Arbetsdokument från kommissionens avdelningar - Åtföljande dokument till Förslag till Europaparlamentets och rådets förordning om gränsöverskridande betalningar i gemenskapen - Sammanfattning av konsekvensanalysen {COM(2008) 640} {SEC(2008) 2598} /* SEK/2008/2599 slutlig */





SV (...PICT...)|EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION| Bryssel den 13.10.2008 SEK(2008) 2599 ARBETSDOKUMENT FRÅN KOMMISSIONENS AVDELNINGAR Åtföljande dokument till Förslag till Europaparlamentets och rådets förordning om gränsöverskridande betalningar i gemenskapen SAMMANFATTNING AV KONSEKVENSANALYSEN {COM(2008) 640} {SEC(2008) 2598} 1. Inledning Det är oundgängligt för den inre marknaden att betalningssystem fungerar smidigt och effektivt. Effektiva betalningssystem har genomgripande betydelse för Europas konkurrenskraft, för underlättandet av ekonomiska transaktioner och penningpolitiken. Det fastslogs år 2000 att betalningsmarknadernas integrering i EU är en av nyckelåtgärderna för att uppnå Lissabonstrategins mål. I och med Ekonomiska och monetära unionen (EMU) blev det uppenbart att det behövs en modern, stabil och effektiv infrastruktur för betalningar, som bas för gränsöverskridande elektroniska betalningar inom EU. Kommissionen beslöt att agera, då betalningsbranschen inte tog några initiativ till att utveckla de nödvändiga alleuropeiska infrastrukturerna och sänka avgifterna på gränsöverskridande betalningar. Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 2560/2001, om gränsöverskridande betalningar i euro, trädde i kraft den 31 december 2001. Den är tillämplig på överföringar, bankomatuttag och kortbetalningar på högst 50 000 euro som görs i euro. När en konsument gör en gränsöverskridande elektronisk betalning i euro garanteras i förordningen att kostnaden blir densamma som för en motsvarande betalning i euro inom den egna medlemsstaten. Förordning (EG) nr 2560/2001 (nedan kallad förordning 2560/2001 ) kan betraktas som en startpunkt för upprättandet av en integrerad marknad för betalningar i euro. Föreliggande konsekvensanalys bygger på de omfattande förberedelser och samråd som kommissionen genomfört och följer slutsatserna i rapporten från februari 2008 till Europaparlamentet och rådet om tillämpningen av förordning (EG) nr 2560/2001 om gränsöverskridande betalningar i euro. I rapporten konstateras tre huvudproblem i samband med förordningen, som diskuteras närmare i konsekvensanalysen. Dessa är följande: – Risk för höga avgifter, fragmentering av marknaden och inkonsekventa rättsregler för gränsöverskridande autogireringar. – Låg effektivitet i gränsöverskridande betalningar, olikvärdiga konkurrensvillkor och högre betalningskostnader till följd av kraven på avvecklingsbaserad statistikrapportering . – Avsaknad av nationella behöriga myndigheter för tillämpningen av förordningen och avsaknad av organ för att utanför domstol lösa tvister i samband med förordningen . Dessutom tar denna konsekvensanalys upp den senaste utvecklingen på de icke-institutionella finansmarknaderna, inklusive den gradvisa utvecklingen av det gemensamma eurobetalningsområdet (Single Euro Payments Area, SEPA) samt kommissionens åtagande att anpassa förordningen till betaltjänstdirektivet (Europaparlamentets och rådets direktiv 2007/64/EG om betaltjänster på den inre marknaden). 2. Problemformulering 2.1. Risk för höga avgifter, fragmentering av marknaden och inkonsekventa rättsregler för gränsöverskridande autogireringar När förordning 2560/2001 antogs, fanns inte gränsöverskridande autogirering. Därför ingick detta inte i dess tillämpningsområde. Med betaltjänstdirektivets regelverk kan dock även gränsöverskridande autogirering inkluderas. Om autogirering lämnades utanför den ändrade förordningens tillämpningsområde, skulle en allvarlig anomali föreligga på den inre marknaden. Ett viktigt elektroniskt betalningsinstrument skulle nämligen tillåtas ha olika avgifter på gränsöverskridande och inhemska transaktioner, till skillnad från andra instrument. Autogireringar står för cirka 25 % av alla kontantlösa betalningar i EU. Enligt kommissionens beräkningar kan de gränsöverskridande autogireringarnas värde relativt snabbt komma upp i cirka 250 miljarder euro per år. Att autogireringar för närvarande inte omfattas av förordning 2560/2001, i motsättning till andra elektroniska betalningsmedel, innebär klara risker för olika prisnivåer på inhemska och gränsöverskridande autogireringar. Inom ramen för SEPA och betaltjänstdirektivet har enskilda finansinstitut full frihet att ha andra priser på gränsöverskridande transaktioner. De ökade vinstmöjligheterna kan mycket väl få dem att tillämpa en sådan strategi. Prisdifferentieringen kan innebära störningar inom en viktig del av EU:s betalningsmarknad och förlänga dess nuvarande fragmentering, uppdelning efter nationella linjer. Om priserna på gränsöverskridande och inhemska autogireringar inte utjämnas, stimuleras betaltjänstleverantörerna inte till att snabbt övergå till moderna och lönsamma SEPA-infrastrukturer. Alla kostnader kan nämligen tas ut i konsument- och företagsledet. 2.2. Låg effektivitet i gränsöverskridande betalningar, olikvärdiga konkurrensvillkor och högre betalningskostnader till följd av kraven på avvecklingsbaserad statistikrapportering Enligt gemenskapslagstiftningen och Europeiska centralbankens regler ska medlemsstaterna samla in statistik om betalningsbalansen. Medlemsstaterna har emellertid valt olika metoder för detta. Dessa kan indelas i två huvudgrupper: – System baserade på direktrapportering och enkäter , där uppgifterna samlas in direkt från lokala företag och hushåll som bidrar till ekonomisk verksamhet. – system baserade på avvecklingar (betalningar), där uppgifterna förmedlas av de banker som verkställer betalningsorder. Genom förordning 2560/2001 undantogs transaktioner på högst 12 500 euro från den statistikrapportering rörande betalningsbalansen som baserades på bankernas avvecklingar. Detta påskyndande övergången till system baserade på direktrapportering, eftersom ett sådant tak inte finns för denna metod. I början av 2008 använde 14 medlemsstater direktrapportering/enkäter för att samla in betalningsbalansstatistik, medan 13 medlemsstater använde avvecklingsbaserad betalningsbalansrapportering. Av de senare hade sex länder frivilligt beslutat höja taket till 50 000 euro, medan de återstående sju fortsatte att tillämpa taket på 12 500 euro. Sju av de 13 länder som använder avvecklingsbaserad rapportering håller på att övergå till eller planerar en övergång till metoden med direktrapportering/enkäter. Statistiska rapportmetoder är olika i de 13 medlemsstaterna. Detta påverkar allvarligt betalningssystemens effektivitet i EU, eftersom det i många fall kan omöjliggöra automatiska, direkthanterade gränsöverskridande betalningar som överstiger taket för undantag. Enligt de nationella bankföreningarnas beräkningar krävs manuella insatser för cirka 50 % av de betalningar som ska rapporteras, vilket väsentligt ökar hanteringskostnaderna och hanteringstiden. Således har den avvecklingsbaserade betalningsbalansrapporteringen en klart politisk dimension i EU, eftersom insamlingsmetoden utgör ett hinder för skapandet av den inre betalningsmarknaden och vidmakthåller den rent administrativa åtskillnaden mellan nationella och gränsöverskridande betalningar. Konkurrensmässigt leder åtskillnaden mellan betalningar inom och mellan medlemsstater till ojämlika villkor för betaltjänstleverantörer i olika medlemsstater. Det begränsar också konkurrensen genom att skapa inträdeshinder som kan vara för höga för vissa typer av betaltjänstleverantörer. Bördan att rapportera och upprätthålla infrastrukturen för rapportering påverkar betalningskostnaderna väsentligt. Exempelvis bedömer den italienska bankföreningen att den direkta kostnaden för betalningsbalansrapportering är cirka 3,40 euro för varje gränsöverskridande betalning. Den spanska banksektorn har kommit fram till liknande värden (cirka 3 euro per betalning). Dessutom kan den avvecklingsbaserade rapporteringen bli allt mindre användbar och tillförlitlig. När SEPA-projektet är helt genomfört, kommer betalningsstatistiken ofta inte längre att återspegla de underliggande ekonomiska transaktionerna. Ekonomiska aktörer kommer nämligen att kunna göra alla sina betalningar via ett konto som inte måste finnas i samma medlemsstat där deras verksamhet är förlagd. Detta kan i sin tur påverka tillförlitligheten hos betalningsbalansuppgifter som lämnas via avvecklingsbaserad rapportering för olika EU-ändamål, exempelvis för att förbereda handelsförhandlingar eller inleda förfaranden vid alltför stora underskott. 2.3. Det saknas uttrycklig hänvisning till de nationella behöriga myndigheter som är ansvariga för tillämpningen av förordningen och till de organ vars uppgift är att utanför domstol lösa tvister som rör dess tillämpning I alla medlemsstater finns organ för att utanför domstol hantera konsumentklagomål. I vissa medlemsstater vägrar de dock att handlägga klagomål som rör förordning 2560/2001, med motiveringen att de inte har befogenhet att göra det enligt nationell lagstiftning. Som ett resultat måste klagande i vissa länder fortfarande vända sig till domstol för tvistlösning. För en kund som är bosatt i ett annat land är detta komplicerat samt tveksamt när det gäller för- och nackdelar. När det gäller behöriga myndigheter, så har medlemsstaterna informellt underrättat kommissionen om vilka myndigheter som är behöriga. I vissa situationer där förordningen tillämpats felaktigt har vissa medlemsstater vägrat att åtgärda problemet, med motiveringen att de inte är rättsligt förpliktigade att göra det. 3. Mål Det övergripande målet med översynen av förordningen är att skapa en inre marknad för betaltjänster i euro, med fungerande konkurrens och utan åtskillnad mellan gränsöverskridande och nationella betalningar. Detta skulle innebära betydande besparingar och fördelar för hela EU-ekonomin. För att nå detta allmänna mål har följande operativa mål satts upp: 1) att undanröja de administrativa bördor som förhindrar en väl fungerande inre betalningsmarknad, 2) att utvidga tryggandet av lika priser för nationella och gränsöverskridande betalningar till autogireringar, och 3) att säkerställa att EU:s betalningslagstiftning överensstämmer och tillämpas i medlemsstaterna. På medellång sikt kan detta leda till att de specifika målen uppnås. Dessa handlar om att uppmuntra och underlätta konsumenters och företags användning av gränsöverskridande elektroniska betalningar, trygga lika villkor för konkurrensen, öka den rättsliga säkerheten för kontantlösa eurobetalningar och sänka betalningskostnaderna för konsumenter, företag och betaltjänstleverantörer i EU. 4. Konsekvenserna 4.1. Konsekvenser vid utvidgningen av tillämpningsområdet till att även omfatta autogirering Det finns följande alternativ vid en utvidgning av tillämpningsområdet till att även omfatta autogirering: 1) att inte utvidga förordningens tillämpningsområde till autogirering, 2) att uppmuntra branschen till självreglering eller rekommendera medlemsstaterna att vidta regleringsåtgärder, och 3) att lagstifta om en utvidgning av förordningens tillämpningsområde till autogirering. I alternativ 1 ges betaltjänstleverantörer möjlighet att fastställa olika avgifter på inhemska och gränsöverskridande autogireringar. Sannolikt kommer många att göra detta. Som resultat skulle autogirering sannolikt inte uppnå sin fulla gränsöverskridande potential (andra reglerade betalningsinstrument skulle användas) och de sociala fördelarna för den inre betalningsmarknaden (låga avgifter) skulle bli mindre. I alternativ 2 uppmanas betalningsbranschen till att genom självreglering tillämpa samma avgifter för inhemska och gränsöverskridande autogireringar. Parallellt eller som alternativ skulle kommissionen kunna anta en rekommendation till medlemsstaterna med en uppmaning att utjämna avgifterna. Sannolikt skulle utjämningen av avgifterna bara utvidgas till några medlemsstater eller banker, med följden att fragmenteringen av EU:s betalningsmarknad skulle bestå. Den inre marknadens sociala fördelar skulle fortfarande vara mindre än de kunnat vara. I alternativ 3 är avgifterna för inhemsk autogirering i respektive medlemsstat desamma som för gränsöverskridande autogireringar. Konsumenterna skulle skyddas mot eventuell prisdiskriminering vid gränsöverskridande autogirering. EU-företag skulle gynnas ännu mer, eftersom företag också utgör betalningsmottagare. Prisutjämningen skulle leda till att företagens kostnader för betalningar blev desamma, oberoende av var betalaren finns. 