MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET En strategi för att integrera miljöskyddskraven i den gemensamma fiskeripolitiken

1. Inledning.

2. Kraven på integrering och de viktigaste miljöaspekterna.

3. Mot en integreringsstrategi. gemenskapsmål och deras sammanhang.

4. Delar för att genomföra integreringsstrategin. logisk grund och ämnen som täcks.

4.1. Övergripande teman:

4.2. Bevarande av marina ekosystem

4.3. Forskning

4.4. Strukturpolitik

4.5. Tillvägagångssätt efter fångst. Marknads- och handelspolitik.

4.6. Fisket i det internationella sammanhanget.

4.7. Vattenbruk

4.8. Miljöförändringarnas inverkan på fisket

5. Kalendarium över aktiviteter

6. Övervakning. prestandaindikatorer och periodisk rapportering

7. Revideringsförfarande

8. Slutsatser

En strategi för att integrera miljöskyddskraven i den gemensamma fiskeripolitiken

Sammanfattning.

Detta meddelande syftar till att fastställa grunden för en strategi för att förbättra integreringen av miljöskyddskraven i den gemensamma fiskeripolitiken. Strategin skall antas av rådet inom ramen för Cardiff-förfarandet för att uppnå målen i artikel 6 i fördraget. Dessutom skall meddelandet bidra till den kommande debatten om reformen av den gemensamma fiskeripolitiken.

I dokumentet beskrivs det nuvarande läget och det betonas att, även om miljöfrågorna i stor utsträckning måste integreras i varje strategi som avser användningen av marina resurser, bör inte endast fiskeresurser som har kommersiell betydelse uppmärksammas utan man bör även se till det större perspektivet så att hela det marina ekosystemet tryggas. För att avgöra vilka väsentliga åtgärder som skall vidtas behandlas i detta meddelande de miljöhänsyn som måste beaktas, inbegripet gemenskapens åtaganden både internt och internationellt. Följaktligen framhålls det att målet för integreringen är att den gemensamma fiskeripolitiken skall bidra till att uppnå miljömålen för vattenmiljön. Ett antal åtgärder föreslås på olika områden som kompletterar den åtgärd som föreslås i andra kommissionsdokument såsom åtgärdsplanen för biologisk mångfald i fiskerinäringen. Därefter följer en föreslagen tidsplan. Slutligen föreslås det att man antar prestandaindikatorer och ett utvärderingsförfarande för att övervaka och rapportera om strategins effektivitet och eventuellt förstärka genomförandet och kontrollen av efterlevnaden eller se över strategin.

1. Inledning

Integreringen av miljöskyddskrav i gemenskapens strategier härrör från artikel 6 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen:

"Artikel 6

Miljöskyddskraven skall integreras i utformningen och genomförandet av gemenskapens politik och verksamhet enligt artikel 3, särskilt i syfte att främja en hållbar utveckling."

Europeiska rådet har efter sitt möte i Cardiff (juni 1998), förbundit sig att gradvis uppnå denna integrering. Kommissionen har ingripit i förfarandet genom att komma med de viktigaste punkterna för diskussionen. Genom att följa den tidtabell som fastställts vid toppmötena i Köln (juni 1999) och Helsingfors (december 1999), har rådet (fiske) antagit en rapport om integrering [1] som lades fram under Europeiska rådets möte i Santa Maria da Feira (juni 2000) och innan juni 2001 skall den anta en strategi för att uppnå integrering med gemensamma fiskeripolitiken, vilken skall läggas fram för Europeiska rådet i Göteborg.

[1] Hänvisning till rapporten från Santa Maria da Feira.

Detta meddelande är avsett att utgöra grunden för antagandet av en integreringsstrategi för den gemensamma fiskeripolitiken.

2. Kraven på integrering och de viktigaste miljöaspekterna

Fiskeverksamhet, inbegripet vattenbruk, påverkar den marina miljön på följande olika sätt:

-Direkt, genom att både mål- och bifångstarter fångas, vilket kan leda till en ofördelaktig bevarandestatus för en del av dem. Detta kan i sin tur eventuellt leda till att de utrotas överallt eller lokalt.

-Indirekt, genom att energiflödet genom näringsväven ändras, vilket kan påverka bevarandestatusen för andra arter i ekosystemet (t.ex. så kan det uppstå problem när det gäller rovdjurs bevarandestatus om de arter rovdjuren livnär sig på försvinner).

-Direkt (t.ex. bottentrål) eller indirekt (t.ex. sediment eller avfall från en del vattenbruksinstallationer) genom att den fysiska miljön förändras och mångfalden av livsmiljöer hotas, vilket i sin tur kan inverka på deras möjlighet att vara värd för både kommersiella och icke-kommersiella arter.

-Miljöförändringar, antingen beroende på naturliga orsaker eller mänsklig inblandning, påverkar i sin tur produktiviteten hos marina ekosystem och således fiskerier.

Många exempel på dessa effekter visar varför det finns ett behov av fullständig integration av miljöhänsyn vid förvaltning av fiskeresurserna. Förutom de rättsliga skyldigheter som följer av fördraget finns det en etisk skyldighet att säkerställa att dessa effekter inte blir stora, ohanterbara eller oåterkalleliga. I rådets (fiske) rapport om integrering behandlas i vilken omfattning miljöfrågorna redan integreras med bestämmelserna i den gemensamma fiskeripolitiken. Eftersom fiskeresurser är kärnan för all fiskeverksamhet, och med tanke på att tillgången till sådana resurser är kopplad till gynnsamma miljöförhållanden skulle man förvänta sig att skyddet av ekosystem redan är integrerat i stor omfattning med strategin för bevarandet av sådana resurser. Detta stämmer emellertid endast delvis, trots viktiga insatser för att bevara icke-målorganismer (som t.ex. bestämmelser om bifångster eller förbudet mot drivgarn), näringsväven (låda för Nordsjötobis) eller känsliga livsmiljöer (undervattensbankar med växter av släktet Posidonia, koraller).

För det första har vissa aspekter av den gemensamma fiskeripolitiken inte fungerat tillfredsställande.

(a) Överexploateringen av viktiga kommersiella bestånd är fortfarande ett problem. Även om det konstateras att de beståndsbevarande åtgärderna har uppnått betydande mål i vissa områden är det ett faktum att de värdefullaste bestånden för närvarande fortfarande överexploateras. Som ett resultat av detta minskar den fångst som kan förväntas från fiskevattnen och en del fiskebestånd riskerar att drabbas av utfiskning.

(b) En del icke-målorganismer och den fysiska miljön lider också av denna alltför omfattande fiskeaktivitet. Detta kan äventyra bestånd och livsmiljöer, minska den biologiska mångfalden och påverka ekosystemens produktivitet.

(c) De europeiska fiskeflottorna lider av överkapacitet trots ansträngningarna att minska denna genom strukturpolitiska åtgärder. Dessutom kan det hävdas att delar av strukturpolitiken, som gemenskapens finansiella stöd för investeringar i ny fiskekapacitet eller modernisering har bidragit till överkapacitet. Överkapacitet leder ofrånkomligen till en överdriven fiskeverksamhet vilken är den grundläggande orsaken till problem a) och b) som nämns ovan, svårigheter i övervakning och verkställande samt överkapitalisering vilket minskar fiskeflottans ekonomiska kapacitet totalt sett.

