Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Samordning av den ekonomiska politiken på lång sikt"

(2002/C 221/16)

I ett brev av den 10 januari 2002 från ordförande Romano Prodi har Europeiska kommissionen bett Ekonomiska och sociala kommittén att i enlighet med artikel 262 i EG-fördraget utarbeta ett yttrande om "Samordning av den ekonomiska politiken på lång sikt".

Sektionen för Ekonomiska och monetära unionen, ekonomisk och social sammanhållning, som svarat kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 7 maj 2002. Föredragande var Ursula Konitzer.

Vid sin 391:a plenarsession den 29-30 maj 2002 (sammanträdet den 29 maj 2002) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 79 röster för och 2 nedlagda röster.

1. Bakgrund

1.1. Europeiska kommissionens ordförande Romano Prodi har i anslutning till sitt anförande vid Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs (EESK) plenarsession den 28 november 2001 i en skrivelse av den 10 januari 2002 bett kommittén att utarbeta ett antal förberedande yttranden och överväganden. Ett av de teman som berörs är samordningen av den ekonomiska politiken på lång sikt, samt sambandet mellan de "allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik" och medlemsstaternas program för den ekonomiska politiken samt stabilitetsprogram. Detta förberedande yttrande är ett första bidrag från EESK inom ämnesområdet.

1.2. Traditionellt tar EESK ställning till frågor om samordning av den ekonomiska politiken inom ramen för sina initiativyttranden(1) om "de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik(2)".

Dessutom har EESK på senare år lagt fram ytterligare initiativyttranden i aktuella ärenden avseende den ekonomiska politikens innehåll och samordningsförfaranden. Vi har också tagit upp mer principiella resonemang om att gemenskapens sysselsättnings- och tillväxtreserv måste utnyttjas, att tillväxthindren måste elimineras och att de ekonomisk-politiska aktörerna kan bidra till en optimal makroekonomisk policymix inom gemenskapen(3).

1.3. Det ökade intresset för frågor om den ekonomiska politikens innehåll och samordningsförfaranden kan i huvudsak härledas till fyra aspekter:

(i) Det lyckade genomförandet av valutaunionen står i motsats till att gemenskapen hittills inte lyckats särskilt bra med att utnyttja sin omfattande sysselsättnings- och tillväxtpotential(4) (jfr Lissabonmålen). Trots positiva ansatser har man ännu inte uppnått några betydande resultat. Att göra framsteg längs denna väg är emellertid av avgörande betydelse för gemenskapens framtid. Detta är bara möjligt genom en ekonomisk politik som är bättre upplagd och bättre samordnad.

(ii) När valutaunionen fullbordades genom att euron framgångsrikt - och enligt tidtabellen - sattes i omlopp, förstärktes medborgarnas politiska medvetande om gemenskapen, och vägen öppnades för ytterligare framsteg i riktning mot en verklig ekonomisk och social union.

(iii) Gemenskapens utvidgning från 15 till 25 eller fler medlemsstater gör det ännu nödvändigare att reflektera över förfarandena för samordning av den ekonomiska politiken och de berörda gemenskapsorganens respektive roller (kommissionen, rådet, parlamentet, EESK), så att den utvidgade gemenskapen behåller sin ekonomisk-politiska handlingsförmåga.

(iv) Det konvent för reformering av EU som inrättades av Europeiska rådet i Laeken bör också befatta sig med de fördragsmässiga och institutionella aspekterna av att samordna den ekonomiska politiken. Här behövs det sakkunniga anvisningar som - på gemenskapsnivån - främst bör komma från kommissionen, parlamentet och EESK. Detta yttrande är tänkt att utgöra ett första bidrag från EESK i anslutning till denna problematik.

1.4. Europeiska rådet i Barcelona har också i punkt 7 i ordförandeskapets slutsatser betonat behovet av en bättre samordning av den ekonomiska politiken i tre avseenden. EESK har följande synpunkter på detta:

(i) Kommittén välkomnar avsikten att förbättra och samordna statistiken och indikatorerna för euroområdet. Detta är ett självskrivet behov.