4.2. Konsekvenser för betalningsbalansrapportering Det finns följande alternativ för betalningsbalansrapporteringen: 1) att bibehålla det nuvarande taket på 12 500 euro för undantag från rapporteringskravet, 2) att inrätta ett frivilligt område med ytterligare tilläggstjänst (Additional Optional Service, AOS) inom SEPA där insamling av avvecklingsstatistik skulle kunna fortsätta, 3) att uppmuntra frivilliga anpassningar i medlemsstaterna, och 4) att lagstiftningsvägen åtgärda problemen med betalningsbalansrapporteringen. För det senare finns i sin tur tre alternativ: 4a) att höja taket för undantag till 50 000 euro, 4b) att avskaffa betaltjänstleverantörernas rapporteringskrav rörande betalningsbalansen, och 4c) att höja taket för undantag till 50 000 euro, där avvecklingsbaserad betalningsbalansrapportering i ett nästa steg avskaffas från och med januari 2012. Vid alternativ 1 bibehålls de olikvärdiga konkurrensvillkoren för olika betaltjänstleverantörer och den inre betalningsmarknadens effektivitet hämmas av rapporteringen av gränsöverskridande betalningar. I de 13 medlemsstater där rapporteringen vidmakthålls har konsumenter och företag fortsatt höga avgifter (antingen direkt genom prissättningen på betaltjänster eller indirekt genom högre avgifter för kontotjänster eller andra relaterade avgifter). Vid alternativ 2 möjliggörs fortsatt betalningsbaserad statistikrapportering inom SEPA och automatiserad betalningshantering. Det skulle innebära att kostnaderna för avvecklingsbaserad rapportering sänks och taket för undantag höjs till 50 000 euro för de medlemsstater som frivilligt deltar. De fasta kostnaderna för att bibehålla infrastrukturen för rapportering skulle emellertid fortfarande innebära en avsevärd ekonomisk börda för bankerna och den olika hanteringen av nationella och gränsöverskridande betalningar skulle fortsätta. Det skulle heller inte finnas tillgång till betalningsuppgifter från ej deltagande medlemsstater (en majoritet av medlemsstaterna skulle inte gå med i AOS då behovet inte föreligger). Vid alternativ 3 skulle de negativa inslagen i alternativ 1 mildras något, i vilken omfattning beroende på hur medlemsstaterna reagerar. Om taket för undantag höjs till 50 000 euro (alternativ 4a), kan en större likformighet mellan medlemsstaterna uppnås då åtminstone konkurrensstörningarna för massbetalningar minskas. Kvarstående rapportering skulle emellertid fortfarande utgöra ett viktigt hinder för gränsöverskridande betalningar. Vid alternativ 4b skulle betalningskostnaderna minskas maximalt, ingen administrativ åtskillnad skulle göras mellan inhemska och gränsöverskridande betalningar och betaltjänstleverantörer skulle få lika konkurrensvillkor. Användningen av gränsöverskridande betaltjänster skulle också främjas, särskilt för företag. Alternativ 4c skulle innebära samma fördelar som alternativ 4b. Enda skillnaden är att betalningsbalanskraven skulle avskaffas, efter en inledningsfas med höjt rapporteringstak. De som samlar in betalningsbalansstatistik skulle gradvis kunna anpassa sina insamlingsmetoder till de förändrade kraven, vilket skulle minimera inverkan på statistikens kvalitet. 4.3. Konsekvenser för behöriga myndigheter och tvistlösning utanför domstol Alternativen för behöriga myndigheter och organ för tvistlösning utanför domstol är 1) att inte utse behöriga myndigheter och organ för tvistlösning utanför domstol, och 2) att utse behöriga myndigheter och organ för att utanför domstol hantera frågor i samband med förordningen. Vid alternativ 1 skulle avsaknaden av tydliga vägar för snabb och kostnadseffektiv tvistlösning vara till nackdel för konsumenten och för den inre betalningsmarknadens effektivitet. Betaltjänstdirektivet och förordningen skulle inte överensstämma rättsligt, vilket skulle skapa förvirring vid betalningar som omfattas av bägge rättsakterna. När det gäller behöriga myndigheter, skulle avsaknaden av ett behörigen utsett förvaltningsorgan med tillsyn över förordningens tillämpning göra det svårare och mer tidsödande för kommissionen att åtgärda misstolkningar eller marknadsmisslyckanden vid förordningens tillämpning. Vid alternativ 2 skulle medlemsstaterna anmodas att ange vilka behöriga myndigheter som ansvarar för förordningens korrekta tillämpning på nationell nivå. Konsumenter och företag skulle kunna begränsa kostnaderna för rättsliga åtgärder och kunna påskynda lösandet av betalningstvister genom förlikning och medling. 5. Slutsatser För gemenskapens politik är följande alternativ att föredra: 1) Utvidgning av tillämpningsområdet för förordning 2560/2001 så att den även omfattar autogirering. 2) Avskaffande av de avvecklingsbaserade rapporteringskraven från och med januari 2012. 3) Tillsättning av behöriga myndigheter och organ för att lösa tvister utanför domstol. Den föreslagna ändrade förordningen skulle anpassas till ordalydelsen och definitionerna i betaltjänstdirektivet, för att åstadkomma rättslig konsekvens och klarhet i de båda rättsakterna om betalningar. ES (...PICT...)|COMISIÓN DE LAS COMUNIDADES EUROPEAS| Bruselas, 13.10.2008 SEC(2008) 2599 DOCUMENTO DE TRABAJO DE LOS SERVICIOS DE LA COMISIÓN Documento que acompaña a la propuesta de Reglamento del Parlamento Europeo y del Consejo relativo a los pagos transfronterizos en la Comunidad RESUMEN DE LA EVALUACIÓN DE IMPACTO {COM(2008) 640} {SEC(2008) 2598} 1. Introducción El funcionamiento correcto y eficiente de los sistemas de pago es imprescindible para el mercado interior. La existencia de sistemas de pago eficientes reviste importancia sistémica para el fomento de la competitividad en Europa, la facilitación de las operaciones económicas y la gestión de la política monetaria. La integración de los mercados de pagos en la UE fue señalada en el año 2000 como una de las medidas clave de cara a la consecución de los objetivos de la Agenda de Lisboa. Con la implantación de la Unión Económica y Monetaria (UEM), quedó patente la necesidad de contar con una infraestructura de pagos moderna, estable y eficiente en la que sustentar los pagos electrónicos transfronterizos en la UE. Ante la falta de iniciativas dimanantes del sector de los pagos y orientadas a desarrollar las infraestructuras paneuropeas de tratamiento informático necesarias y a reducir las comisiones aplicadas a los pagos transfronterizos, la Comisión decidió actuar. El Reglamento (CE) nº 2560/2001 del Parlamento Europeo y del Consejo, sobre los pagos transfronterizos en euros (en lo sucesivo, el «Reglamento 2560»), que entró en vigor el 31 de diciembre de 2001, abarca en su ámbito de aplicación las transferencias, las retiradas de efectivo en cajeros automáticos y los pagos con tarjeta efectuados en euros y por un importe máximo de 50 000 EUR. Este Reglamento garantiza que, cuando un consumidor efectúe un pago electrónico transfronterizo en euros, el coste sea el mismo que el de un pago equivalente en euros efectuado en su propio Estado miembro. El Reglamento 2560 puede considerarse el punto de partida para la implantación de un mercado integrado de pagos en euros. La presente evaluación de impacto se basa en la extensa labor preparatoria y en las consultas que la Comisión ha llevado a cabo, y se sirve de las conclusiones del informe de febrero de 2008 destinado al Parlamento Europeo y al Consejo y relativo a la aplicación del Reglamento (CE) nº 2560/2001 sobre los pagos transfronterizos en euros. El informe delimitaba en relación con el Reglamento tres problemas fundamentales, que se examinan pormenorizadamente en la evaluación de impacto. Se trata de los siguientes: – riesgo de comisiones elevadas, fragmentación del mercado e incoherencia del régimen jurídico de los adeudos domiciliados transfronterizos ; – escasa eficiencia de los pagos transfronterizos, condiciones de competencia desiguales e incremento de los costes de los pagos como consecuencia de las obligaciones de información estadística sobre los pagos ; – ausencia de autoridades competentes nacionales responsables de la aplicación del Reglamento y de organismos extrajudiciales para la resolución de los litigios derivados del mismo. Por otra parte, la presente evaluación de impacto atiende a la evolución reciente de los mercados financieros minoristas, en particular la emergencia gradual de la zona única de pagos en euros (SEPA), y responde al compromiso de la Comisión de armonizar el texto del Reglamento con el de la Directiva sobre servicios de pago (Directiva 2007/64/CE del Parlamento Europeo y del Consejo sobre servicios de pago en el mercado interior – DSP). 2. Definición del problema 2.1. Riesgo de comisiones elevadas, fragmentación del mercado e incoherencia del régimen jurídico de los adeudos domiciliados transfronterizos Cuando se adoptó el Reglamento 2560, los adeudos domiciliados transfronterizos no existían, por lo que quedaron excluidos de su ámbito de aplicación. Sin embargo, la DSP proporciona el marco jurídico necesario para permitir la realización de adeudos domiciliados transfronterizos. La exclusión de los adeudos domiciliados del ámbito de aplicación del Reglamento revisado hubiera supuesto una grave incoherencia en el mercado interior, puesto que se estaría permitiendo la aplicación de precios distintos a las operaciones nacionales y las transfronterizas en relación con un importante instrumento de pago electrónico, pero no con otros. Los adeudos domiciliados constituyen alrededor del 25 % de todos los pagos no realizados en efectivo en la UE. De acuerdo con las estimaciones de la Comisión, los adeudos domiciliados transfronterizos podrían, en un plazo relativamente breve, alcanzar la cifra de 250 000 millones de EUR anuales, aproximadamente. El hecho de que, a diferencia de otros medios electrónicos de pago, los adeudos domiciliados no se hallen actualmente incluidos en el ámbito de aplicación del Reglamento 2560 comporta el riesgo evidente de que se apliquen precios distintos según se trate de adeudos domiciliados nacionales o transfronterizos. En el contexto de la SEPA y la DSP, cada entidad financiera puede, discrecionalmente, establecer diferencias de precios a nivel transfronterizo. Las mayores perspectivas de beneficio bien podrían llevarles a aplicar esa estrategia. Esas diferencias de precios podrían falsear el funcionamiento de una parte sustancial del mercado de pagos de la UE, perpetuando así la actual fragmentación con arreglo a las fronteras nacionales. De no equipararse los precios de los adeudos domiciliados transfronterizos y nacionales, no habrá incentivos para que los proveedores de servicios de pago adopten con rapidez las modernas y eficientes infraestructuras de la SEPA, dado que cualquier coste podrá repercutirse en los consumidores y las empresas. 