EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 17.12.1998 
KOM( 1998) 711 slutlig 
ÅTERKOMMANDE 
RAPPORT 
FRÅN KOMMISSIONEN 
OM 
TT TT? T^TTT TC 1 UJtvJVlJtLlo 
FRAMSTEG PÅ VÄGEN MOT ANSLUTNING 

Innehållsförteckning 
A. INLEDNING 
a) Förord 
Den återkommande rapportens bakgrund 
b) Förbindelserna mellan Europeiska unionen och Polen 
Historisk tillbakablick och den senaste tidens utveckling 
Den europeiska strategin 
B. KRITERIER FÖR MEDLEMSKAP 
1. Politiska kriterier 
1.1 Demokrati och rattsstat 
Parlamentet 
Den verkstallande makten 
Rattsvasendet 
Nationella sakerhetsradet 
1.2 Manskliga rattigheter och skydd av minoriteter 
Medborgerliga och politiska rattigheter 
Ekonomiska, sociala och kulturella rattigheter 
Minoriteters rattigheter och skydd 
1.3 Cypernfragan 
1.4 AHman utvardering 
2. Ekonomiska kriterier 
2.1 Inledning 
2.2 Ekonomiska kriterier 
Den turkiska ekonomins struktur 
Makroekonomisk utveckling 
2.3 Den turkiska ekonomin inför ett medlemskap 
Övergången till fungerande marknadsekonomi 
Förmåga att hantera konkurrens och marknadskrafter inom unionen 
2.4 Allmän bedömning 
3. Förmåga att påta sig de skyldigheter som ett medlemskap medför 
3.1 Delar av gemenskapens regelverk som omfattas av tullunionen 
Den inre marknaden 
- Fri rörlighet för varor 
- Konkurrens 
- Intellektuell, industriell och kommersiell äganderätt 
Handelspolitik 
Tull 
Slutsats 
3.2 Delar av gemenskapens regelverk som omfattas av den europeiska strategin 
Den inre marknaden 
- Fri rörlighet för kapital 
- Fri rörlighet för tjänster 
- Offentlig upphandling 
Industri och små och medelstora företag 
Jordbruk 
Telekommunikation och informationssamhället 
Vetenskaplig och teknisk forskning 
Miljö 
Transport 
Energi 
Konsumentskydd 
Rättsliga och inrikes frågor 
Slutsats 
3.3 Andra områden av gemenskapens regelverk 
Den inre marknaden 
- Dataskydd och bolagsrätt 
- Fri rörlighet för personer 
Utbildning, yrkesutbildning och ungdomsfrågor 
Den audiovisuella sektorn 
Den ekonomiska och monetära unionen 
Beskattning 
Statistik 
Fiske 
Sysselsättning och sociala frågor 
Regionalpolitik och sammanhållning 
Slutsats 
4. Gemensam utrikes- och säkerhetspolitik 
C. SLUTSATS 
Bilagor 
Statistik 
A. INLEDNING 
a) Förord 
Den återkommande rapportens bakgrund 
Vid Europeiska rådets möte i Cardiff i juni 1998 välkomnades kommissionens 
bekräftelse på att den i slutet av 1998 kommer att lägga fram sina första återkommande 
rapporter om respektive kandidatlands framsteg på väg mot anslutning. Europeiska rådet 
noterade att "när det gäller Turkiet kommer rapporterna att grundas på artikel 28 i 
associeringsavtalet1 och slutsatserna från Europeiska rådet i Luxemburg". 
Vid Europeiska rådets möte i Luxemburg i december 1997 beslutades att en strategi 
skulle utarbetas för att förbereda Turkiets anslutning genom att föra landet närmare 
Europeiska unionen på alla områden. Europeiska rådet tillade att "associeringsrådet 
kommer på nytt att granska denna strategi bl.a. på grundval av artikel 28 i 
associeringsavtalet, mot bakgrund av Köpenhamnskriterierna och den ståndpunkt som 
antogs av rådet den 29 april 1997". 
Denna rapport utgör kommissionens svar på den begäran som framställdes vid 
Europeiska rådets möte i Cardiff. Vid uppläggningen har därför slutsatserna från 
Europeiska rådets möte i Köpenhamn beaktats. I rapporten 
- beskrivs de hittillsvarande förbindelserna mellan Turkiet och unionen, särskilt inom 
ramen för associeringsavtalet, 
- analyseras situationen vad gäller de politiska förhållanden som Europeiska rådet 
nämner (demokrati, rättssäkerhet, mänskliga rättigheter, skydd av minoriteter), 
- bedöms Turkiets situation och framtidsutsikter vad gäller de ekonomiska 
förhållanden som Europeiska rådet nämner (marknadsekonomi, förmåga att hantera 
konkurrensen inom unionen), 
- analyseras Turkiets förmåga att påta sig de skyldigheter som ett medlemskap medför, 
dvs. att anta gemenskapens regelverk i form av fördraget, sekundärrätten och politiken 
på olika områden, 
- ges en allmän utvärdering av Turkiets situation och framtidsutsikter på vägen mot 
anslutning, i synnerhet inom ramen för den europeiska strategi som kommissionen 
lade fram i sitt meddelande av den 4 mars 1998. 
Enligt artikel 28 skall, så snart fullgörandet av avtalet har kommit så långt att man rimligen kan 
förvänta att Turkiet till fullo kommer att uppfylla de förpliktelser som följer av Fördraget om 
upprättandet av Europeiska gemenskapen, de fördragsslutande parterna undersöka om Turkiet kan 
ansluta sig till gemenskapen. 
b) Förbindelserna mellan Europeiska unionen och Turkiet 
Historisk tillbakablick och den senaste tidens utveckling 
Förbindelserna mellan Europeiska unionen och Turkiet grundar sig på avtalet om 
upprättande av en associering mellan EEG och Turkiet, kallat Ankaraavtalet, som 
undertecknades den 12 september 1963 och trädde i kraft den 1 december 1964. Avtalets 
hörnsten är en tullunion som skapas i tre faser. Avtalet åtföljs av ett finansiellt protokoll. 
Ett andra och tredje finansiellt protokoll undertecknades 1970 respektive 1977. Genom 
Ankaraavtalet har ett associeringsråd inrättats som sammanträder regelbundet och 
diskuterar associeringens funktion. Denna institutionella ram har utvidgats genom 
genomförandet av tullunionens sista fas (se nedan). 
Associeringsavtalet kompletteras av ett tilläggsprotokoll, undertecknat den 23 november 
1970 och i kraft den 1 januari 1973, som innehåller en tidsplan för de tekniska åtgärer 
som skall vidtas för att tullunionens mål skall kunna uppnås inom 22 år. 
Gemenskapen beslutade efter militärkuppen i Turkiet 1980 att frysa förbindelserna med 
Turkiet och stoppa det fjärde finansiella protokollet. Sedan landet återigen fatt en civil 
regering 1983 har förbindelserna gradvis nonnaliserats. Rådet har dock ännu inte godkänt 
det fjärde finansiella protokollet. 
Turkiet lämnade den 14 april 1987 in sin ansökan om medlemskap i gemenskapen. 
Kommissionen antog den 18 december 1989 sitt yttrande över ansökan. I yttrandet 
konstaterades att det vid den tidspunkten inte var meningsfullt att inleda förhandlingar 
med landet. Kommissionen anförde„både ekomiska och politiska skäl. Kommissionen 
pekade också på de negativa följderna av konflikten mellan Grekland och Turkiet och av 
Cypernfrågan. 
Kommissionen ansåg dock i sitt yttrande att gemenskapen borde fortsätta sitt samarbete 
med Turkiet med tanke på landets allmänna orientering mot Europa. Kommissionen 
ansåg också att gemenskapen hade ett grundläggande intresse av att fördjupa sina 
förbindelser med Turkiet och att hjälpa landet att så snart som möjligt slutföra sin 
politiska och ekonomiska moderniseringsprocess. 
Rådet antog den 5 februari 1990 i stora drag kommissionens yttrande, och gav 
kommissionen i uppdrag att lägga fram detaljerade förslag som vidare utvecklade de 
idéer som uttryckts i yttrandet om behovet av att intensifiera förbindelserna EG-Turkiet. 
Kommissionen antog den 7 juni 1990 ett antal förslag (Matutespaketet), bland annat om 
slutförandet av tullunionen, återupptagande och intensifiering av det ekonomiska 
samarbetet, främjande av industriellt och teknologiskt samarbete samt stärkande av de 
politiska och kulturella banden. Rådet godkände inte paketet. 
Den 6 mars 1995 beslutade associeringsrådet EG-Turkiet att man skulle övergå till den 
sista fasen av tullunionen och återuppta det ekonomiska samarbetet. Rådet beslutade 
också att fördjupa samarbetet på ett antal andra områden, att utvidga det institutionella 
samarbetet och att intensifiera den politiska dialogen. Europaparlamentet gav den 13 
december 1995 sitt samtycke till tullunionen. Beslutet om att gå in i den sista fasen av 
tullunionen trädde i kraft den 31 december 1995; på det institutionella planet inrättades 
genom beslutet tullunionens gemensamma kommitté, ett organ för samråd mellan 
partema. 
Förbindelserna mellan Grekland och Turkiet blev ännu mera spända efter en incident 
mellan de båda länderna i januari 1996 angående en liten ö i Egeiska havet. 
Rådet (allmänna frågor) antog den 15 juli 1996 förordningen om MED A-programmet för 
tolv medelhavsländer, däribland Turkiet. 
I en resolution av Europaparlamentet uppmanades kommissionen den 19 september 
1996 att "med omedelbar verkan spärra alla utbetalningar till Turkiet inom MEDA-
programmet vilka inte avser främjande av demokratin, de mänskliga rättigheterna och det 
civila samhället". Som skäl för resolutionen anfördes situationen beträffande de 
mänskliga rättigheterna i Turkiet. Efter ordförandekonferensens sammanträde den 28 
november 1996 enades man om ett särskilt förfarande enligt vilket parlamentet skall få 
yttra sig över projekt som kommissionen önskar finansiera genom MEDA-programmet 
(varav 375 miljoner ecu anslagits till Turkiet under perioden 1996-1999). Trots detta 
förfarande uppgick kommissionens åtaganden vid utgången av 1997 till 103 miljoner ecu. 
För perioden 1998-1999 har 272 miljoner ecu anslagits. 
Efter rådets informella möte i Apeldoorn (den 16 mars 1997) bekräftade Europeiska 
unionen vid associeringsrådets EG-Turkiet möte den 29 april 1997 återigen att Turkiet 
kan komma i fråga för medlemsskap i unionen. Europeiska unionen påpekade vid detta 
tillfälle också att Turkiets ansökan skulle bedömas enligt samma kriterier som övriga 
kandidatländers, och uppmanade kommissionen att utarbeta ett meddelande om hur 
förbindelserna mellan Europeiska unionen och Turkiet skulle kunna utvecklas inom 
ramen för tullunionen. 
Associeringsrådet kunde vid detta tillfälle inte nå enhällighet om 1995 års 
finansieringsförordning för tullunionen. Grekland och Turkiet kunde dock enas om att 
tillsätta en kommitté för att undersöka de problem som är förknippade med situationen i 
Egeiska havet. Kommittén har ännu ej sammanträtt. 
I Agenda 2000, som antogs den 15 juli 1997, utvärderas det ekonomiska och politiska 
läget i Turkiet. Man påpekar i dokumentet att Turkiet måste visa ett "fast åtagande att 
lösa ett antal problem, i regionen" och "medverka aktivt till en rättvis och bestående 
lösning av Cypemfrågan". 
I Agenda 2000 anses det att "Europeiska unionen bör fortsätta att stödja Turkiets 
ansträngningar att lösa sina problem och skapa närmare band till EU", och hänvisas det 
till det meddelande om den vidare utvecklingen av förbindelserna med Turkiet som 
kommissionen antog den 15 juli 1997. 
I detta meddelande föreslås en rad åtgärder som syftar till att stärka tullunionen och att 
utsträcka den till nya områden (tjänster och jordbruk) samt att fördjupa samarbetet på 
vissa områden (miljö, energi, telekommunikation m.m.), varav vissa hör till andra och 
tredje pelaren. Kommissionen föreslår också att man skall hjälpa Turkiet i dess 
ansträngningar för att förbättra läget beträffande de mänskliga rättigheterna. 
Kommissionen har i denna fråga utarbetat ett utkast till program för samarbete med 
turkiska myndigheter och icke-statliga organisationer för att stödja de turkiska 
myndigheterna i deras ansträngningar att öka respekten för de mänskliga rättigheterna 
och rättsstatsprincipen. De turkiska myndigheterna har ännu inte reagerat på förslaget. 
Vid Europeiska rådets möte i Luxemburg i december 1997 bekräftades från högsta 
nivå att "Turkiet har möjlighet att ansluta sig till Europeiska unionen". Stats- och 
regeringscheferna beslutade också att en strategi skulle utarbetas för att förbereda 
Turkiets anslutning genom att "föra landet närmare Europeiska unionen på alla 
områden". Strategin bör bestå av "en utveckling av de möjligheter som 
Ankaraavtalet erbjuder, en fördjupning av tullunionen, ett genomförande av 
finansiellt samarbete, en tillnärmning av lagstiftning och övertagande av unionens 
regelverk, och deltagande, enligt beslut från fall till fall, i vissa program och i vissa 
organ". Europeiska rådet räknade också upp ett antal principer som är viktiga för man 
skall kunna stärka banden med Turkiet. Europeiska rådet meddelade också att Turkiet 
skall inbjudas att delta i Europeiska konferensen på samma grundval som övriga 
kandidatländer. 
Turkiet reagerade negativt på resultatet av Europeiska rådets möte, och anförde att landet 
diskriminerades i förhållande till övriga kandidatländer. Turkiets regering meddelade att 
man inte hade för avsikt att delta i Europeiska konferensen, att man avbröt den politiska 
dialogen med unionen och att man sålunda inte heller längre önskade diskutera 
förbindelserna med Grekland, Cypernfrågan eller mänskliga rättigheter med unionen. 
Enligt Turkiets regering skulle förbindelserna med EU hädanefter grunda sig på 
befintliga akter (associeringsavtalet, tilläggsprotokollet och tullunionen). 
Associeringsrådet EG-Turkiet har inte sammanträtt sedan Europeiska rådets möte i 
Luxemburg. 
I enlighet med Europeiska rådets uppmaning från mötet i Luxemburg antog 
kommissionen den 4 mars 1998 vissa inledande konkreta förslag för en "Europeisk 
strategi för Turkiet" (se nedan). 
Europeiska rådet välkomnade vid sitt möte i Cardiff även "kommissionens 
meddelande av den 4 mars 1998 om att tidigarelägga den europeiska strategin för 
att förbereda Turkiet för medlemsskap. Europeiska rådet anser att denna strategi 
som helhet utgör en grund för att förbättra och vidareutveckla relationerna. 
Europeiska rådet uppmanar kommissionen att gå vidare med denna strategi och då 
lägga fram alla förslag som krävs för att genomföra den i praktiken. Strategin kan 
kompletteras med tiden, med hänsyn till Turkiets egna idéer. Europeiska rådet 
uppmanar vidare EU:s ordförandeskap och kommissionen samt vederbörande 
turkiska myndigheter att även i fortsättningen sträva mot att harmonisera Turkiets 
lagstiftning och praxis med regelverket samt anmodar kommissionen att avlägga 
rapport till ett tidigt associeringsråd om de framsteg som skett. Europeiska rådet 
erinrar om att det behövs ekonomiskt stöd till den europeiska strategin och noterar 
kommissionens avsikt att reflektera över hur man kan stödja genomförandet av den 
europeiska strategin och att lägga fram lämpliga förslag för detta ändamål". 
Den europeiska strategin 
Kommissionen antog den 4 mars 1998 ett handlingprogram för att fördjupa tullunionen, 
utvidga den till andra områden (tjänster och jordbruk) och öka samarbetet på de andra 
områden som togs upp i kommissionens meddelande från juli 1997 om utvecklingen av 
förbindelserna med Turkiet. 
Den europeiska strategin fick ett positivt mottagande vid Europeiska rådets möte i 
Cardiff, och de turkiska myndigheterna lämnade i en skrivelse till kommissionen av den 
22 juli 1998 sin uppfattning om förslagen till den europeiska strategin. I stora drag 
ansluter sig skrivelsen till den europeiska strategin. 
De första tekniska förhandlingarna mellan kommissionen och de turkiska myndigheterna 
ägde rum i september 1998 för att bestämma tidsplan och arbetsformer för 
genomförandet av den europeiska strategin. Under förhandlingarna har den turkiska 
avsikten att samarbeta beträffande strategi förslagen bekräftats. 
I enlighet med Europeiska rådets uppmaning vid mötet i Cardiff antog kommissionen den 
21 oktober 1998 ett meddelande om ekonomiskt stöd till den europeiska strategin. 
Meddelandet innehåller en förordning om genomförandet av åtgärder för att fördjupa 
tullunionen mellan EG och Turkiet (15 miljoner ecu för 1999-2001), och en förordning 
om att främja den ekonomiska och sociala utvecklingen i Turkiet (135 miljoner ecu för 
1999-2001). 
B. KRITERIER FOR MEDLEMSKAP 
1. Politiska kriterier 
Inledning 
Vid Europeiska rådets möte i Köpenhamn i juni 1993 fastställdes ett antal "politiska" 
kriterier som måste uppfyllas för att en anslutning skall vara möjligt; det sades att 
"medlemskap förutsätter att kandidatlandet har uppnått institutionell stabilitet som 
garanterar demokrati, rättsstatsprincipen, mänskliga rättigheter samt respekt för och 
skydd av minoriteter". * 
För den utvärdering som Europeiska rådet begärde vid sitt möte i Cardiff har 
kommissionen använt sig av många informationskällor: uppgifter från turkiska 
myndigheter, utvärderingar gjorda av internationella organisationer (bland andra 
Europarådet), rapporter från icke-statliga organisationer, rapporter från 
Europaparlamentet och medlemsstaterna m.m. 
I denna utvärdering görs en systematisk genomgång av de viktigaste inslagen rörande 
statsmaktens organisation och verksamhet samt av skyddet för de grundläggande 
rättigheterna. Undersökningen är inte inskränkt till en fonnell beskrivning, utan är avsedd 
att utvärdera hur demokratin och rättsstaten faktiskt fungerar. 
Utvärderingen avser förhållandena per oktober månad 1998. Den innehåller inte någon 
detaljerad genomgång av förändringar som aviserats för framtiden. Avsikten att 
reformera en viss sektor har dock i allmänhet beaktats. 
Tidigare utvärderingar av situationen i Turkiet 
Redan i kommissionens yttrande om Turkiets ansökan om anslutning till gemenskapen, 
avgivet i december 1989, gjordes en undersökning av de politiska förhållandena rörande 
Turkiet. 
I yttrandet konstaterades bland annat att ett antal reformer skapat förutsättningar för ett 
"parlamentariskt styrelseskick som ligger nära gemenskapens normer". I yttrandet 
noterades dock att "läget beträffande mänskliga rättigheter och respekten för 
minoriteternas identitet visserligen hade utvecklats under de senaste åren men ännu inte 
nått den nivå som krävs i en demokrati". 
I Agenda 2000 gjorde kommissionen följande bedömning av det politiska läget i Turkiet: 
"Turkiet har en regering och ett parlament som tillsätts efter demokratiska val med 
flerpartisystem och en förvaltning som har förutsättningar att utforma och tillämpa en 
lagstiftning som är förenlig med gemenskapens regelverk. Trots ett politiskt erkännande 
av behovet av förbättring och trots vissa ändringar av lagstiftningen under senare tid 
ligger dock Turkiets meriter i fråga om att hävda individens rättigheter och rätten att 
uttrycka sig fritt långt ifrån vad som är normen inom EU. I sin kamp mot terrorismen i de 
sydöstra delarna av landet måste Turkiet visa återhållsamhet, göra större ansträngningar 
för att upprätthålla lagar och mänskliga rättigheter och för att finna en civil, inte militär 
lösning. Återkommande fall av tortyr, försvinnanden och avrättningar utan rättegång, 
trots upprepade officiella uttalanden om regeringens engagemang för att sätta stopp för 
10 
sådana metoder, gör att man måste ifrågasätta i vilken utsträckning myndigheterna kan 
övervaka och kontrollera säkerhetsstyrkornas verksamhet." 
"Den senaste tidens utveckling inom förvaltningen och utbildningssystemet har 
visserligen varit avsedd att stärka ett civilsamhälle utan kår- och konfessionsbindningar 
men visar ändå på militärens speciella roll i det turkiska samhället (...) Det finns 
oklarheter i det turkiska rättssystemet då det gäller civil politisk kontroll över militären". 
Europeiska unionen har vid upprepade tillfällen uttalat sig angående situationen i 
sydöstra Turkiet, särskilt i samband med möten i associeringsrådet EG-Turkiet. Vid det 
senaste mötet i kommittén i april 1997 förklarade ordförandeskapet på Europeiska 
unionens vägnar att "unionen visserligen är medveten om omfattningen av det problem 
som Turkiet står inför i landets sydöstra del, men inte desto mindre framhåller att kampen 
mot terrorism måste föras med vederbörlig hänsyn till de mänskliga rättigheterna och 
rättsstatens principer och efterlyser en politisk lösning på problemet. Det är därför högst 
angeläget att Turkiet fullgör sina skyldigheter som medlem av Europarådet och av OSSE. 
Turkiet behöver inte betvivla att unionen respekterar den territoriella integriteten vad 
gäller Turkiet och alla andra länder i regionen, och även fördömer terrorism". 
Den senaste tidens allmänna utveckling i Turkiet 
Under de senaste åren har den politiska situationen i Turkiet varit förhållandevis ostadig. 
Den nuvarande minoritetskoalitionen som leds av premiärminister Mesut Yilmaz 
(ANAP) kom till makten i juni 1997 efter en flera veckor lång kris, och ersatte då den 
regering som letts av Necmettin Erbakan (Välfärdspartiet - Refah) och Tansu Ciller 
(DYP). I avsaknad av majoritet i nationalförsamlingen förlitar sig Mesut Yilmazs 
regering på stöd från partier utanför koalitionen. 
Turkiets författningsdomstol beslöt i januari 1998 att upplösa Välfärdspartiet (Refah), 
beslagta all dess egendom och förbjuda dess främsta ledare att under de följande fem åren 
tillhöra någon politisk sammanslutning. Upplösningen av Välfärdspartiet föranledde 
ordförandeskapet att den 21 januari 1998 göra ett uttalande på Europeiska unionens 
vägnar. I uttalandet sades att "Europeiska unionen visserligen erkänner att detta beslut 
fattats i enlighet med bestämmelsenia i Turkiets författning men ändå beklagar beslutet 
och är bekymrad över dess konsekvenser för den demokratiska pluralismen och 
yttrandefriheten".Efter upplösningen av Välfärdspartiet har så gott som alla dess 
parlamentsledamöter anslutit sig till det nya partiet Fazilet. 
