SV Europeiska unionens officiella tidning C 271/8

Yttrande från Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om ”Efter tio år – vilken framtid har euron? EU:s ekonomiska och politiska framtid och det nya fördraget” (yttrande på eget initiativ)

2013/C 271/02

Föredragande: Carmelo CEDRONE

Den 12 juli 2012 beslutade Europeiska ekonomiska och sociala kommittén att i enlighet med artikel 29.2 i arbetsordningen utarbeta ett yttrande på eget initiativ om

”Tio år senare – vilken framtid har euron? EU:s ekonomiska och politiska framtid och det nya fördraget”.

Facksektionen för Ekonomiska och monetära unionen, ekonomisk och social sammanhållning, som svarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 4 april 2013.

Vid sin 490:e plenarsession den 22–23 maj 2013 (sammanträdet den 22 maj) antog Europeiska ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 134 röster för, 27 röster emot och 22 nedlagda röster:

1. Slutsatser och förslag när det gäller eurons framtid

1.1 EESK anser att skapandet av euron och EMU är den viktigaste etappen på EU:s utvecklingsväg. Den var ett led i en strategisk plan för unionen som ingick i den vision som låg bakom EKSG och Romfördraget. Införandet av euron och EMU var ett stort och modigt steg, en framtidsorienterad satsning, som väckte så mycket hopp att alla var övertygade om att den gemensamma valutans styrka skulle övervinna det motstånd som fortfarande fanns och som hade förhindrat genomförandet av EMU och den fullständiga politiska union som hade behövts. Euron är dock fortfarande en förutsättning för allt detta.

1.2 Vi måste dock efter 20 långa år konstatera att det inte skedde. Kanske beror det på att euron under hela denna period inte utsattes för allvarliga chocker vare sig inifrån eller utifrån, eller kanske på den brist på förtroende som kvarstår mellan kreditgivande länder och låntagande länder i Europa, vilket i sin tur betyder brist på sammanhållning och förtroende för regeringarna. Alla föredrog att vila på sina lagrar och njuta av det uppnådda välståndet; allt såg ut att löpa på smidigt, men det var bara ett skenbart lugn. Den internationella ekonomiska och finansiella krisen som spred sig till EU fick larmklockorna att ringa. Begränsningarna och motsägelserna i EMU:s struktur avslöjades plötsligt och euron förlorade sin dragningskraft. I början trodde man att allt som behövdes för att EMU skulle fungera var några ”bokföringsregler”, såsom stabilitetspakten, men problemet var inte tekniskt, utan ekonomiskt och politiskt.

1.3 EESK konstaterar att stabilitet är viktigt. Men stabilitet handlar inte bara om priser eller ekonomisk-finansiella institutioner, utan också om politik och sociala villkor. Medborgarna har med rätta intrycket att det är de – och inte bankerna, som har spelat en avgörande roll i krisen – som fått betala det högsta priset för krisen och de som måste återbetala skulden, och att detta är orättvist. Kommittén är övertygad om att åtstramningar inte kommer att vara politiskt möjliga mycket längre. I vissa länder har gränsen redan nåtts.

1.4 Därför anser EESK att den gemensamma valutan bara kommer att kunna bestå om man uppnår en konvergens mellan euroländernas ekonomiska kapacitet och en förbättring av konkurrenskraften som helhet. Dessa mål kräver såväl en ekonomisk som politisk insats. Det räcker inte med lite tillfälligt underhåll. Vi måste få till stånd ett genombrott som omfattar inte bara valutan och ekonomin utan också politiken, suveräniteten, människorna och förmågan att föra dialog mellan de europeiska folken. Vi behöver mer politisk integration, mindre centralstyrning och en social marknadsekonomi för att återställa tillväxt och sysselsättning och för att återigen se euron som en fördel, inte en nackdel.

1.5 Det framgår klart av detta yttrande att EESK:s förslag är proaktiva, medan kommissionens och rådets svar på krisen mestadels har varit och är reaktiva. I t.ex. fördraget om stabilitet, samordning och styrning betonas stabilitet, men där föreslås inga gemensamma finansiella instrument för återhämtning och sysselsättning. Avtalet om en gemensam tillsynsmekanism är dock ett viktigt steg framåt, trots att det saknas en trovärdig och konkret färdplan för den politiska unionen. EU måste dock återigen skapa välstånd för att kunna fördela det rättvist. Det är det bästa sättet att minska protesterna. Man kan inte bara införa åtstramningar.

1.6 EESK anser däremot, som kommittén påpekat flera gånger tidigare, att man för att skydda euron och EU måste undersöka den VERKLIGA situationen – eurons och EU:s politiska och ekonomiska begränsningar, fördelar och förluster samt ansvaret för att vi hamnat i den nuvarande situationen. Man måste agera snabbt; det finns ingen tid för retorik, tricks och sagor. Det är det enda sättet att undgå en upplösning av ett EU, som på senare år försvagats. Därför bör man inte beskylla dem som protesterar mot uppoffringarna för populism. EU måste lära sig att lyssna utan arrogans. Det går inte att fortsätta att vända dövörat till.

Förslag för att fullborda EMU: de felande länkarna

Den ekonomiska aspekten

1.7 EESK anser att det bästa sättet att fullborda EMU, undvika recession, minska ländernas skuld och stabilisera budgetarna är att vända upp och ned på den princip som den ekonomiska kulturen i EU i dag bygger på (stabilitet för tillväxt), genom att utgå från tillväxt och inte åtstramningar, och således göra tillväxt till EU:s viktigaste mål i syfte att uppnå en ny pakt för att främja (fördela) tillväxt, sysselsättning och stabilitet, bland annat genom medverkan av arbetsmarknadens parter (tillväxt för stabilitet). Kommittén framför följande synpunkter: i) Återhämtningen kan inte sättas i gång endast med penningpolitiska åtgärder (t.ex. att ge banksystemet stor likviditet, låga räntesatser) eller finanspolitiska åtgärder (i dag begränsade på grund av behovet av budgetkonsolidering i många länder). Den bör också främjas genom en ökning av investeringarna inom sektorn för alternativ energi och miljösektorn samt av de sociala investeringarna, så att det skapas en efterfrågan på investeringsvaror och tjänster från den privata sektorn som tar hänsyn till hushållens behov. ii) På så sätt är det möjligt att sänka de mycket höga arbetslöshetsnivåerna och generera de skatteintäkter som behövs för att minska statsskulden och det nationella underskottet. iii) Dessa investeringar får inte finansieras enbart efter formeln ”mer skatt – mer offentliga utgifter”, utan snarare med hjälp av obligationer för att locka det globala sparöverskottet, som saknar investeringsmöjligheter. Detta främjar tillväxten både i EU och globalt: tillväxten skulle drivas av avkastningen på de finansierade projekten snarare än av skatteöverföringar mellan medlemsstaterna. iv) Först och främst bör företagens finansiella kapacitet stärkas. Detta gäller särskilt små och medelstora företag, av vilka många i dag kan tvingas lägga ner eftersom de inte har tillräcklig tillgång till banklån för att skaffa komponenter och material – delvis på grund av att centralbankerna kräver alltför omfattande garantier av de banker som beviljar lån till små och medelstora företag. v) Man bör omedelbart främja offentliga investeringar som gynnar tillväxten och hålla dem utanför budgeten genom att införa ”gyllene regler”, dvs. ett system av gemensamma regler som också tar hänsyn till den privata skulden i länderna, i väntan på euroobligationer (1).

