MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET, EUROPAPARLAMENTET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN OCH REGIONKOMMITTÉN - EU:s lagstiftning och marknader på området för elektronisk kommunikation 2003 - Rapport om genomförandet av EU:s regelverk på området för elektronisk kommunikation [SEK(2003) 1342]

INNEHÅLL

1. SAMMANFATTNING OCH ÖVERGRIPANDE SLUTSATSER

1.1. Inledning

I sin slutrapport om genomförandet av 1998 års regelverk [1], och senare i sitt meddelande Elektronisk kommunikation: Vägen till den kunskapsbaserade ekonomin [2], betonade kommissionen att EU:s nya rättsliga ram för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster, som Europaparlamentet och rådet antog i mars 2002, måste genomföras fullständigt, inom tidsramarna och på ett verkningsfullt sätt. Denna ståndpunkt har fått ett kraftigt stöd i Europarlamentet. [3]

[1] Kommissionens åttonde rapport om genomförandet av EU:s lagstiftning på telekommu nikations området - EU:s lagstiftning och marknader på telekommunikationsområdet 2002, KOM(2002) 695 slutlig av den 3 december 2002.

[2] KOM(2003) 65 av den 11 februari 2003.

[3] Se Europaparlamentets resolution av den [17 november 2003].

Övergången till det nya regelverket kommer att främja en fortsatt tillväxt inom sektorn för elektronisk kommunikation, och i synnerhet bredbandsanslutningar som en viktig bidragande faktor för att uppnå Lissabon-målen. I initiativet för tillväxt [4], som kommissionen inledde i juli 2003, betonas bredbandens betydelse för ekonomisk tillväxt samt för ökad konkurrenskraft och sysselsättning.

[4] Ett initiativ för tillväxt: Investeringar i transeuropeiska nät och stora FoU-projekt, SEK(2003) 813 av den 9 juli 2003, som följdes av ytterligare ett meddelande från kommissionen - Ett europeiskt initiativ för tillväxt: Investeringar i nätverk och kunskap för tillväxt och sysselsättning - Delrapport till Europeiska rådet, KOM(2003) 579 slutlig av den 1 oktober 2003.

Det nya regelverket är utformat för att garantera att förhandsreglering endast tillämpas när konkurrensnivån på vissa marknader anses otillräcklig på grundval av en analys som utförs i enlighet med metoder för konkurrenslagstiftningen. Nya framväxande marknader bör i princip inte heller regleras. Denna strategi bör hjälpa fram konkurrensen på nätverks- och plattformsnivå, samtidigt som den ger nationella regleringsmyndigheter de verktyg de behöver för att förordna om tillträde till nätverk där detta är berättigat till följd av ett bristande konkurrenstryck på dominerande operatörer.

Andra huvudbestämmelser i regelverket är utformade för att stödja denna regleringsstrategi och för att främja konsumenternas intressen. De nationella regleringsmyndigheterna ges större befogenheter att främja en gemensam inre marknad för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster, aktörerna kan i princip ta sig in på marknader på grundval av allmänna tillstånd, ordningar för tillträde och samtrafik grundas på kommersiella förhandlingar som stöds av att de nationella regleringsmyndigheterna har stora befogenheter att garantera funktionalitet ända ut till slutanvändarna i EU, och medborgarna skyddas av ett tydligt och omfattande regelverk för samhällsomfattande tjänster och integritetsbestämmelser, inklusive bestämmelser mot att skicka skräppost (spamming).

1.2. Genomförande av det nya regelverket

Europaparlamentet och rådet har fastställt att huvudbestämmelserna i det nya regelverket skall införlivas i den nationella lagstiftningen senast den 24 juli 2003.

Den 1 november hade endast åtta länder vidtagit åtgärder för att införliva ramdirektivet, auktorisationsdirektivet, tillträdesdirektivet och direktivet om samhällsomfattande tjänster i sin nationella lagstiftning, närmare bestämt

Danmark, Spanien, Irland, Italien, Österrike, Finland, Sverige och Förenade kungariket.

I några fall behövs fortfarande sekundärlagstiftning för att garantera ett fullständigt införlivande.

För de medlemsstater som ännu inte har anmält genomförandeåtgärder till kommissionen är kommissionen bekymrad över att behandlingen av lagförslag inom ramen för lagstiftningsprocessen förmodligen kommer att bli utdragen (Tyskland, Frankrike) eller att politisk osäkerhet kommer att försena processen (Belgien), och i många fall är det helt enkelt oroväckande att lagstiftningsprocessen ännu inte avslutats trots att det finns lagförslag (Grekland, Luxemburg, Nederländerna, Portugal).

I början av oktober 2003 inleddes överträdelseförfaranden om underlåtenhet att anmäla genomförandeåtgärder till kommissionen enligt artikel 226 i EG-fördraget mot de medlemsstater som då ännu inte antagit någon lagstiftning.

Fem länder har vidtagit åtgärder för att införliva direktivet om integritet och elektronisk kommunikation inom den angivna tidsfristen som gick ut den 31 oktober. Dessa länder är:

Danmark, Spanien, Italien, Österrike och Sverige.

I Förenade kungariket kommer de bestämmelser som införlivar direktivet om integritet och elektronisk kommunikation att träda i kraft den 11 december 2003.

Sex länder har anmält åtgärder för att införliva konkurrensdirektivet senast den 31 oktober. Dessa länder är:

Danmark, Irland, Italien, Österrike, Finland och Förenade kungariket. [5]

[5] Åtgärder med syftet att genomföra konkurrensdirektivet antogs av Spaniens parlament den 16 oktober 2003.

1.3. Marknader för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster

I sin senaste rapport hänvisade kommissionen till det instabila läget på marknaden för elektronisk kommunikation mot bakgrund av ett antal faktorer, som till exempel nedgången i världsekonomin och skuldnivån hos vissa marknadsaktörer till följd av investeringar i stamnät vid fel tidpunkt, kostnader för 3G-licenser och de höga priser man betalat för förvärv av andra operatörer i andra länder.

Läget verkar nu stabiliseras. När det gäller ekonomin i allmänhet visar kommissionens ekonomiska höstprognos [6] att det nu finns tecken på att EU-området är på väg in i en återhämtningsperiod. Både företagens och konsumenternas förtroende rapporteras förbättras i takt med att världsekonomin tar fart, samtidigt som de ekonomiska förhållandena förväntas vara gynnsamma för tillväxten.

[6] http://europa.eu.int/comm/economy_finance/ publications/european_economy/2003/ee503en.pdf

Detta förnyade förtroende återspeglas på marknaden för elektronisk kommunikation.

* Tillväxttakten för intäkterna förväntas nå mellan 3,7 % [7] och 4,7 % [8] i nominella termer under 2003.

[7] Källa: EITO (European Information technology Observatory) 2003, uppdaterat i oktober.

[8] Källa: IDATE.

* Antalet mobilabonnenter kommer att öka ännu kraftigare än under 2002, trots att penetrationsgraden redan är närmare 90 % i ett antal EU-länder. 3G-tjänster finns nu i minst fyra medlemsstater.

* Antalet fasta bredbandsanslutningar fördubblades nästan mellan juli 2002 och juli 2003. De nya aktörernas marknadsandelar blir långsamt större men effekten är begränsad och konkurrensen inom bredbandssektorn fortfarande svag.

* Antalet nya linjer som har öppnats för tillträde har ökat med 828 000 mellan juli 2002 och juli 2003. Detta är en fördubbling jämfört med föregående år men fortfarande lågt i förhållandet till det totala antalet abonnentlinjer, och utvecklingen när det gäller tillträde till accessnäten är fortfarande relativt ojämn i EU och har ännu inte tagit ordentlig fart.

* Den senaste perioden av svag ekonomisk tillväxt har avskräckt nya operatörer för fasta nät från att träda in på marknaden för taltelefoni: antalet stora konkurrerande operatörer på respektive nationell marknad har varit mer eller mindre stabilt. Flera operatörer har gått tillbaka till att fokusera på sina hemmamarknader.

* Befintliga operatörer för fast telefoni riktar nu huvudsakligen in sig på att behålla den marknadsställning de fått under tillväxtåren, i synnerhet för fjärr- och utlandssamtal, där konkurrensen var mycket hård i avregleringens inledningsskede. Konkurrenstrycket verkar nu ha förflyttats till segmentet lokalsamtal, där de gamla monopolföretagens marknadsandelar för fast telefoni har minskat med i genomsnitt 6 % sedan december 2002.

* Anledningen till detta är att abonnenterna i allt större utsträckning vänder sig till alternativa operatörer för lokalsamtal. Denna andel har ökat med 39 % det senaste året, delvis till följd av det i allt större omfattning går att välja förvalsoperatör. Trots en konvergerande trend är dessutom skillnaden mellan användningen av alternativa operatörer för lokalsamtal (25 % av det totala antalet abonnenter) respektive fjärr- och utlandssamtal (33 %) fortfarande stor.

* Alternativa operatörer av fast telefoni som konkurrerar på marknaden fortsätter att rikta in sig på sina kärnmarknader, genom val eller förval av operatör (två tredjedelar av de aktiva operatörerna) eller genom direkt access till användarna (en tredjedel av de aktiva operatörerna).

* Sedan i augusti 2002 har de viktade genomsnittliga avgifterna för samtalsterminering på fasta nät i EU minskat något på lokal nivå och för enkel transit (en nedgång på 4 % respektive 6 %), men de har legat kvar på en stabil nivå för dubbel transit.

* De viktade genomsnittliga avgifterna för samtalsterminering på mobila nät i EU har minskat med 15,3 % för mobiloperatörer med betydande marknadsinflytande, medan de legat kvar mer eller mindre stabila för operatörer utan betydande marknadsinflytande. Trots dessa minskningar är de fortfarande nio gånger högre än de genomsnittliga avgifterna för samtrafik mellan fasta nät (dubbel transit).

1.4. Regleringsfrågor

Kommissionen inser att de medlemsstater som har införlivat regelverket har lagt ned ett enormt arbete för att de principer som regelverket bygger på skall återspeglas korrekt i den nationella lagstiftningen.

De nationella åtgärder (och förslag i fråga om de medlemsstater som ännu inte har införlivat regelverket) som har vidtagits väcker emellertid vissa frågor som kommissionen anser måste behandlas om målsättningen med det nya regelverket skall kunna förverkligas fullt ut. Kommissionen kommer särskilt att övervaka huruvida medlemsstaterna har uppfyllt sina skyldigheter i fråga om följande:

* De nationella regleringsmyndigheternas ökade befogenheter inom ramen för det nya regelverket för att förverkliga de särskilda mål som satts upp för att främja konkurrensen och utveckla den gemensamma marknaden.

* Tilldelning av de uppgifter som ålagts de nationella regleringsmyndigheterna inom ramen för regelverket till de behöriga nationella organen, och en tydlig fördelning av dessa uppgifter mellan de olika organen.

* Möjligheten för de nationella regleringsmyndigheterna att tillämpa alla de rättsmedel som anges i det nya regelverket när de fastställer att det saknas effektiv konkurrens på en relevant marknad.

* Att de nationella regleringsmyndigheterna i tid färdigställer marknadsanalyserna och ser över de gällande skyldigheterna. Otillåtna förseningar kan underminera en enhetlig tillämpning av det nya regelverket och senarelägga upprättandet av en gemensam marknad för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster.

* De principer som skall tillämpas vid förfaranden för beviljande av individuella nyttjanderätter till frekvenser.

* Tillämpningsområdet för de samhällsomfattande tjänsterna, vilket tydligt bör definieras i enlighet med det nya regelverket, och kravet på att mekanismer för att utse leverantörer av samhällsomfattande tjänster och för att finansiera eventuella orättvisa bördor på dessa leverantörer genomförs på ett sätt som leder till minsta möjliga snedvridning av marknaden och upprätthåller principen om icke-diskriminering. Nationella åtgärder som avviker från gemenskapens definition av samhällsomfattande tjänster eller som i praktiken utesluter vissa operatörer från möjligheten att utses till leverantör av samhällsomfattande tjänster, kommer att äventyra uppfyllandet av detta mål.

2. METODER OCH MÅL

Mellan 1997 och 2002 har kommissionen lagt fram åtta rapporter om genomförandet av direktiven om avreglering och harmonisering av EU:s marknader för telekommunikationstjänster .