De 23 september 1998 bekräftade högsta domstolen en dom genom vilken en 
säkerhetsdomstol fällde Istanbuls borgmästare, Recep Tayipp Erdogan, som är medlem 
av Fazilet. Erdogan dömdes till tio månaders fängelse samt till att avlägsnas från sitt 
borgmästarämbete och far inte längre ställa upp i allmänna val. Han dömdes för att ha 
hållit ett tal som ansetts syfta till rasistisk eller religiös provokation. I ett uttalande den 25 
september 1998 har Europeiska unionen förklarat alt "den med beklagande noterat högsta 
domstolens dom" och "är bekymrad över de ofrånkomliga följderna för den demokratiska 
pluralismen och yttrandefriheten av att i demokratisk ordning valda politiker åtalas för att 
på fredligt vis ha uttryckt sina åsikter". 
Det är sannolikt att förtida parlamentsval kommer att hållas på våren 1999. 
1.1. Demokrati och rättsstat 
11 
Turkiet är en konstitutionell republik med ett parlament i vilket flera partier är företrädda, 
ett presidentämbete, en regering, en offentlig förvaltning, ett rättsväsende samt Nationella 
säkerhetsrådet. Turkiets politiska struktur fastställs i 1982 års författning som utarbetades 
av militären efter statskuppen 1980 och antogs genom folkomröstning. I artikel 2 i 1982 
års författning beskrivs republiken som "en demokratisk, sekulär och social stat som styrs 
av rättsstatliga principer". 
1995 gjorde nationalförsamlingen vissa ändringar av författningen. Dessa ändringar 
utgjorde ett positivt bidrag till förstärkandet av demokratin i Turkiet. De har bland annat 
inneburit en möjlighet för alla sammanslutningar, inbegripet fackföreningar, att ägna sig 
åt politisk verksamhet och att åldern för rösträtt sänkts från 21 år till 18 år; rösträtten har 
vidare utsträckts till att även omfatta turkiska medborgare bosatta i utlandet. Vidare har 
författningsändringarna inneburit en omfattande reform av det sätt på vilket de politiska 
partierna fungerar. Minimiåldern för att ansluta sig till ett parti har sänkts från 21 år till 
18 år och rätten att vara medlem i ett politiskt parti har utvidgats till att avse även 
universitetens akademiska personal och studenter. Följdlagstiftningen till dessa ändringar 
har dock ännu inte fullbordats. Till exempel har ännu ingen lag stiftats om hur partierna 
eller rösträtten för turkiska medborgare bosatta i utlandet skall fungera. 
Parlamentet 
Enligt den turkiska författningen (artikel 7) är endast nationalförsamlingen behörig att 
stifta lag som skall vara tillämplig i hela Turkiet. Nationalförsamlingen är ett 
enkammarparlament med 550 ledamöter vilka väljs i direkta och allmänna val. Valen är 
fria, demokratiska och slutna, och äger rum regelbundet.. Sedan 1982 har inga större 
oegentligheter observerats i samband med valen. 
Lagförslag kan framställas av regeringen och av parlamentsledamöter. Lagar som antas 
av nationalförsamlingen skall promulgeras av presidenten inom 15 dagar. Presidenten 
kan återförvisa en lag till nationalförsamlingen för förnyad prövning. 
Nationalförsamlingen väljs normalt på fem år. Nationalförsamlingen väljer president 
(som är statschef) vart sjunde år eller när den som innehar ämbetet avlider eller på annat 
sätt blir oförmögen att utöva ämbetet. Lagen om val av parlamentsledamöter bygger på 
proportionell representation med en nationell partispärr på 10 %. Denna spärregel innebar 
vid den senaste parlamentsvalet att cirka 4 miljoner väljare (av 28 miljoner giltiga röster) 
inte kom att företrädas i parlamentet. 
Den verkställande makten 
Den verkställande makten är tudelad och består av republikens president och regeringen. 
Republikens president väljs av nationalförsamlingen för en mandatperiod på sju år. 
Presidenten utses från nationalförsamlingens egna led av två tredjedelar av församlingens 
ledamöter. Presidenten kan inte väljas om. Mandatperioden för den nuvarande 
presidenten, Suleyman Demirel, löper ut år 2000. 
Regeringen leds av premiärministern (som utses av presidenten bland 
nationalförsamlingens ledamöter) och består av 32 ministrar som utnämns av presidenten 
på förslag av premiärministern (enligt artikel 109 i författningen). Ministrar måste infinna 
sig i parlamentet för att svara på frågor rörande deras ansvarsområden. 
12 
I september 1997 upprättade premiärminister Mesut Yilmaz (inom Nationella 
säkerhetsrådet generalsekretariat, se nedan) premiärministerns centrum för krishantering, 
inom vilket generalstabschefen spelar en viktig roll. Detta center utgör en samlingspunkt 
för premiärministerns krishanteringsroll i vissa situationer som, till exempel, utgör ett hot 
mot Turkiets territoriella integritet eller den demokratiska ordningen, eller i fall av 
naturliga eller av människor framkallade katastrofer, omfattande befölkningsrörelser eller 
allvarliga ekonomiska kriser. 
Generalstabschefen är inte formellt ansvarig inför försvarsministern. Han nomineras av 
Högsta försvarsrådet och utses av premiärministern. Under 1997 lär, enligt flera turkiska 
tidningar, de väpnade styrkorna ha utfört två operationer mot Kurdiska arbetarpartiets 
(PKK) baser i norra Irak utan att generalstaben först underrättat regeringen om sina 
planer. 
Landets styrelse bygger i territoriellt hänseende på 80 provinser. I Turkiets författning 
(artiklarna 126 och 127) görs skillnad på den centrala förvaltningen och den lokala 
förvaltningen (kommuner och byar). 
Enligt författningen (artikel 128) skall offentliga tjänstemäns ställning regleras i lag. 
Redan i Agenda 2000 noterades att den turkiska förvaltningen fungerar på 
tillfredsställande vis. Man måste dock notera de många fallen av korruption, otillbörligt 
gymiande och missbruk av ställning. 
I den turkiska rättsordningen finns ingen allmän lagstiftning om korruptionsbekämpning. 
Särskilda bestämmelser om detta är införda i vissa lagar, bland annat lagarna om offentlig 
upphandling. För närvarande pågår flera parlamentariska undersökningar riktade mot 
framstående politiker som är misstänkta för oegentlighetér. I augusti 1997 inleddes en 
omfattande rättsutredning som omfattar dussintals före detta tjänstemän, borgmästare och 
politiker som misstänks ha begått oegentlighetér i samband med offentlig upphandling. 
En av orsakerna till tjänstemannakorruptionen är de låga lönerna i den offentliga sektorn, 
vilka i sin tur hör samman med statens otillräckliga budgetmedel. Vad gäller de folkvalda 
kan korruptionen bland annat härledas till avsknaden av partistöd. 
Banden mellan vissa delar av statsapparaten och den organiserade brottsligheten belystes 
i samband med "Susurluk-skandalen" 1996. I samband med en trafikolycka framgick att 
en parlamentsledamot, en hög polistjänsteman och en av Interpol efterspanad turkisk 
brottsling befunnit sig i samma fordon. Beslut fattades om att inleda såväl en 
parlamentarisk utredning som en rättsutredning. Den parlamentariska utredningen 
avslutades redan 1997 men nationalförsamlingen har ännu inte tagit upp dess slutsatser 
till behandling. I rapporten bekräftas förekomsten av band mellan vissa delar av 
statsapparaten och den organiserade brottsligheten. Rättsutredningen pågår fortfarande. 
Rättsväsendet 
I den turkiska författningen (artikel 138) fastställs som grundläggande princip att 
rättsväsendet är oberoende. Rättsväsendet är uppbyggt av allmänna domstolar och 
förvaltningsdomstolar, författningsdomstolen, högsta domstolen och högsta 
förvaltningsdomstolen. Rådet för domare och åklagare utnämner och entledigar domare 
och åklagare i allmänna domstolar och förvaltningsdomstolar, med undantag för 
ledamöterna i författningsdomstolen. Dessa utses av presidenten från en lista med 
13 
kandidater vilka valts av samtliga högre domstolar. Ledamöterna av Rådet för domare 
och åklagare utses av presidenten på fyra år och väljs bland personer som tagits upp på en 
lista över kandidater som valts bland högsta domstolens och högsta 
förvaltningsdomstolens ledamöter. Justitieministern är ordförande i rådet. Enligt 
författningen (artikel 125) kan giltigheten av förvaltningsbeslut prövas i domstol. 
För närvarande finns i Turkiet 9000 domartjänster, men på grund av det ansträngda 
budgetläget är endast 7000 av dessa tillsatta. Enligt uppskattningar gjorda av turkiska 
domarförbundet och av turkiska juristsamfundet skulle det krävas 15 000 domare för att 
få rättsväsendet att fungera tillfredsställande. De svåra arbetsförhållandena, inbegripet de 
otillräckliga lönerna, leder inte till främjande av en opartisk rättsskipning. Det 
förekommer många fall av korruption. 
Två lagförslag rörande ändring av civilrätten liksom av strafflagen har godkänts av 
regeringen under 1998 och överlämnats till nationalförsamlingen. Vad gäller civillagen 
avses med ändringarna främst att undanröja den diskriminering mellan män och kvinnor 
som ännu förekommer (se nedan). Vad gäller förslaget till strafflagsreform syftar det 
bland annat till att avskaffa dödsstraffet och mildra inskränkningarna av yttrandefriheten 
genom en ändring av artikel 312 (som utgör grunden för många åtal för 
yttrandefrihetsbrott). För närvarande behandlas i parlamentets utskott ett annat förslag till 
lag om ändring av vissa delar av strafflagen. Syftet med förslaget är bland annat att höja 
straffen för tjänstemän som gör sig skyldiga till tortyr. Om parlamentet antar dessa lagar 
skulle det innebära att den turkiska lagstiftningen på betydelsefullt sätt närmar sig de 
europeiska normerna. 
Vid påstående om brott mot antiterroristlagarna, vilket bland annat omfattar "varje 
handling som syftar till att förändra republikens kännetecken, att omintetgöra statens 
odelbara integritet, dess territorium eller nation, hota den turkiska statens och republikens 
existens eller undergräva, omintetgöra eller tillskansa sig statens myndighet", ställs de 
åtalade inför en statlig säkerhetsdomstol. Dessa domstolar avgör öppet politiska brott. 
Domstolarna inrättades 1982 med stöd av artikel 143 i författningen och inledde sin 
verksamhet 1984. 
Det finns anledning att misstänka att de som åtalas inför säkerhetsdomstolarna, på grund 
av dessa domstolars själva natur, inte får en rättvis rättegång. De huvudsakliga problemen 
är att man vid dessa domstolar förlitar sig i alltför hög grad på att erhålla erkännanden 
snarare än på traditionella utredningsmetoder, att åklagaren (som sitter jämsides med 
domarna) har en högre status än försvarsadvokaten (som sitter nedanför skranket och vars 
framställning inte antecknas i protokollet ordagrant utan efter att ha sammanfattats av 
domaren), att rättegångarna är extremt utdragna samt att många tilltalade hålls 
frihetsberövade under hela rättegången utan att domaren behöver ge en klar motivering 
till detta. Det råder också vissa tvivel om domarnas opartiskhet. En av tre domare i 
säkerhetsdomstolarna är militärdomare vilka, som Europeiska kommissionen för 
mänskliga rättigheter nyligen påpekade, är tjänstgörande militär personal och följaktligen 
underställda det militära disciplinsystemet. Detta är det enda exemplet i Europa på fall 
där civila kan dömas, i alla fall delvis, av militära domare. Säkerhetsdomstolarnas domar 
kan överklagas till högsta domstolen. 
Vad beträffar den civila rättsskipningen och den vanliga brottsmålsprocessen är den 
långsamma handläggningen anledning till oro. Rättsväsendets effektivitet undergrävs av 
dess alltför stora arbetsbörda. Ett annat problem är att domarna är alltför beroende av 
14 
beslut som fattas av Rådet för domare och åklagare samt att justitieministern ägnar sig åt 
politisk inblandning i domarnas och åklagarnas arbete. När en ny regering (eller en ny 
minister) utnämns kan detta leda till stora förändringar vad gäller utnämningarna av 
domare inom rättsväsendet. 
Regeringen har framställt flera förslag till lagändringar för att förbättra rättsväsendet och 
förstärka dess oberoende. Dessa förslag befinner sig ännu i parlamentets utskott. 
Nationella säkerhetsrådet 
Nationella säkerhetsrådet, som inrättades genom 1961 års författning, spelar en 
avgörande roll när det gäller att utforma och genomföra den nationella säkerhetspolitiken 
och befattar sig överhuvudtaget med ett stort antal politiska frågor. Presidenten är 
ordförande i Nationella säkerhetsrådet som består av premiärministern, 
generalstabschefen, försvars-, inrikes och utrikesministrarna, befälhavarna för armén, 
flottan och flygvapnet och befälhavaren för gendarmeriet. Nationella säkerhetsrådets 
rekommendationer är inte rättsligen bindande men har stort inflytande på regeringens 
politik. Förekomsten av detta organ visar att den turkiska författningen, trots en 
demokratisk grundstruktur, ger armén utrymme att spela en civil roll och att ingripa på 
politikens alla områden. 
Sammanfattningsvis kan sägas att statsmaktens organisation i Turkiet uppvisar ett 
demokratiskt systems alla grundläggande kännetecken. Statsmaktens olika grenar har i 
allmänhet en kompetent förvaltning som förmår utarbeta och verkställa en lagstiftning 
som är förenlig med gemenskapens regelverk. Av flera anledningar kan dock 
statsmakterna inte fungera på ett sätt som är jämförbart med vad som gäller i Europeiska 
unionens medlemsstater. Nationella säkerhetsrådet är ett uttryck för arméns viktiga roll i 
politiken. Armén står utanför civil kontroll och förefaller ibland handla till och med utan 
de civila makthavarnas vetskap vid vissa mer omfattande militära straffoperationer. Inom 
rättsväsendet förekommer undantagsdomstolar (de statliga säkerhetsdomstolarna) som 
inte kan förenas med ett demokratiskt system och som strider mot principerna i 
Europeiska konventionen för mänskliga rättigheter. Det krävs en särskild ansträngning 
för att säkerställa ett verkligt oberoende rättsväsende och ge rättsväsendet de resurser i 
material- och personalhänseende som krävs för att kunna verka under förhållanden som 
är förenliga med en rättsstat. 
1.2 Mänskliga rättigheter och skydd av minoriteter 
Turkiet har ratificerat de viktigaste konventionerna om skydd för de mänskliga 
rättigheterna, med undantag för Internationella konventionen om medborgerliga och 
politiska rättigheter. Turkiet har ratificerat FN:s konvention mot tortyr och Europeiska 
konventionen till förhindrande av tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling eller 
bestraffning. Turkiet har också ratificerat Europeiska konventionen om mänskliga 
rättigheter, med undantag för protokollen 4, 6 och 7. Dödsstraffet förekommer ännu i den 
turkiska lagstiftningen men har inte tillämpats sedan 1984. 
Liksom i de europeiska ländernas författningar innehåller Turkiets författning en 
uppräkning av de viktigaste grundläggande rättigheter som gäller i landet: individers 
fysiska okränkbarhet, yttrande- och tryckfrihet, föreningsfrihet, mötesfrihet, arbetstagares 
15 
rätt att bilda fackföreningar, religionsfrihet samt friheten att fritt förflytta sig inom 
Turkiet och till utlandet. 
Turkiet har inte undertecknat Ramkonventionen för skydd av nationella minoriteter. 
Till följd av en resolution antagen av Europarådets rådgivande församling 1996 är 
människorättsläget i Turkiet föremål för ett övervakningsförfarande. 
Medborgerliga och politiska rättigheter 
Det förekommer ännu problem med den faktiska tillämpningen av vissa medborgerliga 
och politiska rättigheter som formellt garanteras i Turkiets författning och övriga 
lagstiftning. Upprepade fall av tortyr, försvinnanden och avrättningar utan rättegång har 
noterats i Turkiet. Yttrandefriheten är inte fullständigt garanterad och utsätts för många 
begränsningar. Man kan konstatera att de flesta kränkningarna av de medborgerliga och 
politiska rättigheterna i Turkiet mer eller mindre direkt hör samman med det sätt på vilket 
regeringen och armén bemöter problemen i sydöstra Turkiet. 
De turkiska myndigheterna har inlett en demokratisk reformprocess som lett Turkiet i 
uppmuntrande riktning, särskilt under 1995. Denna process har dock inte fortsatt, med ett 
anmärkningsvärt undantag i form av lagen om anhållande som antogs i mars 1997. Detta 
förändrar dock inte det förhållande att vissa för Turkiet specifika problem föranleder oro. 
För Turkiet specifika problem 
Återkommande fall av tortyr, försvinnanden och avrättningar utan rättegång noteras 
regelbundet trots de upprepade officiella uttalandena om regeringens engagemang att 
sätta stopp för sådant. I många fall äger tortyren rum när personer sitter frihetsberövade 
på polisstationer utan förbindelser med omvärlden i avvaktan på att ställas inför domstol. 
Flera av dessa fall är så noggrant dokumenterade att det inte kan råda något tvivel om 
polisens skuld. Dessa tilldragelser föranleder frågor rörande kontrollen och tillsynen över 
säkerhetsstyrkorna. För dessa tjänstemän saknas adekvata disciplinära normer. För att 
åtala tjänstemän för förbrytelser begångna i deras tjänsteutövning krävs i allmänhet 
tillstånd från myndigheterna. I de fall tjänstemän inom ordningsmakten (inbegripet 
polisen och gendarmeriet) faktiskt åtalats och fällts för tortyr och dålig behandling av 
fångar har straffen hittills varit tämligen låga i förhållande till europeisk standard. 
Polismän åtalas alltså inte systematiskt för eventuella förseelser. 
I mars 1997 antog nationalförsamlingen en lag som begränsar den tid någon kan hållas 
frihetsberövad av polisen. Vid misstanke om brott som skall tas upp av 
säkerhetsdomstol måste en person som hålls frihetsberövad av polisen ställas inför 
domstol inom fyra dagar i stället som tidigare inom 14 dagar. I de delar av landet där 
undantagstillstånd råder minskades denna tid från trettio till högst tio dagar. 
Frihetsberövade personer i områden där undantagstillstånd råder har numera rätt till 
rättsligt biträde i enlighet med de rekommendationer som utfärdats av Europarådets 
kommitté för förhindrande av tortyr. En person kan dock fortfarande hållas 
frihetsberövad utan att få sätta sig i förbindelse med omvärlden i upp till fyra dagar. De 
nya fristerna för polisens frihetsberövande är fortfarande längre än vad som i allmänhet 
gäller inom Europeiska unionen. Kommittén för förhindrande av tortyr har dock beskrivit 
denna lag som "ett stort steg i rätt riktning". 
16 
Det sätt på vilket dessa nya bestämmelser om polisens frihetsberövande tillämpas i 
praktiken måste övervakas. Kommittén för förhindrande av tortyr gjorde ett nytt besök i 
Turkiet i november 1997. Turkiet har ännu inte givit sitt medgivande till att rapporten 
från det besöket offentliggörs. 
Europeiska domstolen för mänskliga rättigheter har vid många tillfällen konstaterat 
förekomsten i Turkiet av omänsklig eller förnedrande behandling samt tortyr, särskilt i 
samband med anhållan. 
Även om det har skett vissa förbättringar under senare år är yttrandefriheten ännu inte 
fullständig i Turkiet. En alltför snäv tolkning av författningen och annan lagstiftning 
(artiklarna 7 och 8 i lagen mot terror, artiklarna 158, 159, 311 och 312 i strafflagen) 
rörande statens enhet, den territoriella integriteten, sekulariseringen och respekten för 
statens formella institutioner åberopas regelbundet för att åtala och fälla folkvalda 
politiker, journalister, författare, fackföreningsfolk och representanter för icke-statliga 
organisationer för uttalanden, offentliga tal, publicerade artiklar eller böcker vilka skulle 
vara godtagbara i EU:s medlemsstater. Den 1 januari 1998 befann sig till exempel 91 
journalister i fängelse i Turkiet enligt uppgifter från "Reporters sans frontières". 
Inhemska och internationella människorättsorganisationer rapporterar regelbundet om 
många fall av trakasserier och polisbrutalitet riktade mot enskilda journalister, politiker 
och människorättsaktivister. Akin Birdal, ordförande i turkiska förbundet för mänskliga 
rättigheter, utsattes i maj 1998 för ett mordförsök. På Europeiska unionens vägnar 
fördömde unionens ordförandeland omedelbart detta "fega angrepp". De personer som 
angrep Akin Birdal kunde snabbt identifieras. De tillhör en organisation med 
nationalistisk inriktning. Åtalen mot dem bereds för närvarande. 
Vad gäller pressfriheten präglas Turkiets medier av förekomsten av ett stort antal privata 
radio- och TV-stationer. Detta beror på att det statliga monopolet upphävdes 1993 genom 
en ändring av författningen. Dessa medier åtnjuter i allmänhet avsevärd frihet vad gäller 
uttryckandet av åsikter. 
Inhemska och utländska publikationer som förmedlar ett brett register av åskådningar och 
tolkningar kan tillgås i stor utsträckning. Det är ovanligt med statlig censur av utländska 
publikationer. Det har dock i vissa fall förekommit att turkiska tidningar censurerats vid 
tryckningen. Medierna, som är väl medvetna om hur strängt författningens och lagens 
begränsningar av yttrandefriheten tillämpas, utövar också ett betydande mått av 
självcensur. 
Såväl offentlig kritik av de väpnade styrkonia som fredligt förespråkande av alternativ till 
den turkiska statens grundläggande principer (t.ex. den territoriella integriteten och 
sekulariseringen) kan leda till åtal. 
Beslag av tidningar, böcker eller filmer förekommer också, särskilt i fall då dessa rör 
situationen i sydöstra Turkiet. Det är inte möjligt för turkiska media att redogöra 
objektivt och självständigt för den kurdiska frågan. Trots dessa begränsningar kritiserar 
medierna ofta myndigheterna för deras åtgärder på andra områden inom politiken. 
Den 13 augusti 1997, kort tid efter att Mesut Yilmazs regering tillträtt, stiftade det 
turkiska parlamentet en lag om amnesti. Denna lag gjorde det möjligt att frisläppa sju 
chefredaktörer för olika tidningar, vilka dömts för "separatistisk propaganda och 
17 
främjande av terrorism". Lagen innebar att dessa personers domar upphävdes, förutsatt att 
de inte återfaller i brott under de tre följande åren. 
