Utkast Gemensam rapport om sysselsättningen 2001 [SEC (2001) 1398]

(framlagd av kommissionen)

INLEDNING

I avdelning VIII i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen anges principerna och förfarandena för att utveckla en samordnad strategi för sysselsättningen. I artikel 128 anges särskilt stegen för att utforma en sådan strategi, vilket inbegriper årliga riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik, rekommendationer till medlemsstaterna och en gemensam rapport från rådet och kommissionen till Europeiska rådet om sysselsättningsläget i gemenskapen och genomförandet av riktlinjerna. Varje medlemsstat skall lämna rådet och kommissionen en årsrapport om de viktigaste åtgärder som den har vidtagit för att genomföra sin sysselsättningspolitik mot bakgrund av riktlinjerna för sysselsättningen. Den europeiska sysselsättningsstrategin, som har utformats enligt ovannämnda institutionella ramar, utgör ett viktigt bidrag till den mer övergripande politiska dagordning för Europeiska unionen som fastställdes vid toppmötet i Lissabon våren 2000, och som sedan har bekräftats vid Europeiska rådets möten i Nice och Stockholm.

I denna gemensamma rapport ges en överblick över sysselsättningsläget och en politisk bedömning av de framsteg som medlemsstaterna har gjort i genomförandet av 2001 års riktlinjer för sysselsättningen [1] samt belyses de utmaningar som återstår för medlemsstaterna.

[1] Rådets beslut om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik 2001 (2001/63/EG), EGT L 22, 22.1.2001.

Rapporten innehåller dels en analys av de framsteg som gjorts runt om i EU när det gäller de viktigaste överenskomna målen och riktlinjerna, dels en kort översikt för varje medlemsstat. Analysen grundar sig på gemensamma nyckelindikatorer och sammanfattas i bilagorna.

En mer detaljerad analys av den senare tidens utveckling vad gäller varje riktlinje och medlemsstat ges i ett stöddokument från kommissionen [2].

[2] SEK(2001)1398.

De båda rapporterna ligger till grund för de båda andra delarna i sysselsättningspaketet, nämligen de sysselsättningspolitiska rekommendationerna och riktlinjerna för 2002 [3].

[3] KOM(2001)512 slutlig och KOM(2001)511 slutlig.

INNEHÅLL

INLEDNING

Sammanfattning

1. Den politiska och ekonomiska bakgrunden

2. Genomförande av 2001 års riktlinjer och rekommendationer för sysselsättningen: Bedömning av resultat och politiska insatser runt om i Europeiska unionen

2.1. Den allmänna politiska ramen: Att återspegla de övergripande målen för 2001 års riktlinjer

2.2. Bedömning av de framsteg som gjorts i fråga om de fyra pelarna i 2001 års riktlinjer

2.2.1. Anställbarhet

2.2.2. Företagaranda

2.2.3. Anpassningsförmåga

2.2.4. Jämställdhet

3. Genomförande av 2001 års riktlinjer och rekommendationer för sysselsättningen: Bedömning av resultat och politiska åtgärder i varje medlemsstat

BELGIEN

DANMARK

TYSKLAND

GREKLAND

SPANIEN

FRANKRIKE

IRLAND

ITALIEN

LUXEMBURG

NEDERLÄNDERNA

ÖSTERRIKE

PORTUGAL

FINLAND

SVERIGE

FÖRENADE KUNGARIKET

4. Vägen framåt

Bilaga 1: Översikt över 2001 års nyckelindikatorer

Bilaga 2: Översikt över de gemensamma indikatorerna för förebyggande och aktivering för 2000

Sammanfattning

Den europeiska sysselsättningsstrategin utgör ett viktigt bidrag till den mer övergripande politiska dagordning för Europeiska unionen som fastställdes vid toppmötet i Lissabon våren 2000, och som sedan har bekräftats vid Europeiska rådets möten i Nice och Stockholm. I linje med den allmänna ekonomiska utvecklingen utvecklades sysselsättningen exceptionellt väl under 2000. En tillväxt på 3,3 procent och en produktivitetsökning på 1,6 procent åtföljdes av 3 miljoner nya arbetstillfällen och en arbetslöshet som sjönk till 8,3 procent, vilket ligger nära den nivå som rådde i början av 1990-talet. Samtidigt blev resultaten av de strukturella reformerna på Europas arbetsmarknader tydliga framför allt vad gäller en mer sysselsättnings intensiv tillväxt, en starkare sysselsättningsutveckling inom högteknologiska och kunskapsintensiva sektorer - vilket återspeglar omvandlingen till en kunskapsbaserad ekonomi - och ett stort inflöde av kvinnor till arbetsmarknaden. Betydande strukturella svagheter återstår dock framför allt vad gäller en fortsatt betydande arbetslöshet, särskilt när det gäller ungdomar, avsevärda skillnader mellan könen och en låg sysselsättningsintensitet när det gäller äldre personer. Även om det görs framsteg på väg mot de sysselsättningsmål som fastställdes i Lissabon och Stockholm står det klart att man måste genomföra strukturella reformer och den makroekonomiska politik som man kommit överens om enligt de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik särskilt med hänsyn till de mindre gynnsamma utsikterna för ekonomin och sysselsättningen.

Den ökade kvaliteten i de nationella handlingsplanerna för sysselsättningen och det ökade antalet parter som deltar i utarbetandet och uppföljningen av dessa planer återspeglar den bestående styrka som skapats genom den europeiska sysselsättningsstrategin.

Trots dessa uppmuntrande framsteg har de övergripande mål som infördes i 2001 års riktlinjer ännu inte helt införlivats i nationella sysselsättningsstrategier. Ett fåtal medlemsstater har lagt fram en övergripande strategi för hur de tänker bidra till sysselsättningsmålen från Lissabon och Stockholm, och bara de som redan ligger nära eller över de europeiska målen fastställer nationella mål i detta avseende. Målet att höja kvaliteten tas framför allt upp när det gäller utbudet av arbetskraft, medan kvalitet i arbetet bara beaktas i en begränsad omfattning [4]. Det har gjorts klara framsteg när det gäller att utveckla livslångt lärande, som nu är ett etablerat politiskt inslag i hela Europeiska unionen. Övergripande strategier för livslångt lärande finns nu i ungefär hälften av medlemsstaterna, men dessa strategier befinner sig dock ännu i ett tidigt skede av genomförandet. Dessutom finns det i flertalet medlemsstater inte tillräckliga bevis för att det förekommer samordning och synergieffekter mellan berörda ministerier. Få medlemsstater anger mål för ökade investeringar i mänskliga resurser eller för deltagande i fortbildning. För utarbetandet av nationella handlingsplaner för sysselsättningen har man utvecklat samarbetet mellan myndigheter och arbetsmarknadens parter. Arbetsmarknadsparternas specifika bidrag är dock svårt att identifiera med tanke på bristen på tillgänglig information.

[4] Aktuella frågor kring kvalitet i arbetet redovisas i kommissionens meddelande KOM(2001) 313, 20.6.2001.

Steget in ett kunskapsbaserat samhälle - som ligger bakom hela Lissabonstrategin - återspeglas på många sätt i de nationella handlingsplanerna, särskilt i frågor som rör livslångt lärande och företagaranda. När det gäller de fyra pelarna i sysselsättningsstrategin har kombinationen av politiska åtgärder [5] fortfarande sin tyngdpunkt på åtgärder inom ramen för pelaren anställbarhet, följd av pelaren företagaranda. Åtgärderna inom ramen för pelarna anpassningsförmåga och jämställdhet är fortfarande ganska svaga. Strategins regionala och lokala dimension återspeglas bättre, men de regionala klyftorna utgör fortfarande ett allvarligt problem i flera medlemsstater. Det har gjorts betydande framsteg när det gäller att fastställa gemensamma indikatorer, men de måste nu användas effektivare och mer allmänt. Inom ramen för pelaren anställbarhet fullföljer och förstärker medlemsstaterna i allmänhet sina insatser för att förebygga långtidsarbetslöshet. Endast en medlemsstat avviker från målet att minst 20 procent av de arbetslösa skall vara föremål för aktiva arbetsmarknadsåtgärder. Den pågående moderniseringen av de offentliga arbetsförmedlingarna stöder både den förebyggande strategin och mer skräddarsydda åtgärder för att främja återintegrering av långtidsarbetslösa. Man fäster en större vikt vid genomförandet av livslångt lärande, med en bättre täckning av vuxenutbildning än av grundutbildning. Utvecklingen av baskunskaper ger dock ofta anledning till oro. De gemensamma målen för e-lärande i form av Internetuppkoppling av skolor och utbildning av lärare i informations- och kommunikationsteknik tycks i allmänhet vara möjliga att uppnå. Medlemsstaterna ger olika politiska svar, med en huvudbetoning på rörlighet mellan yrken, på arbetskrafts- och kompetensbrister, som fortfarande till stor del begränsar sig till vissa yrken och sektorer. Några få medlemsstater uppvisade dock också mer allmänna rekryteringsproblem under 2000.

[5] När det gäller genomförandet av sysselsättningsriktlinjerna avses med "kombination av politiska åtgärder" balansen mellan de fyra pelarna i riktlinjerna.

Å andra sidan kvarstår allvarliga tvivel vad gäller fem medlemsstaters förmåga att år 2002 uppnå målet att helt genomföra den förebyggande strategi som anges i riktlinjerna när det gäller att ge alla unga och vuxna arbetslösa en ny start innan de hamnar i långtidsarbetslöshet. Att övervaka aktiva åtgärders effektivitet är vanligtvis otillräckligt. Framstegen när det gäller att reformera bidragssystem och incitament tycks ofta vara otillräckliga för att främja deltagande, och samspelet mellan skatte- och bidragssystemen måste uppmärksammas i högre grad. Det saknas en övergripande politisk strategi för ett aktivt åldrande i flertalet medlemsstater, och de åtgärder som vidtagits förblir begränsade i omfattning och verkan. De nationella handlingsplanerna lyckas inte ge en fullständig bild av de åtgärder som vidtagits för att främja svaga gruppers integrering på arbetsmarknaden och för att främja social integration. Bara hälften av medlemsstaterna fastställer nationella mål för att öka sysselsättningsnivån när det gäller personer med funktionshinder, och endast Danmark och Nederländerna fastställer mål för etniska minoriteter. Det krävs ytterligare insatser i alla dessa avseenden för att bidra till den offentliga politikens kvalitet och sunda offentliga finanser.

Inom ramen för pelaren företagaranda fäster medlemsstaterna stor vikt vid att förenkla lagstiftning och administration för nyföretagande och utveckling. Ny informationsteknik används i hög grad för att minska bördan för företag framför allt under igångsättningsskedet. Kampen mot odeklarerat arbete har intensifierats i flera medlemsstater. Den europeiska sysselsättningsstrategins territoriella dimension har utvecklats avsevärt med starkare lokala partnerskap, inbegripet lokala och regionala handlingsplaner för sysselsättningen. Den sociala ekonomin tycks utvecklas snabbare sedan 1999, även om dess potential skulle kunna utnyttjas bättre. Många medlemsstater gör framsteg när det gäller att utveckla mer sysselsättningsfrämjande skattesystem. Framstegen när det gäller att minska skattetrycket på arbete går på det hela taget relativt långsamt, men är större för lågavlönat och lågkvalificerat arbete.

Medlemsstaternas bristande vilja att förenkla reglerna för nyanställning förblir ett hinder för skapandet av sysselsättning som inte uppvägs av de insatser som presenteras i planerna för att förenkla socialförsäkrings- och skattebestämmelser. Med huvudinriktningen på att förbättra näringslivsklimatet tycks man inte i tillräcklig grad betona skapandet av en företagarkultur, vilket skulle kräva ett mer övergripande och strategiskt förhållningssätt som inbegriper flera samordnade åtgärder.

Inom ramen för pelaren anpassningsförmåga har både myndigheter och arbetsmarknadens parter tagit många initiativ som rör frågorna om arbetstid och flexibla arbetsformer. Man har i högre grad uppmärksammat och vidtagit vissa innovativa åtgärder som rör hälsa och säkerhet i arbetet. Arbetsmarknadens parter har medverkat i ett antal initiativ och överenskommelser som rör yrkesutbildning och livslångt lärande, men det saknas en bedömning av deras effekter.

Andra aspekter som rör arbetets organisation och kvalitet i arbetet har fått lite uppmärksamhet. Samarbetet mellan myndigheterna och arbetsmarknadens parter har i allmänhet förbättrats, men föga är känt om arbetsmarknadsparternas insatser för att genomföra åtgärder som rör arbetsorganisation, särskilt som de inte har utnyttjat den möjlighet till oberoende rapportering som riktlinjerna erbjuder. De nationella handlingsplanerna innehåller ringa respons från arbetsmarknadens parter i fråga om målet att ge alla arbetstagare möjlighet att ta del av informationssamhället senast år 2003.