(d) Trots att det har gjorts viktiga landvinningar inom vattenbruket vad gäller miljöskydd finns det fortfarande några hot vad gäller vattenkvalitet, spridning av sjukdomar och parasiter och införandet av främmande arter.

(e) En del av de strategiåtgärder som föreskrivs i grundförordningen om fisket från 1992 har inte fungerat tillfredsställande eller har helt enkelt inte genomförts.

För det andra har den gemensamma fiskeripolitiken traditionellt hanterat miljöfrågor genom att reagera på allvarliga problem i stället för att i förebyggande syfte integrera miljöhänsyn i all förvaltning. Avsaknaden av vetenskaplig kunskap om hur marina ekosystem fungerar och fiskets sidoeffekter är en anledning till detta men ännu viktigare är att man inte i tillräcklig utsträckning erkänt behovet av ett miljömässigt tillvägagångssätt för att hantera ett stort antal fiskefrågor. Detta har gällt på alla nivåer, från beslutsfattare till fiskare och närliggande branscher och konsumenter.

Situationen har emellertid börjat förändras. Fiskeriförvaltare över hela världen håller gradvis på att införliva miljöhänsyn i sina beslut. Fiskeindustrin börjar i ökande grad inse att den nuvarande situationen inte bara är ohållbar på lång sikt utan även leder till minskad lönsamhet samt, vilket är minst lika viktigt, ett minskat stöd från allmänheten. Mer upplysta fiskare börjar förstå att en anpassning till fiskemetoder som inbegriper miljöskydd inte bara är ofrånkomlig utan, på samma sätt som för andra branscher, även kan bli en källa till ökad lönsamhet.

Slutligen anser fiskare att det finns anledning att beakta miljön när det gäller sin egen verksamhet och att fiskeförvaltare ofta struntar i detta faktum. Föroreningar och förändringar i livsmiljöerna kan vara en anledning till att bestånden minskar. Klimatförändringen kan i hög grad förändra oceanografiska egenskaper vilket ändrar arternas utbredning och rikedom och således förekomsten av vissa bestånd i vissa områden. Skadliga algblomningar eller dioxinkoncentrationer kan vara ett hot mot människors hälsa och kan därför negativt inverka på marknadsföringen av fångsten. Förekomsten av alger kan störa fiskeverksamheten. För att vara rättvis mot fiskeindustrin bör en miljöintegreringsstrategi även ta hänsyn till dessa aspekter.

3. Mot en integreringsstrategi. Gemenskapsmål och deras sammanhang

Det yttersta målet med integreringsstrategin måste vara att fiskeripolitiken skall ge ett verkligt bidrag till att uppnå miljömål i vattenmiljön inom det större sammanhanget av en hållbar utveckling. Följande miljömål fastställs i artikel 174 i fördraget:

-Att bevara, skydda och förbättra miljön.

-Att skydda människors hälsa.

-Att utnyttja naturresurserna varsamt och rationellt.

-Att främja åtgärder på internationell nivå för att lösa regionala eller globala miljöproblem.

På motsvarande sätt skall miljöpolitiken bidra till att uppnå målen för den gemensamma fiskeripolitiken, särskilt den hållbara användningen av naturresurser i enlighet med lämpliga ekonomiska och sociala villkor för sektorn. Integrering bör också innebära att fiskeripolitiken överensstämmer med de principer för miljöpolitik som det hänvisas till i artikel 174 i fördraget, som försiktighetsprincipen, prioriteringen av förebyggande åtgärder, behovet av att hejda miljöförstöring vid källan och att förorenaren skall betala.

För fiskerinäringen är det möjligt att uppnå miljömålen mer framgångsrikt än vad som är fallet inom andra områden om lämpliga åtgärder vidtas. För det första finns det en tillräcklig mängd teknisk kunskap att grunda åtgärder på. För det andra finns det en bred enighet om att man inte har råd med den långsiktiga kostnaden av att inte vidta någon åtgärd och att något därför måste göras. För det tredje, om kortsiktiga svårigheter uppkommer kommer dessa huvudsakligen att kompenseras genom långsiktiga fördelar. Och slutligen görs det för närvarande en översyn av den gemensamma fiskeripolitiken vilket ökar möjligheten att ta hänsyn till integreringskraven i gemenskapsreglerna.

Miljökraven har ställts både på gemenskapsnivå och internationell nivå:

EU-strategi

-Artikel 6 i fördraget. Såsom redan nämnts i det inledande kapitlet fastställs i denna artikel gemenskapens vilja att ta hänsyn till miljöskyddskraven i fiskeripolitiken i syfte att främja en hållbar utveckling.

-I artikel 174 i fördraget fastställs målen för gemenskapens miljöpolitik och vissa grundläggande principer och riktlinjer som antas genom den gemensamma fiskeripolitiken.

-För den gemensamma fiskeripolitiken är den lämpliga rättsliga texten rådets förordning (EEG) nr 3760/92 av den 20 december 1992 [2]. I denna förordning fastställs (artikel 2) att den gemensamma fiskeripolitiken skall ta hänsyn till följderna för det marina ekosystemet.

[2] EGT L 389, 31.12.1992, s. 1.

-De operativa miljökraven definieras tydligt i rådets direktiv om bevarande av vilda fåglar (79/409/EEG) ("Fågeldirektivet") och i rådets direktiv 92/43/EEG om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter ("Livsmiljödirektivet"). Båda dessa rättsliga instrument bygger på artikel 174 i fördraget och de fastställer de förvaltningskrav som medlemsstaterna huvudsakligen ansvarar för. Då dessa krav innefattar reglering av fiskeverksamhet är det gemenskapen som på grundval av artikel 37 i fördraget skall anta de nödvändiga åtgärderna.

Internationella skyldigheter

-Gemenskapen har ratificerat Förenta nationernas havsrättskonvention (UNCLOS). I denna konvention fastställs skyldigheterna vad gäller exploateringen av marina resurser både för de exklusiva ekonomiska zonerna och det öppna havet samt skyldigheter som hänför sig till skyddet av den marina miljön. Gemenskapen håller också på att ratificera New York-avtalet om bevarandet och förvaltningen av gemensamma bestånd och ständigt vandrande arter. I båda dessa rättsliga ramar förespråkas att man tar hänsyn till fiskets inverkan på den marina miljön.

-Gemenskapen är part till flera regionala fiskeriorganisationer som har mål som omfattar skyddet av den marina miljön eller som antar ett ekobaserat tillvägagångssätt för fiskeriförvaltning.

-Medlemsstater har antagit FAO:s uppförandekodex för ansvarsfullt fiske. Koden bygger på ett ekosystemperspektiv på fiskeverksamhet som omfattar effekterna av fiske på marina ekosystem, behovet av insyn i förvaltningen som grundas på försiktighetsprincipen och som inbegriper intressenter samt kraven inom handel, internationellt samarbete och forskning.