1.8 Det krävs samstämmighet mellan de politiska åtgärderna för att göra euron hållbar och minska klyftan mellan ländernas ekonomier med hjälp av en solidarisk plan som innebär en överföring av investeringsmedel till länder med svagare ekonomier genom målinriktade projekt, vid behov skatteomfördelning samt integration av arbetsmarknaden och socialpolitiken. Det handlar alltså om symmetriska justeringar: gemensamma medel för att rädda banker som håller på att gå omkull, en EU-garanti för insättningar, unionsobligationer, euroobligationer, en gemensam politik för att minska EU:s externa underskott osv. (skapande av en gemensam ersättnings- eller justeringsfond).

1.9 Man bör genomföra ekonomisk styrning på EU-nivå. Man bör gå längre än den nuvarande metoden med samordning av politiken som inte gett goda resultat, och Eurogruppen bör omvandlas till ett organ som fattar beslut med majoritet, så att den blir eurons språkrör. Det är inte längre hållbart att ha en monetär union och en bankunion, samtidigt som den ekonomiska politiken förs separat. En gemensam styrning (som med finanspakten) på makro- och mikronivå (genom en industriell pakt) kan däremot leda till en kursändring i den ekonomiska politiken och finanspolitiken till fördel för tillväxt, sysselsättning och social integration.

1.10 Man bör införa en gemensam budget i euroområdet, naturligtvis med gemensamma regler, och förena handelspolitiken och betalningsbalansen, som i dag uppvisar stora skillnader. Dessutom bör den finanspolitiska konsolideringen slutföras genom att man inverkar på multiplikatorstrukturen i syfte att frigöra resurser till fördel för tillväxt och sysselsättning och genomföra reformer som kan öka produktiviteten i de svagaste länderna (2).

1.10.1 Det som behövs är dock att man minskar och/eller mildrar de nuvarande åtstramningsåtgärderna för de mest skuldsatta länderna och att man främjar efterfrågan i de kreditgivande länderna. Medlemsstaterna måste agera samtidigt för att minska skulden och genomföra strukturreformer, medan EU måste främja tillväxten genom en solidarisk och konkret plan för att öka sysselsättningen och den sociala rättvisan. Man kan inte föra en åtstramningspolitik under recessionen, såsom EU gör: en samtidig skuldminskning och kreditåtstramning har skadliga effekter på ekonomin.

De monetära och finansiella aspekterna

1.11 Följaktligen behövs det ett system som klarar av att hantera enskilda ländernas misstag och svagheter och som kan löpa parallellt med reformprocessen och minska ekonomiska skillnader och obalanser mellan länderna i euroområdet, bland annat via den monetära politiken.

1.12 Även ECB har drabbats av EMU:s begränsningar. Till följd av fördraget har ECB tvingats föra en gemensam och i det närmaste federal monetär politik, trots att medlemsstaternas ekonomier var och fortfarande är olika och att obalanserna mellan dem är stora. Såsom redan påpekats krävdes det därför korrigerande åtgärder från EU:s sida, och sådana åtgärder krävs fortfarande. På så sätt skulle man undvika överexponering och ge ECB möjlighet att vidta mer effektiva och välavvägda åtgärder för att främja prisstabiliteten genom att minska de befintliga snedvridningar och obalanser som riskerar att undergräva den gemensamma valutans existens. Denna risk blev särskilt uppenbar under statsskuldskrisens senaste fas och kunde endast undvikas tack vare ett resolut ingripande av ECB:s ordförande. Detta är nödvändigt för att främja den ekonomiska integrationen, som släpar efter den monetära, åtminstone till dess att man har kommit till rätta med ECB:s nuvarande mandatunderskott och EU:s politiska underskott.

1.12.1 ECB har i dag en alltför utsatt roll. För att bättre kunna fullfölja sitt uppdrag på lika villkor bör ECB ha samma funktioner och samma mandat som USA:s centralbank, bland annat som långivare i sista hand, för att minska ränteskillnaderna. Det bör således vara ett heltäckande mandat som ger ECB möjlighet att fungera som en drivfjäder för tillväxt när detta är nödvändigt.

1.12.2 För närvarande pågår en bred debatt bland centralbankerna om vilka strategier man ska använda för att ge ny fart åt tillväxten. Det rör sig om den eviga frågan om förhållandet mellan åtstramningar och tillväxt, eller närmare bestämt mellan inflation och tillväxt samt mellan tillväxt och sysselsättning Som en jämförelse i sammanhanget tillför USA:s centralbank marknaden 85 miljarder dollar i månaden för att fullfölja sitt uppdrag att minska arbetslösheten till 6 % (Bank of England sägs förbereda sig för liknande åtgärder). Denna situation ger ECB, som inte lyder under någon regering eller omfattas av någon budget, ett sämre utgångsläge jämfört med andra centralbanker. Denna förutsättning påverkar också kontrollen av förhållandet mellan olika valutor. ECB borde också ha ett ansvar för valutakurspolitiken, som endast omfattas av rådets fördragsstadgade rätt att ingå formella avtal om ett valutakurssystem för euron i förhållande till tredjeländers valutor.

1.12.3 Skuld: ett annat viktigt element när det gäller EMU. Vad gäller denna aspekt har EESK redan lagt fram ett konkret förslag om att ta bort 60 % av ländernas skuld från marknaden för att på så sätt undvika konsekvenserna av marknadsspekulation i euroområdet (3). Om EMU genomfördes fullt ut och det fanns en gemensam budget för euroområdet är det klart att man också skulle kunna utfärda gemensamma obligationer (detta ska självfallet göras inom ramen för en gemensam budget för euroområdet).

1.13 Vad gäller finans- och banksystemet som helhet anser EESK att alla aspekter av de åtgärder som EU har vidtagit måste fullföljas så fort som möjligt (4), eftersom de tillhör de effektivaste och viktigaste instrumenten när det gäller att fullborda EMU och den inre marknaden samt främja dess stabilitet.

De politiska och institutionella aspekterna

1.14 EESK anser att EU:s framtid och institutionella struktur bör frigöra sig från de system som bygger på en ”ideologisk modell”, även om den ”federala” modellen förefaller vara mest lämplig, och att man i stället bör fokusera på de funktionella och innehållsmässiga aspekterna för att säkra själva EU-tankens överlevnad. Ett Europa som sätter människorna och solidariteten i centrum för sina huvudsakliga målsättningar, och där ekonomin tjänar dem och inte tvärtom. Tiden är nu inne att sätta igång arbetet med att åstadkomma en politisk, social och ekonomisk union. Enligt vår mening är rådets försök i denna riktning visserligen lovvärda men alldeles för blygsamma och otillräckliga. Man måste överge särintressenas egoism och utopiska tänkande, som tycks dominera Europa, till förmån för solidaritet. Åtstramningspolitiken måste upphöra eller mildras för att minska lidandet, och sysselsättning och tillväxt måste åter sättas i centrum för EU:s initiativ.