2.2. Escasa eficiencia de los pagos transfronterizos, condiciones de competencia desiguales e incremento de los costes de los pagos como consecuencia de las obligaciones de información estadística sobre los pagos La legislación comunitaria y los actos del Banco Central Europeo imponen a los Estados miembros la obligación de recopilar datos estadísticos a efectos de la balanza de pagos. Ahora bien, la metodología adoptada por los Estados miembros varía. Cabe clasificar en dos grandes categorías los métodos utilizados, a saber: – sistemas basados en declaraciones directas y encuestas , en los que la información se recaba directamente de las empresas y familias residentes que participan en la actividad económica; – sistemas basados en liquidaciones (pagos), en los que la información se recaba a través de intermediarios, esto es, los bancos que ejecutan las órdenes de pago. El Reglamento 2560 estableció una exención de las obligaciones de información estadística sobre los pagos a efectos de la balanza de pagos por lo que respecta a los importes inferiores a 12 500 EUR. Esa exención aceleró la transición a sistemas basados en la declaración directa, dado que no se aplica umbral alguno cuando se utiliza tal método. A comienzos de 2008, 14 Estados miembros se servían de declaraciones directas o encuestas para recopilar los datos estadísticos de la balanza de pagos, en tanto que 13 recurrían a la información estadística basada en los pagos. Seis de los países de este último grupo decidieron elevar el umbral a 50 000 EUR con carácter voluntario, en tanto que los siete restantes siguieron aplicando el umbral de 12 500 EUR. Siete de los 13 países que utilizan la información sobre los pagos están actualmente adoptando el método de recopilación de datos a partir de declaraciones directas o encuestas, o preparando la adopción de dicho método. Los sistemas de información estadística difieren entre esos 13 Estados miembros, lo que afecta gravemente a la eficiencia de los sistemas de pago de la UE, ya que significa que, en muchos casos, el tratamiento directo plenamente automatizado de los pagos transfronterizos superiores al umbral de exención puede resultar imposible. De acuerdo con las estimaciones efectuadas por las asociaciones bancarias nacionales, alrededor del 50 % de los pagos sujetos a declaración exigen intervención manual, lo que comporta un aumento significativo de los costes y del tiempo necesario para su tratamiento. Así pues, la información sobe los pagos a efectos de la balanza de pagos posee indiscutiblemente una dimensión comunitaria, puesto que ese método de recopilación de datos constituye un obstáculo a la creación del mercado interior de pagos y perpetúa la distinción impuesta, por razones administrativas, entre pagos nacionales y transfronterizos. Desde la perspectiva de la competencia, toda distinción entre pagos efectuados dentro de un mismo Estado miembro y pagos efectuados de un Estado miembro a otro crea condiciones desiguales para los proveedores de servicios de pago radicados en Estados miembros diferentes. Asimismo, restringe la competencia, al crear barreras de acceso que pueden resultar excesivas para ciertas categorías de proveedores de servicios de pago. La carga que representa la obligación de información y el mantenimiento de la correspondiente infraestructura incide de manera significativa en los costes de las transferencias. A título de ejemplo, de acuerdo con las estimaciones de la Asociación Bancaria Italiana, el coste directo de la información a efectos de la balanza de pagos es de 3,40 EUR, aproximadamente, por cada transferencia transfronteriza. Los cálculos efectuados por el sector bancario español arrojan resultados similares (alrededor de 3 EUR por transferencia). Por otra parte, es probable que la utilidad y exactitud de la información basada en los pagos vaya progresivamente disminuyendo. Cuando el proyecto SEPA esté plenamente en marcha, los datos sobre pagos dejarán de reflejar, en muchos casos, las operaciones económicas subyacentes, dado que los operadores económicos podrán efectuar todos sus pagos a través de una cuenta no necesariamente situada en el Estado miembro en el que ellos estén físicamente radicados. Ello puede a su vez incidir en la fiabilidad de los datos de la balanza de pagos procedentes de la información basada en los pagos y utilizados en la UE con diversas finalidades, por ejemplo, en la preparación de negociaciones comerciales o en la incoación de procedimientos de déficit excesivo. 2.3. Ausencia de referencia expresa a las autoridades competentes nacionales encargadas de la aplicación del Reglamento y a los organismos extrajudiciales para la resolución de los litigios derivados del Reglamento. Todos los Estados miembros cuentan con organismos extrajudiciales para dirimir las reclamaciones de los consumidores No obstante, en algunos Estados miembros esos organismos declinan tramitar las reclamaciones relacionadas con el Reglamento 2560, aduciendo su falta de competencia al respecto con arreglo a su ordenamiento jurídico nacional. El resultado es que, en algunos países, el denunciante sigue teniendo que acudir a los tribunales para obtener reparación. Para un cliente domiciliado en otro Estado, esta vía no sólo presenta dificultades sino que es de dudosa eficacia en términos de costes/beneficios. Por lo que respecta a las autoridades competentes, la mayoría de Estados miembros han comunicado a la Comisión, extraoficialmente, la identidad de las mismas. Con todo, se han dado casos de Estados miembros que han rehusado ocuparse de un problema general de aplicación incorrecta del Reglamento, alegando que no están legalmente obligados a ello. 3. Objetivos El objetivo general de la revisión del Reglamento es la realización de un mercado interior de servicios de pago en euros, en el que exista una competencia real y no se haga distinción entre pagos transfronterizos y pagos nacionales, lo que se considera redundará en importantes ahorros y ventajas para la economía europea en su conjunto. Con vistas a la consecución de este objetivo general, se han definido los tres objetivos operativos siguientes: 1) eliminar los obstáculos administrativos que dificultan el funcionamiento eficiente del mercado interior de pagos; 2) hacer extensiva a los adeudos domiciliados la garantía de igualdad de precios entre pagos nacionales y pagos transfronterizos; y 3) garantizar la coherencia de la normativa europea relativa a los pagos y su aplicabilidad en los Estados miembros. Ello permitiría, a medio plazo, la consecución de los objetivos específicos , consistentes en alentar y facilitar la utilización de los servicios electrónicos de pago transfronterizo por parte de consumidores y empresas; garantizar la igualdad de condiciones desde la perspectiva de la competencia, potenciar la seguridad jurídica en relación con los pagos en euros no efectuados en efectivo; y reducir los costes de los pagos para los consumidores, las empresas y los proveedores de servicios de pago europeos. 4. Repercusiones 4.1. Repercusiones de la extensión del ámbito de aplicación a los adeudos domiciliados Las opciones, por lo que se refiere a la posibilidad de extender el ámbito de aplicación del Reglamento a los adeudos domiciliados, son las siguientes: 1) no extender el ámbito de aplicación del Reglamento a los adeudos domiciliados; 2) alentar al sector a la autorregulación y/o recomendar a los Estados miembros que adopten disposiciones; y 3) hacer extensivo el ámbito de aplicación del Reglamento a los adeudos domiciliados mediante la adopción de disposiciones legislativas. Con arreglo a la opción 1, los proveedores de servicios de pago tienen la posibilidad de fijar precios distintos para los adeudos domiciliados nacionales y los transfronterizos. Numerosos proveedores de servicios de pago se acogerán a esa posibilidad, impidiendo, probablemente, que los adeudos domiciliados desarrollen plenamente su potencial transfronterizo (se utilizarán otros instrumentos de pago regulados) y limitando las ventajas sociales del mercado interior de pagos (pagos a bajo precio). Con arreglo a la opción 2, se alienta al sector de los pagos a aplicar, mediante la autorregulación, los mismos precios a los adeudos domiciliados nacionales y a los transfronterizos. Alternativamente, o de forma paralela, la Comisión formularía una recomendación a los Estados miembros, invitándoles a equiparar las comisiones. Dado que, con toda probabilidad, la equiparación de las comisiones únicamente se aplicará en algunos Estados miembros y/o bancos, persistirá la fragmentación del mercado de pagos de la UE. Las ventajas sociales del mercado interior seguirían estando por debajo de su potencial. En el caso de la opción 3, los precios cobrados en los adeudos domiciliados de carácter nacional o transfronterizo serían los mismos en cada Estado miembro. Los consumidores estarían protegidos frente a una posible discriminación en los precios aplicados a los adeudos domiciliados transfronterizos. Aún mayores serían las ventajas para las empresas europeas, pues las empresas son también beneficiarias de los pagos. La equiparación de los precios haría que los costes de las operaciones de pago de las empresas fueran iguales, con independencia del lugar en que se halle el ordenante. 4.2. Repercusiones en lo que respecta a las obligaciones de información a efectos de la balanza de pagos En relación con las obligaciones de información a efectos de la balanza de pagos, las posibles opciones son las siguientes: 1) mantener el actual umbral de exención de 12 500 EUR; 2) crear, en el marco de la SEPA y con carácter voluntario, una «comunidad» de prestación de servicios opcionales adicionales (AOS), que permitiría seguir recopilando datos estadísticos sobre los pagos; 3) exhortar a los Estados miembros a introducir ajustes con carácter voluntario; y 4) abordar el tema de las obligaciones de información a efectos de la balanza de pagos mediante legislación, con tres posibles subopciones: 4a) elevar el umbral de las operaciones exentas a 50 000 EUR; 4b) suprimir las obligaciones de información a efectos de la balanza de pagos a que están sujetos los proveedores de servicios de pago; y 4c) elevar el umbral de las operaciones exentas a 50 000 EUR y, en una segunda fase, eliminar las citadas obligaciones de información antes de enero de 2012. Con arreglo a la opción 1, persisten las condiciones de competencia desiguales entre proveedores de servicios de pago, y las obligaciones de información sobre los pagos transfronterizos merman la eficiencia del mercado interior de pagos. Los consumidores y las empresas de los 13 Estados miembros que mantengan la obligación de información seguirán enfrentándose a comisiones más elevadas (ya sea directamente, por el precio de los servicios de pago, ya indirectamente, por el incremento de las comisiones de gestión de cuentas y/u otras comisiones conexas). La opción 2 permitiría mantener la información estadística sobre los pagos en el marco de la SEPA y automatizar el tratamiento de los pagos. Reduciría los costes de la información sobre los pagos y elevaría el umbral de las operaciones exentas a 50 000 EUR en los Estados miembros que participasen voluntariamente. Con todo, los costes fijos que comporta el mantenimiento de la infraestructura de información seguirían representando una importante carga financiera para los bancos, y las diferencias en el tratamiento de los pagos nacionales y los transfronterizos perdurarían. No se tendría acceso, además, a los datos sobre pagos procedentes de Estados miembros no participantes (al no venirles impuesto, la mayoría de Estados miembros no se adheriría al grupo del AOS). En el caso de la opción 3, los efectos negativos descritos en relación con la opción 1 quedarían algo atenuados, si bien la medida en que desaparecieran dependería de la reacción de los Estados miembros. Si el umbral de las operaciones exentas se elevara a 50 000 EUR (opción 4a), se lograría una mayor homogeneidad entre los Estados miembros de la UE por efecto de un menor falseamiento de la competencia, al menos en lo referente a los pagos minoristas. El mantenimiento de las obligaciones de información seguiría, no obstante, constituyendo un importante obstáculo a los pagos transfronterizos. En la opción 4b el coste de los pagos se reduciría el máximo posible, no se distinguiría administrativamente entre pagos nacionales y transfronterizos, y se garantizarían las mismas condiciones de competencia a todos los proveedores de servicios de pago. El uso de servicios de pago transfronterizos se facilitaría, especialmente por lo que respecta a las empresas. La opción 4c presentaría las mismas ventajas que la opción 4b, con la única diferencia de que, tras una primera fase en la que se elevaría el umbral de las operaciones exentas, las obligaciones de información a efectos de la balanza de pagos se eliminarían gradualmente. De este modo, los responsables de compilar dicha información podrían adecuar progresivamente sus métodos de recogida de datos a los cambios, reduciendo así al mínimo la incidencia sobre la calidad de las estadísticas de la balanza de pagos. 4.3. Consecuencias en lo que respecta a las autoridades competentes y a la resolución extrajudicial de litigios En cuanto a las autoridades competentes y los organismos extrajudiciales de resolución de litigios, las opciones son: 1) no designar ninguna autoridad ni organismo extrajudicial de resolución de litigios, y 2) designar autoridades competentes y organismos extrajudiciales de resolución de litigios que se ocupen de cuanto se relacione con la aplicación del Reglamento. En el caso de la opción 1, la ausencia de una vía clara de obtener reparación de manera rápida y económica iría en detrimento del consumidor y de la eficiencia del mercado interior de pagos. Crearía, además, una incoherencia jurídica entre la DSP y el Reglamento, y generaría confusión en el caso de pagos sujetos a ambos actos legislativos. Por lo que se refiere a las autoridades competentes, la ausencia de un organismo administrativo claramente designado que supervise la aplicación del Reglamento entorpecería y dificultaría enormemente la labor de la Comisión a la hora de corregir las interpretaciones erróneas o las deficiencias del mercado conexas a dicha aplicación. En el caso de la opción 2, se pediría a los Estados miembros que indicaran qué autoridades competentes asumirían la responsabilidad de la correcta aplicación del Reglamento a escala nacional. Los consumidores y las empresas podrían limitar los costes legales de una intervención judicial y acelerar la resolución de los litigios derivados de operaciones de pago mediante procedimientos de arbitraje y de conciliación. 