-Gemenskapen har ratificerat eller skrivit under ett antal konventioner och avtal om naturskydd vars mål har direkt eller indirekt betydelse för fiskeriförvaltningen. Exempel på dessa är konventionen om biologisk mångfald, konventionen om skydd av flyttande vilda djur (Bonnkonventionen), konventionen om skydd av europeiska vilda djur och växter samt deras naturliga miljöer (Bernkonventionen). Flera konventioner om skydd av miljön, som t.ex. konventionen om skydd av Östersjöområdets marina miljö (HELCOM), konventionen för skydd av nordöstra Atlanten (OSPAR) och konventionen om skydd av Medelhavet mot förorening (Barcelonakonventionen) har också direkt eller indirekt betydelse för fiskeriförvaltningen. De flesta av dessa avtal kräver i varierande omfattning att fiskeriförvaltningsinstrument används för att de skall uppnå sina bevarandemål.

-Det är viktigt att konstatera att gemenskapen och dess medlemsstater även har undertecknat Århuskonventionen om tillgång till information, allmänhetens deltagande i beslutsprocessen och tillgången till rättsmedel i miljöärenden.

-Slutligen har rekommendationerna i ett antal konventioner och avtal till vilka en del medlemsstater eller nationella institutioner är parter, som t.ex. avtalet om bevarande av små valar i Östersjön och Nordsjön (ASCOBANS), avtalet om bevarande av små valar i Medelhavet och Svarta havet (ACCOMABS) och Konventionen om internationell handel med utrotningshotade arter av vilda djur och växter (CITES) en inverkan på fiskeverksamheten.

Alla de tidigare nämnda åtaganden har samma slutmål, vilket är att hitta en kompromiss mellan nödvändigheten att använda sig av naturliga marinresurser på ett effektivt och hållbart sätt och behovet av att bevara den strukturella och funktionella integriteten hos det marina ekosystemet.

4. Delar för att genomföra integreringsstrategin. Logisk grund och ämnen som täcks.

Den existerande fiskeripolitiken tillhandahåller en rättslig grund som är tillräcklig för att utveckla lämpliga lagstiftningsåtgärder för att ta itu med integreringsmålen. Det är lämpligt att dra nytta av den kommande reformen av den gemensamma fiskeripolitiken för att införliva både integreringsmålen och de strategiska förvaltningsdelar som krävs för att uppnå dessa mål.

Ett första och mycket viktigt strategiskt steg skulle vara en attitydförändring: varje förvaltningsåtgärd borde utföras med beaktande av att den kan ha betydande effekter på det marina ekosystemet även om man inte känner till de exakta effekterna. Detta motsvarar, eller kommer att leda till, antagandet av ett ekosystembaserat tillvägagångssätt vad gäller fiskeriförvaltning [3].

[3] Det finns en omfattande litteratur om detta ämne. Se t.ex. Pope, J.G. och D. Symes (2000): "An Ecosystem Based Approach to the Common Fisheries Policy: Defining the Goals".

I vilken utsträckning som detta tillvägagångssätt kommer att kunna bidra till miljömålen kommer huvudsakligen att bero på den vetenskapliga kunskapen, särskilt om de marina ekosystemens struktur och sätt att fungera. Även om det finns mycket kvar att göra gör den befintliga kunskapen redan det möjligt att ta steg i rätt riktning på grundval av en omdömesgill tillämpning av försiktighetsprincipen.

Inom ramen för ett ekobaserat tillvägagångssätt kommer förvaltningsbeslut därefter att grundas på miljöhänsyn tillsammans med sociala och ekonomiska behov och beslutsfattarna måste på bästa sätt utnyttja den kunskap som finns för att göra en avvägning mellan bevarandet av ekosystem och socioekonomiska behov, samt skapa en balans, vad gäller för- och nackdelar, mellan följderna på kort och lång sikt. Vid upprättandet av den balans som krävs kan tre olika typer av situationer inträffa:

Situation där alla vinner ("Win-win situation"):

Förvaltningsåtgärder kan samtidigt stödja både miljömässiga och socioekonomiska behov. Detta är fallet till exempel då temporära fiskerestriktioner kan öka de ekonomiska resultaten av fiske samtidigt som de ger skydd för ekosystemen. Om de socioekonomiska fördelarna framträder endast efter en period med kortsiktiga förluster kan dessa motiveras och godkännas om de långsiktiga fördelarna ger riklig kompensation. Det är tydligt att en situation där alla vinner är att föredra.

Situation där en del vinner och en del inte påverkas ("Win-neutral sitution"):

Ett exempel på detta skulle vara skapandet av ett ostört område med sådana villkor att fiskeflottan kan flyttas till närliggande områden utan någon större förlust. I detta fall är det troligt att det på lång sikt kommer att inträffa en situation där alla vinner, på grund av den gynnsamma effekten av ett förbättrat marint ekosystem. En förvaltningsåtgärd som leder till denna situation kan vara en andrahandsprioritering. Det är mycket osannolikt att förvaltningsåtgärden har positiva socioekonomiska effekter samtidigt som den är neutral för miljön.

Situation där en del vinner och en del förlorar ("Win-lose situation"):

Tyvärr verkar denna situation förekomma oftare än vad som är önskvärt. Ett exempel skulle kunna vara ett förbud mot att använda fiskeutrustning som är mycket effektiv för att fånga målarter men som medför en mycket ohållbar bifångst av andra känsliga arter. Här bör förvaltare använda sig av all tillgänglig vetenskaplig, teknisk och statistisk information och sitt sunda förnuft för att nå en balans.

En andra del av strategin kommer att vara godkännandet av de miljöprinciper som fastställs i enlighet med artikel 174 i fördraget (försiktighetsprincipen och principerna att förebyggande åtgärder bör vidtas, att miljöförstöring bör hejdas vid källan och att förorenaren skall betala) och ett erkännande av dessa principers konsekvenser för fiskeriförvaltningen. Kommissionens allmänna åsikter om dessa principer kan hittas i flera officiella dokument [4] men, med undantag för tillämpningen av försiktighetsprincipen för förvaltningen av enstaka fiskebestånd, har endast lite arbete utförts för att ta reda på konsekvenserna av tillämpningen av dessa principer på fiskeriförvaltningen. Arbetet inom detta område bör fortsätta.

[4] Se, t.ex. KOM(2000) 1 om försiktighetsprincipen, KOM(2000) 66 om ersättningsansvar för miljöskador, och KOM(2000) 803 om tillämpning av försiktighetsprincipen och fleråriga förfaranden för fastställandet av TAC.

Ett tredje steg i integreringsstrategin är fastställandet av särskilda förvaltningsåtgärder för att uppfylla dessa mål, åtföljda av en förvaltningsplan inbegripet tillfredsställande övervaknings-, rapporterings- och ändringssystem. De åtgärder som planeras i kommissionens meddelande om fiskeriförvaltning och bevarande av naturen i havsmiljö [5] och om åtgärdsplanen för biologisk mångfald i fiskerinäringen [6] utgör minimikrav och dessa kan kompletteras eller förstärkas genom ytterligare förvaltningsåtgärder vilka beskrivs nedan per tema eller strategiområde.

[5] KOM(1999) 363.

[6] Pågår.

4.1. Övergripande teman:

Det totala fisketrycket. Detta är det viktigaste problemet för gemenskapen. Ett alltför högt fisketryck berör alla aspekter av den gemensamma fiskeripolitiken, utöver det rena bevarandet av fiskebeståndet. Det påverkar fiskeekonomin negativt och hotar den hållbara sysselsättningen i sektorn. En kraftig minskning av det totala fisketrycket under en relativt kort tidsram bör vara en prioriterad åtgärd.

