SV Europeiska unionens officiella tidning C 44/36

Yttrande från Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om ”Europaåret för psykisk hälsa – för ett bättre arbete och en högre livskvalitet” (yttrande på eget initiativ)

2013/C 44/06

Föredragande: Bernd SCHLÜTER

Den 12 juli 2012 beslutade Europeiska ekonomiska och sociala kommittén att i enlighet med artikel 29.2 i arbetsordningen utarbeta ett yttrande på eget initiativ om

”Europaåret för psykisk hälsa – för ett bättre arbete och en högre livskvalitet”.

Facksektionen för sysselsättning, sociala frågor och medborgarna, som svarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 23 november 2012.

Vid sin 485:e plenarsession den 12–13 december 2012 (sammanträdet den 13 december) antog Europeiska ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 74 röster för, 1 röst emot och 2 nedlagda röster.

1. Slutsatser och rekommendationer

1.1 Psykisk hälsa är viktigt för livskvaliteten och välbefinnandet hos alla människor i EU. Världshälsoorganisationen definierar psykisk hälsa som ett tillstånd av välbefinnande, i vilket en person använder sina färdigheter, klarar av de normala påfrestningarna i livet, kan arbeta produktivt och kan tillföra något till samhället omkring sig (1). Detta kan emellertid inte fullt ut uttryckas i ekonomiska termer, som t.ex. BNP. Den pågående krisen har gjort att miljontals människor drabbats av djup oro, psykiska problem och arbetslöshet. Risken för självmord har ökat. Psykisk stabilitet har därför större betydelse för många människors livskvalitet än abstrakta finanspolitiska frågor. Psykisk hälsa är en förutsättning för att en individ ska kunna förverkliga sin intellektuella och emotionella potential. För samhället är psykisk hälsa en grund för social sammanhållning och välfärd samt även för ekonomiskt välstånd.

1.2 Detta initiativ syftar till att stärka den psykiska hälsan och öka medvetenheten kring frågan i allmänhet. Utöver kroniska eller akuta psykiska sjukdomstillstånd eller funktionsnedsättningar omfattas även psykiska begränsningar som inte klassificeras som sjukdomar och som också kan ha fysiska orsaker eller konsekvenser. Temat ”psykisk hälsa” innefattar många olika aspekter som påverkas av medicinska och samhällspolitiska faktorer men även av livssituationen, t.ex. arbetsmiljö, ungdom, åldrande och fattigdom.

1.3 Psykiska funktionshinder kan ha olika orsaker och få olika följder, t.ex. trauman, svåra upplevelser i barndomen, drogmissbruk, utbrändhet, arbetslöshet, hemlöshet eller utanförskap – även i kombination med genetiskt arv. Detta innebär att lösningarna är lika vitt skilda och bör sökas inom olika politikområden. Orsakerna går ofta att påverka och bör därför beaktas på lämpligt sätt genom en politik och ett samhälle som är inkluderande. Den sociala ekonomin, det civila samhället och nya modeller för socialt företagande kan få en nyckelroll i detta sammanhang. Förebyggande, tidig upptäckt och behandling av psykisk ohälsa måste utgå från ett multidimensionellt perspektiv (med psykoterapeutiska, medicinska såväl som socioekonomiska åtgärder). I grundutbildningen för hälso- och sjukvårdspersonal, förskollärare, fritidspedagoger, lärare och ledningspersonal måste större uppmärksamhet ägnas åt psykiska funktionshinder och psykisk ohälsa. Offentligt understödda åtgärder för att främja hälsan på arbetsplatsen och en modern företagskultur kan vara till hjälp för människor med psykiska funktionshinder och minska uppkomsten av arbetsplatsrelaterade problem.

1.4 Det är viktigt att stärka medborgarnätverk, frivilligorganisationernas nätverk, familjenätverk och branschnätverk samt de drabbades och deras organisationers medverkan. Att öka medvetenheten om och förebygga psykisk ohälsa är en uppgift för hela samhället. Genom ambulerande tjänster i närsamhället och stödboende/gruppboende kan man ofta undvika inskränkt frihet och behandlingshem/slutenvård. Särskilt viktigt är det här med europeiska rekommendationer och god praxis som visar hur man på lämpligt sätt kan minska den slutna psykiatriska vården och läkemedelsanvändningen och bidra till att bygga upp stöd ute i samhället och andra alternativa stödformer. De resurser som går till vetenskap och forskning skulle också kunna riktas tydligare mot åtgärder för att värna den psykiska hälsan. Även medlemsstater med svagare ekonomi kan omstrukturera och göra omprioriteringar.