1.15 Därför måste man samarbeta för att åstadkomma en social och politisk union i syfte att fullfölja EMU i linje med de ovannämnda förslagen. Beslutsprocessen bör bli mer demokratisk (omröstningar med kvalificerad majoritet) och öppen för insyn för att främja en positiv och mindre skev integration samt en gemensam förvaltning av suveräniteten, så att man därmed kan minska skillnaderna i integrationsprocessen. På så sätt kan EU tala med en röst även i internationella organ.

1.16 Nytt fördrag: EESK anser att de flesta förslagen av ekonomisk karaktär i detta yttrande kan genomföras utan att fördraget behöver ändras. Där det anses nödvändigt kan man satsa på ett förstärkt samarbete mellan de länder som stöder förslagen (såsom i fallet med den finanspolitiska överenskommelsen), bland annat för att göra snabbare framsteg och undvika risken för en upplösning av EU i samband med nya angrepp utifrån och en fortsatt åtstramningspolitik. En annan strategi för att främja en mer djupgående integration kan vara att ge Europaparlamentet ett konstituerande mandat efter nästa val. Ett förslag om detta skulle också kunna vara föremål för en folkomröstning som hålls samtidigt i alla berörda länder.

De internationella aspekterna

1.17 Det som händer i Europa får konsekvenser även på internationellt plan och vice versa. Därför behövs det effektivare internationella organisationer med större beslutsförmåga för att säkerställa en bättre global styrning. På detta område bör EU ha en gemensam representation, åtminstone när det gäller euroområdet. Framför allt borde G20 kunna inrätta en ”ekonomisk och social kommitté” för global utveckling, och att stimulera ekonomin bör vara ett centralt inslag i dess arbete.

1.18 Det är dock endast med hjälp av en annan, mer sammanhållen och demokratisk politisk struktur, i kombination med ett bättre internt styre, som EU:s externa styre kan göras mer effektivt och ge EU möjlighet att tala med en röst på internationell nivå, inte minst i fråga om förhållandet mellan valutorna, för att undvika att EU:s ekonomi påverkas negativt, samt förhållandet mellan ekonomierna på global nivå, med särskild tonvikt på utvecklingsländerna.

1.19 Kort sagt är dessa fyra förslag av central betydelse när det gäller att slutföra eurons struktur: i) EU:s ekonomiska styre (för tillväxt, sysselsättning, ekonomisk och social sammanhållning): en gemensam budget för euroområdet samt en minskning av de ekonomiska skillnaderna mellan länderna i euroområdet. ii) Det monetära och finansiella styret: ECB:s mandat behöver stärkas och den inre bank- och finansmarknaden bör fullbordas. iii) En politisk och social union. iv) En förstärkning av EU:s internationella roll och den globala styrningen.

2. Inledning

2.1 EU går för närvarande igenom en särskilt svår och riskfylld tid som hotar att få negativa konsekvenser som sträcker sig långt bortom de ekonomiska och sociala återverkningar som redan är ett faktum. I detta yttrande på eget initiativ behandlar vi en rad frågor, bland annat behovet av att respektera de åtaganden på området ekonomisk och social sammanhållning som fastställts redan i fördraget, främja en ny ekonomisk och monetär politik för tillväxt och sysselsättning, en mer proaktiv innovationspolitik, inrätta en europeisk riskkapitalfond för små och medelstora företag, och sist men inte minst arbeta för EU:s framtid (5).

2.2 Även inom EU konfronteras vi med stora ekonomiska intressen som kolliderar i stället för att samspela. Euron bär inte på något sätt ansvaret för det som sker (6). Det är en valuta som under lång tid har fått klara sig på egen hand och som fortfarande väntar på att ”de stridande parterna” (regeringarna) ska fatta beslut om vad som ska göras.

2.3 Det är EESK:s plikt att reagera på dessa utmaningar med ett rättframt och klart språk med stor framsynthet, med tanke på det som står på spel och konfrontationens omfattning samt utan att förtiga de verkliga omständigheterna. Med detta yttrande vill EESK komma med ett aktivt och förbehållslöst bidrag i syfte att fullborda EMU och komma till rätta med krisen eftersom detta ligger i arbetstagarnas, företagens och EU-medborgarnas intresse, framför allt i euroområdet, med tanke på att det i första hand är dessa grupper som drabbas av den rådande krisen.

3. Maastrichtfördraget: monetär politik och sammanhållning

3.1 Monetär union

3.1.1 Att införa den gemensamma valutan skulle vara det bästa för en medlemsstat som riskerar att drabbas av symmetriska chocker eller som förfogar över en mekanism för att absorbera asymmetriska chocker. Empiriska studier har visat att Europa löper större risk att drabbas av asymmetriska chocker än USA. ECB kan med sin monetära politik naturligtvis inte reagera på asymmetriska chocker som uppstår i ett enskilt euroland eftersom ECB:s huvudsakliga syfte är att värna om prisstabiliteten inom valutaunionen. Därför bör man inrätta en annan mekanism som är tillräckligt effektiv för att motverka effekterna av sådana chocker. Ju mindre produktionsfaktorerna är rörliga och de nationella ekonomierna är öppna, ju mindre konjunkturcyklerna är synkroniserade, ju mindre produktionen är diversifierad och ekonomierna integrerade, ju mer handelsutbytet inom unionen är begränsat, ju mindre flexibel arbetsmarknaden är och ju större inflationsskillnaderna är mellan de olika medlemsstaternas ekonomier, desto mindre motsvarar ECB:s gemensamma valutapolitik euroländernas behov. Ju sämre de anpassningsmekanismer fungerar som dämpar de negativa effekterna av asymmetriska chocker (pris- och löneflexibilitet, arbetskraftens rörlighet och kapitalrörlighet mellan medlemsstaterna, samt skattemässig federalism), desto svårare blir det för ett land att komma till rätta med förlusten av sin egen valutapolitik.

3.1.2 EMU är kanske den viktigaste pelaren i Maastrichtfördraget, men inte den enda. Motiven till EMU var inte bara ekonomiska utan främst – efter Berlinmurens fall – politiska. Många länder nöjde sig med att överraskade och likgiltiga vara åskådare till det nya scenariot, såsom det nästan omedelbara införlivandet av Östtyskland och den jämlikhet som Bundesbank bekräftade mellan Tysklands två ”mark” (1 = 1). Man föredrog att skjuta upp beslutet om att fullborda EMU, och skapade en gemensam förväntan – som senare visade sig vara en illusion – om att den monetära unionen också skulle föra med sig en politisk union och att euron skulle bli motorn i ett federalt Europa. Så gick det dock inte.

