[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |

Bryssel den 22.10.2007

KOM(2007) 642 slutlig

MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET

Lägesrapport om strategin för hållbar utveckling 2007 {SEK(2007) 1416}

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

1. Inledning 3

2. Samstämmighet mellan EU:s strategier och partnerskap mellan intressenterna 3

3. Framsteg med avseende på huvudutmaningarna 4

3.1. Klimatförändringar och ren energi 4

3.2. Hållbar transport 5

3.3. Hållbar konsumtion och produktion 6

3.4. Bevarande och förvaltning av naturresurser 7

3.5. Folkhälsa 9

3.6. Social integration, demografi och migration 10

3.7. Globala utmaningar i fråga om fattigdom 10

4. Övergripande politik 11

4.1. Utbildning 11

4.2. Forskning och utveckling 12

4.3. Finansiering och ekonomiska instrument 12

5. Uppnå resultat i partnerskap 13

5.1. Kommunikation, mobilisering av intressenter och ökad framgång 13

5.2. Uppnå resultat 13

6. Slutsats 14

1. INLEDNING

Europeiska rådet fastställde 2005 en rad principer för att leda EU i riktning mot hållbar utveckling. Till dem hör det fortlöpande behovet av att främja ekonomiskt välstånd baserat på en innovativ, konkurrenskraftig och miljöeffektiv ekonomi samtidigt som miljöns kvalitet skyddas och förbättras, samt att främja social rättvisa och sammanhållning i solidaritet med resten av världen. År 2006 antog Europeiska rådet en förnyad strategi för hållbar utveckling som innehåller en enhetlig, sammanhållen plan för hur EU mer effektivt ska leva upp till dessa principer och den övergripande målsättning om hållbar utveckling som fastställs i fördraget. Planen innehåller sju huvudutmaningar som EU måste klara av för att kunna närma sig en hållbar utveckling utan att behöva göra avkall på det välstånd och den välfärd vi nu har. I planen medges att målen för en hållbar utveckling bara kan nås genom ett nära partnerskap med medlemsstaterna. Därför har en ny översyns- och rapporteringsprocess inletts för kommissionen och medlemsstaterna.

Denna lägesrapport utgör den första översynen inom ramen för detta nya arbetssätt. Den kartlägger vilka framsteg som gjorts med avseende på de sju huvudsakliga målen och vilka politiska initiativ på EU-nivå och nationell nivå som har bidragit till resultaten. Eftersom det inte går att dra några meningsfulla slutsatser om utvecklingstendenserna på grundval av uppgifterna från bara ett år, används 2000 som utgångspunkt för att mäta framstegen på olika områden.

Rapporten ger en första överblick av läget[1]. De konkreta framstegen har varit relativt blygsamma, medan utvecklingen av politiska initiativ både på EU-nivå och i medlemsstaterna är mer uppmuntrande. Så har t.ex. klimatförändringar och hållbar energi hamnat högst på dagordningen i både inrikespolitiska och internationella sammanhang. Tack vare dessa stora framsteg på det politiska planet kan vi också vänta oss konkreta resultat under de kommande åren. Det tycks råda allt större samsyn om prioriteringarna mellan de olika intressenterna: EU, medlemsstaterna, medborgargrupper, icke-statliga organisationer och företag fokuserar i allt högre grad på samma frågor och strävar mot samma mål.

Översynen av läget fungerar som underlag för diskussioner inom de olika sektorspolitiska forumen, inom ramen för uppföljningen av världstoppmötet 2002 om hållbar utveckling och inom samordningsnätet för EU:s strategi för hållbar utveckling om behovet av att justera kursen eller hastigheten inom olika politiska initiativ och, på längre sikt, av att anpassa eller förnya målsättningarna.

2. SAMSTÄMMIGHET MELLAN EU:S STRATEGIER OCH PARTNERSKAP MELLAN INTRESSENTERNA

Ett av de främsta kraven i strategin från 2006 är att alla intressenter – EU, medlemsstaternas nationella, regionala och lokala myndigheter, det civila samhället och företagen – involveras i ett partnerskap för att fokusera på samma prioriteringar och sträva efter samstämmighet i politiken på olika områden. Det är en långsiktig process, men erfarenheterna från strategins första tillämpningsår visar att den går att genomföra.

Översynen har visat att behovet av att skapa samstämmighet i politiken på olika områden innebär en utmaning på alla förvaltningsnivåer. På EU-nivå består utmaningen i att arbeta för ökad samstämmighet mellan den övergripande, långsiktiga målsättningen om hållbar utveckling – med inriktning på livskvalitet, rättvis fördelning mellan generationerna och på att skapa ett europeiskt samhälle som är hållbart på sikt – och den medelfristiga målsättningen om tillväxt, konkurrenskraft och sysselsättning i enlighet med Lissabonstrategin. Ett område där målen på kort och medellång sikt har närmat sig varandra är den energi- och klimatpolitiska dagordningen. Den inre marknaden är ett annat exempel som visar hur liberalisering av marknaderna kan främja tillväxt och ge ökat välstånd om de åtföljs av social- och miljöpolitiska åtgärder. EU:s program för bättre lagstiftning har också bidragit till att skapa större samstämmighet mellan olika politikområden genom att man systematiskt granskar de ekonomiska, sociala och miljömässiga konsekvenserna av alla större politiska initiativ.