1.5 Man bör i hela EU främja ökad medvetenhet om denna fråga hos den breda allmänheten, t.ex. även i förskolor och skolor, på företagen, hos läkare och vid vårdinrättningar. Informationskampanjer mot stigmatisering och ett icke-diskriminerande språk i medierna kan leda till mindre diskriminering av psykiskt sjuka. Man bör också poängtera att psykisk ohälsa medför betydande kostnader för samhället, även om detta är sekundärt jämfört med de allvarliga följderna för individen (2). Dessutom måste man i högre grad fråga sig vilka sociala, politiska och ekonomiska intressen och strukturer som förvärrar problemen och hur man aktivt kan främja social delaktighet genom en effektiv vidareutveckling av individinriktade vårdstrukturer och genom att stödja familjen som den främsta platsen för lärande i en människas liv. De påtagliga framsteg som gjorts inom medicinsk forskning och när det gäller tjänster som tillhandahålls av såväl kommersiella som ideella aktörer samt olika hälsofrämjande företagsmodeller måste uppmärksammas och stödjas i högre grad.

2. Bakgrund

2.1 De vanligaste psykiska problemen i Europa är ångeststörningar, depression och beroendesjukdomar. Undersökningar från 2010 har visat att 38 % av européerna lider av psykisk ohälsa (3). År 2005 var motsvarande andel 27 % (4). Varje år begår 58 000 personer självmord. Depression kommer att vara den näst vanligaste sjukdomen i i-länderna 2020 (5). Enligt en rapport från en större försäkringskassa i Tyskland (6) ökade antalet sjukdagar på grund av psykisk ohälsa mellan 2006 och 2009 med 38 % bland de yrkesverksamma försäkringstagarna och med 44 % bland de arbetslösa. Förskrivningen av ”läkemedel för behandling av nervsystemet”, där bl.a. antidepressiva läkemedel ingår, ökade under denna period med 33 % (7). Av arbetsgivarna i Storbritannien noterar 44 % att de psykiska problemen har ökat och 40 % att den stressrelaterade frånvaron har ökat (8).

2.2 Psykisk hälsa och välbefinnande har hittills inte uppmärksammats med ett Europaår. Fördomar om problem med den psykiska hälsan och psykosociala funktionshinder samt stigmatisering, t.ex. i samhället eller på arbetsplatsen, är emellertid fortfarande ett problem. Europa 2020-strategins mål om en hållbar tillväxt för alla handlar också om att öka integrationen av denna grupp i samhället och att utforma hälsofrämjande EU-program i enlighet med detta. Dessutom innehåller FN:s konvention om rättigheter för personer med psykosociala funktionshinder, som är det första internationella instrument för mänskliga rättigheter som EU ingått, en tydlig uppsättning rättigheter för personer med psykosociala funktionshinder. De rättigheter som ingår i konventionen måste respekteras och genomföras med hjälp av all relevant politik och verksamhet på EU-nivå. Genom att ägna ett Europaår åt psykisk hälsa och välbefinnande skulle man därför kunna fästa lämplig uppmärksamhet vid dessa krav.

2.3 Psykisk hälsa är sedan mitten av 1990-talet föremål för ett antal specifika projekt inom ramen för EU:s folkhälsopolitik och anges där som ett prioriterat område (9). Kommissionen inledde 2005 ett samråd med utgångspunkt i grönboken om psykisk hälsa (10).

2.4 EESK hänvisar till sitt yttrande om grönboken (11) och understryker att psykisk hälsa är en mycket viktig del av begreppet hälsa och har stor betydelse för samhället och individen. För EU, som definierar sig som en värdegemenskap, är psykisk hälsa en viktig grund för social sammanhållning och delaktighet för alla. Detta är också ett krav i FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning, vars syfte är att på grundval av de mänskliga rättigheterna skapa delaktighet och få till stånd en helhetssyn på människan.

2.5 Kommissionen tar upp denna fråga även i samband med den ekonomiska politiken och sysselsättnings- och folkhälsopolitiken. Att verka för en hög hälsoskyddsnivå hör också till EU:s övergripande uppgifter i enlighet med artikel 168 i EUF-fördraget. Genom att införa ett Europaår för psykisk hälsa skulle EU dessutom uppfylla sin uppgift enligt artikel 6 i EUF-fördraget, dvs. att på europeisk nivå ”vidta åtgärder för att stödja, samordna eller komplettera medlemsstaternas åtgärder [… för …] skydd för och förbättring av människors hälsa”.