3.1.3 Unionen skulle, förutom att ge euron täckning och en gemensam röst, ha tillhandahållit allt det som euron saknade. Man trodde att det skulle räcka med några få ”regler” för att få allt att fungera, t.ex. stabilitetspakten, med godtyckliga parametrar och en självutvärdering som ansågs ofelbar, men som inte har fungerat som förväntat. Dessutom är ECB:s mandat enkelriktat och mer begränsat än andra centralbankers. Dessa motsättningar har drivits till sin spets i och med finanskrisen, som EU reagerade på oacceptabelt sent, och senare statsskuldskrisen, som har fråntagit euron dess glans och den mirakulösa kraft med vilken den presenterades vid införandet. Därmed har euron förlorat sin attraktionskraft till den grad att den i dag uppfattas som ett hot eller som ett lömskt medel för att motivera åtstramningspolitiken.

3.2 Denna politik äventyrar den ekonomiska och sociala sammanhållningen, en annan av pelarna i Europeiska enhetsakten, Maastrichtfördraget, som fastställer att EU:s mål är en hög sysselsättningsgrad och en hög levnadsstandard – ett mål som den nuvarande krisen i själva verket har sopat bort från EU:s dagordning. Även om det nyligen har tagits upp på nytt, på papperet, åtföljs det inte av några genomförandeinstrument och har därför ingen som helst praktisk inverkan på den reala ekonomin och sysselsättningen.

4. Eurons 10 första år

4.1 Fördelarna

4.1.1 Fram till 2008 fungerade EMU ganska väl ur monetär synpunkt för medlemsstaterna i euroområdet: handeln förenklades, valutarisken eliminerades, konkurrerande devalveringar eliminerades, prisstabilitet upprätthölls (genomsnittlig inflation på 2,03 % bortsett från stora svängningar i vissa länder vid övergången från det gamla till det nya systemet), räntesatserna på lån minskade och konvergerade (fram till 2009!), tillväxt och sysselsättning skapades (14,5 miljoner nya arbetsplatser) (7), bytesbalansen upprätthölls och skuldkvoten var lägre än i Japan och USA och växelkursen mot dollarn måttlig (ca 30 % högre) på grund av de svagare ekonomierna.

4.1.2 Detta är den övergripande situationen. Den ser annorlunda ut om man ser på läget land för land. De viktigaste fördelarna gick främst till de länder vars ekonomier låg till grund för eurons ursprungliga parametrar, så att deras tillväxt och produktivitet har ökat, exporten ökat explosionsartat (omkring 2 biljoner dollar från år 2000 till i dag bara för Tyskland) och betalningsbalansen därmed upprätthållits (8), medan andra länder har haft partiella förmåner och/eller riktiga nackdelar, främst på grund av asymmetrin i det system som den gemensamma valutan är knuten till, till den grad att länderna med underskott är tvungna att genomföra korrigerande åtgärder, medan de med överskott inte behöver det. Man bör också ta hänsyn till att länderna har reagerat olika på de villkor som euron skapade.

4.2 Kostnaderna

4.2.1 De kostnader som ska undersökas är de som är förknippade med skillnaderna mellan ländernas konkurrenskraft, deras förlust av inflytande på den makroekonomiska politiken, på valutakursen, konkurrerande devalveringar osv.

4.2.2 Med krisen har det i brist på en adekvat och fullbordad valutaunion uppstått andra kostnader, såsom överföringen av bankernas skulder till de offentliga budgetarna, ökad skuld och större svårigheter för de mest skuldtyngda länderna. Detta har delat unionen i två läger: på den ena sidan står de kreditgivande länderna och på den andra sidan de låntagande länderna, som mer och mer liknar länderna i tredje världen. De kreditgivande länderna orsakar faktiskt mer fattigdom i söder, och inte bara där, och mer välstånd i norr. Man behöver bara tänka på det överskott som Tyskland samlat, inte genom intern redovisning i euroområdet (i så fall skulle EU:s budget vara i balans!) utan genom sitt överskott i förhållande till tredjeländer, som är så stort att det på längre sikt kan utsätta tyskarna själva för en finansiell risk som kan skada Tysklands egen ekonomi.

4.3 Problemen

4.3.1 Strukturella problem och svagheter i valutaförvaltningssystemet: stabilitets- och tillväxtpaktens begränsningar, som vissa länder försökte avskaffa när de skapade problem för dem (Tyskland, Frankrike och Italien), bristen på övervakning av produktivitetsindikatorer, bristen på krishanteringsinstrument, kostnaden för att behålla euron, systemrisken, ekonomiska obalanser mellan länderna, upprätthållandet av nationalstaternas suveränitet på skatte- och budgetområdet.

4.3.2 Valutarisk och konkurrerande devalveringar eliminerades dock inte mellan länderna i euroområdet och länderna utanför euroområdet, särskilt Storbritannien, och växelkursen mellan det brittiska pundet och euron kan försvagas betydligt på en relativt kort tid och därmed undergräva de rättvisa villkor som ska gälla på den inre marknaden.

4.3.3 Ur ekonomisk synpunkt är det största problemet de ekonomiska obalanser som fanns redan före år 2000. Det är de svagaste länderna som betalar priset för denna situation, och det skapar riktiga ”asymmetriska chocker” som också främjas av den massiva tillströmningen av kapital till Tyskland. Dessa asymmetriska chocker kan ECB inte klara av med nuvarande instrument. Ett annat problem beror på den internationella situationen och avslöjades först av den finansiella krisen (9).

4.3.4 Det största felet var att tro att man kunde ha en gemensam valuta utan att begränsa staternas suveränitet, inte bara på budgetområdet, utan i synnerhet när det gäller självständig skuldförvaltning och att låta bank- och finanssystemen samt övervakningssystemen förbli nationella.

4.3.5 Det största politiska problemet är att euron infördes utan ett gemensamt hem och utan att ge den en gemensam röst, om man bortser från ECB:s upprepade försök att åtgärda denna brist. ECB har på så sätt gått från den i fördraget skrivna autonomin till att anta en roll som ersättande politisk aktör för att förhindra skador på den gemensamma valutan och EU (10). På samma sätt har tillväxten avslöjat det starkaste landets roll.

4.3.6 EESK anser dock att euron kommer att bli mer hållbar om det uppnås en konvergens mellan euroländernas ekonomiska resultat för att främja en mer enhetlig tillväxt och en politisk union som kan göra dessa skillnader acceptabla, eftersom problemet inte är av bokföringsmässig utan politisk karaktär. Härtill kommer frågan om demokrati och därmed en mer rättvis viktning av röster i de olika beslutande organen. Att bara betona de ekonomiska och bokföringsmässiga aspekterna är en illusion och ett misstag som vi inte kan tillåta oss längre.

5. Det internationella sammanhanget

5.1 Det som händer i Europa får konsekvenser också på internationell nivå och vice versa. Det finns en mycket stark sammanflätning mellan ekonomin, skuldsättningen, de finansiella systemen, handeln, förhållandet mellan valutorna osv. Detta gäller i synnerhet för den allt närmare kopplingen mellan ekonomierna på båda sidorna av Atlanten. Så var det åtminstone fram till 2009. I dag håller den amerikanska ekonomin dock på att återhämta sig och den europeiska ekonomin är i recession, dels till följd av två olika ekonomiska skolor, dels på grund av skillnaderna mellan den amerikanska centralbankens och ECB:s roller.