3. FRAMSTEG MED AVSEENDE PÅ HUVUDUTMANINGARNA

I det följande granskas nuläget inom vart och ett av de sju prioriterade insatsområdena i strategin för hållbar utveckling och beskrivs vilka åtgärder som EU och medlemsstaterna vidtagit för att nå de politiska målen. Alla utmaningar hänger samman sinsemellan, vilket innebär att lösningar på ett område inverkar på övriga områden och samverkar med andra lösningar.

3.1. Klimatförändringar och ren energi

EU gör framsteg när det gäller att minska utsläppen av växthusgaser och prognoserna tyder på att gemenskapen kommer att kunna nå sitt mål enligt Kyotoprotokollet, om medlemsstaterna antar och genomför de ytterligare strategier och åtgärder som de planerat så snart som möjligt, samtidigt som EU:s ekonomi växer.

År 2005 hade utsläppen av växthusgaser i EU-15 minskat med 2 % jämfört med Kyotoprotokollets basår.

För att Kyotomålen ska kunna nås krävs att man i högre grad använder sig av förnybara energikällor. Konsumtionen av förnybar energi för EU-27 ökade sammantaget med i genomsnitt 3,2 % per år under 1990-talet och 4,1 % mellan 2000 och 2005. Trots denna ökning utgjorde de förnybara energikällornas andel av den slutliga energikonsumtionen bara 8,5 % år 2005. Detta berodde på den relativt stora tillväxten i bruttoförbrukningen inom EU. Den genomsnittliga årliga tillväxten räcker inte till för att nå målet 12 % av den totala förbrukningen år 2010. År 2005 utgjorde biobränslenas andel bara 1,08 % för EU-27, vilket är långt från målet 5,75 % år 2010.

På EU-nivå har det skett en viktig framtidsinriktad utveckling av politiken på detta område. Den största nyheten är den integrerade klimatförändrings- och energipolitiken, som antogs av Europeiska rådet i mars 2007 och omfattar ambitiösa och bindande mål för att minska utsläppen av växthusgaser och öka användningen av förnybara energikällor och biobränslen fram till 2020. Andra initiativ är t.ex. en handlingsplan för energieffektivitet (oktober 2006) och arbetet med avskiljning och lagring av koldioxid[2].

Nästan alla medlemsstater har nu antagit en nationell klimatförändringsstrategi, antingen separat eller som en del av ett nationellt energipolitiskt paket. Ett par medlemsstater har inrättat särskilda organ och vetenskapliga råd för klimatförändringsfrågor (UK, SE). Andra tar initiativ på skatteområdet. Under 2007 har 23 nationella fördelningsplaner enligt direktivet om handel med utsläppsrätter antagits genom vilka utsläppen reduceras till 1903,43 megaton per år i stället för 2101,64 megaton som medlemsstaterna ursprungligen föreslog.

Fortsatta ansträngningar krävs för att klimatförändrings- och energimålen ska kunna uppnås inom de överenskomna tidsfristerna. Detta kräver att man fortsätter att fokusera på att få handeln med utsläppsrätter att fungera, främja förnybara energikällor och en hållbar användning av biobränslen samt utveckla strategier och planer för anpassning till klimatförändringar.

3.2. Hållbar transport

Europas transporter är ännu inte hållbara. Energikonsumtionen per transport, som används som ett mått på efterfrågan av transporter, ökade i EU-27 med i genomsnitt 1,3 % per år mellan 2000 och 2005, dvs. bara en aning mindre än den genomsnittliga BNP-ökningen på 1,7 % under samma period. Det finns inget som tyder på att avståndet mellan de två värdena håller på att öka.

Utsläppen av växthusgaser från transportsektorn ökar fortfarande. Den genomsnittliga ökningen i EU-27 uppgick till 1,2 % mellan 2000 och 2005. År 2004 stod de inhemska transporterna för 21 % av de totala utsläppen av växthusgaser i EU-15. Transportsektorns andel av utsläppen ökade med 26 % mellan 1990 och 2004, medan utsläppen från de flesta andra sektorer minskade under samma period. Koldioxidutsläppen per kilometer från en ny personbil i EU-15 minskade visserligen med i genomsnitt 1,3 % mellan 2000 och 2004, men minskningen är långsammare än under det föregående årtiondet och den är inte tillräcklig för att vare sig målet för 2008/09 på 140 gram per kilometer eller målet för 2012 på 120 gram per kilometer ska kunna nås.

Målet att få till stånd en balanserad övergång till miljövänliga transportsätt har inte nåtts. Vägtransporternas andel av inlandstransporterna av gods i EU-27 har sedan 2000 ökat konstant, om än relativt långsamt, och uppgick till 76,5 % år 2005. Antalet personkilometrar som tillryggaläggs med personbil har i viss mån stabiliserats i EU-15 men uppgick fortfarande till 84,8 % av de totala inlandstransporterna av passagerare 2004. Trafikstockningar är ett allt större problem.

Ett positivt resultat är dock att man har gjort framsteg med att minska utsläppen av föroreningar på transportområdet. Utsläppen av ozonbildande ämnen minskade med i genomsnitt 4,4 % per år och utsläppen av partiklar med 4,2 % per år mellan 2000 och 2004.

Positivt är också att antalet dödsolyckor har minskat stadigt i både EU-27 och EU-15, trots att vägtrafiken ökat. EU-15 är på god väg att nå det uppställda målet att senast 2010 halvera antalet döda i trafiken jämfört med år 2000, medan EU-27 ligger något efter.