(ii) Kravet på en systematisk analys av den samlade makroekonomiska politiken inom euroområdet som helhet är enligt kommitténs uppfattning av särskilt stor betydelse för en politik som syftar till tillväxt och sysselsättning med bibehållen prisstabilitet. En sådan analys måste även omfatta arbetsmarknadsparternas lönepolitik förutom penning- och finanspolitiken (budgetpolitiken). Löneutvecklingen har lika stor betydelse för euroområdets samlade politik som de offentliga budgetarna har!

(iii) Kommittén välkomnar också uppmaningen till kommissionen att i god tid inför Europeiska rådets möte våren 2003 lägga fram förslag till en förbättrad samordning av den ekonomiska politiken. Detta tillfälle måste kommissionen utnyttja med mod och initiativkraft. Där det krävs ändringar av fördragen skall sådana föreslås. Förslagen skall läggas fram i tid för att kunna beaktas även av konventet.

Detta yttrande från EESK är avsett att utgöra ett bidrag även inom detta område.

2. Maastrichtfördraget och gällande praxis för samordning av den ekonomiska politiken inom EMU och gemenskapen

2.1. Maastrichtfördragets filosofi

2.1.1. I fördragets kapitel om ekonomisk politik (artiklarna 98-104) läggs ansvaret för denna i princip på medlemsstaterna. Den betraktas dock som en fråga av gemensamt intresse. Medlemsstaternas politik skall samordnas så att den bidrar till att förverkliga gemenskapens mål som de definieras i artikel 2(5). "De allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik" är gemenskapens centrala dokument för den ekonomiska politiken. Det utgör en (icke bindande) rekommendation från rådet som utarbetas på basis av en rekommendation från kommissionen och slutsatser från Europeiska rådet. Rådet underrättar Europaparlamentet om sin rekommendation. Genomförandet av de allmänna riktlinjerna övervakas i ett i huvudsak mellanstatligt förfarande. Om man konstaterar att en medlemsstat inte följer de allmänna riktlinjerna kan en ny rekommendation lämnas till denna stat. Rekommendationen kan publiceras (som en sanktion). Riktlinjerna för den ekonomiska politiken - utöver principen om en öppen marknadsekonomi med fri konkurrens som främjar en effektiv resursfördelning - finns endast i föreskrifterna för budgetpolitiken i fördragets kapitel om ekonomisk politik. Dessa föreskrifter(6) skall säkerställa att finanspolitiken, som ligger kvar på nationell nivå, inte inverkar negativt på penningpolitiken, som är inriktad på prisstabilitet och som är centraliserad till ECBS. Stabilitets- och tillväxtpakten kompletterar och förstärker dessa föreskrifter inom ramen för EMU.

2.1.2. I EG-fördragets kapitel om valutapolitiken (artiklarna 105-111) anges att Europeiska centralbankssystemet (ECBS) skall ha prisstabilitet som huvudmål (artikel 105, första meningen). "Utan att åsidosätta detta mål skall ECBS stödja den allmänna ekonomiska politiken inom gemenskapen i syfte att bidra till att förverkliga gemenskapens mål enligt artikel 2." (Artikel 105, andra meningen.)

2.1.3. De fördragsbestämmelser om den ekonomiska politiken och penningpolitiken som sammanfattats här gör det tydligt att prisstabilitet är ett högprioriterat mål och visar att fördraget praktiskt taget inte innehåller några innehållsliga anvisningar om den makroekonomiska policymixen och den allmänna ekonomiska politiken. Föreskrifterna om förfaranden för att samordna den ekonomiska politiken är inte särskilt detaljerade.