5.2 För hela världsekonomin skulle det dock vara viktigt att ha effektivare internationella organisationer med större beslutsförmåga för att säkerställa en bättre global styrning (IMF, Världsbanken, ILO, WTO). G20 å sin sida skulle behöva vara mer strukturerat för att kunna fatta bindande beslut. Till exempel borde G20 kunna inrätta en ”ekonomisk och social kommitté” för den globala utvecklingen, använda finanspolitiska incitament och styra förhållandet mellan valutorna för att minska diskrimineringen inom handeln, bland annat genom att ge ECB bättre möjligheter att ingripa.

5.3 Globala sparöverskott. Tillväxt är ytterst viktigt även för resten av världsekonomin. IMF:s varning om att Europa, vid sidan av åtgärder för att minska skulden och underskottet, bör vidta åtgärder för att stimulera tillväxten kommer vid rätt tidpunkt och är motiverad. Det finns ett sparöverskott på global nivå som man inte kan hitta investeringsmöjligheter för. Man har i själva verket förgäves försökt hitta investeringsmöjligheter för riskkapitalfonder till ett värde av nästan 2 biljoner USD (11). Den viktigaste nationella placeringsfonden i Norge kommer att minska andelen europeiska investeringar med över hälften till två femtedelar (12). År 2011 registrerade den största nationella placeringsfonden i Asien, ”China Investment Corporation”, en förlust på sina riskkapitalinvesteringar, minskade sin egen portfölj av privata värdepapper från hälften till en fjärdedel och söker nu långsiktiga investeringsmöjligheter i den offentliga sektorn i stället för den privata (13).

6. Pågående åtgärder i EU

6.1 EFSF/ESM: Sedan krisen förvärrades och ledde till spekulativa attacker mot euron, utan att någonting gjordes för att stoppa spekulanterna, har EU försökt reagera på flera fronter. Förstärkningen av Europeiska stabilitetsmekanismen med en eventuell banklicens är ett exempel på detta och gör den till ett effektivt, om än begränsat, instrument mot spekulation i bankaktier och skulder, för att hjälpa stater som utan egen förskyllan riskerar konkurs, även om detta inte är lösningen på krisen.

6.2 Bankunionen är en annan pelare. Det är faktiskt omöjligt att i längden upprätthålla ett område med en gemensam valuta och 17 finans- och skuldmarknader, särskilt efter det att krisen har förstärkt den nationella segmenteringen. Bankunionen är därmed en viktig och prioriterad faktor för att dela riskerna, skydda insättarna – bland annat via avvecklingsförfarandet – och återställa förtroendet för systemet, som har slutat fungera, samt få igång finansieringen till företag i alla länder på grundval av den berörda befolkningen och inte storleken på bankerna. På så sätt kan man förhindra att likviditet flyttas till länder som bedöms ha en bättre riskprofil och minska ränteskillnaderna. Bankunionen kan också bidra till att minska systemrisker och att bryta kopplingen mellan offentlig skuld och banker. Här får man inte heller glömma att när euron skapades lämnades banksystemen utanför: detta är en allvarlig svaghet. Detta beror främst på att banksystemen i vissa starka länder till stor del är offentliga.

6.3 Den europeiska banktillsynen är ett komplement till de pågående åtgärderna. Detta är en behörighet på EU-nivå och utövas direkt av en enda myndighet. För att visa att Europa kan bidra med ett stort mervärde är det viktigt att främja större öppenhet inom bankverksamheten och förhindra intressekonflikter och otillbörliga metoder såsom manipulering av Libor-räntan. EESK välkomnar förslaget att inrätta en gemensam tillsynsmekanism under ledning av Europeiska centralbanken, som täcker hela euroområdet och som är öppen för alla medlemsstater (14).

6.4 EESK ser positivt på det nya OMT-programmet (Outright Monetary Transactions, direkta monetära transaktioner), som ger ECB möjlighet att köpa statsobligationer på sekundärmarknaden för att stoppa spekulationen och minska de skillnader som rör statsskulden och därmed euron. Detta utgör, tillsammans med andra icke-konventionella penningpolitiska åtgärder som vidtas (och som tidigare vidtagits) för att hantera den finansiella krisen, en vändpunkt i ECB:s verksamhet, även om det görs i fördragets anda och går i rätt riktning. Även i detta fall handlar det dock om tekniska verktyg som inte löser problemet, men som ger tid år regeringarna och EU att anta de nödvändiga åtgärderna.

6.5 Europeiska centralbanken

6.5.1 ECB har som mål ”att upprätthålla prisstabilitet” och måste för att göra detta bevara sin politiska självständighet, dvs. den kan inte ”begära eller ta emot instruktioner” från regeringar eller EU. Detta är en lämplig status, även om rådet enligt fördraget ska ingå avtal om växelkursen mellan euron och tredjelandsvalutor (15). I avsaknad av sådana avtal eller i perioderna mellan dem bör ECB betrakta valutapolitiken som del av sitt ansvarsområde. ECB har också sekundära mål, som att bidra till finansiell stabilitet, även om dess åtgärder under krisen hänför sig till det primära målet, eftersom de till stor del dikteras av behovet av att återskapa en effektiv penningpolitisk överföringsmekanism, så att den finansiella stabiliteten upprätthålls i alla länder i euroområdet.

6.5.2 Beträffande prisutvecklingen bör man ta hänsyn till om det är rätt att Maastrichtkriteriet när det gäller inflation grundar sig på den genomsnittliga inflationen i de tre mest framgångsrika länderna i EU snarare än i euroområdet.

6.5.3 ECB:s mandat är generellt mer begränsat än andra centralbankers. Först och främst har ECB inget mandat att stödja tillväxt och sysselsättning, som den amerikanska centralbanken har, även om de har en liknande penningpolitik. Det finns dock grundläggande skillnader mellan USA (med ett centraliserat skattesystem) och EU i genomförandet av budgetpolitiken. Vidare är ECB:s roll som långivare i sista hand (lender of last resort) begränsad till banksystemet och omfattar inte regeringarna (EU:s styre), vilket är fallet i nationella sammanhang. Detta bör vara möjligt i ett fullbordat EMU. Den gemensamma penningpolitiken i ECB försvåras dessutom av att det finns ekonomiska skillnader och obalanser mellan länderna i området, i avsaknad av korrigerande åtgärder från EU:s sida.

6.5.4 Det är dock positivt att ECB på grund av principen om euroområdets ”enhet” har förklarat euron ”oåterkallelig”. Som vi har sett har den tack vare detta också, efter en hård kamp, kunnat vidta åtgärder för att minska ränteskillnaderna (spread) på skuld mellan de olika länderna genom möjligheten att köpa obligationer på sekundärmarknaden. Denna process kräver, förutom att tillväxten stimuleras, en ”europeisk” plan för att minska skulden, som kan komplettera de enskilda ländernas planer på detta område (16).