Som en del av åtgärderna inom ramen för pelaren jämställdhet kan man notera framsteg i jämställdhetsarbetet i form av samarbetsmekanismer och bedömningar av jämställdhets aspekter. Frågan om en minskad uppdelning mellan könen har tagits upp i flera medlemsstater, och det finns några goda exempel på innovativa metoder för att minska löneskillnaderna mellan könen. Det har också rapporterats om många intressanta initiativ för att förena familjeliv och yrkesliv.

Det saknas dock en övergripande jämställdhetsstrategi i flertalet medlemsstater, och många av dem har inte fastställt några nationella mål för kvinnors förvärvsfrekvens enligt slutsatserna från Lissabon. Åtgärderna för att minska de bestående stora löneskillnaderna mellan könen är begränsade och det förekommer knappast några nya initiativ för att främja kvinnors delaktighet i beslutsprocessen. Barnomsorgen är fortfarande otillräcklig i många medlemsstater, och det finns ännu inga tydliga strategier när det gäller omsorg för äldre eller andra personer i ekonomisk beroendeställning. På det stora hela verkar det som om många medlemsstater har intagit en "vänta och se"-attityd gentemot initiativ som de gjort inom ramen för tidigare riktlinjer.

Ovanstående bedömning av sysselsättningsresultaten och framstegen i genomförandet av 2001 års riktlinjer samt de mindre gynnsamma ekonomiska utsikterna visar att strukturella arbetsmarknadsreformer bör genomföras på ett målmedvetet sätt. Framför allt bör man utveckla lämpliga politiska åtgärder som grundar sig på samtliga fyra pelare i syfte att öka sysselsättningsnivån. Åtgärderna bör i högre grad återspegla målet att främja kvalitet i arbetet som en faktor för att främja både deltagandet på arbetsmarknaden och en ökad konkurrenskraft. Det krävs en mer kraftfull politik för att ta itu med skillnaderna mellan könen på arbetsmarknaden, särskilt löneskillnaderna. Den äldre arbetskraftens potential bör utnyttjas bättre med mer övergripande strategier för att förebygga förtidspensionering.

Investeringar i mänskliga resurser är en mycket viktig fråga i övergången till en kunskapsbaserad ekonomi och särskilt när det gäller att bemöta arbetskraftsbrist och bristande kompetens. Sysselsättningsstrategins bidrag till kampen mot social utslagning måste definieras tydligare. Regionala skillnader måste åtgärdas, och man bör utnyttja strukturfonderna - särskilt Europeiska socialfonden - bättre för att stödja sysselsättningsstrategin. Slutligen måste arbetsmarknadsparternas bidrag, som är ett grundläggande villkor för strategins framgång, integreras i processen på ett bättre sätt och utvärderas bättre. Arbetet med att utveckla och använda exakta och jämförbara indikatorer måste fortsätta. Detta gäller särskilt indikatorer som kan påvisa de politiska insatsernas kvalitet och effektivitet.

1. Den politiska och ekonomiska bakgrunden

Den europeiska sysselsättningsstrategin är en del av en mer övergripande politisk dagordning som Europeiska rådet fastställde vid sitt möte i Lissabon våren 2000. I Lissabon fastställdes målet att göra Europeiska unionen till världens mest dynamiska och konkurrenskraftiga kunskapsbaserade ekonomi, med möjlighet till hållbar tillväxt med fler och bättre arbetstillfällen och en högre grad av social sammanhållning. Man kom överens om målet att uppnå en sysselsättningsintensitet så nära 70 procent som möjligt för alla och i genomsnitt över 60 procent för kvinnor i EU år 2010. Man fastställde en övergripande strategi med syftet att förbereda övergången till en kunskapsbaserad ekonomi genom att modernisera den europeiska samhällsmodellen och upprätthålla sunda ekonomiska utsikter och gynnsamma tillväxtmöjligheter. Vid sitt möte i Göteborg kompletterade Europeiska rådet ovannämnda politiska åtagande med en strategi för en hållbar utveckling och införlivade ett miljöperspektiv i Lissabonstrategin, och bekräftade därmed kopplingen mellan miljö, tillväxt och sysselsättning.

Som en bekräftelse på Europeiska unionens och medlemsstaternas strävan efter full sysselsättning fastställde Europeiska rådet vid sitt möte i Stockholm i mars 2001 ett sysselsättningsdelmål på 67 procent totalt och 57 procent för kvinnor senast 2005 samt ett sysselsättningsmål på 50 procent för äldre arbetstagare (55-64 år) senast 2010.

Goda resultat på sysselsättningsområdet ...

År 2000 uppnåddes den största sysselsättningsökningen på tio år med 3 miljoner nya arbetstillfällen. Sysselsättningsintensiteten ökade således 62,3 procent 1999 till 63,3 procent 2000, vilket förde EU närmare målet från Lissabon.

För tredje året i rad skapades fler heltidsarbeten än deltidsarbeten under 2000. Nästan 70 procent av nettosysselsättningsökningen bestod av heltidsarbeten jämfört med 60 procent 1999 och 54 procent 1998.

Arbetslösheten sjönk under 2000 från 9,1 till 8,2 procent, och antalet arbetslösa minskade med 1,5 miljoner - den största sänkningen på ett decennium - vilket minskade det totala antalet arbetslösa till 14,2 miljoner. Långtidsarbetslösheten sjönk ännu snabbare än den totala arbetslösheten, och uppgick till 3,6 procent.

... som hänger samman med en allmänt gynnsam ekonomisk utveckling under 2000

Den senaste tidens utveckling på sysselsättningsområdet måste ses mot bakgrund av den allmänt förbättrade ekonomiska utvecklingen under 2000. Under sitt fjärde år av ekonomisk återhämtning upplevde EU det mest gynnsamma ekonomiska läget på många år. Tillväxten uppgick till 3,3 procent. Den varierade mellan 10,7 procent (Irland) och 2,9 procent (Danmark och Italien). De offentliga finanserna fortsatte att förbättras i flertalet medlemsstater. Endast inflationen utvecklades negativt, och inflationstakten ökade till 2,1 procent jämfört med 1,2 procent 1999.

Det finns ett antal osäkerhetsfaktorerer kring den närmaste tidens ekonomiska utveckling

Tillväxten förväntas dock mattas av under 2001 och 2002, och EU:s ekonomi erbjuder då inte samma gynnsamma klimat för förbättringar när det gäller sysselsättningen.

Tecken på strukturella förändringar på de europeiska arbetsmarknaderna

Utöver tidigare övergripande förbättringar på sysselsättningsområdet påvisar en närmare analys de strukturella förändringar som de europeiska arbetsmarknaderna genomgår.

Ett slående inslag i den senaste tidens utveckling är den samtidiga ökningen av sysselsättningen och arbetskraftens produktivitet. Arbetskraftens produktivitet ökade med 1,6 procent under 2000. Till skillnad från 1980-talet finns det för vissa medlemsstater under det senaste decenniet bevis för att kraftiga produktivitetsökningar åtföljs av en stark sysselsättningsökning. Detta kan återspegla spridningseffekter från den kraftiga ökningen av antalet arbetstillfällen inom högteknologiska och kunskapsintensiva sektorer under de senaste åren. Sysselsättningsskapandets mönster återspeglar i själva verket övergången till en kunskapsbaserad ekonomi. Högteknologiska och kunskapsintensiva sektorer drev på skapandet av arbetstillfällen, och stod för mer än 60 procent av de arbetstillfällen som skapades mellan 1995 och 2000. Detta gynnade inte bara högkvalificerade arbetstagare, utan även låg- och medelkvalificerade anställda inom dessa sektorer.

Mer än 1,6 miljoner av de nya arbetstillfällena gick till kvinnor, vars sysselsättningsintensitet ökade från 52,8 procent 1999 till 54 procent 2000.

Kvarstående strukturella svagheter

Förbättringarna på EU:s arbetsmarknad har dock inte eliminerat vissa stora kvarstående strukturella svagheter.

För det första är arbetslösheten fortfarande hög, till exempel dubbelt så hög som i USA. Framför allt kännetecknas EU fortfarande av en hög ungdomsarbetslöshet, som uppgår till 16,3 procent av de ungdomar som är aktiva på arbetsmarknaden eller 7,8 procent av samtliga ungdomar mellan 15 och 24 år.

Den låga sysselsättningsintensiteten hos äldre personer är ett allvarligt problem då den i EU i genomsnitt uppgår till 37,7 procent av befolkningen mellan 55 och 64 år, vilket är långt från det mål som fastställdes i Stockholm.

Slutligen kvarstår stora skillnader mellan könen vad gäller sysselsättning, arbetslöshet och uppdelning mellan yrken.

Figur 1: Översikt över resultaten i fråga om sysselsättning och arbetslöshet i Europeiska unionen, 1996 och 2000

>Hänvisning till>

I avsnitt 3 redovisas samma figurer för varje medlemsstat.

1.

2. Genomförande av 2001 års riktlinjer och rekommendationer för sysselsättningen: Bedömning av resultat och politiska insatser runt om i Europeiska unionen

Riktlinjerna för 2001 ändrades avsevärt jämfört med föregående riktlinjer, vilket var ett resultat både av den halvtidsutvärdering som gjordes i mitten av 2000 och av den nya politiska dagordning som beslutades vid toppmötet i Lissabon. Man angav ett antal övergripande mål för sysselsättningsstrategin i dess helhet. Dessutom lades vissa nya riktlinjer till och befintliga riktlinjer ändrades för att betona vissa prioriteringar, till exempel flaskhalsar på arbetsmarknaden, diskriminering, odeklarerat arbete, det gemensamma målet att arbetstagare skall kunna använda informations- och kommunikationsteknik år 2003 samt nationella mål om en ökad förvärvsfrekvens för kvinnor och en utbyggd omsorg.

I 2001 års nationella handlingsplaner för sysselsättningen ges en mycket tydligare och mera samstämmig presentation av medlemsstaternas sysselsättningspolitik än tidigare år. Detta tycks återspegla inte bara medlemsstaternas fortsatta åtagande att samordna den nationella sysselsättningspolitiken på EU-nivå, utan också ett förstärkt förberedelse arbete på nationell nivå. Utarbetandet av nationella handlingsplaner inbegriper allt fler aktörer på olika nivåer - nationell, regional och lokal - och av olika ursprung - olika ministerier men även arbetsmarknadens parter - i ett förhållningssätt som är inriktat på nära samarbete. Denna utveckling är en positiv faktor för att sysselsättningspolitiken skall samordnas bättre med andra berörda politikområden.

En närmare granskning av de nationella handlingsplanerna visar att man rör sig i rätt riktning inom många av de områden som omfattas av riktlinjerna. Detta åskådliggörs i figur 1, där EU totalt sett närmar sig unionens referensvärden för alla aktuella nyckelindikatorer. Ändå tycks önskad styrka och enhetlighet i strategierna ofta saknas inom många viktiga områden, som till exempel åtgärder som syftar till att öka sysselsättningsintensiteten, åtgärder som åtföljer övergången till kunskapssamhället, åtgärder som skall främja ett aktivt åldrande och jämställdhet samt åtgärder för att reformera skatte- och bidragssystemen. Att intensifiera dessa insatser tycks vara ännu viktigare nu då världskonjunkturen är osäkrare än under 2000.

Övergången till kunskapssamhället - som ligger till grund för hela Lissabonstrategin - återspeglas på många sätt i de nationella handlingsplanerna. Detta gäller särskilt frågor kring livslångt lärande - där särskild vikt fästs vid "e-kunskaper" och "e-lärande" - och företagaranda - där informations- och kommunikationsteknik används som ett sätt att förenkla näringslivsvillkoren. En klar redovisning av hur nationella strategier för att främja informationssamhället bidrar till Luxemburgprocessen görs dock inte särskilt ofta.

2.1. Den allmänna politiska ramen: Att återspegla de övergripande målen för 2001 års riktlinjer

Genom de nya övergripande målen i 2001 års riktlinjer anges den allmänna politiska ramen för genomförandet av den europeiska sysselsättningsstrategin, vilket återspeglar strävan från toppmötet i Lissabon att uppnå full sysselsättning i ett kunskapssamhälle.

Medlemsstaterna ger olika svar på mål A när det gäller hur man skall maximera sysselsättningsintensiteten mot bakgrund av målen från Lissabon om en total sysselsättningsintensitet på 70 procent och en sysselsättningsintensitet för kvinnor på 60 procent år 2010. I bedömningen av framstegen skall man också beakta de delmål som fastställdes vid Europeiska rådets möte i Stockholm våren 2001 om en sysselsättningsintensitet på 57 procent för kvinnor och på 67 procent totalt år 2005 samt på 50 procent för åldersgruppen 55-64 år 2010 [6].

[6] För äldre arbetstagare, se punkt 2.2.1.

Fakta om sysselsättningsnivån (se tabell 1)

* Sysselsättningsintensiteten i EU ökade under 2000 till 63,3 procent totalt och till 54 procent för kvinnor. Precis som under 1999 ökade sysselsättningsintensiteten med 1 procentenhet totalt och med 1,2 procentenheter för kvinnor. De länder som uppvisade de bästa resultaten med en sysselsättningsintensitet över 70 procent var som föregående år Danmark, Sverige, Nederländerna och Förenade kungariket. Spanien, Grekland och Italien uppvisade den lägsta sysselsättningsintensiteten (alla kring 55 procent).