2.6 EU:s strategi för psykisk hälsa ledde bland annat fram till den europeiska pakten för psykisk hälsa och välbefinnande, som upprättades 2008 (12). Rådets slutsatser från sitt möte i juni 2011 utgår också från denna europeiska pakt (13).

2.7 De tematiska konferenser som anordnades inom ramen för EU-strategin var inte utformade på det sätt som krävs för att man ska nå ut till en bredare allmänhet och kunna ta upp de frågor som rör EU-medborgarnas vardag. Detta skulle däremot kunna uppnås med ett Europaår. Då skulle offentliga myndigheter på alla nivåer ta upp denna fråga och likaså det civila samhällets aktörer med de olika roller de har som sakkunniga, informationsförmedlare och sociala företag. Ett Europaår för psykisk hälsa bör i första hand utformas i linje med FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning. Personer som lider av psykisk ohälsa eller nedsättning måste ges rätt att erkännas som personer i lagens mening och kunna åtnjuta fullständig rättskapacitet på lika villkor som andra i alla hänseenden (jfr artikel 12 i FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning).

2.8 Trots de stora framsteg som gjorts på detta område inom sjukvården och socialtjänstområdet får många personer med psykiska funktionshinder ändå inte den behandling, rehabilitering eller hjälp till social delaktighet som de medicinskt och etiskt sett behöver. Inom folkhälsopolitiken är det är vanligt att psykisk hälsa inte prioriteras. I stället för att stödstrukturer byggs upp händer det ofta, särskilt vid bristande budgetresurser och i kristider, att nödvändiga tjänster och behandlingsmöjligheter antingen avskaffas eller blir för dyra. Men det är just under en ekonomisk kris som man måste investera i delaktighet och utbildning och i den sociala ekonomin. Staten får framför allt inte i kristider dra sig tillbaka från välfärdssektorn. Det är kontraproduktivt med väntelistor och långa avstånd, särskilt vid akuta problem. Sluten vård och inskränkt frihet bör reduceras till lägsta möjliga nivå. I stället bör man främja ambulerande tjänster, träffpunkter, rådgivning och möjligheter till medicinsk behandling i närsamhället. Individens självbestämmande måste stärkas genom en lagstadgad rätt till vissa tjänster och genom koncept som inte ersätter egna beslut men som ger den berörda personen stöd att fatta egna beslut, även när det gäller stödbehov och behandling, så att man i slutändan inte behöver inskränka personens rättskapacitet. Indelningen i sjukdomskategorier, den ensidiga inslussningen i psykiatrins mekanismer, medicineringen med psykofarmaka och användningen av tvång är faktorer som systematiskt måste genomgå en kritisk granskning och uppfylla rättsstatliga och människorättsliga krav. Alla slags inrättningar och boendeformer måste ha ett koncept som går ut på att patienterna ska vara delaktiga i samhället och ha en meningsfull sysselsättning och struktur i vardagen. Man måste bli mer lyhörd när det gäller hur psykofarmaka inverkar på förmågan till delaktighet och på utbredningen av ohälsa i befolkningen. Tillgången till tjänster får inte begränsas av fragmenterade stödstrukturer eller byråkratiska och tidskrävande ansökningsförfaranden. Det behövs lättillgängliga och fackkompetenta tjänster för krisstöd och åtgärder för att förhindra självmord. Nödtelefonnummer som är kända i ett helt land och andra möjligheter att ingripa på ett sakkunnigt sätt måste införas i hela Europa.

2.9 Samtidigt måste man tänka på att faktorer som socioekonomisk livssituation, arbetslöshet och sjukdomsrelaterade problem samverkar och förstärker varandra. Dessutom finns det människor som behöver resurser och stöd för att kunna leva ett fullgott liv trots psykiska problem. Ett europeiskt år för psykisk hälsa bör därför ta fasta på sådana frågor som att främja möjligheter till delaktighet och stärka rättskapaciteten för personer med kronisk psykisk sjukdom och psykisk funktionsnedsättning.

2.10 I samband med stödinsatser för personer med psykiska funktionshinder bör hänsyn tas till behov och särdrag relaterade till världsåskådning, religion, själavårdsfrågor och andlighet.