2.2. Vidareutvecklingen av EG-fördraget och rådande praxis

Maastrichtfördraget behandlade således den ekonomiska politiken i förhållandevis liten utsträckning. Dessa brister har sedan mildrats på olika mer eller mindre överskådliga sätt.

- Genom Amsterdamfördraget tillfogades avdelningen "Sysselsättning", som inom ramen för sysselsättningsriktlinjerna (på kommissionens förslag fastställda av rådet med kvalificerad majoritet efter att ha hört parlamentet, EESK och ReK - artikel 128.2) återställer det gemenskapsförfarande som inte återfanns bland de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken (där inget samråd krävs och som beslutas efter kommissionens rekommendation! - artikel 99.2). (Med "gemenskapsförfarande" avses att rådet agerar endast på kommissionens förslag. Dessa förslag kan ändras av rådet enbart genom enhälligt beslut, men måste beslutas av rådet med kvalificerad majoritet. Denna procedur har fungerat väl under den europeiska integrationens historia. Den säkerställer både att gemenskapens intresse beaktas på ett förnuftigt sätt och att rådet fattar konsekventa beslut.)

- I anslutning till detta har de s.k. processerna utvecklats.

- Luxemburgprocessen för arbetsmarknadspolitiken,

- Cardiffprocessen för strukturpolitiken (på varu- och tjänste- och kapitalmarknaderna),

- Kölnprocessen för den makroekonomiska dialogen mellan dem som ansvarar för penning-, budget- och lönepolitiken med syfte att förbättra den övergripande makroekonomiska politiken i EMU.

- Dessa "processer" kompletterades med målsättningarna från Europeiska rådet i Lissabon i fråga om tillväxt, tekniska framsteg och full sysselsättning och från Europeiska rådet i Göteborg i fråga om miljöpolitik.

- Därutöver har det utvecklats ett svåröverskådligt nätverk av samråd, icke obligatoriska yttranden från parlamentet, EESK och arbetsmarknadens parter samt försök från kommissionen och parlamentet att få till stånd en offentlig diskussion om frågor rörande den ekonomiska politiken i Europa: samarbete mellan ekonomiska forskningsinstitut, Bryssels ekonomiska forum.

- En fortsatt utveckling har skett av den viktiga roll som gemenskapens kommittéer inom budgetpolitiken, den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken har (Ekonomiska och finansiella kommittén, Kommittén för ekonomisk politik, Sysselsättningskommittén). Denna utveckling har delvis gått ut över kommissionens roll som representant för gemenskapens intressen. Man har också fått ett intryck av rivalitet mellan kommittéerna, bristande insyn i beslutsfattandet och problem i samband med att kommittéerna sattes samman.

- Utöver den centrala roll som Ekofinrådet har, förstärktes andra rådskonstellationers (sysselsättning och sociala frågor, inre marknaden, miljö m.fl.) inflytande på de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken.

- Den ekonomiska politiken står nu också på dagordningen för Europeiska rådets vårmöte, vilket skall ge ytterligare förslag inför utarbetandet av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken.

- På rådets nivå bildades dessutom på ett informellt sätt eurogruppen som arbetar med samordningen av den ekonomiska politiken och utvecklingen av politiken i EMU, men som inte har några beslutsbefogenheter enligt fördraget.

3. Befogenhetsfördelningen inom den ekonomiska politiken och hänsyn till av gemenskapsintresset

3.1. Även om dagens praxis har utvecklats på ett föga systematiskt sätt och ofta kännetecknats av bristande överskådlighet bygger den på en förnuftig logik som bör utvecklas vidare.

Befogenhetsfördelningen inom den ekonomiska politiken måste rent allmänt ta hänsyn såväl till de olika nivåernas intressen i medlemsstaterna (kommuner, regioner eller delstater, centralstat eller förbundsstat) som till gemenskapens intresse. Därutöver måste man beakta att den samlade makroekonomiska politiken bestäms av tre grupper av självständiga aktörer: Europeiska centralbankssystemet för penningpolitiken, medlemsstaternas regeringar för budgetpolitiken och arbetsmarknadens parter för lönepolitiken.