* Sysselsättningsintensiteten ökade under 2000 för alla åldersgrupper, och uppgick till 40,3 procent för åldersgruppen 15-24, till 76,6 procent för åldersgruppen 25-54 och till 37,7 procent för åldersgruppen 55-64 år. Även om skillnaderna mellan medlemsstaterna minskar för den stora mellersta åldersgruppen, kvarstår eller ökar de för yngre och äldre arbetstagare. Den låga sysselsättningsintensiteten för ungdomar återspeglar en ökad andel ungdomar inom fortbildning eller högre utbildning, men den låga sysselsättningsintensiteten för äldre arbetstagare ger desto större anledning till oro.

>Plats för tabell>

abell 1: Mål för sysselsättningsintensiteten

Få medlemsstater presenterar en övergripande strategi för hur de skall bidra till dessa övergripande mål. Även om man i riktlinjerna uppmanar medlemsstaterna att överväga att ange nationella sysselsättningsmål har de medlemsstater som anger relativt ambitiösa långsiktiga mål [7], såsom Danmark, Sverige, Nederländerna och Förenade kungariket, redan en sysselsättningsintensitet som överstiger målen från Lissabon. Andra medlemsstater anger antingen inte några mål (även om de i vissa fall hänvisar eller ansluter sig till målen från Lissabon), eller anger mindre specifika, mindre ambitiösa eller mer kortsiktiga mål.

[7] Dessa avser ibland särskilda åldersgrupper eller förvärvsfrekvens snarare än sysselsättningsintensitet.

Det parallella målet att öka arbetets kvalitet, som också anges i mål A, återspeglas som en övergripande fråga i flera nationella handlingsplaner (Portugal, Belgien, Danmark, Irland och Frankrike) eller hänvisas till i särskilda riktlinjer. En gemensam inriktning är strävan att förbättra utbudet av arbetskraft, med kopplingar till livslångt lärande, en förebyggande eller aktiv arbetsmarknadspolitik och kampen mot odeklarerat arbete. Även om några initiativ nämns tas däremot frågan om själva sysselsättningens kvalitet inte upp i detalj.

Enligt mål B och som svar på relevanta rekommendationer från föregående år till ungefär två tredjedelar av medlemsstaterna har betydande framsteg gjorts när det gäller frågorna kring livslångt lärande, vilka har lyfts fram avsevärt i 2001 års handlingsplaner. I allmänhet saknas dock bevis på samordning mellan berörda ministerier. Tabellen nedan visar att hälften av medlemsstaterna nu har övergripande och enhetliga strategier (Danmark, Nederländerna, Finland, Sverige, Förenade kungariket, Frankrike och Tyskland, där de båda sistnämnda håller på att finslipa på några av de sista delarna). I tabell 2 anges övergripande kriterier för sådana strategier samt görs lägesbedömningar för varje medlemsstat. När det gäller strategiernas omfattning tenderar medlemsstaterna att täcka formell utbildning och yrkesutbildning bäst, men ibland erkänns även icke-formellt lärande. Om medlemsstaterna skall lyckas mobilisera fler "som inte lär" krävs ett bättre främjande och utnyttjande av icke-formellt lärande, inbegripet på arbetsplatsen, samt konkreta åtgärder för svaga grupper. Investeringsfrågor, inbegripet individuella finansieringsprogram, måste också uppmärksammas bättre. En större vikt bör också fästas vid åtgärder såsom rådgivnings- och vägledningstjänster samt branschöverskridande vägar för lärande som förbättrar det tillgängliga lärandets övergripande samstämmighet. Det är i allmänhet för tidigt att utvärdera de fastställda åtgärdernas verkan eftersom medlemsstaterna befinner sig i ett skede av utvecklingsarbete eller genomförande. Det är viktigt att investera i mänskliga resurser för att sysselsättningsstrategin skall lyckas, och det är även nödvändigt för genomförandet av flera riktlinjer, framför allt för att främja arbetskraftens anställbarhet och anpassningsförmåga. Ändå anger få medlemsstater mål för ökade investeringar i mänskliga resurser (Belgien beträffande företagsintern utbildning) eller för deltagande i fortbildning (Nederländerna, Frankrike, Belgien (Flandern), Portugal och Tyskland), vilket aktualiserar frågor kring övervakningen av framstegen i övriga medlemsstater.

Tabell 2: Medlemsstaternas ställning när det gäller att utveckla strategier för livslångt lärande [8]

[8] Bedömningen är vägledande och baseras huvudsakligen på 2001 års nationella handlingsplaner, men även på annan relevant och tillgänglig information. Ytterligare förklaringar ges i kommissionens stöddokument till den gemensamma rapporten om sysselsättningen.

>Plats för tabell>

Kommentarer:

A = Adekvat. Med adekvat avses att ett visst kriterium ges lämplig prioritet både i medlemsstatens strategi och i konkreta åtgärder.

D = Delvis. Med delvis avses att kriteriet ägnas viss uppmärksamhet både i strategin och i åtgärderna eller att den ges lämplig prioritet i strategin eller i åtgärderna.

O = Otillräcklig. Med otillräcklig avses att det särskilda kriteriet saknas både i strategin och i åtgärderna eller att det ägnas viss uppmärksamhet i strategin eller i åtgärderna.

Samtliga medlemsstater erkänner arbetsmarknadsparternas avgörande roll för livslångt lärande, även om deras delaktighet varierar till sin karaktär eller omfattning, och det lämnas begränsade upplysningar om deras självständiga initiativ. Även om ett begränsat samarbete med myndigheterna rapporteras tycks det civila samhällets delaktighet vara marginell. Man bör här förbättra samordningen mellan aktörer och olika åtgärdsnivåer.

Enligt mål C skall arbetsmarknadens parter ha en nyckelroll i arbetet att utveckla och genomföra politiken på nationell och europeisk nivå. I allmänhet återspeglar de nationella handlingsplanerna en tendens till det ökade samarbete som önskas, men på det hela taget är arbetsmarknadsparternas bidrag fortfarande osynligt och abstrakt på både europeisk och nationell nivå. Detta beror delvis på deras specifika, decentraliserade och även varierande ställning i EU och medlemsstaterna, som tycks göra det svårt för dem att helt fylla sin roll i den europeiska sysselsättningsstrategin genom att delta i den process som de i grunden stöder och samtidigt försöka bevara sitt oberoende.

På nationell nivå har arbetsmarknadens parter i många fall varit mer delaktiga i utarbetandet av de nationella handlingsplanerna, särskilt genom trepartsorgan (Tyskland, Sverige, Irland, Belgien, Grekland, Italien, Portugal och Spanien). Rent allmänt har man dock inte på ett övertygande sätt utvecklat ett omfattande bidrag från arbetsmarknadens parter på nationell nivå i alla steg av Luxemburgprocessen och inom alla områden som de direkt berörs av. Endast i ett fåtal medlemsstater, som till exempel Belgien, tycks arbetsmarknadens parter ha skapat mekanismer för att utvärdera sina egna åtgärder.

I samband med den sociala dialogen i Europa har arbetsmarknadens parter gett bidrag som avser både flera och enskilda branscher/sektorer. På branschöverskridande nivå har förhandlingarna vara koncentrerade på arbete genom bemanningsföretag och distansarbete. På branschnivå har framsteg gjorts inom områdena telekommunikationer, handel, civil luftfart, jordbruk, byggsektor och garveriindustri. Dessa insatser åtföljdes av ett första försök att bidra till rapporterings- och bedömningsarbetet inom ramen för den europeiska sysselsättningsstrategin.

Kombinationen av politiska åtgärder i de nationella handlingsplanerna (mål D) bör återspegla hur det överordnade målet om fler och bättre arbetstillfällen eftersträvas utifrån de nationella förutsättningarna. Precis som tidigare betonas i de nationella handlingsplanerna i allmänhet fortfarande framför allt pelarna anställbarhet och - i mindre grad - företagaranda. Trots framsteg i arbetet att engagera arbetsmarknadens parter åtminstone i utvecklingen av de nationella handlingsplanerna, förblir pelaren anpassningsförmåga minst utvecklad på grund av otillräcklig information om arbetsmarknadsparternas faktiska insatser och deras effekter på sysselsättningen. Medlemsstaterna fäster mindre vikt vid pelaren jämställdhet jämfört med 2000, vilket särskilt gäller de medlemsstater där det är sämst ställt med jämställdheten. När det gäller de regionala aspekterna på mål D förblir de regionala klyftorna ett allvarligt problem i många medlemsstater (se figur 2). Skillnaderna i arbetslöshet är fortfarande störst i Italien, Spanien, Tyskland och Belgien, och har till och med förvärrats i de båda sistnämnda. Att förbättringar är möjliga påvisas av minskade klyftor i Finland och Nederländerna.

Figur 2: Arbetslöshet i NUTS2-regioner [9] under 2000 [10]

[9] Avser territoriella enheter i europeisk statistik: nomenklaturen för statistiska territoriella enheter.

[10] Skillnader i arbetslöshet mäts med variationskoefficienten, som fås fram genom att man delar standardavvikelsen med det genomsnittliga viktade medelvärdet (det viktade genomsnittet av sysselsättningsintensiteten/arbetslösheten i ett land).

>Hänvisning till>

Källa: Beräkningar på grundval av Eurostats arbetsmarknadsstatistik.

Som svar på de bestående regionala skillnaderna beaktar medlemsstaterna i högre grad sysselsättningspolitikens regionala dimension, där de regionala myndigheterna tenderar att gå från en genomföranderoll till en aktiv delaktighet i arbetet att utveckla politik och åtgärder för sysselsättning eller en mer allmän utveckling. Vissa medlemsstater (Finland, Portugal och Förenade kungariket) utvecklar i själva verket regionala handlingsplaner som grundar sig på den europeiska sysselsättningsstrategin, och som i sin tur kan leda till lokala handlingsplaner. Dessutom utformas de nationella programmen i allt högre grad på ett sätt som skall tillåta ett flexibelt genomförande på regional eller lokal nivå, ibland parallellt med separata regionala program som kompletterar den politik och/eller finansiering som härrör från nationell nivå. Europeiska unionens strukturfonder kan användas på båda nivåer och på så sätt spela en viktig roll som stöd för denna utveckling, samtidigt som de genom nationella eller regionala mål som anges i programmen ger en annars sällsynt kvantifierbar dimension vid övervakningen av de framsteg som görs.

Ett nära samarbete mellan kommissionen och Sysselsättningskommitténs indikatorgrupp har lett till cirka 20 nya indikatorer som hjälp för övervakningen av riktlinjerna (mål E), särskilt i fråga om livslångt lärande, anpassningsförmåga och arbetets organisation, skatte- och bidragssystem, regionala skillnader, utslagning och diskriminering. Efter toppmötet i Stockholm har prioriteringsområdena för att utveckla indikatorer utvidgats till arbetets kvalitet och jämställdhet (löneskillnader mellan könen samt omsorg för barn och andra personer i ekonomisk beroendeställning).

2.2. Bedömning av de framsteg som gjorts i fråga om de fyra pelarna i 2001 års riktlinjer

2.2.1. Anställbarhet

Huvudsyftet med denna pelare är att förbättra arbetstagares och arbetslösas anställbarhet för att på så sätt bidra till att förebygga och minska arbetslösheten och till att stödja det allmänna målet att öka den totala sysselsättningsintensiteten i Europeiska unionen. Pelaren inbegriper att bekämpa ungdomsarbetslöshet och förebygga långtidsarbetslöshet, att främja en aktiv arbetsmarknadspolitik för de som är arbetslösa och står utanför arbetsmarknaden, att reformera skatte- och bidragssystemen samt att utveckla kompetens för den nya arbetsmarknaden genom livslångt lärande. Två riktlinjer har tillkommit sedan föregående år: en för att utforma politik för ett aktivt åldrande och en för en aktiv politik för att utveckla matchningen mellan utbud och efterfrågan på arbetskraft och för att förebygga och motverka flaskhalsar.

Sammanställning av strategier för att förebygga långtidsarbetslöshet och starkare betoning av effektivitet

Fakta om långtidsarbetslösheten

* Under 2000 minskade långtidsarbetslösheten för både ungdomar och vuxna. Långtidsarbetslösheten minskade något mer än den totala arbetslösheten.

* 1,7 miljoner ungdomar, vilket motsvarar 51,6 procent av alla arbetslösa i åldersgruppen 15-24, hade dock varit arbetslösa i sex månader eller mer.

* Cirka 5 miljoner vuxna, vilket motsvarar 50 procent av alla arbetslösa vuxna, hade varit arbetslösa i 12 månader eller mer.

* Andelen personer som hamnar i långtidsarbetslöshet varierar kraftigt mellan medlemsstaterna, från cirka 1 procent (Sverige och Österrike) till över 40 procent (Belgien för ungdomar).