2.11 Sociala faktorer har stor betydelse för den psykiska hälsan. Ett bra arbete har t.ex. en viktig stimulerande och identitetsskapande funktion. De dagliga levnads- och arbetsförhållandena styrs emellertid inte längre helt och hållet av tillförlitliga kulturella traditioner eller kommunala demokratiska beslut, utan av centraliserade ekonomiska vägval och strukturer. Den ekonomiska politiken och strukturpolitiken bör därför även ta hänsyn till människors psykiska hälsa och de positiva effekterna av värdiga och inkluderande bostads- och arbetsförhållanden.

2.12 Den moderna människan har nya möjligheter i valfrihets-, medie- och konsumtionssamhället men utsätts också för nya stressfaktorer. Exempelvis är utbildningssystemen många gånger inte kapabla att tillgodose det akuta behovet av etiska, kognitiva och sociala färdigheter av hög kvalitet. Sådana färdigheter skulle emellertid kunna bidra till den självständighet och psykiska balans som behövs i samhället. Upplösningen av sociala relationer ökar och leder till en förlust av yttre resurser såsom vänner, familj och kolleger. Att människor ofta byter arbets- och bostadsort, drabbas av arbetslöshet eller engagerar sig mindre i personliga relationer stärker knappast de sociala nätverken i den närmaste omgivningen. Så mycket viktigare är det därför att personer med psykisk funktionsnedsättning och deras organisationer alltid görs delaktiga i utformningen av stödstrukturer och nätverk.

2.13 När balansen mellan eget ansvar och social trygghet rubbas ökar risken för psykisk ohälsa. Detta gäller t.ex. så kallade arbetsincitament för arbetsmarknadsaktivering som inte ger någon effekt på grund av att arbetstillfällen saknas eller att de strukturella förhållandena inte främjar nya företagsetableringar. Det finns även en koppling mellan hemlöshet och psykiska funktionshinder, vilket gör att åtgärder behövs för att lösa båda dessa problem. Föräldrar i problematiska sysselsättningssituationer och deras barn utsätts för flera typer av påfrestningar i form av otrygghet, fattigdom, krav från skolan, tidsbrist och stress i familjen. Stödet måste därför vara flerdimensionellt och även omfatta t.ex. offentligfinansierade utbildningsinsatser och rehabiliteringsåtgärder för hela familjen. Hög statsskuld, ekonomiska problem, minskad social trygghet och hög arbetslöshet ger en tydligt ökad risk för depressioner, ångeststörningar och tvångssyndrom. I elva medlemsstater ökade självmordsfrekvensen med mer än 10 % under första halvåret 2011. Lämpliga investeringar i sociala skyddsnät och sociala tjänster skulle minska detta problem påtagligt (14).

3. Psykisk hälsa i vissa miljöer och livssituationer

3.1 Arbetslivet

3.1.1 Tillfälliga anställningar, täta omstruktureringar, krav på att vara ständigt anträffbar, hög tidspress, överbelastning, höjda krav på flexibilitet och mobilitet påverkar ofta den psykiska hälsan (15). Enligt Nederländernas ”Disability Statistics” (statistik om funktionsnedsättningar) utgjorde problem med den psykiska hälsan den vanligaste orsaken till långtidssjukskrivningar 2010 (cirka 55 dagar). I Storbritannien gör HSE (16) bedömningen att arbetsrelaterad stress ledde till förlust av cirka 9,8 miljoner arbetsdagar 2009–2010, och att varje person som lider av arbetsrelaterad stress i genomsnitt är sjukskriven i 22,6 dagar. Under 2010–2011 gick 10,8 miljoner arbetsdagar förlorade (17). Om familj, vård av anhöriga och tid till kultur, motion och psykisk återhämtning inte går att kombinera med arbetslivet uppstår ytterligare risker. Vissa medlemsstater har infört rätt till ledighet för vård av anhöriga. Företag måste ofta hantera problem som inte har uppstått i samband med företagets verksamhet. Man bör öka det offentliga stödet till företagsmodeller som är föredömliga när det gäller hälsofrämjande åtgärder, integration, lämpliga deltidslösningar, stöd på arbetsplatsen och fortbildning för arbetstagare, även på managementnivå. Innovativa företagskulturer kan också höja kvaliteten på arbetet och på produkterna. En proaktiv hantering av risken för stress, som grundar sig på forskning om, undanröjande av och en minskning av stressfaktorn, bör ingå i en konsekvent hälsofrämjande strategi, i enlighet med bestämmelserna i fördraget, ramdirektiv 89/391/EEG om åtgärder för att främja förbättringar av arbetstagarnas säkerhet och hälsa i arbetet samt det ramavtal om stress på arbetet som de europeiska arbetsmarknadsparterna ingick 2004. Otrygghet i fråga om arbete och tillvaron i allmänhet samt alltför höga strukturella krav på arbetsmarknaden utgör ytterligare riskfaktorer. Det måste finnas tydliga gränser för den konkurrenssituation som kräver allt större arbetsinsats till allt sämre arbetsvillkor. Ofta får förlorarna på arbetsmarknaden själva bära skulden, trots att det inte är deras fel. Arbetstagarnas krav på flexibilitet på grund av familj, vårdbehov och individuella problem är lika berättigade som arbetsgivarnas krav på nödvändig och rimlig flexibilitet hos arbetstagarna (arbetsgivarens omsorg och ”individanpassning”). Personer som lider av psykisk ohälsa löper högre risk att förlora sitt arbete eller att bli arbetsoförmögna på grund av sin ohälsa. Även de fördomar som finns i samhället spelar har här en väsentlig roll. Resultatet blir förlust av arbetskraft, allmännyttiga resurser och mervärde.

