[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |

Bryssel den 26.2.2008

KOM(2008) 119 slutlig

2007/0143 (COD)

Ändrat förslag till

EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV

om livförsäkring om upptagande och utövande av försäkrings- och återförsäkringsverksamhet (SOLVENS II) (omarbetning)

(framlagt av kommissionen enligt artikel 250.2 i EG-fördraget)

MOTIVERING

1. ALLMÄNNA KOMMENTARER

Den 10 juli 2007 antog kommissionen förslag KOM(2007) 361 (förslaget till Solvens II-direktiv). Förslaget består av en omarbetning av 13 befintliga direktiv inom försäkrings- och återförsäkringssektorerna tillsammans med nya solvensbestämmelser (”Solvens II”).

Därefter har Europaparlamentets och rådets direktiv 2007/44/EG av den 5 september 2007 om ändring av direktiv 92/49/EEG och direktiven 2002/83/EG, 2004/39/EG, 2005/68/EG och 2006/48/EG vad gäller förfaranderegler och utvärderingskriterier för bedömning av förvärv och ökning av innehav inom finanssektorn[1] offentliggjorts i EUT och trätt i kraft den 21 september 2007, dvs. efter den dag då förslaget till omarbetning överlämnades till den lagstiftande myndigheten. Genom direktiv 2007/44/EG infördes ändringar av vissa av artiklarna i direktiven 92/49/EEG, 2002/83/EG och 2005/68/EG. Därför finns klara skiljaktigheter mellan texterna till direktiven 92/49/EEG, 2002/83/EG och 2005/68/EG och motsvarande delar av den omarbetade delen av förslaget till Solvens II-direktiv.

Dessutom nåddes i december 2007 en politisk överenskommelse i rådet och Europaparlamentet om den s.k. Rom I-förordningen som behandlar tillämplig lag för avtalsförpliktelser. Detta påverkar bestämmelserna om tillämplig lag och villkor för avtal om direkt försäkring i den omarbetade delen av förslaget till Solvens II-direktiv.

Med hänsyn till ovanstående har kommissionen beslutat att anta ett ändrat förslag som ersätter det förslag till Solvens II-direktiv som antogs i juli 2007.

2. LAGSTIFTNING OCH RÄTTSLIG GRUND

a) Lagstiftning

Följande 14 direktiv på området för liv- och skadeförsäkringar, återförsäkring, försäkringsgrupper och likvidation har omarbetats till en gemensam text i samband med de nya ändringar som föranleds av Solvens II:

- Rådets direktiv 64/225/EEG av den 25 februari 1964 om avskaffande av inskränkningar i etableringsfriheten och i friheten att tillhandahålla tjänster avseende återförsäkring och retrocession[2].

- Rådets första direktiv 73/239/EEG av den 24 juli 1973 om samordning av lagar och andra författningar angående rätten att etablera och driva verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring[3].

- Rådets direktiv 73/240/EEG av den 24 juli 1973 om avskaffande av inskränkningar i etableringsfriheten för verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring [4] .

- Rådets direktiv 76/580/EEG av den 29 juni 1976 om ändring av direktiv 73/239/EEG om samordning av lagar och andra författningar angående rätten att etablera och driva verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring [5] .

- Rådets direktiv 78/473/EEG av den 30 maj 1978 om samordning av lagar och andra författningar som avser koassuransverksamhet inom gemenskapen [6] .

- Rådets direktiv 84/641/EEG av den 10 december 1984 om ändring, speciellt med avseende på reserisker, i första direktivet (73/239/EEG) om samordning av lagar och andra författningar om rätten att etablera och driva verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring[7].

- Rådets direktiv 87/344/EEG av den 22 juni 1987 om samordning av lagar och andra författningar angående rättsskyddsförsäkring[8].

- Rådets andra direktiv 88/357/EEG av den 22 juni 1988 om samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring, och med bestämmelser avsedda att göra det lättare att effektivt utöva friheten att tillhandahålla tjänster samt om ändring av direktiv 73/239/EEG[9].

- Rådets direktiv 92/49/EEG av den 18 juni 1992 om samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring (tredje skadeförsäkringsdirektivet),[10]

- Europaparlamentets och rådets direktiv 98/78/EG av den 27 oktober 1998 om extra tillsyn över försäkringsföretag som ingår i en försäkringsgrupp[11].

- Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/17/EG av den 19 mars 2001 om rekonstruktion och likvidation av försäkringsföretag[12].

- Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/83/EG av den 5 november 2002 om livförsäkring[13].

- Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/68/EG av den 16 november 2005 om återförsäkring[14].

- Europaparlamentets och rådets direktiv 2007/44/EG av den 5 september 2007 om ändring av direktiv 92/49/EEG och direktiven 2002/83/EG, 2004/39/EG, 2005/68/EG och 2006/48/EG vad gäller förfaranderegler och utvärderingskriterier för bedömning av förvärv och ökning av innehav inom finanssektorn[15]

Eftersom en fullständig omskrivning av de befintliga direktiven skulle ha sträckt sig längre än en omarbetning, följer omarbetningen strukturen i de befintliga (åter)försäkringsdirektiven. De nya bestämmelserna för Solvens II införs följaktligen i olika kapitel och avdelningar i förslaget till direktiv och visas i grå skrift. Inga väsentliga ändringar har gjorts av de befintliga omarbetade direktiven, förutom de ändringar som är nödvändiga för att införa det nya solvenssystemet.

Förslaget utnyttjar ”omarbetningstekniken” (interinstitutionellt avtal 2002/C 77/01) som möjliggör väsentliga ändringar av befintlig lagstiftning utan ett fristående ändringsdirektiv. Omarbetningen bidrar till att minska komplexiteten och gör EU-lagstiftningen mer tillgänglig och begriplig. Mindre väsentliga ändringar har gjorts av ett stort antal bestämmelser i de befintliga direktiven för att förbättra formuleringarna och underlätta läsningen. Artiklar eller delar av artiklar som har blivit föråldrade har strukits. Alla ändringar markeras tydligt i texten.

De nya solvensbestämmelserna är principbaserade och bygger på och följer fyranivåstrukturen enligt Lamfalussy-systemet för finansiella tjänster. Principerna kommer att utvecklas ytterligare med hjälp av genomförandeåtgärder. Med hjälp av det nya Lamfalussy-systemet kan det nya solvenssystemet hålla takt med framtida marknadsutveckling, teknisk utveckling och den internationella utvecklingen av regleringen av redovisning och (åter)försäkringsverksamhet.

b) Rättslig grund

Förslaget bygger på artikel 47.2 och artikel 55 i fördraget, som är den rättsliga grunden för antagandet av åtgärder som syftar till att fullborda den inre marknaden för finansiella tjänster. Den form av rättsakt som valts är direktiv, eftersom detta förefaller vara lämpligast för att uppnå de eftersträvade syftena. Bestämmelserna i direktivet går slutligen inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå de eftersträvade målen.

3. RÄCKVIDD

De befintliga direktivens räckvidd har inte ändrats. Förslaget omfattar följaktligen samtliga livförsäkrings- och skadeförsäkringsföretag samt återförsäkringsföretag. Den nuvarande bestämmelsen om att små ömsesidiga företag ska undantas har dock utvidgats till att omfatta alla små försäkringsföretag enligt definitionen i artikel 4, oberoende av deras juridiska form. Direktivet gäller inte för sådana företag som omfattas av Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/41/EG av den 3 juni 2003[16] om verksamhet i och tillsyn över tjänstepensionsinstitut. En översyn av detta direktiv kommer att genomföras 2008. Då kommer kommissionen att överväga om det är lämpligt att utarbeta solvenskrav för dessa företag och hur detta i så fall bör göras. Direktivet ändrar inte heller reglerna för finanskonglomerat. Om några problem skulle uppdagas kommer de emellertid att tas upp i samband med översynen av direktivet om finansiella konglomerat (2002/87/EG), som kommer att äga rum under 2008.

4. KOMMENTARER OM ARTIKLARNA

Kommentarerna avser endast de artiklar som är nya eller har ändrats till följd av införandet av de nya solvensbestämmelserna samt artiklar som har samband med ändringarna av det förslag till Solvens II-direktiv som antogs den 10 juli 2007.

SOLVENS II

1. Kvalitativa krav och tillsyn

De kvalitativa krav och tillsynsbestämmelser som är tillämpliga för (åter)försäkringsföretag (”andra pelaren” i Solvens II-ramverket), fastställs i två avsnitt, tillsynsmyndigheter och allmänna bestämmelser och system för företagsstyrning.

Tillsynsmyndigheter och allmänna bestämmelser – artiklarna 27 – 38

Tillsynens huvudsyfte – artikel 27

Det huvudsakliga syftet med reglering av och tillsyn över (åter)försäkring är att skaapa tillfredsställande skydd för försäkringstagarna. Andra mål som finansiell stabilitet och rättvisa och stabila marknader ska också beaktas, men får inte undergräva huvudmålet.

Allmänna tillsynsprinciper – artikel 28

Tillsynen ska bygga på en framåtblickande och riskorienterad ansats. Solvens II anlägger därför ett ekonomiskt riskbaserat synsätt, som möjliggör ett systemp som återspeglar den verkliga riskprofilen för (åter)försäkringsföretag. Detta system bör bygga på sunda ekonomiska principer och den information som tillhandahålls av de finansiella marknaderna bör utnyttjas till fullo.

Särskild vikt har lagts vid att se till att det nya solvenssystemet inte blir för betungande för små och medelstora (åter)försäkringsföretag. Betoningen ligger därför särskilt på proportionalitetsprincipen, som gäller för alla krav i direktivet, men som är särskilt relevant för tillämpningen av de kvantitativa och kvalitativa kraven i solvenssystemet och tillsynsbestämmelserna. Detta kommer att anges närmare i genomförandeåtgärderna.

Överblickbarhet och ansvarsfördelning – artikel 30

Överblickbarhet och tydlig ansvarsfördelning bidrar till tillsynsmyndigheternas legitimitet och integritet och till att tillsynssystemet blir trovärdigt. I denna artikel föreskrivs det därför att tillsynsmyndigheterna ska utföra sina uppgifter på ett överblickbart och ansvarsfullt sätt. Offentliggörande av information främjar överblicklbarheten och möjliggör meningsfulla jämförelser mellan de metoder som tillämpas av medlemsstaterna. En viktig aspekt av överblickbarhet och tydlig ansvarsfördelning är att föreskriva öppna förfaranden för utnämning och entledigande av medlemmar i tillsynsmyndigheternas styrelser och ledningsorgan.

Tillsynsbefogenheter – artikel 34

För att garantera en effektiv tillsyn måste tillsynsmyndigheterna vara fullt bemyndigade att utföra sina uppgifter. I artikel 34 fastställs därför att medlemsstaterna måste se till att tillsynsmyndigheterna har befogenheter att vidta alla nödvändiga åtgärder för att garantera att företagen uppfyller de rättsliga krav som fastställs genom detta direktiv och för att förhindra och avhjälpa eventuella oegentligheter. I detta sammanhang är det särskilt viktigt att tillsynsorganen även har befogenheter att utöva tillsyn över verksamhet som är utlagd på direktentreprenad och underentreprenad. Alla tillsynsbefogenheter ska utövas inom rimlig tid och på ett proportionerligt sätt.

För att garantera en effektiv tillsyn är det nödvändigt att tillsynen genomförs både internt och externt. Tillsynsmyndigheterna ges därför befogenhet att utföra platsundersökningar i ett försäkrings- eller återförsäkringsföretags arbetslokaler.

Samlad tillsynsbedömning (Supervisory Review Process (SRP)) – artikel 36

Om försäkringsföretagen eller återförsäkringsföretagen inte uppfyller de kvalitativa och kvantitativa kraven kan detta få allvarliga följder för deras finansiella sundhet. Syftet med tillsynsbedömningen är därför att identifiera institutioner med finansiella eller organisatoriska egenskaper eller andra egenskaper som gör dem mer riskutsatta.

Under tillsynsbedömningen ser tillsynsmyndigheterna över och utvärderar de strategier, processer och rapporteringsförfaranden som försäkrings- och återförsäkringsföretag tillämpar för att uppfylla kraven i detta direktiv samt de risker som företaget möter eller kan möta och företagets förmåga att bedöma dessa risker. Översynen omfattar även en utvärdering av lämpligheten av företagets metoder och förfaranden för att identifiera eventuella händelser eller framtida ändringar av de ekonomiska förhållandena som kan påverka företagets övergripande finansiella ställning negativt. För att garantera att tillsynsprocessen är effektiv är det viktigt att tillsynsmyndigheterna ges befogenheter att åtgärda de svaga punkter och brister som identifieras i tillsynsbedömningen, däribland en uppföljning av resultaten.