År 1998 inbjöd den turkiska regeringen OSSE:s representant för mediemas frihet att 
besöka landet. 
Levnadsförhållandena i de turkiska fängelserna motsvarar inte de normer som fastställts 
av Europarådet eller den minimistandard som fastställts av Förenta nationerna. De flesta 
fängelser är överfulla och saknar möjligheter till erforderlig läkarvård. 
Fängelsepersonalen består ofta av militärer. Dessa förhållanden har redan orsakat flera 
fånguppror, bland annat 1996. Nationalförsamlingens kommitté för mänskliga rättigheter 
(se nedan) har under flera månader 1998 genomfört besök för att utreda förhållandena i 
de turkiska fängelserna. Rapporten från denna utredning har ännu inte offentliggjorts. 
Föreningsfriheten är kringgärdad av vissa begränsningar. Till exempel får föreningar 
inte bjuda in utländska föreningar till Turkiet, utfärda offentliga uttalanden eller 
organisera någon verksamhet utanför sina ordinarie lokaler utan att först ha fått 
myndigheternas tillstånd till detta. De turkiska icke-statliga organisationemas antal och 
verksamhet har ökat starkt under de senaste åren. 
Även för mötesfriheten råder begränsningar. Polisen överreagerar ofta vid 
demonstrationer. Kravet på tillstånd för att hålla demonstrationer tolkas ofta av de lokala 
myndigheterna som en rätt att förbjuda demonstrationer och marscher som misshagar 
dem. 
Pågående reformer 
Under 1995 inledde regeringen en författningsreform som är avsedd att stärka 
demokratin i Turkiet. Detta var den första reform som inletts av en civil regering på lång 
tid. Trots att en kommitté för konstitutionell harmonisering inrättades i 
nationalförsamlingen, med uppdrag att förbereda genomförandet av 1995 års 
förfaUningsreformer, återspeglas dessa refonner endast delvis i Turkiets lagstiftning. 
Artikel 8 i antiterroristlagen ändrades också i mer liberal riktning för att förbättra 
skyddet för yttrandefriheten. I denna artikel förbjuds "skriftlig eller muntlig propaganda 
avsedd att omintetgöra republikens, landets och nationens oskiljaktiga integritet", liksom 
"möten, demonstrationer och marscher med detta syfte". I den reviderade versionen av 
artikel 8 införs ett krav på uppsåt (avsikt att omintetgöra den territoriella integriteten och 
politiska enigheten) vid skriftlig eller muntlig propaganda. Vidare avkortas 
fängelsestraffet och skapas en möjlighet att omvandla fängclsedomar till böter. Den nya 
versionen av artikel 8 har tillämpats retroaktivt på frihetsberövade personer av, vilket 
ledde till att flera tiotals personer frigavs. 
Kvinnans ställning i Turkiet är i allt högre grad jämförbar med vad som gäller i de flesta 
länder inom Europeiska unionen. Den diskriminering i lag som ännu finns är på väg att 
avskaffas. Turkiet ratificerade konventionen om avskaffande av all slags diskriminering 
av kvinnor 1985. Den gällande civillagen har ännu inte anpassats till denna konvention 
och innehåller fortfarande diskriminerande bestämmelser rörande rättigheter och 
skyldigheter inom äktenskapet. Regeringen godkände ett utkast till ny civillag den 25 
augusti 1998. Detta utkast behandlas nu i nationalförsamlingens utskott. Om lagen 
godkänns av parlamentet kommer den att innebära att den största delen av 
diskrimineringen mellan män och kvinnor avlägsnas. Våld i hemmet är dock ett utbrett 
18 
problem. Nationalförsamlingen stiftade i januari 1998 en lag som kriminaliserar 
övergrepp mellan makar. Strafflagen innehåller ingen särskild bestämmelse mot 
kvinnomisshandel inom äktenskapet. Allmänna regler gäller. 
Dödsstraffet är visserligen tillåtet enligt lagen men har inte använts sedan 1984. I 
december 1996 fälldes Turkiet för kränkning av artikel 3 i Europakonventionen om 
mänskliga rättigheter. Enligt det utkast till strafflag som för närvarande behandlas i 
nationalförsamlingens justitieutskott skall dödsstraffet utgå ur den turkiska lagen. 
Skyddet av mänskliga rättigheter 
Nationalförsamlingen instiftade 1991 ett utskott för mänskliga rättigheter. Utskottet har 
genomfört ett antal resor för att utreda läget avseende de mänskliga rättigheterna i 
Turkiet. 
I november 1996 inrättade de turkiska myndigheterna inom inrikesministeriet ett centrum 
för efterspaning av försvunna personer. Hittills har detta inte visat sig effektivt. 
I april 1997 inrättade regeringen en samordningskommitté för mänskliga rättigheter (i 
vilken ministern för mänskliga rättigheter är ordförande och i vilken ingår en företrädare 
för premiärministern och tjänstemän från utrikes-, inrikes-, justitie-, utbildnings- och 
hälsovårdsministerierna). Dess roll är att samordna och övervaka genomförandet av 
åtgärder som syftar till att förbättra läget vad avser de mänskliga rättigheterna. 
Kommittén kan också framställa förslag i detta syfte till regeringen. Kommittén har 
utarbetat ett utkast till lag om åtal av offentliga tjänstemän, utkastet till civillag (se 
nedan) och utkastet till strafflag. 
Inrättandet av en oberoende justitieombudsman diskuteras sedan lång tid inom 
nationalförsamlingen. Om detta lagförslag antas kommer det att innebära en påtaglig 
förbättring av skyddet för de mänskliga rättigheterna i Turkiet. 
Sedan 1987 har enskilda i Turkiet kunnat vända sig till Europeiska domstolen för 
mänskliga rättigheter om de anser att deras rättigheter enligt Europakonventionen har 
kränkts. I januari 1990 erkände Turkiet Europeiska domstolens bindande jurisdiktion.2 
Turkiet är emellertid det enda land som har fällts för att ha förhindrat utövandet av rätten 
att klaga till Europeiska kommissionen för mänskliga rättigheter. 
Turkiet förfogar, generellt sett, över de inre och externa yttre rättsliga instrument som 
fordras för att sörja för skyddet för de medborgerliga och politiska rättigheterna. Turkiet 
har stegvis ansträngt sig för att uppnå en verklig förbättring vad gäller åtnjutandet av 
vissa av dessa rättigheter, till exempel föreningsfriheten, som framgår av den stora 
ökningen av antalet icke-statliga organisationer i Turkiet. Däremot förblir, av skäl som i 
stor utsträckning hör samman med läget i sydöstra Turkiet, läget oroväckande i många 
avseenden vad gäller vissa medborgerliga och politiska rättigheter. Trots att Turkiet inlett 
Antalet framställningar från turkiska medborgare till Europeiska kommissionen för mänskliga 
rättigheter var 258 stycken år 1995, 612 stycken år 1996 och 427 stycken år 1997. Europeiska 
dosmtolen för mänskliga rätttighcter har, avseende Turkiet, fällt 5 avgöranden 1996, 8 under 1997 och 
9 under 1998. 
19 
reformer kan man inte iaktta någon märkbar förbättring beträffande det verksamma 
skyddet av dessa rättigheter sedan kommissionens utvärdering av situationen som lades 
fram i Agenda 2000. Den 14 april 1998, under det 54:e sammanträdet i FN:s kommission 
för mänskliga rättigheter, framhöll Europeiska unionen de upprepade uppgifterna om 
tortyr, avrättningar utan rättegång och ofrivilliga försvinnanden i Turkiet. Åtgärder 
förknippade med undantagstillståndet som råder i sydöstra Turkiet fortsätter att utgöra ett 
hinder för ett normalt utövande av de rättigheter som garanteras i lag. Ett annat problem 
är huruvida vissa bestämmelser tillämpas, särskilt vad gäller anhållan då många 
rapporterade fall av tortyr ägt rum . Vidare är yttrandefriheten starkt kringskuren, inte 
minst genom den regelmässiga tillämpningen av antiterroristlagen. 
Ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter 
Arbetstagare har, med undantag för poliser och militär personal, rätt att fritt sammansluta 
sig och bilda fackföreningar som företräder dem. Strejkrätten är omgärdad av olika 
inskränkningar och invecklade förfaranden. Genom en ändring av författningen 1995 och 
en ändring av lagen om fackföreningar 1997 undanröjdes de begränsningar som hindrade 
fackföreningar från att bedriva politisk verksamhet. Offentliganställda fick också rätt att 
bilda fackföreningar, dock inte att strejka eller att förhandla kollektivt. Turkiets 
rati fleering av ett flertal ILO-konventioner har inte medfört några större förändringar av 
arbetsrätten, till exempel vad avser förebyggande av ogrundande uppsägningar. I Turkiet 
förekommer ingen arbetslöshetsersättning. I den "gråa" ekonomin förekommer 
barnarbete i stor utsträckning. Turkiet har flera gånger klandrats av ILO. 
Regeringen inrättade i mars 1995 ett Ekonomiskt och socialt råd som inledde sin 
verksamhet i mars 1997. Av rådets 23 ledamöter är företräder tio regeringen och sju 
arbetsgivarna. I rådet sitter också fyra företrädare för fackföreningarna, en från 
handikappförbundet samt en företrädare för konsumentskyddsföreningen. 
Genom att lagen om användning av andra språk än turkiska upphävdes 1991 blev det 
möjligt att publicera material på främmande språk, inbegripet kurdiska. Kurdiska är inte 
längre förbjudet vid kulturell verksamhet men får inte användas vid "politisk 
kommunikation" eller utbildning. Radio- och TV-sändningar på något av de kurdiska 
språken är förbjudna. 
Vad gäller religionsfrihet är religionsundervisning (i den sunnimuslimska tron) 
obligatorisk i den statliga grundskolan. Efter bekräftelse av deras icke-muslimska 
bakgrund undantas de minoriteter som omfattas av Lausannefördraget (se nedan) från den 
muslimska religionsundervisningen. Av Turkiet erkända religiösa minoriteter får utöva 
sin tro, men för utövandet av en annan religion än (sunnitisk) islam gäller många 
praktiska byråkratiska inskränkningar, till exempel beträffande rätten att äga 
gudstjänstlokaler och möjligheterna att utvidga verksamheten. De syrisk-ortodoxa 
erkänns inte som religiös minoritet och samfundet är utsatt för påtryckningar när det 
gäller dess undervisning i trosläran. Alawiterna i Turkiet uppskattas till minst 12 
miljoner. Till skillnad från sunnimuslimerna saknar alawiterna statligt avlönade religiösa 
ledare. 
Armén spelar en aktiv roll när det gäller att upprätthålla principen om det turkiska 
samhällets sekularisering gentemot vissa islamistiska strömningar som anses motsätta sig 
denna princip. Inom nationella säkerhetsrådet har försvaret redan flera gånger gett 
20 
regeringen varningar i detta sammanhang. Militärer som ägnar sig åt verksamhet som 
anses oförenlig med sekularitetsprincipen utesluts systematiskt ur försvaret. 
Trots att Turkiet på senare lid ansträngt sig för alt förbättra sin lagstiftning avseende 
ekonomiska och sociala rättigheter präglas alltså situationen på detta område ännu av 
vissa inskränkningar, framförallt på det fackliga området, som gör att dessa rättigheter 
inte kan utövas i den utsträckning som är förenlig med de normer som generellt gäller i 
Europeiska unionens medlemsstater. Beträffande de kulturella rättigheterna bör det 
noteras att religionsfriheten ännu präglas av en ojämlikhet i behandlingen av de religiösa 
minoriteter som erkänns av Turkiet i enlighet med Lausannefördraget och andra religiösa 
minoriteter. Dessa sistnämnda utsätts för inskränkningar i sin trosutövning. 
Minoriteters rättigheter och skydd 
Turkiets befolkning uppskattas till över 62 miljoner invånare. I detta tal inbegrips en 
befolkning av kurdiskt ursprung på cirka 8 till 15 miljoner personer (uppgifterna varierar 
beroende på vilken källa man.anlitar). I enlighet med Lausannefördraget erkänner Turkiet 
officiellt tre minoriteter: armenier (50 000), judar (25 000) och greker (5 000). Varje 
minoritet förvaltar fritt sina egna gudstjänstlokaler, skolor och sjukhus. De som tillhör 
någon av de erkända minoriteterna måste låta registrera sig hos myndigheterna. 
Minoritetstillhörighet skall framgå av identitetskorten. Inom inrikesministeriet finns en 
avdelning för minoritetsfrågor. 
I författningen erkänns inte kurderna som minoritet i nationellt, rasmässigt eller etniskt 
hänseende. Det finns inga rättsliga hinder för etniska kurders deltagande i politiska eller 
ekonomiska angelägenheter, men kurder som offentligt eller politiskt hävdar sin etniska 
identitet riskerar att trakasseras eller åtalas. Större delen av den kurdiska befolkningen 
bor i landets sydöstra delar. I denna region har de turkiska myndigheterna i mer än tio år 
utkämpat en väpnad konflikt med Kurdiska arbetarpartiet (PKK) vars mål är att skapa ett 
oberoende stat, Kurdistan, i sydöstra Turkiet och som använder sig av terroristmetoder. 
Till direkt följd av demia situation finns bevis på tvångsförflyttning i stor skala av 
befolkningen och förstörelse av byar, i förening med brott mot de mänskliga 
rättigheterna, begångna av de turkiska säkerhetsstyrkonia. 
Det turkiska parlamentets utskott för mänskliga rättigheter genomförde 1996 en 
utredning på platsen av situationen för de evakuerade eller förstörda byarnas invånare. 
Utskottet kritiserade regeringens bristande ansträngningar för att hjälpa denna 
befolkning. Faktum är att situationen har framkallat en omfattande ofrivillig utvandring 
från denna region till de stora städerna längre västerut. Många skolor har stängts, vilket 
medfört att en inte oansenlig del av befolkningen i skolpliktig ålder berövats möjligheten 
till skolgång. Den turkiska regeringen har konsekvent vägrat förhandla med PKK. 
Premiärminister Masut Yilmazs koalitionsregering uppgav 1997 att den hade för avsikt 
att stödja den sociala och ekonomiska utvecklingen av den regionen. Hittills har inga 
konkreta åtgärder kunnat iakttas. 
Det undantagstillstånd (artikel 122 i författningen) som förklarades 1987 är fortfarande i 
kraft i sex av de nio provinserna i sydöstra Turkiet och förlängs var fjärde månad. Vid 
undantagstillstånd kan regeringen, för dessa frågor under presidentens ordförandeskap, 
utfärda dekret vilka gäller som lag i frågor som föranleds av undantagstillståndet. Dessa 
21 
dekret måste samma dag underställas nationalförsamlingen för godkännande. 
Regionemas guvernörer har genom dekret givits vittgående befogenhet att inskränka de 
grundläggande fri- och rättigheterna. Artikel 15 i författningen rör upphävandet av dessa 
fri- och rättigheter och bygger på artikel 15 i Europakonventionen om mänskliga 
rättigheter. Liksom enligt artikel 15 i Europakonventionen skyddas i artikel 15 i 
författningen de rättigheter som inte kan upphävas ens vid undantagstillstånd. 
Inom ramen för Europarådets uppföljning av Turkiet har Europarådets rådgivande 
församling uppdragit åt sin kommission för medlemsstatemas iakttagande av sina 
skyldigheter och åtaganden att undersöka frågan om den kurdiska minoriteten. 
Kommissionen besökte Turkiet mellan den 6 och 9 september 1998. Resultatet av dessa 
undersökningar är ännu inte känt. 
Turkiet erkänner ingen asylrätt för utomeuropeiska flyktingar, men tillåter dock FN:s 
flyktingkommissarie att genomfora utredningar för att avgöra om sådana flyktingar kan 
komma i fråga för omflyttning till ett tredje land. 
Man kan alltså notera att minoritetemas ställning i Turkiet präglas av olikheter i 
behandling, såväl enligt lagen som i praktiken, mellan de minoriteter som erkänns 
officiellt i enlighet med Lausannefördraget och de minoriteter som inte omfattas av detta 
fördrag. De turkiska myndigheterna erkänner inte förekomsten av en kurdisk minoritet 
och anser att denna befolkning är helt och fullt turkisk, om än av kurdiskt ursprung. Den 
kurdiska befolkningen, som finns i hela landet men huvudsakligen är koncentrerad till 
landets sydöstra delar, är ekonomiskt och socialt missgynnad och underkastad det 
undantagstillstånd som gäller i många provinser i denna del av landet, med alla de 
negativa följderna som de fortsatta terrordåden och de med undantagstillståndet 
förknippade begränsningarna innebär för det normala utövandet av deras medborgerliga 
och politiska rättigheter. Turkiet måste i detta sammanhang nå en civil, inte miltiär, 
lösning på problemen i sydöstra Turkiet. Den i huvudsak militära respons som hittills 
förekommit är väldigt kostsam, såväl i människoliv som rent ekonomiskt, och utgör ett 
hinder för regionens sociala och ekonomiska utveckling. Den inverkar för övrigt menligt 
på omvärldens syn på Turkiet. En fredlig lösning skulle kunna omfatta erkännande av 
vissa former av den kurdiska kulturella identiteten och ökad tolerans i förhållande till 
medlen för att uttrycka denna identitet (under förutsättning att det inte är fråga om stöd 
till separatism eller terrorism). 
1.3 Cypernfrågan 
Turkiet ockuperar sedan 1974 den norra delen av ön och håller där en väpnad styrka på 
nära 35 00 man. Denna del av ön förklarade sig 1983 vara en självständig republik. 
Denna republik erkänns inte av det internationella samfundet, med undantag för Turkiet. 
Turkiets ockupation av öns norra del har fördömts i många FN-resolutioner, liksom det 
ensidiga utropandet av den ockuperade delen till självständig republik, i strid med 
Republiken Cyperns grundläggande fördrag. I dessa resolutioner har status quo bedömts 
vara oacceptabelt. 
Den 27 januari 1997 undertecknade Rauf Denktash och president Siileyman Demirel en 
gemensam förklaring i syfte att stegvis integrera den norra delen av ön med Turkiet. I 
denna förklaring betecknas Europeiska unionens beslut att inleda 
22 
anslutningsförhandlingar med Republiken Cypern som ett historiskt misstag. I 
förklaringen sades att varje steg som den grekcypriotiska förvaltningen tar på vägen mot 
ensidigt medlemskap i EU kommer att påskynda integrationen mellan "Republiken Norra 
Cypern"3 och Turkiet. I juli 1998 ingick Turkiet och öns norra del ett associeringsavtal. I 
detta avtal upprättas ett associeringsråd som har till uppgift att utarbeta erforderliga 
åtgärder för den ekonomiska och finansiella integrationen liksom för delvis integrering 
avseende säkerhet, försvar och utrikespolitik. 
Kommissionen anser att dessa åtgärder som Turkiet vidtagit inte är förenliga med den 
internationella rätten på detta område, sådan den framgår av FN:s resolutioner i frågan, 
till vilka Europeiska unionen förbehållslöst ansluter sig. Kommissionen anser alltjämt att 
FN:s generalsekreterares bona officia, som stöds av säkerhetsrådet och Europeiska 
unionen, bör ges aktivt stöd av alla berörda parter. 
Kommissionen anser att Turkiet, i sin egenskap av garantmakt, borde använda sig av sina 
privilegierade förbindelser med den turkcypriotiska befolkningsgruppen för att bidra till 
en rättvis lösning av Cypemfrågan med iakttagande av Förenta.nationemas resolutioner i 
frågan, vilka bland annat bygger på bildandet av en federation mellan de två områdena 
och de två befolkningsgrupperna. 
1.4 Allmän utvärdering 
I politiskt hänseende betonas i utvärderingen ett antal missförhållanden beträffande 
myndighetemas arbetsmetoder, upprepade brott mot de mänskliga rättigheterna och stora 
brister i behandlingen av minoriteter. Frånvaron av reell civil kontroll över armén är en 
källa till oro. Detta avspeglas i den viktiga roll armén spelar i det politiska livet genom 
Nationella säkerhetsrådet. Situationen i sydöstra Turkiet måste lösas på civil väg, inte 
minst på grund av att ett stort antal brott mot de medborgerliga och politiska rättigheterna 
i landet är direkt eller indirekt relaterade till situationen. Kommissionen bekräftar den 
turkiska regeringens beslutsamhet att bekämpa brotten mot de mänskliga rättigheterna i 
landet, men kampen har ännu inte gett något större resultat. Demokratireformerna, som 
inleddes 1995, måste fortsätta. 
Utöver att lösa dessa problem måste Turkiet bidra på ett konstruktivt sätt till att finna en 
fredlig lösning i enlighet med internationell rätt på samtliga tvister med sina grannländer. 
3 Turkiska republiken norra Cypern, inte erkänd av det internationella samfundet, med undantag för 
Turkiet. 
23 
2. Ekonomiska kriterier 
2.1 Inledning 
Vid sin granskning av den ekonomiska utvecklingen i Turkiet har kommissionen vägletts 
av slutsatserna från Europeiska rådet i Köpenhamn i juni 1993. I dessa slutsatser anges 
det att medlemskap i unionen förutsätter "att det finns en fungerande marknadsekonomi 
samt förmåga att hantera konkurrens och marknadskrafter inom unionen". 
Efter en sammanfattning av den ekonomiska situationen och den senaste 
makroekonomiska utvecklingen, görs i denna del av rapporten en allmän genomgång av 
hur väl Turkiet uppfyller de kriterier som Europeiska rådet angivit. 
2.2 Ekonomiska kriterier 
Den turkiska ekonomins struktur 
Turkiet har en befolkning på mer än 62 miljoner invånare. Den årliga 
befolkningstillväxttakten uppskattas till 1,6 %, vilket innebär att den avtagande tendens 
som observerats de senaste decennierna fortsätter. Enligt Världsbankens uppskattningar 
uppgick Turkiets BNI 1996 till 382,5 miljarder dollar (köpkraftsjusterat), vilket 
motsvarar 5,2 % av Europeiska unionens BNI. BNI per capita uppgår till endast en 
tredjedel av genomsnittet i gemenskapen. 
Turkiet är en av de ursprungliga medlemmarna i IMF, Världsbanken och OECD. Landet 
undertecknade GATT-avtalet 1951 och är medlem av WTO. 