3.1.1.1 De nuvarande kvoteringsregler för personer med funktionshinder som finns i vissa länder är t.ex. långtifrån tillräckliga som instrument. Vad som behövs är en djärv sysselsättningsintegrationspolitik i syfte att hjälpa de många personer som för närvarande är utestängda och att stödja samhället.

3.1.2 Partssammansatta och offentligfinansierade rådgivnings- och medlingsorgan kan leda till att dessa frågeställningar behandlas på ett öppnare sätt. Det bör finnas branschorganisationer eller andra oberoende organ som företräder personer med fysisk eller psykisk funktionsnedsättning. Man borde dessutom kunna minska riskerna med hjälp av lämpligt anställningsskydd, lagstadgat arbetsskydd, arbetslöshetsersättning, offentligt stöd till företagens hälsofrämjande åtgärder, planer för återanpassning till arbetslivet och en aktiv arbetsmarknads- och familjepolitik. För arbetsgivarens skull, särskilt när det gäller små och medelstora företag, måste man emellertid se till att företaget behåller sin konkurrenskraft, undvika byråkrati och se till att de offentliga stödstrukturerna är tillförlitliga. Allmännyttiga tjänster, välfärdsorganisationer och andra civila samhällskrafter kan spela en viktig roll i det politiska och praktiska stödet när det gäller såväl drabbade enskilda som företag och arbetsförmedlingar (18).

3.2 Barn och ungdomar

3.2.1 Det finns inte någon specifik statistik över psykisk ohälsa hos barn och ungdomar. Detta beror bl.a. på att det ofta är svårt att skilja mellan sjukdom och beteendestörning samt mellan behov av rådgivning, utbildningsstöd och behandling. Det är därför svårt att avgränsa de nämnda behoven; gränsen är snarast flytande. Det tyska psykoterapeutförbundet Psychoterapeutenkammer har exempelvis noterat en årlig prevalens på mellan 9,7 % (psykiskt sjuka) och 21,9 % (personer med psykiska problem) (19). När det gäller depression kan man konstatera en ökande risk för ett första insjuknande och en sjunkande ålder för det första insjuknandet. Sakkunniga på området konstaterar att ångest- och beteendestörningarna ökar bland barn och ungdomar och att användningen av psykofarmaka definitivt har ökat.

3.2.2 Samtidigt noterar man i förskolor och skolor en ökande andel barn och unga som t.ex. slutar skolan i förtid (14,4 % i hela EU), har en beteendestörning eller koncentrationssvårigheter eller är våldsbenägna. Problemen är ofta flerdimensionella och omfattar t.ex. psykisk funktionsnedsättning, bristande motståndskraft mot reklamerbjudanden (20), medie- eller datorberoende, andra typer av beroende eller allmänna utvecklingsstörningar. Förskrivningen ökar av antidepressiva läkemedel, metylfenidat och liknande läkemedel till barn och unga, och det är oroväckande med en ökning redan i så låga åldrar. Man bör snarast ta fram EU-täckande statistik över detta och utarbeta alternativa lösningar.

