. Begreppet det allmänna bästa

4.3.1. Kommissionen bygger hela sin tolkning av begreppet det allmänna bästa på domstolens rättspraxis. Som redan framhållits utelämnade kommissionen emellertid några viktiga domar från förteckningen över relevant rättspraxis, t.ex. Keck och Mithouard (november 1993), Franska sammanslutningen för försäkringsföretag (november 1995) och Jessica Safir (april 1998). Kommissionen tolkar också denna rättspraxis på ett sätt som inte fullt ut beaktar denna sektors egenart, och då framför allt villkoren för offentliga och privata aktörer, som agerar utifrån en metod som bygger på solidaritet p.g.a. att de försvarar gemensamma intressen som därigenom inte faller under konkurrensreglerna ().

4.3.2. Kommissionen förefaller därför inte ha lagt tillräckligt stor vikt vid domstolens uppfattning att de som tillhandahåller tjänster skall kunna bedriva verksamhet inom en friare och mindre begränsande rättslig ram när det gäller fritt tillhandahållande av tjänster än vad beträffar fri etableringsrätt (), särskilt när tillhandahållandet av tjänster inte innebär att den som tillhandahåller tjänsten flyttar till värdlandet (), även om principen om det allmänna bästa i enlighet med tredje direktiven skall tillämpas lika på den fria etableringsrätten och friheten att tillhandahålla tjänster.

4.3.2.1. Betydelsen av att skilja mellan dessa situationer förefaller tvärtom utgöra en tillräcklig grund för kommissionen att tydligt förklara vilka faktorer som skall användas för att dra en lämplig skiljelinje mellan fri etableringsrätt och frihet att tillhandahålla tjänster, i relation till det allmänna bästa, i synnerhet genom att nämna en rad viktiga positiva exempel som hämtats från medlemsstaternas rättspraxis och sedvana. Kommissionen borde även ha dragit lämpliga slutsatser, särskilt från Keck och Mithouard-domen, och i sitt meddelande tagit med tolkningsriktlinjerna för vilka krav som skall uppfyllas för det allmänna bästa, framför allt vad beträffar kontroll av proportionaliteten.

4.3.2.2. Dessutom kan samma restriktion, om den tillämpas med beaktande av det allmänna bästa, beroende på omständigheterna betraktas som proportionerlig i förhållande till en filial som etablerats i ett värdland och oproportionerlig i förhållande till ett fritt tillhandahållande av tjänster ().

4.3.3. Kommissionen har dessutom inte tagit ställning i frågan om bevisbörda i händelse av tvister rörande det allmänna bästa. Kommittén anser att det bör vara kontrollmyndigheternas sak att i varje enskilt fall bevisa att de regler de vill tillämpa på företag från andra medlemsstater uppfyller de kumulativa villkor som domstolen lagt fast.

4.3.4. Kommissionen har inte heller tagit klar ställning till den praxis som förekommer i vissa medlemsstater - trots att man nämner den - att blockvis meddela kommissionen vilka restriktioner som de anser kunna hänföras till det allmänna bästa, utan att ange vilka specifika regler i denna rättsliga helhet som faktiskt utgör de grundläggande principerna för allmänintresset ().

4.3.4.1. Denna metod för att "informera" ursprungsländers försäkringsföretag, avsaknaden av tydlighet i den nationella lagstiftning och svårigheterna att uttolka denna - vilket visas av de motstridiga domsluten i nationella domstolar, särskilt beträffande företag som bedriver verksamhet i enlighet med friheten att tillhandahålla tjänster - hotar allvarligt den fria konkurrensen på en inre marknad för försäkringstjänster.

4.3.4.2. Kommissionen har dessutom inte tagit upp frågan - som inte behandlas i bestämmelserna i tredje direktiven - om vem som skall ha ansvar för att informera företag som bedriver verksamhet i enlighet med friheten att tillhandahålla tjänster () om regler rörande det allmänna bästa. Denna fråga är av särskild vikt om det hävdas att innehållet, eller åtminstone styrkan, i dessa regler (proportionalitet) inte är detsamma för fri etableringsrätt och fritt tillhandahållande av tjänster. Kommittén anser att kontrollmyndigheternas informationsplikt skall ges formen av en rättslig skyldighet.