Under 2000 gjordes inga större ändringar av de förebyggande strategiernas allmänna utformning. Förutom att de utvidgades ytterligare i flera medlemsstater var insatserna i allmänhet inriktade på att förbättra det förebyggande arbetets kvalitet och effektivitet. Många åtgärdsinriktningar bestod i detta avseende i att tidigarelägga tidpunkten för åtgärder (Irland och Förenade kungariket), mer individanpassade tjänster (Tyskland, Spanien och Belgien), intensifierade åtgärder under den första tiden och stöd för sökande av arbete (Finland och Förenade kungariket) samt åtgärder för att öka de arbetslösas anställbarhet, särskilt utbildningsåtgärder, som är mer skräddarsydda efter arbetsmarknadens behov (Finland, Förenade kungariket och Portugal).

Ytterligare framsteg i genomförandet, men få förändringar i fråga om överensstämmelsen med EU-täckande mål för förebyggande insatser [11]

[11] Riktlinje 1: År 2002 skall medlemsstaterna se till att alla arbetslösa personer skall erbjudas en ny start innan de varit arbetslösa i sex månader för ungdomar och tolv månader för vuxna.

Trots de framsteg som noterades under 2000 är Portugal den enda ytterligare medlemsstat som kan ansluta sig till den grupp av fem länder (Österrike, Sverige, Förenade kungariket, Luxemburg och Finland) som anses vara närmast att uppfylla det gemensamma målet att minska andelen arbetslösa ungdomar och vuxna som hamnar i långtidsarbetslöshet. Tvivel kvarstår kring fem medlemsstaters förmåga att uppfylla målet år 2002, vilket beror på otillräckliga bevis (Nederländerna), osäkerhet eller förseningar när det gäller att fullborda moderniseringen av de offentliga arbetsförmedlingarna (Tyskland, Italien och Grekland) eller att helt genomföra den förebyggande strategin (Belgien). Det krävs förbättrade övervakningssystem och framför allt att gemensamma indikatorer tas fram. Även om nästan alla medlemsstater lämnar uppgifter om indikatorerna möjliggör dessa inte alltid en bedömning av insatser och resultat för den senaste perioden, och de lyckas i allmänhet inte lämna upplysningar om den faktiska integrationen.

Åtta medlemsstater har fått en rekommendation som rör deras förebyggande politik och/eller övervakningssystem, de flesta för andra gången. Svaren är uppmuntrande eftersom man har vidtagit ytterligare åtgärder för att förbättra eller snabba på genomförandet av förebyggande strategier eller för att utveckla ett lämpligt övervakningssystem. När det gäller förebyggande har man dock ännu inte gjort några betydande framsteg i arbetet att uppfylla riktlinjen, och övervakningssystemen måste utvecklas ytterligare.

Moderniseringen av de offentliga arbetsförmedlingarna framskrider, men övervakning och anpassning av personalen bör förbättras

Moderniseringen av de offentliga arbetsförmedlingarna framskrider i alla medlemsstater och bekräftar arbetsförmedlingarnas avgörande roll när det gäller att genomföra anställbarhetsåtgärder, särskilt för aktivering och förebyggande, på ett effektivt sätt. Moderniseringsprojekten återspeglar också det förändrade läget på arbetsmarknaden genom att man i högre grad betonar stöd för sökande av arbete på den öppna arbetsmarknaden, förbättringar av de arbetssökandes färdigheter i enlighet med efterfrågan och en ökad flexibilitet i tillhandahållandet av arbetsförmedlingstjänster. I flertalet medlemsstater utgör utbyggnaden av modern informations- och kommunikationsteknik samt ett ökat samarbete med andra marknadsaktörer ett avgörande stöd för den nya modellen för offentlig arbetsförmedling. Många medlemsstater (särskilt Frankrike och Tyskland) lämnar omfattande information om sina strategier och åtgärder för att anpassa sina offentliga arbetsförmedlingars organisation och arbetsmetoder till de nya kraven samt tydliga tidsplaner för sin moderniseringsprocess, men de lyckas inte informera om de åtgärder som vidtagits för att anpassa personalen och säkra övervakningen av de framsteg som görs.

Fortsatt betoning på aktivering

Under 2000 uppnådde 14 medlemsstater en aktiveringsgrad över målet på 20 procent [12]. Förenade kungariket uppnådde bara en aktiveringsgrad på strax över 12 procent. Genomsnittet för de tre "bästa" medlemsstaterna (Sverige, Nederländerna och Irland) var 44 procent. I flertalet medlemsstater ökade aktiveringsgraden, vilket berodde både på en ökad betoning på aktiva arbetsmarknadsåtgärder och på ett minskat antal registrerade arbetslösa. Antalet deltagare i aktiveringsåtgärder ökade också, framför allt genom olika typer av utbildningsprogram, även om man i vissa länder kunde notera en betydande minskning av deltagandenivån. Utgifterna för aktiva arbetsmarknadsprogram ökade något. Aktiveringsåtgärdernas diversifiering och målinriktning fortsatte, och antalet utbildningsprogram kopplade till arbetet, initiativ för att starta företag och liknande ökade. I vissa länder har man i högre grad börjat inbegripa utbildning i informations- och kommunikationsteknik. Det förekom också mer samarbete med arbetsgivare för att utforma aktiva åtgärder.

[12] Se översikt i bilaga 2.

Otillräcklig övervakning av de aktiva åtgärdernas effektivitet

När det gäller en verklig integrering på arbetsmarknaden lämnar bara ett fåtal medlemsstater (Sverige, Danmark och Finland samt i viss mån Tyskland, Österrike, Spanien och Förenade kungariket) några siffror. Det verkar som om incitament för att starta företag och vissa typer av yrkesutbildning är mer effektiva än traditionell arbetsmarknadsutbildning och lönesubventioner, särskilt inom den offentliga sektorn. I allmänhet tenderar kvinnor att vara bättre integrerade än män. Arbetet för att förbättra integrationsindikatorerna bör fortsätta i flertalet medlemsstater. Det finns bara knapphändig information om åtgärdernas resultat och kostnadseffektivitet. Insatserna för att regelbundet utvärdera de aktiva arbetsmarknadsprogrammens effektivitet måste förstärkas ytterligare. En kritisk anmärkning är att aktiveringsåtgärderna omfattar personer utanför arbetsmarknaden i en otillräcklig omfattning i de flesta medlemsstaterna.

Insatserna är framför allt inriktade på skattereformer, och i mycket lägre grad på bidragssystem

De senaste reformerna är mer inriktade på att göra skattesystemet mer sysselsättningsfrämjande än på förmåner. Framstegen när det gäller att reformera bidragssystemen är otillräckliga, flera åtgärder har vidtagits på ett splittrat sätt och reformerna genomförs i ett långsamt tempo. Ett fåtal medlemsstater genomför omfattande reformer av skatte- och bidragssystemen genom att förbättra sina incitament, förstärka kontrollsystemen och skärpa villkoren för rätten till bidrag (Danmark, Nederländerna och Förenade kungariket). I Frankrike har man även vidtagit åtgärder för att minska marginalskatterna. En del inriktar sig på att förstärka samspelet mellan skatte- och bidragssystemen, framför allt genom att bekämpa problem som rör arbetslöshet och fattigdomsfällor, och på att främja de allmänna strukturella reformerna, särskilt genom att bekämpa bestående och hög strukturell arbetslöshet (särskilt Belgien, Frankrike, Nederländerna och Förenade kungariket).

Mer uppmärksamhet måste ägnas åt att ta itu med problemet att minska det fortfarande stora antalet bidragstagare och att mer effektivt ta sig an problemet med invaliditetsförmåner, främst för att underlätta återintegrering på arbetsmarknaden. Dessutom måste medlemsstaterna fundera över vilka effekter reformerna av skatter och bidrag har på jämställdheten och undvika att motverka kvinnors deltagande i arbetslivet. Ett positivt steg på väg mot förstärkta incitament för att arbeta och för att ta itu med problemet med "arbetande fattiga" är strävan att införa eller öka förmåner som är villkorade med arbete, såsom program för återinträde i arbetslivet och sysselsättningspremier eller skattelättnader för inkomster av arbete.

Brist på övergripande strategier för ett aktivt åldrande

Betydelsen av den nya riktlinjen 3 om ett aktivt åldrande underströks genom att man i slutsatserna från toppmötet i Stockholm fastställde målet att öka den genomsnittliga sysselsättningsintensiteten för åldersgruppen 55-64 till 50 procent i EU fram till år 2010.

Fakta om äldre arbetstagare

* Sysselsättningsintensiteten inom åldersgruppen 55-64 förblev låg under 2000, och varierar avsevärt inom EU med ett genomsnitt på 37,7 procent - från 66,4 procent i Sverige till mindre än 30 procent i Belgien, Luxemburg, Italien, Österrike och Frankrike. Man kan bara notera en blygsam uppgång från en sysselsättningsintensitet på 36 procent 1995.

* Med tanke på de pågående förändringarna av sysselsättningspolitiken för äldre arbetstagare, en kraftig efterfrågan på arbetskraft och regionala skillnader mellan utbudet av och efterfrågan på specifik kompetens kan den för närvarande höga sysselsättningsintensiteten för åldersgruppen 45-54 år (ett genomsnitt i EU på 73,7 procent under 2000) mycket väl komma att innebära en avsevärt högre sysselsättningsintensitet för åldersgruppen 55-64 år om ett decennium (se figur 3).

Figur 3: Sysselsättningsintensitet för åldersgruppen 55-64 år (jämfört med åldersgruppen 45-54 år)

>Hänvisning till>

Flera medlemsstater har vidtagit åtgärder på grund av att de är bekymrade över den demografiska utvecklingen. Detta innebär insatser för att reformera bidrags- och pensionssystem, främja fortsatt yrkesverksamhet och minska incitamenten för förtidspensionering i syfte att främja en höjning av den faktiska pensionsåldern, som för närvarande ligger klart under den lagstadgade pensionsåldern i flertalet medlemsstater. Det saknas dock i allmänhet omfattande politiska strategier för ett aktivt åldrande, då de flesta medlemsstater riktar in sig på att behandla äldre arbetstagare som ännu en "svag grupp" på arbetsmarknaden och inte tar itu med frågorna tillräckligt tidigt under den enskilda personens yrkeskarriär. Endast ett par medlemsstater bemöter utmaningen med strategiska mål (Nederländerna och Sverige) eller lägger tillräcklig vikt vid åtgärder för att höja äldre personers kompetens genom t.ex. utbildning och utveckling på arbetsplatsen, inbegripet åtgärder för arbetslösa eller personer utanför arbetsmarknaden (t.ex. Danmark och Förenade kungariket). Flertalet medlemsstater intar en splittrad hållning när det gäller att reformera bidragssystemen med en dålig övervakning av de framsteg som görs, och det saknas i allmänhet särskilda åtgärder från arbetsmarknadsparternas sida.

Genomförandet av livslångt lärande förbättras, men framstegen på området e-lärande varierar

Fakta om livslångt lärande

* Utbildningsnivå: Mer än 60 procent av alla i åldersgruppen 25-64 i EU hade under 2000 åtminstone gymnasieutbildning. De betydande skillnaderna mellan medlemsstaterna minskar på grund av utvecklingen bland ungdomar: Skillnaden mellan den högsta och lägsta andelen personer i åldersgruppen 25-34 med minst gymnasieutbildning minskade från 40,4 till 30,4 procent mellan 1995 och 2000.

* Deltagandet i utbildning och yrkesutbildning förblir lågt. Andelen personer i åldersgruppen 25-64 i EU som deltog i utbildning ökade under 2000 bara marginellt till 8 procent jämfört med 7,8 procent 1999 och 6,7 procent 1997. Äldre arbetstagare deltar i begränsad omfattning medan kvinnor och framför allt ungdomar deltar i högre grad.

* Andelen ungdomar som lämnar skolan i förtid: Under 2000 lämnade 18,5 procent av alla i åldersgruppen 18-24 utbildningssystemet och fullbordade bara sin grundskoleutbildning. I flera medlemsstater uppgår denna siffra till 30 procent eller mer. Andelen personer som lämnar skolan i förtid är avsevärt högre för pojkar än för flickor. Pojkar löper också större risk att bli arbetslösa.

Medlemsstaterna har fäst en större vikt vid livslångt lärande och har vidtagit en lång rad åtgärder, vilket allt oftare sker genom övergripande strategier. I allmänhet täcks grundutbildning och yrkesutbildning mindre väl än vuxenutbildning, men medlemsstaterna har nu allmänt börjat rikta in sig på grundläggande färdigheter i sina nationella handlingsplaner. Flertalet medlemsstater främjar grundläggande vuxenutbildning (läs-, skriv- och räknekunnighet och vissa fall kunskaper i informations- och kommunikationsteknik och sociala kunskaper), inbegripet i icke-formella inlärningsmiljöer. Alla medlemsstater strävar efter att uppmuntra fler ungdomar att stanna kvar i utbildningssystemet. Där andelen ungdomar som lämnar skolan i förtid är alarmerande främjar medlemsstaterna flexibla läroplaner på gymnasienivå och en andra utbildningsmöjlighet. Mer uppmuntrande är att skillnaderna i utbildningsnivå inom EU i allmänhet minskar, vilket drivs på av de särskilda framsteg som görs bland ungdomar.