3.2.3 Den tilltagande oron såväl hos barn och unga som hos deras föräldrar är ett problem som barn- och ungdomspsykiatrin inte kan lösa, åtminstone inte på egen hand. Det är lika viktigt med stöd i den tidiga barndomen och stöd till familjen och den centrala roll som familjen har som att det finns sakkunnig personal på förskolor, skolor och barnläkarmottagningar. Det är knappast ändamålsenligt att definiera varje beteendestörning som ett psykiskt problem eller en psykisk sjukdom eller att se komplexa individuella eller samhällsrelaterade problem som rent medicinska problem (21). Individanpassning, differentierad tillgång till utbildning, arbetslöshet, fattigdom, socialt utanförskap, skuldkänslor och överbelastade föräldrar samt utbildningssystem som grundar sig på ständigt hårdare konkurrens från tidig ålder och minskade möjligheter för dem som inte klarar att ligga i täten kan vara faktorer att beakta vid förebyggande insatser. I detta sammanhang bör samtliga krafter i samhället ta ett gemensamt ansvar och verka för följande: en stimulerande närmiljö, ett lämpligt koncept för ungdomsutbildning, välutrustade skolor och förskolor, ett icke-kommersiellt standardutbud av fritidsaktiviteter, ungdomsgrupper, föreningar och kulturutbud och ett finmaskigt nät av professionella interdisciplinära stödtjänster såsom familjerådgivning och icke-formella utbildningsalternativ. Drogmissbruk ska hanteras konsekvent genom tidig upptäckt, förebyggande, rådgivning och behandling samt genom kontroll av leveranskanalerna. Genom investeringar på detta område kan man förhindra enorma personliga och sociala skador. Integration i utbildning, arbete eller andra former av meningsfull sysselsättning måste utgöra en rättslig garanti för ungdomar och unga vuxna. Inom alla dessa områden har allmännyttiga tjänster, välfärdsorganisationer och det civila samhällets organisationer en särskild politisk och praktisk funktion.

3.3 Äldre människor (22)

3.3.1 Den förväntade livslängden har ökat och fortsätter att öka. Detta ses som en av flera rimliga förklaringar till att allt fler drabbas av psykisk ohälsa. I högre åldrar ökar multisjukligheten när det gäller somatiska sjukdomar, vilket också innebär ökad risk för depression. Likaså kommer ofta depression som en följdsjukdom i samband med vissa åldersrelaterade sjukdomar, som t.ex. alzheimer eller parkinson. En stimulerande närmiljö där delaktighet främjas, tillgängliga ambulerande sociala tjänster, möjlighet till ideellt arbete eller lämpligt deltagande i yrkes- och affärslivet samt vårdinrättningar som anpassats till detta är viktiga faktorer för att förhindra isolering och förebygga ohälsa. På det sociala området, när det gäller omsorgs- och sjukvårdstjänster, bör en tillräcklig geriatrisk-psykiatrisk kompetens byggas upp. Modeller för bästa praxis, särskilt för människor som drabbats av demenssjukdomar, bör uppmärksammas i högre grad på europeisk nivå.

3.3.2 Äldre behandlas i regel av husläkare med allmänspecialistkompetens som inte i tillräcklig utsträckning remitterar till neuropsykiatriska specialistläkare. Just när det gäller demenssjukdomar och depressioner är det viktigt med tidig upptäckt, vilket gör att det behövs riktlinjer för allmänvården. I de flesta allmänna äldreboenden saknas regelmässig psykiatrisk fackkompetens. Detta gäller även andra inrättningar för äldre, t.ex. olika rådgivningar. De framsteg som görs inom medicinsk forskning, särskilt inom geriatrik, och när det gäller tekniska hjälpmedel bör komma alla berörda till godo på lämpligt sätt.

3.3.3 Sammantaget bör dessa faktorer som kännetecknar barn- och ungdomspsykiatri och geriatrisk psykiatri beaktas i högre grad såväl inom allmänmedicinska och allmänpsykiatriska utbildningar som inom olika psykoterapiutbildningar.

4. En politik som motverkar stigmatisering

4.1 Under ett europeiskt år för psykisk hälsa är det mycket viktigt att man utgår från ett människorättsligt perspektiv. De medicinska och psykosociala tjänsterna bör stödja de drabbade personerna och öka deras förmåga till självhjälp i den meningen att de tar makten över sitt eget liv. Fokus måste ligga på det människovärde och den rättskapacitet som ska utgöra normen för de personer som möter en individ i kris. Dessutom behöver man öka kapaciteten hos de yrkesverksamma inom olika tjänstesektorer för att öka deras kunskaper om psykiska hälsoproblem och psykosociala funktionshinder.