4.3.4.3. Kommissionen har inte tagit ställning till om myndigheterna i värdlandet bör ha en skyldighet att till försäkringsbranschen tillhandahålla specifika och detaljerade förteckningar över regler som anses vara relevanta för det allmänna bästa, tillsammans med en beskrivning av hur dessa regler tolkas av nationella domstolar och av den offentliga förvaltningen (). Dessa förteckningar måste på ett detaljerat, klart och otvetydigt sätt beskriva hur dessa regler faktiskt tillämpas ().

4.3.4.4. Avslutningsvis har kommissionen inte heller behandlat frågan om huruvida det vore lämpligt att göra det obligatoriskt för medlemsstaterna att innan de inför nya bestämmelser som anses vara relevanta för "det allmänna bästa" meddela sina avsikter till kommissionen och de övriga medlemsstaterna och ge vederbörliga och detaljerade skäl till sitt beslut, så att kommissionen får möjlighet att omedelbart aktivera de rättsliga mekanismerna om man anser att åtgärden inte kan motiveras ().

4.3.5. Kommissionen tycks inte bedöma att det förhållande i vissa värdländer som innebär att näringsidkare är tvungna - även om det sker i efterhand - att regelbundet underrätta kontrollmyndigheterna om villkoren i de försäkringsavtal som de erbjuder skulle strida mot tredje direktiven.

4.3.6. Kommissionen beaktar inte heller sådana förhållanden då vissa medlemsstater begränsar försäkringsföretags möjligheter att köpa aktier i andra företag, även i större omfattning än vad som gäller utjämningsreserver.

4.3.7. Kommissionens inställning i frågan om vilket språk som försäkringsavtalet är skrivet på förefaller alltför lättvindig i och med att man förbiser att det finns länder där lagstiftningen föreskriver att alla dokument måste upprättas på landets språk för att äga giltighet inför rätten. Dessutom berörs tredje part i värdlandet där risken finns, särskilt när det gäller avtal för annan försäkring än livförsäkring, och det är detta samband som beaktas då man avgör frågan om tillämplig lagstiftning och behörig domstol ().

4.3.8. Kommissionen tar inte ställning till förbudet i vissa medlemsstater mot att livförsäkringsföretag förvaltar gruppensionsfonder, trots att detta uttryckligen föreskrivs i samband med försäkringsklass VII i bilagan till första direktivet.

4.3.9. Kommissionen har däremot behandlat inlösningsrätt och vinstandelar under samma rubrik fastän de ger upphov till olika motivering. Att behandla dem samtidigt är inte lämplig eftersom det kan finnas goda skäl för att åberopa det allmänna bästa med tanke på premiernas inverkan på inlösningsrätten, särskilt under de första åren.

4.3.10. Kommissionen kommenterar inte kravet på att tillsätta ett skatteombud i värdlandet, även när det inte gäller premietäckning som är skattepliktig.

4.3.11. Kommissionen tar upp frågan om lagvalsregler som fastställer vilket lands lag som skall gälla för försäkringsavtal men utan att ge några förslag på förenklingar eller klargöranden av dessa regler. Dessa reglers komplicerade beskaffenhet kan uppfattas som ett hinder för fullbordandet av en inre marknad för försäkringar, särskilt med tanke på kommissionens förslag om ändring av Brysselkonventionen (KOM(97) 609 slutlig) av den 22 december 1997 ().

4.3.12. En annan fråga som kommissionen borde ha tagit upp rör åtgärder för att förhindra att försäkringsförvaltning kan användas som medel för tvätt av svarta pengar (), eftersom det handlar om restriktioner för den fria rörligheten för kapital med direkt inverkan på försäkringsmarknaden, både när det gäller fri etableringsrätt och fritt tillhandahållande av tjänster.

4.4. Gränsen mellan etableringsrätt och frihet att tillhandahålla tjänster

4.4.1. Kommissionens tolkning av distinktionen mellan dessa båda begrepp är också tveksam i olika avseenden. För det första måste det stå helt klart att Europeiska kommissionens analys skall avse de tre former av frihet att tillhandahålla tjänster som EG-domstolen definierat: 1) förflyttning av den som tillhandahåller tjänsten till mottagarens medlemsstat, 2) den försäkrades rörlighet i försäkringsbolagets medlemsstat och 3) fallet att varken den som tillhandahåller tjänsten eller mottagaren förflyttar sig.