Medlemsstaterna betonar ofta behovet att öka andelen vuxna som deltar i utbildning, men tenderar att inte fastställa övergripande mål för dessa ökningar. De måste i högre grad tänka på att i sina nationella handlingsplaner rapportera om både allmänna och specifika framsteg på väg mot de mål som ställts upp under tidigare år. Alltfler åtgärder som är inriktade på enskilda (t.ex. utbildningskonton/utbildningskuponger) kommer att bidra till ett ökat deltagande. En starkare betoning på att göra vuxenutbildningen varierande, tillgänglig och attraktiv, på att ge information, rådgivning och vägledning samt på lokala inlärningscentrer bör bidra till att man når fler "som inte lär" och säkra framsteg när det gäller att öka lärandet. Medlemsstaterna bör också vidareutveckla icke-formellt och informellt lärande, inbegripet erkännande av tidigare lärande, samt uppmärksamma könsperspektivet. Arbetsmarknadsparternas delaktighet i politik och åtgärder för livslångt lärande ökar i de flesta medlemsstater, särskilt i fråga om tillgänglighet och finansiering. Det råder dock brist på information om deras oberoende initiativ, framför allt på företagsnivå.

Flertalet medlemsstater rapporterar om åtgärder för att främja färdigheter i informations- och kommunikationsteknik, där man ofta prioriterar eftersatta grupper, och som genomförs som en del av en övergripande strategi för e-lärande. Många medlemsstater prioriterar också utveckling av innehåll inom området e-lärande. Sammantaget är medlemsstaterna splittrade i tre grupper, från de mest avancerade (Danmark, Nederländerna, Sverige, Finland och Förenade kungariket), de som har hunnit långt med sina åtgärder (Belgien, Irland, Tyskland, Frankrike, Luxemburg och Österrike) samt de där insatserna måste öka (Spanien, Grekland, Italien och Portugal). När det gäller de allmänna målen inom området e-lärande förväntas nästan alla medlemsstater ha Internetanslutit alla skolor i slutet av 2001. De långsamma framstegen i några medlemsstater kräver dock fördubblade insatser, bland annat genom de åtgärder som betonas i initiativen e-inlärning och e-kompetens i handlingsplanen eEurope 2002. De framsteg som rapporteras i arbetet att utbilda alla lärare som behöver förvärva kunskaper i informations- och kommunikationsteknik före slutet av 2002 är uppmuntrande, men otillräckliga uppgifter gör det omöjligt att dra bestämda slutsatser.

Brist på arbetskraft och kompetens leder till differentierade politiska svar

Utifrån en kombination av ekonomiska prognoser och befolkningsprognoser räknar flertalet medlemsstater med att flaskhalsarna på arbetsmarknaden kommer att förvärras på kort till medellång sikt. Vissa medlemsstater anser att denna utveckling utgör ett hot mot tillväxten och arbetsmarknadens utveckling, andra ser den som en möjlighet att återintegrera vissa grupper av arbetstagare på arbetsmarknaden. I de flesta medlemsstater är problemen begränsade till ett fåtal yrkesgrupper och branscher (t.ex. IT-sektorn, byggindustrin, hälso- och sjukvården, utbildning och sociala tjänster, hotell- och restaurangsektorn och avancerade tekniska områden). Vissa har dock redan en bristsituation på arbetsmarknaden vad gäller både särskild kompetens och arbetskraften rent allmänt (inom både hög- och lågkvalificerade yrken). Utöver allmänna åtgärder som vidtas för att minska arbetslösheten, öka förvärvsfrekvensen och anställbarheten samt höja kompetensen vidtas ett antal särskilda åtgärder för att hantera arbetskrafts- och kompetensbrister och underlätta övergången till en kunskapsbaserad ekonomi. Till dessa åtgärder hör bland annat övervakning, rörlighet mellan yrken, matchning av personer och arbeten, geografisk rörlighet och samarbete.

Fakta om rörlighet

* Även om den geografiska rörligheten mellan EU-länderna förblir relativt låg - endast 225 000 personer flyttade mellan två EU-länder under 2000 - är den geografiska rörligheten mellan regioner och pendling redan omfattande och ökar. Cirka 1,2 procent av EU:s befolkning flyttade under 2000 till en annan region inom en medlemsstat. Cirka 600.000 personer arbetar i ett annat land än det där de har sin hemvist.

* Även om rörligheten mellan olika yrken och omsättningen på arbetsmarknaden är klart lägre i EU än i USA, åtminstone när det gäller högutbildade, har rörligheten mellan olika arbeten ökat under senare år. Mellan 1998 och 1999 bytte cirka 10 procent av alla högkvalificerade arbetstagare arbete. Denna siffra varierade från 12 procent eller mer i Förenade kungariket, Danmark, Finland och Spanien till mindre än 5 procent i Italien.

Kopplingen mellan sysselsättningsprocessen och den nya processen för social integration måste uppmärksammas mer

Även om kommissionen hade uppmanat medlemsstaterna att inbegripa arbetsmarknads relaterade åtgärder för social integration i sina nationella handlingsplaner för sysselsättningen har detta inte gjorts tillräckligt tydligt i flertalet medlemsstater. Detta kan bero på varierande strategier i de olika medlemsstaterna: vissa understryker att sysselsättningspolitiken är bäst väg att uppnå social integration, medan andra gör en klar distinktion mellan de båda politikområdena. Vissa medlemsstater ser (den allmänna) arbetsmarknadspolitiken som ett nyckelinstrument för att främja social integration. Andra betonar de socialt utslagnas särskilda behov och att olika målgrupper kan kräva skräddarsydda åtgärder, vilket till exempel gäller Frankrike, Finland, Nederländerna och Italien. Flertalet medlemsstater betonade, precis som föregående år, integration framför åtgärder för att bekämpa diskriminering. Vissa medlemsstater försöker dock inta en mer balanserad hållning. Effekterna av det lagstiftningspaket mot diskriminering grundat på artikel 13 som rådet antog under 2000 är uppenbara och nämns ibland uttryckligen.

När det gäller etniska minoriteter och personer med funktionshinder har bara hälften av medlemsstaterna (Frankrike, Spanien, Portugal, Tyskland, Österrike, Förenade kungariket och Irland) fastställt nationella mål för att öka sysselsättningsintensiteten inom den sistnämnda gruppen, medan bara Danmark och Nederländerna har fastställt mål för den förstnämnda.

Ett nyckelbidrag från de nationella handlingsplanerna till kampen mot utslagning rör åtgärder för att främja återintegrering av långtidsarbetslösa på arbetsmarknaden. Ett antal medlemsstater har redan börjat eller håller på att införa personliga och individanpassade strategier liknande dem som tillämpas i det förebyggande arbetet, medan andra ser över befintliga sysselsättningsprogram och åtgärder för att de bättre skall stödja återintegreringen av långtidsarbetslösa. Även om återintegreringen av långtidsarbetslösa på arbetsmarknaden sällan ses som ett sätt att lösa problem i form av flaskhalsar är den ett viktigt inslag i den övergripande strategin för att bekämpa social utslagning, särskilt i de medlemsstater som har en låg arbetslöshet och där långtidsarbetslösheten tenderar att koncentreras till särskilda grupper som är svåra att återintegrera.

2.2.2. Företagaranda

Denna pelare handlar om att skapa förutsättningar som främjar skapandet av nya arbetstillfällen. Den syftar till att underlätta skapandet av ett klimat som gynnar nyföretagande, företagstillväxt och följaktligen skapandet av sysselsättning. Detta sker särskilt genom minskade kostnader för att uppfylla administrativa krav och en minskad skattebörda. Den syftar till att på ett effektivt sätt utnyttja kunskapssamhällets och tjänstesektorns sysselsättningspotential. Pelaren syftar också till att främja åtgärder för sysselsättning på regional och lokal nivå. De få nya inslagen detta år inbegriper att främja kampen mot odeklarerat arbete, att främja utbildning i företagaranda och att främja bedömningar av effekterna av nya regler för företagande. I tabellen nedan ges en översikt över nyckelåtgärder som rapporteras i de nationella handlingsplanerna för 2001.

Tabell 3: Mål för nyckelåtgärder som rapporteras i de nationella handlingsplanerna för 2001 inom ramen för pelaren företagaranda

>Plats för tabell>

Fakta om skapandet av arbetstillfällen inom olika sektorer under 2000

* Under 2000 skapades 1,5 miljoner nettoarbetstillfällen inom den högteknologiska och kunskapsintensiva sektorn i EU. Som tidigare år fortsatte sysselsättningsökningen i allmänhet att vara starkast inom tjänstesektorn och sektorn för högt kvalificerade icke-manuella yrkesgrupper. Sysselsättningsintensiteten inom tjänstesektorn fortsatte att öka och nästan en miljon nya arbetstillfällen skapades inom industrin. Den markanta sysselsättningsminskningen inom jordbrukssektorn fortsatte.

* De sektorer som har den i nuläget starkaste sysselsättningsökningen på EU-nivå kännetecknades alla av att de var antingen högteknologiska med stora andelar IT-relaterade arbeten ("högteknologiska branscher") eller mycket kunskapsintensiva med en hög utbildningsnivå hos arbetskraften ("branscher med hög utbildningsnivå"), eller båda delarna. Sysselsättningsökningen inom dessa branscher omfattar också mindre kvalificerade arbetstagare, medan sysselsättningen för denna grupp faktiskt stagnerat eller rent av minskar inom andra ekonomiska sektorer.

* Medan Irland, Finland, Spanien och Nederländerna hade en ökad sysselsättning inom alla ekonomiska sektorer, om än starkast inom sektorer med hög utbildningsnivå, ökade sysselsättningen i andra länder som Tyskland, Österrike och Sverige bara inom sektorer med hög utbildningsnivå och minskade däremot inom andra sektorer.

* Detta utgör ytterligare bevis för att sysselsättningsutvecklingen inom sektorer med hög utbildningsnivå på ett avgörande sätt bidrar till den totala sysselsättningsutvecklingen på Europas arbetsmarknader.

Att använda ny teknik för att minska bördan för företagen

Många medlemsstater rapporterar om att det är vanligt att använda elektroniska system för registrering och information på Internet i syfte att göra det enklare att uppfylla formella procedurer. Att göra handlingar och information tillgängliga på Internet utgör dock inte i sig en förenkling, utan måste kompletteras med en tydlig strategi för att förenkla de olika procedurer som företagen ställs inför i sina kontakter med myndigheterna (t.ex. delad information mellan olika myndigheter och enklare formulär) liksom de lagar som dessa grundar sig på. Enhetliga kontaktpunkter ("one-stop shops") har visat sig vara mycket användbara för att ge bättre information, bistånd och rådgivning under tiden omedelbart före uppbyggnadsfasen.

Österrike, Tyskland, Spanien, Grekland, Irland, Luxemburg, Sverige, Finland och Förenade kungariket har gjort avsevärda insatser för att se till att företag (särskilt småföretag) införlivar IT i sin dagliga verksamhet och för att uppmuntra ekonomin i dess helhet att anpassa sig till kunskapssamhällets krav.

Ofullständiga strategier för att underlätta nyanställning

Medlemsstaternas bristande vilja att förenkla reglerna för nyanställning är ett hinder för skapandet av sysselsättning som inte helt uppvägs av de insatser som presenteras i planerna för att förenkla socialförsäkrings- och skattebestämmelser. Samtidigt som sänkta personalkostnader för småföretag kommer att öka egenföretagares vilja att skapa nya arbetstillfällen kommer förenklade regler för nyanställning att göra det möjligt för småföretag att växa snabbare och skapa sysselsättning inom särskilt kritiska sektorer.

Framsteg i skapandet av en företagarkultur

Medlemsstaterna tycks verkligen prioritera initiativ för utbildning i företagaranda. Det finns inga entydiga belägg för vilka effekter sådana åtgärder har på synen på egenföretagande, som - med undantag för vissa yrken - till stor del ännu är negativ. På grund av detta är egenföretagandets utveckling ganska statisk, trots att man borde kunna vänta sig en betydande ökning av egenföretagandet framför allt inom tjänstesektorn. Utöver utbildning i företagaranda är åtgärderna för att öka samhällets erkännande av egenföretagare mindre framträdande eller obefintliga. Ett sådant erkännande kan medföra en bättre belöning för framgångsrika egenföretagare och därmed förmå fler ungdomar att starta eget.

Även om medlemsstaterna har vidtagit ett antal åtgärder för att främja företagarandan hos kvinnor saknas fortfarande konkreta uppgifter om dessa åtgärders effekter.