5. Conclusiones Las opciones más idóneas, desde la óptica de la política comunitaria, son las siguientes: 1) ampliación del ámbito del Reglamento a los adeudos domiciliados; 2) eliminación gradual de las obligaciones de información sobre los pagos de aquí a enero de 2012; y 3) designación de autoridades competentes y organismos extrajudiciales de resolución de litigios. El texto de la propuesta de Reglamento modificado se adaptará a la formulación y las definiciones de la DSP, al objeto de garantizar la claridad y la coherencia jurídica entre ambos actos legislativos. ET (...PICT...)|EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON| Brüssel, 13.10.2008 SEK(2008) 2599 KOMISJONI TALITUSTE TÖÖDOKUMENT Lisatud dokumendile: Ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus välismaksete kohta ühenduses MÕJU HINDAMISE KOMMENTEERITUD KOKKUVÕTE {COM(2008) 640} {SEC(2008) 2598} 1. Sissejuhatus Maksesüsteemide sujuv ja tõhus toimimine on siseturu jaoks hädavajalik. Tõhusad maksesüsteemid on Euroopa konkurentsivõime, majandustehingute hõlbustamise ja rahapoliitika elluviimise seisukohalt süsteemse tähtsusega. ELi makseturgude lõimumine määrati 2000. aastal kindlaks ühe põhimeetmena Lissaboni tegevuskava eesmärkide saavutamiseks. Majandus- ja rahaliidu loomisel ilmnes vajadus nüüdisaegse, stabiilse ja tõhusa makseinfrastruktuuri järele, mis oleks abiks ELi-siseste elektrooniliste välismaksete tegemisel. Kuna makseteenuste pakkujad ei ole teinud algatusi vajalike üleeuroopaliste maksete töötlemise infrastruktuuride väljaarendamiseks ja välismaksetasude alandamiseks, otsustas komisjon võtta meetmeid. Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EÜ) nr 2560/2001 eurodes tehtavate välismaksete kohta (edaspidi „määrus 2560”) jõustus 31. detsembril 2001. Määrust kohaldatakse kuni 50 000 euro suuruste kreeditkorraldusega tehtavate maksete, pangaautomaatidest sularaha väljavõtmise ja kaardimaksete kohta. Määrus tagab, et elektroonilise eurovälismakse kulud on tarbija jaoks samad mis liikmesriigisisese euromakse puhul. Määrust 2560 võib käsitleda euromaksete integreeritud turu loomise avalöögina. Käesolev mõju hindamine tugineb ulatuslikule ettevalmistavale tööle ja komisjoni peetud konsultatsioonidele ning järgib 2008. aasta veebruaris Euroopa Parlamendile ja nõukogule esitatud, määruse (EÜ) nr 2560/2001 (eurodes tehtavate välismaksete kohta) kohaldamist käsitleva aruande järeldusi. Aruandes tõsteti seoses määrusega esile kolme peamist probleemi, mida mõju hindamises üksikasjalikult käsitletakse. Need on: – piiriüleste korralduste puhul kõrgete tasude, turu killustumise ja ebaühtlase õiguskorra risk; – välismaksete vähene efektiivsus , ebavõrdsed võimalused ja maksete kõrgemad kulud, mis tulenevad arvelduspõhise statistilise aruandluse kohustustest ; – määruse kohaldamise eest vastutavate riiklike pädevate asutuste ja määrusega seotud vaidluste kohtuvälise õiguskaitseorganite puudumine. Peale selle võetakse käesolevas mõju hindamises arvesse finantsteenuste jaeturgude hiljutist arengut, sealhulgas ühtse euromaksete piirkonna (SEPA) järkjärgulist kujunemist, ja komisjoni kohustust viia määruse tekst vastavusse makseteenuste direktiiviga (Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2007/64/EÜ makseteenuste kohta siseturul). 2. Probleemi määratlus 2.1. Piiriüleste otsekorralduste puhul kõrgete tasude, turu killustumise ja vastuolulise õiguskorra risk Määruse 2560 vastuvõtmise ajal piiriüleseid otsekorraldusi ei kasutatud. Sellepärast määruse reguleerimisala neid ei hõlma. Makseteenuste direktiiviga nähakse aga ette vajalik õigusraamistik, mis võimaldab piiriüleste otsekorralduste kasutuselevõtmist. Kui otsekorraldused jäetaks läbivaadatud määruse reguleerimisalast välja, oleks tulemuseks siseturu tõsine ebaühtlus, sest erinevalt teistest makseviisidest võiksid kõnealusel tähtsal elektroonilisel maksevahendil sel juhul olla piiriüleste ja riigisiseste tehingute puhul eri hinnad. Otsekorraldused moodustavad ELis ligikaudu 25 % kõikidest sularahata maksetehingutest. Komisjoni hinnangul võib piiriüleste otsekorralduste maht suhteliselt varsti ulatuda ligikaudu 250 miljardi euroni aastas. Asjaolu, et erinevalt teistest elektroonilistest maksevahenditest ei ole otsekorraldused praegu määrusega 2560 hõlmatud, kätkeb ilmselget riski, et riigisiseste ja piiriüleste otsekorralduste suhtes võidakse kohaldada eri hindu. Igal finantsasutusel on SEPA ja makseteenuste direktiivi kontekstis õigus kohaldada piiriüleste teenuste suhtes riigisisestest teenustest erinevaid hindu. Suuremad kasumivõimalused võivad neid väga tõenäoliselt mõjutada sellist strateegiat kasutama. Hinnaerinevus võib moonutada ELi makseturu olulise osa toimimist ja kinnistada turu praeguse killustatuse riikide vahel. Kui piiriüleste ja riigisiseste otsekorralduste hindu ei võrdsustata, puudub makseteenuste osutajatel stiimul kiiresti üle minna nüüdisaegsetele ja kulutõhusatele SEPA infrastruktuuridele, sest kõik kulud on võimalik tarbijatelt ja ettevõtetelt tagasi saada. 2.2. Välismaksete vähene efektiivsus, ebavõrdsed võimalused ja maksete suuremad kulud, mis tulenevad arvelduspõhise statistilise aruandluse kohustustest Ühenduse õigusaktide ja Euroopa Keskpanga aktidega nõutakse liikmesriikidelt maksebilansistatistika kogumist. Liikmesriikides kasutusele võetud metoodika on aga mitmekesine. Kasutatavad meetodid võib liigitada kahte suurde klassi: – otsesel aruandlusel ja vaatlusel põhinevad süsteemid, mille puhul teave kogutakse otse residentidest ettevõtetelt ja majandustegevusse kaasatud kodumajapidamistelt; – arveldustel (maksetel) põhinevad süsteemid, mille puhul teave kogutakse vahendajate, st maksekorraldusi täitvate pankade kaudu. Määrusega 2560 vabastati maksebilansistatistika esitamise kohustusest kuni 12 500 euro suurused pangaarveldused. See kiirendas üleminekut otsearuandlusel põhinevatele süsteemidele – nimetatud meetodi korral künnist ei kohaldata. Maksebilansistatistika koostamiseks kasutas 2008. aasta alguses otsearuandlust/ vaatlust 14 liikmesriiki, arvelduspõhist maksebilansi aruandlust aga 13 liikmesriiki. Viimastest kuus otsustasid vabatahtlikult tõsta künnist 50 000 euroni, ülejäänud seitse aga jätkasid 12 500 euro suuruse künnise kohaldamist. Arvelduspõhist aruandlust kasutavast 13 riigist seitse on üle minemas või kavandamas üleminekut otsese aruandluse/vaatluse kogumismeetodile. Statistilise aruandluse korraldus on nendes 13 liikmesriigis erinev. See mõjutab tõsiselt ELi maksesüsteemide tõhusust, sest see tähendab, et paljudel juhtudel ei pruugi vabastuskünnist ületavate välismaksete täielikult automatiseeritud otsetöötlemine olla võimalik. Riikide pangaliitude hinnangul nõuab ligikaudu 50 % aruandluskohustusega hõlmatud makseid käsitsi sekkumist, mis suurendab oluliselt töötlemise kulusid ja aega. Seega on arvelduspõhisel maksebilansi aruandlusel selge ELi poliitikamõõde, sest kõnealune meetod tõkestab maksete siseturu loomist ning kinnistab riigisiseste ja välismaksete eristamist. Konkurentsi seisukohalt loob liikmesriikidesiseste ja vaheliste maksete eristamine eri liikmesriikides asuvatele makseteenuste pakkujatele ebavõrdsed tingimused. Peale selle piirab see konkurentsi turule sisenemise tõkete näol, mis võivad teatavate makseteenuste pakkujate jaoks osutuda liiga kõrgeks. Aruandluskoormus ja aruandluse infrastruktuuri käigushoidmise koormus mõjutab oluliselt kreeditkorraldusega tehtavate maksete kulusid. Näiteks Itaalia Pangaliidu hinnangul on iga kreeditkorraldusega tehtava välismakse puhul maksebilansi aruandluse otsene kulu ligikaudu 3,40 eurot. Hispaania pangandussektori arvutused annavad sarnase tulemuse (ligikaudu 3 eurot kreeditkorraldusega tehtava ülekande kohta). Peale selle võib arvelduspõhise aruandluse kasulikkus ja täpsus järk-järgult väheneda. Kui SEPA projekt on täielikult rakendatud, ei peegelda maksete andmed sageli enam nende aluseks olevaid majandustehinguid, sest majandustegevuses osalejad saavad teha kõik maksed ühe konto kaudu, mis ei pruugi asuda samas liikmeriigis, kus on majandustegevuses osaleja füüsiline asukoht. See võib omakorda mõjutada arvelduspõhise aruandluse kaudu esitatud ja ELi tasandil mitmel otstarbel, näiteks kaubandusläbirääkimisteks valmistumisel või ülemäärase eelarvepuudujäägi menetluste algatamisel kasutatavate maksebilansiandmete usaldusväärsust. 2.3. Selgesõnalise viite puudumine riikide pädevatele asutustele, kes vastutavad määruse kohaldamise eest, ja määrusega seotud vaidluste kohtuvälise lahendamise organitele Tarbijate kaebusi käsitlevad kohtuvälised õiguskaitseorganid on olemas kõikides liikmesriikides. Mõnes liikmesriigis keelduvad nad aga käsitlemast määrusega 2560 seotud kaebusi, põhjendades seda sellega, et neil ei ole selleks oma riigi õigussüsteemis volitust. Seetõttu peab kaebuse esitaja kahju hüvitamiseks mõnes riigis siiski kohtusse pöörduma. Teises riigis elavale kliendile tekitab see raskusi ning sellise lahenduse kulud võivad ületada saadava tulu. Seoses pädevate asutustega on enamik liikmesriike komisjonile oma vastutavast pädevast asutusest mitteametlikult teatanud. Mõnes olukorras aga, kus on avastatud määruse ebaõige kohaldamisega seonduv üldine probleem, on mõni liikmesriik keeldunud probleemi lahendamast, väites, et ta pole selleks juriidiliselt kohustatud. 3. Eesmärgid Määruse läbivaatamise üldine eesmärk on saavutada euromakseteenuste siseturg, kus valitseb tõhus konkurents ja kus ei eristata välis ja riigisiseseid makseid, tagades sel moel laiemale Euroopa majandusele olulise kokkuhoiu ja kasu. Selle üldise eesmärgi saavutamiseks on seatud kolm tegevuseesmärki : 1) kõrvaldada maksete siseturu tõhusat toimimist takistavad haldustõkked, 2) laiendada riigisiseste ja välismaksete võrdsete hindade tagatist ka otsekorraldustele ja 3) tagada Euroopa makseid käsitlevate õigusaktide ühtsus ja kohaldatavus liikmesriikides. Keskmises perspektiivis viiks see konkreetsete eesmärkide saavutamiseni, millega püütakse ergutada ja edendada elektrooniliste välismakseteenuste kasutamist tarbijate ja ettevõtete hulgas, tagada võrdsed konkurentsivõimalused, suurendada eurodes tehtavate sularahata maksetega seotud õiguskindlust ja vähendada maksete kulusid Euroopa tarbijatele, ettevõtetele ja makseteenuste osutajatele. 4. Mõju 4.1. Reguleerimisala otsekorraldustele laiendamisega seotud mõju Seoses määruse reguleerimisala laiendamisega otsekorraldustele on kolm valikuvõimalust: 1) mitte laiendada määruse reguleerimisala otsekorraldustele, 2) ergutada sektori iseregulatsiooni ja/või soovitada liikmesriikidel võtta reguleerivaid meetmeid ning 3) laiendada määruse reguleerimisala õigusaktide abil nii, et see hõlmaks otsekorraldusi. Valikuvõimaluse 1 puhul on teenuseosutajatel võimalus kehtestada riigisisestele ja piiriülestele otsekorraldustele eri hinnad. Paljud neist tõenäoliselt teevadki seda. Seetõttu otsekorraldused tõenäoliselt ei saavuta oma täielikku piiriülest potentsiaali (kasutataks muid, reguleeritud maksevahendeid) ja väheneks sotsiaalne kasu (maksete madalamad hinnad) maksete siseturul. Valikuvõimaluse 2 puhul ergutatakse makseteenustesektori iseregulatsiooni abil kehtestama riigisisestele ja piiriülestele otsekorraldustehingutele samad hinnad. Alternatiivina või paralleelselt teeks komisjon liikmesriikidele soovituse, milles ta kutsub üles tasusid võrdsustama. Tasude võrdsustamine laieneks kõige tõenäolisemalt vaid mõnele liikmesriigile ja/või pangale ning seega jääb ELi maksete turg endiselt killustatuks. Siseturu saadav sotsiaalne kasu oleks ikkagi potentsiaalsest väiksem. Valikuvõimaluse 3 puhul on riigisiseste ja piiriüleste otsekorralduste hinnad igas liikmesriigis samad. Tarbijad oleksid kaitstud piiriüleste otsekorralduste võimaliku diskrimineeriva hinnakujunduse eest. Euroopa ettevõtted saaksid veelgi rohkem kasu, sest ettevõtted on ka maksete saaja rollis. Hindade võrdsustumisel oleksid maksetehingute kulud ettevõtete jaoks samad olenemata maksja asukohast. 