4.4.2. På detta sätt respekterar man inte begreppet tillfälligt eller sporadiskt tillhandahållande av tjänster och innebörden i kriterierna "regelbundet", "periodiskt", "kontinuerligt" och "varaktigt". I sista hand skall visserligen varje fall bedömas av EG-domstolen, men kommissionens förslag innebär inga som helst framsteg med avseende på att definiera innebörden av de nämnda begreppen, så att distinktionen kan göras tydligare. Ett klargörande skulle kunna ske i form av belysande exempel ur rättspraxis.

4.4.3. Man kan till och med fråga sig, med hänsyn till att denna distinktion formulerats just i försäkringsdirektiven, om det inte vore bäst att etableringsrätten enbart avser fall där ursprungsföretaget etablerar ett dotterbolag eller ett kontor med rätt att företräda bolaget och sluta försäkringsavtal. I samtliga övriga fall där denna fysiska närvaro ("etablering") med dessa befogenheter saknas skulle reglerna för frihet att tillhandahålla tjänster tillämpas ().

4.4.3.1. Distinktionen avseende vem som tar initiativet till kontakter i syfte att avsluta kontrakt skulle på så sätt bli överflödig.

4.4.3.2. Om man godtar kontinuerlig eller återkommande karaktär som avgörande kriterium för tillhandahållandet av tjänster bör detta också tillämpas i samband med etableringsrätten, antingen den som tillhandahåller tjänsten förflyttar sig till värdlandet eller ej när verksamheten huvudsakligen eller uteslutande inriktas på denna marknad, och när syftet är att undvika tillämpning av lagar, förordningar, skatteregler eller branschbestämmelser för försäkringsbolag som etablerar sig i den berörda medlemsstaten (bedrägeri) (). I det senare fallet - för att undvika att de som utnyttjar friheten att tillhandahålla tjänster systematiskt räknas in under systemet för etableringsfrihet - skulle det vara lämpligt att definiera vilka element som skall belägga en avsikt att kringgå reglerna.

4.4.4. Däremot tar kommissionen egentligen inte ställning till fallet där man sluter försäkrings-avtal via mäklare som med avseende på sin självständiga ställning () inte torde kunna hänföras till reglerna för fritt tillhandahållande av tjänster. Genomgående när kommissionen använder uttrycket "självständig mellanhand" bör hänvisning ske till begreppet "självständig aktör" i artikel 3 i andra direktiven om livförsäkringar och andra försäkringar.

4.4.4.1. Beträffande andra försäkringsförmedlare framstår för övrigt kriteriet "uteslutande" knappast som godtagbart, med tanke på att man då skulle utesluta permanenta försäkringsföretag från etableringsfriheten enbart för att de arbetar åt mer än ett företag (). Även om ett ensamrättsavtal kan utgöra en "indikation" på att en självständig aktör bör behandlas enligt reglerna för etableringsfrihet, måste detta alltid bedömas med hänsyn till karaktären och omfattningen av de uppgifter som denna person anförtrotts ().

4.4.4.2. Det verkar också klarlagt, särskilt genom Gebhard-domen, att blotta förekomsten av en permanent organisation inte är ett avgörande kriterium för ett etableringsfrihetsfall; det är ett absolut krav att denna organisation efter hand skall ha fått befogenhet att företräda och binda försäkringsbolaget vid ingående av försäkringsavtal.

4.4.4.3. Det framstår emellertid lika klart av domstolens rättspraxis, och särskilt i Shearson Lehman Hutton-domen, att varken den exklusiva karaktären (när det inte föreligger kontroll och styrning av verksamheten från moderbolaget) eller beroenderelationen till moderbolaget i en annan medlemsstat är avgörande kriterier för om det handlar om ett dotterföretag, en agentur eller ett självständigt etablerat företag ().

4.4.4.4. I den rad av undantag som kommissionen med rätta redovisat i fråga om vad som skall behandlas enligt reglerna för etableringsfrihet måste man slutligen tillfoga fallet där man utnyttjar en person i värdlandet som har som enda uppgift att handlägga och reglera krav (exempelvis en advokat), oberoende av om uppdraget är tillfälligt eller fortlöpande (särskilt i juridiskt avseende) ().