Sedan början av 1980-talet har Turkiet genomgått en genomgripande ekonomisk 
omvandling som kännetecknas av en stark tillväxt (nästan 6 % i genomsnitt under 
perioden 1980-1997), en dynamisk utveckling av tillverkningsindustrin och 
tjänstesektorn samt en kontinuerlig tillbakagång för jordbrukssektorn. Det faktum att den 
turkiska ekonomin har blivit allt öppnare mot utlandet har varit en stark drivkraft 
bakom denna omvandling. Bland annat ökade exportens andel av BNI från 4,3 % år 1981 
till 23,9 % år 19974 och importens andel ökade från 11,7 % till 29,5 %. Denna process 
påskyndades av att tullunionsavtalet med Europeiska gemenskapen trädde i kraft den 31 
december 1995. Gemenskapens andel av den turkiska exporten och importen uppgick 
1997 till 46,7 % respektive 51,2 %. Gradvis har en politik för ökad export och främjande 
av den privata sektorn fått ersätta den tidigare importsubstitutionspolitiken och 
statsdirigerade industrialiseringspolitiken som grundade sig på statligt ägda företag. 
Dessa företags ekonomiska betydelse har minskat kraftigt till följd av privatiserings- och 
utförsäljningspolitiken men står fortfarande för 11 % av industrins förädlingsvärde och är 
en belastning för de offentliga finanserna. 
Trots att en betydande omvandling har skett uppvisar den turkiska ekonomin fortfarande 
stora svagheter: en stor och föga effektiv jordbrukssektor, en svag finansiell sektor samt 
ett flertal brister på det socioekonomiska området. Den kroniska monetära instabiliteten 
är ytterligare en svaghetsfaktor. 
I denna andel ingår inte den informella handeln ("shuttle trade") med OSS-slaterna, vars omfattning 
Turkiets centralbank uppskattar till 5,9 miljarder US-dollar 1997, vilket motsvarar 3 % av BNI. 
24 
Även om jordbrukssektorns andel av BNI har minskat från 33 % år 1968 till 14 % år 
1996 (samtidigt som industrins och tjänstesektorns andelar har ökat från 17,1 % till 
27,7 % respektive från 49,8 % till 58,3 %), står jordbruket fortfarande för den största 
delen av sysselsättningen (42 % av den aktiva befolkningen). Den låga produktiviteten i 
jordbrukssektorn förklaras framför allt av brukningsenheternas ringa storlek och de 
ineffektiva produktionsmetoderna. En stor del av produktionen på dessa 
brukningsenheter går till egen konsumtion. På detta stadium skulle dessa 
brukningsenheter inte kunna klara av konkurrensen från gemenskapens jordbruksföretag. 
Den nödvändiga moderniseringen av jordbruket kommer oundvikligen att ställa den 
turkiska ekonomin och det turkiska samhället inför stora utmaningar, bland annat vad 
gäller produktionsapparatens förmåga att absorbera den arbetskraft som frigjorts till följd 
av produktivitetsvinstema i jordbrukssektorn. 
Till följd av tjänstesektorns dynamiska utveckling uppgick denna sektors andel till 
58,3 % av BNI år 1996. Den finansiella sektorns andel (2,3 % av BNI) är relativt liten. 
Med tanke på den finansiella sektoms viktiga roll som intermediär har dess brister 
betydande återverkningar på hur den turkiska ekonomin fungerar. 
Den turkiska banksektorn omfattar 72 banker, varav 59 depositionsbanker och 13 
investerings- och utvecklingsbanker. Branschen är koncentrerad: de tio största bankerna 
innehar 70 % av tillgångarna. De offentligägda bankerna (som stod för ungefär 40 % av 
tillgångarna i slutet av 1996) har särskilt goda förbindelser med finansministeriet och 
bidrar till att understödja vissa branscher och offentliga företag i andra sektorer än den 
finansiella genom att bevilja krediter på fördelaktiga villkor (mot att staten i gengäld gör 
löpande överföringar eller ger kapitaltillskott). De stora privata bankerna är å sin sida ofta 
knutna till industrikoncerner. 
Till följd av den finansiella krisen 1994, genom vilken banksektorns brister blev 
uppenbara, skärptes banklagstiftningen (bland annat vad gäller begränsningarna för 
öppna valutapositioner samt reservkraven). Regeringen avser att stärka tillsynen i denna 
bransch, i syfte att förbättra uppföljningen av osäkra lån och kontrollen av bankemas 
skuldsättning i utländska valutor. Denna skuldsättning har ökat betydligt, bland annat för 
att finansiera köp av statsobligationer som är denominerade i turkiska lira5. 
I Istanbul finns det en aktiv fondbörs, där det handlas med aktier i över 700 företag. 
Under 1997 ökade omsättningen med mer än 50 % till 58 miljarder US-dollar och det 
samlade börsvärdet uppgick till 61 miljarder US-dollar (ungefär 30 % av BNI). 
Vid en jämförelse av de viktigaste socioekonomiska indikatorerna framgår det att 
Turkiet ligger efter inte enbart i förhållande till Europeiska unionen utan också i 
förhållande till länder med jämförbar inkomst per capita. År 1995 var 28 % av kvinnorna 
och 8 % av männen analfabeter. Genomsnittslivslängden uppgick till 66 år för männen 
och 71 år för kvinnorna och spädbarnsdödligheten uppgick till 42 döda per 1000 levande 
födda bam (mot 4-8 döda i medlemsstaterna). I detta sammanhang kan nämnas att 
5 Det uppskattas att de öppna valutapositionerna uppgick till nästan 8 miljarder US-dollar innan den 
finansiella krisen bröt ut 1994, men 1997 hade de minskat till 4 miljarder US-dollar. Det verkar dock 
som att dessa öppna positioner avsevärt ökat under det första halvåret 1998 och nu är större än vad de 
var i slutet av 1993. 
25 
utgifterna för sjuk- och hälsovård samt utbildning i Turkiet motsvarar ungefär 6 % av 
BNI år 1996, vilket är relativt lite. 
Denna eftersläpning går hand i hand med stora skillnader både mellan regionerna och 
mellan stad och landsbygd. Skillnaderna avser såväl inkomst per capita som tillgång till 
grundläggande infrastruktur (rinnande vatten, vägnät etc). Medan den reala BNI:n i 
Turkiet ökade med 22 % mellan 1987 och 1994, ökade den under samma period med 
endast 10 % i östra Anatolien. Regionerna vid Egeiska havet hade en tillväxt på 27 %. 
BNI per capita var 1994 ungefär 3,5 gånger högre i Marmararegionen än i östra 
Anatolien. Denna skillnad har ökat ytterligare sedan dess. 
Makroekonomisk utveckling 
Som konstateras ovan har Turkiet haft en anmärkningsvärt hög ekonomisk tillväxt sedan 
början av 1980-talet. Efter lågkonjunkturen i slutet av 1994/början av 1995 har tillväxten 
snabbt åter tagit fart och ligger på över 7 % sedan 1996. Tillväxten har gynnats av en 
snabb ökning av investeringarna som delvis hänger samman med de nya möjligheter som 
skapats genom tullunionen och öppnandet av länderna i Central- och Östeuropa och av 
före detta Sovjetunionen. Exporten av industriprodukter till Europeiska gemenskapen och 
till länderna i Östeuropa, bland annat Ryssland, har ökat i snabb takt. I volym ökade den 
sammanlagda varuexporten med mer än 10 % år 1995 och 1996 och med nästan 15 % år 
1997. Denna utveckling förklaras av den förbättrade konkurrenskraft som deprecieringen 
av landets valuta 1994/1995 innebar. Den förklaras också av den turkiska industrins 
förmåga att snabbt ta vara på de möjligheter som uppstått på dessa nya marknader. Den 
snabba tillväxten förklaras dessutom av att finanspolitiken varit expansiv och av att 
penningpolitiken reagerat flexibelt på den offentliga och privata sektoms efterfrågan på 
krediter. 
Inflationen är ett återkommande problem i Turkiet. Flera försök att bekämpa denna 
ihållande inflation har tidigare gjorts. Hittills har inflationsbekämpningen inte bedrivits 
tillräckligt länge och intensivt för att få till stånd en avsevärd och varaktig minskning. 
Från slutet av 1995 till slutet av 1997 steg inflationstakten på 12-månadersbasis 
(ökningen av konsumentpriserna) från 80 % till 100 %. 
Vad gäller de offentliga finanserna har den konsoliderade offentliga sektoms lånebehov 
fördubblats och ökat från 5,8 % av BNI till 11,6 % mellan 1995 och 1997. 
Skatteintäkterna uppgick 1997 till 20 % av BNI. Sedan 1993 har dessa intäkter stigit med 
nästan 2 procentenheter till följd av de åtgärder som vidtagits för att förbättra 
skatteuppbörden. För de centrala myndigheterna planeras i budgeten för 1998 en ökning 
av intäkterna från 16 till 18 % av BNI, vilket fortfarande är mycket lågt jämfört med 
länderna i Europeiska unionen. De intäkter som inte utgörs av skatter motsvarade 7,7 % 
av BNI år 1997. 
Av strukturen på de offentliga utgifterna framgår att budgeten tyngs av flera poster som 
är tecken på stora obalanser: skuldtjänst (8,4% av BNI år 1997)6, transfereringar till 
I detta sammanhang bör det påpekas att den monetära instabiliteten gör det mycket svårare att förvalta 
den offentliga skulden både på grund av den inflationspremie som begärs och den korta löptid som 
erfordras på statsskuldspapper. 
26 
statligt ägda företag (0,8 % av BNI år 1997), ökande underskott i 
socialförsäkringssystemen (3 % av BNI) samt diverse stöd till jordbruket (ungefär 2,2 % 
av BNI). Följaktligen är utrymmet för att öka utgifterna för investeringar i humankapital 
(utbildning och hälsa), infrastruktur och den offentliga förvaltningen starkt begränsat. 
Den sammanlagda sysselsättningen ökade från 19,7 miljoner 1993 till 21,9 miljoner 
1997. Arbetslösheten, som ökade till 8 % till följd av den finansiella krisen 1994, sjönk 
till 6 % år 1996. Denna minskning återspeglar bland annat att reallöneflexibiliteten är hög 
(reallönerna sjönk med ungefär 25 % mellan 1993 och 1997). 
Arbetskraftsdeltagandet är relativt lågt (50,8% år 1997), bland annat beroende på 
kvinnomas låga deltagande (43 % på landsbygden, men endast 16 % i städerna) men 
även på grund av den ofta låga pensionsåldern. Något mer än hälften av arbetskraften 
täcks av socialförsäkringssystemet. Ungefär 30 % av de registrerade löntagarna arbetar 
inom den offentliga sektorn i vid mening. 
Befolkningstillväxten (1,6% per år), befolkningsstrukturen (ungefär en tredjedel av 
befolkningen är yngre än 14 år) och den ökning av arbetskraftsdeltagandet som väntas 
ske tyder på att den aktiva delen av befolkningen kan komma att öka snabbt under de 
kommande åren. Denna situation är både en stor möjlighet och en stor utmaning för den 
turkiska ekonomin. 
Den snabba tillväxt som skett de senaste åren har åtföljts av en snabb utveckling av 
utrikeshandeln. Varuexporten ökade med 21 % mellan 1995 och 1997 och importen 
med 37 % uttryckt i US-dollar. Det ökade underskott i handelsbalansen som detta gav 
upphov till vägdes dock upp av en betydande ökning av exportintäkterna i tjänstesektorn, 
särskilt i turistsektom. Underskottet i bytesbalansen uppgick således till mellan 2,5 % 
och 3 % av BNI år 1996 och 1997, vilket är en hållbar nivå för ett land som Turkiet. Om 
den informella handeln beaktades skulle detta underskott försvinna. 
Det nettoinflöde av kapital som uppstått till följd av de höga räntesatserna har under det 
första halvåret 1998 mer än vägt upp underskottet i bytesbalansen. Följaktligen har 
valutareserverna ökat regelbundet. De interna obalanserna gör dock att den turkiska 
utrikesbalansen är känslig för en ändring av kapitalflödets riktning. 
Den regering som tillträdde i mitten av 1997 har åtagit sig att följa ett 
stabiliseringsprogram vars syfte är att få ned inflationen till mindre än 10 % till slutet 
av år 2000. Av detta skäl för den en omfattande dialog om den ekonomiska politiken med 
IMF, dock utan att detta program behöver understödjas finansiellt.7 De viktigaste 
inslagen i detta program återspeglar väl de åtgärder som måste prioriteras på kort och 
medellång sikt för att Turkiet skall kunna bryta den inflationsspiral som ekonomin 
befinner sig i. Programmet syftar dels till att sanera budgeten och att starkt begränsa 
penningutbudet i ekonomin, dels till att inleda de reformer som är nödvändiga för att 
förstärka de offentliga finanserna, framför allt vad gäller socialförsäkringssystemen 
(sjukvård och pensioner), samt till att påskynda privatiseringarna för alt minska 
bruttofinansieringsbehovet och för att höja den ekonomiska effektiviteten. Programmet 
omfattar även en höjning av bankemas reservkrav och en gradvis minskning av 
subventioneringen av krediterna till jordbrukssektorn. 
7 Det senaste IMF-programmet från 1994 (standby-avtal) avbröts 1995 
27 
Det är ännu för tidigt att avgöra om ekonomin kommer att stabiliseras genom detta 
program. Under den första halvan av 1998 var dock resultatet uppmuntrande. 
Privatiseringstakten ökade, särskilt tack vare försäljningen av licenser för att driva 
mobiltelefoninät. Skatteintäkterna ökade kraftigt och åtgärder för att minska skattefusket 
vidtogs. Detta ledde inledningsvis till att de nominella räntesatserna minskade från 
ungefär 120 % i slutet av 1997 till ungefär 75 % i mitten av juli. Denna utveckling har 
sedan dess dock gått åt andra hållet. Ökningen av räntesatserna, vilka uppgick till 135 % i 
slutet av oktober, orsakades delvis av oväntat stora löneökningar i den offentliga sektorn 
och av den kris som drabbat den ryska ekonomin och därefter de internationella 
finansmarknaderna. Denna kris har avsevärt försämrat den internationella miljö i vilken 
Turkiet måste genomföra sitt stabiliseringsprogram genom att orsaka ett kapitalutflöde 
och genom att försvåra Turkiets tillgång till de internationella kapitalmarknaderna. 
Prognoserna för exporten och den ekonomiska tillväxten har också försämrats med tanke 
på den betydelse Turkiets handel med OSS-statema har. 
2.3. Den turkiska ekonomin inför ett medlemskap 
Övergången till fungerande marknadsekonomi 
Fram till i början av 1980-talet grundade sig politiken för ekonomisk utveckling på de 
statligt ägda företagen och på statlig styrning av ekonomin, vilket inte gav något stort 
utrymme åt marknadskrafterna. Sedan snart 20 år har politiken haft en annan inriktning 
och Turkiet har valt en utvecklingspolitik som för industrivaror och tjänster grundar sig 
på de fria marknadskrafterna. 
Turkiet har den institutionella ram som krävs i en marknadsekonomi. Sedan de 
förhandlingar som ledde fram till tullunionen bedrevs har betydande framsteg gjorts 
beträffande den ekonomiska lagstiftningen, bland annat på det konkurrenspolitiska och 
immaterialrättsliga området. Det återstår att se till att denna lagstiftning tillämpas strikt, 
vilket framför allt kommer att kräva en särskild utbildningsinsats inom det rättsliga 
systemet. Dessutom måste Turkiet fortfarande införa möjligheten till internationell 
skiljedom i sin lagstiftning i syfte att främja utländska investeringar. 
Bakom det relativt stabila antalet små och medelstora företag döljer sig en betydande 
omvandling i form av nyföretagande och företagskonkurser. År 1995 bildades till 
exempel 22 872 företag och 19 255 gick i konkurs (handelssektorn ej medräknad). Detta 
antyder att det inte finns några större hinder, åtminstone inte av rättslig art, för in- och 
utträde på en marknad. De små och medelstora företagen har dock stora svårigheter att få 
tillgång till krediter. 
När det gäller avregleringen av priser får det anses råda fri prissättning på de varor som 
produceras i den privata sektorn. Den roll staten fortfarande spelar för prissättningen i de 
statligt ägda företagen och inom jordbruket får dock inte underskattas. De offentliga 
myndigheterna har möjlighet att påverka de statligt ägda företagens prissättning, även om 
de inte alltid gör det. Energisektorn, i vilken staten har en dominerande ställning, bör 
särskilt framhållas i detta sammanhang. 
Jordbrukssektorn är föremål för en prisstöds- och stödköpspolitik. Sektorn befinner sig 
långt ifrån en situation där balansen mellan utbud och efterfrågan avgörs av 
marknadskrafterna. 
28 
När det gäller avregleringen av utrikeshandeln kan konstateras att i och med att 
tullunionen trädde i kraft den 31 december 1995 avskaffade Turkiet tullar och avgifter, 
kvantitativa begränsningar och åtgärder med motsvarande verkan på industriprodukter 
som importeras från gemenskapen. Turkiet har redan uppfyllt de flesta av sina åtaganden 
beträffande harmonisering av tullbestämmelserna, inklusive den gemensamma yttre 
tullen. Enligt en rapport som WTO nyligen offentliggjorde har tullunionen i allmänhet 
lett till att tredje lands tillträde till den turkiska marknaden har förbättrats. I enlighet med 
tullunionsavtalet är ett antal frihandelsavtal för industriprodukter i kraft eller håller på att 
förhandlas fram/ratificeras mellan Turkiet och ett stort antal av gemenskapens 
handelspartner, däribland de övriga kandidatländerna. 
Skyddet mot utländsk konkurrens inom jordbrukssektorn är fortfarande mycket 
omfattande med skyddsnivåer på mellan 20 % och 145 %. 
Även om utländska direktinvesteringar måste godkännas på förhand uppmuntras de i 
allmänhet. Alla branscher är i princip öppna för utländska investerare och det 
förekommer ingen särbehandling mellan inhemska och utländska investerare, inte ens när 
det gäller investeringsstöd. Det förekommer emellertid begränsningar, bland annat i 
finans-, transport- och energisektorn. 
Valutatransaktioner i samband med bytesbalanstransaktioner är fria. 
Turkiet har inte uppnått den makroekonomiska stabilitet som krävs för att få delta i den 
inre marknaden och för att inte hindra dess smidiga funktion. Hittills har de försök som 
gjorts för att uppnå och bibehålla makroekonomisk stabilitet misslyckats. Ett av skälen 
till detta är politisk instabilitet. Avsaknaden av ett varaktigt samförstånd om den 
ekonomiska politiken mellan de viktigaste politiska, sociala och ekonomiska krafterna ett 
annat. Det återstår att se huruvida regeringens nya stabiliseringsprogram kommer att ha 
framgång. 
Till stor del på grund av den kroniska monetära instabiliteten och behovet av att täcka 
den offentliga sektoms alltför stora lånebehov har den finansiella sektorn fått frångå sin 
huvudsakliga uppgift att kanalisera sparandet till produktiva investeringar och har istället 
ägnat sig åt arbitrage och värdepappersplaceringar. Den monetära instabiliteten har 
dessutom avsevärt kortat ned tidsperspektivet i förhållandet mellan sparare och 
investerare och de flesta transaktionerna är kortfristiga eller mycket kortfristiga. 
I denna analys har det visats att Turkiet är en marknadsekonomi med en utvecklad 
institutionell och rättslig ram. Myndigheterna måste dock fortfarande öka 
ansträngningarna att genomföra denna ram. Det föreligger inga stora hinder för 
marknadstillträde och -utträde, åtminstone inte i lagstiftningen, men tillgången till 
krediter skulle kunna förbättras. När det gäller avregleringarna kan det konstateras att 
utrikeshandelssystemet i stort sett är identiskt med gemenskapens efter ingåendet av 
avtalet om tullunion. Medan prissättningen i den privata sektorn är nästan helt avreglerad 
har staten fortfarande stort inflytande på jordbrukspriserna och de statligt ägda företagens 
priser i branscher som energi- och transportbranschen. Dessa regleringar påverkar 
balansen mellan utbud och efterfrågan och bör minska för att stärka marknadsekonomin i 
Turkiet. 
Avsaknaden av en stabil och förutsägbar makroekonomisk ram i Turkiet är ett tydligt 
hinder för en smidigt fungerande marknadsekonomi. Den monetära instabiliteten hindrar 
29 
den finansiella sektorn från att fullgöra sin uppgift som intermediär mellan sparande och 
produktiva investeringar. För att framsteg skall göras på detta område visar erfarenheten 
att det krävs att reformer utarbetas och genomförs som en del av en strategi på medellång 
sikt för att stärka den finansiella sektorn. Andra reformer bör inriktas på att omprioritera 
mellan olika poster i budgeten. Samförstånd om denna strategi kommer också att behöva 
byggas upp i samhället för att säkerställa kontinuitet. Detta kommer bland annat att 
innebära att behovet av att angripa ojämlikheter beaktas i den ekonomiska strategin. 
Förmåga att hantera konkurrens och marknadskrafter inom unionen 
Bedömningen av denna förmåga har en framåtblickande karaktär. Utöver förekomsten av 
en stabil makroekonomisk ram (se ovan) måste även hänsyn tas till graden av 
handelsintegration med gemenskapens ekonomi, näringslivets struktur, ekonomins 
förmåga att anpassa sig till konkurrenstrycket, den finansiella sektoms situation, 
humankapitalet och det fysiska kapitalet. 
Vad gäller handelsintegrationen kan det konstateras att den andel av BNI som 
motsvaras av importen och exporten av varor och tjänster (23,9 % respektive 29,5 % år 
1997) återspeglar hur väl integrerad med världsekonomin den turkiska ekonomin är. En 
större förskjutning av exporten har ägt rum under de senaste fem åren. Andelen för 
länderna i före detta Sovjetunionen har ökat från 6% år 1993 till 12% år 1997 (den 
informella handeln ej medräknad) på bekostnad av handelspartner som till exempel 
länderna i Mellanöstern. Även gemenskapens andel påverkades (dess andel sjönk från 
53,2 % år 1990 till 51,2% år 1997). Europeiska unionen är dock fortfarande Turkiets 
viktigaste handelspartner. Det bör påpekas att den turkiska industrin klarar av att hantera 
konkurrensen från industrierna i EU och tredje land med endast den Gemensamma 
tulltaxan som skydd mot den senare gruppen. Även om tullunionen i allmänhet fungerar 
smidigt har dock vissa problem uppstått i handeln mellan de två partenia (Turkiets förbud 
mot import av nötkött och levande djur och landets vidmakthållande av ett 
importmonopol för alkohol och tobak samt EU:s förbud mot import av vissa 
fiskprodukter av hälsoskäl). 