Integrerad förvaltning av kustområden. Kustområdet har strategisk vikt för gemenskapen som en källa till välstånd och hälsa. Kustområden hotas emellertid genom förstörelse av livsmiljöer, förorening och bristfällig förvaltning av förnybara och icke-förnybara resurser. Lösningen på dessa problem kan vara ett integrerat förvaltningssystem, som har möjlighet att beakta sambanden mellan olika typer av kustområdesanvändning (både på land och till havs) och som möjliggör ett välinformerat deltagande av alla berörda intressenter. I det nyligen framlagda meddelandet från kommissionen till rådet och parlamentet om en gemenskapsstrategi för integrerad förvaltning av kustområden [7] sammanfattas de viktigaste slutsatserna och rekommendationerna från EU:s demonstrationsprogram för integrerad förvaltning av kustområden och de åtgärder som är nödvändiga för att på EU-nivå främja den integrerade förvaltningen av kustområden. På grundval av dessa slutsatser har kommissionen lagt fram ett förslag till en rekommendation från Europaparlamentet och rådet avseende genomförandet av den integrerade förvaltningen av kustområden i Europa [8] med syfte att säkerställa att medlemsstaterna tillhandahåller en rättslig ram genom att utveckla de nationella strategierna för den integrerade förvaltningen av kustområden.

[7] KOM(2000) 547.

[8] KOM(2000) 545.

Övervakning och genomförande. Även om den mest direkt berör bevarandet av fisket omfattar övervakningspolitiken alla andra områden av den gemensamma fiskeripolitiken. Integreringsprocessen kommer nödvändigtvis att innebära att övervakningen utvidgas till att omfatta genomförande av åtgärder inom ramen för integreringsstrategin. För att underlätta övervakning och genomförande kommer det också att vara nödvändigt att utveckla lämpliga indikatorer.

Att öka medvetenheten. Det finns en ökad medvetenhet om behovet av att anta ett ekosystembaserat synsätt för de problem som är förknippade med fiske. De icke-statliga organisationerna har otvivelaktigt spelat en viktig roll för att sprida denna medvetenhet. Det finns emellertid ett tydligt krav på att dra fördel av den nuvarande trenden och förbättra förståelsen hos och följaktligen samarbetet mellan alla intressenter. Det är också av grundläggande betydelse att alla intressenter, i synnerhet fiskeindustrin, blir medveten om att integrering inte nödvändigtvis innebär att skyddet av biologisk mångfald prioriteras framför fiskeexploatering utan i stället att båda behoven förenas i syfte att nå en hållbar exploatering.

Ekonomiska och sociala konsekvenser. Det råder inget tvivel om att integreringen kommer att få ekonomiska och sociala konsekvenser. Det är viktigt att förstå dessa för att kunna minimera deras eventuella negativa effekter eller ta itu med deras konsekvenser vilket kräver ytterligare analys av fiskeindustrins ekonomiska struktur, inbegripet transfereringar från regeringen och följderna av dessa.

Goda styrelseformer. Goda styrelseformer är en allmän fråga som påverkar all gemenskapspolitik. Förbättrade styrelseformer kan innebära en institutionell och funktionell förändring av beslutsprocessen för att öka effektiviteten i förvaltningen. Detta innebär i) ökat deltagande från intressenter, inbegripet regionala eller lokala myndigheter, arbetsmarknadens parter inom sektorn och alla grupper i samhället som är intresserade av det marina ekosystemet ii) en decentralisering av fiskerier och miljöförvaltning till förmån för ett regionalt tillvägagångssätt, inom de gränser som fastställts i fördraget och iii) strukturella och funktionella anpassningar för att säkerställa ett närmare samarbete mellan miljö- och fiskeexpertis i alla stadier av beslutsprocessen. Dessutom kräver en förbättrad styrelseform ett beslutsfattande öppet för insyn. Alla intressenter bör ha den information som är tillgänglig så att de kan spela sin roll i beslutsprocessen och i synnerhet så att de kan genomföra miljöintegreringen såsom beskrivs i det system med indikatorer som skildras i stora drag i punkt 6 nedan. Denna fråga behandlas närmare i grönboken om den framtida gemensamma fiskeripolitiken [9], med betoning på decentraliseringens möjligheter och konsekvenser.

[9] KOM(2000) xxx. Dokument som förbereds.

Institutionella och funktionella aspekter. Parallellt med rådets integrationsprocess arbetar kommissionen för närvarande med miljöintegrationen i kommissionens beslutsfattande. Den grundläggande idén är antagandet av en uppförandekod för god miljöintegration som täcker viktiga områden som öppenhet, ansvarsskyldighet, miljökonsekvensbedömning, att intressenterna blir involverade på ett tidigt stadium och uppföljning. Liknande processer i andra gemenskapsinstitutioner skulle i hög grad bidra till att en fullständig integration i beslutsprocessen uppnås inom den gemensamma fiskeripolitiken.

4.2. Bevarande av marina ekosystem

Bevarande av marina ekosystem bör vara centralt för en miljöintegrerad politik för fiskerier. Åtgärder bör vidtas för att bevara och, där så är möjligt, återskapa kommersiella fiskebestånd och icke-kommersiella biota och livsmiljöer, men även med vederbörlig hänsyn till konsekvenserna för hela ekosystemet för att återställa deras funktionalitet och produktivitet när dessa har skadats. På liknande sätt och på samma villkor bör åtgärder för att undanröja hoten ta hänsyn till dess konsekvenser för fiskerier och ekosystemets produktivitet i ett större sammanhang där icke-kommersiella biota eller livsmiljöer hotas.

Analyser av fiskeriernas effekter på det marina ekosystemet har presenterats i de tidigare meddelandena KOM(1999)363 om fiskeförvaltning och bevarande av naturen i havsmiljö samt de kommande åtgärdsplanerna för biologisk mångfald för olika strategiområden inbegripet den gemensamma fiskeripolitiken. Den sistnämnda sammanfattar också den förvaltningsåtgärd som krävs. Genomförande av åtgärdsplanen för biologisk mångfald i fiskerinäringen är det grundläggande kravet för att uppnå integrering inom området för bevarande av ekosystem. Dessutom kommer ett fullständigt genomförande av FAO:s uppförandekodex för ansvarsfullt fiske också att vara ett betydelsefullt bidrag till detta mål.

Utöver dessa åtgärder och inom ramen för FAO:s uppförandekodex skulle det vara nödvändigt att genomföra den internationella handlingsplanen för förvaltningen av fiskekapaciteten, den internationella handlingsplanen för bevarande och förvaltning av hajar och den internationella handlingsplann för att minska bifångsten av sjöfågel med långrev.

