MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN om införandet av det europeiska sjukförsäkringskortet

Innehållsförteckning

Innehållsförteckning

Inledning

1. Sjukförsäkringskort: en lägesbeskrivning

1.1. Stora skillnader mellan de nationella systemen

1.2. Erfarenheter av samarbete över gränserna

1.3. Gemenskapspolitikens bidrag

1.3.1. Handlingsplanen eEurope 2005

1.3.2. Netc@rds-projektet

1.3.3. Sjätte ramprogrammet för forskning och utveckling

2. Gemensamma drag

2.1. Mallen

2.2. Uppgifterna på korten

2.3. Giltighetstid

2.4. Användningen av kortet

2.4.1. Den försäkrade

2.4.2. Vårdgivaren

2.4.3. Socialförsäkringsinstitutionerna

3. Ett flexibelt och successivt införande av det europeiska kortet

3.1. Kortets utformning: olika alternativ

3.1.1. Det europeiska kortet integreras i ett nationellt kort

3.1.2. Ett särskilt kort för rörligheten i EU införs

3.2. Hur införandet ska gå till

3.2.1. Allmän spridning

3.2.2. Utfärdande på begäran av den försäkrade

3.3. Tidsplanen

3.3.1. Fas 1 : Förberedelser

3.3.2. Fas 2 : Spridning

3.3.3. Fas 3 : Övergång till elektronisk format

Slutsatser

Europeiska Unionen

EFTA-länderna och vissa kandidatländer

Inledning

I samband med att man godkände handlingsplanen för att undanröja hindren för geografisk rörlighet senast 2005 beslutade Europeiska rådet i Barcelona att ett europeiskt sjukförsäkringskort skulle införas. Kortet ska "ersätta de nuvarande pappersformulär som krävs för att erhålla sjukvård i en annan medlemsstat". Syftet är att "förenkla procedurerna utan att befintliga rättigheter och skyldigheter förändras".

Europeiska rådet uppmanade kommissionen att lägga fram ett förslag om detta innan nästa möte i Bryssel den 20 mars 2003.

Det nya europeiska sjukförsäkringskortet kommer i första hand att komma EU:s medborgare till godo. De kommer inte längre att behöva begära olika blanketter, eftersom dessa kommer att ersättas med ett enda personligt kort. Kortet kommer att underlätta rörligheten i fråga om tillfälliga vistelser, först när det gäller resor, eftersom E111-blanketten är den första som ska ersättas av kortet, och sedan när det gäller utsändning till ett annat land av arbetsgivaren (E128), internationella vägtransporter (E110), studier (E128) och sökande efter arbete (E119).

Kortet kommer att göra det lättare för medborgarna att dra fördel av samordningen av de lagstadgade sjukförsäkringssystemen, som infördes för mer än trettio år sedan genom förordning nr 1408/71 [1]. Personer som vistas tillfälligt i en annan medlemsstat har rätt till omedelbart nödvändig vård på samma villkor som den medlemsstatens medborgare. Med hjälp av kortet kommer patienter som måste göra utlägg, t.ex. för läkarbesök, i ett land där de vistas tillfälligt, att snabbare kunna få ersättning från det system de tillhör. Det europeiska kortet kommer att göra det enklare att få vård i ett land där man vistas tillfälligt. Samtidigt utgör det en garanti för de organ som finansierar vistelselandets vårdsystem att patienten verkligen är försäkrad i sitt ursprungsland, och att de därför kommer att få ersättning av motsvarande organ där. Det är viktigt att ta hänsyn till skillnaderna mellan olika länder när det gäller användning av kort inom systemen för socialt skydd och inom hälso- och sjukvård. Man måste även beakta att det är medlemsstaterna som är behöriga i fråga om social trygghet och organisationen av hälso- och sjukvården. I en del länder har man redan infört kort för en stor del av befolkningen, i vissa fall med mer långtgående mål än att bekosta vård. Detta är dock inte fallet överallt. Vidare saknar korten idag helt förmåga att fungera över gränserna, dvs. de är inte kompatibla, med undantag för några projekt som befinner sig på försöksstadiet. Detta beror på att dagens kort endast är avsedda att användas nationellt.

[1] Förordning EG nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen, EGT L 149, 5.7.1971 (konsoliderad version EGT L 28, 30.1.1997, s. 1.)

Införandet av ett europeiskt sjukförsäkringskort inom ramen för förordning nr 1408/71 om samordningen av de lagstadgade systemen för social trygghet bör ske genom beslut i Administrativa kommissionen för social trygghet för migrerande arbetare (nedan kallad Administrativa kommissionen). Denna kommission består av företrädare för medlemsstaterna, och har bl.a. i uppgift att främja och utveckla samarbetet mellan medlemsstaterna för att modernisera informationsutbytet mellan institutionerna och se till att tillhandahållande och återbetalning av förmåner sker snabbare. Sedan de undertecknat anslutningsfördraget den 16 april i år ska de tio kandidatländer som förväntas bli medlemmar i EU den 1 maj 2004 delta som observatörer i Administrativa kommissionens arbete på det här området.

Syftet med det här meddelandet är att underlätta Administrativa kommissionens arbete i framtiden. Det är resultatet av ett fördjupat samråd med Administrativa kommissionen efter Europeiska rådets möte i Barcelona. Medlemsstaterna - liksom EES-länderna, Schweiz, Slovenien och Tjeckien - har även de samarbetat på ett mycket givande sätt genom att lämna detaljerade upplysningar om situationen i sina länder i fråga om befintliga eller planerade kort. Med hjälp av dessa upplysningar har en aktuell och detaljerad lägesbeskrivning kunnat utarbetas. Upplysningarna sammanfattas i bilagan till det här meddelandet.

Tack vare dessa förberedelser kan kommissionen här föreslå en tidsplan och olika alternativ för att genomföra det beslut som fattades i Barcelona. I ett första steg bör de uppgifter som behövs för att ge vård och återbetala kostnader för vård som ges i en annan medlemsstat än den där personen är försäkrad vara direkt synliga på det europeiska sjukförsäkringskortet. Detta utesluter inte på något vis att de även lagras i elektronisk form, för att främja kompatibilitet över gränserna. Kortet bör införas stegvis, i följande tre faser:

- En juridisk och teknisk förberedelsefas.

- En lanseringsfas fr.o.m. 2004, som sker i två etapper. Först ska kortet ersätta E111-blanketten, och sedan övriga blanketter som används vid tillfällig vistelse.

- Den tredje fasen ska leda till att man övergår till elektroniskt format för blanketter och vissa förfaranden. Sådana format finns redan i vissa gränsregioner för planerad vård (E112). På grund av de stora skillnaderna mellan olika länder och de varierande tekniska lösningar som används är det omöjligt att genomföra denna fas direkt. Den är dock slutmålet för införandet av det europeiska sjukförsäkringskortet. Det finns vissa projekt, t.ex. Netc@rds-projektet som får EU-stöd inom ramen för handlingsprogrammet eTEN, där man arbetar med de tekniska, administrativa, rättsliga och finansiella aspekterna på lösningar i stor skala för att övergå till blanketter i elektronisk form. Enligt handlingsplanen eEurope 2005, som godkändes av Europeiska rådet i Sevilla, ska man att stödja sig på införandet av det europeiska sjukförsäkringskortet för att främja en gemensam strategi för patientidentifikation och utveckla nya funktioner, som t.ex. tillgång till medicinska uppgifter för akutvård.

1. Sjukförsäkringskort: en lägesbeskrivning

EU utmärks av en stor mångfald på detta område, vilket beror på att det är de enskilda medlemsstaterna som har ansvaret för att organisera sina sjukvårds- och socialförsäkringssystem. Det europeiska kortprojektet ska naturligtvis ses som en del av denna mångfald. Syftet är inte att harmonisera de befintliga systemen. Därför måste det europeiska kortet införas stegvis på ett flexibelt sätt. Man måste strikt respektera proportionaliteten mellan det mål som eftersträvas - att främja rörlighet i form av tillfälliga vistelser - och de medel som används.

1.1. Stora skillnader mellan de nationella systemen

Samtliga länder har system för att identifiera försäkrade, men en del länder har inget kortsystem för relationerna mellan vårdsystemet, systemet för social trygghet och de försäkrade (detta gäller Förenade kungariket, Sverige, Irland, Grekland, Finland och huvuddelen av kandidatländerna). Vissa av dessa länder har dock projekt på området (Finland, Grekland, Sverige och Tjeckien). Det finns också länder där det inte finns något nationellt kort, men där det finns planer på att regionerna (Spanien) eller sjukförsäkringsorganen (Nederländerna) ska svara för korten.

Bland de medlemsstater där sjukförsäkringskort eller vårdkort används [2] (eller snart kommer att användas i full skala eller som experiment) finns stora skillnader i fråga om kortens användningsområde. Man kan notera följande exempel:

[2] Se i bilaga 1 en översikt över situationen i olika länder, grundad på de upplysningar som lämnats av medlemsstaterna samt av Schweiz, Slovenien och Tjeckien.

- Vissa kort används endast för att identifiera den försäkrade (Luxemburg).

- Andra gör det möjligt att kontrollera förvärvade rättigheter och underlätta förfaranden för utbetalningar eller återbetalningar (Frankrike, Belgien, Tyskland, Danmark och Nederländerna).

- Andra kort innehåller identifieringsdata och kan användas för tjänster via Internet (Österrike, Italien, Spanien och Slovenien),

- Vissa kort täcker mer än socialförsäkringsområdet. De kan innehålla medicinska uppgifter för akutvård (Finland och Italien), användas för att kontrollera innehavarens arbetsrättsliga ställning i syfte att bekämpa illegalt arbete (Belgien) eller ge tillträde till tjänster i allmänhetens intresse, t.ex. offentliga bibliotek (Danmark) eller arbetsförmedlingar (Spanien). I Irland används det nationella kortet för elektroniskt utgivande av vissa sociala förmåner och för registrering vid arbetsförmedlingen.

- Slutligen planerar vissa länder att integrera medicinska uppgifter på korten (sjukdomar, behandlingar, tidigare sjukdomar och operationer osv.) i samband med utvecklingen av ett säkrat vårdnätverk (Finland, Nederländerna och Slovenien).

Vilka uppgifter som lagras på de olika korten, liksom uppgifternas omfattning, beror på hur korten används. Vissa kort innehåller endast de uppgifter som behövs för att identifiera den försäkrade, och kan eventuellt användas för att få tillgång till resurser och tjänster via Internet. Andra kort innehåller också uppgifter om rätt till förmåner (t.ex. det grundsystem som innehavaren är försäkrad inom, eventuella kompletterande system och hur stor andel av kostnaderna för olika typer av vård som betalas av försäkringen). För närvarande finns ingen europeisk standard för de uppgifter som bör finnas på korten.

De tekniska lösningarna beror på hur man valt att korten ska användas. I vissa länder används chipkort med mikroprocessorer (Frankrike, Tyskland, Österrike, Spanien och Nederländerna), i andra chipkort med minnesmoduler (Belgien, Slovenien och Tyskland), eller kort med magnetrand (Danmark, Finland, Irland och Luxemburg). I dagsläget är således dessa kort inte kompatibla, även om det finns projekt i den riktningen (t.ex. i Grekland inför Olympiska spelen 2004 då många EU-medborgare kommer att besöka OS-arenorna). För olika kort krävs olika läsare, beroende på hur "intelligent" kortet är, vilket är ytterligare ett hinder för kommunikation och kompatibilitet.

De befintliga korten anpassas ständigt till förändringar i hälso- och sjukvårdssystemen och den tekniska utvecklingen. Internet, med sitt kommunikationsprotokoll, liksom metoder för att säkra nätverk och för kryptering (infrastruktur för kryptering med öppen nyckel, PKI) öppnar nya möjligheter att utveckla tjänster på nätet för alla aktörer inom hälso- och sjukvårdssystemet [3]. Situationen i EU förändras således ständigt, vilket gör det svårt att tänka sig en tekniskt eller funktionsmässig harmonisering av korten. Arbetet bör i stället inriktas på att göra korten kompatibla. Det framstår som en realistisk metod som även är förenlig med målet för samordningen mellan medlemsstaternas system för social trygghet enligt förordning nr 1408/71.

[3] Se rapporten "Smart Cards as Enabling Technology for Future-Proof Healthcare: A Requirements Survey" (Smartkort och nya tekniska möjligheter för framtidens hälso- och sjukvård: en kravöversikt) som publicerades i november 2002 inom ramen för stadgan för smartkort i smartkort-initiativet inom eEurope.

1.2. Erfarenheter av samarbete över gränserna

I gränsregionerna är ofta det främsta målet inte att underlätta tillgång till vård (och se till att kostnaderna täcks) vid tillfälliga vistelser utan att eftersträva bättre kopplingar mellan de olika vårdutbuden. Därför har vissa initiativ tagits ifråga om att förenkla och underlätta tillgången till planerad vård.

Euregio-området Maas-Rhen: På initiativ av två sjukförsäkringsinstitutioner, den ena i Tyskland och den andra i Nederländerna, distribueras sedan 2000 ett specifikt sjukförsäkringskort till försäkrade i Nederländerna. Kortet liknar tekniskt det tyska sjukförsäkringskortet och ger innehavarna tillgång till vårdförmåner i gränsområdet på den tyska sidan av gränsen. I gengäld kan försäkrade inom gränsområdet i Tyskland använda sitt tyska sjukförsäkringskort hos vårdgivare inom motsvarande område i Nederländerna.

Baden-Würtemberg - Vorarlberg: Tack vare ett avtal mellan olika sjukförsäkringsinstitutioner tar österrikiska vårdgivare emot det tyska kortet istället för E111-blanketten.

Transcards: För att öppna gränsen mellan Thiérache-regionen i Frankrike och Hainaut-regionen i Belgien har invånarna i gränsregionen (150 000 personer) sedan maj 2000, genom en överenskommelse mellan det franska och det belgiska sjukförsäkringssystemet, fått möjlighet att använda sina nationella kort för att få vård vid ett sjukhus nära hemmet, även om sjukhuset ligger på andra sidan gränsen. För att få vård krävs inget förhandstillstånd, bara identitetshandlingar och försäkringskortet (belgiskt SIS-kort eller franskt Vitale-kort). Sjukhuset utfärdar automatiskt en E112-blankett med hjälp av kortet.

Netlink: Sedan oktober 2001 kan de sjukhus i Baden-Würtemberg som tar emot patienter från Alsace för hemodialys läsa av Vitale-kortet och utfärda E112-blanketten med hjälp av kortet, inom ramen för en överenskommelse mellan de tyska och de franska socialförsäkringssystemen.

1.3. Gemenskapspolitikens bidrag

1.3.1. Handlingsplanen eEurope 2005

Handlingsplanen eEurope 2005 godkändes av Europeiska rådet vid mötet i Sevilla i juni 2002. Enligt den ska man stödja sig på det framtida europeiska sjukförsäkringskortet, som beslutades vid Europeiska rådets möte i Barcelona, för att främja EU-samarbete i fråga om elektroniska sjukförsäkringskort. Under rubriken "e-hälsovård" berörs frågan om att fastställa en gemensam strategi för patientidentifikation och ett system för "elektroniska sjukvårdsjournaler" genom ett standardiseringsarbete som stöds bl.a. genom programmet eTen.

Detta arbete har sin bakgrund i smartkort-initiativet inom ramen för eEurope 2002. Syftet med initiativet har varit att främja spridningen av intelligenta kort i hela Europa och uppfylla medborgarnas och företagens behov. I stadgan om smartkort rekommenderas att man vid utvecklingen av sjukförsäkringskort politiskt främst ska stödja korten som en del av infrastrukturen i ett säkrat nätverk, för att t.ex. komma åt administrativa och medicinska uppgifter om patienten via Internet. Kortens roll som lagringsplats för medicinsk och administrativ information bör således begränsas.

I det här sammanhanget är införandet av ett europeiskt sjukförsäkringskort en nödvändig etapp för att man ska kunna utveckla nya tjänster eller funktioner med hjälp av informationsteknik. Det kan t.ex. vara möjligheten att på ett "intelligent" kort lagra medicinska uppgifter, eller säkrad tillgång till patientjournalen med hjälp av den försäkrades identifieringsnummer.

1.3.2. Netc@rds-projektet

Inom ramen för politiken för transeuropeiska nät [4] har eTEN inrättats. Det är ett EU-program som syftar till att stödja den transeuropeiska utvecklingen av tjänster som grundas på telekommunikationsnäten, och att främja tjänster i allmänhetens intresse för att stimulera den sociala och lokala sammanhållningen.

[4] Förordning (EG) nr 2236/95, ändrad genom förordning (EG) nr 1655/97.

Genom programmet ges stöd till den första etappen i projektet Netc@rds som startade 2002 och ska pågå i 12 månader. Fyra medlemsstater ingår i projektet (Grekland, Tyskland, Österrike och Frankrike). Syftet med projektet är att ersätta pappersblanketterna E111 och E128 med elektroniska överföringar med hjälp av data på de befintliga nationella korten eller data via Internet. Projektet är förenligt med befintlig lagstiftning och tekniska förutsättningar, bl.a. när det gäller de olika lösningar som deltagarländerna valt i fråga om kort och pågående nationella projekt.

Den första etappen i det här projektet är att upprätta en "investeringsplan" där man samlar de tekniska, administrativa, rättsliga och ekonomiska kraven för att kunna gå vidare till den andra etappen. Målet för den andra etappen är att börja använda elektroniska kort som innehåller blanketterna. I den tredje etappen avser man att ytterligare öka användningen av dessa kort.

Man bör studera de olika faserna i detta projekt när man förbereder sig ur teknisk och rättslig synpunkt för att genomföra det beslut som fattades i Barcelona.

1.3.3. Sjätte ramprogrammet för forskning och utveckling

Det sjätte ramprogrammet syftar till att förbättra förståelsen av vissa problem i samband med patienters rörlighet inom EU. Forskning pågår om hur hälso- och sjukvårdssystemen fungerar vid de försäkrades vistelse i en annan medlemsstat, inbegripet frågor om återbetalning samt utvecklingen av scenarier för delat vårdutbud över gränserna och framtidsperspektiv i fråga om patientflöden över gränserna i ett utvidgat EU.

2. Gemensamma drag

Det europeiska sjukförsäkringskortet måste ha vissa gemensamma drag för att kunna erkännas och användas i samtliga medlemsstater. Det handlar främst om de uppgifter som ska finnas på kortet och hur de ska återges för att kortet ska kunna läsas oberoende av språk, samt om en europeisk mall.

2.1. Mallen

Det är nödvändigt att ta fram en mall för det gemensamma kortet - med ett särskilt EU-tecken, eventuellt en logotyp som symboliserar rörligheten inom EU - för att garantera att kortet kan kännas igen ögonblickligen av alla aktörer i vårdsystemet, oberoende av var kortets innehavare befinner sig.

Denna europeiska mall måste ta hänsyn till följande tre krav:

- Varje medlemsstat kan välja mellan att lägga till en europeisk sida på ett nationellt kort eller att införa ett separat europeiskt kort. Det sistnämnda alternativet ger naturligtvis större frihet och flexibilitet för en europeisk mall.

- Om medlemsstaten väljer ett kombinerat kort måste mallen kunna anpassas till de olika tekniska lösningar som används (kort med magnetrand eller chipkort).

- Om medlemsstaten väljer att använda ett separat europeiskt kort bör man vid utformningen av detta utgå ifrån att man slutligen ska övergå till chipkort.

2.2. Uppgifterna på korten

För att kortet lätt ska kunna läsas bör det endast innehålla sådana uppgifter som är absolut nödvändiga för tillhandahållande av vård och återbetalning av kostnaderna till institutionen på vistelseorten. Dessa viktiga uppgifter finns redan på E111-blanketten i pappersform, men på den blanketten finns även uppgifter som numera är onödiga eller överflödiga. Kommissionen föreslår därför att de uppgifter som ska tas med på det europeiska kortet begränsas till följande lista, som ska godkännas av Administrativa kommissionen:

- Kortinnehavarens efternamn och förnamn.

- Innehavarens identifieringsnummer.

- Kortets giltighetstid.

- ISO-koden för den medlemsstat där kortinnehavaren är försäkrad.

- Den behöriga institutionens identifieringsnummer eller dess namn.

- Kortets nummer. Med hjälp av detta nummer ska man kunna kontrollera att uppgifterna på kortet stämmer med de uppgifter som innehavarens försäkringsorgan har. Syftet är bl.a. att minska risken för bedrägerier.

För de länder där man gör åtskillnad mellan olika slag av rättigheter (t.ex. endast sjukhusvård eller alla typer av vård), kan uppgift om detta läggas till.

I den mån den första fasen i införandet av det europeiska kortet begränsas till att ersätta E111-blanketten måste man, i enlighet med den nu gällande lydelsen av förordning nr 1408/71, skilja mellan det som motsvarar de gamla blanketterna "E111" respektive "E111+", för att inte inskränka rättigheterna för en kategori försäkrade. För närvarande har nämligen pensionstagare med ålderspension eller invaliditetspension rätt till all nödvändig vård och inte endast "omedelbart nödvändig" vård i den medlemsstat där de vistas tillfälligt.

Dessa uppgifter bör återges på ett standardiserat sätt, så att samma information alltid återfinns i samma fält. På så sätt kan den som ska läsa kortet göra det oberoende av språk.

2.3. Giltighetstid

Det är två aspekter som bör beaktas när det europeiska kortets giltighetstid ska fastställas. Å ena sidan kan vissa medlemsstater bestämma sig för att lägga till mallen för det europeiska kortet på baksidan av det nationella sjukförsäkringskortet, som redan har en viss giltighetstid. Å andra sidan bör giltighetstiden fastställas utifrån två mål: dels att främja rörligheten och förenkla handläggningen, dels att förhindra otillåten användning av kortet och bedrägerier.

Med tanke på det långsiktiga målet att ersätta samtliga blanketter som gäller tillfälliga vistelser måste kortets giltighetstid bestämmas på ett realistiskt och effektivt sätt, i förhållande till innehavarnas rättigheter och i socialförsäkringsinstitutionernas och vårdgivarnas intresse.

Mot bakgrund av detta och de diskussioner som förts i Administrativa kommissionen anser kommissionen att den enda lösningen som tar hänsyn till alla variationer är att låta medlemsstaterna själva bestämma giltighetstiden för de europeiska kort de utfärdar. Denna flexibilitet måste dock absolut kombineras med att principen om den utfärdande medlemsstatens ansvar för att garantera rättssäkerhet och kortets trovärdighet tillämpas.

Detta får två viktiga konsekvenser:

- Institutionen i den medlemsstat som utfärdat kortet måste i samtliga fall betala den behöriga institutionen i vistelselandet för den vård som givits på grundval av ett giltigt kort.

- Det åligger den utfärdande medlemsstaten att vidta alla nödvändiga åtgärder för att hindra bedrägerier och missbruk, särskilt genom att man inför rättsliga förfaranden för att på ett lämpligt sätt vidta sanktioner mot sådana beteenden.

Vad gäller den sista punkten är risken för bedrägerier större i dag med pappersblanketterna, som ofta fylls i för hand, än med ett standardiserat kort. Risken kommer att begränsas ytterligare när de elektroniska korten börjar användas.

2.4. Användningen av kortet

Ett sjukförsäkringskort berör tre huvudaktörer: den försäkrade, vårdgivarna (läkare, sjukhus, övrig vårdpersonal osv.) och socialförsäkringsinstitutionerna, den där personen är försäkrad och den i vistelselandet, som begär återbetalning av kostnader för vård från den institution där personen är försäkrad.

2.4.1. Den försäkrade

Det är i första hand de försäkrade som ska ha nytta av det nya kortet. Dels behöver de inte längre begära en ny blankett från den behöriga institutionen inför varje tillfällig vistelse i en annan medlemsstat, dels kan de bättre utnyttja de befintliga fördelarna med den europeiska samordningen av de lagstadgade sjukförsäkringssystemen.

Varje försäkrad person bör få ett eget kort, och inte ett familjekort, eftersom de tillfälliga vistelserna kan gälla en enda person (affärsresor, skolresor osv.).

Till att börja med kommer den försäkrade att använda kortet på samma sätt som dagens E111-blankett, dvs. visa upp det för vårdgivaren eller socialförsäkringsinstitutionen på vistelseorten.

För att det nya europeiska kortet verkligen ska medföra en förenkling bör dock följande två åtgärder vidtas. För det krävs en ändring av förordning nr 1408/71 och dess tillämpningsförordning nr 574/72.

- Lika rättigheter för alla kategorier av försäkrade. I sin nuvarande form gäller förordning nr 1408/71 flera situationer där försäkrade kan ha rätt till vård vid en tillfällig vistelse i en annan medlemsstat. Omfattningen av dessa rättigheter varierar för olika kategorier av försäkrade. Den försäkrade personen har rätt till antingen "omedelbart nödvändig" vård eller "nödvändig" vård i vistelselandet.

Konkret fungerar det så att alla försäkrade enligt lagstiftningen i en medlemsstat, med undantag för medborgare i tredje land, samt deras familjemedlemmar har rätt till all "omedelbart nödvändig" vård. Däremot har vissa rätt även till "nödvändig" vård, nämligen personer som uppbär ålderspension eller invaliditetspension (blankett E111 med särskild uppgift), studerande (i det land där de studerar, med blankett E128), utsända arbetstagare, sjömän och andra (E128), anställda vid transportföretag (E110), arbetslösa som beger sig till en annan medlemsstat för att söka arbete (E119) och arbetstagare eller egenföretagare som råkar ut för ett olycksfall i arbetet eller arbetssjukdom (E123).

De här skillnaderna hindrar inte i sig införandet av det europeiska kortet, men de gör det mer komplicerat och eventuellt dyrare. Om skillnaderna kvarstår måste man lägga till särskilda uppgifter på korten för att fastställa vilken "kategori" den försäkrade tillhör. Det skulle göra kontrollerna mellan socialförsäkringsinstitutionerna besvärligare. I sitt förslag om modernisering och förenkling av förordning nr 1408/71 föreslog kommissionen att lika rättigheter skulle gälla för samtliga försäkrade som beger sig till en annan medlemsstat så att de kan få "medicinskt nödvändig" vård oberoende av motivet för deras tillfälliga vistelse. Tack vare den politiska överenskommelsen i rådet (socialpolitik) av den 3 december 2002 om kapitlet "Sjukdom" i förordning nr 1408/71 öppnades möjligheten att lägga fram ett specifikt förslag om lika rättigheter för alla försäkrade.

- Att avskaffa vissa krav på de försäkrade utöver uppvisande av blanketten för utgivande av vård i en annan medlemsstat än den där personen är försäkrad.

Instruktionerna för blanketterna innehåller, i vissa fall och för vissa medlemsstater, specifika föreskrifter som går utöver kravet på att den försäkrade ska visa upp blanketten när han eller hon behöver vård vid en tillfällig vistelse i en annan medlemsstat. Det kan t.ex. gälla krav på att den försäkrade ska vända sig till socialförsäkringsinstitutionen på vistelseorten innan han eller hon kontaktar vårdgivaren. Vid en kortvarig vistelse i ett annat land kan ett sådant krav vara orealistiskt, och t.o.m. utgöra ett hinder för att få vård och för den fria rörligheten för personer. Många medlemsstater avstår redan idag från att vidta sanktioner vid avsteg från detta förfarande. Ofta vet för övrigt patienterna inte om detta krav, utan anser i god tro att de genom att de har blanketten är garanterade vård vid behov i den medlemsstat där de vistas tillfälligt.

Kommissionen kommer inom kort att lägga fram ett förslag om ändring av förordning nr 574/72 i denna fråga.

2.4.2. Vårdgivaren

Vårdgivaren kommer att slippa hantera blanketter som är dåligt ifyllda, svårlästa eller svårförståeliga. Genom standardiseringen av fälten på kortet - med synliga uppgifter - kommer vårdgivaren omedelbart att få tillgång till mer lättlästa och tydliga uppgifter.

Vårdgivaren ska lämna tillbaka kortet till kortinnehavaren. Vårdgivaren kan göra en kopia, eller skriva av uppgifterna om den försäkrades identitet och den behöriga institutionen på ett nationellt dokument. Detta blir lättare genom standardiseringen. Vårdgivaren får inte påläggas några extra kostnader eller administrativa formaliteter p.g.a. införandet av kortet.

Övergången till ett elektroniskt format och avskaffandet av den manuella hanteringen bör göra vårdgivarens arbete ännu enklare.

2.4.3. Socialförsäkringsinstitutionerna

I den första etappen ska kortet förses med de synliga uppgifter i standardiserad form som behövs för att institutionen på vistelseorten ska kunna göra en ansökan om återbetalning till den institution där personen är försäkrad. Antalet avslag på sådana ansökningar bör minska när kortet införs. Uppgifterna på kortet kommer att vara lättare att läsa och mer exakta än på dagens blanketter, som fortfarande ofta fylls i för hand. Det här är ytterligare en punkt där övergången till elektroniskt lagrade uppgifter kan förenkla förfarandena genom att riskerna för fel, avslagna ansökningar om återbetalning, bedrägeri och missbruk minskas kraftigt.

Att ge alla försäkrade lika rättigheter innebär en ytterligare förenkling av återbetalningarna mellan olika institutioner, eftersom de skillnader mellan olika kategorier av försäkrade som finns på dagens pappersblanketter försvinner.

3. Ett flexibelt och successivt införande av det europeiska kortet

I Barcelona ville Europeiska rådet ge en stark signal till förmån för rörligheten och EU:s medborgare. Därför föreslår kommissionen ett scenario som bygger på tre aspekter: fritt val av kortets form, ett flexibelt införande och en tidsplan i tre etapper.

Detta scenario tar full hänsyn till medlemsstaternas behörighet att organisera och administrera sina hälso- och sjukvårds- och socialförsäkringssystem, bl.a. i fråga om sjukförsäkringskort. Följaktligen ska medlemsstaterna se till att systemet finansieras på ett lämpligt sätt, i enlighet med de lösningar de valt.

3.1. Kortets utformning: olika alternativ

När det gäller kortets form finns två alternativ. I det ena fallet integreras det europeiska kortet med ett befintligt nationellt kort. I det andra fallet utfärdas ett nytt kort. Till att börja med ska dock det europeiska kortet förses med synliga uppgifter, vilket förmodligen gör det mer komplicerat att integrera det i ett nationellt kort.

3.1.1. Det europeiska kortet integreras i ett nationellt kort

Detta alternativ förutsätter att de tekniska kraven och mallen ovan följs, samtidigt som man anpassar kortet till den teknik (magnetrand, chipkort, kort med text i relief eller tryckt text) som används på det nationella kortet. På en del av dessa kort används redan båda sidorna.

Utöver dessa krav uppstår flera specifika problem:

- När det gäller elektroniska kort måste det europeiska kortets uppgifter lagras på det, samtidigt som man gör en europeisk sida på kortet där samma uppgifter trycks direkt på kortet. På så sätt kan man använda en eventuell kortläsare i vistelselandet eller på vistelseorten utan att det hindrar att kortet kan avläsas visuellt i övriga fall. I detta fall måste Administrativa kommissionen även fastställa det elektroniska formatet för uppgifterna på det europeiska kortet.