4.4.5. I fråga om reklam i alla former har kommissionen uppfattningen att denna aldrig kan täckas av de underrättelseförfaranden som föreskrivs i de tredje direktivens artikel 34.

4.4.5.1. Läget bör emellertid studeras mer i detalj, speciellt om "reklambudskapet ... är att betrakta som en verklig kommersiell framställlning som syftar till att ingå kontrakt på distans, eller om det föregår en fysisk förflyttning" för att underteckna ett kontrakt, som noterades i ESK:s yttrande om banksektorn (). Kommissionen bör noggrant definiera under vilka förhållanden ett reklambudskap får denna karaktär. Kriterier som tyder på att det i reklambudskapet finns en avsikt att ingå kontrakt kan omfatta telefonummer, adress, e-post, samt angivande av var produkterna finns att tillgå.

4.4.6. För att det skall vara lättare att överblicka marknaden anser kommittén för övrigt att det bör vara obligatoriskt att publicera (eller ställa till allmänt förfogande) förteckningar över de försäkringsföretag som meddelat sin avsikt att bedriva verksamhet enligt reglerna om fritt tillhandahållande av tjänster.

4.4.7. Kommissionen tar upp "utnyttjande av ny teknik för försäkringsverksamhet på inre marknaden". Ändå verkar man genomgående i förslaget glömma bort denna realitet, som får allt större betydelse i och med möjligheterna att informera om, förhandla fram och avsluta försäkringsavtal på distans, via Internet eller interaktiva dataterminaler, helt bortsett från elektronisk utrustning.

4.4.7.1. Kommissionen hade kunnat studera dessa fall och försökt analysera och tolka de situationer som numera inte är några framtidsvisioner, utan dagens realiteter.

4.4.8. Kommissionen konstaterar helt riktigt att de förfaranden för underrättelse och förhandsinformation som föreskrivs i tredje direktivens artiklar 34 och 35 inte kan betraktas som formella krav för att kontrakten skall vara giltiga. Däremot verkar det olämpligt att hävda att sådana förfaranden inte kan utgöra en konsumentskyddsåtgärd.

4.4.8.1. Tvärtom kan huvudmotivet för en medlemsstat att motsätta sig att verksamhet utövas på grundval av etableringsfrihet eller fritt tillhandahållande av tjänster vara just att man måste skydda konsumenterna; kontrollmyndigheten kan exempelvis hindra en aktör från att sälja försäkringar mot risker som är ovanliga i ursprungslandet, eftersom han därigenom saknar teknisk och/eller ekonomisk kapacitet och löper risk att hamna i obestånd (). Detta hinder - som alltid kan överklagas - tar sig uttryck i att ingen anmälan inkommer till den medlemsstat där etablering skett respektive där tjänsterna tillhandahålls.

4.4.8.2. Det verkar följaktligen behöva klargöras att fritt tillhandahållande av tjänster eller verksamhet enligt reglerna om etableringsfrihet, utan att de villkor uppfyllts som meddelats i underrättelsen till hemlandet och med hänsyn tagen till senare tillkomna uppgifter, kan motivera att förfaranden inleds, inklusive de brådskande förfaranden som föreskrivs i artikel 40 i direktivet 92/49/EG och 92/96/EG.

4.5. Kommittén stöder helt alla övriga aspekter, som kommissionen gjort en riktig analys av. Föreliggande förslag utgör en oumbärlig utgångspunkt för ett tolkningsmeddelande på detta område.

4.5.1. Vi måste emellertid erinra om att andra aspekter som är lika avgörande för genomförande av inre marknaden för försäkringar inte alls behandlas i meddelandet, speciellt tillnärmningen av grundelementen i försäkringsavtalet och det direkta eller indirekta skattesystemet. Detta har kommittén redan tagit upp i det yttrande som detta dokument skall komplettera.

5. Slutsatser

5.1. Kommittén anser att kommissionen bör lägga fram ett tolkningsmeddelande - som man gjorde i fråga om bankverksamheten - om allmänintresset och reglerna för fritt tillhandahållande av tjänster och etableringsfrihet på försäkringsområdet.