I en del gemenskapsinstrument för naturskydd fastställs redan ett strängt skydd av vissa havsresurser och vissa livsmiljöer som är väsentliga för att upprätthålla en god bevarandestatus för hotade arter ("Livsmiljö"- och "Fågel"-direktiven). Att utse och förvalta havszoner som utgör en del av nätet Natura 2000 innebär en unik möjlighet att visa hur kommersiellt fiske kan fortsätta inom skyddade områden under förutsättning att det sker i enlighet med bevarandekraven. Inom ramen för skyddet av havsbiota förutom kommersiella fiskebestånd förtjänar fallet med marina däggdjur, och i synnerhet delfiner och tumlare, särskild uppmärksamhet. Alla studier pekar på risken för att bifångsten av dessa arter håller på att nå nivåer som kan göra en del populationer ohållbara även om olika fiskemetoders relativa bidrag till denna bifångst och den geografiska och tidsmässiga omfattningen av denna företeelse ännu inte kan fastställas. Det är nödvändigt med ytterligare medverkan från fiskarna för att förbättra dessa kunskapsområden.

Dessutom förtjänar en del livsmiljöer som inte särskilt nämns i direktivet om livsmiljö, såsom vissa djuphavslivsmiljöer, särskild uppmärksamhet pga. nyligen uppkomna hot från fiskeverksamhet.

Gemenskapen har behörigheten och därför skyldigheten att genomföra de åtgärder som krävs då dessa innebär reglering av fiskeverksamheten. Då ett val kan göras mellan frivilliga och rättsligt bindande instrument bör de senare föredras när känsliga arter hotas.

4.3. Forskning

Fiskerivetenskapen har traditionellt varit mycket specialiserad, särskilt inom området beståndsuppskattning, men den saknar den breda överblick som krävs på grund av de komplexa problem som förvaltarna möter. I motsats till detta har ekosystemkunskap ofta bidragit med en omfattande bakgrund till problemen men den har inte visat en sådan specialiseringsgrad som krävs, särskilt när det gäller att bedöma antal. Det är tydligt att det finns ett behov av att minska gapet mellan dessa områden och de flesta organ för marint fiske (t.ex. ICES [10]) tar nu steg i denna riktning.

[10] Internationella rådet för havsforskning, som är en viktig källa för vetenskapligt råd för fiskeförvaltare.

Å ena sidan bör fiskerivetenskapen inte endast genomföra mera komplexa uppskattningar av olika bestånd som motsvarar fiskeriverksamhetens komplexitet utan även anta ett tvärvetenskapligt tillvägagångssätt som särskilt inbegriper sociala och ekonomiska studier. Å andra sidan bör den marina ekologin fokusera på de operativa aspekterna, särskilt utvecklingen av indikatorer som riktlinjer för komplexa processer som vanligtvis är svåra att förstå och övervaka. Indikatorer på ekosystemens funktion och produktivitet kommer att vara särskilt användbara för att formulera mål för återställande av ekosystem.

Dessa två aspekter på havsforskning måste också närma sig varandra i den rådgivande processen. Att få tillfredsställande vetenskapliga råd om den ekonomiska användningen av marina ekosystem och om dess konsekvenser kommer att kräva god expertis om fiskerier/ekosystem i de rådgivande organen och en ständig dialog mellan dessa och förvaltarna, i synnerhet för den noggranna formuleringen av frågorna och för att säkerställa konkreta svar.

En kombination av expertis inom fiske och ekosystem har redan planerats av ICES och liknande fiskeriforskningsorgan, som t.ex. kommissionens vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommitté för fiskerinäringen (STECF), NAFO:s (Fiskeriorganisationen för Nordatlantens västra del) vetenskapliga kommitté eller Ständiga kommittén för forskning och statistik (SCRS) inom Internationella kommissionen för bevarandet av tonfiskbestånden i Atlanten (ICCAT). Gemenskapen bör ge institutionellt och finansiellt stöd till forskare för att garantera att den grundläggande forskning som de nationella forskningscentren svarar för bedrivs på ett tillfredsställande sätt.

I förordning (EG) nr 1543/2000 om upprättande av en gemenskapsram för insamling och förvaltning av uppgifter av grundläggande betydelse för den gemensamma fiskeripolitiken [11] och därmed förbunden sekundärlagstiftning fastställs ramen för att samla in fiskerirelaterade uppgifter som är användbara för fiskeriforskning. Miljöuppgifter planeras att inkluderas i systemet år 2003. Detta innebär att minimikrav för insamling av grundläggande miljöuppgifter under tiden bör ges rättsligt och finansiellt stöd. Samtidigt bör kommissionen omdirigera de nuvarande studierna mot en bättre förståelse av sådana för närvarande kontroversiella frågor som fiskeredskapens inverkan på icke-målbiota och på havsbotten. Det återstår mycket arbete att göra när det gäller utvecklingen av en operativ ram för att tillämpa försiktighetsprincipen för bevarande av alla biota som sannolikt kommer att påverkas av mänsklig verksamhet, som fiske. Detta kräver att studier om denna fråga finansieras och att det skapas en rättslig ram för att underlätta och belöna och, där så är möjligt, samarbeta med fiskeindustrin.

[11] EGT L 176, 15.07.2000, s. 1.

4.4. Strukturpolitik

Strukturincitamentens roll. Flera analyser har nyligen genomförts i internationella organisationer som OECD, FAO, WTO och UNEP om bidrag till fiskerisektorn och deras sannolika inverkan på exploateringsnivån. Även om de inte ännu har kommit med någon detaljerad och definitiv prognos och det fortfarande finns meningsskiljaktigheter om hur de olika stöden bör klassificeras, är det nu möjligt att särskilja vissa typer av stöd som tydligt är oförenliga med en hållbar exploatering från de stöd som bidrar till positiva bevarandeeffekter. På kort sikt bör de "skadliga" bidragen tas bort och gradvis omvandlas till fonder för att finansiera positiva åtgärder.

Anpassning av flottorna till de marina ekosystemen. Inom målet om en total minskning av fisketrycket bör flottorna anpassas så att deras fiskekapacitet överensstämmer med en hållbar användning av de marina ekosystemen. Samtidigt som hänsyn tas till målen för ekonomisk effektivitet och sysselsättning bör flottorna struktureras på ett sådant sätt så att deras inverkan på ekosystemen minskas. Som en riktlinje skulle följande kännetecken kunna beaktas:

-Aktiviteter som lätt kan kontrolleras.

-Målgruppen skall omfatta ett begränsat antal fiskarter.

-Inom målgrupperna skall man särskilja på storlek.

-Begränsad eller ingen dödlighet på andra biota, inbegripet djur och växter som saknar kommersiellt värde.

-Begränsad eller ingen skada på den fysiska miljön.

-Begränsat eller inget avfall som t.ex. ej uppätet bete.

-Utrustning och fästanordningar som inte lätt förloras i havet.

-Energieffektivitet vad gäller bränsleförbrukning.

Andra strukturella åtgärder som finansieras i enlighet med FFU [12]. I förordning (EG) nr 2792/1999 ges tillkännagivanden om hur medel kan investeras i metoder som ökar värdet av miljöintegreringen, som t.ex. följande:

[12] Fonden för fiskets utveckling (Financial Instrument for Fisheries Guidance).

-Kapitalinvesteringar på fast eller flyttbar utrustning för skydd och utveckling av de akvatiska resurserna, förutom utsättning (artikel 13).

-Främjande av produkter som framställts på ett miljövänligt sätt (artikel 14).

-Kortsiktiga åtgärder av kollektivt intresse som syftar till att uppnå målen för den gemensamma fiskeripolitiken (artikel 15).