Viktiga politiska insatser på EU-nivå är bl.a. kommissionens halvtidsöversyn av vitboken om en gemensam transportpolitik, grönboken om rörlighet i städer, antagandet av förordningar med striktare normer för personbilar och lätta nyttofordon (de s.k. Euro 5- och Euro 6-normerna), kommissionens förslag om ändring av direktivet om bränslekvalitet och direktiv 2003/96 när det gäller minimisatser för punktskatt på dieselbrännolja för vägfordon samt förslaget om att inkludera luftfarten i EU:s system för handel med utsläppsrätter. Ett lagstiftningspaket om avreglering av järnvägarna har antagits och den rättsliga ramen för kollektivtrafiktjänster har setts över.

Medlemsstaterna vidtar en rad olika åtgärder för att skapa hållbarare transporter och miljövänligare transportsätt. Endast ett fåtal medlemsstater (FI) har en transportstrategi. Andra har integrerat hållbar transport i andra strategier (t.ex. för fysisk planering eller finansiering) (IE, IT). Andra initiativ är t.ex. lastbilsavgifter (AT) och modernisering av väginfrastruktur och vägskatter (BG). Vissa medlemsstater har ändrat skattereglerna för att stimulera minskade utsläpp av växthusgaser genom att främja små och mer bränsleeffektiva fordon (DK, BE), alternativa bränslen (RO) och biobränslen (AT, BG) eller försökt minska utsläppen genom punktskattebefrielse (DK), skattesubventioner (HU) och finansiella incitament (IT). Några har infört lokala hastighetsbegränsningar och infartsparkering (AT, MA). Många medlemsstater vidtar åtgärder för att främja en övergång till miljövänliga kombinationer av olika transportsätt (DK, HU), både för persontransport (CZ) och godstransport (NL). Initiativ som avser kollektivtrafiken är bl.a. ordningar för investeringar i järnvägsnäten (såväl nationell och regional trafik som förortstrafik), vägavgifter och särskilda åtgärder för att främja cykelåkande (AT, BG, DK, FR, IT, UK). När det gäller trafiksäkerhet har några medlemsstater antagit nationella trafiksäkerhetsstrategier (CZ, GR) medan andra har fokuserat på striktare fordonsbesiktning (BG) och skärpt hastighetsreglering (FR).

Det finns många fler åtgärder som medlemsstaterna skulle kunna vidta, bl.a. följande: att främja bränsleeffektiv teknik, miljövänligare framdrivningssystem och miljövänligare och mindre energiintensiva transportsätt, att skärpa utsläppsnormerna för föroreningar och växthusgaser för samtliga transportsätt, att vidareutveckla bullerkartläggningen och vidta åtgärder för att minska trafikbuller vid källan, att inleda åtgärder för rörlighet i städer och optimera utnyttjandet av logistik samt att utveckla metoder för att införa infrastrukturavgifter.

3.3. Hållbar konsumtion och produktion

Det är svårt att på ett tillförlitligt och övergripande sätt mäta hållbar konsumtion och produktion. Indikatorn ”resursproduktivitet” tyder dock på att kopplingen mellan ekonomisk tillväxt och miljöförstöring håller på att brytas. Dessutom rapporterar allt fler företag nu om sin miljöprestanda, och antalet miljömässigt hållbara produkter och tjänster på marknaden ökar snabbt. Dessa framsteg till trots finns det en stor outnyttjad potential. Exempelvis är den genomsnittliga materialintensiteten i EU ungefär 1 kg/euro, vilket är något mindre än i Förenta staterna men dubbelt mer än i Japan[3]. EU skulle på ett kostnadseffektivt sätt kunna spara åtminstone 20 % av sin nuvarande energiförbrukning, vilket motsvarar 60 miljarder euro per år eller Tysklands och Finlands sammanlagda energiförbrukning.

EU har tagit en rad initiativ till att undersöka, stimulera och främja hållbar produktion och konsumtion. Hit hör genomförandet av de aspekter av direktivet om energianvändande produkter som rör ekodesign, EU:s handlingsplan för miljöteknik[4] och det pågående arbetet med ett system för verifiering av miljöteknik. EU fortsätter, med hjälp av medlemsstaterna, sitt arbete för att förbättra sina miljömärknings- och miljöövervakningssystem. Men antalet miljömärkta produkter är fortfarande litet, liksom antalet företag som registrerat sig i gemenskapens miljölednings- och miljörevisionsordning (EMAS) – endast ca 5 000 av de sammanlagt ca 29 miljoner företag som är verksamma i EU.

Medlemsstaterna har en mångfald strategier och handlingsplaner för olika aspekter av hållbar konsumtion och produktion. Det pågår en rad informationskampanjer och initiativ för att främja hållbar konsumtion, t.ex. handboken ”Guide to greener living” och kampanjen ”Every Action Counts” (UK), skoltävlingar för främjande av hållbar konsumtion (AT) och en kampanj för ”grönt ansvar” (DK).

Myndigheter i hela EU vidtar åtgärder för att stimulera och stödja företagens sociala ansvarstagande. Nederländerna har inrättat CSR Netherlands, en stiftelse för utbyte av kunskaper och erfarenhet på området. Företag som är börsnoterade i Frankrike är enligt lag skyldiga att ta med social och miljörelaterad information i sina årsrapporter.

Tio medlemsstater har antagit nationella handlingsplaner om miljöanpassad offentlig upphandling och vissa har ställt upp nationella mål. I Nederländerna ska all offentlig upphandling ske på ett hållbart sätt senast 2010. Storbritannien har antagit en plan för hållbar upphandling. I Sverige tillhandahåller miljöstyrningsrådet (ett bolag som samägs av statliga och lokala myndigheter och Svenskt näringsliv) sakkunskap, utbildning och ett webbaserat verktyg för upphandlare som vill införa miljökrav i tekniska specifikationer.