Dessutom är det viktigt att tillsynsmyndigheterna förfogar över lämpliga kontrollverktyg som gör det möjligt att identifiera och avhjälpa en försämrad finansiell ställning. Resultaten av SRP är till mycket stor hjälp för tillsynsmyndigheterna när det gäller att fastställa prioriteringar för det framtida arbetet, att se till att tillsynsmetoderna är tillräckligt konsekventa mellan de olika tillsynsmyndigheterna och att återrapportera resultaten till företaget.

Kapitaltillägg – artikel 37

Utgångspunkten för att bedöma om de kvantitativa kraven uppfylls på lämpligt sätt inom (åter)försäkringssektorn är solvenskapitalkapitalkravet (SCR). Tillsynsmyndigheterna ska därför endast under strikt definierade exceptionella omständigheter kräva att (åter)försäkringsföretagen som ett resultat av tillsynsbedömningen ska inneha mer kapital. Även om syftet med standardmetoden är att ringa in riskprofilen för de flesta (åter)försäkringsföretagen inom gemenskapen, kan det finnas vissa fall där den standardiserade metoden kanske inte helt återspeglar ett företags mycket specifika riskprofil.

I händelse av väsentliga brister i den fullständiga eller partiella interna modellen (se punkt 4 nedan) eller i företagsstyrningen är det viktigt att tillsynsmyndigheterna försäkrar sig om att det berörda företaget gör allt det kan för att avhjälpa de brister som orsakat kapitaltillägget för att skydda försäkringstagarna. Tillsynsmyndigheterna är skyldiga att minst en gång om året granska företagets framsteg i arbetet med att rätta till bristerna. Kapitaltilläggen får endast ha en permanent karaktär när avvikelserna i ett företags riskprofil är väsentliga och utvecklingen av en fullständig eller partiell intern modell är ineffektiv.

Det mer harmoniserade och ekonomiska synsätt som tillämpas för (åter)försäkringssektorn jämfört med kapitalkravsdirektivet (avseende kreditinstitut och värdepappersföretag) motiverar det mer harmoniserade synsättet på kapitalökningar.

Förvaltnings- eller ledningsorganets ansvar – artikel 40

(Åter)försäkringsföretagen kommer att vara skyldiga att uppfylla principer snarare än regler, vilket ökar företagsledningens ansvar jämfört med de nuvarande bestämmelserna.

I direktivet anges det tydligt att (åter)försäkringsföretagets förvaltnings- eller ledningsorgan har det yttersta ansvaret för att företaget uppfyller bestämmelserna i detta direktiv.

System för företagsstyrning – artiklarna 41–49

System för företagsstyrning och allmänna krav – artikel 41

Det är viktigt att kraven på företagsstyrning inom bank-, värdepappers- och (åter)försäkringssektorerna är likartade för att säkerställa konsistens mellan sektorerna. Syftet med de krav på företagsstyrning som anges i detta direktiv är att uppnå detta mål.

Strikta företagsstyrningskrav är en nödvändig förutsättning för ett effektivt solvenssystem. Vissa risker kan endast hanteras genom att ställa krav på företagsstyrningen i stället för att fastställa kvantitativa krav. Ett strikt styrningssystem är följaktligen av grundläggande vikt för att försäkringsföretagens verksamhet leds på lämpligt sätt och avgörande för effektiviteten i tillsynssystemet.

Styrningssystemet omfattar krav på lämplighet, riskhantering, bedömning av egna risker och solvens, intern kontroll, internrevision, aktuariefunktion och utläggning på entreprenad. Innebörden av proportionalitetsprincipen för företagsstyrningskraven kommer att anges i genomförandeåtgärderna.

I och med att styrningsfunktionerna fastställs i direktivet blir det lättare för företagen att besluta om hur styrningssystemet konkret ska utformas. En funktion är en administrativ befogenhet att utföra vissa fastställda uppgifter. Att en viss funktion har angivits hindrar inte företaget från att fritt besluta hur det vill organisera denna funktion i praktiken, om inte annat anges i direktivet. Detta bör inte leda till onödigt betungande krav eftersom karaktären, omfattningen och komplexiteten i företagets verksamhet beaktas. Styrningsfunktionerna kan därför innehas av företagets egna anställda, utföras med hjälp av externa experter eller läggas ut på experter inom ramen för de begränsningar som fastställs i direktivet. Dessutom kan mer än en funktion utföras av en person eller en organisatorisk enhet i mindre och enklare sammansatta företag.

För att styrningssystemet ska fungera väl är företagen skyldiga att utarbeta och tillämpa skriftliga styrdokument där de tydligt anger hur de hanterar interna kontroller, internrevisioner, riskhantering och, i förekommande fall, entreprenad. Det är mycket viktigt att förvaltnings- eller ledningsorganet är aktivt involverat i styrningssystemet. De skriftliga styrdokumenten ska därför godkännas av företagsledningen och ses över minst en gång per år, eller innan några betydande förändringar görs av systemet. Det är mycket viktigt att policyn ändras innan systemändringen genomförs eftersom företaget annars skulle bryta mot bestämmelserna för sina egna interna strategier och processer. Det är tillsynsmyndighetens uppgift att se över och utvärdera styrningssystemet inom ramen för den samlade tillsynsbedömningen.

Egna risk- och solvensbedömningar (ORSA) – artikel 44

Som ett led i sina riskhanteringssystem ska alla (åter)försäkringsföretag, som en integrerad del av affärsstrategin, tillämpa en konsekvent metod för att bedöma sina övergripande solvensbehov med hänsyn till riskprofilen.

ORSA ( Own Risk and Solvency Assessment) består av två delar. Det är dels en intern bedömningsprocess inom företaget och ingår därför i företagets strategiska beslut, och dels är det ett hjälpmedel i tillsynsmyndigheternas verksamhet. Tillsynsmyndigheterna ska informeras om resultaten av företagets interna risk- och solvensbedömning.

ORSA kräver inte att företagen utarbetar eller använder en fullständig eller partiell intern modell. Om företaget redan använder en godkänd fullständig eller partiell intern modell för beräkningen av solvenskapitalkravet (SCR), bör resultaten från modellen användas inom ramen för ORSA. ORSA ger dock inte upphov till ett tredje solvenskapitalkrav och kommer inte att bli onödigt betungande för små och enklare sammansatta företag. Tillsynsmyndigheterna granskar företagets egna risk- och solvensbedömningar som en del av den samlade tillsynsbedömningen. Resultaten av varje utförd ORSA ska rapporteras till tillsynsmyndigheten och ingår i de upplysningar som ska lämnas för tillsynsändamål enligt artikel 35.

Utläggning på entreprenad – artiklarna 38 och 48

Eftersom utläggning på entreprenad blir allt vanligare är det viktigt att en konsekvent ansats införs på detta område. För att säkerställa en effektiv tillsyn över verksamhet som läggs ut på entreprenad är det viktigt att den tillsynsmyndighet som ska granska ett företag som lägger ut en del av verksamheten på entreprenad har rätt att få tillgång till alla relevanta uppgifter som den berörda tjänsteleverantören innehar och har rätt att genomföra inspektioner på plats av den verksamhet som läggs ut på entreprenad, genom att besöka tjänstetillhandahållarens arbetslokaler, oavsett om det är en reglerad eller oreglerad enhet. Om en verksamhet läggs ut på entreprenad till en tjänsteleverantör i ett tredjeland ska tillsynsmyndigheten ha rätt att få tillgång till alla relevanta uppgifter som innehas av tjänstetillhandahållaren oavsett om det är en reglerad eller oreglerad enhet. Detta omfattar både direktentreprenad och underentreprenad.

Ett sätt att åstadkomma detta, särskilt om tjänstetillhandahållaren är en oreglerad enhet, är att lägga särskild tonvikt vid granskningen av avtalet mellan det företag som lägger ut verksamheten och det företag som utför entreprenaden. Tillsynsmyndigheterna måste informeras på ett lämpligt och lägligt sätt innan viktig verksamhet läggs ut på entreprenad eller om materiella ändringar görs i ett senare skede.

De krav som fastställs i detta direktiv beaktar arbetet inom samarbetsorganet Joint Forum, och kraven är förenliga med de befintliga bestämmelserna och förfarandena inom banksektorn, direktivet om marknader för finansiella instrument (2004/39/EG) och tillämpningen av detta på kreditinstitutioner.

2. Tillsynsrapportering och offentliggörande av information

Tillsynsrapportering och offentliggörande av information utgör den tredje pelaren i Solvens II.

Information som ska lämnas för tillsynen – artikel 35

Den rådande filosofin i gemenskapsrätten på detta område har bevarats i förslaget, som innehåller ett allmänt krav för företagen att lämna alla upplysningar som är nödvändiga för tillsynen. I linje med Lamfalussy-metoden införs ett antal nyckelprinciper i förslaget, som tillsynsrapporteringen måste uppfylla och som även ger utrymme för att vidta genomförandeåtgärder för att garantera lämplig konvergens.

Offentliggörande av information – artiklarna 50–55

Enligt förslaget är företagen skyldiga att offentliggöra en årsrapport som innehåller väsentlig och koncis information om deras solvens och finansiella ställning. Undantag kan göras för kapitaltillägg under en övergångsperiod. Företagen är skyldiga att uppdatera den offentliggjorda informationen vid behov (fall där minimikapitalkravet (MCR) och solvenskapitalkravet (SCR) inte uppfylls omfattas av särskilda bestämmelser), och de kan även frivilligt offentliggöra ytterligare information. Företagen är skyldiga att ha en policy om offentliggörande av information, och uppgifterna om företagets solvens och finansiella ställning måste godkännas av förvaltnings- eller ledningsorganet innan de offentliggörs. Slutligen införs möjligheten att vidta genomförandeåtgärder för att garantera lämplig konvergens i förslaget.

3. Främjande av konvergens på tillsynsområdet – artikel 70

Kommittén för finansiella tjänster har identifierat främjande av konvergens i fråga om tillsynspraxis som en av de största utmaningarna under de närmaste åren. Även om ett gemensamt regelverk utgör grunden kan verkligt lika villkor endast åstadkommas genom att mer konsekventa och gemensamma beslutsprocesser och sanktionsförfaranden införs för tillsynsmyndigheterna. För att nå konvergens på tillsynsområdet är den dagliga tillämpningen av gemenskapsrätten, stärkandet av tillsynsmyndigheternas dagliga arbete samt genomförandet av den gemensamma marknaden särskilt viktiga aspekter. Inbördes utvärderingar och ledningsmekanismer kan fylla en viktig funktion för att främja konvergens på tillsynsområdet.

CEIOPS har en särskild roll för att se till att direktivet tillämpas konsekvent och att det råder konvergens mellan tillsynsförfarandena inom hela gemenskapen. Enligt denna artikel blir medlemsstaterna därför skyldiga att vidta nödvändiga åtgärder för att se till att tillsynsmyndigheterna aktivt deltar i CEIOPS verksamhet.

4. Kvantitativa krav

De kvantitativa krav som är tillämpliga för (åter)försäkringsföretag (”första pelaren” i Solvens II-ramverket) fastställs i sex avsnitt: värdering av tillgångar och skulder, försäkringstekniska avsättningar, egna medel, solvenskapitalkrav, minimikapitalkrav samt placeringar. Kraven inom den första pelaren baseras på en ansats med en total ekonomisk balansräkning. Denna ansats bygger på en integrerad värdering av samtliga poster i balansräkningarna för försäkrings- och återförsäkringsföretag, där tillgångar och skulder värderas konsekvent. Enligt denna ansats ska företagens tillgängliga finansiella resurser täcka deras samlade finansiella krav, dvs. summan av efterställda skulder och kapitalkrav. Till följd av denna ansats måste de medräkningsbara kapitalbasmedlen (”eligible own funds”, se nedan) överstiga solvenskapitalkravet.

Värdering av tillgångar och skulder – artikel 74

Genom artikel 74 införs värderingsstandarder för alla tillgångar och skulder, som bygger på den gällande IFRS-definitionen av verkligt värde. Genomförandeåtgärder kommer att utarbetas som anger hur verkligt värde för specifika poster i balansräkningarna ska beräknas för att garantera att dessa poster värderas konsekvent i alla medlemsstater. När det gäller skuldsidan beaktas inte den egna kreditvärdigheten i värderingsstandarderna. När det gäller tillgångar beaktas dock aktuella kredit- och likviditetsförhållanden i standarderna.

Försäkringstekniska avsättningar – artiklarna 75–85

Försäkringstekniska avsättningar måste upprättas för att företagen ska kunna fullgöra sina (åter(försäkringsskyldigheter gentemot försäkringstagare och förmånstagare. Beräkningen av de försäkringstekniska avsättningarna ska grundas på de allmänna bestämmelser som anges i artikel 74:

- Beräkningen av de tekniska avsättningarna kommer i synnerhet att bygga på deras aktuella marknadsvärde. Det aktuella marknadsvärdet anger det belopp som ett försäkrings- eller återförsäkringsföretag skulle förväntas få betala i dagsläget om det omedelbart överförde sina kontraktsförpliktelser till ett annat företag. Att aktuellt marknadsvärde tillämpas ska inte tolkas så att ett (åter)försäkringsföretag faktiskt skulle kunna eller vilja överföra dessa skyldigheter eller verkligen genomför det.