Medan jordbruksproduktemas andel av den turkiska exporten har minskat från 75 % år 
1965 till 10% år 1996 har industrivaronias andel ökat kontinuerligt och uppgår nu till 
80 %, varav mer än hälften utgörs av varor från den traditionella textil- och 
konfektionsbranschen. Hälften av den turkiska exporten till EU utgörs av denna typ av 
produkter. Exporten av transportutruslning och kapitalvaror har också ökat på senare år, 
huvudsakligen på bekostnad av jäm och stål. Denna utveckling bekräftar att den turkiska 
industrin blir allt konkurrenskraftigare i allt mer avancerade branscher. 
De utländska direktinvesteringama har legat på en tämligen låg nivå sedan början av 
1990-talet (ungefär 950 miljoner US-dollar per år, vilket motsvarar mindre än 0,4 % av 
BNI). Större delen har kommit från Europa. 
Privatiseringen av de stora statligt ägda företagen inleddes i mitten av 1980-talet. Fram 
till slutet av förra året var resultaten tämligen nedslående (sammanlagda intäkter på 
endast ungefär 4,5 miljarder US-dollar) och även om intäkterna har ökat snabbare under 
den första halvan av detta år (intäkter på 3 miljarder US-dollar), vilket är hoppingivande, 
återstår det att se om regeringen kommer alt fortsätta på den inslagna vägen. 
30 
Tillverkningsindustrin domineras av små och mycket små företag. Små företag (med 
mellan 10 och 49 anställda) stod 1994 för 41,6 % av det totala antalet företag i branschen 
och för 6,9 % av antalet anställda, men endast för 2,2 % av förädlingsvärdet. Trots den 
flexibilitet som de visat prov på under tidigare finansiella kriser har de en låg teknisk 
nivå och saknar modem managementteknik. När de väl utsätts för mer konkurrens kan 
dessa svagheter bli ett verkligt problem. 
Den finansiella sektorn har ett antal brister som kan komma att orsaka stora problem när 
branschen väl utsätts för konkurrens från gemenskapens banker. Statens stora roll i 
banksektorn (de offentliga bankerna står fortfarande för nästan 40 % av tillgångarna) och 
korsägande mellan den finansiella sektorn och stora industrikoncerner utgör en ytterligare 
nackdel. Att bankverksamheten är inriktad på förvaltning av portföljer som till stor del 
består av statsobligationer (på grund av de mycket höga nominella räntesatserna) 
försvagar bankerna och hindrar dem från att fullgöra sin huvuduppgift som intermediärer. 
Under dessa omständigheter skulle en makroekonomisk stabilisering utgöra ett hot mot 
branschen, eftersom de kvarvarande möjligheterna skulle vara mindre. De turkiska 
bankemas brister på dessa områden gör dem i genomsnitt mindre konkurrenkraftiga än 
bankerna i gemenskapen. 
Turkiets relativt unga befolkning är potentiellt sett en värdefull ekonomisk tillgång. 
Trots att betydande framsteg har gjorts på senare tid ligger Turkiet dock fortfarande efter 
när det gäller utvecklingen av humankapitalet. Bristema i de offentliga hälsovårds- och 
utbildningssystemen har en direkt effekt på humankapitalets kvalitet och följaktligen 
ekonomins förmåga att hantera konkurrens. 
Turkiets ekonomiska tillväxt har ägt rum trots otillräcklig infrastruktur. Särskilt 
vägnätet behöver förbättras för att hantera den verkliga trafikmängden. 
Även om Turkiet har gjort framsteg i arbetet med att utveckla sin vetenskapliga och 
teknologiska infrastruktur är industrins investeringar i forskning och utveckling 
fortfarande tämligen låga. Regeringen har blivit medveten om att situationen skulle 
kunna påverka den turkiska industrin negativt på lång sikt, i sektorer som inte är 
arbetsintensiva. Vissa ansträngningar har gjorts för att åtgärda situationen. Även om 
utländska investeringar aktivt välkomnas av Turkiet har de inte lett till någon betydande 
tekniköverföring. 
Följaktligen kan konstateras att integrationen av den turkiska ekonomin i gemenskapens 
ekonomi går framåt på vissa områden. Den turkiska industrin har visat att den kan ta vara 
på de möjligheter som avtalet om tullunionen givit upphov till och att den kan klara ökad 
konkurrens. Turkiet har klarat effektenia av avvecklingen av allt tullskydd och har inlett 
det omfattande arbetet med att göra den turkiska lagstiftningen mer lik unionens. De 
statliga ingreppen minskar i omfattning och de statliga företagen beviljas mindre stöd. 
När det gäller de finansiella aspektema arbetar de små och medelstora företagen i en 
besvärligare miljö än motsvarande företag i gemenskapen. Att demia typ av företag 
utvecklas är emellertid av största vikt om den turkiska ekonomin skall vara i tillräckligt 
bra fomi för att klara av de nödvändiga strukturförändringarna. Den finansiella sektorn 
måste därför förstärkas för att bankerna skall bli konkurrenskraftigare. Det stora utbudet 
av humankapital är en potentiell tillgång som måste förbättras genom investeringar i 
sjuk- och hälsovård samt utbildning, inklusive yrkesutbildning. En varaktig insats att 
31 
förbättra den grundläggande infrastrukturen måste göras. Risken för ekonomiska och 
finansiella obalanser begränsar kraftigt Turkiets förmåga att klara en varaktig konkurrens. 
2.4 Allmän bedömning 
I ekonomiskt hänseende har Turkiet de flesta av en markandsekonomis kännetecken. 
Turkiet haf till exempel en välutvecklad institutionell och rättslig ram, en dynamisk 
privat sektor och liberala handelsregler. Ekonomin har en betydande tillväxtpotential och 
har uppvisat stor anpassningsfönnaga, särskilt inom ramen för tullunionen, vilket i 
betydande utsträckning har bidragit till moderniseringen av ekonomin. Dessa faktorer bör 
i princip göra det möjligt för Turkiet att på medellång sikt få en livskraftig 
marknadsekonomi som kan klara av konkurrenstrycket. Om Turkiet skall kunna sköta sin 
ekonomi på ett effektivt sätt och få ut det mesta av sina fördelar måste landet emellertid 
åstadkomma en trovärdig och varaktig makroekonomisk stabilitet och en miljö i vilken 
den finansiella sektorn verkligen kan verka som intermediär. Myndigheterna förefaller nu 
vara på rätt väg och under förutsättning att de kan fortsätta med denna strategi bör 
marknadsekonomin i Turkiet bli livskraftigare. I detta sammanhang är de stora regionala 
skillnaderna i ekonomisk utveckling en viktig faktor. Att minska dessa skillnader bör 
vara en av regeringens viktigaste uppgifter. Europeiska unionen kommer att göra sitt 
bästa för att hjälpa de mindre utvecklade regionerna, bland annat genom att använda 
resurserna inom ramen för den europeiska strategin. 
32 
3. Förmåga att påta sig de skyldigheter som ett medlemskap medför 
Turkiet avser, liksom övriga kandidatländer, att införa gemenskapens regelverk gradvis: 
-1 associeringsavtalet mellan gemenskapen och Turkiet från 1963 och tilläggsprotokollet 
från 1970 uppställs de grundläggande målen för associeringen; bland annat skall 
handelsförbindelserna och de ekonomiska förbindelserna fortlöpande och på ett väl 
avvägt sätt stärkas och en tullunion skapas i tre faser. I Ankaraavtalet uppställdes målet 
om fri rörlighet för arbetskraft, men detta har av kända socila och ekonomiska skäl inte 
kunnat uppnås inom utsatt tid. I enlighet med associeringsrådets beslut 1/95 om 
genomförande av den slutgiltiga fasen av tullunionen (nedan kallat tullunionsbeslutet) 
inleddes den sista fasen av tullunionen till den 31 december 1995, vilket gav Turkiet en 
viktig impuls för att anpassa sin lagstiftning till gemenskapslagstiftningen. För att 
tullunionen skulle kunna fungera som avsett blev Turkiet nödsakat att innan unionens 
ikraftträdande anta en betydande del av gemenskapens regelverk, bland annat beträffande 
tullar, handelspolitik, konkurrens och skyddet för den intellektuella, industriella och 
kommersiella äganderätten. I avsnitt 3.1 utreds hur långt antagandet av gemenskapens 
regelverk har kommit på dessa områden. 
- Europeiska rådet ansåg vid sitt möte i Luxemburg den 12 och 13 december 1997 att 
anpassningen av Turkiets lagstiftning och landets antagande av unionens regelverk var en 
viktig del av strategin och för att "förbereda landets anslutning genom att föra landet 
närmare Europeiska unionen på alla områden". Som svar på Europeiska rådets 
uppmaning antog kommissionen den 4 mars 1998 ett meddelande, Europeisk strategi för 
Turkiet, som innehåller inledande konkreta förslag för denna europeiska strategi för 
Turkiet. Utöver att utvidga tullunionen till att också omfatta tjänstesektorn och jordbruket 
föreslås i meddelandet att samarbetet skall ökas och lagstiftningen på vissa områden 
anpassas till gemenskapens regelverk. Strategin mottogs positivt av Europeiska rådet vid 
dess möte i Cardiff den 15 och 16 juni 1998, och man ansåg att "denna strategi som 
helhet utgör en grund för att förbättra och vidareutveckla relationerna". Turkiet tog 
ställning till dessa förslag i ett dokument av den 17 juli 1998 (En strategi för att utveckla 
förbindelsenia mellan Turkiet och Europeiska unionen-Turkiets förslag), som lades fram 
för EU:s ordförandeskap och kommissionen. Som helhet har detta dokument mycket 
gemensamt med den europeiska strategin. Om de förslag som läggs fram i strategin 
genomförs kan det innebära ett stort steg för Turkiet mot antagandet av gemenskapens 
regelverk. I avsnitt 3.2 utreds hur långt antagandet av gemenskapens regelverk har 
kommit på de områden som täcks av den europeiska strategin. 
- Kommissionen lade fram förslagen i meddelandet av den 4 mars såsom inledande 
förslag som kan följas av andra som skall diskuteras mellan de turkiska myndigheterna 
och kommissionen. Europeiska rådet uppmanade vid sitt möte i Cardiff vidare "EU:s 
ordförandeskap och kommissionen samt vederbörande turkiska myndigheter att även i 
fortsättningen sträva mot att harmonisera Turkiets lagstiftning och praxis med regelverket 
(...)". Så småningom måste en noggrann utredning göras om Turkiets lagstiftning. Den 
åtgärd som Europeiska rådet föreslog vid sitt möte i Cardiff är ämnad att utvidga den 
pågående harmoniseringen och ta itu med delar av gemenskapens regelverk som ännu 
inte ägnats någon nämiare uppmärksamhet i förbindelserna mellan gemenskapen och 
Turkiet. I avsnitt 3.3 utreds hur långt antagandet av gemenskapens regelverk har kommit 
på dessa områden. 
33 
När det gäller den administrativa och rättsliga förmågan att tillämpa gemenskapens 
regelverk påpekade Europeiska rådet vid sitt möte i Madrid i december 1995 att man 
måste skapa de förutsättningar som krävs för att kandidatländerna skall kunna integreras 
gradvis och utan störningar; detta gäller särskilt ländernas administrativa stmkturer. Så 
som redan nämnts i det första avsnittet av denna rapport påpekas i Agenda 2000 att 
Turkiets administration har kapacitet att utarbeta och tillämpa en lagstiftning som är 
förenlig med gemenskapens regelverk. I det första avsnittet påpekas dock vissa svagheter 
inom rättsväsendet. Så småningom måste en noggrann utredning göras om förmågan 
inom varje del av förvaltningen. 
3.1 Delar av gemenskapens regelverk som omfattas av tullunionen 
Sedan Europaparlamentet den 13 december 1995 givit sitt godkännande inleddes den 
sista fasen av tullunionen den 31 december 1995. Kommissionen har regelbundet 
informerat rådet och Europaparlamentet om hur tullunionen fungerar, bland annat genom 
den årliga rapporten om utvecklingen av förbindelserna med Turkiet sedan tullunionens 
ikraftträdande. I samtliga rapporter har det konstaterats att tullunionen som helhet 
fungerar tillfredsställande och i stort sett i enlighet med de förpliktelser som uppställs i 
tullunionsbeslutet. Ekonomiska sett har tullunionen varit till gemenskapens fördel, med 
ett varuhandelsöverskott på 10,4 miljarder ecu under 1997. Turkiet har vid ett flertal 
tillfällen påpekat obalansen i handelsutbytet med gemenskapen. Tjänsteutbytet mellan 
gemenskapen och Turkiet kompenserar dock i viss utsträckning underskottet i 
varuhandeln. 
Den inre marknaden 
Fri rörlighet för varor 
Aktuell situation 
Enligt överenskommelsen i samband med genomförandet av den sista fasen av 
tullunionen avskaffade Turkiet den 31 december 1995 alla tullar och avgifter med 
motsvarande verkan samt alla kvantitativa restriktioner och åtgärder med motsvarande 
verkan på industriprodukter från gemenskapen. Hittills har bara ett smärre antal ärenden 
om tekniska handelshinder för den fria rörligheten för industriprodukter förts inför 
tullunionens gemensamma kommitté, som ansvarar för övervakningen av tullunionen. I 
de flesta av dessa fall har partema kunnat hitta lösningar som passat båda parter. 
Bearbetade jordbruksprodukter omfattas av en särskild tullordning inom tullunionen. 
Partema har sinsemellan avskaffat den industriella delen av tullskyddet, och har kommit 
överens om sänkta tullar på jordbruksdelen. Ett antal administrativa hinder finns dock 
kvar för vissa produkter även efter det att tullunionen trätt i kraft. 
När det gäller jordbruksprodukter är den fria rörligheten ett av Ankaraavtalets 
grundläggande mål, vilket också bekräftas i tullunionsavtalet. Parterna har hittills gjort 
ömsesidiga medgivanden beträffande vissa produkter. Ett bilateralt avtal som ytterligare 
liberaliserar handeln med jordbraksvaror har slutits och trädde i kraft den 1 januari 1998. 
Det turkiska importförbudet för nötkött och levande djur utgör dock ett hinder mot ett 
effektivt genomförande av avtalet. 
Turkiet måste införa hela gemenskapslagstiftningen om undanröjandende av tekniska 
handelshinder i sin rättsordning senast den 31 december 2000. Associcringsrådet EG-
34 
Turkiet har i enlighet med artikel 8.2 i tullunionsavtalet i beslut 2/97 upprättat en 
förteckning över de gemenskapsakter som Turkiet måste anta. 
Turkiet arbetar för närvarande med en ramlag om förberedande och genomförande av den 
tekniska lagstiftningen, vilken är tänkt att införa principerna enligt gemenskapens nya 
metod och globala metod i turkisk lagstiftning. Lagen skall emellertid också införa viss 
gemenskapslagstiftning enligt den äldre metoden, vilket kan tyckas oförenligt med 
gemenskapslagstiftningen. 
Man förbereder också lagstiftning om de institutioner som skall tillämpa EU-
lagstiftningen. Dessvärre har lagförslaget om inrättandet av och uppgifterna för ett 
turkiskt ackrediteringsråd ännu inte antagits av det turkiska parlamentet. 
Standardiseringsmyndigheten har inte heller kommit särskilt långt med införandet av 
europeiska standarder; för närvarande ligger införandetakten på 8 %. Vissa frågor 
beträffande standardiseringsmyndighetens status är fortfarande olösta. Myndigheten är ett 
regeringsorgan direkt ansvarigt inför statsministeriet, och har vissa 
lagstiftningsbefogenheter och uppgifter rörande standardisering, ackreditering och 
certi fieri ng. 
Omsättningen i praktiken av de olika gemenskapsdirektiven enligt nya metoden har 
fördröjts av de långdragna förhandlingarna om en ramlag om nya metoden och 
institutionsfrågan. Man håller på att utarbeta ett antal utkast och genomförandedekret. 
Man har gjort vissa framsteg på livsmedelsområdet, där de turkiska myndigheterna 
hävdar att man infört hela gemenskapens regelverk. Turkiet utför dock fortfarande 
kontroller av exporterade livsmedelsprodukter vid införseltullkontor. 
När det gäller motorfordonssektorn har Turkiet genomfört gemenskapens ramdirektiv 
om motorfordon och släpvagnar till dessa fordon. De turkiska myndigheterna arbetar för 
närvarande med att genomföra ett särskilt gemenskapsdirektiv om två- och trehjuliga 
motorfordon och direktiven om jordbrukstraktorer. 
På det kemiska området har de turkiska myndigheterna koncentrerat sig på att 
genomföra gemenskapsdirektiven om begränsningar beträffande kemiska ämnen och 
preparat samt tvätt- och rengöringsmedel. Man arbetar för närvarande med att slutföra 
harmoniseringen inom området. 
Man har gjort vissa framsteg inom läkemedelssektorn, där gemenskapsdirektiven om 
utsläppande på marknaden, testning, tillverkning och färgämnen redan har genomförts. 
Man har antagit en förordning om kosmetika, genom vilken gemenskapsdirektivet om 
kosmetika genomförs. Gemenskapsdirektiven om analysmetoder för kontroll av 
kosmetiska produkters sammansättning måste också genomföras. 
Bedömning 
Som helhet betraktat utförde den turkiska administrationen en avsevärd prestation när den 
inom utsatt tid skapade de fönitsättningar som krävs för att tullunionen ska fungera. Man 
kan i stort sett säga att den fria rörligheten för industrivaror fungerar som den ska mellan 
partema sedan tullunionen trädde i kraft. 
Å andra sidan har Turkiet bara i begränsad utsträckning hamioniserat sin lagstiftning med 
gemenskapens regelverk när det gäller att undanröja tekniska handelshinder. Fortfarande 
35 
saknas den ramlagstiftning som krävs för att Turkiet skall kunna tillämpa de 
grundläggande principerna för gemenskapens nya och globala metoder. Följaktligen har 
man gjort mycket ringa framsteg på de områden som omfattas av direktiven enligt nya 
metoden. Vissa framsteg har gjorts på de områden som omfattas av bestämmelserna 
enligt gamla metoden; kommissionen har dock inte haft tillfälle att kontrollera den 
turkiska lagstiftningens förenlighet. Mycket arbete återstår alltså för att man inom utsatt 
tid, dvs. senast den 31 december 2000, skall kunna uppfylla de förpliktelser som följer av 
tullunionsbeslutet. 
Konkurrens 
Aktuell situation 
I samband med genomförandet av tullunionen har Turkiet redan fullgjort några av sina 
skyldigheter när det gäller att se till att landets konkurrensregler överensstämmer med 
gemenskapslagstiftningen. I december 1994 antogs en konkurrenslag som är förenlig med 
gemenskapens bestämmelser och i vilken bland annat gemenskapens regler om 
konkurrensbegränsande samverkan har tagits in. I mars 1997 inrättades en 
konkurrensmyndighet som har till uppgift att svara för kontrollen av konkurrenslagens 
efterlevnad. Myndigheten har sedan den inledde sitt arbete i november 1997 
offentliggjort fyra meddelanden om koncentrationer och företagsförvärv, om anmälan av 
överenskommelser och om gruppundantag för ensamåterförsäljaravtal och exklusiva 
inköpsavtal. 
När det gäller statligt stöd ålades Turkiet genom beslutet om tullunionen att innan 
tullunionen trädde i kraft anpassa alla sina stödordningar inom textil- och 
beklädnadssektorn till den relevanta gemenskapslagstiftningen. Genom sin anmälan till 
kommissionen i slutet av 1995 av att det inte längre förekom några stöd inom sektorn har 
Turkiet uppfyllt denna skyldighet. Turkiet fick två år på sig från och med tullunionens 
ikraftträdande för att anpassa andra sektorer än textil- och beklädnadssektorn. Hittills har 
inga åtgärder i detta avseende anmälts till kommissionen. 
Mycket återstår att åtgärda vad gäller blockundantag, offentliga företag, kommersiella 
monopol och, framför allt, det faktiska genomförandet av konkurrenslagstiftningen. 
Vidare har de genomfbrandebestämmelser som associeringsrådet skall fatta beslut om 
ännu inte antagits. 
Bedömning 
Turkiet har gjort stora ansträngningar för att anpassa sin lagstiftning till gemenskapens 
konkurrenslagstiftning. Denna anpassning måste slutföras. Detta kommer att kräva en 
betydande omstruktureringsinsats, särskilt när det gäller att säkerställa att de 
kommersiella monopolen är förenliga med gemenskapslagstiftningen. Att detta är en svår 
uppgift har framgått av de överläggningar som regelbundet förekommer mellan 
kommissionen och de turkiska myndigheterna om en anpassning av det tobaks-, alkohol-
och saltmonopol som innehas av TEKEL. Frågan om statliga stöd bör ägnas omedelbar 
uppmärksamhet. 
Intellektuell, industriell och kommersiell äganderätt 
Aktuell situation 
36 
I enlighet med beslutet om tullunion har Turkiet i stor utsträckning anpassat sin 
lagstiftning till gemenskapens regelverk på området (lagstiftning om upphovsrätt och 
närstående rättigheter, patent, varumärken, mönster och modeller, geografiska 
ursprungsbeteckningar m.m.). Landet har tillträtt ett antal multilaterala konventioner 
(Parisakten, Bernkonventionen m. fl.) och inrättat nya strukturer för att tillämpa den 
därtill hörande lagstiftningen. Skyddsnivån på den turkiska marknaden har på detta sätt 
höjts. Turkiet måste enligt avtalet om tullunion ännu före den 1 januari 1999 anta vissa 
åtgärder som rör patenterbarhet för läkemedel och farmaceutiska processer, tillträde till 
ytterligare konventioner, genomförande av alla bestämmelser i TRIPs-avtalet, antagande 
av olika gemenskapsdirektiv m.m. 
Bedömning 
Eftersom Turkiet redan har nått en så hög grad av harmonisering bör det inte innebära 
några problem för landet att slutföra anpassningen till gemenskapens lagstiftning. 
Särskild uppmärksamhet bör ägnas det praktiska genomförandet av lagstiftningen. 
Handelspolitik 
Aktuell situation 
Vid tidpunkten för tullunionens ikraftträdande antog Turkiet handelspolitiska 
bestämmelser och tillämpningsföreskrifter vars innehåll liknade motsvarande 
gemenskapsregler (gemensam importordning, kvotförvaltning m.m.). Gemenskapens 
textilpolitik (inbegripet textilavtalen) utsträcktes samtidigt till att även omfatta Turkiet. 
Gentemot tredje land tillämpar Turkiet sedan den 31 december 1995 Gemensamma 
tulltaxan och en ordning för upphävande och återinförande av tull, kvoter samt tulltak 
som sett motsvarar gemenskapens. Bara vissa skillnader beträffande nivån på de 
tillfälliga upphävandena av tullen återstår. Genomförandet av handelspolitiska 
skyddsåtgärder (t.ex. antidumpningsåtgärder) hör fortfarande till partemas egna 
befogenheter. 