Medlemsstaterna uppmuntrar aktivt företagens miljöinnovationer och användning av miljöteknik. Myndigheter och företag har inrättat gemensamma organ för att skapa affärsmöjligheter och främja utvecklingen av miljöteknik (SE, UK). Vissa medlemsstater förbättrar tillgången till finansiering för miljöteknik genom t.ex. finansiella incitament (UK) eller innovationspris till företag (IT). Slovenien har inrättat ett kompetenscentrum för miljöteknik. Av medlemsstaterna har 21 utarbetat färdplaner för genomförandet av handlingsplanen för miljöteknik.

Mer skulle dock kunna göras. Kommande insatser går bl.a. ut på att genomföra den integrerade produktpolitiken, främja miljöanpassad offentlig upphandling, se över EMAS-ordningen och miljömärkningssystemet och främja forskning om mindre resursintensiva produkter och produktionsprocesser.

3.4. Bevarande och förvaltning av naturresurser

Denna utmaning har beröringspunkter med många olika områden. Framstegen när det gäller att minska det totala utnyttjandet av icke förnybara naturresurser mäts genom direkt inhemsk materialkonsumtion (Domestic Material Consumption, DMC). DMC minskade med i genomsnitt 0,8 % per år mellan 2000 och 2004. Därmed bröts den försiktiga tillväxttrend (0,1 % per år) som rådde från 1990 till 2000[5]. Resursproduktiviteten ökade med 2,3 % mellan 2000 och 2004. Det råder ett visst mått av stabilitet inom några delområden av detta insatsområde, bl.a. resurseffektivitet, skogsbruk och avfallsproduktion. Vissa underindikatorer för biologisk mångfald visar däremot på en mycket oroväckande utveckling, t.ex. när det gäller vissa fiskbestånd.

Situationen både för specifika resurser som vatten, luft och mark och för biologisk mångfald och fiskeresurser är mångfacetterad och komplex. I många fall saknas fullständiga uppgifter för EU-27. Mellan 2000 och 2003 verkar de flesta medlemsstater för vilka uppgifter finns tillgängliga ha lindrat trycket på vattentillgångarna genom att minska uttaget av grundvatten, men när det gäller ytvattnet är situationen inte lika entydig. Vissa framsteg har gjorts när det gäller att förbättra luftkvaliteten, och de skadliga utsläppen från transporter – ozonbildande och försurande ämnen och fina partiklar – minskade mellan 1990 och 2004. Markkvaliteten blir allt sämre och klimatförändringarna förvärrar både utsläppen av växthusgaser från marken och sådana hot som erosion, jordskred, saltanrikning och minskningen av organiskt material. Utarmningen av fiskbestånden är fortsatt ett stort problem. En avsevärd del av fångsterna i vatten som förvaltas av EU tas från bestånd som redan ligger under de säkra biologiska gränserna. Detta gäller i synnerhet uppskattade arter (vitfisk). Bestånden av bottenlevande och bentiska fiskarter, t.ex. torsk, rödspätta och sjötunga, utvecklas på ett oroväckande sätt. Medan populationerna av vanliga fåglar verkar hålla på att stabiliseras visar en undersökning att 15 % av Europas däggdjursarter är hotade och att ytterligare 9 % inte är långt ifrån att betraktas som hotade. Hos 27 % av de europeiska däggdjursarterna minskar populationerna. Bara 8 % av däggdjurspopulationerna ökar.

Viktiga EU-initiativ för att bevara resurser och biologisk mångfald är det pågående genomförandet av ramdirektiven för luftkvalitet och vatten, fågeldirektivet och direktivet om bevarande av livsmiljöer, genomförandet av den nya Europeiska fiskerifonden, den temainriktade strategin för markskydd och initiativet för skogslagstiftningens efterlevnad samt förvaltning av och handel med skog (Flegt).

De flesta medlemsstater har gjort insatser för att förbättra förvaltningen och undvika överexploatering av förnybara naturresurser, särskilt på jord- och skogsbruksområdet samt när det gäller främjande av biologisk mångfald, vattenförvaltning och avfallshantering. Alla arbetar aktivt med genomförandet av ramdirektiven för avfall, luftkvalitet och vatten. Insatserna har naturligtvis olika inriktning i olika medlemsstater. De nya medlemsstaterna fäster t.ex. större vikt vid rening av avloppsvatten. Några (AT, DE) har råvaruhandlingsplaner för att förbättra resurseffektiviteten. De flesta har vidtagit åtgärder för att hejda förlusten av biologisk mångfald och för att välja ut Natura 2000-områden. Resultaten avseende de två sistnämnda målen varierar avsevärt mellan medlemsstaterna. När det gäller att välja ut områden enligt direktivet om bevarande av livsmiljöer har däremot målen uppfyllts till 93 % i EU-15 och 82 % i EU-25. Många medlemsstater har anmält att de har inrättat, eller håller på att slutföra arbetet med att inrätta, sina nätverk.