4.2. Maksebilansi aruandlusega seotud mõju Maksebilansi aruandlusega seoses on valikuvõimalused järgmised: 1) säilitada kehtiv vabastuskünnis 12 500 eurot, 2) luua SEPA all täiendavalt vabatahtlik teenusühendus, mis võimaldaks jätkata arvelduspõhise statistika kogumist, 3) ergutada liikmesriike tegema vabatahtlikke kohandusi ja 4) lahendada maksebilansi aruandluse probleemid õigusaktide abil, milleks on omakorda kolm valikuvõimalust: 4a) tõsta vabastuskünnis 50 000 euroni, 4b) tühistada makseteenuste osutajatele pandud maksebilansi aruandluse kohustused ning 4c) tõsta vabastuskünnis 50 000 euroni ja teises etapis kaotada arvelduspõhine maksebilansi aruandlus 2012. aasta jaanuariks. Valikuvõimaluse 1 korral jäävad alles makseteenuste osutajate ebavõrdsed konkurentsivõimalused ja maksete siseturu tõhusust piiraks välismaksete aruandlus. Nende 13 liikmesriigi tarbijatele ja ettevõtetele, kus aruandlus säilib, jäävad kehtima kõrgemad tasud (kas otseselt, makseteenuste hinnakujunduse kaudu või kaudselt, kõrgemate kontoteenindustasude ja/või muude seonduvate tasude näol). Valikuvõimaluse 2 puhul on võimalik jätkata maksepõhist statistilist aruandlust SEPA keskkonnas ja maksete automatiseeritud töötlemist. See vähendaks arvelduspõhise aruandluse kulusid ja tõstaks vabatahtlikult osalevate liikmesriikide vabastuskünnise 50 000 euroni. Aruandluse infrastruktuuri alalhoidmise püsikulud jääksid aga ikkagi pankade jaoks oluliseks finantskoormuseks ning säiliks riigisiseste ja välismaksete erinev kohtlemine. Ka mitteosalevatest liikmesriikidest (enamik liikmesriike ei ühineks vabatahtliku teenusühendusega, sest neil ei ole seda vaja) lähtuvate maksete andmed ei oleks kättesaadavad. Valikuvõimaluse 3 korral oleks esimeses kirjeldatud negatiivne areng mõnevõrra leebem, kuid leevendumise ulatus oleneks liikmesriikide reaktsioonist. Kui vabastuskünnis tõstetakse 50 000 euroni (valikuvõimalus 4a), saavutataks ELi liikmesriikide vahel suurem homogeensus, sest vähemalt jaemaksete puhul väheneksid konkurentsimoonutused. Allesjääv aruandluskohustus kätkeks aga siiski olulist tõket välismaksetele. Valikuvõimaluse 4b korral väheneksid maksete kulud suurimal võimalikul määral, riigisiseste ja välismaksete halduslik eristamine kaoks ning saavutataks võrdsed konkurentsivõimalused makseteenuste pakkujatele. Hõlbustataks välismakseteenuste kasutamist, eriti ettevõtetele. Valikuvõimalusega 4c kaasneks samasugune kasu nagu valikuvõimalusega 4b; ainsaks erinevuseks oleks maksebilansistatistika nõuete järkjärguline kaotamine pärast esialgset etappi, mille jooksul tõstetaks aruandluse künnist. See võimaldaks maksebilansistatistika koostajatel kohandada oma andmekogumismeetodid vajalike muutustega järk-järgult, minimeerides sel moel mõju maksebilansistatistika kvaliteedile. 4.3. Pädevate asutuste ja kahju kohtuvälise hüvitamisega seotud mõju Pädevate asutuste ja kohtuväliste kahju hüvitamise organitega seotud valikuvõimalused on järgmised: 1) pädevaid asutusi ja kohtuväliseid kahju hüvitamise organeid mitte määrata ja 2) määrata määrusest tulenevates küsimustes pädevad asutused ja kohtuvälised kahju hüvitamise organid. Valikuvõimaluse 1 puhul oleks kiire ja kulutõhusa hüvitamise võimaluse puudumine tarbijaile kahjulik ja piiraks maksete siseturu tõhusust. See tekitaks makseteenuste direktiivi ja määruse vahel juriidilise vastuolu ja põhjustaks segadusi maksete puhul, mis kuuluvad mõlema õigusakti reguleerimisalasse. Seoses pädevate asutustega muudaks määruse kohaldamise üle selgelt järelevalvet teostama määratud haldusorgani puudumine määruse kohaldamisega seotud võimalike väärtõlgenduste või turuhäirete lahendamise komisjoni jaoks palju aeganõudvamaks ja raskemaks. Valikuvõimaluse 2 puhul palutaks liikmesriikidel teatada, millised pädevad asutused vastutaksid määruse õige kohaldamise eest riigi tasandil. Tarbijatel ja ettevõtetel oleks võimalus piirata kohtuliku sekkumise kulusid ja kiirendada maksevaidluste lahendamist vahekohtu ja lepitusmenetluse teel. 5. Järeldused Ühenduse poliitika seisukohalt on eelistatavad järgmised valikuvõimalused: 1) määruse 2560 reguleerimisala laiendamine otsekorraldustele; 2) maksepõhiste aruandluskohustuste järkjärguline kaotamine 2012. aasta jaanuariks ja 3) pädevate asutuste ja kohtuväliste kahju hüvitamise organite määramine. Kavandatud määrusemuudatus ühtlustataks makseteenuste direktiivis kasutatud sõnastuse ja mõistetega, et tagada kahe õigusakti õiguslik kooskõla ja selgus. FR (...PICT...)|COMMISSION DES COMMUNAUTÉS EUROPÉENNES| Bruxelles, le 13.10.2008 SEC(2008) 2599 DOCUMENT DE TRAVAIL DES SERVICES DE LA COMMISSION Document accompagnant la proposition de règlement du Parlement européen et du Conseil concernant les paiements transfrontaliers dans la Communauté RÉSUMÉ DE L'ANALYSE D'IMPACT {COM(2008) 640} {SEC(2008) 2598} 1. Introduction Un fonctionnement harmonieux et efficace des systèmes de paiement est indispensable au marché intérieur. Des systèmes de paiement efficaces revêtent une importance systémique pour la compétitivité de l’Europe, la facilitation des opérations économiques et la conduite de la politique monétaire. L’intégration des marchés de paiements de l’Union européenne fait partie des mesures clés définies en 2000 pour réaliser les objectifs de l’agenda de Lisbonne. Le lancement de l’Union économique et monétaire (UEM) a mis en évidence la nécessité d’une infrastructure de paiements moderne, stable et efficace pour faciliter les paiements électroniques transfrontaliers à l'intérieur de l'Union européenne. Le secteur des paiements n’ayant pris aucune mesure pour développer les infrastructures de traitement paneuropéennes nécessaires et réduire le prix des paiements transfrontaliers, la Commission a décidé d’agir. Le règlement (CE) nº 2560/2001 du Parlement européen et du Conseil concernant les paiements transfrontaliers en euros (ci-après «le règlement nº 2560») est entré en vigueur le 31 décembre 2001. Il s’applique aux virements, aux retraits dans les distributeurs automatiques et aux paiements électroniques (notamment par carte) en euros d’un montant maximal de 50 000 EUR. Ainsi, un particulier qui effectue un paiement électronique transfrontalier en euros est assuré de payer le même prix que s’il effectuait un paiement équivalent en euros dans son pays. Le règlement nº 2560 peut être considéré comme l'acte de naissance d’un marché intégré des paiements en euros. La présente analyse d’impact se fonde sur les vastes travaux préparatoires et les consultations exhaustives menés par la Commission. Elle suit en outre les conclusions du rapport de février 2008 remis au Parlement européen et au Conseil sur l’application du règlement (CE) nº 2560/2001 concernant les paiements transfrontaliers en euros. Ce rapport a recensé trois grands problèmes, exposés en détail dans l’analyse d’impact: – le risque de frais élevés, la fragmentation du marché et l’incohérence du régime juridique en ce qui concerne les prélèvements transfrontaliers ; – le caractère peu efficace des paiements transfrontaliers, les conditions de concurrence inégales et l’augmentation des coûts des paiements résultant des obligations de déclarations statistiques des règlements ; – l'absence d' autorités compétentes nationales chargées d'appliquer le règlement et d’ organismes de résolution extrajudiciaire des litiges qui s’y rapportent. De plus, l’analyse d’impact tient compte des évolutions récentes des marchés financiers de détail, notamment l’émergence progressive de l’espace unique de paiement en euros (SEPA), et de l’engagement de la Commission d’harmoniser le libellé du règlement avec celui de la directive sur les services de paiement (directive 2007/64/CE du Parlement européen et du Conseil concernant les services de paiement dans le marché intérieur). 2. Définition du problème 2.1. Prélèvements transfrontaliers: risque de frais élevés, fragmentation du marché et incohérence du régime juridique Au moment de l’adoption du règlement nº 2560, les prélèvements transfrontaliers n’existaient pas. Le règlement ne pouvait donc pas en tenir compte. Toutefois, la directive sur les services de paiement fournit le cadre juridique nécessaire pour transformer les prélèvements transfrontaliers en réalité. Si les prélèvements n’étaient pas inclus dans le champ d’application du règlement révisé, il en résulterait une incohérence grave sur le marché intérieur: en effet, l’application de tarifs différents aux opérations transfrontalières et aux opérations nationales ne serait autorisée que pour ce seul instrument important de paiement électronique. Les prélèvements représentent environ 25 % de toutes les opérations de paiement (hors espèces) dans l’Union européenne. Selon les estimations de la Commission, la valeur des prélèvements transfrontaliers pourrait atteindre assez rapidement quelque 250 milliards EUR par an. Étant donné que les prélèvements n’entrent pas actuellement dans le champ d’application du règlement nº 2560, à la différence d’autres moyens de paiement électroniques, le risque est que les prélèvements transfrontaliers soient facturés à un prix différent de celui des prélèvements nationaux. Chaque institution financière est libre, dans le cadre du SEPA et de la directive sur les services de paiement, d’appliquer des tarifs différents sur une base transfrontalière. Les perspectives de profit pourraient les inciter à adopter cette stratégie. Les différences de prix pourraient perturber le fonctionnement d'une grande partie du marché des paiements de l’Union européenne et perpétuer de ce fait sa fragmentation actuelle, par pays. En l’absence d’égalisation des tarifs des prélèvements transfrontaliers et nationaux, les prestataires de services de paiement n'auraient aucune raison d’adopter rapidement des infrastructures SEPA modernes et efficaces, puisque n’importe quel coût pourrait être répercuté sur les particuliers et les entreprises. 2.2. Inefficacité des paiements transfrontaliers, conditions de concurrence inégales et augmentation des coûts des paiements résultant des obligations de déclarations statistiques des règlements Les États membres sont tenus de collecter des statistiques sur la balance des paiements en vertu de la législation communautaire et des actes de la Banque centrale européenne. Toutefois, les méthodes de collecte varient selon les États membres. Elles peuvent être classées en deux grandes catégories: – des systèmes de déclaration directe et d’enquête , qui recueillent les informations directement auprès des entreprises et des ménages résidents participant à la vie économique; – des systèmes fondés sur les règlements (paiements), qui recueillent les informations par le truchement d’intermédiaires (les banques qui exécutent les ordres de paiement, par ex.). Le règlement nº 2560 a instauré une exemption de déclaration statistique aux fins de la balance des paiements pour les règlements inférieurs à 12 500 EUR. Cette exemption a accéléré le passage aux systèmes de déclaration directe, aucun seuil ne s’appliquant pour cette méthode. Au début de l’année 2008, 14 États membres utilisaient la déclaration directe et/ou les enquêtes pour recueillir leurs statistiques de la balance des paiements, contre treize pour la déclaration des règlements. Six pays du second groupe ont décidé de porter le seuil à 50 000 EUR sur une base volontaire, tandis que les sept autres ont maintenu le seuil de 12 500 EUR. Sept des treize pays qui utilisent la déclaration des règlements sont en passe d’adopter la méthode de collecte par déclaration directe/enquêtes, ou définissent actuellement les modalités pour le faire. Les dispositifs de déclarations statistiques varient selon les 13 États membres. L’efficacité des systèmes de paiement de l’Union européenne en est fortement compromise, puisque cela signifie que, dans de nombreux cas, le traitement entièrement automatisé des paiements transfrontaliers supérieurs au seuil d’exemption risque d’être impossible. Selon des estimations des associations bancaires nationales, environ 50 % des paiements soumis à déclaration requièrent une intervention manuelle, ce qui accroît considérablement les coûts et les délais de traitement. En conséquence, la méthode de déclaration des règlements aux fins de la balance des paiements revêt clairement une dimension communautaire, car elle entrave la création d’un marché intérieur des paiements et perpétue la distinction imposée, sur le plan administratif, entre les paiements nationaux et transfrontaliers. Du point de vue de la concurrence, la distinction entre les paiements effectués à l'intérieur et entre des États membres crée des conditions inégales pour les prestataires de services de paiement établis dans différents États membres. Elle restreint en outre la concurrence en créant des barrières à l'entrée qui pourraient décourager certaines catégories de prestataires de services de paiement. La charge que représentent l’obligation de déclaration et le maintien des infrastructures de déclaration a une incidence significative sur les coûts des virements. Ainsi, selon l’évaluation de l’association bancaire d’Italie, le coût direct d’une déclaration aux fins de la balance des paiements avoisine 3,40 EUR par virement transfrontalier. Le secteur bancaire espagnol est parvenu à des résultats similaires (environ 3 EUR par virement). De plus, l’utilité et l’exactitude des déclarations des règlements risquent de diminuer progressivement. Une fois que le SEPA aura été pleinement mis en œuvre, les données relatives aux paiements ne reflèteront plus, dans bien des cas, les opérations économiques sous-jacentes, puisque les agents économiques auront la possibilité d'effectuer tous leurs paiements à partir d’un seul compte, qui ne sera pas nécessairement situé dans l’État membre où ils se trouvent physiquement. Cela pourra, à son tour, nuire à la fiabilité des données de la balance des paiements communiquées au moyen des déclarations des règlements et utilisées à différentes fins par l’Union européenne, par exemple pour préparer des négociations commerciales ou engager des procédures de déficit excessif. 