-Studier, pilot- och demonstrationsprojekt, åtgärder för utbildning, experimentellt fiske, etc. (artikel 17).

Det föreslås att både medlemsstaterna och kommissionen samarbetar inom ramen för det partnerskap som fastställs i artikel 8 i förordning (EG) nr 1260/99 om allmänna bestämmelser för strukturfonderna [13] för att ge särskilt stöd och uppmuntra denna typ av verksamhet.

[13] EGT L 161, 26.06.1999, s. 1.

4.5. Tillvägagångssätt efter fångst. Marknads- och handelspolitik

Eftersom marknaden är gränssnittet mellan konsumenten och resursen kan den spela en betydelsefull roll när det gäller att uppmuntra till ansvariga produktionsmetoder. Att maximera den ekonomiska vinsten av fiskeverksamheten genom marknadsförvaltningsstrategier har en direkt inverkan på avkastningen och således på produktionen. Med andra ord påverkar marknadsbeteende och handelspolitik tillgången. Marknadsförvaltningen bör ytterligare utvecklas för att stimulera till bättre fiskemetoder.

Ministerrådet kom 1999 överens om en betydande revidering av den gemensamma organisationen av marknaden för fiskeriprodukter som har skapat incitament för att minimera resursslöseriet, för att förbättra balansen mellan tillgång och efterfrågan och tillhandahålla mer information om de fiskeriprodukter som är till salu. Finansiellt stöd används för att stimulera till en bättre planering av fiskeverksamheten, att försöka hitta nya marknader och till att inrätta nya typer av producentorganisationer som bättre passar en mer integrerad gemenskapsmarknad.

Den reformerade organisationen av marknaden uppmuntrar fiskare att spela en mer aktiv förebyggande roll för att förvalta tillgången till marknaden i stället för att endast ingripa "efter händelsen" genom att ta tillbaka osålda produkter. Producentorganisationernas roll har stärkts och de får större ansvar för att uppnå en mer effektiv förvaltning av resurser genom att öka den ekonomiska avkastningen samtidigt som "kapplöpningen efter fisk" minskar. De nya obligatoriska operativa programmen är utformade för att uppmuntra dessa organisationer att förvalta sina medlemmars fångster och för att vidta åtgärder för att undvika tillbakadraganden.

Den gemensamma organisationen av marknaden inbegriper interventionsmekanismer för att rätta till de extrema effekterna av obalanser mellan tillgång och efterfrågan. Den reformerade organisationen av marknaden har ändrat strategins betoning, genom att minska stödet för slutliga tillbakadragningar och öka stödet för att stabilisera och lagra produkterna för senare försäljning. Detta kommer också att öka avkastningen och samtidigt minska incitamentet att bara eftersträva största möjliga fångstkvantitet.

I de förordningar där priserna fastställs tillhandahålls mindre interventionsstöd för fisk av mindre storlek jämfört med större kategorier för att hindra att de fångas. På liknande sätt har stöd inte beviljats för produkter av lägre kvalitet (färskhetskategori "B") sedan januari 2000. Dessa två åtgärder stödjer marknaden för fisk av större och bättre kvalitet, och således främjas bättre metoder för hantering och bevarande.

En viktig del av den reformerade gemensamma organisationen av marknaden är det nya märkeskrav vid försäljningen i detaljhandelsledet, som, från den 1 januari 2002, kommer att förbättra produktens spårbarhet och därigenom minska fusket vad gäller den sålda produktens ursprung och beskaffenhet. Handelsbeteckningen, produktionsmetoden (vattenbruk eller vilt fångad) och fångstområdet kommer att märkas på alla produkter som säljs till slutkonsumenten. Detta kommer att öka insynen i marknadstransaktionerna och, tack vare en ökad medvetenhet hos detaljhandlare och konsumenter, kan det förbättra fiskeprodukternas kvalitet.

Miljömärkning eller utfärdandet av certifikat för produkter som kommer från fiskerier som förvaltas på ett hållbart sätt eller produkter som fångas och bearbetas med ekologiskt sunda metoder, avser att skapa ett efterfrågestyrt incitament för att påverka förvaltarnas och producenternas beteende. Även om effekten av miljömärkning för att säkerställa ett ekologiskt sunt fiske och bearbetning inte är väl fastställd kan en sådan märkning vara ett komplement till de offentliga myndigheternas förvaltningsåtgärder och kan på så sätt bidra till en förbättrad effektivitet. De offentliga myndigheternas roll vad gäller miljömärkning bör vara att säkerställa en rättvis konkurrens och objektiv information till konsumenten. I detta syfte håller kommissionen på att ta fram ett meddelande om de potentiella fördelarna och svårigheterna med miljö-märken för fiskeriprodukter och vilken lämplig roll som de offentliga myndigheterna skall ha i förhållande till dessa. Kommissionen kommer att undersöka behovet av en rättslig ram för frivillig miljömärkning för att säkerställa de lämpliga bedömningskriterierna, en självständig efterlevnadskontroll och korrekt information till konsumenten. Konsekvenserna av att fastställa de bedömningskriterier som skall användas av miljömärkningsprogram kommer också att beaktas.

Handelsåtgärder till stöd för miljön, som t.ex. restriktioner av importen av fiskeprodukter som inte överensstämmer med internationella regler som syftar till deras skydd, används i ökande grad på internationell nivå. Som regel genomförs dessa regler av gemenskapen inom ramen för multilaterala organisationer som arbetar med miljön (t.ex. CITES) eller en hållbar exploatering av fiskeriresurser (t.ex. ICCAT). Vad gäller det senare anses det att dessa handelsåtgärder bidrar till att säkerställa hållbara fiskerimetoder, särskilt sådana som används på fartyg med bekvämlighetsflagg. De främjar också att gemenskapens fiskare, som kan känna att de är ensamma om att bära bördan av att efterleva bevarandereglerna, i större utsträckning följer lagstiftningen.

WTO-reglerna tillåter medlemsstaterna att anta och kontrollera efterlevnaden av handelsåtgärder som är utformade för att skydda uttömliga naturresurser. Åtgärderna får emellertid inte tillämpas på ett sätt som innebär "godtycklig eller oberättigad diskriminering (...) eller en förtäckt begränsning av den internationella handeln".

Gemenskapen föredrar genomgående samarbete mellan de berörda parterna och multilaterala tillvägagångssätt vid inrättandet och tillämpningen av handelsåtgärder till stöd för miljömål på fiskeriområdet. Arbete inom detta område utförs inom WTO:s kommitté om handel och miljö. Gemenskapen bör spela en ledande roll som rättfärdigas av dess betydande deltagande i den internationella handeln, när det gäller att främja användningen av handelsinstrument för att uppmuntra hållbara fiskerimetoder.

4.6. Fisket i det internationella sammanhanget

Marina ekosystem kan endast till fullo skyddas och utnyttjas på ett hållbart sätt om självständiga beslut kompletteras med internationellt samarbete i vilket även miljöhänsyn integreras. Även om vissa regionala fiskeriorganisationer har uppnått en hög integrationsnivå måste andra fortfarande utveckla en ekosystembaserad inställning. I stället för att bara följa initiativ som tagits av andra parter till dessa avtal bör gemenskapen spela en ledande roll för att främja miljöintegreringen. Där så är möjligt bör de mål och principer som antagits för den gemensamma fiskeripolitiken överföras till internationella fora. På samma sätt där samarbete inrättas inom ramen för bilaterala eller multilaterala avtal (t.ex. förvaltningen av Nordsjöfisket) bör det vara gemenskapen som är först med att kräva miljömål.