5.2. Det dokument som nu presenterats för allmän diskussion är en lämplig utgångspunkt i detta avseende, under förutsättning att hänsyn tas till ovanstående synpunkter. Kommittén förbehåller sig möjligheten att utarbeta ett yttrande om meddelandets slutgiltiga version och understryker att kommissionens arbeten än så länge har varit mycket värdefulla i anslutning till förenklingsinitiativen inom Slim-programmet.

5.3. En definition på tolkningsgrund av de stora riktlinjerna för inre marknaden för försäkringar - där allmänintresset måste få en europeisk dimension - får inte påverka säkerheten i det avtalsmässiga försäkringsförhållandet, särskilt inte med avseende på konsumentskyddet, och kontrollmyndigheterna bör få de resurser som krävs för att upprätthålla strikta normer för försäkringsverksamhet.

5.4. Många av de problem som finns på försäkringsmarknaden kan inte åtgärdas enbart genom ett meddelande som tolkar dagsläget. Det kommer att krävas lagstiftning, även på internationell nivå. ESK försökte fästa kommissionens uppmärksamhet på detta behov i det tidigare yttrandet på eget initiativ om konsumenterna på försäkringsmarknaden (), och vill nu upprepa detta krav.

Bryssel den 9 september 1998.

Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande

Tom JENKINS

() EGT C 95, 30.3.1998, punkt 2.3.1.2.1.

() EGT C 365, 3.12.1997, s. 7.

() Artikel 28: Den medlemsstat där risken är belägen får inte hindra en försäkringstagare från att sluta avtal med ett försäkringsföretag som auktoriserats på de villkor som anges i artikel 6 i direktiv 73/239/EEG, om detta avtal inte strider mot rättsreglerna till skydd för det allmänna bästa i den medlemsstat där risken är belägen.

Artikel 32.4: Innan ett försäkringsföretags filial inleder sin verksamhet skall de behöriga myndigheterna i filialstaten inom två månader från det att de mottagit underrättelse enligt punkt 3 i tillämpliga fall underrätta den behöriga myndigheten i hemlandet om de villkor som, med hänsyn till det allmänna bästa, gäller för verksamhet i filialstaten.

Artikel 41: Detta direktiv medför inte något hinder för försäkringsföretag med huvudkontor i andra medlemsstater att med alla tillgängliga media marknadsföra sina tjänster i filialstaten eller i den medlemsstat där tjänsterna utförs, med iakttagande av eventuella regler för formen och innehållet i sådan marknadsföring som antagits till skydd för det allmänna bästa.

Artikel 54.1: Utan hinder av andra bestämmelser får en medlemsstat, i vilken avtal om försäkring mot riskerna i klass 2 i punkt A i bilagan till direktiv 73/239/EEG helt eller delvis kan ersätta det skydd vid sjukdom som ges genom det lagstadgade socialförsäkringssystemet, föreskriva att sådana avtal skall följa de särskilda rättsregler som denna medlemsstat har antagit för denna försäkringsklass till skydd för det allmänna bästa, samt att de allmänna och särskilda villkoren för denna försäkring meddelas till de behöriga myndigheterna i den medlemsstaten innan de börjar tillämpas.

() Jfr ESK:s yttrande om "Meddelande från kommissionen - Tjänster i allmänhetens intresse i Europa", EGT C 287, 22.9.1997, s. 85. Jfr också Lionel Monniers "Services publics, missions publiques et réglementation dans l'Union européenne", CIRIEC, Paris, s. 195.

() Jfr tolkningsmeddelande från kommissionen om "Frihet att tillhandahålla tjänster och det allmänna bästa i andra bankdirektivet" SEK (97) 1193, 20.6.1997 och ESK:s yttrande, EGT C 204, 15.7.1996, s. 66.

() Artikel 60.3 i fördraget: "Utan att det påverkar tillämpningen av bestämmelserna i kapitlet om etableringsrätt får den som tillhandahåller en tjänst tillfälligt utöva sin verksamhet i det land där tjänsten tillhandahålls på samma villkor som landet uppställer för sina egna medborgare." Jfr Kommissionens tolkningsmeddelande om fri rörlighet för tjänster över gränserna, EGT C 334, 9.12.1993, s. 3.

() Det kan ifrågasättas om kommissionen borde fördjupa sig i detta ämne i ett tolkningsmeddelande, men det är en svag punkt vilket framhållits i det samarbetsprotokoll från kontrollmyndigheterna rörande tillämpning av försäkringsdirektiv som granskades av den 109:e konferensen med kontrollmyndigheter i oktober 1997 (DT/119/93, rév. 4).