2.3. Absence de référence explicite à des autorités compétentes nationales chargées d'appliquer le règlement et à des organismes de résolution extrajudiciaire des litiges relatifs au règlement Des organismes extrajudiciaires chargés de traiter les plaintes des consommateurs existent dans tous les États membres. Néanmoins, certains de ces organismes refusent de traiter les plaintes relatives au règlement nº 2560, au motif que le système juridique national ne leur confère pas de compétences en la matière. Dans certains pays, le plaignant doit donc encore saisir la justice pour demander réparation. Pour les clients qui résident dans un autre pays, un tel recours peut causer des difficultés et s’avérer coûteux. La plupart des États membres ont communiqué officieusement à la Commission l’identité des autorités compétentes. Néanmoins, des États membres ont refusé de s’occuper de certains cas de mauvaise application du règlement au motif qu’ils n’en avaient pas l’obligation légale. 3. Objectifs L’ objectif général du réexamen du règlement est de réaliser un marché intérieur des services de paiement en euros où la concurrence soit réelle et où il n’existe aucune distinction entre paiements transfrontaliers et paiements nationaux, ce dont il résulterait des réductions de coûts et des avantages considérables pour l’ensemble de l’économie européenne. Pour y parvenir, trois objectifs opérationnels ont été définis: (1) éliminer les obstacles administratifs qui entravent le bon fonctionnement du marché intérieur des paiements, (2) étendre aux prélèvements le principe de l’égalité des prix appliqué aux paiements nationaux et transfrontaliers et (3) assurer la cohérence de la législation européenne en matière de paiements et son applicabilité aux États membres. Cela conduirait à moyen terme à la réalisation des objectifs spécifiques , à savoir encourager et faciliter l'utilisation, par les particuliers et les entreprises, des services de paiements électroniques transfrontaliers, assurer des conditions de concurrence égales, améliorer la sécurité juridique en ce qui concerne les paiements scripturaux en euros et réduire les coûts des paiements pour les consommateurs européens, les entreprises et les prestataires de services de paiement. 4. Incidences 4.1. Incidence relative à l’extension du champ d’application aux prélèvements Pour ce qui est de l’extension du champ d’application du règlement aux prélèvements, les options sont les suivantes: (1) ne pas étendre le champ d’application du règlement aux prélèvements (2) encourager l’autorégulation du secteur et/ou recommander aux États membres d’entreprendre une action réglementaire et (3) étendre le champ d'application du règlement aux prélèvements par voie légale. Dans le cadre de l’option nº 1, les prestataires de services de paiement ont la possibilité d’appliquer des prix différents aux prélèvements nationaux et transfrontaliers. Il est probable que beaucoup choisiront cette option. Par conséquent, les prélèvements ne réaliseraient probablement pas tout leur potentiel transfrontière (d'autres instruments de paiement réglementés seraient utilisés) et le marché intérieur des paiements (à bas prix) présenterait moins d’avantages pour la société. Dans le cadre de l’option nº 2, le secteur des paiements est encouragé à adopter, par l’autorégulation, des tarifs identiques pour les opérations de prélèvement nationales et transfrontalières. L’autre possibilité, qui pourrait s’ajouter à la précédente, serait que la Commission adresse une recommandation aux États membres les invitant à égaliser les frais. Cette égalisation ne serait très probablement appliquée que par certains États membres et/ou certaines banques: le marché des paiements de l'Union européenne resterait donc fragmenté. Pour la société, le marché intérieur ne serait pas aussi avantageux qu’il pourrait l’être. Dans le cadre de l’option nº 3, les frais facturés pour un prélèvement national et un prélèvement transfrontalier sont identiques au sein de chaque État membre. Les consommateurs seraient à l’abri d’une éventuelle tarification discriminatoire des prélèvements automatiques transfrontaliers. Les entreprises européennes en tireraient un avantage encore plus grand, puisqu’elles ont également le statut de bénéficiaire des paiements. Compte tenu de l’égalisation des prix, les coûts des opérations de paiement seraient identiques pour les entreprises, quel que soit le lieu où se situe le payeur. 4.2. Incidence relative aux déclarations en vue d’établir la balance des paiements Les options sont les suivantes: (1) maintenir le seuil d’exemption actuel de 12 500 EUR, (2) créer, sur la base du volontariat, un service facultatif supplémentaire (AOS) au sein du SEPA qui permettrait de poursuivre la collecte de statistiques à partir des règlements, (3) encourager les ajustements volontaires des États membres et (4) remédier aux problèmes que posent les déclarations aux fins de la balance des paiements par voie législative, selon trois sous-options: (4a) porter le seuil d’exemption à 50 000 EUR, (4b) supprimer les obligations de déclarations imposées aux prestataires de services de paiement en vue d’établir la balance des paiements, et (4c) porter le seuil d’exemption à 50 000 EUR puis, dans un deuxième temps, supprimer les déclarations en question d’ici à janvier 2012. Dans le cadre de l’option nº 1, les conditions de concurrence entre prestataires de services de paiement restent inégales et l’efficacité du marché intérieur des paiements est compromise par les déclarations relatives aux paiements transfrontaliers. Les particuliers et les entreprises résidant dans les 13 États membres où l’obligation de déclaration est maintenue continuent de payer des frais plus élevés (soit directement, par la tarification des services de paiement, soit indirectement, par des frais plus élevés de gestion de compte et/ou d’autres frais connexes). Dans le cadre de l’option nº 2, les déclarations statistiques des paiements dans le cadre du SEPA seraient maintenues, mais le traitement des paiements pourrait être automatisé. Les coûts des déclarations des règlements seraient réduits et le seuil d'exemption porté à 50 000 EUR pour les États membres volontaires. Toutefois, les coûts fixes relatifs au maintien des infrastructures de déclaration demeureraient une charge financière importante pour les banques, et le traitement différent des paiements nationaux et transfrontaliers perdurerait. Les données relatives aux paiements provenant des États membres non participants (une majorité d’États membres ne participeraient pas à l’AOS, puisqu’ils n'en ont pas l’obligation) ne seraient pas disponibles non plus. Dans le cadre de l’option nº 3, les aspects négatifs décrits dans l’option nº 1 seraient quelque peu atténués, le degré d’atténuation dépendant toutefois de la réaction des États membres. L’augmentation du seuil d’exemption à 50 000 EUR (option 4a) assurerait une plus grande homogénéité entre les États membres de l’Union européenne: les distorsions de concurrence – du moins en ce qui concerne les paiements de détail – seraient en effet réduites. Toutefois, le maintien de l’obligation de déclaration constituerait toujours un obstacle majeur pour les paiements transfrontaliers. Dans l’option 4b, les coûts des paiements seraient réduits dans toute la mesure du possible, aucune distinction administrative n’existerait entre les paiements nationaux et les paiements transfrontaliers, et les prestataires de services de paiement bénéficieraient de conditions de concurrence équitables. L’utilisation de services de paiement transfrontaliers, en particulier pour les entreprises, serait facilitée. L’option 4c présenterait les mêmes avantages que l’option 4b, la seule différence étant que les exigences en matière de balance des paiements disparaîtraient progressivement, après une phase de démarrage durant laquelle le seuil de déclaration aura été relevé. Les méthodes de collecte des données aux fins de la balance des paiements pourraient être progressivement adaptées, ce qui atténuerait les effets sur la qualité des statistiques. 4.3. Incidence relative aux autorités compétentes et aux organismes de résolution extrajudiciaire des litiges Les options sont les suivantes: (1) ne pas désigner d’autorités compétentes ni d’organismes de résolution extrajudiciaire des litiges et (2) désigner des autorités compétentes et des organismes de résolution extrajudiciaire des litiges pour traiter les questions en rapport avec le règlement. Dans le cadre de l’option nº 1, l’absence d’une voie de recours claire, rapide et économique serait préjudiciable pour le consommateur et l’efficacité du marché intérieur des paiements. Il en résulterait une incohérence juridique entre la directive sur les services de paiement et le règlement ainsi qu’une incertitude si des paiements entraient dans le champ d’application des deux actes législatifs en question. S’agissant des autorités compétentes, en l’absence d’organisme administratif clairement désigné pour superviser l’application du règlement, il serait beaucoup plus long et plus difficile pour la Commission de traiter les erreurs d’interprétation ou les dysfonctionnements du marché liés à l’application du règlement. Dans le cadre de l’option nº 2, les États membres seraient invités à indiquer quelles autorités compétentes seraient responsables de la bonne application du règlement au niveau national. Les particuliers et les entreprises auraient la possibilité de limiter les coûts juridiques d’une action judiciaire et d’accélérer, par l’intermédiaire d’un arbitre ou d’un médiateur, la résolution des litiges relatifs aux paiements. 5. Conclusions Les options privilégiées au plan communautaire sont les suivantes: (1) extension du champ d’application du règlement nº 2560 aux prélèvements; (2) suppression progressive des obligations de déclarations des paiements d’ici à janvier 2012; et (3) désignation d'autorités compétentes et d'organismes de résolution extrajudiciaire des litiges. Par souci de cohérence juridique et de clarté, la proposition de règlement modifié serait harmonisée avec le libellé et les définitions utilisés dans la directive relative aux services de paiement. HU (...PICT...)|AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA| Brüsszel, 13 .10 .2008 SEC( 2008) 2599 BIZOTTSÁGI SZOLGÁLATI MUNKADOKUMENTUM amely a következő dokumentumot kíséri: Javaslat: az Európai Parlament és a Tanács rendelete a Közösségben történő, határokon átnyúló fizetésekről A HATÁSVIZSGÁLAT ÖSSZEFOGLALÁSA {COM(2008) 640} {SEC(2008) 2598} 1. Bevezetés A fizetési rendszerek zökkenőmentes és hatékony működése elengedhetetlen a belső piac számára. A hatékonyan működő fizetési rendszerek Európa versenyképessége, a gazdasági tranzakciók gördülékennyé tétele és a monetáris politika végrehajtása szempontjából is létfontosságúak. A pénzforgalmi piacok uniós integrációját 2000-ben a lisszaboni menetrend céljainak eléréséhez szükséges egyik legfontosabb intézkedésként határozták meg. A gazdasági és monetáris unió (GMU) beindulását követően egyértelművé vált, hogy az unión belüli, határokon átnyúló fizetések kiszolgálásához korszerű, megbízható és hatékony fizetési infrastruktúrára van szükség. Mivel a fizetési ágazat nem kezdeményezte a szükséges páneurópai fizetéskezelő infrastruktúrák kialakítását, illetve nem mutatkozott hajlandónak a határokon átnyúló fizetési műveletek díjainak csökkentésére, a Bizottság a cselekvés mellett döntött. A határokon átnyúló, euróban történő fizetésekről szóló 2560/2001/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 2001. december 31-én lépett hatályba. E rendelet hatálya a legfeljebb 50 000 EUR értékű, euróban történő átutalásokra, automata pénzkiadó berendezésből történő készpénzkivétre és kártyával történő fizetésre terjed ki. Biztosítja, hogy a határokon átnyúló, euróban történő elektronikus fizetési műveletet végző fogyasztó által e szolgáltatásért fizetendő díj ne legyen magasabb annál, amelyet ugyanilyen, euróban történő műveletért a saját tagállamában kellene fizetnie. A 2560/2001/EK rendelet ezért az egységes eurofizetési piac kialakításának első lépéseként értékelhető. A hatásvizsgálat a Bizottság által végzett kiterjedt előkészítő munkálatokra és konzultációkra épül és a Bizottság által az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak a határokon átnyúló, euróban történő fizetésekről szóló 2560/2001/EK rendelet alkalmazásáról benyújtott, 2008. februári jelentés következtetéseit követi. A jelentés meghatározta a rendelettel kapcsolatos három fő problémát, amelyeket a hatásvizsgálat részletesen tárgyal. Ezek a következők: – magas díjak, a piaci széttagozódottság és a határokon átnyúló beszedésekre vonatkozó jogszabályok következetlenségének veszélye; – a határokon átnyúló fizetések alacsony hatékonysága , egyenlőtlen versenyfeltételek és a fizetéssel járó költségeknek az elszámolásalapú statisztikai adatszolgáltatásra vonatkozó kötelezettségek miatti magas szintje; – a rendelet végrehajtásáért felelős nemzeti hatóságok és a rendelettel kapcsolatos viták peren kívüli rendezéséért felelős jogorvoslati testületek hiánya. A fentieken túl a hatásvizsgálat során figyelembe vették a lakossági pénzügyi piacon tapasztalható legújabb fejleményeket, úgy is mint az egységes eurofizetési térség (SEPA) fokozatos kialakulását, valamint a Bizottság azon kötelezettségvállalását, hogy a rendelet megfogalmazását összhangba hozza a pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló irányelvvel (az Európai Parlament és a Tanács 2007/64/EK irányelve a belső piaci pénzforgalmi szolgáltatásokról). 2. A problémák meghatározása 2.1. Magas díjak, a piaci széttagozódottság és a határokon átnyúló beszedésekre vonatkozó jogszabályok következetlenségének veszélye A 2560/2001/EK rendelet elfogadásának idejében még nem léteztek határokon átnyúló beszedések, így ezek nem tartoztak a rendelet alkalmazási körébe. Azonban a pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló irányelv már létrehozza a határokon átnyúló beszedéseket lehetővé tevő jogi keretet. Ha a felülvizsgált rendelet sem rendelkezne a beszedésekről, az komoly koherenciaproblémákat jelentene a belső piacra nézve, mivel az egyik fontos elektronikus fizetőeszköz esetében különböző díjak érvényesülnének a határokon átnyúló és az egy adott tagállamon belüli tranzakciókra, míg más eszközök esetében nem. A beszedések az EU-ban végzett nem készpénzes fizetési műveletek 25 %-át teszik ki. A Bizottság becslése szerint a határokon átnyúló beszedések értéke viszonylag rövid időn belül elérheti az évenkénti 250 milliárd EUR-t. Az, hogy a beszedések – más elektronikus fizetési eszközökkel ellentétben – nem tartoznak a 2560/2001/EK rendelet hatálya alá, egyértelműen azt a veszélyt rejti, hogy a belföldi és a határokon átnyúló beszedések díja el fog térni egymástól. A SEPA és a pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló irányelv alapján a pénzintézeteknek lehetőségük van arra, hogy a határokon átnyúló szolgáltatásokért más díjakat számítsanak fel. Mivel ez a lehetőség nagyobb profittal kecsegtet, számítani lehet rá, hogy a fenti díjképzést alkalmazzák is. Az árkülönbségek megléte jelentős mértékben befolyásolná az uniós pénzforgalmi piac egyik fontos összetevőjének működését és állandósítaná a piac jelenlegi, nemzeti piacokra való tagozódását. Amíg a határokon átnyúló és a belföldi beszedési díjak nem válnak egységessé, a pénzforgalmi szolgáltatóknak nem lesz érdeke a korszerű és költséghatékony SEPA-infrastruktúrára való mielőbbi átállás, mivel költségeiket – a díjakon keresztül – a fogyasztókra és a vállalkozásokra terhelhetik. 2.2. A határokon átnyúló fizetések alacsony hatékonysága, egyenlőtlen versenyfeltételek és a fizetéssel járó költségeknek az elszámolásalapú statisztikai adatszolgáltatásra vonatkozó kötelezettségek miatti magas szintje A közösségi jogszabályok és az Európai Központi Bank előírásainak megfelelően a tagállamoknak fizetésimérleg-statisztikát (BoP) kell készíteniük. A tagállamokban alkalmazott statisztikai módszerek azonban eltérőek, és két nagy csoportba sorolhatók: – közvetlen adatszolgáltatáson és felméréseken alapuló rendszerek, amelyek adatait közvetlenül a gazdasági tevékenységet végző, adott helyen rezidens vállalkozásoktól és helyi háztartásokból gyűjtik össze; – fizetési elszámolásokon alapuló rendszerek, amelyek adatait közvetítők, azaz a fizetési megbízásokat végrehajtó bankokon keresztül gyűjtik össze. A 2560/2001/EK rendelet mentességet állapít meg a 12 500 EUR összeghatárig terjedő fizetésekre vonatkozó elszámolásalapú fizetésimérleg-statisztikákkal kapcsolatos nemzeti adatszolgáltatási kötelezettség tekintetében. Ez a rendelkezés felgyorsította a közvetlen adatszolgáltatáson alapuló rendszerekre való átállást, mivel e módszer esetében nincs az összeghatárra vonatkozó korlátozás. 2008 elején 14 tagállamban alkalmazták a közvetlen adatszolgáltatás/felmérések módszerét a fizetésimérleg-statisztikák összeállításához, míg a többi 13 tagállamban az elszámolásalapú adatszolgáltatás volt a gyakorlat. Az utóbbiak közül 6 ország önkéntes alapon az összeghatár 50 000 EUR-ra való növelése mellett döntött, a többi 7 pedig továbbra is a 12 500 EUR-s összeghatárt alkalmazta. Az elszámolásalapú adatszolgáltatást alkalmazó 13 tagállam közül 7 mostanában tér át vagy tervez áttérni a közvetlen adatszolgáltatáson/felmérésen alapuló adatgyűjtési módszerre. Az említett 13 tagállamban eltérőek a statisztikai adatszolgáltatásra vonatkozó szabályok is. Ez komoly hatással van az uniós fizetési rendszerek hatékonyságára, mivel azt jelenti, hogy sok esetben meghiúsul a fenti összeghatárt meghaladó fizetések azonnali, közvetlen és teljesen automatizált feldolgozása. A nemzetközi bankszövetségek becslése szerint az adatszolgáltatási kötelezettség hatálya alá eső fizetések körülbelül fele kézi beavatkozást igényel, amely jelentősen megnöveli feldolgozás időtartamát és költségét. Következésképp az elszámolásalapú adatszolgáltatás uniós szintű jelentőséggel bír, hiszen ez az adatgyűjtési módszer akadályozza a fizetések belső piacának kialakulását és állandósítja a belföldi és a határokon átnyúló fizetések közigazgatási szintű megkülönböztetését. A tagállamokon belüli és közötti fizetések megkülönböztetése a pénzforgalmi szolgáltatók számára egyenlőtlen versenyfeltételeket teremt az egyes tagállamokban, továbbá versenykorlátozó hatása is van, mivel a pénzforgalmi szolgáltatók bizonyos típusai számára a piacra lépés túl drágának bizonyul. Az adatszolgáltatás és az e célból fenntartott infrastruktúra terhei jelentős mértékben befolyásolják az átutalások költségeit. Az Olasz Bankszövetség értékelése szerint például a fizetésimérleg-statisztikák elkészítésének egy határon túlra történő átutalásra vetített közvetlen költsége körülbelül 3,40 EUR. A spanyol banki ágazat számításai hasonló összegekről tanúskodnak (utalásonként körülbelül 3 EUR). Emellett az elszámolásalapú adatszolgáltatás hasznossága és pontossága idővel megkérdőjeleződhet. A SEPA-projekt teljes végrehajtását követően a fizetési adatok sok esetben nem tükrözik majd a háttérben zajló gazdasági műveleteket, mivel a gazdasági szereplők valamennyi fizetést intézhetik olyan helyen vezetett számláról, amely nem esik egybe tartózkodási helyükkel. Ez pedig hatással lehet az EU-szinten különféle célokra – például a kereskedelmi tárgyalások előkészítésekor és a túlzott hiány esetén követendő eljárás elindításakor – felhasznált elszámolásalapú fizetésimérleg-adatok megbízhatóságára. 2.3. A rendelet végrehajtásáért felelős nemzeti hatóságok és a rendelettel kapcsolatos viták peren kívüli rendezéséért felelős jogorvoslati testületekre való konkrét utalás hiánya Minden tagállamban működnek a fogyasztók panaszainak peren kívüli rendezéséért felelős testületek. Egyes tagállamokban azonban e testületek arra hivatkozva, hogy a nemzeti jog nem ruházza fel őket ilyen hatáskörrel, nem foglalkoznak a 2560/2001/EK rendelettel kapcsolatos panaszokkal. Így a sértettek egyes országokban továbbra is csak bíróság előtt kereshetnek jogorvoslatot. Ez nehézséget okoz a más tagállamban lakhellyel rendelkező fogyasztók számára, és a költséghatékonyság szempontjából is aggályos. A legtöbb tagállam nem hivatalos úton közölte a Bizottsággal az illetékes hatóság nevét. Ugyanakkor egyes tagállamok, amikor fény derült rá, hogy a rendeletet általában helytelenül alkalmazzák, nem foglalkoztak a kérdéssel, mondván, hogy jogilag nem kötelezhetők erre. 3. Célok A rendelet felülvizsgálatának célja általában az euróban teljesített pénzforgalmi szolgáltatások belső piacának megteremtése, ahol hatékony verseny érvényesül, és ahol nincs különbség határokon átnyúló és belföldi fizetések között, így az európai gazdaság általában jelentős megtakarításhoz és előnyökhöz jut. Az általános célkitűzés megvalósítása érdekében az alábbi három operatív célt határozták meg: (1) a fizetések belső piacának hatékony működését gátló adminisztratív akadályok felszámolása, (2) a belföldi és a határokon átnyúló fizetések egységes díjaira vonatkozó garancia kiterjesztése a beszedésekre, valamint (3) az európai pénzforgalmi szabályozás koherenciájának és a tagállamokbeli alkalmazhatóságának biztosítása. Ezáltal középtávon megvalósulnának a konkrét célkitűzések, amelyek a következők: a fogyasztók és a vállalkozások ösztönzése határokon átnyúló elektronikus fizetési szolgáltatások igénybevételére, illetve ennek lehetővé tétele; egyenlő versenyfeltételek teremtése; az euróban történő, készpénz nélküli fizetésekkel kapcsolatos jogbiztonság javítása; valamint a fizetésekkel kapcsolatos díjak csökkentése az európai fogyasztók, vállalkozások és pénzforgalmi szolgáltatók javára. 4. hatások 4.1. A rendelet alkalmazási körének a beszedésekre történő kiterjesztésének hatásai A rendelet alkalmazási körének a beszedésekre történő kiterjesztése vonatkozásában az alábbi lehetőségek adódnak: (1) a rendelet alkalmazási körének változatlanul hagyása, amely így nem terjed ki a beszedésekre, (2) az ágazati önszabályozás ösztönzése és/vagy tagállami fellépés javaslása, valamint (3) jogszabályok elfogadása a rendelet alkalmazási körének a beszedésekre történő kiterjesztésére. Az (1) lehetőség esetében a pénzforgalmi szolgáltatók eltérő díjakat szabhatnak a belföldi és a határokon átnyúló beszedésekre. Ezzel a lehetőséggel sokuk valószínűleg élne is, amelynek az lenne az eredménye, hogy a határokon átnyúló beszedések nem érnék el teljes gazdasági potenciáljukat (mivel helyettük más, szabályozott fizetési eszközöket vennének igénybe), és a fizetések belső piacának társadalmi előnyei (alacsony tranzakciós díjak) is kevésbé érvényesülnének. A (2) lehetőség választása arra ösztönzi a fizetési ágazatot, hogy önszabályozás útján ugyanolyan díjakat alkalmazzon a belföldi és a határokon átnyúló beszedésekre. Másik lehetőségként, illetve az előzővel párhuzamosan a Bizottság ajánlás keretében kérné fel a tagállamokat a díjak egységesítésére. A díjak egységesítését így valószínűleg csak néhány tagállam és/vagy bank végezné el, amelynek eredményeképpen az uniós pénzforgalmi piacok továbbra is széttagozódottak maradnának. A belső piacból eredő társadalmi haszon ebben az esetben is a lehetséges szint alatt maradna. A (3) lehetőség esetén minden tagállamban ugyanakkora díjak lennének alkalmazhatók a belföldi és a határokon átnyúló beszedésekre, így a fogyasztókat nem terhelhetné az utóbbi esetében alkalmazott, esetlegesen hátrányos díjszabás. A vállalkozások számára még ennél is nagyobb előny kínálkozik, hiszen ők a tranzakciók kedvezményezettjeiként is részt vesznek az ilyen műveletekben. Az árak egységesítése estén a fizetési műveleteknek a vállalkozásokat terhelő része függetlenné válna a fizetést kezdeményező tartózkodási helyétől. 