Efter en översyn lade kommissionen år 2000 fram förslag till fem direktiv som skulle ersätta de cirka 25 olika instrument gällde vid den tidpunkten tillsammans med ett beslut om användningen av radiospektrum för tillhandahållande av kommunikationstjänster. Fyra av dessa direktiv, som därefter antogs av Europaparlamentet och rådet, skulle ha införlivats i den nationella lagstiftningen senast den 24 juli 2003. Dessa direktiv är ramdirektivet, auktorisationsdirektivet, tillträdesdirektivet och direktivet om samhällsomfattande tjänster. [9] Det återstående direktivet, känt som direktivet om integritetsskydd eller direktivet om skydd av personuppgifter [10], skulle ha införlivats senast den 31 oktober 2003. Samtidigt med detta antog kommissionen ett direktiv på grundval av artikel 86 i EG-fördraget (konkurrensdirektivet), genom vilket de tidigare direktiven om liberaliseringen av tjänsterna på dessa marknader konsolideras. [11]

[9] Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/19/EG av den 7 mars 2002 om tillträde till och samtrafik mellan elektroniska kommunikationsnät och tillhörande faciliteter, Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/20/EG av den 7 mars 2002 om auktorisation för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster, Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/21/EG av den 7 mars 2002 om ett gemensamt regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster, och Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/22/EG av den 7 mars 2002 om samhällsomfattande tjänster och användares rättigheter avseende elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster, samtliga offentliggjorda i EGT L 108, 24.4.2002.

[10] Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/58/EG av den 12 juli 2002 om behandling av personuppgifter och integritetsskydd inom sektorn för elektronisk kommunikation, EGT L 201, 31.7.2002, s. 37.

[11] Kommissionens direktiv 2002/77/EG av den 16 september 2002 om konkurrens på marknaderna för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster, EGT L 249, 17.9.2002, s. 21.

Kommissionen är övertygad om att regelbunden rapportering om läget i fråga om genomförandet av det förra regelverket samt om marknadsutvecklingen bidrog till att denna sektor blev så framgångsrik i unionens ekonomi. Den föreliggande rapporten är ett uttryck för att kommissionen är besluten att fortsätta denna process inom ramen för nya regelverket.

Det främsta syftet med denna rapport är att identifiera frågor som rör hur huvudbestämmelser i det nya regelverket införlivas i nationell lagstiftning, eller i förslag till sådan lagstiftning i fråga om de medlemsstater som ännu inte har införlivat bestämmelserna. [12] I de fall där medlemsstaterna ännu inte har införlivat bestämmelserna, har de senast offentliggjorda tillgängliga förslagen analyserats. Portugal har inte inkommit med något förslag. Nationella åtgärder eller lagförslag som rör direktivet om integritet och elektronisk kommunikation analyseras inte, till följd av den senare sista dagen för genomförandet. Med tanke på betydelsen av frågor som behandlingen av trafikuppgifter och oönskad kommunikation i form av fax och e-post (skräppost eller spam) som omfattas av direktivet, redogörs emellertid i avsnitt 5 för de huvudbestämmelser i direktivet om integritet och elektronisk kommunikation som kommissionen särskilt kommer att se till att medlemsstaterna genomför fullt ut.

[12] När det gäller Spanien återspeglar analysen de senaste förslagen som landet lämnade in till kommissionen innan parlamentet antog lagstiftningen den 16 oktober 2003.

Kommissionens bedömning av genomförandet av huvudbestämmelserna i det nya regelverket representerar dess ståndpunkter den 1 november 2003, och bygger på de dokument som överlämnats till kommissionen samt på bilaterala kontakter med nationella myndigheter. I sista hand har emellertid Europeiska gemenskapernas domstol ensam behörighet att bedöma om de nationella genomförandeåtgärderna är förenliga med medlemsstaternas skyldigheter enligt EG-fördraget.

Eftersom denna rapport dessutom har utarbetats vid en tid då lagstiftningsläget runt om i gemenskapen fortfarande håller på att utvecklas kan bedömningar av förenligheten endast vara preliminära och utgör inte kommissionens slutliga ståndpunkt. Mot bakgrund av detta innehåller bilagorna till denna rapport inte några landspecifika kapitel med närmare information om genomförandet i varje medlemsstat, vilket varit fallet i de tidigare rapporterna.

Denna rapport innehåller även viktiga uppgifter om marknaden som kompletteras med ytterligare information i bilagorna 1 och 2. Marknadsinformationen har lämnats av de nationella regleringsmyndigheterna i ett frågeformulär som sammanställts av kommissionen. Uppgifter om avgifter som kommer från andra källor än de nationella regleringsmyndigheterna har bekräftats av de sistnämnda. Informationen om marknaden i rapporten visar situationen den 1 augusti 2003 om inget annat anges. Bilagorna är utformade som arbetsdokument från kommissionen.

Uppgifterna i denna rapport och utvärderingen av lagstiftnings- och marknadsfrågor grundar sig på ett format som har utvecklats sedan den första rapporten i detta ämne gavs ut i maj 1997. Uppgifterna presenteras i en lättillgänglig form och ger en översikt av marknadsutvecklingen i 15 medlemsstater. I vissa fall, särskilt när det gäller utbyggnaden av bredbandsnäten, har de diskuterats i kommunikationskommittén. Denna rapport påverkar inte eventuella åtgärder som kommissionen kan besluta att vidta inom ramen för sina befogenheter enligt EG-fördraget eller de direktiv som antagits i enlighet med detta, inklusive artikel 7 i ramdirektivet. Den påverkar inte heller definitionen av relevanta marknader eller den marknadsanalys som skall genomföras av de nationella regleringsmyndigheterna.

3. MARKNADSUTVECKLING

3.1. Marknaden för elektroniska kommunikationstjänster

Marknaden kommer att växa med mellan 3,7 % och 4,7 % under 2003 inom stabiliserande makroekonomiska ramar.

Marknaden för elektronisk kommunikation uppskattas i år växa nominellt med mellan 3,7 % [13] och 4,7 % [14]. Detta kan jämföras med en prognostiserad tillväxt av BNP på 0,8 % inom EU (3 % nominellt) under 2003. De nationella marknadernas värde i de 15 medlemsstaterna beräknas sammanlagt uppgå till cirka 251 miljarder euro under 2003. [15]

[13] Källa: EITO (European Information technology Observatory) 2003, uppdatering i oktober.

[14] Källa: IDATE.

[15] I statistik ingår intäkter från kabel-tv-tjänster och den går därför inte att jämföra med den statistik som redovisats i tidigare rapporter. De fem segment som ingår är telefonitjänster, Internet- och online-tjänster, mobila telefonitjänster, kopplade data och tjänster för förhyrda förbindelser och kabel-tv-tjänster.

>Hänvisning till>

3.2. Mobiltelefoni

Fortsatt framgång inom mobiltelefoni

Den 1 augusti 2003 fanns det 305,6 miljoner mobilanvändare i EU. Antalet mobilabonnenter har ökat i snabbare takt än under 2002 (6 %), och 81 % av EU:s medborgare har i dag en mobiltelefon. För första gången i en EU-medlemsstat (Luxemburg) är det totala antalet mobiltelefoner (kontantkort och abonnemang) högre än befolkningen (115 telefoner per 100 invånare).

Luxemburg är också det land där antalet abonnenter ökat kraftigast (+ 16 %), följt av Danmark, som också uppvisar en hög penetrationsgrad (84 %). Även i några andra medlemsstater som haft en penetrationsgrad på närmare 90 % har denna siffra ökat kraftigt sedan föregående år, med mellan 7 % och 10 %. Detta skiljer sig markant från utvecklingen i Belgien och Nederländerna som (med undantag för Frankrike, med 66 %) har de lägsta penetrationsgraderna (73 % respektive 74 %) och en av de lägsta årliga tillväxttakterna (2 % i Nederländerna, 4 % i Belgien).

Den marknadsandel som innehas av de gamla monopolföretagens dotterbolag har ökat i tre medlemsstater och minskat i de övriga tolv. Följaktligen har de ledande [16] operatörernas marknadsandel minskat något till 46,7 % av abonnenterna.

[16] Bortsett från i Förenade kungariket är den ledande operatören ett dotterbolag till det gamla monopolföretaget som ägde de fasta näten.

Under perioden 1998-2003 går det att tydligt urskilja två perioder när det gäller utvecklingen av mobiltelefoni i EU. Den första kännetecknades av mycket snabb penetration, med årliga ökningar i penetrationsgraden i EU på cirka 20 %. Under samma period vann konkurrenterna de flesta av sina kunder på bekostnad av de gamla monopolföretagens dotterbolag (eller den ledande operatören i fråga om Förenade kungariket) och under 2000 var marknaden delad 50-50 mellan gamla monopolföretag och nya aktörer. Under den andra perioden, som inleddes i början 2000, fortsatte dotterbolagen till de gamla monopolföretagen att tappa marknadsandelar, om än i mycket långsammare takt (med en andel på 50 % 2000, 48 % 2001 och 47 % 2002).

I linje med tendensen att operatörer behåller sin ställning på marknaden har under 2003 den ledande operatörens marknadsandel inte varierat lika kraftigt (0,5 %).

Arbetet med att föra ut tredje generationens ("3G") mobilteknik, tillämpningar och tjänster på den bredare marknaden är långt framskridet och den första kommersiella lanseringen av 3G-tjänster i EU ägde rum under första hälften av 2003. Antalet 3G-abonnemang uppskattas till cirka 375 000 i Italien, 195 000 i Förenade kungariket, 12 000 i Sverige och 10 000 i Österrike. Kommissionen kom med vägledning på detta område genom att anta två beslut om undantag [17] i april och juli 2003 som fastställer i vilken omfattning mobiloperatörer i Tyskland och Förenade kungariket får samarbeta genom delade nät.

[17] Kommissionens beslut av den 30 april 2003 i ärende COMP/38.370 - O2 UK Limited/T-Mobile UK Limited (brittiskt avtal om delade nät), EUT L 200, 7.8.2003, s. 59. Kommissionens beslut av den 16 juli 2003 i ärende COMP/38.369 T-Mobile Deutschland/O2 Germany: Network Sharing Rah menvertrag, ännu ej offentliggjort.

Avsnittet om samtrafik nedan innehåller uppgifter om samtrafik för samtalsterminering på mobila nät. När det gäller priser för internationell roaming fortsätter kommissionen att granska förenligheten med EU:s konkurrensregler.

>Hänvisning till>

3.3. Bredband

Kraftig ökning av antalet bredbandsanslutningar, men fortsatt begränsad effekt av nya aktörer

Utbyggnaden av bredband i EU

I slutet av juni 2003 fanns det 17,5 miljoner bredbandsanslutningar [18] i EU. Av dessa anslutningar var 12,46 miljoner DSL-anslutningar (71 % av det totala antalet) och 4,1 miljoner anslutningar via kabelmodem (24 % av det totala antalet). Återstående 0,9 miljoner linjer (5 %) använde annan teknik, främst satellit och fiberkabel.

[18] Bredbandskapacitet: överföringshastighet som motsvarar eller är högre än 144 Kbit/s.

Antalet bredbandsanslutningar har nästan fördubblats jämfört med de 9 miljoner anslutningar som fanns i juli 2002. Tillväxten har varit intensivare under perioden januari-juli 2003 då antalet ökade med över 25 000 nya bredbandsanslutningar varje dag.

>Hänvisning till>

Konkurrensen på bredbandsmarknaden

Alternativa operatörer kan erbjuda bredbandstjänster genom egna alternativa plattformar eller via de gamla monopolföretagens nät.

Anslutning via kabelnät är för närvarande den vanligaste alternativa tekniska plattformen som nya operatörer använder för att erbjuda bredbandsaccess, men detta alternativ fungerar endast i de länder där kabel-tv-nät, som måste uppgraderas, redan används.

I de länder där alternativa tekniska plattformar (särskilt kabelnät) inte utvecklas, är användningen av DSL-teknik beroende av användningen av nät och infrastruktur som innehas av de gamla monopolföretagen. EU:s förordning om bredbandsaccess är därför inriktad på tillträde till accessnätet [19] (fullt eller delat tillträde) och på olika accessformer [20] (bitström och återförsäljning), i båda fallen med syftet att underlätta marknadsinträde och utveckla konkurrensen på marknaden för höghastighetsaccess. Som anges i den åttonde genomföranderapporten har kommissionen betonat att fullt och delat tillträde liksom bitströmstillträde är två komplement när det gäller att öka konkurrensen på lokal nivå och utveckla tillträdet till bredband.

[19] Skyldighet för operatörer med betydande marknadsinflytande att offentliggöra ett referensanbud för tillträde till sina accessnät och tillhörande infrastruktur. Avgifterna för tillträdet till accessnätet måste vara kostnadsorienterade.

[20] Skyldighet för operatörer med betydande marknadsinflytande att tillhandahålla särskild nätanslutning och information till andra parter på samma villkor och av samma kvalitet som gäller för deras egna tjänster eller deras dotterbolags eller samarbetspartners tjänster.

Det ökade antalet bredbandsanslutningar har understötts av DSL-anslutningar och uppkoppling via kabelmodem, även om DSL-teknikens dominans har ökat från 67,6 % av alla anslutningar i juli 2002 till 71,1 % i år. När det gäller DSL-anslutningar verkar antalet nya aktörer på marknaden öka, men effekten är fortfarande begränsad. I juli 2002 hade de gamla monopolföretagen 85,6 % av alla DSL-anslutningar. I juli 2003 hade denna siffra minskat till 77 %. De nya aktörernas marknadsandelar ökar i Spanien, Frankrike, Italien, Finland och Sverige om man räknar all bredbandsteknik. I Belgien, Danmark, Nederländerna, Portugal och Förenade kungariket tycks de gamla monopolföretagen ta tillbaka marknadsandelar och i Tyskland har det gamla monopolföretaget fortfarande 93 % av det totala antalet bredbandsanslutningar. I allmänhet är konkurrensen på bredbandsmarknaden svagare när det inte finns någon konkurrens från alternativa plattformar, till exempel kabel. Kommissionen kommer aktivt att övervaka konkurrensutvecklingen inom denna sektor och kommer vid behov att ingripa för att upprätthålla konkurrensen.

Den 16 juli 2003 antog kommissionen ett beslut [21] om ett förfarande enligt artikel 82 i EG-fördraget, i vilket kommissionen fann att France Télécoms dotterbolag Wanadoo hade gjort sig skyldig till underprissättning på området för ADSL-abonnemang för Internetuppkoppling riktade till allmänheten. Missbruket upphörde i oktober 2002 när France Télécom började ta ut nya grossistpriser, vilket innebar att priserna sjönk med över 30 % jämfört med tidigare priser. Sedan dess har den franska marknaden för höghastighets-Internettjänster växt mycket snabbare och på ett mycket mer balanserat sätt.

[21] Kommissionens beslut av den 16 juli 2003 i ärende COMP/38.233 - Wanadoo Interactive. High-speed Internet: the Commission imposes a fine on Wanadoo for abuse of a dominant position - kommissionens pressmeddelande IP/03/1025.

>Hänvisning till>

>Hänvisning till>

>Hänvisning till>

Tillträde till accessnätet

När det gäller tillträde till accessnätet anslöts 828 000 nya linjer mellan juli 2002 och juli 2003, jämfört med endast 400 000 linjer mellan oktober 2001 och oktober 2002. Denna kraftiga ökning har inte enbart berott på en ökning av antalet linjer med fullt tillträde, vilket varit fallet föregående år. De 171 000 delade linjer som finns i dag utgör 6 % av alla nya aktörers DSL-anslutningar, jämfört med 1,5 % i oktober 2002. Utvecklingen när det gäller tillträde till accessnäten är fortfarande relativt ojämn runt om i EU och börjar först nu att ta fart. Tyskland står för över 63 % av antalet linjer i accessnäten [22] och mer än 95 % av antalet linjer i accessnäten är koncentrerade i sex länder (Tyskland, Italien, Danmark, Finland, Nederländerna och Sverige). I de övriga medlemsstaterna är tillträdet till accessnätet fortfarande mycket lågt.

[22] Det bör påpekas att inte alla linjer för fullt tillträde används för bredbandstjänster. I Tyskland används endast cirka 20 procent av linjerna för fullt tillträde i detta syfte.

Trots att antalet linjer med fullt tillträde ökat utgör endast 19 % av de nya operatörernas återförsäljningslinjer för bredbandsaccess som använder de gamla monopolföretagens nät av linjer med fullt tillträde. Återförsäljning är vanligast (51 % av de nya aktörernas DSL-anslutningar), följt av bitströmstillträde (24,3 %). Mellan juli 2002 och juli 2003 fanns det 1 660 000 nya återförsäljningslinjer på slutkundsmarknaden, det vill säga dubbelt så många som antalet linjer med fullt tillträde.

De priser som tas ut för tillträde har sjunkit det senaste året och den genomsnittliga totala månadskostnaden inom EU (månadsavgifter plus en anslutningskostnad utslagen på ett år) är nu 19,4 euro för fullt tillträde, det vill säga 9,5 % lägre än 2002. Priset för delat tillträde har gått ner ännu mer, med 28 %, och den genomsnittliga månadskostnaden inom EU har minskat från 15,9 euro 2002 till 11,4 euro i år. Detta är en bidragande orsak till att antalet förbindelser med delat tillträde som de nya operatörerna erbjuder sina kunder ökade med 241 % mellan i januari och juli, om än från ett mycket lågt utgångsläge. Denna ökning är koncentrerad till fem länder (Danmark, Frankrike, Nederländerna, Finland och Sverige). Prissänkningar kan ha bidragit till att sprida tillträdet till accessnätet.

Trots prissänkningarna för fullt tillträde till accessnätet i Tyskland antog kommissionen den 21 maj 2003 ett beslut [23] om ett förfarande enligt artikel 82 i EG-fördraget om Deutsche Telekoms prisstrategi för tillträde till det fasta telefonnätet på lokal nivå. I det beslutet fann kommissionen att Deutsche Telekom gjort sig skyldig till missbruk i form av marginalpress genom att de grossistavgifter man krävde av nya marknadsaktörer för tillträde till det lokala accessnätet var högre än de avgifter som slutkunderna betalade för tillträde till det fasta nätet. Detta beslut visar att kommissionen kommer att vidta åtgärder i enlighet med antitrustreglerna för att bevara konkurrenskraften på marknaden i ett långsiktigt perspektiv.

[23] Kommissionens beslut av den 21 maj 2003 i ärende COMP/C-1/37.451, 37.578, 37.579. Commission fines Deutsche Telekom for charging anti-competitive tariffs for access to its local networks - kommissionens pressmeddelande IP/03/717.

>Hänvisning till>

Penetrationen för bredband i EU

>Hänvisning till>

Rangordningen av EU-länderna enligt penetrationsgraden för bredband, vilken mäts som det totala antalet bredbandsanslutningar per 100 invånare, kan underlätta en analys av utvecklingen på EU:s bredbandsmarknad. Tre länder är undantagna från rangordningen, antingen på grund av informationsbrist för 2002 (Luxemburg) eller på grund av ett mycket begränsat antal bredbandsanslutningar på marknaden (Grekland och Irland).

a) Länder med en penetrationsgrad på cirka 10 %

I juli 2003 stod Belgien, Danmark, Nederländerna och Sverige för den högsta penetrationsgraden, med en penetration på cirka 10 %. Dessa medlemsstater toppade redan ligan för ett år sedan och har alla haft de kraftigaste ökningarna (med i genomsnitt 2,7 procentenheter) av penetrationsgrad under de senaste tolv månaderna. Befolkningen i dessa länder varierar från 5 till 10 miljoner.

Med undantag för Danmark, där 70 % av alla bredbandsanslutningar är DSL-anslutningar, tycks konkurrensen i de övriga tre länderna vara infrastrukturbaserad. Alternativa operatörer använder sina egna plattformar (främst kabel-tv-nät) som redan utnyttjades för tillhandahållandet av tv-signaler. De gamla monopolföretagens andel av den totala bredbandsmarknaden varierar beroende på användningen av alternativa plattformar och är följaktligen lägre än genomsnittet i EU.

Av uppgifterna framgår att i Belgien och Nederländerna, där det finns en infrastrukturbaserad konkurrens, verkar de nya aktörerna inte vara lika motiverade att träda in på DSL-marknaden, och de gamla monopolföretagens andel av DSL-marknaden är högre än genomsnittet i EU. Mer än 84 % av DSL-anslutningarna innehas av de gamla monopolföretagen, jämfört genomsnittet i EU på 77 %.

b) Länder med en penetrationsgrad på mellan 4 % och 7 %

Den andra gruppen länder består av Tyskland, Spanien, Frankrike och Förenade kungariket, som har en penetrationsgrad på cirka 4 %, samt Österrike och Finland, med en penetrationsgrad på nästan 7 %. Penetrationsgraden i denna andra grupp har ökat med cirka 2 procentenheter. Ökningen av antalet bredbandsanslutningar har toppats av DSL-anslutningar, med undantag för i Österrike och Spanien.

I Österrike och Förenade kungariket finns det en alternativ plattform och DSL står för 40 % av alla bredbandsanslutningar. I dessa två länder har de gamla monopolföretagen behållit sin totala andel av bredbandsmarknaden, det vill säga cirka 30 %. Det kan vara värt att notera att det gamla monopolföretaget i Förenade kungariket har den lägsta andelen DSL-anslutningar i hela EU, medan andelen i Österrike ligger över genomsnittet i EU.

I Spanien, Frankrike och Finland dominerar däremot DSL-teknik och står för mellan 70 % och 80 % av alla bredbandsanslutningar. Detta är även fallet i Tyskland, där 99 % av alla bredbandsanslutningar är DSL-anslutningar. Alternativa operatörer i de förstnämnda länderna har vunnit vissa marknadsandelar (7 % i genomsnitt), medan det gamla monopolföretaget i Tyskland behåller kontrollen över bredbandsmarknaden (93 % av alla anslutningar).

c) Länder med en penetrationsgrad under 3 %

Länderna i den tredje gruppen har en penetrationsgrad på cirka 2,6 %. Penetrationsgraden har ökat långsammare (1,5 procentenheter) än i andra länder. I Portugal finns teknisk konkurrens, även om landets gamla monopolföretag erbjuder bredbandsaccess via både DSL och kabel. I Italien är 88 % av alla bredbandsanslutningar DSL-baserade. Liksom i resten av EU har DSL-teknikens dominans stärkts de senaste månaderna och nya aktörer har tagit 4 % av bredbandsmarknaden.

3.4. Fasta operatörer

Införande av konkurrens och gradvis avreglering av det tidigare monopolet

Efter det kraftiga inträdet av nya marknadsaktörer som kännetecknade den första delen av avregleringen (+113 % mellan 1998 och 2001), har antalet operatörer med tillstånd att erbjuda allmänna teletjänster i EU börjat minska. I augusti 2003 fanns det totalt 1 202 operatörer i EU som hade tillstånd att tillhandanhålla allmän taltelefoni (269 lokala och 933 nationella) och 1 484 operatörer med tillstånd att driva allmänna nät (555 lokala och 929 nationella).

Sedan augusti 2002 har antalet potentiella aktörer legat kvar mer eller mindre stabilt på marknaden för taltelefoni, medan antalet operatörer av allmänna nät har minskat med 5 %. [24]

[24] Under 2001 nådde antalet auktoriserade operatörer en topp med 1 352 operatörer med tillstånd för taltelefonitjänster och 1 583 operatörer med tillstånd för allmänna nät.

Svagheten i den allmänna ekonomin har avskräckt nya operatörer från att ta sig in på marknaden, och har i vissa fall lett till konkurs och stimulerat en intensiv fusionsaktivitet. Det bör understrykas att de allra flesta nya aktörer har riktat in sig på företagsmarknaden, trots att denna marknad har drabbats hårt av följderna av den rådande ekonomiska stagnationen. De operatörer som finns kvar på marknaden har börjat omorganisera och rationalisera sin verksamhet och riktar nu in sig på sina kärnmarknader. Endast de stora koncernerna, som normalt är verksamma på marknaderna för både mobil och fast telefoni, har fortsatt att rikta in sig på massmarknaden för fast telefoni.

Antalet auktoriserade operatörer vittnar endast om marknadens konkurrenspotential, inte om den rådande konkurrensnivån. Av de 1 202 operatörer som har tillstånd att tillhandahålla taltelefoni i EU (i den mening att de innehar ett individuellt tillstånd/auktorisation eller omfattas av ett förfarande för anmälan/registrering), har endast mindre än hälften (cirka 500) inlett sin verksamhet, varav de flesta endast på vissa lokala områden eller på företagsmarknaden. Det kan särskilt konstateras att en tredjedel av de operatörer som faktiskt tillhandahåller lokalsamtal endast är lokala operatörer.

Det faktiska antalet konkurrenter på varje nationell massmarknad för fast telefoni är därför bra mycket lägre än både antalet auktoriserade operatörer och antalet aktiva operatörer. I de allra flesta EU-länder finns det i stort sett inte fler än 3-4 större konkurrerande aktörer med avseende på allmän taltelefoni.

3.5. Andelar på marknaden för fast taltelefoni

Avveckling av monopolet

Den senaste tidens svaga tillväxt på marknaden har påverkat operatörernas affärsstrategier, som nu i första hand går ut på att bibehålla de ställningar som vunnits under tidigare år med marknadstillväxt. [25] Detta är särskilt tydligt på marknaden för internationell taltelefoni som kännetecknades av mycket hård konkurrens under avregleringens inledningsfas. Under perioden 1999-2000 minskade de gamla monopolföretagens andel av denna marknad med 15 % i vissa länder, men minskningen är nu långsammare (i genomsnitt 2,5 % per år i EU sedan december 2000) och marknadsandelen uppgick till 62 % i december 2002.

[25] Av flera olika anledningar går det inte att jämföra uppgifterna med informationen i de tidigare rapporterna: (1) siffrorna för 2000 och 2001 har uppdateras med ändrade uppgifter från medlemsstaterna, (2) genomsnittet för EU är numera viktat istället för oviktat.

EU:s gamla monopolföretags genomsnittliga [26] marknadsandel i marknadssegmentet fjärrsamtal verkar nu också ha stabiliserats, runt 70 %. Mellan december 2000 och december 2001 förelåg en minskning på 3,3 %, medan andelen jämfört med förra året endast har minskat med 1,6 %. [27]

[26] Viktat genomsnitt baserat på intäkter från slutanvändarna.

[27] Av flera olika anledningar går det inte att jämföra uppgifterna med informationen i de tidigare rapporterna: (1) siffrorna för 2000 och 2001 har uppdateras med ändrade uppgifter från medlemsstaterna, (2) genomsnittet för EU är numera viktat istället för oviktat.

EU:s gamla monopolföretags genomsnittliga marknadsandel för samtal till mobilsegmentet (69 % i december 2002) minskar också i en lägre takt än tidigare, även om det fortfarande föreligger konkurrenstryck. I absoluta termer minskade den med 6,6 % under perioden december 2000-2001 och med endast 4 % under perioden december 2001-2002.

En del av konkurrenstrycket tycks nu har flyttats över till marknaden för lokalsamtal (som omfattar både lokala telefonsamtal och lokala Internetsamtal). Under perioden de cember 2001-2002 minskade de gamla monopolföretagens marknadsandel från 87 % till 81 %. Detta beror förmodligen på införandet av förval av operatör i alla medlemsstater, och på ett mer effektivt genomförande, vilket har lett till ett ökat antalet kunder som valt en alternativ operatör som standardalternativ för alla slags samtal, inklusive lokalsamtal. En annan orsak skulle kunna vara den ökade konkurrensen på Internetmarknaden, och den efterföljande urholkningen av de gamla monopolföretagens marknadsandel för lokala Internetsamtal.

Den ihållande skillnaden mellan andelen på marknaden för lokalsamtal och andelen på marknaden för fjärr- och utlandssamtal visar dessutom på de svårigheter som nya aktörer fortfarande ställs inför när de kommer in på marknaden för lokalsamtal, till följd av flaskhalsarna när det gäller access.

Det kan konstateras att i de länder som var bland de första att införa förval av operatör riktar de gamla monopolföretagen i allt högre grad in sig på att behålla sina kunder och på strategier för att vinna tillbaka gamla kunder, vilket begränsar de nya aktörernas möjlighet att öka sin kundbas. I till exempel Irland har den initiala kraftiga ökningen av förval av operatörer, där cirka 10 % av linjerna i det allmänna telefonnätet gick till förvalsoperatörer under de första tolv månaderna med förval av operatörer, nu stannat av och de gamla monopolföretagen uppskattar nu att man har vunnit tillbaka omkring 59 % av alla kunder som hade bytt.

>Hänvisning till>

3.6. Konsumentval

Hur konsumenterna har gynnats av att antalet fasta operatörer ökat

De gamla monopolföretagens kunder blir allt mer medvetna om att det går att använda en annan leverantör än de gamla monopolföretagen, antingen genom att slå ett operatörsprefix före telefonnumret (val av operatör) eller genom att välja att alla samtal automatiskt styrs till den alternativa operatörens nät (förval av operatör). Direkta accesstjänster finns också tillgängliga för användare via alternativa operatörers egna trådbundna/trådlösa nät eller genom förhyrt tillträde till de gamla monopolföretagens accessnät.

I augusti 2003 använde 33 % av abonnenterna i EU en alternativ leverantör för att styra fjärr- och utlandssamtal, medan endast 25 % använde alternativa leverantörer för lokalsamtal. [28] Samtidigt använde 6 % av abonnenterna i EU direkta accesstjänster från alternativa leverantörer.

[28] Användningen av operatörsval utesluter inte möjligheten att välja det gamla monopolföretaget.

Sedan i fjol har den procentuella andelen abonnenter som använder en alternativ leverantör ökat med 16 % för direkta accesstjänster, 12 % för fjärr- och utlandssamtal och 39 % för lokalsamtal. Det faktum att användningen av alternativa operatörer för lokalsamtal har ökat beror delvis på en mer omfattande användning av förval av operatör. Skillnaden mellan användningen av alternativa operatörer för lokalsamtal respektive fjärr- och utlandssamtal är emellertid fortfarande stor, trots en konvergerande trend.

>Hänvisning till>

3.7. Samtrafik

Rättvis användning av de gamla monopolföretagens nät

Samtrafik mellan fasta nät

Utvecklingen på marknaden för samtrafiktjänster, särskilt avgiftsnivåerna, har en avsevärd inverkan på potentialen för ett konkurrenskraftigt marknadstillträde och på en hållbar konkurrens mellan företag som tillhandahåller elektroniska kommunikationstjänster. Samtliga av de tre segment som beskrivs här är grundläggande för att garantera ett fortsatt konkurrenstryck på företag med betydande marknadsinflytande, och på så sätt indirekt påverka kvalitets- och prisnivån för de återförsäljningsprodukter som tillhandahålls på grundval av dessa samtrafiktjänster. Samtrafik kommer följaktligen även fortsättningsvis att vara föremål för regleringsinsatser.

Sedan augusti 2000 har den viktade genomsnittliga kostnaden i EU för samtalsterminering på fasta nät minskat med 32 % för enkel transit, med 22 % på lokal nivå, och med 16 % för dubbel transit. Denna minskning ägde i huvudsak rum under perioden fram till augusti 2002. Under det senaste året verkar det som om nivån på samtrafikavgifter har stabiliserats (runt 5 % mindre på återförsäljningsnivå och för enkel transit, -3 % mindre för dubbel transit). Prisskillnaderna mellan olika länder är fortfarande stora, särskilt när det gäller dubbel transit, och verkar till och med ha ökat de senaste tre åren.

De största förändringar jämfört med förra året är den kraftiga minskningen i Luxemburg (-29 % för lokal och enkel transit och -20 % för dubbel transit), i Danmark (-17 % för lokal transit och -28 % för dubbel transit) och i Italien och Irland, där alla samtrafiknivåer har minskat med 14 % respektive 10 %.

Samtrafikavgiften för dubbel transit har ökat kraftigt i Grekland (+35 %), och fört upp landet på näst högsta plats.

>Hänvisning till>

Samtrafik för samtalsterminering på mobila nät

I augusti 2003 uppgick den viktade genomsnittliga samtrafikavgiften för samtalsterminering på mobila nät i EU till 15,93 eurocent för de 16 mobila operatörer i EU som den nationella regleringsmyndigheten funnit ha ett betydande inflytande på marknaden för samtrafik. För de återstående 34 mobiloperatörerna (som har 55 % av marknaden i EU) uppgick den till 18,98 eurocent.

Avgiftsskillnaderna mellan de två kategorierna av operatörer har i huvudsak uppstått under tidigare år till följd av regleringsingripanden från de nationella regleringsmyndigheterna för att införa kostnadsorienterade avgifter för operatörer med betydande marknadsinflytande. Sedan augusti 2002 har de genomsnittliga samtrafikavgifterna för operatörer med betydande marknadsinflytande minskat med 15,3 %, medan avgifterna för operatörer utan betydande marknadsinflytande har ökat något.

Sedan dess har de största sänkningarna av avgifterna ägt rum i Italien (-25 % för en operatör med betydande marknadsinflytande), Frankrike och Spanien (cirka -18 % för båda operatörerna med betydande marknadsinflytande), Irland (-13 % för en operatör med betydande marknadsinflytande), Belgien (-14 % för en operatör med betydande marknadsinflytande) och Grekland, där avgifterna har minskat med i genomsnitt 9 % för de fyra operatörerna utan betydande marknadsinflytande, efter ingripande från den nationella regleringsmyndigheten.

Å andra sidan har avgifterna för samtrafik mellan fasta och mobila nät ökat i Nederländerna med 10 % för en operatör.

Avgiftsskillnaderna mellan operatörer med respektive utan betydande marknadsinflytande beror delvis på det ökade antalet operatörer med betydande marknadsinflytande (som nu har 45 % av abonnenterna i EU jämfört med 41 % 2002), men främst på det krav på kostnadsorientering av samtrafikavgifter som ställs på operatörer med betydande marknadsinflytande. Det kan konstateras att även när det gäller operatörer utan betydande marknadsinflytande [29] fastställs samtrafikavgifterna ibland av de nationella regleringsmyndigheterna, till exempel till följd av ingripanden på grundval av en konkurrensundersökning eller för att fastställa ett pristak i syfte att undvika överdrivna avgifter. I några länder ingriper dessutom den nationella regleringsmyndigheten och fastställer avgifterna för operatörer utan betydande marknadsinflytande för att till exempel lösa en tvist mellan marknadsaktörer. Det kan noteras att även om samtrafikavgifterna har minskat är de i genomsnitt nio gånger högre än de genomsnittliga avgifterna för samtrafik mellan fasta nät (dubbel transit).

[29] Det finns för närvarande inga operatörer som anses ha ett betydande inflytande på den nationella samtrafikmarknaden i sex länder: Tyskland, Luxemburg, Nederländerna, Österrike, Portugal och Förenade kungariket.

Förhyrda förbindelser för samtrafik

Förhyrda förbindelser används av nätoperatörer och tjänsteleverantörer som den grundläggande transportinfrastruktur på vilken de bygger sina tjänster, och av stora företagskunder för att koppla samman sina kontor runt om i världen för överföring av intern tal- och datakommunikationstrafik.

Nya aktörer kan inte alltid erbjuda fullständiga hyrda förbindelser till slutkund för att uppfylla alla sina kunders behov, utan är ofta beroende av de gamla monopolföretagen för att tillhandahålla en förhyrd förbindelse över ett kort och avstånd för att koppla samman kunden till den nya aktörens nätverk (en "del av hyrda förbindelser").

Enligt direktivet om förhyrda förbindelser [30] samt direktivet om samtrafik [31] skall de nationella regleringsmyndigheterna införa skyldigheter om öppenhet, icke-diskriminering och kostnadsorientering för vissa tjänster, inklusive förhyrda förbindelser, som erbjuds av operatörer som anmälts ha ett betydande marknadsinflytande

[30] Rådets direktiv 92/44/EEG av den 5 juni 1992 om tillhandahållande av öppna nät för förhyrda förbindelser (EGT L 165, 19.6.1992, s. 27), senast ändrat genom kommissionens beslut 80/98/EG (EGT L 14, 20.1.1998, s. 27).

[31] Europaparlamentets och rådets direktiv 97/33/EG av den 30 juni 1997 om samtrafik inom telekommunikation i syfte att säkerställa samhällsomfattande tjänster och samverkan genom tillämpning av principerna om tillhandahållande av öppna nät (EGT L 199, 26.7.1997, s. 32), ändrat genom direktiv 98/61/EG, EGT L 268, 3.10.1998, s. 37).

Mellan 1999 och 2002 tillämpades tak för månadskostnader för delar av hyrda förbindelser som tillhandahålls av anmälda operatörer. Dessa kostnader definierades genom att jämföra uppgifter om anmälda operatörer i alla medlemsstater och identifiera den medlemsstat som hade den tredje lägsta kostnaden, vilket fastställde kostnadstakets värde. [32]

[32] Även om taket inte används längre har det varit ett mycket användbart referensverktyg för att få till stånd sänkta grossistpriser för förhyrda förbindelser för samtrafik. Det används därför i denna rapport för att visa på utvecklingen.

När det gäller förbindelser med en kapacitet på 64 Kbit/s och 2 Mbit/s har den genomsnittliga kostnaden i EU minskat sedan 2001. Denna minskning har varit gradvis när det gäller förbindelser med en kapacitet på 64 Kbit/s under perioden 2001-2003, men varit större mellan 2001 och 2002 för förbindelser med en kapacitet på 2 Mbit/s. Avvikelsen från kostnadstaket för förbindelser med en kapacitet på 2 Mbit/s har minskat från 46,50 % till 7,3 %. I reala termer innebär detta att den viktade genomsnittliga månadskostnaden för förbindelser med en kapacitet på 2 Mbit/s för delar av hyrda förbindelser har minskat från 512,75 euro under 2001 till 375,54 euro.

När det gäller förbindelser med en kapacitet på 34 Mbit/s motsvarade den viktade genomsnittliga kostnaden i EU under 2002 den tredje lägsta kostnaden. Detta innebär att kostnaderna minskade kraftigt mellan 2001 och 2002. Dessa kostnadsminskningar har fortsatt i år, från en genomsnittlig kostnad på 2 023 euro 2001 till 1 636 euro 2003 för avstånd på 2 km och från 2 933 euro till 2 250 euro för avstånd på 5 km.

Kostnadsnivån ger emellertid fortfarande upphov till oro. För förbindelser med en kapacitet på 64 Kbit/s ligger kostnaderna i tio medlemsstater fortfarande över det tak som fastställdes 1999, för förbindelser med en kapacitet på 2 Mbit/s ligger kostnaderna i sju medlemsstater, och för förbindelser med en kapacitet på 34 Mbit/s ligger kostnaderna i tre medlemsstater, fortfarande över dessa tak.

Kostnadsvariationen i fråga om delar av hyrda förbindelser i medlemsstaterna är dessutom fortfarande mycket stor jämfört med slutkundpriset för hyrda förbindelser. När det gäller de olika kapaciteter som beaktas är kostnaden i den medlemsstat som har den högsta kostnaden upp till 15 gånger högre än i den medlemsstat som har den lägsta kostnaden. Även när det gäller leveranstider föreligger stora skillnaderna mellan medlemsstaterna, vilket framgår i rapporten om förhyrda förbindelser från 2002. [33]

[33] COCOM03-42.

3.8. Avgifter för fast telefoni

Konkurrensen inom sektorn har lett till lägre avgifter för kunderna [34]

[34] Mer information om fasta kostnader (även abonnemangskostnader) och mobilavgifter (även från mobil till mobil) finns i bilaga 1 samt i GD Informationssamhällets årliga prisrapport http://europa.eu.int/information_society/ topics/telecoms/regulatory/studies/documents/tariff_report_2002_12.pdf

Den dynamik i avgifterna för fast taltelefoni som har belysts i tidigare rapporter har fortsatt under 2003. Även om den nedåtriktade trenden har fortsatt, är takten under 2003 avsevärt lägre än under föregående år och mindre än hälften jämfört med 2002. Denna utveckling gäller för både inrikessamtal och utlandssamtal.

Inrikessamtal - uppgifter från den nationella korgen

Denna bedömning grundar sig på uppgifter från Teligen/OECD:s korg. [35] Minskningen var större under åren direkt efter avregleringen av marknaden för fast taltelefoni, det vill säga 1998. Sedan 2000 har minskningstakten avtagit kraftigt. Mellan 2002 och 2003 minskade den genomsnittliga månadskostnaden för inrikessamtal från privatkunder och företagskunder (denna kategori omfattar lokal- och fjärrsamtal samt fasta avgifter) med 0,3 % respektive 0,5 %. Under femårsperioden efter avregleringen av marknaderna för taltelefoni har de viktade genomsnittliga månadskostnaderna för inrikessamtal i EU från privatkunder minskat med 13,5 %. Under samma period fördubblades nästan den totala minskningen av viktade genomsnittliga månadskostnader i EU för inrikessamtal från företagskunder, med 22,7 %.

[35] Med hjälp av OECD:s korg för privatkunder kan man beräkna den genomsnittliga månadskostnaden för en genomsnittskonsument i EU. Användaren antas använda en av den dominerande operatörens nationella tjänster i det allmänna telenätet. OECD:s korg för nationella tjänster i det allmänna telenätet omfattar 14 avstånd (3 km-490 km) och sex samtal om dagen (fyra på vardagar och två på helger), alla med enskilda viktning. Samtalslängden varierar med avståndet och tiden på dagen. Fasta avgifter är ingår med den årliga gällande abonnemangsavgiften och en femtedel av installationskostnaden.

>Hänvisning till>

Utlandssamtal - uppgifter från den internationella korgen [36]

[36] Den internationella korgen för tjänster i det allmänna telenätet, när den används separat, skall återspegla kostnaden för ett samtal, beräknad i enlighet med den viktningsmetod som beskrivs nedan. Inga fasta kostnader ingår.

Mellan 2003 och 2002 har den genomsnittliga kostnaden för ett utlandssamtal för privatkunder minskat med 4 %, marginellt högre än den minskning som rapporterades mellan 2002 och 2001. Den genomsnittliga kostnaden minskade från 0,7 euro till 0,67 euro (inklusive moms). När det gäller den genomsnittliga kostnaden för ett utlandssamtal för företagskunder har denna i stort sett minskat med lika mycket som samtal från privatpersoner (4 %), med en genomsnittlig kostnad på 0,98 euro (exklusive moms). Under perioden 1998-2003 har den totala genomsnittliga kostnaden för ett utlandssamtal minskat kraftigt, med 45 % för företagskunder och 42 % för privatkunder.

>Hänvisning till>

3.9. Numrering

Effekten av nummerportabilitet för ökad konkurrens på marknaderna för fast och mobiltelefoni

Mobil nummerportabilitet blev inte obligatoriskt i EU det nya regelverket trädde i kraft den 25 juli 2003. De flesta medlemsstater hade emellertid redan infört mobil nummerportabilitet för att skapa konkurrens på marknaden för mobiltelefoni. Detta har visat sig särskilt framgångsrikt i några medlemsstater: upp till 11 % av alla mobilnummer har porterats i Danmark, 5 % i Nederländerna, Sverige och Förenade kungariket. I absoluta tal har omkring 6 miljoner nummer porterats i EU, det vill säga cirka 2 % av alla mobilnummer. Det är bara i Österrike som mobil nummerportabilitet inte erbjuds: man har nyligen antagit sekundärlagstiftning, men mobilnummer kommer förmodligen inte att kunna porteras förrän någon gång 2004.

Mobil nummerportabilitet är ett viktigt verktyg för att främja konkurrens på en marknad med ett begränsat antal aktörer. Hittills har nödvändigheten att byta nummer varit det som främst stoppat kunderna från att byta operatör. När detta hinder nu avlägsnats bör priserna gradvis minska i medlemsstaterna, till följd av intensivare konkurrens.

Den omfattning i vilken fasta telefonnummer porterats er en god fingervisning om hur pass intensiv konkurrensen är när det gäller fasta telefonitjänster. Detta har just börjat få ett genomslag på marknaden i vissa medlemsstater. Även här är det Danmark leder vägen med 13 % av antalet porterade nummer. Belgien (11 %), Nederländerna (7 %) och Spanien (4 %) uppvisar också goda resultat. I Italien och Frankrike har portering av fastnätsnummer tillämpats för ett begränsat antal nummer, men har snabbt tagit fart (5 gånger fler nummer har porterats under 2003 jämfört med 2002).

Den framgångsrika utvecklingen när det gäller portering av fastnätsnummer verkar ha ett direkt samband med den avgift som de gamla monopolföretagen tog ut för att portera nummer. I alla de medlemsstater som uppvisar goda resultat i fråga om portering av fastnätsnummer överstiger kostnaden inte 10 euro. I Irland, Österrike och Sverige, där kostnaden ligger på över 17 euro, porteras däremot inte särskilt många nummer.

>Hänvisning till>

3.10. Digital-tv

>Hänvisning till>

EU:s marknad för digital-tv har visat tecken på återhämtning efter den kraftiga nedgången 2002 (till följd av det allmänt svåra läget inom informations- och kommunikationssektorn, kännetecknat av begränsad tillgång till kapital). Andelen hushåll med digital-tv har ökat från cirka 18 % till cirka 22 % 2003. Med de sjunkande priserna för digital-tv-boxar har konsumenternas intresse för marksänd digital-tv (DTTV) [37] ökat, och en mer sammanhängande strategi för utbyggnaden av gratiskanaler (FTA-kanaler) för marksänd digital-tv verkar vara framgångsrik i flera medlemsstater (Förenade kungariket, Finland).

[37] Det bör påpekas att marksänd digital-tv normalt erbjuder cirka 30 kanaler jämfört med 100 eller flera för digital satellit-tv eller kabel-tv.

Utvecklingen i fråga om digital-tv varierar kraftigt mellan medlemsstaterna (penetrationsnivåerna varierar från mindre än 5 % till över 50 %), även om det fortfarande är svårt att få fram tillförlitliga uppgifter om tillväxt och penetrationsgrader i hela EU. Marknadsutvecklingen försenas av flera olika skäl. Hittills har digital-tv främst gått framåt i kölvattnet av betal-tv via satellit (genom att analoga abonnenter går över till digitala tjänster) som kombinerar ett erbjudande om flera kanaler med operatörers subventioner av digital-tv-boxar. Tillväxtpotentialen för betal-tv i dess nuvarande form har emellertid sina begränsningar (särskilt i kabel-tv-länder där användarna redan har möjlighet att välja flera kanaler) och generellt sett minskar upptagningen av premietjänster. Ekonomiska problem påverkar alla plattformar, även om det för närvarande är mest uppenbart med avseende på kabeloperatörer. Problemet är inte minst att det inte finns någon framåtblickande, harmoniserad och samordnad strategi om genomförandet av marksänd digital-tv mellan marknadsaktörerna och medlemsstaterna runt om i EU. [38]

[38] För ytterligare information om det aktuella läget för digital-tv i EU och vissa policyalternativ se meddelandet från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén om övergången från analoga till digitala sändningar (från digital "övergång" till analog "nedsläckning"), KOM(2003) 541 slutlig av den 17 september 2003.

Statistiken över utvecklingen av olika leveransplattformar visar att digital satellit-tv fortfarande är den vanligaste leveransmekanismen och står för cirka 70 % av den totala digital-tv-marknaden, och att över 65 % av alla satellit-tv-hushåll är digitaliserade. Penetrationen av digital satellit-tv ökar fortfarande och digitala gratiskanaler (FTA-kanaler) via satellit har nu stor genomslagskraft. Digital kabel-tv står för mindre än 20 % av digital-tv-marknaden och endast 13 % av kabel-tv-hushållen är digitaliserade. De ekonomiska problem som kabeloperatörer i hela EU för närvarande brottas med i kombination med det faktum att deras abonnenter redan har flera olika kanaler att välja mellan inom det analoga mediet samt att det inte finns någon tydlig identifierbar strategi för utbyggnaden av digital kabel-tv, har lett till att digital kabel-tv har fått en mycket begränsad spridning jämfört med i USA där kabel-tv har spelat en stor roll. [39] Penetrationsgraden för marksänd digital-tv har förbättrats och andelen har fördubblats till 2,5 % av EU:s alla tv-hushåll det senaste året, främst tack vara den framgångsrika upptagningen av digitala marksända gratiskanaler i Förenade kungariket, efter återlanseringen av plattformen för marksänd tv med ett exklusivt erbjudande om gratiskanaler. Finland har också haft stora framgångar med lanseringen av markbundna digitala gratiskanaler. Även om digital-tv till största delen distribueras via satellit, kabel och marknät håller ny teknik på att utvecklas, till exempel digital-tv via ADSL, som redan har införts i några medlemsstater. Penetrationsgraderna för tv via DSL-teknik är emellertid fortfarande mycket låga och överstiger inte 1 % av det totala antalet tv-hushåll i EU.

[39] BRANSCHEN ÄR DOCK MYCKET MER KONCENTRERAD I USA ÄN I EU. DÄR HAR TIO OPERATÖRER 85 % AV KABELABONNENTERNA.

4. LÄGET MED AVSEENDE PÅ GENOMFÖRANDET I MEDLEMSSTATERNA

I det här avsnittet beskrivs de huvudsakliga problem som rör genomförandet av huvudbestämmelserna i det nya regelverket, som upptäckts vid en inledande bedömning av de genomförandeåtgärder som hittills antagits och i de förslag till genomförandeåtgärder som finns tillgängliga i några medlemsstater. Detta ger ofrånkomligen en ofullständig bild och är endast ett uttryck för en preliminär och provisorisk ståndpunkt ifråga om de aktuella problemen.

4.1. Ramdirektivet

I ramdirektivet [40] fastställs de bestämmelser och principer som gäller horisontellt för alla de verksamheter som omfattas av de övriga särdirektiven som ingår i det nya regelverket. Det är särskilt inriktat på de nationella regleringsmyndigheternas ansvar och befogenheter, eftersom dessa utgör grunden för det nya regelverket.

[40] Direktiv 2002/21/EG - se fotnot 9 ovan.

Huvudfrågor för införlivandet:

* Målen för de åtgärder som vidtas av de nationella regleringsmyndigheterna, och som fastställts på EU-nivå, bör fullt ut återspeglas i nationell lag. Detta gäller även för kravet att de nationella regleringsmyndigheter skall utöva sina befogenheter på ett sätt som är opartiskt och oberoende av operatörer.

* Det kompletta utbud av befogenheter som de nationella regleringsmyndigheter har inom ramen för det nya regelverket måste också finnas tillgängliga i nationell lag.

* Det är viktigt att tydligt definiera de olika uppgifter som tilldelats de nationella regleringsmyndigheterna så att operatörer och användare vet vem som ansvarar för behandlingen av ett särskilt problem.

* Medlemsstaterna måste se till att det finns fungerande mekanismer för överklagande och lösning av tvister.

* Nationella lagar bör garantera att genomförandeprocessen slutförs inom rimlig tid, särskilt när det gäller de nationella regleringsmyndigheternas första översyner av marknader.

* Nationell lagstiftning bör bidra till insyn i sektorn genom att garantera att kraven i ramdirektivet om att relevant information på marknaden görs tillgänglig för allmänheten och att föreskrifterna i direktivet uppfylls.

Huvudproblem:

- I vissa medlemsstater har kraven i ramdirektivet om de nationella regleringsmyndigheternas oberoende av operatörer och opartiskhet inte uttryckligen genomförts.

- Tilldelningen av den nationella regleringsmyndigheten uppgifter mellan olika nationella organ är inte alltid tydlig.

- I några fall verkar det som om de nationella lagarna begränsar den nationella regleringsmyndighetens förmåga att utöva det kompletta utbud av befogenheter som avses i regelverket.

- Ramdirektivets mål skulle kunna äventyras om de nationella regleringsmyndigheterna inte agerar inom rimlig tid när de väl tilldelats de erforderliga befogenheterna i nationell lag. I några länder kanske lagstiftningen inte lyckas föreskriva om en tidsfrist för att genomföra den första översynen av marknaden eller så fastställs endast en mycket lång tidsfrist.

Nationella regleringsmyndigheter

- Tydlig tilldelning av den nationella regleringsmyndighetens uppgifter

Varje medlemsstat får själv bestämma vilket organ på dess territorium som skall utföra de uppgifter som åvilar en nationella regleringsmyndighet enligt det nya regelverket. Följaktligen kan det finnas mer än en utsedd nationell regleringsmyndighet inom en medlemsstat. Eftersom det finns risk för att det uppstår förvirring i fråga om vem som gör vad föreskriver ramdirektivet emellertid att varje uppgift skall utföras av ett behörigt organ och att när sådana uppgifter ges till fler än ett organ skall de uppgifter som utförs av varje organ offentliggöras i lätt åtkomlig form.

I några länder är de befogenheter som tilldelats den nationella regleringsmyndigheten enligt det nya regelverket så pass utspridda mellan olika nationella organ (detta gäller i några fall även själva "regeringen") att det är osäkert om dessa befogenheter kan utövas på ett effektivt och samordnad sätt. Detta kan också skapa oklarhet när det gäller hur potentiellt överlappande ansvarsområden skall delas. I några länder innebär det faktum att regleringen på området för tv- och radiosändningar har separerats från regleringen på området för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster i stort sett att vissa verksamheter (till exempel kabelnät och Internettjänster) kan komma att bli föremål för dubbelreglering.

I några medlemsstater som har antagit lagstiftning förskrivs inte om ett uttryckligt krav att offentliggöra den nationella regleringsmyndighetens/de nationella regleringsmyndigheternas uppgifter i lätt åtkomlig form. Det är tvivelaktigt om tilldelningen av uppgifter inom lagstiftningen i sig kommer att vara tillräckligt för att uppfylla detta krav.

- Den nationella regleringsmyndighetens oberoende och opartiskhet

I de flesta medlemsstater har nu den nationella regleringsmyndighetens oberoende av alla organisationer som tillhandahåller nät, utrustning eller tjänster för elektronisk kommunikation säkerställts, detta med tanke på att det även var en huvudbestämmelse i det tidigare regelverket.

När det gäller den nationella regleringsmyndighetens utövande av sina befogenheter är det anmärkningsvärt att i det lagförslag som behandlas i en medlemsstat krävs godkännande av de tjänstemän i den nationella regleringsmyndigheten som utsetts av ministeriet i fråga om ett antal huvudbeslut.

I några medlemsstater skulle lagförslaget införa en mekanism som innebär att den nationella regleringsmyndighetens beslut kommer att granskas av ministeriet, och vissa uppgifter har dessutom överförts från den nationella regleringsmyndigheten till ministeriet.

I vissa medlemsstater föreligger inget uttryckligt genomförande av kraven i ramdirektivet om de nationella regleringsmyndigheternas oberoende av operatörer eller deras opartiskhet. I vissa fall skulle emellertid ett sådant oberoende eller en sådan opartiskhet kanske kunna garanteras av allmänna principer i förvaltningsrätten eller i annan lagstiftning.

- De nationella regleringsmyndigheternas befogenheter att vidta åtgärder

I några länder som har genomfört regelverket verkar det som om vissa befogenheter inte uttryckligen tilldelats den nationella regleringsmyndigheten. I till exempel ett fall har den nationella regleringsmyndigheten ingen uttrycklig befogenhet att införa en skyldighet att offentliggöra ett referenserbjudande eller öppet redovisa priser för interna överföringar. I en annan verkar den nationella regleringsmyndighetens befogenhet att på eget initiativ ingripa för att garantera målen i det nya regelverket inte ha genomförts.

I ytterligare en annan medlemsstat innehåller lagförslaget en mycket detaljerad redogörelse för de rättsmedel som den nationella regleringsmyndigheten för tillämpa efter att ha genomfört en marknadsanalys, vilket potentiellt begränsar myndighetens skönsmässiga befogenhet att fastställa det lämpligaste rättsmedlet mot bakgrund av de särskilda omständigheter som råder. Dessutom har den nationella regleringsmyndighetens befogenhet att tillämpa vissa rättsmedel begränsats i ett antal fall (till exempel insyn och icke-diskriminering), även sedan ett betydande inflytande har konstaterats på den relevanta marknaden.

De nationella regleringsmyndigheternas möjlighet att ta vederbörlig hänsyn till kommissionens och andra nationella regleringsmyndigheters synpunkter inom ramen för förfarandet i artikel 7 skulle dessutom begränsas om primärlagstiftningen i förväg fastställer vilka rättsmedel som får tillämpas sedan ett betydande inflytande konstaterats på en särskild marknad.

I en annan medlemsstat som har antagit lagstiftning är den nationella regleringsmyndighetens skönsmässiga befogenheter tvärt om så brett formulerade att det ibland är tveksamt huruvida vissa obligatoriska krav inom ramen för det nya regelverket fullt ut har genomförts i lag.

- Regleringsmål

I enlighet med direktivet skall medlemsstaterna se till att de nationella regleringsmyndigheterna, i samband med att de fullgör sina regleringsuppgifter, tar hänsyn till de mål som fastställs i direktivet, det vill säga att främja konkurrens och därvid garantera maximalt utbyte för användarna, bidra till utvecklandet av den inre marknaden och främja de intressen som medborgarna i EU har.

I några medlemsstater som har antagit lagstiftning återspeglar de mål som fastställs i den nationella lagstiftningen inte exakt de regleringsmål som fastställs i artikel 8 i ramdirektivet. I några fall beror detta på att de fastställda regleringsmålen har formulerats om på ett betydande sätt (möjligtvis för att återspegla det berörda landets kultur eller traditioner på lagstiftningsområdet) medan det i andra helt enkelt verkar som om vissa mål har utelämnats från den nationella lagstiftningen. Detta gör det ibland svårt att fastställa om de nödvändiga målen har genomförts på ett korrekt sätt.

Ett liknande problem uppstår i ett antal länder som inte har använt samma definitioner i sina nationella genomförandeåtgärder som de som används i ramdirektivet. Detta gör det avsevärt mycket svårare att bedöma de nationella bestämmelsernas förenlighet med gemenskapslagstiftningen.

I några medlemsstater innehåller lagförslagen dessutom inget uttryckligt angivande av vissa av de mål som anges i artikel 8.

- Samarbete mellan den nationella regleringsmyndigheten och den nationella konkurrensmyndigheten

I ett land som har antagit lagstiftning innehåller den sektorspecifika lagstiftningen inte någon bestämmelse om kravet på ett samarbete mellan den nationella regleringsmyndigheten och den nationella konkurrensmyndigheten, även om ett samarbete mellan alla myndigheter föreskrivs i den allmänna förvaltningsrätten.

- Överklaganden

I två medlemsstater framgår det inte av genomförandelagstiftningen huruvida det finns en effektiv mekanism för att överklaga lokala myndigheters beslut om beviljande av ledningsrätt.

I några fall fortsätter beslut endast att gälla i avvaktan på överklagandeinstansens beslut om det finns ett speciellt beslut om detta från den nationella regleringsmyndigheten, medan ramdirektivet föreskriver att beslut skall fortsätta att gälla såvida inte överklagandeinstansen beslutar annorlunda.

Samtidigt som medlemsstaterna har befogenhet (vilket diskuterats ovan) att fastställa vilka nationella organ som skall utföra de individuella uppgifter som åvilar en nationell regleringsmyndighet, föreskriver ramdirektivet inte desto mindre att varje användare eller företag som tillhandahåller elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster, och som berörs av ett beslut dessa organ fattat vid utövandet av sina uppgifter, har rätt att överklaga beslutet till en instans som är oberoende av de inblandade parterna. Även om det i allmänhet finns sådana mekanismer för överklaganden med avseende på de beslut som fattas av den myndighet som ansvarar för den dagliga tillsynen av marknaden för elektroniska kommunikationer, är det inte lika klart hur detta krav uppfylls när ett annat organ har utsetts till nationell regleringsmyndighet med avseende på en särskilt uppgift, till exempel ett ministerium eller till och med "regeringen".

Marknadsanalys och översyn av skyldigheter

- Skyndsamma och effektiva marknadsanalyser

För att garantera enhetlighet och rättvisa bör förfarandet för marknadsanalys och översyn av befintliga rättsliga skyldigheter avslutas i hela EU så snabbt som möjligt efter den dagen från vilken medlemsstaterna skulle börja tillämpa det nya regelverket (25 juli 2003). Detta förfarande har redan underminerats sedan ett antal medlemsstater inte lyckats genomföra det nya regelverket inom den föreskrivna tiden. Det skulle ytterligare kunna äventyras om de nationella regleringsmyndigheterna inte agerar skyndsamt när de väl tilldelats de erforderliga befogenheterna i nationell lag. I några länder föreskriver lagstiftningen inte om någon tidsfrist för genomförandet av den första marknadsanalysen, eller så är tidsfristen mycket lång. Detta kan jämföras med en annan medlemsstat som kräver att marknadsanalysen skall avslutas inom ett fastställt antal dagar efter ikraftträdandet av den nationella lagstiftningen.

- Förenlighet med rekommendationer och riktlinjer

Det är också viktigt att de nationella regleringsmyndigheterna agerar samordnat när de utövar sina befogenheter enligt det nya regelverket. Detta är anledningen till att ramdirektivet understryker behovet av samarbete och samråd mellan nationella regleringsmyndigheter inom EU samt föreskriver att de skall ta största hänsyn till de riktlinjer som kommissionen utfärdar i form av rekommendationer (inklusive rekommendationen om relevanta marknader vilka kan komma ifråga för förhandsreglering) och riktlinjer för marknadsanalys.

Det finns oro för att dessa krav inte införlivas fullt ut i medlemsstaterna, i synnerhet kravet att ta "största hänsyn" till kommissionens rekommendationer.

En medlemsstat som har antagit lagstiftning har varken genomfört kravet i artikel 19 i ramdirektivet om att de nationella regleringsmyndigheterna skall ta största hänsyn till de rekommendationer som kommissionen utfärdar eller kravet att motivera sin ståndpunkt om en nationell regleringsmyndighet väljer att inte följa en rekommendation.

Det verkar som om lagarna i minst två medlemsstater inte säkerställer att alla marknader som förtecknas i kommissionens rekommendation om relevanta marknader kommer att analyseras av den nationella regleringsmyndigheten.

- Nationella samrådsförfaranden (artikel 6 i ramdirektivet)

I en medlemsstat är det nödvändigt att ytterligare förtydliga förfarandena för nationella samråd med berörda parter om den nationella regleringsmyndighetens beslut, trots att medlemsstaten i fråga redan har antagit genomförandeåtgärder.

Förvaltning av radiofrekvenser

I en medlemsstat som har antagit lagstiftning verkar det inte som om kraven i artiklarna 9.1 och 10 i ramdirektivet, om villkoren för allokering och tilldelning av frekvenser respektive nummer, uttryckligen har införlivats.

Ett av de nya grunddragen i ramdirektivet är ett uttryckligt erkännande av medlemsstaternas rätt att tillåta operatörer att överföra rättigheter att använda radiofrekvenser, under övervakning av den nationella regleringsmyndigheten och med förbehåll för vissa säkerhetsåtgärder. Hittills har sex av de åtta medlemsstater som har antagit genomförandeåtgärder vidtagit vissa åtgärder i sin nationella lagstiftning om sådan andrahandshandel.

Tvistlösning

I en medlemsstat som redan har antagit lagstiftning verkar tillämpningsområdet för bestämmelserna om lösning av gränsöverskridande tvister (jfr artikel 21 i ramdirektivet) vara begränsat till frågor som rör tillträde och samtrafik, trots att även andra frågor skulle kunna bli föremål för sådana tvister.

I en annan medlemsstat finns det ingenting i lagstiftningen som specifikt reglerar lösning av gränsöverskridande tvister (artikel 21 i ramdirektivet).

I ytterligare en annan medlemsstat har bestämmelsen om undantag till den tidsgräns på fyra månader inom vilket tvister skall lösas utformats på ett sätt som medför ett mer frekvent utnyttjande än det krav på "i undantagsfall" som avses i artikel 20 i ramdirektivet.

I en medlemsstat begränsar lagförslaget tillämpningsområdet för de frågor som kan bli föremål för mekanismen för tvistlösning till vissa särskilda frågor, vilket därmed skulle kunna innebära att ett antal frågor inte skulle kunna bli föremål för tvistlösning.

Insyn

I flera medlemsstater finns det ingen uttrycklig bestämmelse om offentliggörandet av information rörande tillämpningen av direktiven, vilket föreskrivs i artikel 24 i ramdirektivet. Det kan konstateras att det första offentliggörandet av ett meddelande enligt den artikeln, med uppgift om hur och var den relevanta informationen har offentliggjorts, borde ha gjorts före den 25 juli 2003, dagen för genomförandet av det nya regelverket.

I en annan medlemsstat klargör inte lagförslaget huruvida kravet att offentliggöra uppgifter i lätt åtkomligt form kommer att uppfyllas i praktiken.

4.2. Auktorisationsdirektivet

Ett av huvudmålen för det nya regelverket är att minska den rättsliga bördan för marknadstillträde och att garantera en mer enhetlig behandling av operatörer, både mellan medlemsstater och mellan olika, men konvergerande, tekniker. Auktorisationsdirektivet [41] uppfyller detta behov genom att det upprättar en rättslig ram för att garantera friheten att tillhandahålla elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster, med förbehåll för endast de begränsade villkor som fastställs i direktivet.

[41] Direktiv 2002/20/EG - se fotnot 9 ovan.

I den åttonde genomföranderapporten påpekades att ytterligare bördor vilar på sektorn i form av bland annat särskilda skatter på teletjänster. I detta sammanhang har Europeiska gemenskapernas domstol konstaterat [42] att det tidigare tillståndsdirektivet 97/13/EG [43] (särskilt artikel 11 i detta) innebär ett förbud för medlemsstaterna att ta ut avgifter av företag som har individuella tillstånd inom telekommunikationssektorn enbart på grund av detta innehav, andra än och utöver de avgifter som är tillåtna enligt auktorisationsdirektivet. Även om tillståndsdirektivet upphävdes den 25 juli 2003 ger domen viss vägledning för tolkningen av nationella åtgärder liknande den omtvistade avgiften (en avgift baserad på omsättningen hos teleoperatörer) inom ramen för det nya regelverket, eftersom auktorisationsdirektivet innehåller liknande bestämmelser.

[42] Domen av den 18 september 2003 i de förenade målen C-292/01 (Albacom SpA) och C-293/01 (Infostrada SpA).

[43] Europaparlamentets och rådet direktiv 97/13/EG av den 10 april 1997 om gemensamma ramar för allmän auktorisation och individuella tillstånd på teletjänstområdet, EGT nr L 117, 7.5.97, s. 15.

Huvudfrågor för genomförandet:

* Tillhandahållandet av elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster är hädanefter endast föremål för allmän auktorisation, och individuella nyttjanderätter bör endast beviljas för användning av radiofrekvenser och nummer. Villkor som införs måste begränsas till bestämmelserna i direktivet.

* Individuella nyttjanderätter bör endast beviljas, eller beviljandet av nyttjanderätter begränsas, när det finns ett behov av detta.

* Om beviljandet av nyttjanderätter måste begränsas skall förfarandena och urvalskriterierna öppet redovisas och de underliggande principerna för gemenskapslagstiftningen iakttas.

* De administrativa avgifter som åläggs företag bör begränsas till att omfatta de faktiska administrativa kostnaderna för de nationella regleringsmyndigheternas arbete.

Huvudproblem:

- Det är viktigt att de villkor som är fogade till den allmänna auktorisationen och med nyttjanderätten tydligt definieras och fastställs i nationell lagstiftning, för att garantera rättssäkerhet för företagen med avseende på deras rättigheter och skyldigheter.

- I vissa medlemsstater finns det risk för att förfarandena eller urvalskriterierna för beviljandet av nyttjanderätter till radiofrekvenser inte respekterar de principer som fastställts i direktivet (insyn, icke-diskriminering etc.). I andra fall finns det risk för att begränsningar av beviljandet av nyttjanderätter införs även om det inte behövs.

- I några fall genomförs kanske inte kravet om att alla begränsningar av antalet nyttjanderätter till frekvenser skall ses över med rimliga intervall eller på begäran av berörda företag.

- I några medlemsstater råder osäkerhet huruvida den nationella regleringsmyndigheten kan göra justeringar för att balansera de administrativa kostnaderna och avgifterna, och det föreligger inget tydlig krav på att årligen offentliggöra en översikt över sådana kostnader och avgifter.

Villkor som är fogade till den allmänna auktorisationen och till nyttjanderätter till radiofrekvenser och nummer

I några medlemsstater som har antagit lagstiftning framgår det inte alltid om kravet på att den allmänna auktorisationen endast får innehålla sådana villkor som anges i bilagan till direktivet är helt uppfyllt. I ett fall omfattar villkoren som är fogade till den allmänna auktorisationen eller till nyttjanderätter ytterligare element än de som föreskrivs i direktivet.

I två medlemsstater verkar de utkast till åtgärder som lagts fram för kommissionen inte definiera de villkor som får fogas till en allmän auktorisation och till nyttjanderätter till radiofrekvenser och nummer. I detta avseende skulle, efter det att den nya primärlagstiftningen antagits, kanske sekundärlagstiftning behöva antas för att fastställa de villkor som kan fogas till sådana auktorisationer och nyttjanderätter.

Nyttjanderätter till radiofrekvenser och nummer, och förfaranden för att begränsa det antal nyttjanderätter som skall beviljas till radiofrekvenser

I en medlemsstat verkar det som om bestämmelserna i direktivet avseende förfarandena för att begränsa antalet nyttjanderätter till radiofrekvenser inte har beaktats full ut. De element som saknas i genomförandelagstiftningen avser: i) kravet att medlemsstaterna inte skall begränsa antalet nyttjanderätter som skall beviljas annat än när detta är nödvändigt för att garantera en effektiv användning av radiofrekvenser, och ii) skyldigheten att se över begränsningarna av antalet nyttjanderätter med rimliga intervall eller på skälig begäran av berörda företag.

I några medlemsstater tycks lagstiftningen varken uttryckligen eller fullt ut återspegla de bakomliggande principerna för urvalskriterierna för beviljandet av nyttjanderätter till radiofrekvenser (öppet redovisade, icke-diskriminerande och proportionella urvalskriterier).

Auktorisationsdirektivet erkänner möjligheten att anta särskilda kriterier och förfaranden för att bevilja nyttjanderätter till radiofrekvenser för leverantörer av radio- och tv-sändningar för att verka för de mål som avser allmänintressena i enlighet med gemenskapslagstiftningen. Det verkar emellertid som om genomförandeåtgärder som tillämpar sådana särskilda kriterier och förfaranden inte alltid klargör hur de står i samband med att verka för de mål som avser allmänintressena. Denna fråga måste klargöras för att garantera att kraven i auktorisationsdirektivet om öppna, icke-diskriminerande förfaranden med god insyn inte kringgås på områden där de bör tillämpas.

I en medlemsstat innehåller den nationella lagstiftningen bestämmelser om bemyndigande som skulle erkänna en särskild tillträdesrätt till spektrum för mottagande av signaler från utlandet och inför motsvarande skyldigheter. Dessa bestämmelser skulle kunna innebära en risk för en splittrad strategi när det gäller spektrumförvaltning runt om i EU, upprepning och ökning av bördorna för berörda operatörer. Vid bedömningen av eventuella framtida nationella åtgärder som vidtas för att genomföra denna tillträdesrätt i förhållande till särskilda frekvensband, skulle kommissionen behöva beakta proportionaliteten i de berörda åtgärderna. Kommissionen skulle i synnerhet behöva bedöma huruvida principen i auktorisationsdirektivet om att när så är möjligt, och särskilt om risken för skadlig störning är försumbar, skall det inte krävas att individuella nyttjanderätter beviljas som förutsättning, har iakttagits.

När det gäller tidsfristerna för beslut om nyttjanderätter (både nummer och frekvenser) tycks två medlemsstater inte ha angivit de relevanta tidsfristerna i deras antagna lagar eller lagförslag. När det gäller tidsfristerna i auktorisationsdirektivet för beslut om beviljande av nyttjanderätter till nummer, verkar det som att i en medlemsstat, som har utarbetat lagförslag, kommer inte den relevanta lagstiftning att fastställas förrän i kommande sekundärlagstiftning.

Uppfyllande av villkoren för den allmänna auktorisationen eller för nyttjanderätter

I ett land verkar det som om övergångsåtgärderna gör det möjligt för den beviljande myndigheten att förbjuda tillhandahållandet av tjänster inom 60 dagar efter det att företaget anmält att det har för avsikt att börja tillhandahålla tjänster. Den beviljande myndigheten kan vida sådana åtgärder om den ansökande inte uppfyller de villkor som krävs. Detta förefaller ifrågasätta det korrekta genomförandet av formkraven i auktorisationsdirektivet som reglerar uppfyllandet av villkoren för en auktorisation eller nyttjanderätt samt de särskilda skyldigheterna avseende tillträde och tillhandahållande av samhällsomfattande tjänster. Enligt dessa bestämmelser får de nationella regleringsmyndigheterna endast hindra ett företag från att tillhandahålla tjänster om villkoren upprepat och allvarlig åsidosatts, om åtgärder i syfte att garantera efterlevnad inte gett resultat.

Administrativa avgifter

För att garantera insyn i fråga om de administrativa avgifter som läggs på företag, infördes genom direktivet ett krav om att de nationella regleringsmyndigheterna årligen skall offentliggöra en översikt av den sammanlagda summan av uppburna avgifter, och att göra lämpliga justeringar. I några medlemsstater framgår det inte om den nationella regleringsmyndigheten kan göra justeringar för att balansera de administrativa kostnaderna och avgifterna. I ett fall verkar kravet att årligen offentliggöra en översikt över de administrativa kostnaderna och avgifterna inte ha angivits i den antagna lagstiftningen.

I en medlemsstat verkar förslaget till lagstiftning inte uttryckligen hänvisa till principerna för administrativa avgifter (objektivitet, öppen redovisning och proportionalitet).

Befintliga auktorisationer

I en medlemsstat föreskriver lagförslaget att de villkor som är fogade till befintliga tillstånd skall fortsätta att gälla fram till antagandet av en förordning om ändring av de villkor som är fogade till befintliga tillstånd.

Det kan konstateras att i en annan medlemsstat som ännu inte har genomfört det nya regelverket har den nationella regleringsmyndigheten utfärdat riktlinjer som anger att den i stort sett inte längre kräver att företag erhåller ett individuellt tillstånd för tillhandahållande av elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster.

4.3. Tillträdesdirektivet

I tillträdesdirektivet [44] fastställs de principer som skall reglera de nationella regleringsmyndigheternas utövande av sina befogenheter att övervaka och, där så är nödvändigt, reglera förhållandet mellan operatörer på området för elektronisk kommunikation, det vill säga grossistmarknaden inom sektorn. Syftet med tillträdesdirektivet är att se till att förhållandet mellan operatörer i största mån regleras genom konkurrerande marknadskrafter, samtidigt som de nationella regeringsmyndigheterna tilldelas flexibla befogenheter att ingripa när marknadskrafterna i sig inte kan garantera de politiska mål som fastställs i ramdirektivet. Det föreligger följaktligen ett tydligt krav på att de nationella regleringsmyndigheter skall motivera sina beslut att införa regleringsskyldigheter för marknadsaktörer, och att de förfaranden för marknadsanalyser som fastställs i det nya regelverket tillhandahåller den huvudmekanism genom vilken de kan göra detta.

[44] Direktiv 2002/19/EG - se fotnot 9 ovan.

Med tanke på de omfattande skönsmässiga befogenheter som tilldelats de nationella regleringsmyndigheterna måste de i sin tur samordna sina åtgärder på nationella nivå och gemenskapsnivå och, i synnerhet, samarbeta med kommissionen och de nationella regleringsmyndigheterna i andra medlemsstater för att garantera en enhetlig tillämpning av regleringsprinciperna i hela EU.

Huvudfrågor i samband med genomförandet:

* Villkor för tillträde och samtrafik bör främst vara en fråga för kommersiella förhandlingar, men den nationella regleringsmyndigheten måste ändå ha befogenhet att ingripa för att garantera att de politiska mål som anges i ramdirektivet uppfylls.

* Nationella regleringsmyndigheter bör kunna tillämpa det kompletta utbudet av rättsmedel med den flexibilitet som är nödvändig för att skräddarsy dessa medel enligt de förhållanden som konstaterats råda på den relevanta marknaden.

* De rättsmedel som har samband med det betydande marknadsinflytande som föreskrivs i tillträdesdirektivet bör endast tillämpas på grundval av en översyn av marknaden som är förenlig med konkurrensreglerna.

* Nationella regleringsmyndigheter skall ges befogenhet att införa andra skyldigheter än de som anges i tillträdesdirektivet endast när detta är motiverat och i enlighet med de nödvändiga förfarandena för samråd.

Huvudproblem:

- Vissa genomförandeåtgärder har en tendens att på förhand fastställa de skyldigheter som kan införas för företag med ett betydande marknadsinflytande, utan hänsyn till de särskilda konkurrensproblem eller konkurrensförhållanden som konstaterats på den marknaden.

- I några fall skulle lagstiftningen komma att begränsa den nationella regleringsmyndighetens befogenhet att införa särskilda skyldigheter om den konstaterar ett betydande marknadsinflytande, till exempel genom att kräva att ett företag har ett betydande inflytande på både en grossist- och slutkundsmarknad.

- I några medlemsstater är det möjligt att den nationella regleringsmyndigheten inte har tillräckliga befogenheter för att garantera att referenserbjudanden är tillräckligt specificerade och att när så är lämpligt kunna införa förändringar.

De nationella regleringsmyndigheternas befogenheter och ansvarsområden när det gäller tillträde och samtrafik

- Garantera uppkoppling mellan slutanvändare

I tillträdesdirektivet förutses att de nationella regleringsmyndigheterna skall ansvara för att garantera att slutanvändarna kan nå varandra samt att garantera slutanvändarnas tillgång till digitala radio- och televisionssändningstjänster, och att de skall ges de befogenheter som krävs för detta. Denna bestämmelse verkar inte ha genomförts i en medlemsstat som redan har antagit genomförandeåtgärder. I däremot två andra medlemsstater som ännu inte har genomfört det nya regelverket verkar det som om utkastet till genomförandeåtgärder förutser att skyldigheter på detta område skall införlivas i själva lagstiftningsåtgärderna. I ett fall har lagstiftaren för avsikt att införa en allmän skyldighet om samtrafik i sekundärlagstiftning. Detta tillvägagångssätt ger upphov till frågor om vilket organ som utgör den nationella regleringsmyndigheten när det gäller de särskilda uppgifter som tilldelas i tillträdesdirektivet och hur de garantier som anges i det nya regelverket kommer att uppfyllas, till exempel rätten för parter som berörs av beslut som fattas av den nationella regleringsmyndigheten att rådfrågas och i sista hand överklaga dessa beslut. I den andra berörda medlemsstaten skulle lagförslaget föreskriva om en allmän skyldighet avseende icke-diskriminering för operatörer som kopplar samman slutanvändare. Liknande frågor uppstår i detta fall, särskilt eftersom det verkar som om de gällande skyldigheterna skulle fastställas i primärlagstiftning.

- Den nationella regleringsmyndighetens allmänna befogenhet att ingripa i frågor som rör tillträde och samtrafik

Även om villkoren för tillträde och samtrafik i princip bör vara en fråga för kommersiella förhandlingar skall den nationella regleringsmyndigheten ha rättsliga befogenheter att ingripa - antingen på eget initiativ eller på begäran av någon av parterna - för att garantera de politiska mål som fastställs i ramdirektivet. Den nationella regleringsmyndighetens befogenhet att ingripa på eget initiativ för att garantera de politiska mål som fastställs i ramdirektivet verkar saknas i en medlemsstat som redan har genomfört det nuvarande regelverket.

Operatörers skyldigheter i samband med förfaranden för översyn av marknader

Principer

- Regelbundna marknadsanalyser

Av de medlemsstater som ännu inte har genomfört regelverket finns det en där det ännu inte framgår av lagförslaget vilka krav som kommer att åläggas den nationella regleringsmyndigheten i fråga om tidpunkten för myndighetens marknadsanalyser och översynsskyldigheter.

- Skyldighet att ålägga minst en regleringsskyldighet (om det inte råder effektiv konkurrens på marknaden)

Med undantag för de allmänna kraven inom ramen för det nya regelverket och inom ramen för de särskilda förfaranden som anges i artikel 8 i tillträdesdirektivet, får den nationella regleringsmyndigheten endast ålägga ett visst företag regleringsskyldigheter om den konstaterar att det inte råder effektiv konkurrens på den relevanta marknaden och att följaktligen ett eller flera företag har ett betydande marknadsinflytande. Omvänt gäller att om en nationell regleringsmyndighet avgör att det inte råder effektiv konkurrens på en relevant grossistmarknad är den skyldig att minst ålägga den operatör som har betydande marknadsinflytande en skyldighet för att åtgärda bristen på effektiv konkurrens. I en medlemsstat som redan har genomfört regelverket står det inte klart att detta krav återspeglas i lagstiftningen. Ett liknande problem kommer sannolikt att uppstå i minst en av de medlemsstater som ännu inte har genomfört det nya regelverket.

- Regleringsskyldigheter skall grundas på det fastställda problemets art

I en medlemsstat som ännu inte har genomfört det nya regelverket verkar lagstiftaren ha för avsikt att på förhand fastställa vilka skyldigheter (det vill säga kostnadsorientering och skyldigheten att offentliggöra ett referenserbjudande) som skall åläggas alla företag som konstaterats ha ett betydande marknadsinflytande, utan hänsyn till de särskilda konkurrensförhållanden som råder på den marknaden. Man har även för avsikt att införliva skyldigheten att ge tillträde till accessnätet i lagen. Dessa lösningar riskerar att frånta den nationella regleringsmyndigheten de befogenheter som är nödvändiga för att fastställa vilken regleringsskyldighet som är lämpligast med beaktande av det identifierade problemet.

- De nationella regleringsmyndigheternas befogenhet att tillämpa ett komplett utbud av rättsmedel

I några medlemsstater verkar inte lagförslagen göra det kompletta utbud av möjliga regleringsskyldigheter som anges i tillträdesdirektivet tillgängliga för den nationella regleringsmyndigheten, vilket innebär att den nationella regleringsmyndigheten eventuellt fråntas möjligheten att tillämpa dem. I en av medlemsstaterna kan den nationella regleringsmyndigheten endast inkludera kostnadsorientering i de skyldigheter som avser tillträde om operatören har ett betydande inflytande på både marknaden för tillträde och slutkundsmarknaden.

- Den nationella regleringsmyndigheten befogenhet att införa andra skyldigheter

För att garantera största möjliga flexibiliteten ger tillträdesdirektivet den nationella regleringsmyndigheten möjlighet att införa skyldigheter som går utöver de som fastställs i direktivet, under förutsättning att detta har godkänts på förhand av kommissionen. I en medlemsstat som ännu inte har genomfört det nya regelverket förutser lagförslaget att i detta fall måste den nationella regleringsmyndigheten, för att kunna införa en särskild skyldighet, först erhålla stöd i lagstiftningen genom sekundärlagstiftning. I en sådan situation verkar det som om den nationella regleringsmyndighetens uppgifter i själva verket delas mellan olika institutioner och det kommer att vara viktigt att se till att de garantier som anges i det nya regelverket (till exempel mekanismer för samråd och överklagande) säkerställs.

Särskilda regleringsskyldigheter

- Insyn

I tillträdesdirektivet föreskrivs att när en nationell regleringsmyndighet har ålagt ett företag med ett betydande marknadsinflytande att offentliggöra ett referenserbjudande skall den kunna införa ändringar i det erbjudandet. Erfarenheterna från genomförandet av det tidigare regelverket visar att denna befogenhet är absolut nödvändig för de nationella regleringsmyndigheterna. Några medlemsstater har emellertid inte tagit upp denna befogenhet för sin nationella regleringsmyndighet i den antagna lagstiftningen eller i lagförslaget, och en annan medlemsstat har gett den nationella regleringsmyndigheten befogenhet att kräva att ett referenserbjudande skall vara tillgänglig för allmänheten, men har inte gett regleringsmyndigheten befogenhet att kräva att det skall offentliggöras.

I några medlemsstater som har antagit genomförandeåtgärder behöver det allmänna referenserbjudandet för tillträde till accessnätet inte tillhandahålla alla de uppgifter som anges i tillträdesdirektivet, eller så skall detta fastställas i sekundärlagstiftning. I en annan medlemsstat innehåller lagförslaget inte någon definition av tillträde till accessnätet, vilket innebär att det inte uppfyller genomförandekraven avseende de uppgifter som minst skall tillhandahålls i ett referenserbjudande för tillträde till accessnät.

- Särredovisning

Enligt bestämmelserna om särredovisning skall den nationella regleringsmyndigheten ha befogenhet att se till att ett vertikalt integrerat företag tillämpar en öppen prissättning för intern överföring. Denna befogenhet saknas i den antagna lagen eller lagförslaget i minst två medlemsstater.

- Priskontroll och kostnadsredovisning

I tillträdesdirektivet föreskrivs att vid beslut om kostnadsredovisning och prisfrågor skall de nationella regleringsmyndigheterna ta hänsyn till den investering som gjorts av operatören och medge denne en rimlig avkastning på adekvat kapitalinvestering med beaktande av de därmed förknippade riskerna. En medlemsstat har föreskrivit om ytterligare hänsyn, nämligen investeringar för utveckling av nätverk och innovativa tjänster.

I direktivet fastställs även att om en operatör ålagts att kostnadsorientera sin prissättning, skall bevisbördan för att avgifterna härleds ur kostnaderna åligga den berörda operatören. Det verkar som om utkastet till genomförandelagstiftning i en medlemsstat inte införlivar detta krav. I en annan medlemsstat ingår inte denna princip i primärlagstiftningen utan skall fastställas i den nationella regleringsmyndighetens tillsynsbeslut.

I direktivet föreskrivs även att om en nationella regleringsmyndighet inför skyldigheter om att tillämpa ett system för kostnadsredovisning, skall en beskrivning av kostnadsredovisningssystemet göras tillgänglig för allmänheten. Två medlemsstater tycks inte ha överväg detta krav i deras lagförslag.

Digitala sändningar

En medlemsstat som ännu inte har antagit lagstiftning har undantagit system med villkorad tillgång från lagförslagets tillämpningsområde, och i primärlagstiftningen (antagen eller lagförslag) i några andra medlemsstater verkar endast en del av kraven i direktivet på detta område behandlas.

4.4. Direktivet om samhällsomfattande tjänster

Direktivet om samhällsomfattande tjänster [45] innehåller en uppsättning bestämmelser och principer som är utformade för att slå vakt om användarnas intressen och se till att avregleringen inte sker på deras bekostnad. Det grundas på antagandet att användarnas behov effektivast tillfredsställs av konkurrens och marknadskrafter, men ger de nationella regleringsmyndigheter de befogenheter som krävs för att skydda användarnas intressen där detta är nödvändigt.

[45] Direktiv 2002/22/EG - se fotnot 9 ovan.

Huvudfrågor för genomförandet:

* Tillämpningsområdet för samhällsomfattande tjänster skall definieras i enlighet med direktivet.

* Samhällsomfattande tjänster skall genomföras på ett sätt som leder till minsta möjliga snedvridning av marknaden.

* Urvalet av företag med skyldighet att tillhandahålla samhällsomfattandet tjänster skall garantera att samhällsomfattande tjänster tillhandahålls på kostnadseffektivt sätt. Inget företag bör på förhand uteslutas från möjligheten att bli utsett.

* Endast nettokostnaden för de företag som utsetts att tillhandahålla de tjänster som omfattas av skyldigheten att tillhandahålla samhällsomfattandet tjänster enligt direktivet kan täckas genom ett fördelningssystem eller genom offentliga medel.

* Slutanvändare runt om i EU skall åtnjuta de alla de rättigheter de tilldelats enligt direktivet, och de nationella regleringsmyndigheterna bör ha full befogenhet att upprätthålla dessa rättigheter.

* Skyldigheter skall endast införas för företag med ett betydande inflytande på en viss slutkundsmarknad om det råder brist på effektiv konkurrens på marknaden och de nationella regleringsmyndigheter anser att de skyldigheter som införts på grossistnivå eller val eller förval av näto