Som ett led i det kommande arbetet bör man i allt större utsträckning undersöka konsekvenserna för den biologiska mångfalden av politik och program på olika områden (inbegripet lägeskontrollen av den gemensamma jordbrukspolitiken, fortsätta att fokusera på genomförandet av ramdirektiven för avfall, luftkvalitet och vatten, slutföra inrättandet av Natura 2000-nätverken av skyddade områden både på land och till sjöss och sörja för en effektiv förvaltning och finansiering av nätverken samt få till stånd en effektivare internationell styrning när det gäller biologisk mångfald. EU:s mål att senast 2010 hejda förlusten av biologisk mångfald och avsevärt nedbringa den takt i vilken biologisk mångfald går förlorad i hela världen kommer inte att kunna nås utan avsevärda ytterligare ansträngningar. Medlemsstaterna har ett särskilt ansvar att, genom bättre planering, sammanjämka behoven av markanvändning och markexploatering med bevarandet av biologisk mångfald och upprätthållandet av ekosystemtjänster.

3.5. Folkhälsa

Européerna lever allt längre och är allt friskare under en allt större del av livet. Färre dör av kroniska sjukdomar. Antalet allvarliga arbetsolycksfall minskar konstant.

Däremot orsakar livsstilsrelaterade sjukdomar, som övervikt och psykisk ohälsa, allt större problem. År 2003 var, beroende på land, 30–64 % av alla unga män mellan 25 och 34 år och 12–47 % av de unga kvinnorna i samma ålder överviktiga eller feta. Andelen personer över 65 år som var överviktiga eller feta uppgick till mellan 62 och 80 %. Övervikt ökar risken för typ 2-diabetes, hjärt- och kärlsjukdomar, vissa cancerformer och ohälsa på grund av ryggsmärtor och depression. De uppskattade direkta kostnaderna av övervikt i EU på 1990-talet varierar från 1 % av hälso- och sjukvårdsutgifterna i Nederländerna till 3,1–4,2 % i Tyskland och 6 % i Belgien.

Rökningen ger fortfarande upphov till hälsoproblem. År 2003 var 26 % av alla européer vanerökare – 32 % av männen och 21 % av kvinnorna.[6]

När det gäller psykisk hälsa minskar visserligen självmorden över lag, men fortfarande begår 60 000 människor självmord varje år, vilket är fler än antalet européer som dör i trafikolyckor. Omkring 11,5 % av européerna lider av någon psykisk störning. Psykisk ohälsa kostar för närvarande minst 3–4 % av BNP i EU. Enligt Världshälsoorganisationens (WHO) prognoser kommer depression att vara den näst vanligaste sjukdomen i värden år 2020, följd av hjärtsjukdom.

Den hälsorelaterade ojämlikheten, mätt i skillnaderna i förväntad livslängd mellan olika samhällsgrupper, varierar mellan 4–6 år för män och 2–4 år för kvinnor. I vissa länder är skillnaderna betydligt större (upp till tio år). Skillnaderna förefaller ha ökat i många länder under de sista trettio åren. De flesta av de medlemsstater som anslutit sig till EU sedan maj 2004 uppvisar betydligt sämre hälsoindikatorer än de stater som var medlemmar redan före maj 2004.

De flesta hälsopolitiska åtgärder vidtas på nationell eller lokal nivå, men EU har också tagit en rad initiativ som har direkt betydelse för folkhälsan. Till dessa hör en översyn av alternativen för livsmedelsmärkning och näringsvärdesdeklarationer, en vitbok om en EU-strategi för hälsofrågor som rör kost, övervikt och fetma, en handlingsplan för att bekämpa hiv/aids inom Europeiska unionen och i angränsande länder, ett förslag till ramdirektiv om hållbar användning av bekämpningsmedel och en ny EU-strategi för djurhälsa för perioden 2007–2013.

Medlemsstaterna arbetar aktivt för att bekämpa livsstilsrelaterade sjukdomar, höja beredskapen för epidemier och förbättra hanteringen av kemikalier. De har däremot inte lämnat några utförliga rapporter om sin verksamhet när det gäller livsmedels- och foderlagstiftningen, djurhälsa, psykisk hälsa eller minskning av den hälsorelaterade ojämlikheten. Det har inte lämnats många prov på ett gott samarbete i folkhälsofrågor mellan ministerier och mellan olika politikområden.

På det hela taget måste både EU och medlemsstaterna fortsätta sitt arbete för att bromsa de livsstilsrelaterade sjukdomarnas frammarsch. Fortsatt uppmärksamhet bör ägnas åt kopplingen mellan miljö och hälsa (effekterna av kemikalier och luftburna föroreningar). Den fortlöpande hälsorelaterade ojämlikheten i Europa kräver full uppmärksamhet både på EU-nivå och i medlemsstaterna.

3.6. Social integration, demografi och migration

Ett hållbart Europa måste fostra solidaritet mellan och inom generationerna så att den allmänna livskvaliteten ökar. Det är oroväckande att 16 % av EU:s befolkning riskerar att drabbas av fattigdom. Barn, ensamstående föräldrar och äldre personer är särskilt utsatta. Integrationen utgör fortfarande en utmaning i många medlemsstater. I vissa medlemsstater lider den icke-infödda befolkningen av konstant hög arbetslöshet. Arbetslöshetstalen för ungdomar är fortsatt höga, och det stora antalet ungdomar som avbryter sin skolgång i förtid är ett problem i vissa medlemsstater.