Fakta om små och medelstora företag samt egenföretagande

* Andelen sysselsatta i företag med mindre än 50 anställda har under de senaste åren legat stadigt kring 27 procent.

* Den genomsnittliga andelen egenföretagare i Europeiska unionen minskade mellan 1998 och 2000 från 15,4 till 14,8 procent av den totala arbetskraften.

* Egenföretagandet är dubbelt så högt bland män som bland kvinnor med 17,6 respektive 10,9 procent av arbetskraften under 2000.

Att bekämpa odeklarerat arbete

Kampen mot odeklarerat arbete kan skapa förutsättningar för arbeten av bättre kvalitet och en sundare konkurrens mellan företagen. Denna fråga har fått hög prioritet och elva medlemsstater har gjort lovande åtaganden i sina nationella handlingsplaner (Österrike, Belgien, Frankrike, Tyskland, Grekland, Italien, Luxemburg, Nederländerna, Portugal, Sverige och Förenade kungariket). De flesta av dessa riktar in sig på förenklade förfaranden för att deklarera nya arbetstillfällen, ökade kontroller och sanktioner. Andra har förstärkt skatteförvaltningens insatser för att hindra att företag utsätts för skadlig konkurrens från företag som använder svart arbetskraft. En medlemsstat går till och med längre genom att neka företag som åtalats för odeklarerat arbete förmåner och offentliga upphandlingskontrakt. Det är dock väl tidigt att förvänta sig att resultaten av alla de initiativ som tagits skall rapporteras.

En större betoning på regional och lokal utveckling

Den europeiska sysselsättningsstrategins regionala och lokala dimension har utvecklats avsevärt. Man kan notera ett ökat interregionalt samarbete, och i vissa fall har delar av metoden med öppen samordning införts i förbindelserna mellan nationella och regionala myndigheter. Den regionala och lokala förvaltningen blir också mer professionell. Samarbetsformerna är ganska varierande beroende på de olika institutionella arrangemangen. I allmänhet är decentraliseringen i hög grad begränsad till regional nivå, där framstegen syns bäst, men den lokala nivån utvecklas också positivt. De offentliga arbetsförmedlingarna utvecklar allt mer en diversifierad regional och lokal dimension i sin verksamhet, och engagerar sig aktivt i lokala och regionala partnerskap. För att bättre uppfylla de lokala och regionala arbetsmarknadernas särskilda behov har de fått en ökad flexibilitet då de tillhandahåller tjänster och genomför aktiva arbetsmarknadsåtgärder. Den sociala ekonomins utveckling går fortfarande långsamt, även om den accelererat sedan 1999. Flertalet medlemsstater ger särskilt stöd i form av rådgivning eller finansiering. Särskilt viktiga är åtgärderna för lika behandling av organisationer som hör till den sociala ekonomin och andra företag i fråga om till exempel beskattning eller tillgång till finansierings instrument inom ramen för den ekonomiska politiken.

Vissa framsteg har gjorts när det gäller att minska skattebördan på arbete, särskilt på lågavlönat och lågkvalificerat arbete

Fakta om den totala beskattningen och beskattningen av arbete

* Det totala skattetrycket [13] ökade från 42,4 till 43,3 procent av BNP under perioden 1996-1999 med en tendens att stabiliseras under 2000 (43,1 procent). I flera medlemsstater, inbegripet Belgien, Danmark, Frankrike, Luxemburg, Nederländerna, Finland och Sverige, är det totala skattetrycket uttryckt som andel av BNP fortfarande högt och överstiger 45% procent av BNP (se figur 4).

[13] Mätt som andel av BNP.

* Beskattningen av arbete [14] minskade inom EU med 0,8 procent under perioden 1996-2000 till 40,6 procent, men är fortfarande hög i flera medlemsstater. Skattesänkningarna var större för lågavlönat arbete. Sådana sänkningar kan noteras i nästan alla medlemsstater (förutom Luxemburg och Nederländerna), och under perioden 1996-2000 överstiger de 2 procentenheter för personer som tjänar 50 eller 67 procent av genomsnittslönen, vilket innebär en beskattning på 35,2 respektive 39,2 procent under 2000 [15].

[14] Detta skattetryck avser den genomsnittliga effektiva beskattningen av arbetsinkomster, och beräknas som en procentuell andel av den totala ersättning som arbetstagarna får plus allmänna löneavgifter.

[15] Uppgifterna baseras på skatteindex som skapats för hypotetiska hushåll.

De senaste tre årens skattereformer varierar i både räckvidd och omfattning. Flertalet medlemsstater strävar efter att minska det totala skattetrycket främst genom att sänka den direkta skatten på arbete och företagens vinster eller skatten på kapital i syfte att öka företagens konkurrenskraft samt stimulera tillväxt och sysselsättning, även om bara fyra medlemsstater (Österrike, Finland, Tyskland och Nederländerna) har fastställt nationella mål för sänkning av det totala skattetrycket.

Figur 4: Totala skatteintäkter (i procent av BNP)

>Hänvisning till>

Allt fler medlemsstater strävar efter att minska beskattningen av arbete. Svaret på de rekommendationer som riktades till två tredjedelar av medlemsstaterna förra året tyder på vissa framsteg, som dock varierar mellan medlemsstaterna, när det gäller att minska skattetrycket på arbete. Såsom figur 5 visar är framstegen större för lågavlönad arbetskraft (Belgien, Frankrike, Irland och Italien utgör goda exempel på detta). Insatserna måste fortsätta eller intensifieras för att man skall få tydligare resultat. Ingen medlemsstat har dock fastställt ett kvantifierat mål [16] för dessa sänkningar enligt vad som efterlyses i riktlinjerna. En gradvis minskning av beskattningen av arbete är tydligare för lågavlönat och lågkvalificerat arbete. De största delarna av dessa skatter utgörs fortfarande av arbetsgivaravgifter och andra avgifter (dvs. löneavgifter) som betalas av arbetsgivarna, och som i genomsnitt står för mer än hälften av skatten på arbete. I vissa medlemsstater var de sänkta skatterna på arbete kopplade till en grön skatteväxling, medan skatteincitamenten för enskilda och företag - som syftar till att stimulera investeringar i mänskliga resurser - är begränsade.

[16] Tyskland har dock fastställt ett delmål att minska arbetsgivaravgifterna till 40 procent av bruttolönen (som för närvarande uppskattas till cirka 41 procent).

Figur 5: Genomsnittlig skattesats för en lågavlönad ensamstående arbetstagare [17]

[17] EU-genomsnittet är ett vägt genomsnitt (som viktats med antalet personer som arbetar inom tillverkningssektorn i varje medlemsstat).

>Hänvisning till>

2.2.3. Anpassningsförmåga

Inom ramen för pelaren anpassningsförmåga uppmanas arbetsmarknadens parter och regeringarna att i samarbete förbättra sysselsättningen vad gäller både nivå och kvalitet samt att förstärka den europeiska ekonomins konkurrenskraft i syfte att underlätta skapandet av arbetstillfällen. Insatserna är fokuserade på att hitta en sund balans mellan flexibilitet och trygghet, vilket krävs för att förena arbetstagarnas och företagens behov. I sysselsättningsriktlinjerna för 2001 infördes vissa nya aspekter som utökade räckvidden för pelaren anpassningsförmåga, särskilt genom hänvisningar till hälsa och säkerhet på arbetsplatsen och ett mål för förmågan att utnyttja informationssamhället som skall uppnås senast 2003. Dessutom uppmanades arbetsmarknadens parter att rapportera om sin egen verksamhet varje år.

En stark fokusering på arbetstidsfrågor ...

Politiken är fortfarande i hög grad fokuserad på arbetstidsfrågor. Både myndigheterna och arbetsmarknadens parter prioriterar tydligt denna aspekt när det gäller arbetslivsreformer. Den tidigare förhärskande fokuseringen på att förkorta arbetstiden kompletteras dock allt mer med arrangemang för att möjliggöra flexibilitet. De flesta innovationerna rörde genomförandet av mer flexibla arbetstidssystem. Den senaste tidens utveckling inom detta område är fokuserad på två aspekter: varaktighet och flexibilitet, till exempel genom att förlänga referensperioderna eller införa långsiktiga arbetstidskonton. Deltidsarbete, som är den viktigaste formen av flexibelt arbete i EU, var föremål för lagstiftning och/eller avtal.

Figur 6: Deltidsanställning som andel av den totala sysselsättningen, 1995-2000

>Hänvisning till>

... och flexibla arbetsformer

Det finns en allmän utveckling mot nya och flexibla arbetsformer, där man underlättar införandet och användningen av visstidsanställning, tillfälligt arbete och deltidsarbete (se figuren ovan) genom kollektivavtal. Myndigheterna reagerar, ofta i samarbete med arbetsmarknadens parter, också på denna tendens och utvecklar - eller anpassar - sina regelverk därefter. Arbete genom bemanningsföretag regleras nu i alla medlemsstater genom lagstiftning som ofta tillämpas genom avtal mellan arbetsmarknadens parter. Samma sak gäller de flesta initiativ som rör visstidsanställningar, som blir allt vanligare i EU, men läget varierar avsevärt mellan medlemsstaterna. Endast i några medlemsstater (Österrike, Danmark, Irland, Tyskland och Sverige) omfattades distansarbete av särskilda åtgärder eller kollektivavtal.

Flexibilitet i fråga om arbete och arbetstid

* Atypiska anställningsformer [18] blir allt vanligare och står numera för 29,8 procent av alla avtal (en ökning från 29,0 procent 1999). Den största andelen kan noteras för Nederländerna (54,3 %), Sverige (35,5 %), Spanien (33,7 %) och Frankrike (32,2 %), medan den lägsta andelen kan noteras för Grekland (12,3 %), Luxemburg (14,4 %), Italien (16,1 %) och Österrike (23,8 %). Antalet deltidsanställda med visstidsavtal ligger under tiden kvar under 3 procent.

[18] Atypiska anställningsformer inbegriper deltidsanställning (grundat på egna bedömningar) och visstidsanställning (som per definition inbegriper säsongsarbete, arbete genom bemanningsföretag och tillfälligt arbete).

* I flertalet medlemsstater är deltidsarbete den vanligaste formen av atypiskt arbete. Undantag är Finland, Grekland, Portugal och Spanien, där visstidsanställning dominerar.

* Under de senaste fem åren har andelen deltidsarbeten mätt av den totala sysselsättningen ökat kontinuerligt till 18 procent. För tredje året i följd skapades dock fler heltidsarbeten (mer än två miljoner) än deltidsarbeten (cirka en miljon). Heltidsarbeten stod sålunda för nästan 70 procent av alla nettoarbetstillfällen som skapades, jämfört med 54 procent 1998 och 60 procent 1999. En tredjedel av alla anställda kvinnor och 6 procent av alla anställda män arbetar deltid.

* Den genomsnittliga veckoarbetstiden var ganska stabil mellan 1995 (36,6 timmar) och 1999 (36,5 timmar), men minskade till 36,2 timmar 2000. Skillnaden i veckoarbetstid mellan kvinnor och män låg ganska stadigt kring 7,7 timmar.

Ett snävt förhållningssätt till arbetsorganisation och liten fokusering på arbetets kvalitet ...

Kanske beroende på fokuseringen på arbetstidsfrågor och rättsliga frågor (som särskilt syftar till mer flexibla avtalsformer) har andra aspekter som rör arbetsorganisation inte fått så mycket uppmärksamhet. Detta gäller till exempel kopplingarna mellan införandet av ny teknik och behovet att anpassa organisationsstrukturen inom ett företag, ny förvaltningsteknik, lagarbete, nedbrytning av hierarkier, arbetstagarnas delaktighet i beslutsprocesser eller del av verksamhetsresultaten med mera, som inte täcks systematiskt i de nationella handlingsplanerna.

Dessutom har få initiativ som specifikt rör målet att förbättra arbetets kvalitet tagits inom ramen för pelaren anpassningsförmåga i år.

... med undantag för hälsa och säkerhet i arbetet

Inom området hälsa och säkerhet i arbetet har många medlemsstater (t.ex. Österrike, Danmark, Irland och Spanien) utvecklat nya strategier för att säkra en bättre tillämpning av befintlig lagstiftning och främja åtgärder för att minska antalet olycksfall i arbetet och arbetssjukdomarna. Det vanligaste instrumentet för denna strategi är att utvidga vägledande mekanismer. Dessa insatser syftar till att öka arbetets kvalitet, en fråga som annars inte fått den uppmärksamhet den förtjänar inom ramen för pelaren anpassningsförmåga. I flera medlemsstater (t.ex. Danmark, Nederländerna och Portugal) deltar arbetsmarknadens parter direkt eller indirekt i de organ som ansvarar för att utveckla, genomföra och övervaka arbetsmiljöbestämmelser på nationell och regional nivå såväl som på företagsnivå.