- Beräkningen av de försäkringstekniska avsättningarna måste vara i överensstämmelse med marknaden och företagsspecifik information kommer endast att användas i beräkningen av de försäkringstekniska avsättningarna i den mån som informationen gör det lättare för (åter)försäkringsföretagen att fånga in sammansättningen av den underliggande försäkringsportföljen.

Beräkningen av försäkringstekniska avsättningar beskrivs i artiklarna 76–79 och 81–85. De beräknas som summan av ”bästa skattning” (best estimate) och en riskmarginal, förutom när det gäller risker som kan täckas av på finansiella marknader (hedgeable) och som uppstår från (åter)försäkringskrav (se nedan):

- Bästa skattning motsvarar det förväntade nuvärdet av det framtida betalningsflödet, med hänsyn till alla in- och utflöden av likvida medel (justerat för inflation) som krävs för att reglera (åter)försäkringskrav under deras löptid, inklusive alla utgifter, framtida återbäring, integrerade finansiella garantier och kontraktsenliga valmöjligheter. Beräkningen av bästa skattning ska bygga på sunda aktuariella metoder och data av god kvalitet, och kontinuerligt stämmas av mot den verkliga utvecklingen.

- Riskmarginalen gör att det samlade värdet av de försäkringstekniska avsättningarna motsvarar det belopp som (åter)försäkringsföretaget skulle behöva betala i dagsläget om det omedelbart skulle överföra sina kontraktsrättigheter och skyldigheter till ett annat företag eller alternativt den ytterligare kostnaden över bästa skattning för att hålla det kapital som krävs för att täcka (åter)försäkringskraven under portföljens löptid.

När det gäller risker som kan täckas av påfinansiella marknader (hedgeable) – dvs. risker som effektivt kan neutraliseras genom att köpa eller sälja finansiella instrument – beräknas värdet av tekniska avsättningar direkt som en helhet, och erhålls genom tillämpning av värdena för dessa finansiella instrument (se artikel 75.4).

I fråga om övriga risker beräknas riskmarginalen genom att tillämpa den så kallade cost-of-capital-metoden (se artikel 75.5). I detta fall används samma kapitalkostnadsräntesats för alla företag (t.ex. fasta procentsatser), och denna motsvarar den marginal utöver de riskfria räntorna som ett (åter)försäkringsförtag som har kreditvärderingen BBB skulle få betala för att öka sina medräkningsbara kapitalbasmedel.

Kapitalbas – artiklarna 86–99

Kapitalbasen motsvarar ett (åter)försäkringsföretags tillgängliga finansiella resurser som kan tjäna som en riskbuffert och absorbera eventuella finansiella förluster. Fastställandet av beloppen för de medel som får medräknas för att täcka de båda kapitalkraven bygger på en process i tre steg. Varje steg motsvarar ett moment: identifikation av kapitalbasposter, klassificering av kapitalbasposter och medräkning av kapitalbasmedel.

I det första steget ska beloppen för de tillgängliga kapitalbasposterna identifieras. Kapitalbasen är summan av

- poster i balansräkningen, eller ”primärkapitalposter” (se artikel 87), och

- poster som inte finns med i balansräkningen, eller ”tilläggskapitalposter” (se artikel 88).

Primärkapitalet (basic own funds) utgörs av det ekonomiska kapitalet (dvs. överskott av tillgångar mot skulder, som värderas i enlighet med avsnitt 1 och 2) och efterställda skulder (eftersom dessa skulder kan tjäna som kapital, t.ex. vid likvidation).

Tilläggskapitalet består av de åtaganden som företagen kan kräva in för att öka sina finansiella resurser, såsom uttaxeringsrätt mot medlemmar och bankkreditiv. Eftersom dessa tilläggskapitalposter inte omfattas av de värderingsstandarder som anges i avsnitt 1 och 2 krävs det förhandsgodkännande från tillsynsmyndigheten för att fastställa dessa belopp.

I det andra steget ska kapitalbasposterna, eftersom de är av olika kvalitet och absorberar förluster i olika grad, delas in i tre nivåer, beroende på deras karaktär och den utsträckning i vilken de uppfyller fem nyckelkriterier (efterställning, förlusttäckningsförmåga, permanens, beständighet och frånvaro av obligatoriska förräntningskostnader), som anges i artikel 92.

Klassificeringen av de egna medlen i tre nivåer bygger på kvalitativa kriterier som kommer att specificeras mer detaljerat genom genomförandeåtgärder (se artikel 97). För att underlätta denna klassificering kommer även en förteckning över förklassificerade poster att fastställas i dessa genomförandeåtgärder.

Karaktär Kvalitet | Inom balansräkningen (primärkapital) | Utanför balansräkningen (tilläggskapital) |

Hög | Nivå 1 | Nivå 2 |

Medelgod | Nivå 2 | Nivå 3 |

Låg | Nivå 3 | − |

Eftersom posterna i nivå 2 och 3 inte fullständigt absorberar alla förluster under alla omständigheter förefaller det vara nödvändigt att i ett tredje steg begränsa erkännandet av dem av tillsynsskäl. I artikel 98 anges två kombinationer av gränsvärden som gäller för tillgängliga kapitalbasmedel och som ska tillämpas för att fastställa de belopp som får medräknas för tillsynsändamål:

- När det gäller solvenskapitalkravet (SCR) ska andelen i nivå 1 av de kapitalbasmedel som får medräknas uppgå till minst en tredjedel, och andelen i nivå 3 får inte vara högre än en tredjedel.

- När det gäller minimikapitalkravet (MCR) räknas tilläggskapital inte med, och andelen poster inom nivå 2 som får medräknas ska begränsas till ½.

Solvenskapitalkrav – artiklarna1009–125

Avsnitt 4 om solvenskapitalkraven är indelat i tre delar: allmän presentation av kapitalkraven, standardformeln för solvenskapitalkravet och användningen av interna solvensmodeller.

Allmänna bestämmelser för solvenskapitalkravet, med användning av standardformeln eller en intern modell

Solvenskapitalkravet motsvarar det ekonomiska kapital ett (åter)försäkringsföretag måste inneha för att begränsa konkurssannolikheten till 0,5 %, dvs. att en konkurs skulle inträffa en gång på 200 år (se artikel 101). Solvenskapitalkravet beräknas genom att använda Value-at-Risk-metoder, antingen enligt standardformeln eller genom att använda en intern modell: alla potentiella förluster, inklusive negativa omvärderingar av tillgångar och skulder, under de kommande 12 månaderna ska bedömas. Solvenskapitalkravet återspeglar företagets verkliga riskprofil, och alla kvantifierade risker beaktas, samt nettoeffekten av riskminskningstekniker.

Solvenskapitalkravet ska beräknas minst en gång om året och övervakas kontinuerligt, och räknas om så snart företagets riskprofil avviker markant. Det ska täckas av ett motsvarande belopp av medräkningsbara kapitalbasmedel (se artikel 100).

Standardformeln för solvenskapitalkravet

I artiklarna 103–109 beskrivs målsättningarna, strukturen och den övergripande kalibreringen av standardformeln för solvenskapitalkravet. ”Modulstrukturen”, som bygger på linjära aggregationststekniker, förklaras närmare i bilaga IV till direktivet. De risker som fångas upp i de olika modulerna och undermodulerna i standardformeln definieras i artiklarna 13, 104 och 105. Detaljerade specifikationer av dessa moduler och undermoduler kommer att införas genom genomförandeåtgärder, eftersom de sannolikt kommer att utvecklas med tiden.

Syftet med standardformeln för solvenskapitalkravet är att nå rätt balans mellan riskkänslighet och praktiskhet. Den möjliggör både användning av företagsspecifika parametrar i förekommande fall (se artikel 104.7), och standardiserade förenklingar för små och medelstora företag (se artikel 108).

Eftersom tillgångarnas kredit- och likviditetsegenskaper vederbörligen beaktas i de nya värderingsstandarderna, eftersom SCR fångar in alla kvantifierbara risker och eftersom alla placeringar är underställda aktsamhetsprincipen, kommer bestämmelserna om kvantitativa placeringsbegränsningar och kriterierna för godkända tillgångar inte att behållas. Om nya risker uppstår mot bakgrund av marknadsutvecklingen som inte omfattas av standardformeln för solvenskapitalkrav ges kommissionen rätt enligt artikel 109.2 att vidta tillfälliga genomförandeåtgärder genom att fastställa placeringsbegränsningar och kriterier för godkända tillgångar under det att formeln uppdateras.

Interna modeller

I artiklarna 110–125 beskrivs de krav som gäller för (åter)försäkringsföretag som använder eller vill använda en fullständig eller partiell intern modell för beräkningen av solvenskapitalkravet. Innan tillsynsmyndigheterna godkänner användningen av en intern modell måste (åter)försäkringsföretagen lämna in en ansökan (se artikel 110) som ska vara godkänd av företagets förvaltnings- eller ledningsorgan (se artikel 114), och som visar att företagen uppfyller användartest, statistiska kvalitetsstandarder, kalibreringsstandarder, valideringsstandarder och dokumentationsstandarder (se artiklarna 118–123). Tillsynsmyndigheterna måste besluta om de ska godkänna eller avslå ansökan inom sex månader från mottagandet av en fullständigt ifylld ansökan från ett (åter)försäkringsföretag.

När det gäller användning av partiella interna modeller införs ytterligare krav som är avsedda att förhindra att (åter)försäkringsföretagen tillämpar så kallad cherry-picking (se artikel 111). Enligt artikel 112 ges kommissionen dessutom möjlighet att vidta genomförandeåtgärder för att anpassa de standarder som anges i artiklarna 118–123 när det gäller partiella interna modeller för att ta hänsyn till den begränsade räckvidden för dessa modeller.

Enligt artikel 117 ges tillsynsmyndigheterna befogenhet att kräva att ett (åter)försäkringsföretag som tillämpar standardformeln i beräkningen av solvenskapitalkravet ska utarbeta en partiell eller fullständig intern modell om solvenskapitalkravets standardformel inte fångar upp riskprofilen för förtaget i fråga på lämpligt sätt.

Minimikapitalkrav(MCR) – artiklarna 126–129

MCR utgör den kapitalnivå under vilken försäkringstagarnas intressen allvarligt skulle riskeras om företaget fick fortsätta sin verksamhet. Om ett företag bryter mot bestämmelsen om minimikapitalkrav aktiveras automatiskt den yttersta formen av tillsynsåtgärder, t.ex. att auktorisationen återkallas (se artiklarna 127 och 137). Företagen är därför skyldiga att inneha medräkningsbart primärkapital för att täcka MCR (se artikel 126). Eftersom denna form av tillsynsåtgärder kan kräva godkännande från de nationella domstolarna måste lägsta kapitalkrav beräknas en gång i kvartalet enligt en enkel och robust formel på grundval av kontrollerbara uppgifter.

Artikel 127 om den specifika utformningen och kalibreringen av MCR innehåller en kort förteckning över allmänna principer. I väntan på resultaten från de kvantitativa studierna (QIS3) har en öppen ansats införts, eftersom inget slutligt beslut om MCR ännu har fattats.

Genom förslaget blir det möjligt att särskilt testa de båda följande ansatserna:

- MCR beräknat genom användning av en förenklad version av standardformeln (modulmetoden) där teckningsrisker vid livförsäkring och skadeförsäkring samt marknadsrisker beaktas, kalibrerat till en Value-at-Risk (VaR) på ett år om 90 %.

- MCR beräknat som en procentsats av SCR (kompakt metod), kalibrerat till en tredjedel av SCR.

Enligt artikel 127.1 c blir det till exempel möjligt att kalibrera lägsta kapitalkrav till en konfidensnivå på mellan 80 % (en tredjedel av solvenskapitalkravet kalibrerat till 99,5 % VaR motsvarar 80 % VaR, om man utgår från en normalfördelning) och 90 % (den nivå som används i den modulmetod som testas för närvarande).

För att se till att övergången till det nya systemet blir smidig (se artikel 129) ska (åter)försäkringsföretag som uppfyller Solvens I men inte uppfyller MCR på dagen för detta direktivs ikraftträdande ha ett år på sig att uppfylla bestämmelserna i det nya systemet.

Placeringar – artiklarna 130–133

Alla placeringar som innehas av ett (åter)försäkringsföretag (dvs. tillgångar som täcker försäkringstekniska avsättningar plus tillgångar som täcker SCR och fria tillgångar) måste placeras, förvaltas och övervakas enligt aktsamhetsprincipen, som fastställs i artikel 130. Enligt aktsamhetsprincipen är (åter)försäkringsföretagen skyldiga att placera sina tillgångar på ett sätt som bäst tjänar försäkringstagarnas intresse, matcha investeringar och skulder på lämpligt sätt och vederbörligen beakta finansiella risker, såsom likviditets- och koncentrationsrisker.

5. TILLSYN ÖVER FÖRSÄKRINGSGRUPPER – ARTIKLARNA 210–268

Inledning

Metoden för att utöva tillsyn av (åter)försäkringsgrupper är en central faktor för den inre marknadens framgång och Solvens II-systemet. Syftet med förslaget är därför att finna lämpliga sätt för att rationalisera tillsynen av (åter)försäkringsgrupper inom EU.

De viktigaste förbättringar som är tillämpliga för alla (åter)försäkringsgrupper

- Grupptillsynsmyndighet – urval och utnämnande : I förslaget introduceras begreppet ”grupptillsynsmyndighet”. En enda myndighet kommer att utnämnas för varje grupp, med konkret samordning och beslutanderätt. De kriterier som har tagits in har inspirerats av direktivet om finansiella konglomerat, 2002/87/EG (”FCD-direktivet”), men ökad flexibilitet införs där så är lämpligt.

- Grupptillsynsmyndigheten – rättigheter och skyldigheter : Grupptillsynsmyndigheten ges det primära ansvaret för alla grundläggande aspekter av grupptillsynen (gruppens solvens, transaktioner inom gruppen, riskkoncentration, riskhantering och intern kontroll). Detta ansvar måste utövas i samarbete och samråd med de lokala tillsynsorganen. Dessutom måste samordningsförfaranden införas för varje grupp mellan alla berörda tillsynsmyndigheter.

- Andra nyckelåtgärder för att garantera en effektiv grupptillsyn : i linje med FCD-direktivet ingår i förslaget en komplett uppsättning bestämmelser enligt vilka alla tillsynsmyndigheter är skyldiga att automatiskt utbyta information (nödvändig information) eller på begäran (relevant information), och behandla begäran om bestyrkande av information på lämpligt sätt.

- Gruppsolvens – val av metod : för att garantera att grupperna kommer att dra fördel av diversifieringseffekterna i så hög grad som möjligt förespråkas konsolideringsmetoden starkt i förslaget.

- Gruppsolvens – gruppintern modell : enligt förslaget har en grupp möjlighet att ansöka om tillstånd för att få tillämpa en intern modell för beräkningen av gruppens SCR och SCR för berörda enheter på fristående grund. Förfarandet är i mångt och mycket inspirerat av kapitalkravsdirektivet (2006/48/EC, artikel 129). CEIOPS kan rådfrågas på begäran av moderföretaget eller av någon av de berörda tillsynsmyndigheterna.

- Tillsyn över undergrupper : för att begränsa bördan för grupperna anges det i huvudsak i förslaget att a) grupptillsynen normalt endast ska utföras på högsta nivå inom EU, och b) att medlemsstaterna kan ge sina tillsynsmyndigheter tillåtelse att genomföra grupptillsyn på högsta nivå i respektive medlemsstat. I praktiken bör detta leda till att antalet tillsynsnivåer begränsas till maximalt 3 (grupper på EU-nivå, nationella undergrupper och fristående enheter), vilket är i linje med kapitalkravsdirektivet.

- Genomförandeåtgärder : för att se att tillsynsmyndigheter som utövar tillsyn över grupper har så samordnade beslut och förfaranden som möjligt innehåller flera av förslagets mest grundläggande bestämmelser en hänvisning till ytterligare genomförandeåtgärder.

Ytterligare förbättringar som är tillämpliga för grupper som använder grupptillskott

Genom förslaget införs ett innovativt system i syfte att förenkla gruppernas kapitalhantering, framför allt genom att a) under vissa omständigheter tillåta att ett moderföretag använder utfästelser om grupptillskott för att uppfylla en del av solvenskapitalkravet för sina dotterföretag, och b) införa undantag för vissa artiklar om fristående tillsyn i förekommande fall. Förslaget ger utrymme för att vidta genomförandeåtgärder, och innehåller en bestämmelse om att hela systemet ska ses över fem år efter direktivets införlivande.

En allmän iakttagelse: grupptillsyn är inte bara kompletterande

Enligt EU:s nuvarande regelverk betraktas grupptillsyn endast som kompletterande till fristående tillsyn (fristående tillsyn utförs på samma sätt av alla enheter, vare sig de tillhör en grupp eller inte, och grupptillsynen kompletterar endast den fristående tillsynen). Denna filosofi ändras avsevärt i förslaget: texten om grupper innehåller många bestämmelser som direkt kommer att påverka det sätt på vilket fristående tillsyn utövas av enheter som tillhör en grupp. För att den viktiga utvecklingen på detta område ska återspeglas uttryckligen har ordet ”kompletterande” strukits i hela texten (inklusive titeln).

DIREKTIV 2007/44/EG

De ändringar som införts genom direktiv 2007/44/EG har tagits med i omarbetningen av förslaget till Solvens II-direktiv med beaktande av det nya föreskrivande förfarande med kontroll som anges i motsvarande bestämmelse om kommittéförfarande. Följande skäl, artiklar och bilagor i förslaget till Solvens II-direktiv har därför ändrats: skäl 91, artiklarna 13, 24, 56–62, 310–312 och bilagorna VI och VII. Dessutom har en ny artikel 305 och de nya skälen 47 och 48 införts.

FÖRSLAG TILL ROM I-FÖRORDNING

I december 2007 nåddes en politisk överenskommelse i rådet och Europaparlamentet om den så kallade Rom I-förordningen som behandlar tillämplig lag för avtalsförpliktelser. Detta förslag till förordning väntas antas under våren 2008. För att ta hänsyn till den senaste utvecklingen har bestämmelserna om tillämplig lag och villkor för avtal om direkt försäkring i kapitel I i avdelning II utgått. En hänvisning till förslaget till Rom I-förordning har införts i artikel 176, enligt vilken varje medlemsstat som inte omfattas av förordningen ska tillämpa dess bestämmelser för att fastställa tillämplig lag för försäkringsavtal som omfattas av dess artikel 7. Dessutom har ett nytt skäl 60 lagts till.

ANDRA ÄNDRINGAR

Under utarbetandet av det ändrade förslaget har vissa tekniska förbättringar av omarbetningen, som föreslagits av den rådgivande gruppen, sammansatt av de juridiska avdelningarna vid Europaparlamentet, rådet och kommissionen, som inrättats genom det tidigare nämnda interinstitutionella avtalet, tagits in för att beakta principerna om bättre lagstiftning. Därför har mindre ändringar gjorts i skälen 29, 45, 51 och 76 samt i följande artiklar och bilagor: 2, 6, 13, 14, 18, 23, 24, 26, 29, 32, 37, 39, 53, 61, 64, 66, 68, 69, 71, 73, 117, 137, 138, 139, 140, 141, 148, 150, 153, 154, 156, 157, 160, 162, 163, 164, 166, 173, 175, 177, 183, 188, 198, 200, 202, 204, 208, 214, 216, 236, 238, 239, 249, 262, 264, 273, 278, 281, 283, 289, 290, 291, 303, texten mellan artiklarna 304 och 305, 306, 309 samt text i avdelning IV och bilagorna I, II, III och VII.

Följande artiklar och bilaga från de upphävda direktiven kvarstår oförändrade i förhållande till nu gällande rättsläge: 3, 5, 9, 11, 12, 16, 19–22, 24–26, 32, 33, 56–57, 60, 62–65, 68, 69, 72, 145, 147, 149, 151, 151, 152, 154, 157–159, 166–169, 172–174, 177, 178–187, 189, 191–194, 196–207, 269–279, 281, 282, 284–297, 300–302, 305, 307, 309 och bilaga I.

5. GENOMFÖRANDEÅTGÄRDER

Enligt direktivet tilldelas kommissionen genomförandebefogenheter. De fall där sådana har tilldelats anges uttryckligen i varje relevant artikel. Kommissionen kommer att bistås av kommittén för europeiska myndigheter med tillsyn över försäkringar och tjänstepensioner (CEIOPS), som inrättades genom kommissionens beslut 2004/9/EG, i utövandet av genomförandebefogenheterna. Kommissionen ska vidta åtgärder enligt det rådgivande förfarande eller det föreskrivande förfarande med kontroll som avses i artikel 3 och 5 a.1–4 och artikel 7 i beslut 1999/468/EG.

Genomförandeåtgärderna kommer att tillämpas för att ytterligare definiera de principer som anges i direktivet i syfte att öka harmoniseringen och samordningen i tillsynsverksamheten. Åtgärderna kommer att utarbetas på grundval av ett mandat som kommissionen ger CEIOPS och de kommer att vara föremål för samråd med intressenter samt en konsekvensbedömning.

⎢ 2002/83/EG (anpassad)

2007/0143 (COD)

Ändrat förslag till

EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV

om livförsäkring √ om upptagande och utövande av försäkrings- och återförsäkringsverksamhet ∏ (SOLVENS II)

(Text av betydelse för EES)

EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

med beaktande av Ffördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artiklarna 47.2 och 55 i detta,

med beaktande av kommissionens förslag[17],

med beaktande av Europeiska Eekonomiska och sociala kommitténs yttrande[18],

efter att ha hört Regionkommittén[19],

i enlighet med förfarandet i artikel 251 i fördraget[20], och

av följande skäl:

∫ ny

(1) En rad väsentliga ändringar ska göras av rådets första direktiv 73/239/EEG av den 24 juli 1973 om samordning av lagar och andra författningar angående rätten att etablera och driva verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring[21], rådets direktiv 78/473/EEG av den 30 maj 1978 om samordning av lagar och andra författningar som avser koassuransverksamhet inom gemenskapen[22], rådets direktiv 87/344/EEG av den 22 juni 1987 om samordning av lagar och andra författningar angående rättsskyddsförsäkring[23], rådets andra direktiv 88/357/EEG av den 22 juni 1988 om samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring, och med bestämmelser avsedda att göra det lättare att effektivt utöva friheten att tillhandahålla tjänster samt om ändring av direktiv 73/239/EEG[24], rådets direktiv 92/49/EEG av den 18 juni 1992 om samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring samt om ändring av direktiv 73/239/EEG och 88/357/EEG (tredje direktivet om annan direkt försäkring än livförsäkring)[25], Europaparlamentets och rådets direktiv 98/78/EG av den 27 oktober 1998 om extra tillsyn över försäkringsföretag som ingår i en försäkringsgrupp[26], Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/17/EG av den 19 mars 2001 om rekonstruktion och likvidation av försäkringsföretag[27], Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/83/EG av den 5 november 2002 om livförsäkring[28], Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/68/EG av den 16 november 2005 om återförsäkring och om ändring av rådets direktiv 73/239/EEG och 92/49/EEG samt direktiven 98/78/EG och 2002/83/EG[29] och Europaparlamentets och rådets direktiv 2007/44/EG av den 5 september 2007 om ändring av direktiv 92/49/EEG och direktiven 2002/83/EG, 2004/39/EG, 2005/68/EG och 2006/48/EG vad gäller förfaranderegler och utvärderingskriterier för bedömning av förvärv och ökning av innehav inom finanssektorn[30]. Av tydlighetsskäl bör därför dessa direktiv omarbetas.

(2) För att göra det lättare att starta och driva försäkrings- och återförsäkringsverksamhet är det nödvändigt att undanröja de största skillnaderna mellan de lagregler som gäller för försäkrings- och återförsäkringsföretag i de olika medlemsstaterna. Därför bör rättsliga ramar införas för försäkrings- och återförsäkringsföretag när det gäller försäkringsrörelse inom hela den inre marknaden, så att det blir lättare för försäkrings- och återförsäkringsföretag med huvudkontor inom gemenskapen att täcka åtaganden och risker som är belägna på denna marknad.

(3) För att den inre marknaden ska fungera väl är det väsentligt att samordnade bestämmelser införs för tillsynen över försäkringsgrupper och, med hänsyn till skyddet av borgenärerna, för rekonstruktions- och likvidationsförfaranden beträffande försäkringsföretag.

(4) Det är lämpligt att vissa företag som tillhandahåller försäkringstjänster inte omfattas av det system som införs genom detta direktiv på grund av sin storlek, rättsliga form eller art –genom att de har nära koppling till de offentliga försäkringssystemen – eller med hänsyn till det speciella slag av tjänster som de erbjuder. Det är också önskvärt att i flera medlemsstater undanta vissa institut, vilkas verksamhet täcker endast en mycket begränsad sektor och som genom författning är begränsad till ett särskilt territorium eller till särskilda personer.

(5) Genom rådets direktiv 72/166/EEG av den 24 april 1972 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet[31], rådets sjunde direktiv 83/349/EEG av den 13 juni 1983 grundat på artikel 54.3 g i fördraget om sammanställd redovisning[32], rådets andra direktiv 84/5/EEG av den 30 december 1983 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om ansvarsförsäkring för motorfordon[33], Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/39/EG av den 21 april 2004 om marknader för finansiella instrument och om ändring av rådets direktiv 85/611/EEG och 93/6/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/12/EG samt upphävande av rådets direktiv 93/22/EEG[34] och Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/48/EG av den 14 juni 2006 om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut[35] fastställs allmänna regler och definitioner på områdena för redovisning, ansvarsförsäkring för motorfordon, finansiella instrument och kreditinstitut Det är lämpligt att vissa av dessa definitioner också tillämpas i det här direktivet.

(6) Innan försäkrings- och återförsäkringsverksamhet får börja bedrivas bör det krävas auktorisation. Det är därför nödvändigt att fastställa villkoren och förfarandet för att bevilja sådan auktorisation och även för eventuella avslag på ansökan.

(7) Eftersom detta direktiv är ett centralt instrument för att fullborda den inre marknaden, bör försäkrings- och återförsäkringsföretag som är etablerade i sina hemmedlemsstater kunna bedriva några eller alla sina verksamheter inom hela gemenskapen genom att upprätta filialer eller tillhandahålla tjänster. Det är därför lämpligt att åstadkomma den harmonisering som är nödvändig och tillräcklig för att uppnå ett ömsesidigt erkännande av auktorisationer och tillsynssystem och därigenom en enda auktorisation som är giltig inom hela gemenskapen och som medger att tillsynen av ett företag utövas av hemmedlemsstaten.

(8) Genom Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/26/EG av den 16 maj 2000 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar om ansvarsförsäkring för motorfordon samt om ändring av rådets direktiv 73/239/EEG och 88/357/EEG (fjärde direktivet om motorfordonsförsäkring)[36] fastställs regler för utseende av skaderegleringsrepresentanter. Samma regler bör gälla även enligt detta direktiv.

(9) Återförsäkringsföretag bör begränsa sin verksamhet till återförsäkring och därmed sammanhängande verksamhet. Detta krav bör inte hindra återförsäkringsföretag från att exempelvis tillhandahålla statistisk eller aktuariell rådgivning, riskanalyser eller forskningsrapporter till sina kunder. De kan även ha en holdingbolagsfunktion och utföra verksamheter inom den finansiella sektorn enligt definitionen i artikel 2.8 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/87/EG av den 16 december 2002 om extra tillsyn över kreditinstitut, försäkringsföretag och värdepappersföretag i ett finansiellt konglomerat och om ändring av rådets direktiv 73/239/EEG, 79/267/EEG, 92/49/EEG, 92/96/EEG, 93/6/EEG och 93/22/EEG samt Europaparlamentets och rådets direktiv 98/78/EG och 2000/12/EG[37]. Detta krav innebär dock under inga omständigheter att orelaterad bank- och finansverksamhet får bedrivas.

(10) En förutsättning för skyddet av försäkringstagarna är att försäkrings- och återförsäkringsföretag omfattas av effektiva solvenskrav. Utvecklingen på marknaden har gjort att det nu gällande systemet inte längre fyller sin funktion. Det är därför nödvändigt att införa nya rättsliga ramar.

(11) I överensstämmelse med den senaste utvecklingen inom riskhantering, med beaktande av arbetet inom organisationer som International Association of Insurance Supervisors, International Accounting Standards Board och International Actuarial Association och med hänsyn till utvecklingen inom andra finansiella sektorer bör en riskbaserad ekonomisk metod väljas som ger försäkrings- och återförsäkringsföretagen incitament att mäta och hantera sina risker på ett adekvat sätt. Harmoniseringen bör utvidgas genom särskilda regler för värdering av tillgångar och skulder, däribland försäkringstekniska avsättningar.

(12) Denna nya solvensordning bör inte vara alltför betungande för små och medelstora försäkringsföretag.

(13) Det centrala syftet med regleringen av och tillsynen över försäkring och återförsäkring är att ge försäkringstagarna tillräckligt skydd. Dessutom syftar denna reglering och tillsyn till att säkerställa finansiell stabilitet och korrekt fungerande stabila marknader, vilket också bör beaktas men inte tillåtas inkräkta på det centrala syftet.

(14) Medlemsstaternas tillsynsmyndigheter måste därför ha tillgång till de medel som krävs för att säkerställa att försäkrings- och återförsäkringsföretagen bedriver sin verksamhet på ett korrekt sätt inom hela gemenskapen, oavsett om denna verksamhet utövas med stöd av etableringsfriheten eller friheten att tillhandahålla tjänster. För att tillsynen ska bli effektiv bör alla åtgärder som tillsynsmyndigheterna vidtar stå i proportion till arten av och komplexiteten hos de inneboende riskerna i varje försäkrings- eller återförsäkringsföretags verksamhet, oavsett den betydelse det berörda företaget har för den övergripande finansiella stabiliteten på marknaden.

(15) Tillsynsmyndigheterna bör kunna erhålla all information som krävs för tillsynen från försäkrings- och återförsäkringsföretagen.

(16) Hemmedlemsstatens tillsynsmyndigheter bör ansvara för övervakningen av försäkrings- och återförsäkringsföretagens finansiella sundheten. De bör därför regelbundet utföra genomgångar och utvärderingar.

(17) Utgångspunkten för att ställa adekvata kvantitativa krav inom försäkringssektorn är solvenskapitalkravet. Tillsynsmyndigheterna bör därför endast under strikt definierade särskilda omständigheter föreskriva kapitaltillägg utöver solvenskapitalkravet efter att en samlad tillsynsbedömning utförts. Standardformeln för solvenskapitalkravet är avsedd att återspegla riskprofilen hos de flesta försäkrings- och återförsäkringsföretagen. Det kan dock finnas vissa fall där standardmetoden inte ger adekvat uttryck för en mycket speciell riskprofil hos ett företag. Om en sådan avvikelse från ett företags riskprofil är påtaglig och det inte skulle ge önskad effekt att utarbeta en partiell eller fullständig intern modell, får ett kapitaltillägg ges permanent karaktär. I händelse av påtagliga brister hos en partiell eller fullständig intern modell eller i företagsstyrningen bör tillsynsmyndigheterna se till att företaget i fråga vidtar alla ansträngningar för att avhjälpa de brister som ledde till föreläggandet av kapitaltillägget.

(18) För vissa risker är det endast krav på företagsstyrningen, inte kvantitativa krav, återspeglade i solvenskapitalkravet, som kan ge önskat resultat. Ett effektivt system för företagsstyrning är därför av central betydelse för att säkerställa en tillfredsställande ledning av ett försäkringsföretag och för regleringssystemet.

(19) Alla försäkrings- och återförsäkringsföretag bör som en integrerad del i sin affärsstrategi ha som rutin att regelbundet bedöma sitt solvensbehov med hänsyn till sin specifika riskprofil. Resultaten av bedömningen bör rapporteras till tillsynsmyndigheten som en del av den information som ska lämnas i tillsynssyfte.

(20) För att säkerställa en effektiv tillsyn över verksamheter som lagts ut på entreprenad är det av avgörande betydelse att tillsynsmyndigheterna för det företag som lägger ut uppgifter på entreprenad har tillgång till alla relevanta uppgifter som finns hos tjänste, leverantören, oavsett om denne är en reglerad eller oreglerad enhet, och rätt att genomföra inspektioner på plats. För att de ska kunna ta hänsyn till marknadsutvecklingen och förvissa sig om att villkoren för utläggning på entreprenad fortfarande efterlevs bör tillsynsmyndigheterna underrättas innan viktiga verksamheter läggs ut på entreprenad. Dessa krav beaktar arbetet i Joint Forum och är förenliga med nu gällande bestämmelser och praxis inom banksektorn samt med direktivet om marknader för finansiella instrument och dess tillämpning på kreditinstitut.

(21) För att säkerställa överblickbarhet bör försäkrings- och återförsäkringsföretag minst en gång per år offentliggöra väsentlig information om sin solvens och finansiella ställning. Företagen bör frivilligt kunna offentliggöra kompletterande uppgifter.

(22) Föreskrifter bör införas för utbyte av information mellan tillsynsmyndigheterna och myndigheter eller organ som i kraft av sin uppgift bidrar till att stärka stabiliteten hos det finansiella systemet. Det är därför nödvändigt att närmare ange under vilka förhållanden som sådant informationsutbyte bör vara möjligt. När information får offentliggöras endast med tillsynsmyndigheternas uttryckliga tillstånd bör dessa vidare, när så är lämpligt, få ställa stränga krav som villkor för tillståndet.

(23) Det är nödvändigt att främja enhetlighet i tillsynen, inte bara i fråga om dess redskap utan också när det gäller dess praxis. Kommittén för europeiska myndigheter med tillsyn över försäkringar och tjänste¬pensioner, som inrättades genom kommissionens beslut 2004/6/EG[38] bör spela en viktig roll i detta avseende och regelbundet rapportera om den utveckling som skett

(24) För att minska den administrativa bördan och undvika dubbelarbete bör tillsynsmyndigheterna och de nationella statistikorganen samarbeta och utbyta information.

(25) I syfte att stärka tillsynen över försäkrings- och återförsäkringsföretag och skydda försäkringstagarna bör de lagstadgade revisorer som avses i Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/43/EG av den 17 maj 2006 om lagstadgad revision av årsbokslut och sammanställd redovisning och om ändring av rådets direktiv 78/660/EEG och 83/349/EEG samt om upphävande av rådets direktiv 84/253/EEG[39] vara skyldiga att omgående rapportera varje förhållande som kan antas få allvarliga följder för ett försäkrings- eller återförsäkringsföretags finansiella ställning eller administrativa organisation.

(26) Försäkringsföretag som bedriver såväl liv- som skadeförsäkringsverksamhet bör ha separat ledning av dessa verksamheter för att skydda livförsäkringstagarnas intressen. Särskilt bör företagen omfattas av samma kapitalkrav som de som gäller för en motsvarande försäkringsgrupp, bestående av ett livförsäkrings- och ett skadeförsäkringsföretag, med hänsyn tagen till de ökade möjligheterna att överföra kapital i försäkringsföretag med blandad verksamhet.

(27) Bedömningen av försäkrings- och återförsäkringsföretags finansiella ställning bör bygga på sunda ekonomiska principer och på bästa sätt utnyttja informationen från de finansiella marknaderna och allmänt tillgänglig information om försäkringstekniska risker.

(28) De värderingsstandarder som används för tillsynsändamål bör i största möjliga utsträckning vara förenliga med den internationella utvecklingen på redovisningsområdet för att begränsa det administrativa bördan på försäkrings- och återförsäkringsföretagen.

(29) I enlighet med detta bör kapitalkraven täckas med kapitalbasmedel, oavsett om det rör sig om poster i eller utanför balansräkningen. Eftersom inte alla finansiella resurser är fullständigt förlustabsorberande, vid likvidation och under pågående verksamhet, bör posterna i kapitalbasen klassificeras enligt kvalitetskriterier och det belopp av kapitalbasen som får medräknas för att täcka kapitalkraven begränsas i motsvarande utsträckning. Gränsvärdena för posterna i kapitalbasen bör endast tillämpas för att fastställa försäkrings- och återförsäkringsföretagens solvensstatus och inte ytterligare begränsa dessa företags frihet när det gäller den interna kapitalplaneringen.

(30) För att försäkrings- och återförsäkringsföretagen ska kunna uppfylla sina åtaganden mot försäkrings- och förmånstagare bör medlemsstaterna kräva att dessa företag upprättar tillräckliga försäkringstekniska avsättningar. Beräkningen av dessa försäkringstekniska avsättningar bör harmoniseras inom hela gemenskapen i syfte att skapa ökad jämförbarhet och överblickbarhet.

(31) Denna beräkning bör vara förenlig med värderingen av tillgångar och övriga skulder, med marknaden och med den internationella utvecklingen inom redovisning och tillsyn.

(32) De försäkringstekniska avsättningarnas belopp bör återspegla det underliggande försäkringsbeståndets särskilda egenskaper. Företagsspecifik information bör därför endast användas vid beräkningen i den utsträckning som den gör det möjligt för försäkrings- och återförsäkringsföretagen att bättre återspegla dessa särskilda egenskaper hos försäkringsbeståndet.

(33) Det förväntade nuvärdet av försäkringsskulderna måste beräknas utifrån aktuell och trovärdig information och realistiska antaganden med beaktande av finansiella garantier och optioner i försäkrings- och återförsäkringsavtal för att ge en ekonomisk värdering av försäkrings- och återförsäkringsåtagandena. Det bör krävas att effektiva och harmoniserade försäkringsmatematiska tekniker används.

(34) För att ta hänsyn till de små och medelstora företagens situation bör det finnas förenklade metoder för beräkning av de försäkringstekniska avsättningarna.

(35) Tillsynsordningen bör innefatta ett riskkänsligt krav, baserat på en prospektiv beräkning för att säkerställa korrekta ingripanden i god tid av tillsynsmyndigheterna (solvenskapitalkravet) och en miniminivå för säkerheten som de finansiella resurserna inte får underskrida (minimikapitalkravet). Båda dessa kapitalkrav bör harmoniseras inom hela gemenskapen så att en enhetlig skyddsnivå för försäkringstagarna kan uppnås.

(36) Solvenskapitalkravet bör motsvara en nivå på den medräkningsbara kapitalbasen som gör det möjligt för försäkrings- och återförsäkringsföretagen att absorbera betydande förluster och som ger försäkrings- och förmånstagare rimlig säkerhet för att få sina ersättningar när de förfaller till betalning.

(37) För att främja en god riskhantering och anpassa de lagfästa kapitalkraven till branschpraxis bör solvenskapitalkravet definieras som det ekonomiska kapital som försäkrings- och återförsäkringsföretag ska hålla för att säkerställa att ruin inträffar högst en gång vart tvåhundrade år. Detta ekonomiska kapital bör beräknas utifrån företagens faktiska riskprofil med beaktande av effekterna av möjliga riskreduceringstekniker och diversifieringseffekter.

(38) Det bör beslutas om en standardformel för beräkningen av solvenskapitalkravet så att alla försäkrings- och återförsäkringsföretag kan bedöma sitt ekonomiska kapital. För standardformelns struktur bör en modulmetod väljas, vilket innebär att den individuella exponeringen för varje riskkategori bedöms som ett första steg, varefter värdena aggregeras i nästa steg. Om företagsspecifika parametrar gör det möjligt att bättre fånga in företagets verkliga teckningsriskprofil, bör detta tillåtas förutsatt att parametrarna har härletts med en standardiserad metod.

(39) För att ta hänsyn till de små och medelstora företagens situation bör det finnas förenklade metoder för beräkning av solvenskapitalkravet med standardformeln.

(40) I enlighet med den riskorienterade metod som valts för solvenskapitalkravet bör det under särskilda omständigheter vara möjligt att använda partiella eller fullständiga interna modeller för beräkningen av detta krav i stället för standardformeln. För att ge försäkrings- och förmånstagare en likvärdig skyddsnivå bör det krävas att tillsynsmyndigheten ger sitt förhandsgodkännande av sådana interna modeller utifrån harmoniserade processer och standarder.

(41) I princip innefattar den nya riskbaserade metoden inte några kvantitativa placeringsbegränsningar och kriterier för tillgångars valbarhet. Det bör dock vara möjligt att införa placeringsgränser och valbarhetskriterier för tillgångar för att bemöta risker som inte täcks tillräckligt genom en undermodul i standardformeln.

(42) Om beloppet av det medräkningsbara primärkapitalet faller under minimikapitalkravet bör försäkrings- eller återförsäkringsföretagets auktorisation återkallas om det inte inom kort tid kan återupprätta medräkningsbart primärkapital i nivå med minimikapitalkravet.

(43) Minimikapitalkravet måste kunna beräknas med en enkel formel utifrån data som kan kontrolleras.

(44) Försäkrings- och återförsäkringsföretagen bör ha tillgångar av tillräcklig kvalitet för att täcka sina samlade finansiella åtaganden. Alla placeringar som hålls av försäkrings- och återförsäkringsföretag bör förvaltas enligt aktsamhetsprincipen.

(45) Medlemsstaterna får inte kräva att försäkrings- och återförsäkringsföretagen ska placera de tillgångar som täcker de försäkringstekniska avsättningarna i särskilda tillgångsslag, eftersom ett sådant krav skulle kunna vara oförenligt med den liberalisering av kapitalrörelserna som avses i artikel 56 i fördraget.

(46) Det är nödvändigt att förbjuda alla bestämmelser som ger medlemsstaterna möjlighet att kräva pantsättning av tillgångar som täcker ett försäkrings- eller återförsäkringsföretags försäkringstekniska avsättningar, oavsett formen för ett sådant krav, om försäkringsföretaget har återförsäkring hos ett försäkrings- eller återförsäkringsföretag som auktoriserats enligt detta direktiv eller hos ett företag i tredje land om tredjelandets tillsynsordning har bedömts vara likvärdig.

(47) I regelverket har det hittills inte föreskrivits några närmare kriterier för en bedömning av det förvärv som föreslås och inte heller något förfarande för tillämpningen. Ett klargörande av kriterierna och förfarandet för bedömning behövs för att säkerställa nödvändig rättssäkerhet, tydlighet och förutsebarhet både vad gäller bedömningsförfarandet och dess resultat. Sådana kriterier och förfaranden har nu införts genom direktiv 2007/44/EG. På områdena för försäkring och återförsäkring bör därför bestämmelserna i det direktivet kodifieras och integreras med föreliggande direktiv.

(48) Det är därvid av avgörande vikt att förfarandet och bedömningarna harmoniseras maximalt i hela gemenskapen. Bestämmelserna om kvalificerade innehav bör dock inte hindra medlemsstaterna från att kräva att tillsynsmyndigheterna ska informeras om förvärv av innehav under de tröskelvärden som fastställs genom dessa bestämmelser, så länge inte mer än ett ytterligare tröskelvärde under 10 % för detta syfte införs i någon medlemsstat. Bestämmelserna bör inte heller hindra tillsynsmyndigheterna från att tillhandahålla allmänna riktlinjer om när sådana innehav skulle anses leda till ett väsentligt inflytande.

(49) På grund av att medborgarna i Europa förflyttar sig i allt högre grad erbjuds ansvarsförsäkring för motorfordon i ökande utsträckning över nationsgränserna. För att säkerställa att systemet med grönt kort och överenskommelserna mellan de nationella byråerna för trafikförsäkringsföretag fortsätter att fungera väl är det lämpligt att medlemsstaterna kan kräva att försäkringsföretag som erbjuder ansvarsförsäkring för motorfordon inom deras territorier genom tillhandahållande av tjänster ska ansluta sig till den nationella byrån och delta i finansieringen av denna och av den garantifond som upprättats i medlemsstaten i fråga. Den medlemsstat där tjänsterna tillhandahålls bör kräva att företag som tillhandahåller ansvarsförsäkring för motorfordon utser en representant inom dess territorium som ska samla in all nödvändig information beträffande försäkringsfall och representera företaget i fråga.

(50) På den inre marknaden ligger det i försäkringstagarnas intresse att de ska ha tillgång till största möjliga urval av försäkringsprodukter inom gemenskapen. Den medlemsstat där åtagandet görs eller den medlemsstat där risken är belägen bör därför se till att det inte finns någonting som förhindrar marknadsföring inom deras respektive territorier av produkter som erbjuds för försäljning inom gemenskapen, så länge som de inte står i strid med gällande rättsliga bestämmelser till skydd för det allmänna bästa i den medlemsstaten och det inte finns motsvarande bestämmelser till skydd för det allmänna bästa i hemmedlemsstaten.

(51) Det bör införas ett sanktionssystem som ska tillämpas om ett försäkringsföretag i den medlemsstat där åtaganden görs eller där risken är belägen inte följer gällande bestämmelser till skydd för det allmänna bästa.

(52) På en inre marknad för försäkringar får konsumenterna ett bredare och mer varierat utbud av försäkringar att välja mellan. Om de ska kunna utnyttja denna mångfald och den ökade konkurrensen fullt ut bör de ges all nödvändig information innan de ingår ett avtal och under hela avtalstiden så att de kan välja den försäkring som bäst passar deras behov.

(53) Företag som tillhandahåller räddningsservice bör förfoga över erforderliga medel för att kunna tillhandahålla de erbjudna serviceförmånerna tillräckligt snabbt. Det bör fastställas särskilda bestämmelser för beräkning av det solvenskapitalkrav och den absolut minsta nivå på minimikapitalkravet som sådana företag ska täcka.

(54) Ett effektivt utövande av koassuransrörelse inom gemenskapen för verksamheter som på grund av sin art eller omfattning är lämpade att täckas av internationell koassurans bör underlättas genom ett minimum av harmonisering för att förhindra snedvridning av konkurrensen och diskriminerande behandling. I sådana sammanhang bör det ledande försäkringsföretaget bedöma försäkringsfordringarna och fastställa beloppet för de försäkringstekniska avsättningarna. Ett särskilt samarbete bör dessutom komma till stånd beträffande koassuransverksamheten inom gemenskapen, både mellan medlemsstaternas tillsynsmyndigheter och mellan dessa myndigheter och kommissionen.

(55) För att skydda de försäkrade bör medlemsstaternas lagar om rättsskyddsförsäkring harmoniseras. Varje intressekonflikt som kan uppstå bland annat på grund av det förhållandet att försäkringsföretaget täcker en annan person eller täcker en person såväl i fråga om rättsskydd som inom en annan försäkringsklass ska så långt möjligt förhindras eller kunna lösas. I detta syfte kan en lämplig nivå på skyddet av försäkringstagarna nås på olika sätt. Vilken lösning som än väljs, bör de rättsskyddsförsäkrades intressen skyddas genom tillräckliga garantier.

(56) Konflikter mellan försäkringsföretag som erbjuder rättsskyddsförsäkring och de försäkrade bör lösas så korrekt och snabbt som möjligt. Det är därför lämpligt att medlemsstaterna föreskriver ett skiljeförfarande eller ett förfarande som ger jämförbara garantier.

(57) I vissa medlemsstater utgör privat eller frivillig sjukförsäkring helt eller delvis ett alternativ till det skydd vid sjukdom som ingår i socialförsäkringssystemet. Den särskilda naturen hos sådan sjukvårdsförsäkring särskiljer den från andra klasser av skade- och livförsäkring, i den utsträckning det är nödvändigt att kontrollera att försäkringstagarna i realiteten har tillgång till privat eller frivilligt tecknat skydd vid sjukdom oberoende av sin ålder eller riskprofil. Arten och de sociala konsekvenserna av sjukförsäkringsavtal gör det berättigat för tillsynsmyndigheterna i den medlemsstat där risken är belägen att kräva att de kontinuerligt underrättas om de allmänna och särskilda avtalsvillkoren i fråga om privat eller frivillig sjukvårdsförsäkring för att kunna avgöra om dessa avtal helt eller delvis är ett alternativ till det skydd vid sjukdom som ingår i socialförsäkringssystemet. En sådan kontroll bör inte vara en förutsättning för att produkterna ska få marknadsföras.

(58) I detta syfte har några medlemsstater antagit särskilda rättsregler. Till skydd för det allmänna bästa bör det vara möjligt att anta eller behålla sådana rättsregler, förutsatt att de inte på ett otillbörligt sätt inskränker etableringsfriheten eller friheten att tillhandahålla tjänster, och förutsatt att bestämmelserna tillämpas lika. Dessa rättsregler kan skilja sig åt beroende på förhållandena i den enskilda medlemsstaten. Målet att skydda det allmänna bästa kan även uppnås genom att krav ställs på de företag som erbjuder privat eller frivilligt tecknade sjukvårdsförsäkringar att de ska använda standardavtal som motsvarar det skydd som ges i de lagstadgade socialförsäkringsprogrammen med en premiesättning som inte får överskrida ett fastställt maximum samt att de deltar i förlustutjämningsprogram. En ytterligare möjlighet är att kräva att privat eller frivilligt tecknade sjukvårdsförsäkringar tekniskt utformas på liknande sätt som livförsäkringar.

(59) Värdmedlemsstaterna bör kunna kräva att alla försäkringsföretag, som på egen risk erbjuder obligatorisk arbetsskadeförsäkring inom deras territorier, ska följa de särskilda bestämmelser för sådan försäkring som ingår i deras nationella lagstiftning. Detta krav får dock inte gälla bestämmelserna om finansiell tillsyn som fortfarande uteslutande är hemmedlemsstatens ansvar.

(60) De medlemsstater som ännu inte omfattas av tillämpningen av förordning [ROM I] bör tillämpa bestämmelserna i den förordningen för att fastställa tillämplig lag för försäkringsavtal som omfattas av artikel 7 i den förordningen.

(61) Lämpliga bestämmelser bör införas för specialföretag som övertar risker från försäkrings- och återförsäkringsföretag utan att själva vara något sådant företag. Belopp som kan återvinnas från specialföretag bör betraktas som belopp som kan dras av enligt återförsäkrings- och retrocessionsavtal.

(62) På grund av den särskilda karaktären hos finansiell återförsäkring bör medlemsstaterna säkerställa att försäkrings- och återförsäkringsföretag som ingår avtal om finansiell återförsäkring eller bedriver verksamheter med sådan återförsäkring på ett tillfredsställande sätt kan identifiera, mäta och kontrollera risker som uppstår genom sådana avtal eller verksamheter.

(63) För att beakta återförsäkringsrörelsens internationella aspekter bör bestämmelser införas som möjliggör att internationella avtal ingås med tredje land i syfte att fastställa formerna för tillsyn över återförsäkringsenheter som bedriver verksamhet inom de avtalsslutande parternas territorier. Det bör vidare skapas förutsättningar för ett smidigt förfarande för prövning av likvärdighet i stabilitetsavseende på gemenskapsbasis i förhållande till tredje land i syfte att öka liberaliseringen av återförsäkringstjänster i tredje land, såväl genom etableringsrätten som genom rätten att tillhandahålla tjänster över nationsgränserna.

(64) Åtgärder beträffande tillsynen över försäkrings- och återförsäkringsföretag som ingår i en försäkringsgrupp bör göra det möjligt för de myndigheter som ansvarar för tillsynen över ett försäkrings- eller återförsäkringsföretag att göra en mer välgrundad bedömning av dettas finansiella ställning.

(65) Sådan grupptillsyn bör i nödvändig utsträckning beakta försäkringsholdingbolag och försäkringsholdingbolag med blandad verksamhet. Detta direktiv bör dock inte i något hänseende innebära att medlemsstaterna är skyldiga att utöva tillsyn över vart och ett av dessa företag för sig.

(66) Även om tillsyn över enskilda försäkrings- och återförsäkringsföretag fortfarande är huvudprincipen för försäkringstillsynen är det nödvändigt att fastställa vilka företag som bör omfattas av tillsyn på gruppnivå.

(67) Grupptillsynen bör under alla omständigheter omfatta det företag med yttersta ägarintresse som har sitt huvudkontor inom gemenskapen. Medlemsstaterna bör dock kunna låta sina tillsynsmyndigheter tillämpa grupptillsyn på ett begränsat antal lägre nivåer om de så anser nödvändigt.

(68) Det är nödvändigt att beräkna solvensen på gruppnivå för försäkrings- och återförsäkringsföretag som ingår i en grupp.

(69) Försäkrings- och återförsäkringsföretag som ingår i en grupp bör kunna ansöka om godkännande av en intern modell som ska användas för solvensberäkningen på både gruppnivå och individuell nivå.

(70) Det är nödvändigt att säkerställa att kapitalbasen fördelas på ett lämpligt sätt inom gruppen och att den är tillgänglig för att skydda alla försäkrings- och förmånstagare oavsett var behovet uppkommer. Försäkrings- och återförsäkringsföretag inom en grupp bör därför ha tillräcklig kapitalbas för att täcka sitt solvenskapitalkrav, om inte målet att skydda försäkrings- och förmånstagare på annat sätt kan uppnås effektivt. Försäkrings- och återförsäkringsföretag inom en grupp bör därför under särskilda omständigheter ha tillåtelse att täcka sitt solvenskapitalkrav med grupptillskott som deras moderföretag utfäst. För att bedöma behovet av och förbereda en eventuell framtida ändring av grupptillskottsordningen bör kommissionen rapportera om medlemsstaternas bestämmelser och tillsynsmyndigheternas praxis på detta område.

(71) Ett försäkringsföretags solvens kan, i det fall det rör sig om ett försäkrings- eller återförsäkringsföretag som är dotterföretag till ett försäkringsholdingbolag, ett försäkringsföretag i tredje land eller ett återförsäkringsföretag i tredje land, påverkas av de finansiella resurserna i den grupp som försäkringsföretaget ingår i och av fördelningen av de finansiella resurserna inom gruppen. Tillsynsmyndigheterna bör därför ges möjlighet att utöva grupptillsyn och att vidta lämpliga åtgärder på försäkrings- eller återförsäkringsföretagets nivå när dess solvens äventyras eller riskerar att äventyras.

(72) Riskkoncentrationer och transaktioner inom en grupp kan påverka försäkrings- och återförsäkringsföretags finansiella ställning. Tillsynsmyndigheterna bör därför kunna utöva allmän tillsyn över vissa slag av sådana riskkoncentrationer och transaktioner inom en grupp och vidta lämpliga åtgärder på försäkrings- eller återförsäkringsföretagets nivå om dess solvens äventyras eller riskerar att äventyras.

(73) Försäkrings- och återförsäkringsföretag som ingår i en grupp bör ha lämpliga system för företagsstyrning som bör bli föremål för tillsynsmyndighetens bedömning.

(74) Alla försäkrings- och återförsäkringsgrupper som är föremål för grupptillsyn bör ha en grupptillsynsmyndighet som är utsedd bland de berörda tillsynsmyndigheterna. Grupptillsynsmyndighetens rättigheter och skyldigheter bör omfatta tillräckliga befogenheter i fråga om samordning och beslutsfattande. Myndigheter som medverkar i tillsynen över försäkrings- och återförsäkringsföretag som tillhör samma grupp bör upprätta rutiner för samordning

(75) De behöriga myndigheterna bör ha tillgång till all information som är relevant för att utöva grupptillsyn. Samarbete bör inledas mellan de myndigheter som ansvarar för tillsyn över försäkrings- och återförsäkringsföretag samt mellan dessa myndigheter och myndigheter som ansvarar för tillsyn över företag som är verksamma inom andra finansiella sektorer.

(76) Försäkrings- och återförsäkringsföretag som ingår i en grupp vars ledande företag befinner sig utanför gemenskapen bör omfattas av lämpliga likvärdiga tillsynsarrangemang. Det är därför nödvändigt att skapa överblickbarhet beträffande bestämmelserna och utbyta information med myndigheter i tredje land vid alla tillfällen då det är relevant att så sker.

(77) Eftersom de nationella lagreglerna om rekonstruktionsåtgärder och likvidationsförfaranden inte har harmoniserats är det lämpligt att för den inre marknaden säkerställa ömsesidigt erkännande av rekonstruktionsåtgärder och likvidationslagstiftning i medlemsstaterna och också det samarbete som krävs med hänsyn till behovet av enhet, allmängiltighet, samordning och publicitet för sådana åtgärder och av likabehandling och skydd av försäkringsborgenärer.

(78) Det bör också säkerställas att rekonstruktionsåtgärder som beslutas av de behöriga myndigheterna i en medlemsstat och som syftar till att bevara eller återställa ett försäkringsföretags finansiella soliditet och i största möjliga utsträckning förhindra ett likvidationsförfarande får full effekt inom hela gemenskapen. Effekten gentemot tredje land av sådana rekonstruktionsåtgärder och likvidationsförfaranden bör dock inte påverkas.

(79) Det bör göras en åtskillnad mellan å ena sidan de myndigheter som är behöriga i fråga om rekonstruktionsåtgärder och likvidationsförfaranden och å andra sidan försäkringsföretagens tillsynsmyndigheter.

(80) Definitionen av ”filial” bör i insolvenssammanhang ta hänsyn till att försäkringsföretaget är en enda juridisk person. Hemmedlemsstatens lagstiftning bör dock avgöra hur tillgångar och skulder, som innehas av oberoende personer som har ständig behörighet att agera för försäkringsföretaget som försäkringsombud, bör behandlas vid likvidationen av försäkringsföretaget.

(81) Villkor bör fastställas, enligt vilka likvidationsförfaranden som, utan att vara grundade på insolvens, inbegriper en prioriteringsordning för utbetalning av försäkringsersättningar, ska omfattas av detta direktiv. Fordringar på ett försäkringsföretag som härrör från arbetstagares anställningsavtal eller anställningsförhållanden bör genom övertagande av rättigheter (subrogation) kunna gå över till ett nationellt lönegarantisystem. Sådana fordringar bör ges den behandling som bestäms av hemmedlemsstatens lag (”lex concursus”).

(82) Rekonstruktionsåtgärder hindrar inte att ett likvidationsförfarande inleds. Likvidationsförfaranden bör därför kunna inledas såväl när inga rekonstruktionsåtgärder har vidtagits som efter det att sådana åtgärder inletts och de kan avslutas genom förlikning eller genom liknande åtgärder, däribland rekonstruktionsåtgärder.

(83) Endast de behöriga myndigheterna i hemmedlemsstaten bör ha befogenhet att besluta om likvidationsförfaranden när det gäller försäkringsföretag. Besluten bör få verkan i gemenskapen som helhet och bör erkännas av alla medlemsstater. De bör offentliggöras enligt förfarandena i hemmedlemsstaten och i Europeiska unionens officiella tidning. Information bör också lämnas till kända borgenärer som är bosatta inom gemenskapen och som bör ha rätt att framställa fordringar och inkomma med synpunkter.

(84) Alla tillgångar och skulder i försäkringsföretaget bör beaktas av likvidationsförfarandet.

(85) Alla förutsättningar för att inleda, genomföra och slutföra ett likvidationsförfarande bör i normala fall därför regleras av hemmedlemsstatens lag.

(86) För att säkerställa samordning mellan medlemsstaternas åtgärder bör tillsynsmyndigheterna i hemmedlemsstaten och i alla övriga medlemsstater omedelbart underrättas om att likvidationsförfaranden inletts.

(87) Det är av yttersta vikt att försäkrade, försäkringstagare, förmånstagare samt skadelidande som har rätt att rikta anspråk som härrör från försäkringsverksamhet direkt mot försäkringsföretaget skyddas vid likvidationsförfaranden. Detta skydd gäller dock inte fordringar som inte är hänförliga till försäkringsavtal eller försäkringsverksamhet utan till skyldigheter som följer av annat civilrättsligt ansvar som förorsakats av försäkringsombud vid förhandlingar som detta ombud, enligt den lagstiftning som gäller för försäkringsavtalet eller försäkringsverksamheten, inte själv är ansvarig för enligt försäkringsavtalet eller försäkringsverksamheten. För att detta mål ska kunna uppnås bör medlemsstaterna se till att försäkringsborgenärer får en särskild behandling enligt en av två alternativa metoder som anges i detta direktiv. Vidare bör en lämplig avvägning göras mellan skyddet av försäkringsborgenärerna och andra prioriterade borgenärer som skyddas genom den berörda medlemsstatens lagstiftning.

(88) När ett likvidationsförfarande inleds bör detta innebära att den erhållna auktorisationen att driva verksamhet som beviljats försäkringsföretaget återkallas om inte detta redan skett.

(89) Borgenärer bör ha rätt att vid likvidationsförfaranden anmäla fordringar eller lägga fram skriftliga synpunkter. Fordringar från borgenärer som är bosatta i en annan medlemsstat än hemlandet bör behandlas på samma sätt som motsvarande fordringar i hemlandet utan någon som helst diskriminering på grund av nationalitet eller bosättning.

(90) För att skydda rättmätiga förväntningar och skapa rättslig förutsebarhet när det gäller vissa transaktioner som genomförs i andra medlemsstater än hemmedlemsstaten måste det fastställas vilken lag som är tillämplig på de verkningar som rekonstruktionsåtgärder och likvidationsförfaranden får på pågående mål och på enskilda exekutiva tvångsåtgärder som beslutats under rättegång.

(91) De åtgärder som är nödvändiga för att genomföra detta direktiv bör antas i enlighet med rådets beslut 1999/468/EG av den 28 juni 1999 om de förfaranden som ska tillämpas vid utövandet av kommissionens genomförandebefogenheter[40]. Kommissionen bör särskilt ges befogenhet att anta åtgärder i fråga om anpassning av bilagorna och åtgärder för att närmare definiera tillsynsmyndigheternas befogenheter och åtgärder som ska vidtas samt närmare fastställa kraven på områden som system för företagsstyrning, offentliggöranden, beräkning av försäkringstekniska avsättningar och kapitalkrav, placeringsregler och grupptillsyn. Eftersom detta är åtgärder med allmän räckvidd som syftar till att ändra icke-centrala delar av detta direktiv och till att komplettera det genom tillägg av nya icke-centrala inslag ska de antas enligt det föreskrivande förfarande med kontroll som avses i artikel 5a i beslut 1999/468/EG.

(92) Eftersom målen för den föreslagna åtgärden inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna och de därför på grund av sin omfattning och sina verkningar bättre kan uppnås på gemenskapsnivå, kan gemenskapen vidta åtgärder i enlighet med subsidiaritetsprincipen i artikel 5 i fördraget. I enlighet med proportionalitetsprincipen i samma artikel går detta direktiv inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå dessa mål.

(93) Bestämmelserna i rådets direktiv 64/225/EEG av den 25 februari 1964 om avskaffande av inskränkningar i etableringsfriheten och i friheten att tillhandahålla tjänster avseende återförsäkring och retrocession[41], rådets direktiv 73/240/EEG av den 24 juli 1973 om avskaffande av inskränkningar i etableringsfriheten för verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring[42], rådets direktiv 76/580/EEG av den 29 juni 1976 om ändring av direktiv 73/239/EEG om samordning av lagar och andra författningar angående rätten att etablera och driva verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring[43], rådets direktiv 84/641/EEG av den 10 december 1984 om ändring, speciellt med avseende på reserisker, i första direktivet (73/239/EEG) om samordning av lagar och andra författningar om rätten att etablera och driva verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring[44] har blivit föråldrade och bör därför upphöra att gälla.

(94) Skyldigheten att genomföra detta direktiv i nationell lagstiftning bör begränsas till de bestämmelser som utgör en avsevärd förändring jämfört med tidigare direktiv. Skyldigheten att införliva de oförändrade bestämmelserna faller inom ramen för de tidigare direktiven.

(95) Detta direktiv bör inte påverka medlemsstaternas skyldigheter vad gäller tidsfristerna för införlivande med nationell lagstiftning av de direktiv som anges i del B av bilaga VI.

⎢ 2002/83/EG (anpassad)

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

AVDELNING I

√ ALLMÄNNA BESTÄMMELSER OM UPPTAGANDE OCH UTÖVANDE AV VERKSAMHET MED DIREKT FÖRSÄKRING OCH ÅTERFÖRSÄKRING ∏

KAPITEL I

√ SYFTE, TILLÄMPNINGSOMRÅDE OCH ∏ DEFINITIONER OCH RÄCKVIDD

Avsnitt 1 – Syfte och tillämpningsområde

⎢ 2002/83/EG art. 2 (anpassad)

Artikel 1 √ Syfte ∏

Genom Ddetta direktiv rör √ fastställs bestämmelser avseende ∏

(1). rätten att √ inom gemenskapen ∏ starta och driva självständig direkt försäkrings-verksamhet, utövad av försäkringsbolag etablerade i en medlemsstat eller som önskar etablera sig där, avseende de former av verksamhet som anges nedan. √ och återförsäkringsverksamhet, ∏

√ (2) extra tillsyn över försäkrings- och återförsäkringsgrupper, och ∏

√ (3) rekonstruktion och likvidation av direktförsäkringsföretag. ∏

⎢ 84/641/EEG art. 1 och 2002/83/EG art. 2 (anpassad)

Artikel 2 √ Tillämpningsområde ∏

1. Detta direktiv avser startande och drift av verksamhet som egenföretagare med √ ska tillämpas på företag som är verksamma med ∏ direkt √ liv- och skadeförsäkring ∏ försäkring och som är , inklusive tillhandahållande av räddningsservice enligt punkt 2, som bedrivs av företag etablerade inom en viss medlemsstat eller företag som vill etablera sig där.

⎢ 2005/68/EG art. 1 (anpassad)

1. Genom detta direktiv fastställs regler för rätten att starta och driva självständig återfärsäkringsverksamhet, utövad av √ Det ska också, med undantag av avdelning IV, tillämpas på ∏ återförsäkringsföretag som uteslutande bedriver återförsäkringsverksamhet och som är etablerade inom en medlemsstats √ territorium ∏ eller som önskar etablera sig där.

⎢ 84/641/EEG art. 1 (anpassad)

2. √I punkt 1 första stycket ska med ”skadeförsäkring” även avses ∏ Vverksamhet med räddningsservice ska avse √ som utgör ∏ assistans för personer som råkar i svårigheter under resa, när de befinner sig utanför hemorten eller på annan plats än sin fasta bostad. Verksamheten ska bestå i att mot förskottsbetald premie tillhandahålla försäkringstagaren omedelbar hjälp i enlighet med ett avtal som täcker de svårigheter som försäkringstagaren utsätts för på grund av en oförutsedd händelse i de olika fall och under de olika omständigheter som anges i avtalet.

Hjälpen kan bestå av kontanta medel eller serviceförmåner. De senare kan också tillhandahållas med hjälp av försäkringsgivarens egen personal och utrustning.

Räddningsservice täcker √ ska inte täcka ∏ fordonsservice, underhåll, uppföljningstjänster eller enbart angivande att assistans tillhandahålles i egenskap av mellanhand eller tillhandahållande av assistans i sådan egenskap.

3. Uppdelningen av verksamhet enligt denna artikel i klasser redovisas i bilagan.

⎢ 2002/83/EG (anpassad)

? ny

√ 3. När det gäller livförsäkringar ska detta direktiv omfatta följande: ∏

a) 1. Följande försäkringsformer √ livförsäkringsverksamheter, ∏ när dessa grundar sig på avtal:

ai) Livförsäkring, dvs. försäkring som omfattar särskilt kapitalförsäkring för livsfall och/eller dödsfall, tontiner, livförsäkring med återbetalning av erlagda premier, försäkring som utfaller vid äktenskaps ingående och försäkring som utfaller vid födelsen.

bii) Livräntor.

ciii) Tilläggsförsäkring √ som tecknas för att komplettera livförsäkring ∏ meddelas av livförsäkringsföretag, särskilt försäkring mot personskada inklusive arbetsoförmåga, försäkring mot dödsfall på grund av olyckshändelse och försäkring mot invaliditet förorsakad av olyckshändelse eller sjukdom, i de fall sådan försäkring tecknas som tillägg till livförsäkring.

div) Detn slags permanenta, inte uppsägningsbara sjukförsäkring som finns i Irland och i Storbritannien (”permanent health insurance not subject to cancellation”).

b) 2. Följande verksamhetsformer, när dessa grundar sig på avtal och i den utsträckning de är föremål för tillsyn av de administrativa myndigheter som svarar för tillsynen av privat försäkringsverksamhet:

ai) Tontiner, √ Verksamhet ∏ som innebär inrättande av medlemssammanslutningar för gemensam kapitalisering av bidragen och för fördelning av därigenom uppbyggda medel bland de överlevande eller förmånstagare till den avlidne √ (så kallade ”tontiner”) ∏ .

bii) Verksamhet avseende ”capital redemption” grundad på försäkringstekniska beräkningar, som omfattar förpliktelser med fastställd varaktighet och beloppsstorlek mot inbetalning av ett engångsbelopp eller fastställda periodiska inbetalningar.

ciii) Förvaltning av pensionsfonder , dvs verksamhet som för ifrågavarande företag består i att förvalta ? som omfattar ⎪ √ förvaltning av ∏ placeringar, speciellt av tillgångar för täckning av reserverna i de verksamhetsenheter som svarar för betalningar vid dödsfall, under försäkringstagarnas livstid eller i händelse av nedläggning eller inskränkning av verksamhetskälla.

div) Verksamhet som avses i led ciii, när den är förenad med försäkring för värdesäkring av kapital eller betalning av minimiränta.

ev) Verksamhet som bedrivs av försäkringsföretag √ livförsäkringsföretag ∏ som avses i kapitel 1 avdelning 4 i bok IV av den franska ”Code des assurances”.

3. c) Verksamhet som relateras till livslängd och som regleras i lagstiftningen rörande socialförsäkring, när √ i den mån som ∏ sådan verksamhet bedrivs eller förvaltas på egen risk av försäkringsföretag √ livförsäkringsföretag ∏ i enlighet med lagstiftningen i medlemsstaten.

⎢ 73/239/EEG art. 2.1 d och 2002/83/EG art. 3.4 (anpassad)

? ny

√ AVSNITT 2 – UNDANTAG FRÅN TILLÄMPNINGSOMRÅDET ∏

√ UNDERAVSNITT 1 – ALLMÄNT ∏

ARTIKEL 3 √ Lagfästa system ∏

√ Utan att det påverkar tillämpningen av punkt c i artikel 2.3 ska detta direktiv inte tillämpas på direkt ∏ försäkring som omfattas av ett lagfäst socialförsäkringssystem., om annat inte följer av bestämmelserna i artikel 2.3,

∫ ny

Artikel 4Undantag från tillämpningsområdet beroende på storlek

1. Utan att det påverkar artiklarna 5–10 ska detta direktiv inte tillämpas på försäkringsföretag vilkas årliga premieinkomster inte överstiger fem miljoner euro.

2. Om det belopp som anges i punkt 1 överskrids under tre på varandra följande år, ska detta direktiv tillämpas från och med det fjärde året.

⎢ 73/239/EEG art. 2 (anpassad)

√ UNDERAVSNITT 2 – SKADEFÖRSÄKRING ∏

ARTIKEL 5 √ Verksamhet ∏

√ För skadeförsäkringsföretag ska ∏ Ddetta direktiv gäller ej √ inte gälla ∏

1. 1. följande slag av försäkring:

a) Livförsäkring, dvs. försäkring som omfattar särskilt kapitalförsäkring för livsfall och/eller dödsfall, livförsäkring med återbetalning av erlagda premier, tontiner, försäkring som utfaller vid äktenskaps ingående och försäkring som utfaller vid födelsen.

b) Livräntor.

c) Tilläggsförsäkring som meddelas av livförsäkringsföretag, dvs. försäkring mot personskada inklusive arbetsoförmåga, försäkring mot dödsfall på grund av olyckshändelse och försäkring mot invaliditet förorsakad av olyckshändelse eller sjukdom, i de fall dessa försäkringar tecknas som tillägg till livförsäkring.

e) Det slags permanent, inte uppsägningsbar sjukförsäkring som finns i Irland och i Storbritannien (permanent health insurance).

2. följande former av verksamhet:

a1. Verksamhet avseende ”capital redemption” såsom denna definieras i enskilda medlemsstaters lagstiftning.

b2. Verksamhet som utövas av ömsesidiga understödsinstitut där förmånerna varierar med tillgången på medel, medan bidragen från medlemmarna utgörs av ett fast belopp.

c3. Verksamhet som utövas av sammanslutningar som inte är juridiska personer och vars ändamål är att tillhandahålla medlemmarna ömsesidig försäkring utan betalning av premier eller upprättande av försäkringstekniska avsättningar.

⎢ 87/343/EEG art. 1,1 (anpassad)

d4. I avvaktan på ytterligare samordning, eExportkreditförsäkring för statens räkning eller med statlig garanti eller med staten som försäkringsgivare.

⎢ 84/641/EEG art. 2 (anpassad)

? ny

Artikel 6 √ Räddningsservice ∏

√ 1. Detta direktiv ska inte tillämpas på ∏ Rräddningsservice √ som uppfyller samtliga följande villkor: ∏

a) där ansvaret är begränsat till följande tjänster √ Räddningsservicen tillhandahålls ∏ i händelse av vanligen förekommande olyckor eller maskinhaverier med vägfordon √ när olyckorna eller maskinhaverierna inträffar ∏ inom den medlemsstat där försäkringsgivaren är verksam.:

√b) Ansvaret för räddningsservicen är begränsat till följande tjänster: ∏

i) Maskinskadeservice på platsen, som i de flesta fall utförs av försäkringsgivaren med hjälp av egen personal och utrustning.

ii) Bbortforsling av fordon till närmaste eller lämpligaste ställe där reparation kan utföras och eventuell samtidig transport, normalt med samma färdmedel, av förare och passagerare till närmaste plats från vilken de kan fortsätta sin resa på annat sätt.,

iii) Ttransport av fordonet, om bestämmelser beträffande sådan transport utfärdats av den medlemsstat där försäkringsgivaren är verksam, eventuellt tillsammans med förare och passagerare, till deras dessa personers hem eller till platsen för deras avresa eller till det ursprungliga resmålet inom samma medlemsstat.,

c) Såvida inte sådana tjänster utförs √ Räddningsservicen utförs inte ∏ av ett företag för vilket bestämmelserna i detta direktiv gäller.

2. I de fall som avses i de första två strecksatserna punkt 1 b i–ii ska villkoret att olyckan eller maskinhaveriet måste ha inträffat inom den medlemsstat där försäkringsgivaren är verksam a) inte gälla i fall där försäkringsgivaren är en organisation i vilken förmånstagaren är medlem √ i den organisation som är försäkringsgivare ∏, och där maskinskadeservice eller borttransport av fordonet tillhandahålls av en liknande organisation i respektive land inom ramen för ett ömsesidigt avtal, mot företeende enbart av ett medlemskort och utan att någon tilläggspremie betalas, b) inte hindra tillhandahållande av sådan assistans på √ eller, när det gäller ∏ Irland och i Förenade Kkungariket √, när räddningsservicen tillhandahålls ∏ av en och samma organisation som är verksam i båda dessa länder.

√ 3. Detta direktiv ska inte gälla för verksamhet ∏ Under de omständigheter som nämnts avses i tredje strecksatsens led iii i punkt 1 b och när olyckan eller maskinhaveriet inträffat ipå Irland eller, när det gäller Förenade Kungariket, på Nordirland, får √ och ∏ fordonet, eventuellt tillsammans med förare och passagerare, transporteras till dessa personers hem eller till platsen för deras avresa eller till det ursprungliga resmålet , plats för avresan eller ursprungliga resmål inom ettdera av dessa territorier.

4. √ Detta ∏ Ddirektivet √ ska inte ∏ gällaer dessutom inte räddningstjänster som utförs √ av automobilklubben i Luxemburg när ∏ i händelse av en olyckan eller ett maskinhaveriet med ett vägfordon, som √ har ∏ inträffat utanför Luxemburg, och där tjänsterna består i att transportera fordonet, eventuellt tillsammans med förare och passagerare, till deras dessa personers hem, och där dessa tjänster utförs av automobilklubben i Luxemburg.

Företag för vilka detta direktiv gäller får bedriva sådan verksamhet som nämnts i denna punkt, endast om de beviljats auktorisation för klass 18 i punkt A i bilagan, utan att detta inverkar på giltigheten av punkt C i samma bilaga. I sådant fall ska detta direktiv gälla för sådan verksamhet.

⎢ 2002/13/EG art. 1.1 (anpassad)

Detta direktiv ska inte gälla företag som uppfyller samtliga följande villkor, nämligen

företaget bedriver inte någon verksamhet