Turkiet och gemenskapen har i enlighet med tullunionsbeslutet utarbetat samarbetsformer 
för att hindra att överenskommelsen med Japan om handel med motorfordon kringgås. 
Samarbetet på detta område har fungerat tillfredsställande. 
Turkiet har fem år på sig från tullunionens ikraftträdande för att anpassa sig till 
gemenskapens bestämmelser om fönnånsordningar. Turkiet har redan slutit fömiånsavtal 
med Israel och de flesta öst- och centraleuropeiska länder. Man förhandlar för närvarande 
med Europeiska unionens förmånspartner i Medelhavsområdct. 
Bedömning 
Turkiet har visat sig kapabelt att tillämpa hela gemenskapens handelspolitik. Landet bör 
heller inte ha några svårigheter att anpassa sin förmånspolitik till gemenskapens. Man bör 
dock i enlighet med tullunionsbeslutets principer inte sluta några förmånsavtal med 
länder som inte har avtal med gemenskapen. 
Tull 
Aktuell situation 
37 
Med undantag för suspensiva arrangemang och tullförfaranden med ekonomisk verkan 
tillämpar Turkiet sedan tullunionens ikraftträdande tullbestämmelser vars innehåll 
överensstämmer med gemenskapens tullkodex. Man använder alltså det administrativa 
enhetsdokumentet och Kombinerade nomenklaturen. Turkiets nya tullkodex har 
emellertid ännu inte formellt antagits av parlamentet. Turkiet deltar i flera olika 
internationella tullorganisationer, bland annat Världstuilorganisationen. I enlighet med 
artikel 60 i tullunionsbeslutet deltar också turkiska experter i gemenskapens 
tullkodexkommittés möten; denna kommitté bistår kommissionen i dess verkställande 
arbete. 
Turkiska frizoner fungerar inte på samma sätt som gemenskapens; frizoner nämns dock 
inte uttryckligen i tullunionsbeslutet. Vissa problem kan uppstå till följd av denna 
skillnad, bland annat vid kontroll av bearbetning av textilprodukter. 
Bedömning 
Turkiet har lagt ner stora ansträngningar på att tillämpa en tullagstiftning som är förenlig 
med gemenskapens. Landet måste dock aktivt modernisera och datorisera sin 
tullförvaltning. 
Slutsats 
Nästan tre år har gått sedan tullunionen trädde i kraft, och Turkiet har visat att man klarat 
att genomföra i stort sett hela den lagstiftning som följer av tullunionsbeslutet. Tack vare 
det stora arbete som utförts av förvaltningen och parlamentet har landet inom utsatt tid 
uppfyllt de flesta av de förpliktelser som följer av tullunionsbeslutet. Turkiet bör visa 
samma politiska beslutsamhet på de områden där man inte kunnat uppfylla sina 
förpliktelser enligt tidsplanen. 
3.2 Delar av gemenskapens regelverk som omfattas av den europeiska strategin 
Den europeiska strategin innehåller konkreta förslag som berör flera delar av 
gemenskapens regelverk. Strategin välkomnades vid Europeiska rådets möte i Cardiff, 
där man också uppmanade kommissionen att tillämpa strategin och lägga fram de förslag 
som behövs för att strategin skall kunna omsättas i praktiken. 
Den inre marknaden 
Fri rörlighet för kapital 
Aktuell situation 
I artiklarna 51-53 i Ankaraavtalet och i tilläggsprotokollet uppställs ett antal förpliktelser 
rörande kapitalrörelser mellan partema. Det har inte förekommit någon särskild kontroll 
av efterlevnaden av dessa regler under associeringen, men Turkiet har efter hand infört 
relativt liberala regler för kapitalrörelser; reglerna är dock inte lika liberala som 
gemenskapens. Vissa transaktioner är fortfarande behäftade med begränsningar (bland 
annat vissa typer av utländsk direktinvestering, i landet icke bosatta personers 
fastighetsförvärv och introduktion av vissa typer av värdepapper på kapitalmarknaderna) 
som borde undanröjas för att de fria kapitalrörelserna mellan gemenskapen och Turkiet 
skall kunna fungera. 
38 
Det är ännu för tidigt att dra några slutsatser om Turkiets förmåga att tillämpa 
gemenskapens regelverk på det sätt som avses i artikel 73b och följande i EG-fördraget. 
Förslagen i strategin 
Kommissionen föreslog i meddelandet att en mekanism skall inrättas för dialogen om 
liberaliseringen av kapitalrörelserna mellan gemenskapen och Turkiet. Turkiet har nu 
godtagit detta förslag, och det tekniska arbetet bör därför inledas så snart som möjligt. 
Eftersom Turkiets anpassning av sin lagstiftning på detta område till gemenskapens 
regelverk är avhängigt det övergripande makroekonomiska regelverket föreslogs i den 
europeiska strategin också att den makroekonomiska dialogen skall återupptas. 
Fri rörlighet för tjänster 
Aktuell situation 
En betydande del av gemenskapens bestämmelser om fri rörlighet för tjänster gäller 
finansiella tjänster. Öppnande av nationella marknader som traditionellt domineras av 
monopol (t.ex. telekommunikationer och i viss mån energi och transport) berörs också. 
Turkiets banksektor följer den universella bankmodellen. Man har gjort stora 
ansträngningar för att anpassa banklagstiftningen till gemenskapens. Bestämmelserna om 
kapitaltäckningsgrad, årsbokslut och sammanlagd årsredovisning, kapitalkrav, 
gruppbaserad tillsyn och pemiingtvätt överensstämmer med motsvarande 
gemenskapsbestämmelser. Vissa andra bestämmelser (första och andra 
samordningsdirektiven, stora exponeringar och garanti av insättningar) behöver anpassas 
ytterligare. Större delen av lagstiftningen kan förmodas snart vara införd. 
Den turkiska lagstiftningen om betalningssystem har inte några särskilda bestämmelser 
som motsvarar gemenskapsdirektiven om gränsöverskridande betalningar eller slutlig 
avveckling i system för överföring av betalningar och värdepapper. Däremot äger och 
sköter den turkiska centralbanken sedan 1992 ett system för bruttoavräkningar i realtid 
(RTGS). Med tanke på det befintliga RTGS-systemet och dess utvecklingsmöjligheter 
och de framväxande elektroniska betalningsformema kan Turkiet anses ha ett väl 
utvecklat betalningssystem. 
Många av de viktigaste principerna i gcmenskapsbestänimelsema på 
försäkringsområdet återfinns i den turkiska lagstiftningen. En tillsynsmyndighet har 
inrättats. Ett särskilt tillstånd krävs för att man skall få bedriva försäkringsverksamhet. 
Bestämmelserna om ägar- och ledningskontroll motsvarar gemenskapsreglema. 
Ytterligare anpassning till gemenskapens regelverk krävs dock. 
Turkiet började anpassa sin lagstiftning om värdepappersmarknaderna till 
gemenskapsnomierna redan 1981 då man antog en lag om värdepappersmarknaden. 
Eftersom de reglerade värdepappersmarkiiaderna är en relativt ny företeelse i Turkiet 
(fondbörsen i Istanbul är den enda i sitt slag och inledde sin verksamhet 1985) har 
lagstiftningen om värdepappersmarknaden från början påverkats av 
gemenskapsbestämmelsema. Genom lagen om kapitalmarknaden inrättades en särskild, 
självständig myndighet för kapitalmarknaderna som har i uppgift att reglera och 
kontrollera värdepappersmarkiiaderna i Turkiet. 
39 
Sålunda avspeglas i den turkiska lagstiftningen om värdepappersmarknaden också de 
grundläggande principerna i gemenskapsdirektiven om erbjudande till allmänheten och 
notering av prospekt för överlåtbara värdepapper, insiderhandel, förvärv och överlåtelse 
av större aktieposter, kollektiva investeringar i överlåtbara värdepapper och 
värdepappersföretag. 
Det krävs dock vissa mindre justeringar för att Turkiets bestämmelser helt skall motsvara 
gemenskapsnormerna. Detta gäller direktiven om förvärv och överlåtelse av större 
aktieposter, företag för kollektiva investeringar i överlåtbara värdepapper (fondföretag) 
och investeringstjänster, som inte har helt överförts till turkisk lag. Ett exempel på att 
bestämmelserna inte är helt förenliga är att turkiska banker bara kan handla med 
värdepapper genom särskilda dotterbolag trots att direktivet om investeringstjänster 
gäller investeringstjänster både från banker och andra, vilket betyder att banker skall ha 
direkt tillträde till de reglerade marknaderna. Till sist bör också investerarskyddet 
nämnas. Bestämmelser om garantier för investerare i enlighet med direktivet om system 
.för ersättning till investerare måste införas i turkisk lagstiftning. 
Turkiets lagstiftning om finansiella tjänster motsvarar i stor utsträckning gemenskapens 
regelverk. Det krävs dock ytterligare anpassning till direktiven på området, men man är 
redan en god bit på väg. 
Förslagen i strategin 
I Ankaraavtalet uppställs undanröjande av begränsningarna för friheten att tillhandahålla 
tjänster och etableringsfriheten som viktiga mål (artiklarna 13 och 14). I 
tilläggsprotokollet från 1973 infördes en stilleståndsklausul (artikel 41.1), och uppgiften 
att upprätta en tidsplan och regler för hur detta skall uppnås tilldelades associeringsrådet. 
Inga initiativ har tagits i frågan. 
Kommissionen föreslog därför i den europeiska strategin att man skulle inleda 
förhandlingar med Turkiet om att i enlighet med artikel V i GATS sluta ett förmånsavtal 
om liberaliseringen av tjänstesektorn. Turkiet har godtagit förslaget och inledande 
kontakter togs i april. 
Offentlig upphandling 
Aktuell situation 
Tullunionsbeslutet innehåller bestämmelser om inledande av förhandlingar om att 
ömsesidigt öppna sina marknader för offentlig upphandling. Hittills har inga initiativ 
tagits i frågan. Turkiet åtog sig i en förklaring i bilagan till tullunionsbeslutet att inleda 
förhandlingar om att tillträda WTO-avtalet om offentlig upphandling, men så har ännu 
inte skett. Kommissionen har för närvarande inte tillgång till de uppgifter som krävs för 
att kunna bedöma i vilken utsträckning till turkiska lagstiftningen har anpassats till 
gemenskapens bestämmelser på detta område. 
Förslagen i strategin 
Det var mot denna bakgrund som kommissionen lade fram förslaget i den europeiska 
strategin om att man skulle inleda förhandlingar för att kunna sluta ett avtal om offentlig 
upphandling. Partema överväger för närvarande de olika alternativen alt sluta ett 
40 
bilateralt avtal, att Turkiet tillträder WTO-avtalet om offentlig upphandling eller att 
Turkiet anpassar sin lagstiftning till gemenskapens bestämmelser. 
Industri och små och medelstora företag 
Aktuell situation 
Turkiet har ändrat sin industripolitik sedan tullunionen trädde i kraft. Den turkiska 
marknaden har öppnats för konkurrens genom att man har antagit den gemensamma yttre 
tulltaxan för nästan all industriimport och avskaffat tullarna på varor från gemenskapen. 
Ett privatiseringsprogram infördes 1994. Privatiseringstakten har ökat sedan 1997. 
Hittills har de mest betydande privatiseringarna gällt banksektorn och oljeindustrin. 
Privatisering har inletts av dominerande statsägda företag inom områden som 
flygtransporter och telekommunikation. Ett antal sektorer behöver genomgå större 
omstruktureringar, bl.a. stålindustrin. Uppmärksamhet bör även ägnas åt att kontrollera 
att reglerna om anbudsförfaranden efterlevs. 
Det fullständiga genomförandet av tullunionen kommer att få den positiva effekten att 
anpassningen av den turkiska tekniska lagstiftningen till gemenskapens regelverk 
kommer att vara avslutad 2001. Detta kommer att ge turkiska företag anledning att öka 
sin verksamhet på området för kvalitetssäkring. 
Turkiet tycks allmänt sett föra en politik som syftar till öppna och konkurrensutsatta 
marknader i enlighet med artikel 130 (industri) i fördraget. 
I Turkiet svarar små och medelstora företag för 95 % av tillverkningsindustrin, 61 % av 
sysselsättningen inom samma industri och 50 % av den totala sysselsättningen. De små 
och medelstora företagens problem beror huvudsakligen på de omoderna 
produktionsmetodenia inom vissa sektorer och i vissa regioner. De små och medelstora 
företagen behöver också bättre tillgång till teknologi och kvalificerad arbetskraft, krediter 
och kunskap om utländska marknader. 
Kontoret för företagssamarbete (BCC), Nätverket för företagssamverkan (BC-Net) och 
nätverket Euro-Info Correspondence Centre (EICC) är verksamma i Turkiet. Turkiska 
små och medelstora företag deltar också i initiativen Europartnerskap, MED-Partnerskap 
och MED-Interprise. 
Förslagen i strategin 
Det samarbete angående industri, investeringar, industristandardisering och bedömning 
av överensstämmelse mellan gemenskapen och Turkiet som föreslås i den europeiska 
strategin kommer att bidra till att öka Turkiets industriella konkurrenskraft, vilket i 
synnerhet kommer att gynna små och medelstora företag. Turkiet kan också ansöka om 
att få delta i det tredje fleråriga programmet för små och medelstora företag. 
Jordbruk 
Aktuell situation 
Turkiets jordbruksareal omfattar 50 miljoner ha (åkermark och betesmark), där mer än 
hälften utnyttjas. 4,5 miljoner ha konstbevattnas (1997 års uppgifter). Denna areal 
kommer att öka (med cirka 1,7 miljoner ha) till följd av bevattningsprogrammet GAP (ett 
41 
projekt för sydöstra Anatolien), som skall vara genomfört år 2015. Jordbruket står för 
14 % av BNP (1996) och sysselsätter 42 % av den yrkesverksamma befolkningen. 
Med sina 4,5 miljoner jordbruksföretag kännetecknas Turkiet av stor ägosplittring. 
Jordbruksproduktionens värde motsvarade 1995 cirka 11% av unionens. 
Vegetabilieproduktionen utgjorde tre fjärdedelar av den totala jordbruksproduktionen och 
animalieproduktionen en fjärdedel. Spannmål är huvudgrödan, följd av frukt, grönsaker, 
bomull och tobak. 
Turkiet är den största producenten och exportören i världen av nötter (främst 
hasselnötter). Exporten av torkade frukter (fikon och russin), frukt och grönsaker är också 
betydande. 
Europeiska gemenskapen är den största avsättningsmarknaden för turkiska 
jordbruksprodukter. För jordbruksprodukter har Turkiet en positiv handelsbalans 
gentemot Europeiska gemenskapen: den turkiska totalexportens värde belöper, sig till 
drygt 1,5 miljarder ecu, medan gemenskapens export till Turkiet uppgår till 500 miljoner 
ecu (genomsnittsvärde för 1995-1997). Huvudprodukterna i handeln med gemenskapen 
är hasselnötter (som utgör 23 % av jordbruksexportens totalvärde), torkade frukter, tobak 
och citrusfrukter. Socker, nötkreatur, livsmedelsberedningar, vete och olja är Turkiets 
främsta importprodukter från gemenskapen. 
Jordbrukets livsmedelsindustri är för närvarande föremål för privatiseringar. Flera 
industrier är privata och mejeri- och foderindustrin samt några slakterier har redan 
privatiserais. Å andra sidan har staten fortfarande en central roll inom vissa 
nyckelsektorer, som för tobak, socker, te, spannmål och kött. 
Den turkiska jordbrukspolitiken kännetecknas av omfattande offentliga ingrepp. Ett 
mycket stort inhemskt stöd ges i form av interventionspriser, bidrag till vissa insatsvaror, 
investeringslån, särskilda bidrag, produktionsstöd och ett betydande exportstöd. Försöken 
att minska statens inblandning har hittills varit utan effekt. 
Det sker i dag en stark återgång till prisstöd via interventionsköp. Interventionspriserna 
har stigit mycket, vilket lett till att budgetutgiftema starkt ökat liksom konsumenternas 
livsmedelspriser. Bidragen till vissa insatsvaror för odling och uppfödning (utrustning, 
bevattningsutrustning, gödsel, utsäde, bekämpningsmedel, foder) var 1997 tio gånger 
högre än 1994. Exportstöd ges för vissa produkter som lök, tomater, potatis, äpplen och 
citrusfrukter. Turkiet har inom ramen för WTO åtagit sig att minska exportbidragen både 
kvantitets- och värdemässigt. 
Det yttre tullskyddet utgörs av tullsatser som är höga men lägre än de bundna tullania 
inom ramen för WTO. Som ovan nämnts har gemenskapen och Turkiet ömsesidiga 
koncessioner för vissa produkter. 
Trots insatser på senare tid är kontrollenia av hygien och kvalitet otillräckliga. Kvaliteten 
på kontrollerna är låg och antalet laboratorier få. 
Förslagen i strategin 
Gemenskapen och Turkiet har i avtal åtagit sig att genomföra fri rörlighet för 
jordbmksprodukter (Ankaraavtalet och beslutet om en tullunion). Turkiet skulle därmed 
42 
anpassa sin jordbrukspolitik till den gemensamma jordbrukspolitiken. Framstegen har i 
detta avseende varit små. 
För att främja den turkiska jordbrukspolitikens anpassning till den gemensamma 
jordbrukspolitiken har kommissionen, inom ramen för sin Europastrategi för Turkiet, lagt 
fram ett program som inspirerats av programmen för länderna i Central- och Östeuropa. 
Detta program skall inledas i december månad 1998. 
Telekommunikation och informationssamhället 
Aktuell situation 
Telekommunikationssektorn har gått starkt framåt de senaste åren; detta gäller särskilt 
mobiltelefonin. Framsteg med den fasta telefonin och avancerade kommunikationsnät 
förefaller gå mera långsamt, vilket delvis beror på den juridiska osäkerheten om 
upplösningen av Turk Telekoms monopol. Detta var ursprungligen tänkt att äga rum den 
31 december 2005, men i regeringens årliga program för 1998 anges att det skall ske 
2001. 
Eftersom monopolet fortfarande finns kvar har det inte gjorts några större framsteg i 
anpassningen av den turkiska lagen till gemenskapens. 
Den långsamma liberaliseringsprocessen har också hindrat skapandet av den infrastruktur 
som krävs för att informationssamhället skall kunna växa fram i Turkiet. Datoriseringen 
har inte heller alls nått samma nivåer som i Europeiska unionen. 
Förslagen i strategin 
För att telekommunikationssektorn skall kunna privatiseras framgångsrikt måste Turkiet 
införa lagstiftning om fullständig liberalisering av sektorn och inrätta av nödvändiga 
strukturer (en reglerande myndighet och regler om uppkoppling, tillstånd m.m.). I den 
europeiska strategin föreslås lämpliga samarbetsåtgärder. 
Tekniska överläggningar kommer att äga mm de nämiaste veckorna, och för att dessa 
skall kunna ge positiva resultat måste Turkiet lägga fram en handlingsplan för antagandet 
av gemenskapens regelverk. Överläggningar planeras också om utvecklingen av Turkiets 
strategi för att införa informationssamhället och om utvidgningen av de transeuropeiska 
näten till att även omfatta Turkiet. 
Vetenskaplig och teknisk forskning 
Aktuell situation 
Turkiet lade 1996 ner 0,34 % av BNP på forskning. Forskningspolitiken fastställs vart 
femte år av en statlig planeringsorganisation som är underställd premiärministern. 
Prioriteringarna i den sjunde femårsplanen (1996-2000) är informationsteknik, bioteknik, 
rymdforskning, material, industriell och allmän teknik. Största delen av forskningen äger 
rum på universitet och offenliga institut. Det bedrivs inte mycket forskning inom den 
privata sektorn. 
43 
Den turkiska forskningssektorns största problem tycks bero på brist på anslag och 
personal. Industrin använder sig dessutom i allför liten utsträckning av teknik som 
överförts från utlandet. 
Förslagen i strategin 
Samarbetet med gemenskapen på detta område pågår sedan länge. Turkiet är medlem av 
COST (europeiskt samarbete inom vetenskaplig och teknisk forskning) sedan 1975 och 
har deltagit i olika Eureka-aktiviteter (Europeiska programmet för forskningssamordning) 
och gemenskapens ramprogram sedan 1985. I den europeiska strategin föreslås att 
samarbetet inom det femte ramprogrammet skall intensifieras i avvaktan på Turkiets 
fullständiga deltagande i programmet. 
Miljö 
Aktuell situation 
Även om vissa framsteg har gjorts under de senaste femton åren, i fonn av antagande av 
lagstiftning, miljöskyddsstrategier och institutionella mekanismer, är de turkiska 
miljöskyddsstandarderna fortfarande långt ifrån tillräckliga. Till de största problemen hör 
föroreningarna från industrin och i städerna samt den hållbara förvaltningen av 
kustområdena och naturresurserna. 
Den turkiska lagstiftningen skiljer sig mycket från gemenskapslagstiftningen, särskilt vad 
gäller standarder, krav på kontroller och mätningsmetoder. Bristema är särskilt märkbara 
på områdena industri föroreningar, farliga ämnen, genetiskt modifierade organismer, 
kärnsäkerhet och tillgång till information om miljön. Försök har dock gjorts att införliva 
gemenskapens regelverk på avfalls-, luft-, vatten- och naturskyddsområdena och när det 
gäller bedömning av inverkan på miljön. I den nationella åtgärdsplan för miljön som 
antogs i maj uppställs flera viktiga prioriteringar, men föga uppmärksamhet ägnas 
antagandet av gemenskapens regelverk. Ett fullständigt antagande av regelverket är i alla 
händelser endast möjligt på lång sikt och kommer att innebära storskaliga investeringar 
som det för närvarande inte går att uppskatta exakt. 
Genomförandet av lagstiftningen uppvisar stora brister. En omfattande modernisering av 
de nationella och lokala strukturerna måste äga mm i fonn av organisation, utrustning 
och kvalificerad personal och det måste bli en klarare uppdelning av de olika organens 
ansvarsområden. 
Förslagen i strategin 
Kommissionen presenterar i den europeiska strategin en samling samarbetsåtgärder 
ägnade att föra den turkiska miljöskyddsnivån nännare den nivå som är allmänt rådande i 
Europeiska unionen. Kommissionen lägger också stor vikt vid en tillnärmning av 
lagstiftningen. För att säkerställa största möjliga effektivitet i det ekonomiska och 
administrativa samarbetet har det emellertid beslutats att Turkiet skall utarbeta en 
nationell plan för antagande av gemenskapens regelverk. 
Transport 
Aktuell situation 
44 
Även om Turkiet för en politik för gradvis anpassning till unionens lagstiftning, tillämpar 
landet inte på långt när gemenskapens regelverk i fråga om transport, i synnerhet vad 
gäller sjötransport. Landets infrastruktur är relativt tillfredsställande. 