6.5.5 Detta kommer åtminstone att minska den konkurrenssnedvridning som sker via räntorna på finansiering av skulder och investeringar: Fortfarande i dag skapar detta verkliga ekonomiska skillnader som ökar de befintliga obalanserna, bland annat betalningsbalansen.

6.5.6 EESK anser dessutom att det är nödvändigt att ompröva de villkor som ECB och EU har fastställt. Det är inte acceptabelt att ge bankerna likviditet till mycket låga räntor utan att ställa några som helst villkor, t.ex. vad gäller användningen av medlen. Åtminstone en del av medlen bör gå till investeringar. Däremot ställs mycket hårda villkor på länderna vid köp av statsobligationer från ECB:s sida (OMT), även om det handlar om något annat. Dessa villkor beror först och främst på att det är nödvändigt att ta hänsyn till logiken på en snedvriden, skrupelfri, anonym och mycket snabb ”marknad”, som i verkligheten inte kan kallas marknad (17). EU kan inte gå med på detta spel: stora åtstramningar och nedskärningar för medborgare och företag i en tid av kris, och neutralitet för investerare/spekulanter, som gömmer sig bakom investeringsbanker och internationella investeringsfonder. Bara centralbankschefen har tagit euron i kraftigt försvar i de mest kritiska ögonblicken av attacken.

6.5.7 Däremot är det nödvändigt att ECB med sina nuvarande instrument kan stödja de olika ländernas ekonomier på ett rättvist sätt för att minska de befintliga snedvridningarna och obalanserna, tills det nuvarande mandatet utvidgas och EU:s politiska underskott övervinns. Man kunde till exempel återuppliva interbankmarknaden i vissa euroländer genom negativa räntor på endagsinsättningar i ECB.

6.5.8 Kommittén är för övrigt övertygad om att det är nödvändigt att omedelbart lösa skuldfrågan (18), utifrån kommitténs förslag, och att åtgärder från ECB:s och rådets sida är avgörande för att nå detta mål.

6.5.9 EESK anser att det vore förnuftigt att göra ECB:s beslut mer öppna. Man kunde t.ex. offentliggöra resultaten från omröstningar som äger rum under ECB-rådets möten, för att förstärka de nationella centralbankschefernas ansvarsskyldighet. Detta skulle uppmuntra dem att fatta beslut mot bakgrund av ekonomiska faktorer i euroområdet – och inte bara i syfte att utveckla den ekonomiska situationen i sina respektive hemländer.

6.5.10 Ett annat problem som man inte får glömma rör omröstningssystemet i ECB-rådet (19), särskilt obalansen mellan medlemsstaternas rösträtt och deras finansiella bidrag. Det har redan varit ett problem i betalningssystemet under Europeiska stabilitetsmekanismen (ESM) och kan bli ett problem igen i framtiden inom t.ex. bankunionen.

7. EU:s ekonomiska framtid: Den ekonomiska och sociala unionen – tillväxt och sysselsättning

7.1 EESK anser att det behövs en återhämtning styrd av ekologiska och sociala investeringar (20) eftersom kommittén är övertygad om att stabilitet i sig inte kan garantera återhämtning, som är beroende av både företagens och konsumenternas förtroende. Med tanke på den privata sektorns låga förväntningar och den outnyttjade kapaciteten kan företagen inte förlita sig på framtida vinster av investeringar som görs i dag. Och om medborgarna i sin tur inte kan lita på att kunna behålla eller hitta ett jobb, föredrar de att spara eller minska sina skulder i stället för att spendera. Större arbetslöshet ökar också antalet personer som inte kan konsumera.

7.2 För att öka företagens och medborgarnas förtroende bör återhämtningen därför styras av investeringar i stil med den amerikanska New Deal (21). Centrala kriterier för detta ändamål är de som EIB har följt ända sedan det särskilda Amsterdamhandlingsprogrammet (1997), i syfte att främja sammanhållning och konvergens inom områdena hälsa, utbildning, stadsförnyelse, miljö och transeuropeiska nät.

7.3 Detta är ett realistiskt mål om man sätter de globala sparöverskotten i omlopp, såsom föreslås i punkt 5.3. Faktum är att vissa investeringsfonder söker långsiktiga investeringsmöjligheter för det sparöverskott som skapats i andra delar av världen. Detta har ömsesidiga fördelar för investerarna i tredjeländer och för den europeiska ekonomin. I detta sammanhang kan båda ”systerinstitutionerna” i Europeiska investeringsbanksgruppen, dvs. EIB och EIF (Europeiska investeringsfonden), spela en viktig roll.

7.4 Därför bör ökningen av EIB:s tecknade kapital välkomnas. Projektobligationerna kan också spela en viktig roll i återhämtningen. Däremot bör användningen av globala överskott för investeringar i EU kallas euroobligationer (Eurobond), även om marknaderna säkert kommer att använda den kortare formen ”€ bond”. Det är känt att vissa regeringar är emot euroobligationer, men detta beror på en felaktig uppfattning eftersom euroobligationerna, som är nödvändiga för att stödja tillväxten, förväxlas med unionsobligationer, som är avsedda för att finansiera skulder (22).

7.5 Redan från början har EIF sagt att den kan emittera europeiska obligationer för att finansiera långsiktiga sociala investeringar (23) genom att öka det egna tecknade kapitalet från den nuvarande ganska låga nivån (3 miljarder euro), utan att fördragen behöver revideras (24). Ingen av de viktigaste medlemsstaterna eller andra länder i euroområdet inkluderar finansiering från EIB i sin statsskuld, och samma bör gälla för finansiering från EIF. De obligationer som emitteras av EIF kan liksom obligationerna från EIB garanteras av avkastningen av projektfinansieringen.

7.6 Produktinnovation och skapandet av marknader: Kommittén anser också att EU bör föra en mindre neutral innovationspolitik. På 70-talet gick industripolitiken ur mode på grund av att regeringarna inte kunde ”gynna vissa aktörer” eller ”nationella marknadsledande företag”. Kommittén anser dock att det finns goda skäl att ompröva detta tillvägagångssätt (25).

7.7 För det första är en icke-interventionistisk politik inte nödvändigtvis en bra sak. Tidigare har den i själva verket lett till dåliga investeringar i den finansiella sektorn. För det andra är det nödvändigt att ta ännu mer avgörande initiativ för att bekämpa klimatförändringarna. För det tredje har allt för många tekniska projekt som föreslagits i anslutning till ramprogrammen avvisats inte av kvalitetsmässiga skäl utan på grund av brist på egna medel. Detta problem skulle kunna lösas med hjälp av en europeisk riskkapitalfond som finansieras genom emittering av obligationer. För det fjärde har tillväxtekonomierna kunnat främja ett antal nationella marknadsledare med imponerande resultat (26).

7.8 Finansiering av investeringar genom överföring av överskott till euroobligationer bör vara tillgänglig för alla medlemsstater. Den skulle ge kumulativa fördelar på makroekonomisk, social, sysselsättningsmässig och politisk nivå och framhäva behovet av att främja ”mer Europa”, en strategi som för närvarande möts med ökande skepsis bland väljarna och vissa regeringar.