På plussidan kan noteras att arbetslösheten överlag har minskat och att vissa, om än blygsamma, framsteg har gjorts för att skapa social och territoriell sammanhållning. Skillnaderna i välstånd mellan EU:s rikaste och fattigaste regioner är dock avsevärda. Socialskyddssystemen genomgår nu en modernisering mot bakgrund av demografiska förändringar. Kvinnor deltar i allt större utsträckning på arbetsmarknaden och genomsnittsåldern för utträdet från arbetsmarknaden stiger. Medlemsstaterna reformerar sina pensionssystem och hälso- och sjukvårdssystem.

Den öppna samordningsmetoden är EU:s främsta politiska verktyg i kampen mot socialt utanförskap och fattigdom. Bland de initiativ som tagits på senare tid märks en ny ram för socialt skydd och social integration som antagits av rådet, en ny färdplan för jämställdhet 2006–2010 och ett meddelande om Europas demografiska framtid. En omfattande strategisk plan för laglig migration, som inbegriper ett ramdirektiv och fyra särskilda direktiv, kommer att genomföras 2007–2009.

Alla medlemsstater har lagt fram strategier för socialt skydd och social integration för perioden 2006–2008, vilka täcker de tre områden som nämns i rubriken. Omfattningen och tidsplaneringen av åtgärderna för att tackla de demografiska utmaningarna varierar stort mellan olika länder, och samma sak gäller den politiska responsen.

Det fortsatta arbetet på detta område bör inriktas på att skapa hållbarhet i socialskydds-, hälso- och sjukvårds- och pensionssystemen mot bakgrund av den demografiska utvecklingen. Medlemsstaterna bör inom ramen för sina övergripande arbetsmarknadsstrategier fortsätta att genomföra åtgärder för att öka arbetsmarknadsdeltagandet för kvinnor, äldre och unga arbetstagare och för migranter. Konceptet ”flexicurity” – att kombinera flexibla anställningsavtal med tillräcklig trygghet för individen – utvecklas som en del av medlemsstaternas svar på dessa utmaningar. Medlemsstaterna bör också fortsätta sitt arbete för att utveckla övergripande strategier för livslångt lärande, en effektiv arbetsmarknadspolitik och moderna socialskyddssystem.

3.7. Globala utmaningar i fråga om fattigdom

Vissa lovande tendenser kan skönjas när det gäller utvecklingsmålen i FN:s millenniedeklaration. Den globala fattigdomen har minskat med nästan 4 % sedan år 2000, vilket innebär att 134 miljoner människor har befriats från svår fattigdom. Andelen elever som slutför grundskolan steg från 78 % år 2000 till 83 % år 2005. Biståndets kvalitet och effektivitet håller på att förbättras. Påfrestningarna på miljön förblir emellertid stora, särskilt när det gäller tillgången till livsviktiga resurser som vatten, ved och åkermark. Detta kan få dramatiska följder för de allra fattigastes utkomstmöjligheter och är en potentiell källa till konflikter.

Trots denna utveckling lever en miljard människor fortfarande i extrem fattigdom. Ingen av världens utvecklingsregioner har lyckats nå målet att minska barndödligheten. En tredjedel av barnen i utvecklingsländer lider av undervikt eller avstannad tillväxt. Hälften av människorna i utvecklingsländerna saknar tillgång till acceptabla sanitära anläggningar. Efter en nedgång kring år 2000 steg det offentliga utvecklingsbiståndets andel av BNI i EU-15 markant, från 0,32 % år 2000 till 0,44 % år 2005. Ökningen avstannade dock 2006, då biståndets andel av BNI sjönk till 0,43 %. EU:s möjligheter att nå sitt mål för 2010 minskade därmed något.

Vissa framsteg har gjorts i den politiska utvecklingen på EU-nivå. I december 2005 nådde de tre EU-institutionerna ett ”europeiskt samförstånd om utveckling”, enligt vilket EU:s biståndspolitik ska koncentreras på målet att utrota fattigdomen. EU är den största biståndsgivaren i världen och ger i sin strategi för Afrika (den gemensamma strategin EU–Afrika 2007) högsta prioritet åt samarbetet med Afrika. Men EU är också mycket aktivt i södra Medelhavsområdet genom sin grannskapspolitik, liksom i sitt samarbete med Latinamerika och Asien. Många nya politiska initiativ har tagits för att stärka samordningen av och samstämmigheten i EU:s bistånd.

Fem år efter världstoppmötet om hållbar utveckling 2002 har endast begränsade framsteg gjorts när det gäller vissa av de mål som fastställdes vid toppmötet. EU och medlemsstaterna står dock fast vid sitt åtagande att aktivt främja hållbar utveckling i hela världen och se till att EU:s interna och externa politik är förenlig med en global hållbar utveckling. Detta mål är mycket omfattande och medlemsstaterna tenderar att fokusera mer på vissa frågor eller vissa geografiska områden som är särskilt viktiga för dem.

När det gäller biståndets volym är det fortfarande möjligt att nå delmålet på 0,56 % av BNI år 2010 och därifrån gå vidare mot millennieutvecklingsmålet på 0,7 % av BNI år 2015. Det krävs dock avsevärda ytterligare insatser för att detta ska lyckas. Många utmaningar kvarstår, t.ex. att vidareutveckla användningen av allmänt budgetstöd som en mekanism för tillhandahållande av bistånd, att finna lösningar på det växande problemet med miljöflyktingar och internflyktingar, att stärka medlemsstaternas engagemang i initiativ som rör vatten och skogar, att sörja för att miljöaspekten av hållbar utveckling beaktas i tillräckligt hög grad vid tillhandahållandet av bistånd, att verka för ett internationellt miljöförvaltningssystem som borgar för hållbar utveckling samt att sörja för att handelspolitiken bidrar till hållbar utveckling. Fortsatt samarbete och samordning av biståndet är av nöden om EU ska kunna bidra på ett kännbart sätt till millennieutvecklingsmålen.