Även i en valutaunion där penningpolitiken definitionsmässigt är centraliserad behöver de ekonomisk-politiska befogenheterna bara centraliseras i den mån det krävs för att Ekonomiska och monetära unionen skall fungera tillfredsställande. Gemenskapsintresset bör givetvis vara representerat i rimlig omfattning. Gemenskapsintresset skall finnas företrätt inom samtliga gemenskapsinstitutioner. Kommissionen bör särskilt övervaka att så sker samt att alla medlemsstater behandlas lika.

3.2. Hur, och i hur hög grad, gemenskapsintresset skall vara representerat är avhängigt av de enskilda politikområdena. Man kan göra följande uppspaltning:

(i) EG-fördragets budgetföreskrifter, som skall säkerställa att nationell finanspolitik inte stör den centraliserade penningpolitiken (artiklarna 101-104 i EG-fördraget, kompletterade med stabilitets- och tillväxtpakten).

(ii) Den makroekonomiska policymixen inom valutaunionen och i EU:s medlemsstater (inklusive den makroekonomiska dialogen/"Kölnprocessen").

(iii) Strukturpolitiken på arbetsmarknadsområdet ("Luxemburgprocessen") och allmänt på varu-, tjänste- och kapitalmarknaderna ("Cardiffprocessen").

(iv) Behovet av att anlägga ett ekonomiskt politiskt totalperspektiv (fortsatt utveckling av Lissaboninitiativet, långsiktigare syn på den ekonomiska politiken samt gemenskapens roll i världen på kort och längre sikt).

3.3. Dessa fyra områden föranleder följande kommentarer:

Beträffande (i) Den lösning som man kommit fram till på området för budgetregler kan i princip betraktas som tillfredsställande: Fördraget förbjuder monetär finansiering av den offentliga sektorns underskott (artikel 101) och positiv särbehandling av offentliga organ på kapitalmarknaderna (artikel 102). Offentliga budgetar får inte heller garantera andra offentliga organs eller staters skuld (artikel 103). Fördraget föreskriver att alltför stora underskott skall undvikas (artikel 104) och att man i nödvändig utsträckning skall kontrollera att denna föreskrift respekteras. På stabilitets- och tillväxtpaktens område gäller det emellertid att utnyttja nästa konjunkturuppgång till att reducera de strukturella underskotten i så hög grad att det fortsättningsvis går att uppnå den önskvärda flexibiliteten i finanspolitiken i den samhällsekonomiska policymixen över hela konjunkturcykeln. För att vissa prioriterade statliga uppgifter (t.ex. forskning, utbildning, infrastruktur osv.) inte skall drabbas av den budgetkonsolidering som fortfarande är nödvändig i många fall, kan man i de nationella stabilitetsprogrammen införa referensvärden för dessa utgiftskategorier, som skulle bevakas på gemenskapsnivå. För att man i tillräcklig utsträckning skall kunna beakta kvaliteten i de offentliga utgifterna är det emellertid också viktigt att i framtiden inte bara se till saldon utan behandla de offentliga budgetarnas strukturella frågor.

Beträffande (ii) Inom valutaunionen blir samspelet mellan penningpolitiken (som är inriktad på prisstabilitet), medlemsstaternas genomsnittliga finanspolitik i genomsnitt för valutaunionen och kollektivförhandlingsparternas genomsnittliga löne- och inkomstpolitik avgörande för EMU:s övergripande ekonomiska policymix. Denna utgör i sin tur ramen (och gränserna) för medlemsstaternas och regionernas utrymme att genomföra en egen specifik policymix inom ramen för den enhetliga penningpolitiken. Den övergripande policymixen inom valutaunionen bestäms av den oberoende centralbanken, medlemsstaternas suveräna regeringar och de självständiga kollektivavtalsparterna inom gemenskapen. Dessa aktörers självständighet måste respekteras. Samtidigt är emellertid det sätt på vilket denna makroekonomiska policymix utformas ett direkt gemenskapsintresse. Den får omedelbar effekt på tillväxt- och sysselsättningsvillkoren i valutaunionen. Gemenskapsintresset bör hävdas aktivt av kommissionen och beaktas fullt ut i rådets rekommendationer, med respekt för de olika aktörernas självständiga ställning. Detta gäller både för de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, för den makroekonomiska dialogen (Kölnprocessen) och för den offentliga ekonomisk-politiska debatten.