7.9 Tillväxt kan också bidra till att främja stabiliteten. I enlighet med EIB:s princip om att finansiering via obligationer inte nödvändigtvis ska räknas som statsskuld, skulle finansieringen via euroobligationer som syftar till att främja återhämtningen ge möjlighet att lättare minska statsskulden och frigöra nationella skatteintäkter för att minska underskottet eller hålla det nere, samtidigt som man säkrar att de grundläggande posterna i de sociala utgifterna inte berörs. I detta sammanhang bör man fastställa gemensamma parametrar och kriterier från ländernas och Eurostats sida för att uppnå en mer rättvis och bättre utvärdering av data.

7.10 Dessutom har man inte tagit hänsyn till det faktum att en ”utträngningseffekt” (crowding out) förutsätter full sysselsättning. Eftersom de flesta medlemsstater i dag har hög arbetslöshet, kan den finansiering – separat eller gemensam – genom projektobligationer som emitteras av EIB/EIF leda till en ökning (crowding in) av den privata sektorns investeringar, inkomster och arbetsplatser med en upp till tredubbel multiplikatoreffekt på investeringarna, samt positiva finanspolitiska multiplikatorer genom att de genererar direkta och indirekta skatteintäkter (27).

7.11 Mot bakgrund av de svårigheter som vissa länder, särskilt Grekland och Cypern, befinner sig i, föreslår kommittén att man ser över den strukturanpassning på kort sikt som trojkan har krävt, med beaktande av de nya långsiktiga utsikterna för dessa länder efter upptäckten av enorma och till stor del outnyttjade olje- och gastillgångar i östra Medelhavet (28).

8. EU:s politiska framtid

8.1 Kommittén är därför övertygad om att det inte räcker med ett enkelt ”underhåll” av EU då och då. EU kan inte gå vidare med det tomrum som funnits ända sedan Maastricht utan att hantera den utmaning som euron representerar och som krisen drivit till sin spets. Krisen har avslöjat eurons stora interna brister, först och främst den demokratiska (29), och på nytt gett den europeiska integrationen ett mål: att hålla liv i idén om Europa.

8.2 EESK anser att den gemensamma valutan kommer att bli hållbar om det uppnås en konvergens mellan euroländernas ekonomiska kapacitet (performances). Detta kräver en ekonomisk och politisk insats. Därför behövs det en politisk union som kan göra skillnaderna acceptabla och vid behov ge möjlighet att överföra en del av välståndet från de starka områdena till de svaga, genom en öppen och demokratisk beslutsprocess och en ny form av solidaritet mellan länderna (30).

8.3 Denna kris väcker liv i de ”gamla skillnaderna” mellan européerna. Ovanan att titta bakåt har kommit tillbaka, och gamla spöken och fördomar som vi trodde hade försvunnit grävs upp igen, som om åtstramningar och skulder skulle vara någons fel och inte snarare resultatet av att regeringarna begått fel på bägge sidor. Också av denna anledning kan de länder som är i svårigheter inte välta över sitt ansvar på EU (eller Tyskland), och de rikaste länderna kan inte ignorera de stora förmåner som euron har gett dem, delvis på bekostnad av andra, på grund av de befintliga ekonomiska obalanserna. Vi behöver därför ny politisk och kulturell kapacitet och förmåga att föra dialog mellan de europeiska nationerna, eftersom det har tydliga ömsesidiga fördelar, vilket den tyske poeten Friedrich Hölderlin (31), inspirerad av den grekiska kulturen, påpekade redan för länge sedan.

8.4 Det behövs ett kvalitativt språng framåt. Vi måste förena inte bara ekonomin, utan också politiken och varje lands suveränitet. Det är inte nödvändigt att diskutera den europeiska ”modell” som ska utformas, utan snarare de instrument som behövs: effektiva, demokratiska och öppna instrument för att besluta om och uppnå det gemensamma bästa och förena det europeiska folket, inte splittra det.

8.5 Av samma anledning anser EESK att frågan om huruvida fördraget ska ändras eller inte är fel ställd. Det beror självklart på vad som behöver göras för att fullborda EMU. De flesta av våra förslag kan under alla omständigheter genomföras utan fördragsändringar (tillväxt, skuld, osv.), medan det för andra förslag kan räcka med ett stärkt samarbete. Det viktiga är dock det mål som ska uppnås till fördel för ekonomin, euron och EU:s medborgare. Fördraget är bara ett instrument. Detta bör förklaras för medborgarna på bästa sätt, och de bör engageras i beslut direkt eller genom Europaparlamentet och de nationella parlamenten.

8.6 EESK anser att euroområdet har de resurser som behövs för att planera sin egen framtid: Vi behöver mer politisk integration, mindre centralstyrning och en social marknadsekonomi för att få igång tillväxten och sysselsättningen och för att genomföra en politisk, ekonomisk och social union.

9. Integration eller upplösning?

9.1 Utan detta ytterligare steg kan krisen, såsom den hittills hanterats, leda till en upplösning av euroområdet och därmed EU. Man kan inte enbart genomföra åtstramnings- och nedskärningspolitik, t.ex. för skulder, även om det kan vara ändamålsenligt. Man måste också använda andra instrument (för att öka efterfrågan i de långivande länderna) på en grundval av solidaritet. Man måste göra klart för medborgarna i de berörda länderna att deras budgetöverskott följer av andras skuld, och att attackerna mot euron inte beror på skuldsättningsnivån (32), även om denna bör minskas. Medborgarna i syd måste driva på sina regeringar så att de konsoliderar skulden, förvaltar den offentliga budgeten bättre, eliminerar slöseri och skatteflykt, sänker skatterna, ökar tillväxten, sysselsättningen, produktiviteten och konkurrenskraften i sina system, inte bara genom ett antal reformer, utan genom ökad solidaritet och en annan ekonomisk politik än EU:s och ECB:s (33).

9.2 Annars kan inget land minska sin egen skuld och rätta till sin egen budget. Därför måste man lätta på åtstramningsivern och ändra den ekonomiska politiken. I annat fall kan riskerna öka. Och här kan historien vara till hjälp (34). Det behövs ett nytt integrationsperspektiv med en positiv integration, inte negativ, skadlig och tvångsmässig.

9.3 Vi måste komma ihåg att ingen i Europa är säker och utom fara, även om det har uppstått en onormal situation. Den ekonomiska tillväxten i vissa länder (som främjats bland annat av euron) och EU-organens svaghet har lett till att Tyskland, det starkaste landet, har intagit en central roll i Europa, ofta i motsättning till de ”perifera” länderna särskilt i söder, men inte bara där. Som Helmut Schmidt har påpekat gör detta de andra länderna ängsliga, särskilt på grund av hur denna roll uppfattas. Det behövs därför insatser för att korrigera denna uppfattning (35).