4. ÖVERGRIPANDE POLITIK

4.1. Utbildning

Utbildning är en förutsättning för att medborgarna ska ha den kompetens som krävs för att nå målen för hållbar utveckling. Arbetsprogrammet ”Utbildning 2010” utgör den politiska ramen för EU:s åtgärder på utbildningsområdet. Inom ramen för programmet har medlemsstaterna enats om några riktmärken som ska ha nåtts senast år 2010, bl.a. att minska antalet elever som slutar skolan i förtid, att förbättra läs- och skrivförmågan hos 15-åringar och att höja andelen elever med avslutad gymnasieutbildning. Syftet är att förbättra utbildningens kvalitet och tillträdet för alla. Medlemsstaterna har börjat ta itu med dessa utmaningar och håller på att integrera hållbarhetsaspekterna i sina utbildningssystem. Det faktum att deltagandet i livslångt lärande i EU-25 ökade från 7,5 % år 2000 till 9,6 % år 2006 är uppmuntrande med tanke på Barcelonamålet på 12 % år 2010.

4.2. Forskning och utveckling

Forskning och teknisk utveckling är av avgörande betydelse när det gäller att ta fram de innovativa och framtidsinriktade lösningar som krävs för att vi ska kunna göra verkliga framsteg på de sju huvudsakliga insatsområdena. Uppgifter från Eurostat visar att investeringarna i forskning och utveckling mätt i procent av BNP stagnerade mellan 2000 och 2005. De låg 2005 på 1,9 % i EU-15 och 1,4 % i EU-25, vilket är långt från EU:s mål på 3 % av BNP 2010.

En av de viktigaste målsättningarna för sjunde ramprogrammet för forskning och utveckling, som inleddes i januari 2007, är att få europeisk forskning att bidra till hållbar utveckling[7]. Under det första genomförandeåret (2007) är 40 % av de gemensamma forskningsåtgärder som planeras direkt eller indirekt relaterade till utmaningarna i EU:s strategi för hållbar utveckling. Två gemensamma teknikinitiativ har föreslagits, nämligen de gemensamma företagen Clean Sky[8] och Fuel cells and hydrogen[9]. Femton teknikplattformar och fjorton Eranet-nätverk arbetar också direkt med utmaningarna i EU:s strategi. Kommissionen har utarbetat riktlinjer för användningen av skatteincitament och offentlig upphandling för att främja investeringar i privata forskningsinsatser och har sett över sina ramar för statligt stöd för att stödja forskning, utveckling och innovation.

Av medlemsstaternas rapporter framgår att den nationella forskningspolitiken i de flesta fall använder forsknings- och utvecklingsverksamheten för att stödja de sju huvudutmaningarna i EU:s strategi för hållbar utveckling med utgångspunkt i ett europeiskt område för forskningsverksamhet.

Kommissionen kommer att fortsätta sitt arbete för att inrikta forsknings- och utvecklingsverksamheten på hållbar utveckling och på att utnyttja synergierna mellan Lissabonstrategin för tillväxt och sysselsättning och EU:s strategi för hållbar utveckling.

4.3. Finansiering och ekonomiska instrument

En rad olika marknadsbaserade styrmedel (t.ex. skatter och systemet för handel med utsläppsrätter) och specifika marknadsincitament för olika områden (t.ex. ekonomiskt stöd till forskning och utveckling, innovation och demonstration rörande specifika frågor) används inom EU och medlemsstaterna för att stödja hållbar utveckling. Användningen av marknadsbaserade styrmedel har stor potential.

I mars 2007 antog kommissionen en grönbok om marknadsbaserade styrmedel för miljöpolitiken och näraliggande politikområden, och under 2008 kommer kommissionen att se över direktivet om beskattning av energiprodukter[10] och börja undersöka hur subventioner som har negativa effekter för miljön kan identifieras och fasas ut. Kommissionen har lagt fram förslag till lagstiftning om omstrukturering av beskattningen av personbilar[11] och samordning av beskattningen av blyfri bensin och dieselbrännolja som används som motorbränsle[12].

Europeiska regionala utvecklingsfonden och Sammanhållningsfonden är två av EU:s viktigaste finansieringsinstrument, som under perioden 2007–2013 kommer att lämna ett betydande ekonomiskt stöd till insatsområdena inom EU:s strategi för hållbar utveckling, t.ex. klimatförändringar (9 miljarder euro) och hållbar transport (36 miljarder euro). Inom ramen för sammanhållningspolitiken tillämpas två av huvudprinciperna för strategin – ”delaktighet för medborgarna” och ”politisk samstämmighet och styrning” – genom att alla intressenter på alla förvaltningsnivåer involveras och genom att samstämmighet i utformningen av politiken på olika områden främjas.

5. UPPNÅ RESULTAT I PARTNERSKAP

5.1. Kommunikation, mobilisering av intressenter och ökad framgång

EU:s strategi för hållbar utveckling kan bara fungera effektivt i praktiken om man informerar om och genomför den på alla samhällsnivåer samt inbegriper medborgare, företag och förvaltning i processen. Såväl EU som medlemsstaterna har i detta syfte genomfört informationskampanjer och anordnat konferenser om specifika frågor som klimatförändringar, transport och folkhälsa.