Där endast medlemsstater är parter till multilaterala organisationer som främjar åtgärder för att skydda miljön och som kan ha en betydelse för fiskeverksamheten bör kommissionen samordna medlemsstaternas deltagande och ta de steg som är nödvändiga för att genomföra dessa rekommendationer på gemenskapsnivå.

Det hävdas att gemenskapsflottan delvis är ansvarig för överexploateringen av fiskevattnen i en del tredje länder. Även om de yttersta anledningarna till misskötseln av många av dessa fiskerier kan ligga utanför gemenskapens kontroll är det tydligt att gemenskapen bör sträva efter att säkerställa att dess flottor inte bidrar till överexploatering av de marina ekosystemen någonstans i världen. Arbetet för att uppnå detta mål utgör en del av integrationsstrategin för politiken för ekonomiskt samarbete och utveckling som kommissionen förespråkar i sitt senaste meddelande till rådet och Europaparlamentet [14]. Det är tydligt att det finns ett åtagande för att utveckla en samordning mellan fiskeriavtal och politiken för ekonomiskt samarbete och utveckling. Men mera bör göras. Fiskeriavtal bör endast ingås om det råder ett hälsosamt tillstånd för fiskeresurserna, vilket fastställs på grundval av relevant vetenskaplig information, om miljövänliga fiskemetoder används (se 4.2 ovan), samt om det tredje landet har tillräcklig förvaltning för att upprätthålla skyddslagstiftning.

[14] KOM(2000) 264.

En strategi inom ramen för fiskeriavtal bör även ta hänsyn till åtgärder som att styra ersättningen för fiskerättigheter för att stödja tredje ländernas kapacitet att utveckla en ekosystemorienterad fiskeriförvaltning med hänsyn till deras ekonomiska och sociala behov.

4.7. Vattenbruk

I åtgärdsplanen för biologisk mångfald i fiskerinäringen fastställs särskilda åtgärder för att säkerställa miljöintegreringen i detta område, särskilt inom området för skydd mot föroreningar (inbegripet genetisk förorening), spridning av sjukdomar och parasiter, eutrofiering och forskningsstudier på ett antal specifika ämnesområden. En effektiv metod för att säkerställa genomförande av dessa åtgärder skulle vara att främja och uppmuntra, även med finansiella medel, tillämpningen av uppförandekodexen för europeiskt vattenbruk som antogs av Federationen för europeiska vattenbruksproducenter i juli 2000.

Eftersom storleken på odlad fisk som går att sälja inte grundas på bevarandekrav, vilket är fallet för vildlevande fisk, finns det risk för konflikter där odlad och vildlevande fisk av samma art förekommer samtidigt på marknaden. Om odlad fisk säljs i storlekar som ligger under den landningsstorlek som antagits för vildlevande fisk kan detta stimulera efterfrågan på denna produkt och hindra genomförandet av regler om en minsta landningsstorlek för vildlevande fisk. Av denna anledning föreskrivs i gemenskapsreglerna i enlighet med den gemensamma organisationen av marknaden för fiskerier och vattenbruksprodukter nu särskild märkning av fiskeprodukter som anger deras ursprung och produktionsmetod (odlad eller vildlevande fisk) tillsammans med ett system för att garantera fiskeprodukternas spårbarhet hela vägen från ursprunget till konsumenten.

4.8. Miljöförändringarnas inverkan på fisket

Förutom fiskets kända eller misstänkta effekter på det marina ekosystemet, är det allmänt erkänt att förändringar i det marina ekosystemet som orsakas av föroreningar och klimatförändring, eutrofiering, införandet av främmande arter osv. kan ha en betydande inverkan på fisket, för att inte nämna den betydelse som vattenkvalitet har för vattenbruk. Där dessa antropogena förändringar i ekosystemen leder till en minskning av fiskemöjligheterna verkar det rimligt att fiskebranschen bör kräva en bättre miljöpolicy inom området vattenskydd. Effekterna av dessa förändringar på fiskebestånden varierar från en minskad fruktbarhet och överlevnad för larver till ökad dödlighet p.g.a. gifter. Man kan se indirekta effekter efter förstörelse av livsmiljöer (t.ex. byggandet av dammar i laxfloder och syrebrist nära botten p.g.a. eutrofiering).

Dessutom kan vissa sorters föroreningar ha betydelsefulla effekter på fiskens kvalitet som föda, både som livsmedel och foder till boskap, fjäderfän eller fiskeodlingar. I samtliga fall kan detta utgöra ett hot mot människors hälsa och följaktligen för fiskebranschen själv som av hälsoskäl inte kommer att tillåtas att landa fisk.

Det är svårt att bedöma de medellånga och långsiktiga effekterna av föroreningar eller klimatförändringen på ekosystemets produktivitet och under dessa förhållanden är det nästan omöjligt att fastställa någon ansvarsskyldighet. Det är tydligt att det finns ett behov av att utveckla forskningen inom detta område.

5. Kalendarium över aktiviteter

På grundval av de idéer som beskrivs i detta dokument förväntas att rådet (fiske) kommer att anta en integreringsstrategi under våren 2001 som skall läggas fram under toppmötet i Göteborg.

En integreringsstrategi som baseras på de idéer som beskrivs i detta dokument skulle i stort kunna genomföras inom ramen för den nuvarande gemensamma fiskeripolitiken, i synnerhet genom tillämpning av försiktighetsprincipen. För att den skall få optimal effekt måste man kanske dock vänta på reformen av den gemensamma fiskeripolitiken som skall ske under slutet av 2002 och som kommer att inbegripa en förbättrad rättslig grund, särskilt avseende vissa övergripande aspekter av strategin som t.ex. decentralisering, integrerad förvaltning av kustområden och förbättrad kontroll och genomförande. Till dess kan genomförandet av den föreslagna förvaltningsåtgärden på andra områden gradvis genomföras. Det förväntas att all viktig lagstiftning kommer att gälla fullt ut i slutet av 2003.

6. Övervakning. Prestandaindikatorer och periodisk rapportering

För att övervaka utvecklingen av integreringsstrategin behövs indikatorer. Indikatorer är ett verktyg med vilka man på ett enkelt sätt kan visa komplexa processer och de kan användas för att övervaka och bedöma integreringsstrategins prestanda. För att vara användbara bör de inkluderas i en begreppsmässig ram som gör det möjligt att förstå deras enskilda värde inom ramen för hela systemet. Ett omfattande arbete har utförts gällande utvärdering och indikatorer i flera internationella förvaltningsrelaterade organ, såsom FAO, OECD och Europeiska miljöbyrån (EMB). Dessa organ föreslår ramar där drivkrafterna, inverkan och reaktionen tydligt identifieras. Bland dessa håller DPSIR-ramen [15] på att bli allmänt accepterad. Arbetet inom detta område bör bedrivas för att definiera en operativ ram som är anpassad till fiskeriområdet och miljön.