() Jfr beaktandesats 19 i direktiv 92/49/EEG och beaktandesats 20 i direktiv 92/96/EEG: "Den medlemsstat där risken är belägen har ansvaret för att det inte finns några hinder inom dess territorium mot att tillhandahålla alla de försäkringsprodukter som saluförs inom gemenskapen, förutsatt att de inte strider mot de rättsregler till skydd för det allmänna bästa som gäller i den medlemsstaten och att det allmänna bästa inte skyddas av hemlandets rättsregler, samt med kravet att sådana rättsregler måste tillämpas utan diskriminering på alla företag som är verksamma i den medlemsstaten och vara objektivt nödvändiga samt stå i proportion till det avsedda målet."

() Föreskrifterna citeras i fotnot 1, s. 39, ovan.

() Det är viktigt att komma ihåg att tredje direktiven om försäkringar endast medförde en partiell harmonisering av de villkor som gäller för tillträde till och utövande av försäkringsverksamhet och att viktiga frågor som avtalsbestämmelser och beskattning lämnades åt sidan.

() Jfr t.ex. mål C-1184/93 REG s. I-3977 Svensson och Gustavsson mot bostadsministeriet samt generaladvokatens slutsatser i mål C-17/92 Fedicine mot Spanien Reg. s. I-2258, punkt 18.

() Jfr Union royale belge des sociétés de football ASBL mot J.M. Bosman (mål C-415/93), där det fastställdes att åtgärderna måste vara objektivt nödvändiga; resultatet inte skall kunna uppnås genom mindre restriktiva bestämmelser; intresset inte skall skyddas av bestämmelser i hemlandet (Reg. s. I-4999). Samma uppfattning återfinns i mål Tyskland mot kommissionen av den 4 december 1986 (mål 205/84, Reg. s. 3803, punkt 37).

() Kommissionen accepterar principen men framför en rad undantag som förtjänar att granskas noggrant (punkt IV.2.c IV).

() Kommissionen undantar regler som upprättats av nationella myndigheter som bör granskas i ljuset av artiklarna 52 och 59 i fördraget.

() Se särskilt följande domar: mål 33/74, Van Binsbergen, dom av den 3 december 1974, Reg. 1974, s. 1299; mål 33/78, Somafer, dom av den 22 november 1978, Reg. s. 2183: mål 139/80, Blanckaert mot Luisa Trost, dom av den 18 mars 1981, Reg. s. 819; mål 89/91, Shearson, dom av den 19 januari 1993, Reg. s. I-165; mål C-23/93, TV10, dom av den 5 oktober 1994, Reg. s. 4795; mål C-55/94, Gebhard, dom av den 30 november 1995, REG. s. I-4165; mål 205/84, kommissionen mot Tyskland, dom av den 4 december 1986, Reg. s. I-3755; mål 262/82, dom Luisi och Carbonne, Reg. 1984, s. 377; mål C-76/90, Säger, dom av den 21 februari 1991, Reg. s. I-4221; mål 14/76, Bloos, dom av den 6 oktober 1976, Reg. s. I-1497; mål C-439/93, Lloyd's Register, Reg. 1995, s. 961; mål C-148/91, Veronica, dom av den 3 februari 1993, Reg. s. I-487.

() Dom i målet Säger, tidigare nämnd.

() Mål C-330/91, Commerzbank, dom av den 31 juli 1993, Reg. s. I-4017.

() Mål C-238/94, García, dom av den 26 mars 1996, Reg. s. I-1673.

() Mål C-384/93, Alpine Investments, dom av den 10 maj 1995, Reg. s. I-1141.

() Säger-domen, tidigare nämnd.

() Mål C-415/93, Bosman, dom av den 20 september 1995, Reg. s. I-4921.

() Mål C-250/95, Futura, dom av den 15 maj 1997, Reg. s. I-2471.

() Dom i målet Gebhard, tidigare nämnd.

() Mål 19/92, Kraus, dom av den 31 mars 1993, Reg. s. I-1663.

() Mål C-1/93, Halliburton, dom av den 12 april 1994, Reg. s. I-1137.