4.2 En människa i psykisk kris tar ofta inte itu med sina problem på grund av den stigmatisering av dessa problem som råder i samhället. Medierna bidrar i stor utsträckning till detta. Den bild som förmedlas av psykisk ohälsa skapar ofta rädsla och avståndstagande hos allmänheten samt misstro mot ändamålsenliga behandlingsalternativ. Det är absolut nödvändigt att man genomför EU-omfattande upplysningskampanjer för att motverka denna stigmatisering. Kampanjerna ska vara långsiktigt utformade och inriktade på förebyggande åtgärder. I dessa kampanjer bör man involvera medarbetare inom alla rättsligt inriktade samhällsområden (rättsväsen, polis, offentliga myndigheter etc.), för att ge dem så goda fackmässiga och yrkesmässiga förutsättningar som möjligt att möta psykiskt sjuka. Även vid organisation och finansiering av stöd bör man så långt möjligt undvika stigmatisering. I synnerhet bör man stimulera människor till att ta makten över sina egna liv, och detta bör gälla hela befolkningen. En central del av denna politik bör vara att främja möten och utbyte mellan drabbade och människor utan erfarenhet från psykiatriområdet.

4.3 Även på sysselsättningsområdet bör man om möjligt undvika att skapa en avskild värld för de drabbade utan hänsyn till deras egna önskemål och självbestämmanderätt. Först och främst måste den berörda personen själv få bestämma om han/hon ska utföra ett understött arbete i en skyddad inrättning eller på den ordinära arbetsmarknaden. Arbetsplatsintegrerat stöd för delaktighet i arbetslivet ökar nämligen chanserna att återfå arbetsförmågan (”supported employment”) (23). Arbete ska i allmänhet ge en avtalsenlig lön, som bör förhandlas fram av arbetsmarknadens parter. Det är inte lämpligt med ”fickpengar” motsvarande existensminimum för personer som lider av psykisk ohälsa eller psykisk funktionsnedsättning. En relativt framgångsrik modell för stegvis återanpassning är den så kallade Hamburgmodellen (24).

4.4 Följande konkreta kränkningar av de mänskliga rättigheterna har rapporterats inom EU när det gäller personer med psykiska funktionshinder: oproportionerlig inskränkning av friheten och tvång som innebär att informerat samtycke saknas från den berörda. Ofta saknas dessutom möjlighet att utnyttja de rättsmedel som finns. Det är viktigt med program för avinstitutionalisering, ambulerande vårdtjänster i närsamhället, tillgång till stöd utan byråkratiskt krångel, behandlingsavtal som är förenliga med de mänskliga rättigheterna samt en politik mot stigmatisering där såväl drabbade som experter på olika livssituationer involveras.

4.5 EU:s strategi för psykisk hälsa behöver ses över. EESK anser för det första att man måste granska i vilken omfattning människor som lider av psykisk ohälsa utestängs från delaktighet i samhället i allmänhet och från arbetsmarknaden i synnerhet. Dessutom måste man undersöka hur man genom förebyggande åtgärder och bra vård kan undvika att människor helt eller delvis förlorar arbetsförmågan. För det andra bör man undersöka hur exempelvis språkbruket i sjukvården, medierna och samhället försvårar eller förhindrar en sådan delaktighet.

4.6 Detta initiativ kommer att förbättra möjligheterna att göra den breda allmänheten uppmärksam på temat ”psykisk hälsa”. Detta påverkar frågeställningarnas hierarki i den politiska dagordningen, och ett gynnsamt klimat skapas för innovativa idéer som kan komma alla till godo.

4.7 Vid sidan om EESK bör framför allt följande grupper delta i främjandet av ett europeiskt år för psykisk hälsa: relevanta aktörer från det civila samhället (inbegripet olika grupper och organisationer med psykiatrisk erfarenhet), aktörer på hälso- och sjukvårdsområdet samt berörda generaldirektorat inom kommissionen, Europaparlamentets ledamöter och Regionkommittén. På nationell nivå bör berörda ministerier och även de nationella parlamentens ledamöter delta. Vid utformningen av politiken på detta område måste man generellt sett involvera de drabbade i högre grad.