Medborgarna (och de icke-statliga organisationerna) bidrar med konstruktiva förslag och konstruktiv kritik till strategins resultat och genomförande. Lokala Agenda 21 och kampanjen Hållbara städer i Europa är exempel på detta. Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs forum för berörda aktörer i maj 2007[13] sammanförde olika grupper från det civila samhället, som diskuterade hur det civila samhället självt kan fortsätta att utarbeta konstruktiva lösningar beträffande klimatförändringar.

Företag och ledande personer inom näringslivet börjar förstå att de kan dra konkurrensfördelar av att tillämpa hållbar utveckling som policy. Dow Jones Sustainability Group Index[14] visar att företagen i gruppen överlag har bättre resultat än andra företag. Företagsledare tar nya initiativ – European Corporate Leaders Group och den europeiska alliansen för företagens sociala ansvar är två exempel på sådana initiativ, som går i täten för att pröva innovativa sätt att förbättra företagens resultat i miljöhänseende och socialt hänseende.

5.2. Uppnå resultat

2006 års strategi för hållbar utveckling förde med sig en ny förvaltningsstruktur. Varje medlemsstat utsåg förra året en samordnare för strategin för hållbar utveckling, och kommissionen inrättade en samordningsgrupp som också samarbetar med Europeiska nätverket för hållbar utveckling.

Eurostat har bidragit till övervakningen av arbetet genom en omfattande uppsättning indikatorer för hållbar utveckling, som nu är bättre anpassade till prioriteringarna och målen för EU:s nya strategi för hållbar utveckling[15]. Indikatorerna diskuteras regelbundet med Eurostat.

I EU:s strategi för hållbar utveckling föreslås att inbördes granskningar (”peer reviews”) av nationella strategier ska formaliseras, så att det blir lättare att fastställa och dela med sig av bästa praxis. Kommissionen har utarbetat en handbok och medfinansierade 2007 den inbördes granskningen av Nederländernas nationella strategi för hållbar utveckling. Granskningen bidrog avsevärt till den pågående omarbetningen av Nederländernas nationella strategi för hållbar utveckling och fick en tydlig politisk inverkan. Ytterligare granskningar planeras för 2008.

Europeiska ekonomiska och sociala kommittén inrättade i september 2006 en observationsgrupp för hållbar utveckling[16], som har utarbetat ett yttrande om halvårslägesrapporten om EU:s strategi för hållbar utveckling vilket antogs den 11 juli 2007. Regionkommittén har utarbetat ett yttrande om utbildning som främjar hållbar utveckling, vilket kommer att antas under hösten 2007.

Medlemsstaterna håller på att uppdatera sina nationella strategier och planerar att anpassa dessa till EU:s strategi för hållbar utveckling.

6. SLUTSATS

Slutsatserna från Europeiska rådets möte i juni 2006 markerade början på ett nytt partnerskap mellan EU, medlemsstaterna, det civila samhället och näringslivet, som är inriktat på samarbete för att uppnå målen för hållbar utveckling.

Denna lägesrapport visar att de konkreta resultaten ännu är blygsamma, men att avsevärda framsteg har gjorts i den politiska utvecklingen på många områden såväl på EU-nivå som i medlemsstaterna, särskilt i fråga om klimatförändringar och ren energi. De prioriteringar som fastställdes i strategin från juni 2006 gäller fortfarande. Som de många exemplen i denna rapport och i den åtföljande bilagan visar, måste fortsatt uppmärksamhet ägnas åt genomförandet inom alla prioriterade områden.

[1] Analysen av framstegen inom ramen för strategin för hållbar utveckling grundar sig, i linje med rådets begäran, på olika källor: nationella rapporter som lämnats av de nationella samordnarna i enlighet med EU:s strategi, Eurostats övervakningsrapport som baseras på indikatorerna för hållbar utveckling med år 2000 som utgångspunkt, ett internt arbetsdokument från kommissionen och en oberoende konsultutredning.

[2] Meddelandena av den 10 januari 2007 ”Att begränsa den globala klimatförändringen till 2 grader Celsius – Vägen framåt mot 2020 och därefter” och ”En energipolitik för Europa".

[3] Europeiska miljöbyråns rapport ”Sustainable use and management of natural resources”, nr 9/2005.

[4] http://ec.europa.eu/environment/etap/pdfs/comm_pdf_com_2007_0162_f_en_acte.pdf

[5] Eurostats uppföljningsrapport 2007.

[6] Eurostats övervakningsrapport 2007 och källor vid kommissionens generaldirektorat samt internationella källor, bl.a. WHO.

[7] Europaparlamentets och rådets beslut nr 1982/2006/EG av den 18 december 2006 om Europeiska gemenskapens sjunde ramprogram för verksamhet inom området forskning, teknisk utveckling och demonstration (2007–2013), skäl 29 och bilaga 1.

[8] KOM(2007) 315 slutlig.

[9] KOM(2007) 571 slutlig.

[10] Rådets direktiv 2003/96/EG.

[11] KOM(2005) 261.

[12] KOM(2007) 52.

[13] http://www.eesc.europa.eu/stakeholders_forum/index_en.asp

[14] Dow Jones Sustainability Index upprättades 1999 och är det första index på global nivå som visar ekonomiska resultat för ledande företag med hållbarhet som policy världen över.

[15] En reviderad förteckning över indikatorerna för hållbar utveckling finns i en bilaga till kommissionens arbetsdokument om strategin för hållbar utveckling.

[16] http://www.eesc.europa.eu/sections/sdo/index_en.asp