4.2. Az intézkedések hatása a fizetési mérleggel összefüggő adatszolgáltatásra A fizetési mérleggel összefüggő adatszolgáltatási kötelezettség tekintetében az alábbi lehetőségek adódnak: (1) a 12 500 EUR-s összeghatárig terjedő mentesség megtartása, (2) önkéntes alapon opcionális kiegészítő szolgáltatásokat (additional optional service, AOS) nyújtó közösség kialakítása a SEPA-n belül, amellyel lehetővé válna az elszámolási adatok gyűjtésének megtartása, (3) önkéntes tagállami kiigazítások ösztönzése, valamint (4) a fizetési mérleggel összefüggő adatszolgáltatással kapcsolatos problémák jogszabályi kezelése a következő három lehetőség egyike szerint: (4a) a mentességi határ megemelése 50 000 EUR-ra; (4b) a pénzforgalmi szolgáltatók fizetési mérleggel összefüggő adatszolgáltatási kötelezettségének megszüntetése; valamint (4c) első körben a mentességi határ 50 000 EUR-ra történő emelése, majd 2012. januárig a fizetési mérleggel összefüggő elszámolásalapú adatszolgáltatási kötelezettség megszüntetése. Az (1) lehetőség választása esetén továbbra is fennmaradnának a pénzforgalmi szolgáltatók versenyének egyenlőtlen feltételei, és a fizetések belső piacának hatékonyságát gyengítené a határokon átnyúló fizetésekre vonatkozó adatszolgáltatási kötelezettség. Az adatszolgáltatási kötelezettséget megtartó tagállamok fogyasztóinak és vállalkozásainak továbbra is magas díjakat kellene fizetniük – vagy közvetlenül a pénzforgalmi szolgáltatások díjaiba beépítve, vagy közvetve a magasabb számlafenntartási díjon és/vagy más kapcsolódó díjtételeken keresztül. A (2) lehetőség alapján a SEPA keretében folytatható lenne az elszámolásalapú statisztikai adatszolgáltatás gyakorlata és a fizetési műveletek automatizált feldolgozása. Csökkennének az elszámolásalapú adatszolgáltatással járó költségek, és az önkéntesen részt vevő tagállamokban 50 000 EUR-ra emelkedne a mentességi határ. Azonban az adatszolgáltatási infrastruktúra fenntartásának állandó költségei így is jelentős pénzügyi terhet jelentenének a bankok számára, és fennmaradna a belföldi és a határokon átnyúló fizetések eltérő kezelése is. Ezenkívül az opcionális kiegészítő szolgáltatásokat nem nyújtó tagállamokból (azaz a csatlakozás nem kötelező volta miatt a tagállamok nagyobb részéből) nem érkeznének elszámolási adatok. A (3) lehetőség alapján az (1) lehetőség kapcsán felvázolt kedvezőtlen fejlemények némileg tompított formában jelentkeznének, ennek mértéke azonban a tagállamok reakciójának függvénye. A mentességi határ 50 000 EUR-ra való emelése esetén (4a lehetőség) nagyobb mértékben kiegyenlítődnének a tagállamok közti különbségek, mivel mérséklődnének a piactorzító hatások, legalábbis a lakossági pénzforgalom területén. Ugyanakkor az adatszolgáltatási kötelezettség megtartása továbbra is jelentős akadályt jelentene a határokon átnyúló fizetések tekintetében. A fizetésekkel járó költségek a (4b) lehetőség választása esetén lehetnének a legalacsonyabbak, ezenkívül megszűnne a belföldi és a határokon átnyúló fizetések közti adminisztratív különbségtétel, és a pénzforgalmi szolgáltatók egyenlő feltételekkel vehetnének részt a versenyben. Ezáltal különösen a vállalkozások számára könnyebbé válna a határokon átnyúló pénzforgalmi szolgáltatások igénybevétele. A (4c) lehetőség ugyanolyan előnyökkel járna, mint a (4b) lehetőség: a különbség csak annyi, hogy e lehetőség szerint az adatszolgáltatási összeghatár megemelését mint kezdeti szakaszt követően a fizetésimérleg-statisztikák készítésére vonatkozó kötelezettség idővel megszűnne. Így a statisztikák készítői fokozatosan végezhetnék el adatgyűjtési módszereiknek a szükséges változtatásoknak megfelelő módosítását, amellyel minimálisra csökkenthető a fizetésimérleg-statisztikák minőségének romlása. 4.3. Az illetékes nemzeti hatóságokkal és a peren kívüli jogorvoslattal kapcsolatos hatások Az illetékes hatóságok és a peren kívüli jogorvoslati testületek tekintetében a következő lehetőségek adódnak: (1) nem jelölnek ki illetékes hatóságokat és peren kívüli jogorvoslati testületeket (2) a rendelettel kapcsolatos kérdések kezelésére illetékes hatóságokat és peren kívüli jogorvoslati testületeket jelölnek ki. Az (1) lehetőség szerint nem lenne egyértelmű mód a gyors és költséghatékony jogorvoslatra, ami káros hatással lenne mind a fogyasztókra, mind a fizetések belső piacának működésére. A pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló irányelv és a rendelet jogilag összeegyeztethetetlenné válna, és zavart okozna a mindkét aktus hatálya alá tartozó fizetések esetében. A rendelet végrehajtását felügyelő, egyértelműen e célra kijelölt közigazgatási szerv hiányában a Bizottság csak sokkal lassabban és nehezebben tudná a rendelet helytelen értelmezéseit és a piacnak a rendelettel kapcsolatban fellépő elégtelenségét kezelni. A (2) lehetőség szerint a tagállamoknak ki kellene jelölniük a rendelet helyes nemzeti szintű alkalmazásáért felelős szerveket. A fogyasztók és a vállalkozások megtakaríthatnák a bírói beavatkozással összefüggésben felmerülő jogi költségeik egy részét, és a fizetésekkel kapcsolatos vitáik rendezését választottbíráskodás és mediáció útján tudnák gyorsítani. 5. Következtetések A közösségi politika szempontjából az alábbi lehetőségek kívánatosak: (1) a 2560/2001/EK rendelet alkalmazási körének kiterjesztése a beszedésekre; (2) az elszámolásalapú adatszolgáltatási kötelezettség fokozatos megszüntetése 2012 januárjáig; valamint (3) illetékes hatóságok és peren kívüli jogorvoslati testületek kijelölése. A jogi egységesség és az egyértelműség biztosítása érdekében a javaslat szerint módosított rendelet megfogalmazását összhangba kell hozni a pénzforgalmi szolgáltatásokról szóló irányelv megfogalmazásával és az abban szereplő meghatározásokkal. IT (...PICT...)|COMMISSIONE DELLE COMUNITÀ EUROPEE| Bruxelles, 13.10.2008 SEC(2008) 2599 DOCUMENTO DI LAVORO DEI SERVIZI DELLA COMMISSIONE Documento d'accompagnamento alla proposta di regolamento del Parlamento europeo e del Consiglio relativo ai pagamenti transfrontalieri nella Comunità SINTESI DELLA VALUTAZIONE D'IMPATTO {COM(2008) 640} {SEC(2008) 2598} 1. Introduzione Il buon funzionamento e l’efficienza dei sistemi di pagamento sono indispensabili per il mercato interno. L’efficienza dei sistemi di pagamento riveste infatti importanza sistemica per stimolare la competitività europea, agevolare le operazioni economiche e attuare la politica monetaria. L’integrazione dei mercati dei pagamenti nella UE è stata definita nel 2000 come una delle misure chiave per il conseguimento degli obiettivi dell’Agenda di Lisbona. Con la nascita dell'Unione economica e monetaria (UEM) si è imposta l’esigenza di un’infrastruttura dei pagamenti moderna, stabile ed efficiente per facilitare i pagamenti elettronici transfrontalieri nell'UE. Poiché il settore dei pagamenti non ha preso iniziative volte a sviluppare le infrastrutture necessarie a livello paneuropeo e ridurre le commissioni sui pagamenti transfrontalieri, la Commissione ha deciso di intervenire. Il regolamento (CE) n. 2560/2001 del Parlamento europeo e del Consiglio relativo ai pagamenti transfrontalieri in euro (“regolamento 2560”), entrato in vigore il 31 dicembre 2001, si applica ai bonifici, ai prelievi da distributori automatici di banconote e ai pagamenti con carte denominati in euro fino a un importo di 50 000 euro. Garantisce ai consumatori che effettuano un pagamento elettronico transfrontaliero in euro che il costo sia uguale a quello di un pagamento in euro corrispondente effettuato all’interno del proprio Stato membro. Il regolamento 2560 può essere considerato quindi un punto di partenza per la realizzazione di un mercato integrato dei pagamenti in euro. La presente valutazione di impatto si basa su un ampio lavoro preparatorio e consultazioni approfondite svolti dalla Commissione e fa seguito alle conclusioni della relazione del febbraio 2008 al Parlamento europeo e al Consiglio relativa all’applicazione del citato regolamento sui pagamenti transfrontalieri in euro. I tre problemi principali individuati in relazione al regolamento vengono esaminati in dettaglio nella valutazione di impatto. Si tratta dei seguenti: – rischio di commissioni elevate, frammentazione del mercato e incoerenza del regime giuridico degli addebiti diretti transfrontalieri ; – scarsa efficienza dei pagamenti transfrontalieri, condizioni non paritarie e costi più elevati dei pagamenti derivanti da obblighi di dichiarazione ai fini delle statistiche della bilancia dei pagamenti basati sui regolamenti ; – mancanza di autorità competenti nazionali, incaricate dell’applicazione del regolamento, nonché di organismi di ricorso extragiudiziale in caso di controversie. La presente valutazione di impatto tiene inoltre conto di recenti sviluppi registrati nei mercati finanziari al dettaglio, compresa la nascita graduale dell’area unica dei pagamenti in euro (SEPA) e l’impegno della Commissione per armonizzare il testo del regolamento con la direttiva sui servizi di pagamento (direttiva 2007/64/CE del Parlamento europeo e del Consiglio relativa ai servizi di pagamento nel mercato interno – DSP). 2. Definizione del problema 2.1. Rischio di commissioni elevate, frammentazione del mercato e incoerenza del regime giuridico per gli addebiti diretti transfrontalieri Quando è stato adottato il regolamento n. 2560 gli addebiti diretti transfrontalieri non esistevano affatto, e non erano pertanto compresi nel suo campo di applicazione. La SDP prevede tuttavia il quadro giuridico necessario per includere gli addebiti diretti transfrontalieri. Se tale operazione restasse al di fuori del campo di applicazione del regolamento rivisto, si creerebbe una seria incoerenza nel mercato interno in quanto si consentirebbe l’applicazione di tariffe diverse per le operazioni nazionali e transfrontaliere in relazione a un importante strumento di pagamento elettronico, mentre ciò non sarebbe possibile per altri strumenti. Gli addebiti diretti rappresentano circa il 25% di tutte le operazioni di pagamento non in contanti effettuate nella UE. Secondo le stime della Commissione il valore degli addebiti diretti transfrontalieri potrebbe assestarsi rapidamente intorno ai 250 miliardi di euro annui. Il fatto che gli addebiti diretti, a differenza di altri strumenti elettronici di pagamento, non rientrino attualmente nel regolamento n. 2560 presenta l’evidente rischio di avere tariffazioni diverse per gli addebiti diretti nazionali e transfrontalieri. Le singole istituzioni finanziarie hanno la facoltà, nel contesto della SEPA e della DSP, di applicare tariffe diverse su base transfrontaliera, una strategia che potrebbe risultare interessante in considerazione delle prospettive di maggiori profitti. La differenza delle tariffe potrebbe distorcere il funzionamento di una parte importante del mercato UE dei pagamenti e perpetuarne così l’attuale frammentazione a livello nazionale. Se i prezzi degli addebiti diretti nazionali e transfrontalieri non vengono equiparati, i prestatori di servizi di pagamento non saranno incentivati ad adottare rapidamente infrastrutture SEPA moderne ed efficienti sul piano dei costi, poiché gli eventuali costi potrebbero essere fatti ricadere sui consumatori e sulle imprese. 2.2. Scarsa efficienza dei pagamenti transfrontalieri, condizioni non paritarie e costi più elevati dei pagamenti derivanti da obblighi di dichiarazione ai fini delle statistiche della bilancia dei pagamenti basati sui regolamenti La normativa comunitaria e gli atti della Banca centrale europea impongono agli Stati membri di realizzare statistiche relative alla bilancia dei pagamenti, ma la metodologia impiegata varia da uno Stato all’altro. I metodi utilizzati possono essere classificati in due ampie categorie: – s istemi basati su dichiarazioni dirette e indagini , che raccolgono le informazioni direttamente dalle imprese e dalle famiglie residenti che partecipano alle attività economiche; – sistemi basati sui regolamenti (pagamenti), che raccolgono le informazioni mediante intermediari (es. le banche che eseguono gli ordini di pagamento). Il regolamento n. 2560 ha introdotto un’esenzione da tali obblighi di dichiarazione basati sui regolamenti bancari fino a una sogli