() Mål C-17/92, Federación de distribuidores cinematográficos, dom av den 4 maj 1993, Reg. s. I-2239.

() Mål C-334/93, Alpine Investments, dom av den 10 maj 1995, Reg. s. I-1141.

() Mål C-484/93, Svensson, dom av den 14 november 1995, Reg. s. I-3955.

() Mål 205/84, Svensson, tidigare nämnd.

() Mål 339/89, Alsthom Atlantique, dom av den 24 januari 1991; mål 93/92, Moto Readcenter, dom av den 13 oktober 1993; mål 398/92, Munc och Fester, dom av den 10 februari 1994; dom Reisbüro Broede, tidigare nämnd; mål 177/94, Gianfranco Pertini, dom av den 1 februari 1996.

() Några områden som domstolen anser omfattas av det allmänna bästa är följande: yrkesregler som avser att skydda mottagaren av tjänsterna, mål 110/78 och mål 111/78, Van Wesemael, dom av den 18 januari 1979, Reg. s. I-35; skydd av arbetstagare, Guitot, dom av den 28 mars 1996, Reg. s. I-1905; konsumentskydd, mål 205/84, tidigare nämnd; upprätthållande av den nationella finanssektorns goda rykte, dom Alpine Investments, tidigare nämnd; förhindrande av fusk, mål C-275/92, Schindler, dom av den 24 mars 1994, Reg. s. I-1039; social ordning, Schindler, tidigare nämnd; skydd av immaterialrättigheter, mål 62/79, dom Coditel, Reg. 1980, s. 881; bevarande av det nationella historiska och konstnärliga kulturarvet, mål C-353/89, kommissionen mot Italien, dom av den 26 februari 1991, Reg. s. I-709; bevarande av kulturell mångfald inom den audiovisuella sektorn, mål C-353/89, kommissionen mot Nederländerna, dom av den 25 juli 1991, Reg. s. I-4069; dom Gouda och mål 148/91, tidigare nämnd; samstämmighet mellan skattesystem, mål C-204/90, Bachmann, dom av den 28 januari 1992, Reg. s. I-249; vägsäkerhet, mål C-55/93, Gerrit, dom av den 5 oktober 1994, Reg. s. I-4837; skydd av borgenärer, mål C-3/95, samt skyddande av en fullgod rättsskipning, mål C-3/95.

() Dom i målet Commerzbank och i målet Bachmann, tidigare nämnda.

() Mål C-49/89 av den 13.12.1989, Reg. s. I-4441; se också mål C-118/96, Jessica Safir, dom av den 24.4.1998, ännu ej publicerad.

() Mål 304/84.

() Dom i målet Reisebüro, tidigare nämnd.

() Mål 82/71, Sail, dom av den 21.3.1972, Reg. s. I-119.

() Dom i målet Alpine Investments, tidigare nämnd.

() Mål C-244/94, dom av den 16.11.1995, Fédération française des sociétés d'assurance, Reg. I, s. 4013.

() Jfr Säger-domen, tidigare nämnd, där det uttryckligen anges att "en medlemsstat inte får kräva att tillhandahållande av tjänster skall bedrivas på samma villkor som krävs för etablering och därigenom göra att de bestämmelser i fördraget som just är avsedda att garantera frihet att tillhandahålla tjänster mister all praktisk verkan". Jfr. också domen i målet kommissionen mot Italien av den 26.2.1991, mål 180/89, punkt 15, och kommissionens tolkningsmeddelande om fri rörlighet för tjänster över gränserna (93/C334/03) i EGT C 334, 9.10.1993.

() Alpine Investments-domen, nämnd tidigare.

() Jfr EGT C 204, 15.7.1996, s. 66 (Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande om frihet att tillhandahålla tjänster och det allmännas bästa i andra bankdirektivet. Föredragande: R. Pelletier).

() Detta gäller t.ex. Portugal, som generellt anser att reklam- och skattereglerna faller inom området för allmän ordning, och Tyskland, som generellt hänvisar till civillagstiftningen.

() Punkt 2.3 i protokollet rörande samarbete mellan EU:s försäkringskontrollmyndigheter avseende tillämpning av tredje direktiven, reviderat vid den 109:e konferensen för kontrollmyndigheter i oktober 1997.