Utmaningarna rörande utbildning och livslångt lärande har inte antagits full ut

Arbetsmarknadsparternas engagemang för livslångt lärande har ökat. Även om medlemsstaterna rapporterar att arbetsmarknadens parter rådfrågas eller deltar i utvecklingen av strategier för livslångt lärande räcker inte de uppgifter som lämnas i de nationella handlingsplanerna och arbetsmarknadsparternas egna bedömningar för att man skall kunna dra några allmänna slutsatser om hur omfattande eller djupt detta engagemang är, särskilt i genomförandefasen. Arbetsmarknadens parter understryker dock att deras engagemang genom kollektivavtal eller andra gemensamma initiativ har ökat sedan föregående år. När det gäller att främja utbildning inom små och medelstora företag ges bara knapphändig information. De flesta åtgärderna, som grundar sig på avtal och gemensamma initiativ eller treparts initiativ, är inriktade på enskilda arbetstagares tillgång till utbildning, utbildningsfonder och utbildning för riskgrupper. Genom avancerade åtgärder kopplas arbetstid till utbildning genom instrument såsom långsiktiga arbetstidskonton. Målet att ge alla arbetstagare möjlighet att lära sig att utnyttja informationssamhället senast 2003 tas knappt upp i 2001 års nationella handlingsplaner.

Arbetsmarknadens parter är mer engagerade, men deras bidrag är ännu osynligt och abstrakt

Rent allmänt - och i linje med ett antal av föregående års rekommendationer för sysselsättningen - har arbetsmarknadsparternas delaktighet i utvecklingen och genomförandet av de nationella sysselsättningsstrategierna tydligt förbättrats. Deras bidrag är dock fortfarande inte tillräckligt synliga. Arbetsmarknadens parter har inte utnyttjat den möjlighet de ges i riktlinje 13, där de uppmanas att varje år rapportera om moderniseringen av arbetsorganisationen. Någon sådan process har inte inletts i någon medlemsstat.

2.2.4. Jämställdhet

Syftet med denna pelare är att förstärka jämställdhetspolitiken på arbetsmarknaden och på sätt öka effekterna av den politik som förs genom de andra pelarna. Detta görs genom en strategi för att öka jämställdheten som omfattar samtliga fyra pelare, minska könsskillnaderna (arbetslöshet, sysselsättning, könsuppdelning och löner) och politiska insatser som syftar till att förena familje- och arbetsliv. Nya delar av den fjärde pelaren detta år rör allmänt jämställdhetsarbete: det bör utvecklas rådgivande system gentemot jämställdhetsorgan, tillämpas förfaranden för bedömning av effekter på jämställdheten och utvecklas jämställdhetsindikatorer för varje riktlinje. Dessutom bör kvinnors tillgång till livslångt lärande och IT-utbildning underlättas, och man bör överväga nationella mål för kvinnors sysselsättning samt för omsorg för barn och andra personer i ekonomisk beroendeställning.

Jämställdheten försvagas i de politiska åtgärderna

Medan det under tidigare år har funnits en positiv tendens när det gäller medlemsstaternas sätt att ta upp jämställdhetsfrågor har de under 2001 lagt mindre vikt vid pelaren jämställdhet, särskilt jämfört med föregående år. Detta gäller särskilt de medlemsstater där det står sämst till med jämställdheten och utmaningen att få ut kvinnor på arbetsmarknaden är störst. Det viktigt att återskapa den politiska jämvikten för att aktivt uppmuntra kvinnor att delta på arbetsmarknaden, inte bara vad gäller deras inträde utan särskilt under deras yrkeskarriär och för att hjälpa dem att stanna kvar på arbetsmarknaden längre. I detta avseende är det väsentligt att man tar upp frågorna om lika lön, en adekvat omsorg kombinerad med ett förenat arbets- och familjeliv samt livslångt lärande. Arbetsmarknadens parter bör göra mer för att förbättra jämställdheten.

Varierande svar på rekommendationerna om jämställdhet

2001 års nationella handlingsplaner utgör den andra möjligheten för medlemsstaterna att i förekommande fall svara på rådets politiska rekommendationer om jämställdheten. Svaren varierar. Irland, Danmark, Finland, Sverige och Förenade kungariket har inlett vissa intressanta initiativ. Eftersom några av dem just börjat genomföras måste resultaten övervakas noga, och det är alltför tidigt att utvärdera de politiska effekterna. Tyskland, Österrike, Portugal och Luxemburg har delvis svarat på rekommendationerna. Italien, Spanien och Grekland har inlett vissa åtgärder, men med tanke på deras dåliga utgångsläge och utmaningarnas omfattning måste de öka sina politiska insatser.

Att öka kvinnors deltagande - endast få mål har fastställts

Fakta om könsskillnader i fråga om sysselsättning och arbetslöshet

* Precis som tidigare år får kvinnor en större andel av de nya arbetstillfällena än män. Under 2000 minskade sålunda skillnaderna i sysselsättningsintensitet mellan könen något till 18,5 procentenheter. Skillnaderna mellan medlemsstaterna är dock stora med Sverige (3,8 procentenheter) respektive Grekland och Spanien (cirka 30 procentenheter) som ytterligheter. Omräknat i heltidsarbete uppgick skillnaden i sysselsättningsintensitet mellan könen i EU under 2000 till 25,7 procentenheter.

* Av de mer än 1,6 miljoner arbetstillfällen som gick till kvinnor under 2000 utgjordes huvuddelen av deltidsarbeten. Under perioden 1995-2000 ökade andelen deltidsarbeten av den totala sysselsättningen till 18 procent, varvid en tredjedel av alla kvinnor och 6 procent av alla män arbetar deltid.

* Arbetslösheten minskade under 2000 för både kvinnor och män, och den genomsnittliga arbetslösheten bland kvinnor låg under 10 procent i EU. Med en genomsnittlig arbetslöshet bland män på 7 procent i EU minskade dock skillnaden i arbetslöshet mellan könen bara med 0,2 procentenheter till 2,7 procentenheter. Spanien fortsatte att ha den största skillnaden i arbetslöshet mellan könen inom EU. Andra länder som uppvisar en markant skillnad i arbetslöshet mellan könen är Grekland, Italien, Frankrike och Belgien.

För att man skall uppnå det långsiktiga målet om full sysselsättning från toppmötet i Lissabon krävs en bättre integration av kvinnor på arbetsmarknaden. Även om sysselsättningsintensiteten för kvinnor har ökat sedan 1999 finns det fortfarande en betydande skillnad på över 18 procentenheter mellan könen. Det vidtas många åtgärder för att främja jämställdheten, men de flesta är isolerade utan några större effekter på situationen i dess helhet. Flertalet initiativ syftar till att underlätta återintegrering av kvinnor som är arbetslösa eller står utanför arbetsmarknaden, att öka möjligheterna till utbildning och yrkesutbildning, att se över skatte- och bidragssystemen och att förena arbets- och familjeliv. I 2001 års sysselsättningsriktlinjer uppmanades medlemsstaterna att överväga att fastställa mål för att öka sysselsättningen bland kvinnor, men med undantag för Frankrike, Portugal och Nederländerna har medlemsstaterna inte fastställt några sådana nationella mål. Det bör framför allt noteras att de länder som har en låg sysselsättningsintensitet för kvinnor inte har fastställt några nationella mål och bara har vidtagit begränsade åtgärder för att förbättra det nuvarande sysselsättningsläget för kvinnor (Spanien, Grekland och Italien).

Framsteg har gjorts i jämställdhetsarbetet, men det saknas en övergripande strategi

Detta har gjorts vissa framsteg i arbetet att integrera ett jämställdhetsperspektiv när det gäller samarbetsmekanismer och verktyg för att bedöma effekterna för jämställdheten, men det saknas fortfarande en övergripande strategi [19] i flertalet medlemsstater. I allmänhet har medlemsstaterna inte genomfört bedömningar av effekterna av varje riktlinje på jämställdheten eller utvecklat adekvata indikatorer för att mäta resultat. De länder som nyligen har antagit jämställdhetsmålet fortsätter dock att göra framsteg, till exempel genom att utvidga jämställdhetspolitiken till regional nivå och införa utbildningsprogram i jämställdhetsfrågor för personal inom offentlig förvaltning (t.ex. Frankrike och Irland). De nordiska länderna bekräftar sitt åtagande på området jämställdhet. Å andra sidan har vissa länder som fått en politisk rekommendation om behovet att främja eller fortsätta insatserna på området (Grekland, Tyskland, Italien, Spanien och Luxemburg) inte vidtagit några avgörande åtgärder för att förbättra situationen.

[19] Med övergripande avses här åtgärder som omfattar rådgivande system gentemot jämställdhetsorgan, inbegripet på regional nivå, förfaranden för att bedöma effekterna av ny lagstiftning för jämställdheten, utarbetande av indikatorer och statistik, en ökad medvetenhet genom information, utbildning och undersökningar samt andra innovativa strategier.

Jämställdhetsmålen har fortfarande inte införlivats i sysselsättningspolitiken inom ramen för de andra pelarna på ett adekvat sätt. Det har fästs lite vikt vid jämställdhetsfrågor i den politik som syftar till att förbättra IT-kunskaper och förverkliga kunskapssamhället. Mycket få initiativ rapporteras när det gäller att minska skatte- och bidragssystemens negativa effekter.

Löneskillnaderna mellan könen är fortfarande stora

Fakta om löneskillnaderna mellan könen (se även figur 7)

* Enligt de senaste uppgifterna på EU-nivå (källa: Europeiska gemenskapens hushållspanel; timlön för arbetstagare som arbetar minst 15 timmar i veckan) minskade löneskillnaderna mellan könen med 2 procentenheter mellan 1996 och 1997, men uppgick fortfarande till 14 procent.

* Situationen var sämre inom den privata sektorn, där löneskillnaderna uppgick till hela 19 procentenheter jämfört med 10 procentenheter inom den offentliga sektorn. Löneskillnaderna mellan könen minskade eller låg stilla i alla medlemsstater, utom i Spanien och Österrike där måttliga ökningar kunde noteras.

Figur 7: Löneskillnader mellan könen 1997: totalt, inom den offentliga sektorn och inom den privata sektorn

>Hänvisning till>

Trots den stora vikt som fästes vid frågan om löneskillnader mellan könen vid toppmötet i Stockholm är åtgärderna för att minska löne- och inkomstskillnaderna mellan kvinnor och män begränsade. Initiativen rör främst en översyn av systemen för yrkesklassificering, olika lagstiftningsåtgärder och undersökningar. Då nya initiativ har tagits befinner de sig i ett tidigt skede av genomförandet, och det saknas ofta konkreta åtgärder. Medlemsstaterna måste ägna stora insatser åt att ta itu med detta problem. Än viktigare är arbetsmarknadsparternas roll och ansvar. De har inte specifikt tagit upp denna fråga, vilket särskilt gäller de arbetsmarknader där efterfrågan på arbetskraft är stor, vilket står i bjärt kontrast till deras offentliga uttalanden och ståndpunkter. Det finns dock några goda exempel på innovativa strategier, till exempel en ökad insyn i lönesättningen och åtgärder för att göra det lättare att få mål som rör löneskillnader prövade i domstol i Danmark, och införandet av en rättslig skyldighet för arbetsgivare att varje år se över lönerna för att upptäcka omotiverade löneskillnader i Sverige.

Några positiva åtgärder har vidtagits för att ta itu med könsuppdelning

Fakta om könsuppdelning

* Sysselsättningen inom olika sektorer är fortfarande kraftigt snedfördelad mellan könen, där män är överrepresenterade inom jordbruk, industri och finansiella tjänster, och kvinnor överrepresenterade inom andra tjänster inbegripet hälso- och sjukvård, utbildning och privata hushållstjänster. Under perioden 1995-2000 minskade uppdelningen bara inom några få sektorer såsom grossist- och detaljhandel samt kreditförmedling. Sysselsättningen inom växande högteknologiska sektorer tenderar att vara snedfördelad mellan könen, där män står för nästan två tredjedelar av den totala sysselsättningen.

* Könsuppdelningen mellan enskilda sektorer och yrken är ganska oförändrad jämfört med föregående år (med 17,8 procentenheter inom sektorer och 25,2 procentenheter inom yrken [20]). Räknat per yrke har Finland, Sverige och Danmark den största uppdelningen med mellan 28 och 30 procent. Räknat per sektor har Finland, Sverige, Portugal, Irland och Österrike den största uppdelningen med mer än 20 procent.

[20] Könsuppdelning mäts genom att man utgår från kvinnors och mäns andel av den nationella sysselsättningen för varje sektor och yrke. Skillnaderna läggs sedan samman för att få fram en total siffra för obalansen mellan könen. Denna siffra redovisas sedan som en andel av den totala sysselsättningen.

Könsuppdelningen har negativa effekter på arbetsmarknadens effektivitet och funktion. Denna fråga har tagits upp av flertalet av de länder som har en stor könsuppdelning inom olika yrken och sektorer, och som har fått en politisk rekommendation på området. Initiativen omfattar stimulans att välja utbildning, fastställande av rekryteringsmål för underrepresenterade yrken och utbildning i företagande för kvinnor. Förändringarna i fråga om könsuppdelningen går dock långsamt och är nära kopplade till andra strukturella förändringar i ekonomin. Det finns några nya - om än fortfarande mycket blygsamma - initiativ för att främja kvinnors delaktighet i beslutsprocesser.