4.8 För att initiativet ska få synliga effekter även på medlemsstatsnivå bör man tillämpa ”handlingsramen för psykisk hälsa” samtidigt som man utarbetar en gemensam referensram för åtgärder för psykisk hälsa inom hälso- och sjukvårdssystemen och inom socialpolitiken samt inom relevanta områden som skolor och arbetsplatser. Som instrument för ett ömsesidigt lärande bör man använda sig av kollegial granskning (peer review) liknande den öppna samordningsmetoden. Åtgärderna ska genomföras med hjälp av rättsliga föreskrifter, finansiella regelsystem, t.ex. Europeiska socialfonden, och i enlighet med krav från dem som drabbats av psykisk ohälsa och från företagen. Man bör undersöka om det behövs ett ständigt övervakningsorgan som kan svara för det kontinuerliga arbetet med denna fråga. EU:s hälso- och sjukvårdsrapportering bör omfatta fler europeiska uppgifter om psykiska funktionshinder, särskilt när det gäller behandlingssätt, antalet fall i sluten vård och användningen av psykofarmaka. Potentiella samarbetspartner från olika samhällsområden bör med tiden bidra med varaktigt stöd. Enbart detta initiativ och inrättandet av ett särskilt europeiskt år torde inte få några effekter inom överskådlig tid. Syftet är snarare att bilda opinion kring denna fråga och skapa konkreta förbättringar för dem som drabbas av psykisk ohälsa.

Bryssel den 13 december 2012 Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs ordförande Staffan NILSSON

(1) http://www.who.int/mediacentre/factsheets/fs220/en/ (per den 4 oktober 2012).

(2) COM(2005) 484 final.

(3) ”The size and burden of mental disorders and other disorders of the brain in Europe 2010”, H.U. Wittchen et al., European Neuropsychopharmacology (2011) 21, s. 655–679.

(4) http://www.psychiatrie-psychotherapie.de/archives/14 (per den 15 augusti 2012).

(5) Se fotnot 1.

(6) ”Gesundheitsreport 2010”, Techniker Krankenkasse, Tyskland.

(7) Se fotnot 6.

(8) Catherine Kilfedder, British Telecom, EESK:s utfrågning den 30 oktober 2012.

(9) ”Action for Mental Health. Activities co-funded from European Community Public Health Programmes 1997-2004”.

(10) Se fotnot 1.

(11) COM(2005) 484 final.

(12) Den europeiska pakten för psykisk hälsa och välbefinnande, Bryssel, den 12–13 juni 2008.

(13) 3099:e mötet i rådet (sysselsättning, socialpolitik, hälso- och sjukvård samt konsumentfrågor) den 6 juni 2011.

(14) Pressmeddelande: ”Ohanterbara skulder och psykisk ohälsa”, Europaparlamentets presstjänst, 25.6.2012.

(15) ”Gesundheitsreport 2011”, Betriebskrankenkassen (BKK), Tyskland.

(16) Health and Safety Executive (nationellt oberoende organ för övervakning av hälsa och säkerhet på arbetet och arbetsrelaterade sjukdomar), http://www.hse.gov.uk/

(17) Europeiska arbetsmiljöbyrån, Bilbao, Spanien.

(18) EUT C 351, 15.11.2012, s. 45–51.

(19) Se uppgifter från Bundespsychotherapeutenkammer, Tyskland, http://www.bptk.de/presse/zahlen-fakten.html (hämtade den 15 augusti 2012).

(20) EUT C 351, 15.11.2012, s. 6–11.

(21) Arbeitsgemeinschaft Psychiatrie der AOLG – Bericht für die Gesundheitsministerkonferenz der Länder in Deutschland 2012 (rapport från de tyska delstaternas högsta hälso- och sjukvårdsmyndigheters arbetsgrupp för psykiatri till delstatskonferensen för hälso- och sjukvårdsministrar i Tyskland 2012), av den 15 mars 2012, s. 20.

(22) EUT C 51, 17.2.2011, s. 55–58.

(23) ”Stellungnahme der Verbände des Kontaktgespräches Psychiatrie zum Übereinkommen der Vereinten Nationen über die Rechte von Menschen mit Behinderungen” (yttrande från sammanslutning av tolv tyska förbund för psykiatriska kontaktsamtal om FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning), Freiburg/Berlin/Stuttgart, 15.5.2012.

(24) Den tyska sociallagstiftningen: § 74 Sozialgesetzbuch V och § 28 Sozialgesetzbuch IX (för personer med funktionsnedsättning eller som löper en konkret risk att drabbas av funktionsnedsättning). Arbetstagaren kommer överens med en läkare om en återanpassningsplan som motsvarar arbetstagarens återhämtningstakt. Läkarintyget innehåller återanpassningsplanen och om möjligt en prognos för när personen kan förväntas återfå arbetsförmågan. Innan åtgärden inleds krävs godkännande från arbetsgivaren och försäkringskassan. Arbetstagaren får fortsatt sjukpenning från sin försäkringskassa eller en övergångspenning via pensionsförsäkringen.