[15] Driving forces, Pressure, State, Impact and Response. Se t.ex. "Environmental Indicators: Typology and Overview". EEA Technical Report No 25.

Som en utgångspunkt för arbetet skulle ramen kunna bestå av en två-dimensionell uppställning i vilken drivkrafterna, påverkan, tillstånd, inverkan och reaktion presenteras för vissa viktiga delar av systemet, som t.ex. ekosystemet, fiskesektorn (inbegripet därmed förknippade föregående och efterföljande industribranscher), konsumenter, fiskeriforskning och förvaltare. I tabellen i bilagan anges hur indikatorerna bör struktureras. Vid val av indikatorer är det också möjligt - och vanligtvis önskvärt - att lägga till en tredje, geografisk dimension till ramen. Till exempel kanske en indikator över inverkan på konsumenterna i norra Europa inte fungerar lika bra för ett medelhavsland.

Till exempel bör organ som EMB, ICES, Gemensamma forskningscentret (GFC) och Eurostat delta i arbetet gällande indikatorer. Kommissionen avser att kontakta dessa institutioner och undersöka en arbetsmetod för att säkerställa att lämpliga svar kan fås inom en rimlig tidsram och till ett rimligt pris. Kommissionen kommer också i förekommande fall att kontakta nationella forskningskontor för att se till att det grundläggande arbetet görs.

Övervakningen innebär att grundläggande data avseende indikatorerna skall samlas in och att det skall tas fram värden för dessa. Dessutom skall det regelbundet utarbetas rapporter som skall läggas fram för förvaltarna och som skall finnas tillgängliga för alla berörda parter. Periodisk rapportering, som eventuellt börjar i slutet av 2003, utgör en strategisk del av integreringsprocessen. Flera av de första faserna i övervakningen kan organiseras av medlemsstaterna, i synnerhet insamlingen av grundläggande data, men när det gäller att integrera informationen på fiskerinivå, ekosystemnivå och samhällsgruppsnivå etc. bör särskilda multinationella fora skapas. Regionala organisationer, såsom beskrivs i punkt 3, skulle kunna hjälpa till.

Vad periodisk rapportering beträffar skulle det kunna vara tänkbart att kommissionen i slutet av 2003 regelbundet börjar rapportera till rådet hur tillämpningen av strategin utvecklas, grundat på ovannämnda eller andra indikatorer och på annan användbar bedömning. Dessa rapporter bör göras tillgängliga för alla intressenter.

Slutligen kan var och en av ovannämnda indikatorer analyseras ytterligare genom att det fastställs riktmärken, gränsvärden eller s.k. trigger values (ung. "utlösande värden") som skall användas som en referens. En jämförelse av de faktiska värdena med referensvärdena skulle hjälpa till att bestämma förvaltningsåtgärderna. Ett typiskt exempel är användningen av referensvärden baserade på försiktighetsprincipen för förvaltning såsom det beskrivs i det nyligen framlagda meddelandet från kommissionen till rådet om tillämpning av försiktighetsprincipen och fleråriga förfaranden för fastställandet av TAC [16].

[16] KOM(2000) 803.

7. Revideringsförfarande

Goda indikatorer inom ett övervakningssystem bör leda till att man kan få en bra uppfattning om den utveckling som skett. Eftersom konkreta resultat inte förväntas förrän i slutet av 2005 kan den årliga utvärderingen fungera som en vägledning för att anpassa tillämpningen och genomförandet av relevanta åtgärder men inte nödvändigtvis leda till förändringar av själva strategin om inte händelser som kräver brådskande åtgärder inträffar. I vilket fall som helst skulle det vara klokt att planera för en långtgående utvärdering av förfarandet efter halva tiden, till exempel i slutet av 2005. Vid denna tidpunkt skulle kommissionen kunna föreslå rådet att anpassa strategin om så behövs.

8. Slutsatser

Målen för integreringsstrategin bör vara att den gemensamma fiskeripolitiken - som ett led i den hållbara utvecklingen - skall bidra till att uppfylla miljömålen för vattenmiljön.

På motsvarande sätt är det tänkt att miljöpolitiken skall bidra till att uppfylla målen för den gemensamma fiskeripolitiken, särskilt en hållbar användning av naturresurser på villkor som är ekonomiskt och socialt acceptabla för sektorn.

Integrering bör även innebära att fiskeripolitiken övertar miljöpolitikens principer, nämligen försiktighetsprincipen, prioriteringen av förebyggande åtgärder, behovet av att hejda miljöförstöring vid källan och principen att förorenaren skall betala.

En första och grundläggande del av miljöintegreringen i fiskerier är en attitydförändring hos förvaltningen genom antagandet av ett ekosystem-baserat tillvägagångssätt för fiskeriförvaltning. Även om den vetenskapliga kunskapen inte gör det möjligt att perfekt förstå vatten-ekosystemen och hur dessa förändras genom den mänskliga verksamheten, bör förvaltningsåtgärder antas på grundval av en noggrann tillämpning av försiktighetsprincipen. Det ekosystembaserade tillvägagångssättet kommer att utvecklas ytterligare genom att kunskapen om de marina ekosystemens struktur och hur de fungerar förbättras. Detta bör vara en långsiktig prioritet för den marina forskningen.

När fiskeriförvaltarna antar det ekosystembaserade tillvägagångssättet bör de, inom ramen för ett beslutsförfarande som medger insyn, sträva efter att vidta åtgärder som antingen med en gång eller inom en rimlig tidsperiod ger både ekosystemfördelar och socioekonomiska fördelar eller åtminstone ger så små negativa effekter både för miljön och fiskerisektorn som möjligt.

Då miljöpolitikens principer skall antas kommer det att krävas omfattande samråd för att fiskeriförvaltningen skall kunna förvissa sig om följderna av en fullständig tillämpning av dessa principer.

De särskilda förvaltningsåtgärderna för att uppnå miljöintegrering bör omfatta alla aspekter av fiskeriförvaltning. Den kommande reformen av den gemensamma fiskeripolitiken gör det möjligt att stärka den rättsliga ramen så att de särskilda förvaltningsåtgärderna kan genomföras lättare. De grundläggande förvaltningsåtgärderna finns i kommissionens meddelande om fiskeriförvaltning och bevarande av naturen i havsmiljö (KOM(1999) 803) och i den kommande åtgärdsplanen för biologisk mångfald i fiskerinäringen, och dessa bör förstärkas och kompletteras genom särskilda åtgärder inom den gemensamma fiskeripolitikens alla områden enligt beskrivningen i punkt 4 i detta meddelande.

För att övervaka integreringsprocessens utveckling bör ett system av indikatorer utvecklas inom en DPSIR-ram. Indikatorer bör användas som underlag för ett system med periodisk rapportering som börjar i slutet av 2003 och som är öppet för alla intresserade parter. En revidering av strategin kan möjligtvis ske i slutet av 2005.

Förutom fiskets effekter på de marina ekosystemen konstateras det att fisket även kan påverkas av annan antropogen verksamhet som kan ha sidoeffekter på fiskets ekonomiska framgång samt konsekvenser för den människors hälsa. Forskning inom detta område bör främjas.

BILAGA

Beskrivning av eventuella prestandaindikatorer

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

(*) För nyckelbiota