9.4 EESK anser att Europa i dag domineras av egoism och nationella intressen, som om vi hade att göra med en ”särintressenas utopi”. Det ekonomistiska synsättet har tagit över och har skjutit de värden som Europa bygger på och grundar sin existens på i bakgrunden. Det håller på att uppstå ett själviskt Europa som saknar solidaritet. Den senaste tidens spänningar kan leda till en farlig ”psykologisk upplösning” av EU, som drabbar medborgare och regeringar och som måste åtgärdas genom att man lyssnar utan arrogans och ger konkreta svar.

9.5 Vi står vid ett vägskäl: EESK undrar faktiskt hur det är möjligt att EU, som är världens ledande ekonomi, genom sin tröghet och obeslutsamhet kan riskera att låta Grekland, Europatankens vagga och ett mycket litet land ur ekonomisk synvinkel (36), dö genom att kräva uppoffringar av medborgare och företag, utan att de åtföljs av en plan för att stödja tillväxten, vilket är det enda sättet att återbetala skulden, och av en plan för att lindra det allvarliga sociala lidandet för en del av den grekiska och europeiska befolkningen. Man kan fråga sig vad det är för ett Europa.

Bryssel den 22 maj 2013 Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs ordförande Henri MALOSSE

(1) EUT C 143, 22.5.2012, s. 10.

(2) EUT C 133. 9.5.2013, s. 44.

(3) EUT C 143, 22.5.2012, s. 10.

(4) EUT C 44, 15.2.2013, s. 68 och EUT C 11, 15.1.2013, s. 34.

(5) EUT C 143, 22.5.2012, s. 10.

(6) ”Alles Gerede und Geschreibe über eine angebliche ’Krise des Euro’ ist leichtfertiges Geschwätz …”

(”Allt det som sägs och skrivs om den så kallade eurokrisen är inget annat än lättvindigt struntprat”), Helmut Schmidt.

(7) Om än med olika tillväxtgrad (genomsnittlig tillväxt på 1,6 % mellan 2001 och 2006), medan den låg på 2,3 % i tre länder i EU15 som stod utanför euron. Det samma gäller för arbetslösheten, som låg nästan 3 % under genomsnittet i dessa länder.

(8) ”Allt vårt överskott är i själva verket de andras underskott, liksom de fordringar vi har på andra är deras skuld”, Helmut Schmidt.

(9) EUT C 255, 22.9.2010, s. 10 och EUT C 143, 22.5.2012, s. 10.

(10) ”Euron skulle kunna skärpa de politiska spänningarna mellan EMU:s medlemmar i sådan grad att det kan skapa förutsättningar för nya konflikter, även militära”, Martin Feldstein och Milton Friedman.

(11) Bain & Company Global Private Equity Report for 2012.

(12) Reuters (2012). Den norska nationella placeringsfonden – 610 miljarder USD – kommer att minska sina investeringar i Europa, 30 mars 2012.

(13) http://www.upi.com/Business_News/2012/07/25/Chinas-sovereign-wealth-fund-reports-loss/UPI-38111343274421/#ixzz2AcHV3HNp

(14) EUT C 11, 15.1.2013, s. 34.

(15) Artikel 219 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt.

(16) EUT C 143, 22.5.2012, s. 10.

(17) ”Marknaderna arbetar inte för utan emot människorna. Det är vår uppgift att ingjuta socialekonomins solidariska anda i marknaderna och finansvärlden”, Angela Merkel, Tysklands förbundskansler.

(18) EUT C 143, 22.5.2012, s. 10.

(19) Europeiska rådets beslut av den 21 mars 2003.

(20) Se resolutionen från Europeiska rådet i Amsterdam 1997, punkt 9, och slutsatserna från Europeiska rådets extra möte i Luxemburg 1997, punkterna 37–40.

(21) EUT C 143, 22.5.2012, s. 10.

(22) Idem.

(23) Stuart Holland (1993). The European Imperative: Economic and Social Cohesion in the 1990s. (”Det europeiska imperativet: ekonomisk och social sammanhållning på 90-talet”), förord av Jacques Delors. Nottingham: Spokesman Press.

(24) I enlighet med artikel 2.2 i Stadgarna för Europeiska investeringsfonden får ”Fondens verksamhet […] omfatta lånetransaktioner.” Principiellt har fonden bekräftat att den kan emittera obligationer genom ett enkelt beslut av generalförsamlingen och efter godkännandet av en ökning av det tecknade kapitalet, såsom nyligen skedde i fallet med EIB. Men om EU tänker erkänna betydelsen av att emittera obligationer dels för att finansiera en återhämtning styrd av sociala investeringar, dels för att åter sätta globala överskott i omlopp, är det nödvändigt att ett sådant beslut godkänns mer explicit. I princip kan ett sådant godkännande ges av Europeiska rådet inom ramen för EU:s ”allmänna ekonomiska politik” för att finansiera återhämtningen, i stället för bara av Ecofin, och vid behov kunde godkännandet leda till ett förbättrat samarbete, som i fallet med det nya förslaget om en skatt på finansiella transaktioner, som också kan ha makroekonomisk betydelse.

(25) Philippe Aghion, Julian Boulanger och Elie Cohen. Rethinking Industrial Policy (”Omvärdering av industripolitiken”), Bruegel Policy Brief, april 2011.

(26) The Economist (2012), The Rise of State Capitalism: The Emerging World's New Model. (”Statskapitalismens födelse: tillväxtländernas nya modell”), särskild rapport, 21–27 januari 2012.

(27) Blanchard, Blot, Creel et al., undersökningar genomförda för Observatoire Français des Conjonctures Économiques.

(28) Mot denna bakgrund anser EESK att det är oacceptabelt att trojkan ber Grekland sälja sin aktiemajoritet i det nationella oljeföretaget till utländska företag, för att uppnå en begränsad vinst på 50 miljarder euro. De grekiska medborgarna anser med rätta att åtgärden är fördelaktig för marknaderna men inte för medborgarna. EESK föreslår därför att Europeiska rådet uppmanar kommissionen att omvärdera de kortsiktiga strukturella anpassningar som begärts av Grekland så att den tar hänsyn till de ovanligt stora intäkter som kan förväntas på längre sikt.

(29) ”För första gången i EU:s historia bevittnar vi en av nedbrytning av demokratin”, Jürgen Habermas.

(30) ”Ett land får inte vidta åtgärder som skadar ett annat land i euroområdet”, Mario Draghi.

(31) Poeten Friedrich Hölderin (1770–1843) skrev i sin dikt ”Friedensfeier” att det är när vi är i dialog med varandra som vi hör varandra.

(32) Spanien, som har en lägre skuld (68,5 % av BNP) än Tyskland (81,2 % av BNP) är ett exempel på detta. Uppgifter från Eurostat för 2011.

(33) I Spaakrapporten från 1956 erkänns att integrationen av ekonomier med olika effektivitetsnivåer kan förvärra de strukturella, sociala och regionala skillnaderna, och att den bör kompletteras av en gemensam strukturell, social och regional politik.

(34) 1933: konsekvenserna av den deflationistiska politik som den tyske kanslern Heinrich Brüning förde efter krisen 1929.

(35) ”Vi behöver inget tyskt Europa, utan ett europeiskt Tyskland”, Helmut Kohl.

(36) 2 % av EU:s BNP.