() Jfr kommitténs välmotiverade synpunkter på denna aspekt, EGT C 204, 15.7.1996, s. 66 (Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande om frihet att tillhandahålla tjänster och det allmännas bästa i andra bankdirektivet. Föredragande: R. Pelletier).

() Jfr Keck-domen, mål C-267-268/91 av den 24 november 1993, Reg. I, s. 6097.

() Detta är något som bör diskuteras inom det protokoll för samarbete mellan kontrollmyndigheter som nämndes ovan.

() I detta ärende, se det intressanta pragmatiska synsätt som framkommer i Europeiska försäkringskommitténs meddelande av den 20 november 1996.

() EGT C 33, 31.1.1998, s. 20. Jfr i denna fråga protokollet från konferensen om jämförande lagstiftning som ägde rum i Europeiska Universitetsinstitutet i Florens den 23-24 maj 1991; publicerat med titeln "International Insurance Contract Law in the EC" (F. Reichert-Faciliddes och Jessrun d'Oliveira, Kluwer Law and Taxation Publishers, Boston, 1993) samt Jenard och Sehlosser-rapporterna, EGT C 59, 5.3.1979.

() Harmoniserat inom straffrätten genom direktiv 91/308/EEG, 10.6.1991, EGT L 166, 26.6.1991.

() Se domslutet R. Gebhard/Milanos advokatförbund (ärende C-55/94): I fråga om begreppet etableringsfrihet - och med hänvisning till generaladvokatens slutsatser i mål 81/87, Daily Mail-domen av den 27 septmeber 1988 - konstateras att "etablering innebär att integreras i en nationell ekonomi", att huvudsakligen rikta sig till marknaden i den stat där verksamheten är koncentrerad. (Rec. I, 4171 och 4173).

() I anslutning till detta begrepp, se domslutet TV 10 SA/Massmediakommissariatet (mål 23/93), Rec. I, 4803 och 4811; samt P.Troberg som i detta sammanhang talar om "dold etablering" i kommentaren till EG-fördragets artikel 59; Groehen, Thesing Ehlermam, 4:e upplagan s. 1063; och Binsbergen-domen, mål 33/74 av den 3 december 1974, Rec. s. 1299, punkt 13.

() Se direktiv 77/92/EEG, 31.1.1977, rekommendationen (EEG) nr 92/48, 28.1.1991 och utkastet till kommissionens arbetsdokument om översyn av direktivet och rekommendationen.

() Tvärtom mot vad kommissionen hävdar går det inte att dra slutsatsen av Bloos- (6.11.1976) och Blaukant- och Willems-domarna (18.3.1981) (mål 14/76 och 139/80, Rec. Jurisp. s. 1497 och 819) att uppdragets exklusiva karaktär skulle vara ett nödvändigt villkor för att tillämpa reglerna för etableringsfrihet (se EGT C 204, 15.7.1996 s. 66).

() Här är det viktigt att erinra om domslutet "kommissionen/Tyskland" av den 4 december 1986, där man uttryckligen konstaterar följande: "Mäklaryrket på försäkringsområdet är inte föremål för några gemenskapsregler som kan ligga till grund för domstolens bedömning av om en sådan mellanhand utövar verksamhet i den ena eller andra försäkringspartens intresse. Förhållandet att försäkringsavtalet förhandlats fram med hjälp av en mäklare som inte arbetar på uppdrag av det utländska försäkringsbolaget kan för övrigt inte påverka karaktären på detta avtal när det gäller det senare företagets tillhandahållande av tjänster till försäkringstagaren." (Rec. s. 5799.).

() Domslutet Shearson Lehman Hutton/TUB mbH, mål C-89/91 av den 19 januari 1993, generaladvokatens slutplädering, Rec. I, 170, punkterna 42 och 45.

() Se artikel 6 i direktivet om fritt tillhandahållande av tjänster för motorfordon (90/618/EEG, 8.11.1990), som hänvisar till artikel 12A.4 i direktiv 88/357/EEG och till artikel 2.4 i förslaget till det fjärde bildirektivet, 15.10.1997.

() EGT C 204, 15.7.1996 s. 66. Det finns ingen anledning att göra en distinktion för försäkringar; reklamen visar tydligt att försäkringsföretaget avser att täcka risker i värdlandet, helt oberoende av fysiska förflyttningar.

() Se Svensson-domen, citerad ovan.