Beträffande (iii) För sysselsättning och tillväxt är - vid sidan av den makroekonomiska politiken - strukturpolitiken på arbetsmarknadsområdet ("Luxemburgprocessen") och på varu-, tjänste- och kapitalmarknaderna ("Cardiffprocessen") särskilt i ett längre perspektiv också av stor betydelse. Bortsett från inre marknadens konkurrensregler ligger befogenheterna till stor del på nationell nivå i detta sammanhang. Detta gäller i synnerhet skattepolitik, allmän och yrkesinriktad utbildning samt för de problem som uppstår på grund av den demografiska utvecklingen. Trots detta gäller det även här att tillgodose ett gemenskapsintresse bortanför inre marknadens regelverk. På sysselsättningsriktlinjernas område företräds detta av kommissionens förslagsrätt och parlamentets, EESK:s, Regionkommitténs och Sysselsättningskommitténs rätt att bli rådfrågade (EG-fördragets artikel 128). "Cardiffprocessen" drivs däremot med avsevärt mindre formaliteter och också med mindre insynsmöjligheter.

För båda dessa strukturpolitiska förfaranden bör kommissionen redovisa hur den legitima representationen av gemenskapsintresset skulle kunna bli förenlig med nödvändig insyn och effektivitet och med undvikande av byråkrati.

Beträffande (iv) Redan i dag är gemenskapen jämförbar med USA i ekonomisk tyngd, och euron har en potential som är jämförbar med dollarns. I den världsomspännande dialogen i valuta- och ekonomifrågor (IMF, G7 osv.) representeras euron av centralbankens ordförande, men valutaunionens och gemenskapens yttre representation på det ekonomisk-politiska området är inte tillräckligt reglerad. Detta går emot gemenskapens intresse och bör med hög prioritet rättas till vid nästa fördragsöversyn. EESK anser att Europa i samband med representation utåt även på det ekonomisk-politiska området bör tala med en röst. Om det arbete som görs inom konventet resulterar i en politiskt sett stärkt kommission - t.ex. genom att ordföranden väljs av parlamentet - bör man ta tillvara den ekonomisk-politiska externa representationen hos en sådan reformerad kommission som då har större politisk tyngd och mer kontinuitet än Ekofin-ordförandeskapet, som växlar periodiskt. Vid sidan av denna viktiga formella utgångspunkt bör man ta hänsyn till utvecklingsperspektiven för gemenskapens ekonomiska tyngd. Denna är i huvudsak avhängig av två faktorer:

- Ett fullt utnyttjande av sysselsättningspotentialen (över 30 miljoner arbetstagare) skulle på längre sikt - utöver produktivitetstillväxten - kunna skapa en extra BNP-volym för dagens EU-15 som är nästan jämförbar med Tysklands BNP. Den BNP som skulle kunna skapas av 30-35 miljoner ytterligare yrkesverksamma är faktiskt - om man uppnår den sysselsättningsgraden - i denna storleksordning.

- EU:s förestående utvidgning kommer också att leda till en betydande ökning av gemenskapens ekonomiska potential. Här skall man också tänka på att en framgångsrik anslutning av dessa länder (med Irland som exempel) på lång sikt kan mångfaldiga den ekonomiska potential som utvidgningsprocessen ger. Man måste dock beakta utmaningarna och riskerna i utvidgningen och säkerställa gemenskapens ekonomiska och sociala sammanhållning under övergångstiden.