Vad gäller frågan om utvecklingen av ett Europatäckande transportnät går två 
Europatäckande transportkorridorer genom Turkiet och landet ligger även i två av de 
Europatäckande transportområdena (Svartahavsområdet och Medelhavsområdet). Arbetet 
på dessa korridorer och områden påbörjades antingen först nyligen eller kommer snart att 
inledas. 
Beträffande flygsektorn har kommissionen, precis som för övriga länder i regionen, 
föreslagit förklarande samtal om flygtransporter som en förberedelse för framtida 
förhandlingar om ett eventuellt flygtransportavtal. Några samtal har dock ännu inte 
inletts. 
Turkiets vägnät är välutvecklat och förbindelserna med de flesta av grannländerna, 
särskilt i väst, är i relativt gott skick. Järnvägsnätet håller på att förbättras. I fråga om 
sjötransport är de huvudsakliga anledningania till oro behandlingen i turkiska hamnar av 
fartyg som kommer från cypriotiska hamnar och sjösäkerheten. Situationen vad gäller 
sjösäkerhet är bekymmersam. Till exempel visar statistiken att av 100 turkiska fartyg 
som under perioden 1995-1997 besökte hamnar i stater som undertecknat Parisavtalet om 
hamnstatskontroll kvarhölls 48 fartyg. Även om Turkiet har ratificerat vissa 
internationella konventioner (t.ex. Marpol och Solas), och har för avsikt att ansluta sig till 
deras ändringsprotokoll, behöver situationen i fråga om andra relevanta internationella 
konventioner klargöras ytterligare. 
Förslagen i strategin 
I sin europeiska strategi för Turkiet har kommissionen föreslagit ett flertal riktlinjer för 
utveckling av samarbetet på detta område: deltagande i utvecklingen av de 
Europatäckande transportnäten, samarbete om sjötransport, förhandling om ett avtal om 
lufttransport och samarbete om navigering och positionsbestämning via satellit. Turkiet 
har också lagt fram sina förslag. Diskussionerna bör inledas med en behandling av 
sjösäkerheten. 
Energi 
Aktuell situation 
Den totala efterfrågan på primärenergi uppgick 1995 till 63 Mtoc; 42 % täcktes av den 
inhemska energiproduktionen. Lignit är den vanligaste inhemska resursen. Man 
överväger att bygga kärnkraftverk för att kunna täcka förbrukningstoppar och få en mera 
di versifierad energiförsörjning. 
Bland åtgärder för en effektivare energianvändning märks energirevisioner i fabriker. Det 
behövs ytterligare åtgärder för att man skall uppfylla kraven i gemenskapens regelverk. 
Turkiet är medlem av International Energy Agency (IEA) och har undertecknat 
Energistadgefördraget. Turkiet har lagrat ca 90 dagars oljeförbrukning, vilket i stort sett 
överensstämmer med gemenskapsreglema. 
45 
Det finns för närvarande många statsägda företag inom energiområdet. Enligt ett 
privatiseringsprogram för energiområdet som utarbetats av Turkiets regering skall flera 
delområden privatiseras: kol, olja, el och gas. 
För att möta den förväntade stora ökningen av energiförburkningen måste Turkiet öppna 
energisektorn och på så sätt attrahera utländska investeringar. Den utländska 
finansieringen är tänkt att ' ske genom "bygg-förvalta-avyttra" (Build, Operate and 
Transfer, BOT). Anbudsinfordran för BOT kommer att öka konkurrensen på den turkiska 
marknaden. 
Reformprogrammet ger första prioritet åt skapandet av en ram som är förenlig med 
privatiseringsmålen och konkurrenskraven. Det krävs dock ytterligare anpassning till 
gemenskapens inre energimarknad. Andra områden som bör prioriteras är effektiv 
energianvändning och förnybara energikällor. 
För att möta landets ökande energibehov har myndigheterna beslutat bygga ett 
kärnkraftverk i Akkuyu. Detta innebär att det blir nödvändigt att utvärdera de eventuella 
konsekvenserna av att det ligger en jordbävningszon inte långt därifrån. 
Förslagen i strategin 
I den europeiska strategin har anpassningen av energilagstiftningen hög prioritet. Man 
har ännu inte preciserat vilka åtgärder som skall vidtas för att uppnå denna målsättning. 
Första steget är en förteckning över de befintliga lagarna inom sektorn. 
Konsumentskydd 
Aktuell situation 
Antagandet av ett utkast till en konsumentskyddslag 1995 var ett viktigt steg i riktning 
mot en anpassning till EU:s lagstiftning. Direktiven om vilseledande reklam, jämförande 
reklam, konsumentkredit, hemförsäljning och prismärkning har dock endast delvis 
genomförts. Det finns ännu ingen lagstiftning som direkt genomför direktiven om allmän 
produktsäkerhet, farliga imitationer, distansförsäljning och fast egendom på 
tidsdelningsbasis (timeshare). 
En ytterligare harmonisering förväntas inte innebära några särskilda problem. 
Förslagen i strategin 
I den europeiska strategin lämnas tre förslag till åtgärder för att förbättra 
konsumentskyddet i Turkiet och åstadkomma större harmonisering av lagstiftningen: stöd 
till inrättande av tidiga vamingssystem för industri- och livsmedelsprodukter, en 
övergripande plan för tillnärmning av lagstiftningen och stöd till 
konsumentorganisationerna. 
Rättsliga och inrikes frågor 
Aktuell situation 
Metoderna för samarbete mellan Europeiska unionen och Turkiet i vissa rättsliga och 
inrikes frågor föreskrivs i resolutionerna av associeringsrådet EG-Turkiet av den 6 mars 
46 
och den 30 oktober 1995. I dessa resolutioner föreskrivs att regelbundna möten skall 
hållas inom associeringsrådets berörda kommitté och på ministernivå samt med rådets 
ordförande och generalsekretariat, i samverkan med kommissionen. 
Av politiska skäl kunde genomförandet av denna bestämmelse inte inledas före 1998. Det 
är den handlingsplan som rådet antog den 26 januari 1998 för att möta den illegala 
flyktingströmmen från Irak och andra länder i området som har gjort det möjligt att 
påbörja det samarbete som planerades 1995. 
Invandring/gränskontroll 
Eftersom Turkiet är ett transitland för ett stort antal illegala flyktingar från framförallt 
Asien och norra Irak, är det ett allvarligt problem att landet under åberopande av 
konstitutionella skäl vägrar att ingå återtagandeavtal. Turkiet har emellertid infört ett nytt 
pass som överensstämmer med den internationella civila luftfartsmyndighetens (ICAO) 
normer och optisk läsning av passen, åtgärder som skulle kunna spela en positiv roll på 
området för migrationskontroll. 
Asyl 
Turkiet behåller sin geografiska reservation mot Genèvekonventionen av 1951 och ger 
således endast personer som kommer från de europeiska länderna flyktingstatus, vilket i 
stor utsträckning gör asylmekanismen verkningslös. Det är grundläggande för att Turkiet 
skall anpassa sig till gällande regler i Europeiska unionens medlemsstater att denna 
reservation hävs. Dessutom bör förfarandet för behandling av asylansökningar (den 
nuvarande tidsfristen för ingivande av ansökningar är för kort) och villkoren för 
mottagande av asylsökande förbättras väsentligt. 
Polis 
Vid mötet mellan Turkiet och associeringsrådets berörda kommitté den 25 juni föreslog 
Turkiet att utveckla det finansiella samarbetet genom att ansluta sig till vissa projekt 
inom ramen för Falconeprogrammet (bekämpning av organiserad brottslighet) och genom 
att etablera kontakter med Europol. 
Narkotika 
Turkiet ratificerade i februari 1996 Förenta Nationemas konvention mot olaglig hantering 
av narkotika och psykotropa ämnen (av den 20 december 1988) och verkar vara fast 
beslutet att tillämpa en strikt kontroll av importen av sådana produkter. Turkiet är inte ett 
tillverkningsland men dess strategiska läge gör det till ett viktigt transitland och 
utgångspunkten för "Balkanrutten" för transport till Europa av heroin från Sydvästasien. 
Europeiska kommissionen lämnar ekonomiskt stöd till projekt för bekämpning av 
narkotika i Turkiet. 
Rättsligt samarbete 
På det civilrättsliga området har Turkiet ännu inte ratificerat Europarådets konvention om 
erkännande och verkställighet av avgöranden rörande vårdnad om bam. Vad gäller de 
texter som utarbetats av Haagkonferensen för internationell privaträtt har Turkiet ännu 
inte ratificerat konventionen av den 25 oktober 1980 om de civila aspektenia på 
internationella bortföränden av bam, konventionen av den 18 mars 1970 om 
47 
bevisupptagning i utlandet i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur och 
konventionen av den 25 oktober 1980 om internationell rättshjälp. 
Vad gäller straffrätt har Turkiet ännu inte anslutit sig till två av Europarådets centrala 
instrument, nämligen konventionen om penningtvätt, efterforskning, beslag och 
förverkande av vinning av brott och överenskommelsen om olaglig hantering till havs, 
genom vilken artikel 17 i Förenta Nationemas konvention mot olaglig hantering av 
narkotika och psykotropa ämnen genomförs. Turkiet har inte heller undertecknat 
tilläggsprotokollet av den 15 oktober 1975 till Europeiska utlämningskonventionen och 
tilläggsprotokollet av den 18 december 1997 till konventionen om överförande av dömda 
personer. 
Förslagen i strategin 
I den europeiska strategin betonades vikten av att införliva associeringsrådets två 
resolutioner från 1995 och att finansiera åtgärder på området för rättsliga och inrikes 
frågor. 
Det första steget i denna riktning var det möte mellan associeringsrådets berörda 
kommitté och de turkiska myndigheterna som hölls i Bryssel den 25 juni 1998. Flera 
rättsliga och inrikes frågor diskuterades vid detta tillfälle och man kartlade områden för 
samarbete. Kommissionen betonar särskilt nödvändigheten av ett aktivt samarbete med 
Turkiet på invandringsområdet. 
Slutsats 
Turkiet har redan inlett processen för anpassning till gemenskapslagstiftningen på 
flertalet av de områden som identifierats i den europeiska strategin. Stora ansträngningar 
måste dock fortfarande göras, särskilt på områdena för den inre marknaden (särskilt 
offentlig upphandling), jordbruk, transporter och miljö. Turkiet kommer å andra sidan 
inte att ha några större problem på medellång sikt med att tillämpa gemenskapens 
regelverk om fri rörlighet för tjänster. Harmoniseringen inom sektorn för finansiella 
tjänster har gjort stora framsteg. 
3.3 Andra områden av gemenskapens regelverk 
Detta avsnitt gäller områden som för närvarande inte omfattas av varken 
tullunionsbeslutet eller förslagen i den europeiska strategin, men som ändå är viktiga när 
det gäller att nå en större tillnärmning av lagarna. Vissa av dessa områden kan komma att 
införas under den europeiska strategin. 
Den inre marknaden 
Unionens inre marknad definieras i artikel 7a i fördraget som ett område utan inre 
gränser, där fri rörlighet för varor, personer, tjänster och kapital säkerställs. Denna inre 
marknad står i centrum för integrationsprocessen och grundas på en öppen 
marknadsekonomi där konkurrens och ekonomisk och social sammanhållning spelar en 
viktig roll. 
För att de fyra friheterna skall kunna omsättas i praktiken måste man förutom att följa 
viktiga principer (t.ex. icke-diskriminering och ömsesidigt erkännande av nationell 
lagstiftning) också effektivt tillämpa gemensamma regler (t.ex. om säkerhet, miljö och 
48 
konsumentskydd) och erbjuda ett fullgott rättsskydd. Samma principer gäller vissa 
gemensamma regler (t.ex. för offentlig upphandling, intellektuell egendom och 
dataskydd) som fyller en viktig funktion genom att skapa de förutsättningar som 
ekonomierna sedan fungerar under. 
Vissa bestämmelser om den inre marknaden (bolagsrätt, dataskydd och fri rörlighet för 
personer) omfattas för närvarande varken av tullunionen eller förslagen i den europeiska 
strategin. 
Man har i viss utsträckning harmoniserat bolagsrätten. De viktigaste bestämmelserna och 
principerna i Turkiets lagstiftning överensstämmer med motsvarande 
gemenskapsdirektiv. De turkiska bestämmelserna skyddar i tillräcklig mån aktieägare och 
borgenärer. Bestämmelserna om minimikapital, olika former av 
företagssammanslutningar, företagsorganisation, registrering och uppgiftslämnande 
motsvarar också i stort sett gemenskapens. Fullständig hamionisering bör kunna uppnås 
utan alltför stora ansträngningar. 
Turkiet följer Europarådets arbete beträffande dataskydd, men har ännu inte antagit 
någon lagstiftning som följer gemenskapens regelverk. Turkiet har inte ratificerat 
konvention 108 om dataskydd. 
Personer med europeiska examensbevis och yrkesutbildningar får intyg på att dessa 
överensstämmer med turkiska motsvarigheter, men tillträde till vissa yrken är enligt 
turkisk lag förbehållet turkiska medborgare. Det pågår för närvarande inte heller något 
systematiskt arbete för att anpassa lagstiftningen till gemenskapens regelverk. 
Enligt associeringsavtalet skulle partema komma överens beträffande den fria rörligheten 
för arbetstagare, men så har ännu inte skett. Denna viktiga fråga måste lösas. 
Utbildning, yrkesutbildning och ungdomsfrågor 
Turkiet har över 12 miljoner gmndskole- och gymnasieelever och ca 500 000 lärare. 
Landet har 72 universitet med totalt 1,3 miljoner studenter. Genom en lag som antogs i 
augusti 1997 förlängdes den obligatoriska skolgången från fem till åtta år, vilket ökade 
antalet grundskoleelever väsentligt. 
Även om Turkiet har ansträngt sig för att höja den allmänna utbildningsnivån till nivån i 
Europeiska unionen brister det fortfarande beträffande utbildningsprogram, 
undervisningslokaler, lärare och annan personal. 
I kommissionens förslag till rådet föreslås det att Turkiet skall kunna delta i programmen 
Sokrates, Leonardo och Ungdom för Europa under perioden 2000-2004 enligt 
förfaranden som skall överenskommas med Turkiet. Detta deltagande kommer 
oundvikligen att föra kulturenia och mentaliteterna närmare varandra. Turkiet måste 
förutom finansiering sörja för fri rörlighet för de personer som deltar i programmen. 
Den audiovisuclla sektorn 
Turkiels lagstiftning om den audiovisuclla sektorn grundar sig på lagen om intellektuellt 
och konstnärligt arbete och lagen om bio-, video- och musikverk. Genom en 
författningsändring 1993 avskaffades det statliga monopolet och infördes mångfald i 
49 
media. Turkiet raficerade 1994 Europarådets konvention om gränsöverskridande 
sändningar. 
Det finns ett stort antal privata radio- och TV-kanaler. Det finns planer på att genom ett 
licensförfarande privatisera vissa kanaler på den turkiska public service-företaget för 
radio och TV. En myndighet för radio och TV inrättades 1994 för att kontroller 
markbundna sändningar. 
Turkiet har i enlighet med tullunionsbeslutet tillträtt Romkonventionen från 1961 om 
skydd för utövande konstnärer, framställare av fonogram och radioföretag, och har 
antagit lagar syftande till att hindra piratsändningar genom att upphovsrätten och 
besläktade rättigheter vid gränsöverskridande kabel- eller satellitsändningar skyddas. 
Den audiovisuella sektorn i Turkiet kännetecknas av snabbt och stadig tillväxt. Kabel-TV 
sköts av det turkiska televerket och har inte liberaliserats ännu; detta beror främst på 
lagliga och institutionella hinder. För att möta den allt större efterfrågan finns det dock 
planer på att utvidga kabel-TV-systemet genom ett särskilt system (revenue partnership). 
Med utgångspunkt i tillgängliga uppgifter är det svårt att bedöma i vilken utsträckning 
Turkiet har uppnått harmonisering på detta område; detta gäller särskilt direktivet om 
"TV utan gränser" (direktiv 89/552/EEG, ändrat genom direktiv 97/3 6/EG). Det kommer 
att krävas ytterligare kontakter med de turkiska myndigheterna. 
Den ekonomiska och monetära unionen 
När den tredje etappen av den ekonomiska och monetära unionen har inletts kommer alla 
medlemsstater, inklusive de nya, att delta i EMU. Deras ekonomiska politik kommer att 
bli en fråga av gemensamt intresse och de kommer att delta i samordningen av den 
ekonomiska politiken. De måste respektera stabilitets- och tillväxtpakten, avstå från 
direkt centralbanksfinansiering av underskott i den offentliga sektorn och från att ge den 
offentliga sektorn förmånligare villkor hos finansiella institut, samt fullborda 
liberaliseringen av kapitalrörelser. En anslutning till EU innebär ett tätare samarbete med 
unionen inom områdena penning- och valutapolitik. De medlemsstater som inte ingår i 
euroområdet kommer att kunna föra en självständig penningpolitik och ha möjlighet till 
ett begränsat deltagande i Europeiska centralbankssystemet (ECBS). Deras centralbanker 
måste vara oberoende och ha prisstabilitet som främsta mål. 
Eftersom ett medlemskap i Europeiska unionen förutsätter att landet i fråga godtar målen 
för EMU, måste alla kandidatländer uppfylla konvergenskriterierna, dock inte 
nödvändigtvis vid anslutningen. Dessa kriterier utgör viktiga indikatorer på en 
stabi Ii tetsinriktad makroekonomisk politik, och nya medlemsstater måste så småningom 
uppfylla dem på en pennanent basis. 
Turkiets centralbank är inte oberoende av regeringen. I lagstiftningen om centralbanken 
föreskrivs att merparten av de penningpolitiska besluten skall fattas av regeringen eller 
tillsammans med regeringen. 
Turkiets bestämmelser beträffande ccntralbanksfmansicring av statens verksamhet 
överensstämmer inte med fördraget. Det finns inga institutionella bestämmelser som 
förhindrar sådan finansiering. Ökning av penningmängden har vidare använts för att 
finansiera underskott, även om det skett i mindre utsträckning detta år. 
50 
Regeringen och de icke-sj älvständiga offentliga företagen har så komplicerade och 
mångskiftande förbindelser med de offentliga finansiella instituten att det i detta skede är 
för tidigt att bedöma vilka av dessa förbindelser som strider mot fördragets kriterier om 
förmånliga villkor. 
Beskattning 
Ett system för mervärdesskatt infördes i Turkiet 1985 och ersatte de tidigare åtta indirekta 
skatterna. Även om detta system baseras på gemenskapens principer, skiljer det sig från 
gemenskapens system i viss utsträckning, i synnerhet vad gäller undantag, som har en 
mycket bredare räckvidd än i gemenskapen. 
Landet tillämpar en standardskattesats på 15 %. Vidare tillämpas två reducerade 
skattesatser på 1 % respektive 8 %. Skattesatsen på 8 % tillämpas på viktigare 
livsmedelsprodukter, medan satsen på 1 % tillämpas på varor som skall exporteras. Två 
högre skattesatser på 23 % respektive 40 % tillämpas på lyxvaror. Med vissa undantag 
tillämpas samma mervärdesskattesatser på importerade varor som på inhemska varor. 
Skattesubjekt har i princip rätt att göra avdrag för mervärdesskatten på inköp av varor 
och tjänster för kommersiellt bruk, under förutsättning att avdraget kan styrkas genom en 
faktura med specificerad mervärdesskatt. I motsats till gemenskapens lagstiftning 
innehåller Turkiets lagstiftning inga bestämmelser om återbetalning av mervärdesskatt 
till utländska skattesubjekt som inte är etablerade i landet. Eftersom landet inte har något 
sådant återbetalningssystem, blir denna skatt en merkostnad för dessa utländska 
skatteobjekt. 
Landets lagstiftning om mervärdesskatt innehåller även särskilda bestämmelser för 
jordbrukare och små företag. 
Förutom mervärdesskatten tillämpas en tilläggsskatt för att kompensera för skillnaden 
mellan den tidigare produktionsskatten och mervärdesskatten. Denna skatt tillämpas på 
vissa produkter och endast i produktionsledet och på import, och skatt som betalats för 
insatsvaror kan endast krediteras mot tilläggsskatten och inte mot mervärdesskatten. 
En grund har alltså lagts i fråga om tillämpningen av ett gemcnskapsbaserat system för 
mervärdesskatt, men det krävs betydande ansträngningar på vissa viktiga områden för att 
ytterligare anpassa lagstiftningen till gemenskapens regelverk. Åtgärder måste också 
vidtas för att undanröja diskrimineringen mot viss import vad gäller tillämpningen av 
mervärdesskatt och tilläggsskatten. 
I fråga om punktskatter tillämpas en konsumtionsskatt i ett steg som tas ut på ett mycket 
brett urval produkter. De varor som omfattas av de gemensamma punktskatter som 
tillämpas i gemenskapen ingår bland dessa produkter, men de turkiska bestämmelserna 
ligger mycket långt från gemenskapens regelverk avseende punktskatter. I synnerhet 
baseras Turkiets system på mycket höga avgifter på grundval av värdet, och det finns 
inga bestämmelser om uppskov med skatten i samband med ett system med skatteupplag. 
Statistik 
Det nationella statistikinstitutet är det centrala organ som har till uppgift att sammanställa 
och offentliggöra statistik. Ett protokoll om samarbete har ingåtts mellan detta institut 
och Eurostat, men de möjligheter som detta ger utnyttjas inte i tillräcklig grad. 
51 
Det finns en uppenbar vilja hos de turkiska myndigheterna att införa de flesta av de 
beståndsdelar (standarder, klassifikationer osv.) som utgör gemenskapens regelverk på 
detta område, men få framsteg kan noteras vad gäller det praktiska genomförandet. 
Fiske 
Turkiet har en kuststräcka på 8 333 km och en utvecklad fiskerinäring. År 1996 uppgick 
de totala fångstema till cirka 500 000 ton, vilket utgör omkring 8 % av gemenskapens. 
Fiskeflottan omfattar drygt 6 800 fartyg med 56 000 fiskare. 
År 1997 importerade gemenskapen 29 483 ton fiskeriprodukter från Turkiet, vilket 
utgjorde 0,7 % av totalimporten. Värdet av denna import var 98 miljoner ecu, vilket 
motsvarar 1,04 % av totalimporten. Huvudprodukterna var tonfisk, musslor (och beredda 
blötdjur) samt ansjovis. Turkiets fiskeriexport motsvarade 1,8% av gemenskapens 
(1,6% av totalvärdet). Under de tre senaste åren har exporten tredubblats, med fryst 
gulfenad tonfisk som den största enskilda produkten. 