Bristen på barnomsorg begränsar deltagandet

Fakta om föräldraskapets effekter på sysselsättningen

* Eventuella barn påverkar kvinnors möjlighet att delta fullt ut på arbetsmarknaden. I de elva medlemsstater för vilka statistik finns tillgänglig arbetade 72 procent av alla kvinnor i åldersgruppen 20-50 utan barn under år 2000, medan samma siffra för kvinnor med barn bara uppgick till 59 procent. Män tycks tvärtom öka sin förvärvsfrekvens om de har småbarn. 94 procent av alla män i åldersgruppen 20-50 med barn arbetade, jämfört med 89% procent av dem som inte hade barn.

I år har det tagits många initiativ för att hjälpa arbetande föräldrar genom en mer flexibel arbetsorganisation, en bättre och mer flexibel omsorg samt skatte- och bidragsreformer. Dessutom finns det i de nationella handlingsplanerna många positiva initiativ för att uppmuntra kvinnor att återvända till arbetsmarknaden efter en frånvaro.

Även om Belgien, Förenade kungariket, Frankrike, Grekland, Portugal och Irland har fastställt mål för att bygga ut omsorgen är barnomsorgen oftast inte tillräckligt utbyggd för att motsvara efterfrågan. Länder med en dåligt utbyggd barnomsorg, särskilt för barn mellan 0 och 3 år, har inte fastställt några kvantitativa mål och har bara vidtagit begränsade åtgärder för att förbättra situationen (Italien, Spanien, Österrike, Tyskland och Nederländerna).

Äldreomsorgen måste uppmärksammas

Ett viktigt nytt område, som kommer att bli en allt större utmaning, är anhörigomsorg, särskilt för äldre. Majoriteten av medlemsstaterna har ännu inte börjat ge denna fråga någon större uppmärksamhet och har sålunda ingen tydlig strategi och än mindre några specifika mål. Några medlemsstater (Frankrike, Luxemburg, Grekland, Portugal och Spanien) har dock infört några nya initiativ i sina nationella handlingsplaner för 2001.

3. Genomförande av 2001 års riktlinjer och rekommendationer för sysselsättningen: Bedömning av resultat och politiska åtgärder i varje medlemsstat

BELGIEN

Allmänt omdöme: En stark ekonomisk tillväxt (4,0 procent under 2000) hade positiva effekter på arbetsmarknadens utveckling. Sysselsättningen ökade med 1,8 procent, sysselsättningsintensiteten ökade till 60,5 procent och arbetslösheten minskade till 7,0 procent. De långvariga svagheterna på den belgiska arbetsmarknaden börjar dock bara gradvis att ändras: många som blir långtidsarbetslösa, en låg förvärvsfrekvens hos äldre, ett ökat antal arbetskraftsbrister, höga skatter och andra bördor på arbete. Dessutom finns det betydande regionala och lokala skillnader i fråga om arbetsmarknadens utveckling.

Kombination av politiska åtgärder [21]: Den belgiska nationella handlingsplanen ger en god överblick över hur olika belgiska myndigheter fastställer politiska åtgärder för att genomföra den europeiska sysselsättningsstrategin. Insatserna för att öka enhetligheten i den belgiska handlingsplanen har förstärkts, men det totala antalet arbetsmarknadspolitiska instrument är fortfarande stort. Den budget som anslagits för var och en av de fyra pelarna visar att de två första står för huvuddelen av handlingsplanen. När det gäller pelaren anpassningsförmåga har Belgien uppvisat ganska goda resultat i fråga om flexibilitet, så behovet av nya åtgärder är mindre inom detta område. Jämställdhet är en övergripande riktlinje som är integrerad i de olika politiska åtgärder som diskuteras i handlingsplanen. Arbetsmarknadens parter har deltagit aktivt i utarbetandet och uppföljningen av den nationella handlingsplanen på nationell och regional nivå.

[21] När det gäller genomförandet av sysselsättningsriktlinjerna avses med "kombination av politiska åtgärder" balansen mellan de fyra pelarna i riktlinjerna.

Svar på rådets rekommendationer 2000: Åtgärder har vidtagits för att öka de förebyggande insatserna för arbetslösa ungdomar, men något lämpligt system för tidiga åtgärder för arbetslösa vuxna har ännu inte föreslagits. När det gäller äldre personers förvärvsfrekvens har flera åtgärder vidtagits för att ge dem positiva incitament att fortsätta att arbeta, men det återstår att se om dessa räcker för att minska förtidspensioneringarna. Samarbetet mellan olika arbetsmarknadsmyndigheter har förbättrats, vilket illustreras av flera samarbetsavtal, även om de praktiska resultaten återstår att se. Skattesystemet har gjorts mer sysselsättningsfrämjande genom ett omfattande reformpaket. Man måste dock också förbättra bidragssystemet. En mängd initiativ har tagits för att skapa en mer solid grund för den kunskapsbaserade ekonomin och kunskapssamhället, men det finns ännu ingen övergripande strategi för livslångt lärande, vilket framför allt beror på de många aktörer som är inblandade.

Kommande utmaningar: Belgien måste undersöka de mest effektiva strategierna för att uppnå de mål som fastställts för sysselsättningsintensiteten totalt såväl som för kvinnor och äldre arbetstagare. När det gäller en ökad förvärvsfrekvens hos äldre arbetstagare behövs initiativ för att inskränka systemen för förtidspensionering i kombination med ytterligare incitament (för arbetsgivare och arbetstagare) som ökar äldre arbetstagares möjligheter att fortsätta arbeta, med en betoning på utbildning. Det krävs snarast förebyggande åtgärder för vuxna samt aktiveringsprogram för långtidsarbetslösa för att undvika utslagning. De olika myndigheterna och arbetsmarknadens parter bör samarbeta för att utveckla en mer samstämmig strategi för livslångt lärande och bedöma de nuvarande instrumentens relativa effektivitet när det gäller att främja livslångt lärande hos olika grupper. Belgien har en akut arbetskraftsbrist inom vissa segment av arbetsmarknaden. För att ta itu med detta problem krävs ytterligare åtgärder för att öka den tekniska och yrkesinriktade utbildningens attraktionsförmåga och kvalitet samt för att eliminera regionala, språkliga och etniska hinder på arbetsmarknaden.

>Hänvisning till>

DANMARK

Allmänt omdöme: Den danska ekonomin fortsätter att utvecklas starkt med en tillväxt på 2,9 procent 2000. Även om den totala sysselsättningsintensiteten bara ökade något till 76,3 procent, är den fortfarande högst i EU både för män (80,8 procent) och kvinnor (71,6 procent). Arbetslösheten sjönk ytterligare till 4,7 procent, särskilt för kvinnor, medan ungdomsarbets lösheten sjönk till 5,3 procent och långtidsarbetslösheten uppgår till 1 procent. Arbetsmarknaden närmar sig en bristsituation med tecken på brister inom vissa regioner och sektorer. Den demografiska utvecklingen tyder också på en långsiktig minskning av arbetskraftens naturliga ökning.

Kombination av politiska åtgärder [22]: Danmark svarar positivt på behovet att öka arbetskraften genom att rikta in sig på grupper av potentiella arbetstagare såsom personer över 55 och migrerande arbetare, främja en mer integrerad arbetsmarknad, öka kvaliteten på utbildning och öka kompetensen hos dem som arbetar. Den långsiktiga utmaningen bemöts genom en övergripande strategi för livslångt lärande, en ökad användning av informations- och kommunikationsteknik samt genom att föra en stabil skattepolitik och minska den offentliga skuldsättningen för att se till att den finansiella bördan inte blir alltför stor. Stödåtgärder vidtas genom alla pelare, även om den nationella handlingsplanen innehåller lite information om tillgången till sysselsättning för dem som hotas av social utslagning. Även om få personer blir långtidsarbetslösa har det skett förseningar när det gäller att se till att alla får individanpassade handlingsplaner innan de har varit arbetslösa längre än gränserna på sex och tolv månader. En ny industripolitisk strategi syftar till att öka antalet nya företag och minska den administrativa bördan för små och medelstora företag. Bolagsskatten skall sänkas under 2001. Innovativa åtgärder föreslås för att minska löneskillnaderna och uppdelningen mellan könen. Arbetsmarknadens parter har en aktiv roll i utvecklingen och genomförandet av politiska åtgärder på alla nivåer, inbegripet införandet av en flexiblare organisation av arbetet.

[22] När det gäller genomförandet av sysselsättningsriktlinjerna avses med "kombination av politiska åtgärder" balansen mellan de fyra pelarna i riktlinjerna.

Svar på rådets rekommendationer 2000: Pågående reformer för att minska det totala skattetrycket på arbete har lett till en viss minskning av marginalskatten, om än inte lika mycket som väntat på grund av höjda kommunalskatter. Den lilla skillnaden mellan bidrag och låga löner innebär också att skattereformernas effekter på incitamenten att arbeta begränsas, där incitamenten för fortsatt arbete fortsätter att vara kraftigt beroende av strikta regler och kriterier för tillgänglighet och berättigande tillsammans med en effektivare arbetsmarknadspolitik. Insatserna för att öka integrationen på arbetsmarknaden har fortsatt och reformen av det frivilliga pensionssystemet uppvisar vissa resultat när det gäller att hålla kvar människor i arbete. Nya initiativ för att förbättra arbetsmiljön syftar till att minska antalet personer som slutar arbeta på grund av hälsoproblem. Även om antalet arbetslösa som har tjänstledigt för fortbildning har minskat kraftigt har antalet personer med föräldraledighet inte minskat särskilt mycket. Det har gjorts stora insatser för jämställdheten, där jämställdhetsprincipen nu är lagstadgad. Nya initiativ har tagits för att ta itu med problemet med löneskillnader och uppdelning mellan könen.

Kommande utmaningar: Den största utmaningen består fortfarande i att öka både kvaliteten och kvantiteten i fråga om utbudet av arbetskraft, och då delvis genom att öka förvärvsfrekvensen och produktiviteten. Behovet kvarstår att ingående övervaka och bedöma effekterna av de reformer som genomförs, särskilt reformerna av skatte- och bidragssystemen, för att se om de räcker för att få in fler personer i arbetskraften. I detta avseende måste man fästa större vikt vid att integrera etniska minoriteter. Effekterna av de nya initiativen för att ta itu med löneskillnader och uppdelning mellan könen måste också övervakas, inbegripet åtgärder för att eliminera flaskhalsar. Framtida nationella handlingsplaner bör inbegripa bättre information om personer som inte omfattas av arbetslöshetsförsäkringar.

>Hänvisning till>

TYSKLAND

Allmänt omdöme: Tillväxten på 3 procent under 2000 var den högsta de senaste tio åren, vilket även gäller sysselsättningsökningen på 1,5 procent. Arbetslösheten (7,9 procent) fortsätter att minska, men skapandet av arbetstillfällen i östra Tyskland har stagnerat och arbetslösheten förblir hög. Ungdomsarbetslösheten ligger kvar långt under genomsnittet i EU, medan långtidsarbetslösheten på 4,0 procent ligger kvar över genomsnittet i EU, även om den gradvis minskar, och antalet nya långtidsarbetslösa är oförändrat. Sysselsättningsintensiteten för äldre arbetstagare (55-64 år) har inte ökat under senare år, och ligger nära genomsnittet i EU.

Kombination av politiska åtgärder [23]: Problemen bemöts med ett paket av åtgärder inom ramen för en övergripande stabilitets- och tillväxtorienterad makroekonomisk politik, måttliga löneökningar och mer långsiktigt hållbara offentliga finanser. Åtgärderna inom ramen för pelaren anställbarhet förstärks efter hand, men behöver skärpas och göras mer enhetliga. Även om livslångt lärande finns med på den politiska dagordningen behöver det genomföras med större kraft och i samarbete mellan förbundsregeringen, delstaternas regeringar och alla andra aktörer inom området utbildning och yrkesutbildning samt arbetsmarknadens parter. Även om de politiska insatserna från och tillsammans med arbetsmarknadens parter i sysselsättnings alliansen fortsätter, måste många av dem följas upp närmare i kollektivavtal och i lämpliga fall med offentligt ekonomiskt stöd. Ett antal särskilda åtgärder för att främja företagarandan, särskilt reformer av inkomst- och bolagsskatter, förbättrar näringslivsklimatet för investeringar. Jämställdhetsfrågan har fortfarande en hög prioritet på dagordningen, men kräver mer konkreta resultat.

[23] När det gäller genomförandet av sysselsättningsriktlinjerna avses med "kombination av politiska åtgärder" balansen mellan de fyra pelarna i riktlinjerna.

Svar på rådets rekommendationer 2000: Även om åtgärder har vidtagits för att förstärka den förebyggande strategin, har de instrument som hittills använts ännu inte bidragit till målet att nå