De perspektiv som dessa båda faktorer öppnar förutsätter långsiktiga strategiska resonemang om möjligheterna och riskerna med dessa tänkbara utvecklingslinjer. Detta omfattar även utvecklingens hållbarhetsproblematik och gäller såväl utvecklingen inom den utvidgade gemenskapen som dess förändrade roll i världen.

De långsiktiga mål som Europeiska rådet fastställde i Lissabon visar att gemenskapens instanser är öppna för sådana resonemang. Det gäller att föra dem på ett grundligt och ansvarsfullt sätt. Även här verkar kommissionen vara en lämplig centralpunkt för en fortsatt debatt som innefattar både de övriga EU-institutionerna och allmänheten.

4. Framgångsvägar: att insynsmöjligheterna är goda, att gemenskapsintresset förs fram och att det råder jämvikt mellan institutionerna

För att åtgärda bristerna i uppläggning och samordning av den ekonomiska politiken bör följande punkter tas upp till diskussion:

(i) För att främja insynen bör kommissionen i samband med uppläggningen och samordningen av den ekonomiska politiken på EU-nivå lägga fram en systematisk översikt över alla förfaranden, "processer" och samråd och göra en kritisk utvärdering i syfte att förenkla och effektivisera dessa förfaranden.

(ii) Ansträngningarna att driva en bredare, sakkunnig offentlig debatt om ekonomisk-politiska frågor inom gemenskapen bör förstärkas. Man bör överväga att inrätta ett oberoende och EU-sammansatt sakkunnigorgan som skulle bedöma den ekonomiska utvecklingen och den ekonomiska politiken i gemenskapen och genom rådgivning stimulera analysen och den offentliga debatten med konstruktiv kritik och olika förslag. Detta förslag syftar inte till att ständigt skapa nya organ. Det skall i stället bidra till att undvika att gemenskapens olika institutioner inrättar konkurrerande sakkunnigråd. Det centrala är att den offentliga debatten om den ekonomiska politikens frågor i gemenskapen och i den monetära unionen stimuleras på ett kompetent och oavhängigt sätt.

(iii) Tankegångarna om förbättrad samordning utan ändringar av fördragen som framfördes i kommissionens meddelande av den 7 februari 2001 om "förstärkning av samordningen av den ekonomiska politiken inom euroområdet(7)" bör tas upp på nytt och studeras i anslutning till konventets eventuella projekt och en sannolik fördragsöversyn.

(iv) För att undvika alltför detaljerade fördragsändringar bör man också undersöka vilka förbättringar som är möjliga i samordningen av den ekonomiska politiken via sekundärrätten på basis av EG-fördraget. Man skall komma ihåg att möjligheterna under artikel 99.5 bara gäller övervakning av hur riktlinjerna för den ekonomiska politiken omsätts (artikel 99.3 och 99.4). Det är lämpligt att undersöka om tillämpningsområdet för sekundärrätten bör vidgas vid en översyn av fördraget (artikel 99.5).

(v) Med tanke på konventets arbete bör man också undersöka vilka övriga ändringar som vore lämpliga att göra i fördragets kapitel om ekonomisk politik. Följande punkter är sannolikt av särskilt intresse:

(v-1) Fördragstexten (t.ex. artikel 2 i EU-fördraget och artiklarna 2, 3, 4 och 98 i EG-fördraget) bör tydligare framhäva att den ekonomiska politiken bör ge ett väsentligt bidrag till att förverkliga sysselsättnings- och tillväxtmålen(8).

(v-2) Man måste förbättra gemenskapsintressets representation genom att kommissionens förslagsrätt återställs i fråga om utarbetandet av riktlinjerna för den ekonomiska politiken (artikel 99.2).