Näringen har ett antal brister, särskilt vad gäller hygienkravskontrollerna och 
bearbetningsmetodemas effektivitet. 
Detaljerade uppgifter saknas om organisationen av den turkiska marknaden för 
fiskeriprodukter, strukturpolitiken samt förvaltningen och bevarandet av fiskeresurserna. 
Detta gör det svårt att bedöma landets förmåga att tillämpa gemenskapens regelverk på 
fiskeriområdet. 
Sysselsättning och sociala frågor 
Antalet arbetslösa enligt ILO:s beräkningsmetod uppgick år 1996 till 6,1 % och år 1997 
till 6,4 % . Eftersom det finns en betydande svart ekonomi, döljer dessa siffror sannolikt 
att antalet arbetslösa är större. Arbetsmarknaden behöver moderniseras för att tillgodose 
de krav som en konkurrenskraftig ekonomi ställer. 
Kostnaden för det turkiska sociala trygghetssystemet motsvarar endast 7 % av Turkiets 
BNP. Förklaringen till denna blygsamma siffra ligger i den finansiella strukturen i 
socialförsäkringssystemet, vilket bygger på avgifter från arbetsgivare och arbetstagare i 
stället för på uppbörd av skatter. Många institutioner står på minus, vilket gör att staten 
tvingas ingripa och det utgör en avsevärd belastning på budgeten. En genomgripande 
struktun-efomi av detta system behöver således genomföras. De flesta hälsoindikatorerna 
anses otillfredsställande med hänsyn till landets sociala och ekonomiska utvecklingsnivå. 
Turkiets hälso- och sjukvårdssystem behöver därför förbättras avsevärt. 
Turkiet har ett antal arbetstagarorganisationer, av vilka Turk-Is, som för övrigt är medlem 
i Europeiska fackliga samorganisationen (EFS), har den bredaste rekryteringsbasen. Det 
främsta arbetsgivarorganet är TISK, vilket även har anslutit sig till 
Samarbetsorganisationen för europeiska arbetsgivareföreningar och industriförbund 
(UNICE). Det ekonomiska och sociala råd som regeringen inrättade 1995 inledde sitt 
arbete i mars 1997 trots att det inte förekommer någon social dialog mellan 
samorganisationer inom den offentliga sektorn, eftersom det finns rättsliga begränsningar 
på (inget förhandlings- och kollektivavtalsystem). 
52 
Med stöd av tillgängliga uppgifter är det svårt att bedöma i vilken grad Turkiets 
lagstiftning beträffande hälso- och sjukvård, social trygghet, arbete och lika möjligheter 
för kvinnor och män har anpassats till gemenskapens regelverk. 
De turkiska myndigheterna har vid upprepade tillfällen uttryckt intresse för att diskutera 
olika sociala frågor med gemenskapen. I sinom tid skulle dessa frågor kunna diskuteras 
inom ramen för den europeiska strategin. 
Regionalpolitik och sammanhållning 
De regionala skillnaderna i befolkningshänseende, i socialt och ekonomiskt hänseende 
och i fråga om infrastrukturer avspeglas i en skiljelinje mellan de s.k. "mindre gynnade" 
regionenia i Turkiets centrala östra och sydöstra delar och resten av landet. I de 49 
"mindre gynnade" provinserna sker en flykt i stor skala från landsbygden, en kraftig 
ökning av stadsbefolkningen och en betydande netto utvandring till västra Turkiet eller till 
utlandet. Dessa tre tendenser resulterar i att den årliga befolkningsökningen i de östra 
delarna är avsevärt lägre än genomsnittet för hela landet (0.7 % mot 1,5 %). År 1986 
uppgick för övrigt BNP per invånare i de mindre gynnade områdena till 61 % av 
genomsnittet för hela landet. Färskare uppgifter, vilka grundar sig på hushållens 
konsumtion per region under 1994, antyder en liknande klyfta. Infrastrukturerna i de 
mindre gynnade områdena ligger också fortfarande efter, trots att omfattande projekt har 
genomförts under perioden 1985 - 1990. 
Turkiet har alltid haft som en av sina målsättningar att hjälpa de mindre gynnade 
områdena att komma ikapp. Det var i detta syfte som år 1960 en statlig 
planeringsorganisation och år 1970 en särskild avdelning med ansvar för de minst 
utvecklade regionerna inrättades. Hjälp finns att få, t.ex. till en decentralisering av 
förvaltningen och till företagsinvesteringar, och GAP-projektet för de sydöstra delarna, 
som just nu pågår och omfattar åtta dammbyggen, förväntas inte bara fördubbla Turkiets 
elproduktion utan samtidigt hjälpa åtta provinser i sydost, vilka är bland de som mest 
släpar efter i utveckling, genom att avsevärt öka den konstbevattnade 
jordbruksproduktionen och bidra till en modernisering av infrastrukturenia. Genom detta 
projekt får Turkiet dock kontrollen över floderna Eufrats och Tigris flöde till Syrien och 
Irak, vilket skapar spänningar med dessa länder. Effektenia av detta projekt på miljön är 
också omstridda. I brist på infoniiation om GAP-projektet från de turkiska 
myndigheternas sida går det inte att exakt bedöma dess sociala och ekonomiska effekter 
på regionen. 
Turkiet ligger långt efter genomsnittet inom gemenskapen och därför är det mycket 
viktigt för båda sidor att landet genomför en effektiv strukturpolitik. Turkiet har 
visserligen en administrativ struktur med ansvar för den regionala utvecklingspolitiken, 
men p.g.a. bristen på infoniiation från de turkiska myndigheternas sida går det inte att i 
detta skede bedöma hur väl den fungerar eller hur förenliga dess instrument är med 
gemenskapens politik på olika områden. 
Slutsats 
Turkiet måste fortfarande göra betydande insatser inom dessa sektorer. En effektiv 
anpassning på de områden som är knutna till den inre marknaden kommer i synnerhet att 
bero på vilka framsteg som görs inom bolagsrätten. Frågan om fri rörlighet för personer 
är ett känsligt ämne som även bör behandlas inom ramen för de skyldigheter som följer 
53 
av Ankaraavtalet. Om det beslutas att vissa frågor skall behandlas som en del i den 
europeiska strategin, kommer det under alla förhållanden att behövas bättre kännedom 
om anpassningsgraden och om den nuvarande turkiska politiken på olika områden. I det 
avseendet bör det övervägas att utsträcka den europeiska strategin till att omfatta frågor 
som, t.ex. undervisning, beskattning och politiken på det audiovisuella området. 
54 
4. Gemensam utrikes- och säkerhetspolitik 
Det har funnits en associering mellan Turkiet och gemenskapen sedan 1964 och under 
fiera decennier har Turkiet fört en politik som bestämt syftar till europeisk integration. 
Turkiet är medlem i NATO sedan 1952. 
De regelbundna mötena i associeringsrådet EG-Turkiet har sedan 1960-talet fungerat som 
forum för partemas diskussioner om viktiga utrikespolitiska frågor av gemensamt 
intresse. Vid dessa möten har det tydligt framkommit att partema har gemensamma 
synpunkter angående många av dessa frågor. 
Vid Europeiska rådets möte i Luxemburg inbjöds Turkiet att delta i den europeiska 
konferensen, vilken har till syfte att öka det utrikes- och säkerhetspolitiska samarbetet 
mellan Europeiska unionen och kandidatländerna. Tyvärr har Turkiet ännu så länge 
avböjt att delta. 
I associeringsrådets resolution av den 30 oktober 1995 fastställs fomiema för den 
politiska dialogen mellan EU och Turkiet, vilket inbegriper möten två gånger årligen 
mellan högre tjänstemän (inbegripet politiska chefstjänstemän) på trojkanivå. 
Ordförandelandet i rådet eller rådets generalsekretariat håller även Turkiet underrättat om 
resultatet av Europeiska rådets möten. I resolutionen föreskrivs även samråd på 
expertnivå mellan Europeiska unionen och Turkiet i vissa GUSP-arbetsgrupper. Turkiet 
har flitigt använt sig av dessa möjligheter och sedan 1995 har många möten hållits mellan 
högre tjänstemän på trojkanivå och på expertnivå i flera av rådets arbetsgrupper (OSSE, 
Östeuropa och Centralasien, säkerhet osv.). På de turkiska myndigheternas begäran 
samtyckte rådets politiska kommitté den 16 april i år till att hålla särskilda politisk 
dialogmöten på expertnivå med Turkiet i arbetsgrupperna för västra Balkan och FN. 
I samma resolution anges att årliga möten skall hållas mellan Turkiets stats- eller 
regeringschef, rådets ordförande och kommissionens ordförande. Dessutom skall två 
årliga utrikesministermöten hållas. 
Hittills har Turkiet inte begärt att få ansluta sig till Europeiska unionens gemensamma 
ståndpunkter, åtgärder, démarcher eller förklaringar. Detta är något problematiskt 
eftersom det innebär att Turkiet skiljer sig från de Central- och Östeuropeiska länderna, 
för vilka det finns liknande möjligheter till politisk dialog, och vilka regelbundet ansluter 
sig till Europeiska unionens gemensamma ståndpunkter. 
Turkiet spelar en ledande roll i Europa-Medelhavspartnerskapet och deltar fullt ut i detta. 
Turkiska trupper ingick i IFOR/SFOR-styrkoma och den multinationella skyddsstyrkan i 
Albanien. 
Turkiet är medlem i Förenta nationerna, Europarådet och ett flertal andra internationella 
organisationer och associerad medlem i Västeuropeiska unionen. Turkiet deltar även i 
olika regionala organ, inbegripet i det ekonomiska samarbetet i Svartahavsområdet och 
ekonomiska samarbetsorganisationen, tillsammans med Pakistan, Iran och republikerna i 
Centralasien. 
55 
Turkiet har ett särskilt förhållande till de turkiskspråkiga republikerna i Centralasien där 
det har ett betydande politiskt och ekonomiskt inflytande. 
Det finns ett antal tvistefrågor mellan Turkiet och EU-medlemsstaten Grekland när det 
rör området kring Egeiska havet, inbegripet tvisten om utstakning av kontinentalsockeln. 
Turkiet gör även anspråk på olika småöar och klippor. Gränsdragningen mellan de bägge 
ländemas territorialvatten och luftrum är även problematisk. Turkiet är inte inbegripet i 
några andra territoriella tvister med sina grannländer. Fram till helt nyligen fanns det ett 
gränsdragningsproblem med Bulgarien, men detta löstes bilateralt 1997. Det råder 
emellanåt ett spänt förhållande mellan Syrien och Irak, särskilt när det gäller 
vattenrättigheter och den kurdiska frågan. Det bör noteras att den 20 oktober 1998 
undertecknade Turkiet och Syrien ett avtal om säkerhetsfrågor som förpliktigar Syrien att 
upphöra med allt stöd till PKK. 
Turkiets hållning när det gäller Cypern (se punkt 1.3) strider både mot FN:s resolutioner 
och Europeiska unionens ofta upprepade ståndpunkt. 
Turkiet har en stor diplomatisk kår. Den diplomatiska personalen uppgår till 700 personer 
och landet har 165 beskickningar utomlands, vilket gör det möjligt för landet vara en 
fullvärdig och effektiv medlem i unionen. 
Turkiet stödjer icke-spridning av kärnvapen, biologiska och kemiska vapen och har 
undertecknat alla viktiga internationella avtal om rustniiigskontroll. 
Frånsett Cypemfrågan och tvisten med en medlemsstat samt situationen i sydöstra 
Turkiet, har Turkiet och Europeiska unionen likartade åsikter i ganska många 
utrikespolitiska frågor. Till skillnad från de Central- och Östeuropeiska länderna har 
Turkiet emellertid inte önskat associera sig till Europeiska unionens olika initiativ inom 
ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, trots att detta skulle innebära 
ett klarare tecken på att Turkiet önskade delta i processen inför anslutning. 
56 
C. SLUTSATS 
Kommissionens utvärderingar i denna rappport grundar sig på slutsatserna från 
Europeiska rådets möte i Luxemburg och artikel 28 i Ankaraavtalet. Utvärderingen har 
därför gjorts på grundval av de kriterier som uppställdes av Europeiska rådet vid dess 
möte i Köpenhamn. 
I politiskt hänseende betonas i utvärderingen ett antal missförhållanden beträffande 
myndigheternas arbetsmetoder, upprepade brott mot de mänskliga rättigheterna och stora 
brister i behandlingen av minoriteter. Frånvaron av reell civil kontroll över armén är en 
källa till oro. Detta avspeglas i den viktiga roll annén spelar i det politiska livet genom 
Nationella säkerhetsrådet. Situationen i sydöstra Turkiet måste lösas på civil väg, inte 
minst på grund av att ett stort antal brott mot de medborgerliga och politiska rättigheterna 
i landet är direkt eller indirekt relaterade till situationen. Kommissionen bekräftar den 
turkiska regeringens beslutsamhet att bekämpa brotten mot de mänskliga rättigheterna i 
landet, men kampen har ännu inte gett något större resultat. Demokratirefonnema, som 
inleddes 1995, måste fortsätta. 
Utöver att lösa dessa problem måste Turkiet bidra på ett konstruktivt sätt till att finna en 
fredlig lösning i enlighet med internationell rätt på samtliga tvister med sina grannländer. 
I ekonomiskt hänseende har Turkiet de flesta av en marknadsekonomis kännetecken. 
Turkiet har till exempel en välutvecklad institutionell och rättslig ram, en dynamisk 
privat sektor och liberala handelsregler. Ekonomin har en betydande tillväxtpotential och 
har uppvisat stor anpassningsförmåga, särskilt inom ramen för tullunionen, vilket i 
betydande utsträckning har bidragit till moderniseringen av ekonomin. Dessa faktorer bör 
i princip göra det möjligt för Turkiet att på medellång sikt få en livskraftig 
marknadsekonomi som kan klara av konkurrenstrycket. Om Turkiet skall kunna sköta sin 
ekonomi på ett effektivt sätt och få ut det mesta av sina fördelar måste landet emellertid 
åstadkomma en trovärdig och varaktig makroekonomisk stabilitet och en miljö i vilken 
den finansiella sektorn verkligen kan verka som intermediär. Myndighetenia förefaller nu 
vara på rätt väg och under förutsättning att de kan fortsätta med denna strategi bör 
marknadsekonomin i Turkiet bli livskraftigare. I detta sammanhang är de stora regionala 
skillnaderna i ekonomisk utveckling en viktig faktor. Att minska dessa skillnader bör 
vara en av regeringens viktigaste uppgifter. Europeiska unionen kommer att göra sitt 
bästa för att hjälpa de mindre utvecklade regionenia, bland annat genom att använda 
resurserna inom ramen för den europeiska strategin. 
Turkiet visade sig ha förmåga att inom utsatt tid anta och genomföra större delen av den 
lagstiftning som uppställdes i tullunionsbeslutct. Landet måste nu visa samma 
beslutsamhet på de områden där man inte uppfyllt sina förpliktelser i lid. Man har redan 
inlett anpassningen till gemenskapens lagstiftning på de flesta av de områden som anges i 
den europeiska strategin, men mycket återstår att göra. Detta gäller särskilt den inre 
marknaden (inbegripet offentlig upphandling), jordbruk och miljö. Mycket arbete återstår 
beträffande antagandet av gemenskapens regelverk på de områden som varken omfattas 
av tullunionen eller den europeiska strategin. 
Turkiet har utan tvekan visat sig ha administrativ och rättslig fönnåga att tillämpa 
gemenskapens regelverk i samband med tullunionen, men det är ännu för tidigt att uttala 
sig om landets framtida förmåga beträffande de delar av gemenskapens regelverk som 
ännu inte införts. 
57 
STATISTISKA UPPGIFTER 
TURKIET 
Grunddata 
Bcfolkning (vid arets mitt) 
Total areal 
Nationalrakenskaper 
Bruttonationalprodukt till lopande priser 
Produktionsstruktur 
-Jordbruk 
- Industri 
- Bygg och anlaggning 
- Tj a nstcr 
Utgiftsstruktur 
- Konsumtionsutgifter 
- Hushall och hushallcns ideelia organisationcr 
- Offcntlig scktor 
- Fasta bruttoinvesteringar 
- Export av varor och tjanster 
- Import av varor och tjanster 
Bruttonationalprodukt (i fasta priser) 
Bruttonationalprodukt per capita 
Inflation 
Konsumentprisindex 
Bytesbalans (1) 
-Export av varor (fob) (2) 
-Import av varor (fob) (3) 
-Ilandclsbalans 
-Ncttotjiinstcr och ncttoinkomstcr (4) 
-Lopande ncttotransfereringar 
-varav offcntliga transfercringar 
-Bytesbalans 
-Valutatillgangar (inkl. guld) 
-Valutatillgangar (cxkl. guld) 
Bytesrelation 
Import fran EU-15 
Export till EU-15 
Offcntliga finanser 
OH'cntligt undcrskott (5a) 
Upplaning i utlandct brutto (5b) 1993 1994 1995 1996 1997 
11000-tal 
59 258 800 60 159 900 61 074 700 62 003 400 62 981 000 
Ikm2 
774 815 774 815 774 815 774 815 774 815 
I miljarder turkiska lira 
1 981 867 3 868 429 7 462 466 14 772 110 28 835 883 
I % av det totala bruttoförädlingsvärdet 
14,8 
23,8 
7,2 
54,2 14,8 
25,7 
6,6 
52,9 15,0 
25,8 
5,4 
53,8 15,9 
24,2 
5,6 
54,3 13,6 
24,2 
5,8 
56,4 
I % av bruttonationalprodukten 
78,9 
66,4 
12,5 
26,5 
13,1 
18,5 78,4 
67,2 
11,2 
20,7 
20,5 
19,6 79,5 
68,9 
11,4 
24,9 
19,5 
23,9 81,2 
69,3 
11,9 
25,2 
22,2 
28,6 80,6 
68,3 
12,3 
25,2 
24,7 
30,5 
Förändring i % från föregående år 
8,0 5,5 7,2 7,0 7,2 
I köpkraftsparitcter (ppp) 
5 562 5 276 5 682 6 114 6 712 
Förändring i % från föregående år 
66,1 106,3 93,6 80,4 85,7 
I miljarder turkiska lira 
171 181 
326 452 
-155 270 
43 412 
33 280 
8 038 
- 70541 
194 757 
178 440 545 627 
670 715 
-125 088 
111410 
80 375 
11364 
- 78 061 
489 966 
448 132 1 003 782 
1 607 284 
- 603 502 
291 291 
156 448 
48 922 
-106 842 
1 065 082 
1 001 909 2 629 669 
3 487 314 
- 857 646 
299 714 
315 437 
44 981 
-197 513 
2 023 433 
1 911344 4 935 076 
7 274 137 
-2 339 
061 
1 187 225 
668 439 
47 489 
-415 907 
4 104 321 
3 934 328 
Föregående år = 100 
103,7 90,7 96,4 101,7 104,4 
as % of total 
47,1 
49,5 46,9 
47,7 47,2 
51,2 54,2 
45,4 54,0 
44,4 
I % av bruttonationalprodukten 
-6,8 
27,0 -3,8 
32,8 -4,1 
35,6 -8,2 
39,7 -7,6 
44,8 
58 
Finansiella indikatorer 
Monetara aggregat 
-Ml 
-M2 
- Kredit totalt 
Riintor 
- Utlaningsriinta (6) 
...- Inlaningsranta (7) 
Vaxclkurs for ecun 
- Periodgenomsnitt (8) 
- Pcriodens slut (9) 
Dcmografi 
Naturlig folkokning 
Spadbarnsdodlighet 
Medellivslangd: Man 
Kvinnor 
Arbetsmarknad 
Forvarvsfrekvens (enligt ILO) 
Arbetsloshet (enligt ILO): Totalt 
< 25 ar 
> 25 ar 
Genomsnittligt antal sysselsatta per naringsgren 
enligt NACE (LFS) 
- Jord- och skogsbruk 
- IncfUstri 
- Bygg och anlaggning 
-Tjanster I miljarder turkiska lira 
116 366 
268 063 
280 296 214 193 
604 136 
526 355 376 288 
1216 321 
1 223 577 769 707 
2 882 110 
2 856 730 1 255 444 
5 060 017 
8 573 220 
I % per år 
70,0 
74,8 135,0 
95,6 150,0 
92,3 150,0 
93,6 126,0 
96,6 
1 ecu = ...turkiska lira 
12 817 
16 190 35 475 
46 936 61511 
78 334 101 808 
132 840 170 573 
225 970 
Per 1000 invånare 
16,6 16,2 15,8 15,5 15,1 
Per 1000 levande födda 
49,3 46,8 44,4 42,2 39,5 
Vid födseln 
65,1 
67,4 66,4 
67,7 65,7 
67,9 65,8 
68,2 66,2 
68,4 
I % av arbetskraften 
53,7 
7,7 
15,6 
5,0 53,9 
8,1 
15,7 
5,4 53,8 
6,9 
14,7 
4,4 53,2 
6,1 
12,9 
3,9 50,8 
6,4 
14,4 
3,9 
I % av totalsumman 
44,5 
15,8 
6,2 
33,5 44,8 
18,4 
5,8 
33,0 46,8 
15,3 
5,8 
32,2 44,9 
15,9 
6,0 
33,1 41,9 
17,2 
6,2 
34,7 
Infrastruktur 
Jarnvagsnat 
Motorvagar 
Industri och jordbruk 
Industriproduktion i volymindex<7) I km 
8 430 8 452 8 549 8 607 8 607 
Längd i km 
1070 1 167 1 246 1405 1528 
Föregående år = 100 
108,2 101,5 114,3 122,9 137,1 
Noter 
(1) Ursprungliga uppgifter är i US-dollar. För att fä fram siffronia i turkiska lira, omvandlar man 
uppgiftenia via årliga genomsnitt av US-dollar till inköpspris. 
(2) Inklusive transithandel. 
(3) Inklusive import av ickc-monctärt guld och transithandel 1992/93. 
(4) Summor av tjänster och inkomster. 
(5a) Motsvarar ej behovet av offentlig upplåning, som också omfattar medel utanför budgeten och handel 
med sekundära likvida medel. 
(5b) Utlandsupplåning, brutto (i US $) / BNP (i US $, omvandlad via effektiv växelkurs for vägd export) * 
100. 
59 
(6) Utlåningsränta tillämpad på löpande krediter på medellång sikt från turkiska utvecklingsbanken - vid 
periodens slut 
(7) Ettårig inlåningsränta - vid periodens slut 
(8) (9) Genomsnittlig köp- och säljkurs. 
60 
ISSN 1024-4506 
KOM(98) 711 slutlig 
DOKUMENT 
SV 01 02 06 11 
Katalognummer : CB-CO-98-653-SV-C 
Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg