Förslag till rådets direktiv om bevisbörda vid könsdiskriminering (96/C 332/10) KOM(96) 340 slutlig - 96/0196(PRT)

(Framlagt av kommissionen den 20 september 1996)

EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

med beaktande av avtalet om socialpolitik, fogat till protokollet (nr 14) om socialpolitik, fogat till Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 2.2 i detta,

med beaktande av kommissionens förslag,

med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande,

i enlighet med det förfarande som föreskrivs i artikel 189c i EG-fördraget i samarbete med Europaparlamentet, och

med beaktande av följande:

På grundval av protokollet om socialpolitik som fogats till fördraget har medlemsstaterna, med undantag av Förenade kungariket Storbritannien och Nordirland (härefter kallade medlemsstaterna), som önskar genomföra 1989 års sociala stadga, slutit ett avtal om socialpolitik.

I gemenskapens stadga om arbetstagares grundläggande sociala rättigheter erkänns vikten av kampen mot diskriminering i alla dess former, bland annat de som grundas på könstillhörighet, hudfärg, rastillhörighet, åsikter och trosbekännelse. Kommissionen antog den 13 december 1995 ett meddelande (1) om rasism, främlingsfientlighet och antisemitism.

I punkt 16 i gemenskapens stadga för arbetstagares grundläggande sociala rättigheter, gällande likabehandling av kvinnor och män, föreskrivs bland annat att överallt där detta är nödvändigt bör åtgärderna för att säkerställa genomförandet av lika möjligheter för kvinnor och män intensifieras, bland annat vad gäller anställning, lön, arbetsförhållanden, social trygghet, utbildning, yrkesutbildning och karriärsutveckling.

Trots att ett brett samförstånd förelegat mellan huvudparten av medlemsstaterna har rådet inte kunna fatta beslut om förslaget (2) till direktiv om bevisbörda i fråga om lika lön och likabehandling av kvinnor och män.

Europaparlamentet begärde i sin resolution från januari 1994 (3) om vitboken om europeisk socialpolitik att kommissionen skulle lägga fram ett förslag till direktiv på bevisbördeområdet.

I enlighet med artikel 3.2 i avtalet om socialpolitik har kommissionen samrått med arbetsmarknadens parter på gemenskapsnivå om den möjliga inriktningen av en gemenskapsåtgärd i fråga om bevisbörda vid könsdiskriminering.

Kommissionen, som efter detta samråd ansåg att en gemenskapsåtgärd var önskvärd, samrådde på nytt med nämnda arbetsmarknadens parter om det planerade förslagets innehåll i enlighet med artikel 3.3 i nämnda avtal, varvid parterna avgav ett yttrande till kommissionen.

Efter detta andra samråd har arbetsmarknadens parter inte meddelat kommissionen att de önskar inleda ett förfarande som skulle kunna leda till ett avtal enligt artikel 4 i nämnda avtal.

Enligt artikel 1 i avtalet har gemenskapen och medlemsstaterna som mål att förbättra levanads- och arbetsförhållandena. En faktisk tillämpning av principen om likabehandling av kvinnor och män bidrar till att förverkliga detta mål.

Principen om likabehandling har uttalats i artikel 119 i EG-fördraget och i rådets direktiv 75/117/EEG om lika lön för kvinnor och män (4), samt i rådets direktiv 76/207/EEG om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor (5) rådets direktiv 86/613/EEG om kvinnor och män med egen rörelse, bland annat jordbruk, och skydd under havandeskap och moderskap (6), rådets direktiv 79/7/EEG om social trygghet (7) och rådets direktiv 86/378/EEG om företags- eller yrkesbaserade system för social trygghet (8).

Rådets direktiv 92/85/EEG om säkerhet och hälsa på arbetsplatsen för arbetstagare som är gravida, nyligen har fött barn eller ammar (9) bidrar också till ett faktiskt förverkligande av likabehandling av kvinnor och män. Detta direktiv får inte stå i strid med ovan nämnda direktiv om likabehandling. De kvinnliga arbetstagare som avses i direktiv 92/85/EEG bör således omfattas av reglerna om fördelningen av bevisbördan på samma villkor som andra.

En effektiv tillämpning av principen om likabehandling kräver att ytterligare åtgärder vidtas gällande de förfaranden som skall följas och de bevis som skall framläggas inför nationella domstolar eller andra behöriga instanser.

De personer som för talan inför domstol skulle inte ha något effektivt medel att göra gällande principen om lika behandling inför nationell domstol, om det faktum att bevisning läggs fram som tyder på diskriminering inte skulle förplikta svaranden att visa att hans handlande i praktiken inte är diskriminerande.

Europeiska gemenskapernas domstol har därför slagit fast att en fördelning av bevisbördan är nödvändig när de yttre omständigheterna tyder på diskriminering, och att i sådana fall ett effektivt genomförande av principen om likabehandling kräver att bevisbördan tillkommer svaranden (10).

Det är ännu svårare att bevisa diskriminering när diskrimineringen är indirekt. Det är därför viktigt att definitionen av detta begrepp preciseras.

I enlighet med subsidiaritetsprincipen och proportionalitetsprincipen som föreskrivs i artikel 3b i EG-fördraget är målet att på ett lämpligt sätt fördela bevisbördan inte i tillräcklig utsträckning uppnått av medlemsstaterna och bör därför uppnås på gemenskapsnivå. Detta direktiv är begränsat till ett nödvändigt minimum och går inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

KAPITEL I ALLMÄNNA BESTÄMMELSER

Artikel 1

Syfte

Detta direktiv syftar till att säkerställa att de åtgärder som medlemsstaterna vidtar för att tillämpa principen om likabehandling blir effektivare och som gör det möjligt för var och en som anser sig ha lidit skada av att principen om likabehandling inte tillämpats på honom att göra sina rättigheter gällande inför rätta efter att eventuellt ha vänt sig till andra behöriga instanser.

Artikel 2

Definitioner

I detta direktiv avses med principen om likabehandling frånvaron av all könsdiskriminering vare sig direkt eller indirekt, särskilt genom hänvisning till civilstånd eller familjeförhållanden.

I enlighet med den princip om likabehandling som åsyftas i första stycket föreligger indirekt diskriminering när en till synes neutral bestämmelse, kriterium eller förfaringssätt påverkar en betydligt större andel personer av det ena könet, bland annat genom hänvisning till civilstånd eller familjeförhållanden, om det mål som eftersträvas vid tillämpningen av denna bestämmelse, kriterium eller förfaringssätt inte kan motiveras objektivt, och de medel som används för att uppnå målet inte är lämpliga och nödvändiga.

Artikel 3

Tillämpningsområde

1. Detta direktiv skall tillämpas

a) på förhållanden som omfattas av artikel 119 i EG-fördraget samt direktiv 75/117/EEG, 76/207/EEG, 79/7/EEG, 86/378/EEG, 86/613/EEG och 92/85/ EEG,

b) på förhållanden som omfattas av alla gemenskapsbestämmelser gällande principen om likabehandling som kan komma att antas i framtiden och för vilka tillämpningen av detta direktiv inte uttryckligen utesluts,

c) inom ramen för alla civila eller administrativa förfaranden enligt vilka man kan föra talan enligt nationell lagstiftning för att bestämmelserna enligt a och b skall tillämpas.

2. Detta direktiv skall inte tillämpas på straffrättsliga förfaranden, om inte medlemsstaterna beslutar det.

KAPITEL II SÄRSKILDA BESTÄMMELSER

Artikel 4

Bevisbörda

1. Medlemsstaterna skall i enlighet med sina nationella rättssystem vidta nödvändiga åtgärder

a) för att, när en person som anser sig ha lidit skada av att principen om likabehandling inte tillämpats på honom inför en domstol eller, i förekommande fall, en annan behörig instans, lägger fram fakta som gör det möjligt att förmoda att en könsdiskriminering föreligger, det skall åligga svaranden att bevisa att inget brott mot principen om likabehandling föreligger. De eventuella tvivel som kan kvarstå skall räknas till kärandens fördel,

b) för att svaranden, när han tillämpar ett system eller fattar ett beslut med bristande insyn, skall vara skyldig att bevisa att den uppenbara diskrimineringen inte beror av andra än objektiva orsaker som inte har något med könsdiskriminering att göra,

c) för att käranden inte skall behöva bevisa att ett fel begåtts av svaranden för att fastställa att förbudet mot könsdiskriminering brutits.

2. Detta direktiv skall inte hindra medlemsstaterna från att fastställa ett system för bevisning som är mer fördelaktigt för käranden.

Artikel 5

Förfaranden

Medlemsstaterna skall införa nödvändiga bestämmelser i den nationella lagstiftningen för att

a) domstolar och andra behöriga skall kunna förordna om alla erforderliga åtgärder för att varje talan om diskriminering skall kunna utredas väl,

b) de berörda parterna skall kunna få tillgång till alla relevanta upplysningar som den motsatta parten har tillgång till eller som han skäligen kan förmodas ha tillgång till, och som är nödvändiga för att de skall kunna göra sina rättigheter gällande. En part är endast skyldig att överlämna uppgifter som inte kan tänkas allvarligt skada denna parts intressen av skäl som inte gäller tvisten i fråga.

KAPITEL III SLUTBESTÄMMELSER

Artikel 6

Information

Medlemsstaterna skall se till att samtliga berörda personer informeras om de bestämmelser som antas vid tillämpningen av detta direktiv samt de bestämmelser som redan gäller i frågan, på alla tillämpliga sätt, som till exempel information på arbetsplatsen.

Artikel 7

Beskydd av skyddsnivån

Genomförandet av bestämmelserna i detta direktiv kan aldrig utgöra ett skäl för att sänka den allmänna skyddsnivån för arbetstagarna på det område som omfattas av direktivet, utan att detta skall påverka medlemsstaternas rätt att med hänsyn till omständigheterna utveckla andra bestämmelser i lagar, författningar eller avtal än de som finns när detta direktiv delges, under förutsättning att de minimikrav som föreskrivs i detta direktiv uppfylls.

Artikel 8

Genomförande

Medlemsstaterna skall anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 1 januari 2001. De skall genast underrätta kommissionen om detta.

När en medlemsstat antar dessa bestämmelser skall de innehålla en hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de offentliggörs. Närmare föreskrifter om hur hänvisningen skall göras skall varje medlemsstat själv utfärda.

Artikel 9

Adressater

Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.

(1) KOM(95) 653 slutlig.

(2) EGT nr C 176, 5.7.1988, s. 5.

(3) EGT nr C 43, 20.2.1995, s. 63.

(4) EGT nr L 45, 19.2.1975, s. 19.

(5) EGT nr L 39, 14.2.1976, s. 40.

(6) EGT nr L 359, 19.12.1986, s. 56.

(7) EGT nr L 6, 10.1.1979, s. 24.

(8) EGT nr L 225, 12.8.1986, s. 40.

(9) EGT nr L 348, 28.11.1992, s. 1.

(10) Mål C-109/88 Danfoss, dom av den 17 oktober 1989, REG 1989, s. 3199 (punkt 16).

Mål C-318/86 kommissionen mot Frankrike, dom av den 30 juni 1988, REG 1988, s. 3559 (punkt 27).

Mål C-127/92 Enderby, dom av den 27 oktober 1993, REG 1993, s. I-5535 (punkterna 13 och 14).

Mål C-400/93 Royal Copenhagen, dom av den 31 maj 1995, REG 1995, s. I-1275 (punkt 24).