(v-3) Parlamentets roll måste förstärkas: obligatoriska yttranden eller medbeslutande genom majoritetsbeslut i rådet (artikel 99). Denna punkt bör särskilt studeras av kommissionen och konventet utifrån förfarandets effektivitet och demokratiska legitimitet.

(v-4) Obligatoriska yttranden från Europeiska ekonomiska och sociala kommittén (artikel 99).

(v-5) Om och hur den makroekonomiska dialogen(9) bör förankras i EG-fördraget (eventuellt i analogi med artikel 139 i kapitlet om ekonomisk politik. Hänvisning till sekundärlagstiftningen).

(v-6) Bättre definition av de olika kommittéernas roller, sammansättning och samarbete (artiklarna 114 och 130; Ekonomiska och finansiella kommittén, Kommittén för ekonomisk politik, Sysselsättningskommittén - t.ex. referenspunkt i fördraget plus möjlighet till sekundärrätt).

(v-7) Hur skall ECB-rådet och ECB:s direktion vara sammansatta efter utvidgningen?

(v-8) Kan avstämningen mellan de olika rådskonstellationerna (ekonomiska och finansiella frågor, sysselsättning och socialpolitik, inre marknaden m.fl.) förbättras?

(v-9) Är det lämpligt att förankra eurogruppen i fördraget, med egna beslutsbefogenheter?

(v-10) Finns det anledning att komplettera fördraget - eventuellt via sekundärrätten - med några enkla innehållsliga föreskrifter på området för den makroekonomiska policymixen och strukturpolitiken?

(vi) EESK anser att de problem som tagits upp i detta yttrande bör behandlas mer ingående, samt att man vid behov bör utarbeta förslag till formulering av eventuella fördragsändringar.

Bryssel den 29 maj 2002.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Göke Frerichs

(1) Före Maastrichtfördraget var det obligatoriskt att skicka årsrapporten om gemenskapens ekonomiska läge på remiss till EESK (och parlamentet) på basis av rådets konvergensbeslut av den 18 februari 1974 (74/120/EEG, artikel 4). Motsvarande yttranden utgjorde EESK:s bidrag till riktlinjerna för den ekonomiska politiken.

(2) EGT C 221, 7.8.2001, s. 177 - EGT C 139, 11.5.2001, s. 72 - EGT C 48, 21.2.2002.

(3) EGT C 139, 11.5.2001, s. 60 - EGT C 139, 11.5.2001, s. 51 - CES 1487/2001 - EGT C 48, 21.2.2002.

(4) I punkt 5 i Europeiska rådets slutsatser från Barcelona (15-16 mars 2002) lovordar rådet den snabba reaktionen i den ekonomiska politiken på den minskade tillväxttakten år 2001. EESK anser att man å ena sidan visserligen lyckades undvika en kraftig recession, men att det å andra sidan inte finns anledning till självgodhet: Gemenskapen befinner sig långt ifrån den tillväxt som måste vidmakthållas i tio år eller mer för att förverkliga målen från toppmötet i Lissabon.

(5) I denna artikel nämns bland annat målen tillväxt och sysselsättning.

(6) Ingen monetär finansiering av statsskulden, ingen förtur för staten på kapitalmarknaderna, inget ansvar för andra staters eller offentligrättsliga instituts skulder, inga alltför stora underskott i den offentliga sektorn (artiklarna 101-104 i EG-fördraget).

(7) KOM(2001) 82 slutlig.

(8) Jfr EESK:s yttrande EGT C 125, 27.5.2002. (Föredragande: Lars Nyberg).

(9) Dialog mellan företrädare för de nationella regeringarna (budgetpolitik), ECB (penningpolitik), löneavtalsparterna (lönepolitik) och kommissionen (representant för gemenskapsintresset) om frågor rörande de ekonomiska perspektiven och den makroekonomiska policymixen inom valutaunionen och gemenskapen (jfr Kölnprocessen).