- Många nationella kort har ganska lång giltighetstid. Det innebär att det kommer att ta tid att anpassa de befintliga korten i lager så att en europeisk sida läggs till på det nationella kortet. Att ersätta samtliga kort kan bli mycket dyrt. Man kan tänka sig olika metoder för denna anpassning: ett klistermärke i väntan på att kortet förnyas eller utfärdande av europeiska kort endast på begäran av den försäkrade. Under alla omständigheter finns en nära koppling mellan denna fråga och frågan om vilken giltighetstid som ska fastställas för det europeiska kortet. Det är svårt att tänka sig att den nationella sidan och den europeiska sidan på kortet ska ha olika giltighetstid [5].

[5] De nationella korten har längre giltighetstid än dagens E111-blankett. Denna giltighetstid kommer t.ex. att vara tio år för Belgiens nya SIS-kort som utfärdas 2003. På detta kort kommer dessutom giltighetstiden endast att lagras i mikrochippet (och alltså inte synlig på kortet utan särskild kortläsare). För det franska kortet SESAM-VITALE och det danska kortet finns ingen tidsbegränsning i fråga om grundrättigheter.

- Man måste också fråga sig hur de försäkrade på lämpligt sätt ska kunna informeras om de olika användningsområdena för de två sidorna på kortet, eftersom sidorna har olika syften. Det nationella kortet ligger till grund för den försäkrades rättigheter, och har en helt annan räckvidd än det europeiska kortet. Det europeiska kortet ska endast användas för att få vård i en annan medlemsstat på de villkor som fastställs i samordningsförordning 1408/71 vid en tillfällig vistelse i ett annat land.

3.1.2. Ett särskilt kort för rörligheten i EU införs

Denna lösning har många fördelar. Ett särskilt europeiskt sjukförsäkringskort verkar på ett tydligare och mer meningsfullt sätt motsvara det uppdrag som getts av Europeiska rådet. Dessutom är det möjligt att utfärda ett sådant kort endast till personer som reser inom EU. Tekniskt sett gör ett separat europeiskt kort vissa problem betydligt lättare att lösa, t.ex. problemet med skilda giltighetstider för de två sidorna på ett "europeiskt-nationellt" kort. Dessutom undviker man föga tillfredsställande övergångssystem som t.ex. klistermärken. Att införa ett särskilt europeiskt kort hindrar inte att uppgifterna från kortet också lagras på det nationella kortet, för de länder eller regioner som använder chipkort, så att de på ett enkelt sätt kan användas när man vistas i länder eller regioner där man har kompatibel utrustning.

3.2. Hur införandet ska gå till

Införandet av det europeiska sjukförsäkringskortet kan ske på två sätt: antingen distribueras det till hela befolkningen, eller så utfärdas det efter behov till de personer som begär det. Här måste man komma ihåg att kortet är avsett för personer som vistas tillfälligt i en annan medlemsstat (i samband med semester, vägtransport, studier, utsändning av arbetsgivaren m.m.). I de allra flesta fall handlar det således inte om att kortet ska användas dagligen.

3.2.1. Allmän spridning

Om detta alternativ väljs ska kortet ha delats ut till samtliga försäkrade innan datumet för kortets ikraftträdande, som i så fall sammanfaller med att den berörda medlemsstaten slutar använda pappersblanketter. Det europeiska kortet kan delas ut i mängd innan det träder i kraft och pappersblanketterna avskaffas. En sådan "big bang" har fördelen att underlätta informationen till de försäkrade om det europeiska kortets fördelar. Det blir dock dyrt, utom i de fall då medlemsstaten t.ex. bestämmer sig för att införa ett nationellt kort samtidigt. Erfarenheter från många medlemsstater visar att det ofta krävs mer än ett år, efter noggranna förberedelser, för att lyckas med en allmän spridning.

Det europeiska kortet kan också integreras i det nationella kortet när det förnyas, antingen för att dess giltighetstid löpt ut, för att det försvunnit eller stulits, eller för att en specifik händelse gjort kortet inaktuellt. Slutligen kommer hela befolkningen att ha kortet. Det är en metod som håller kostnaderna nere, men man måste ta hänsyn till att förnyandet kan ta ganska lång tid. I vissa medlemsstater förnyas mindre än 5 % av korten varje år.

3.2.2. Utfärdande på begäran av den försäkrade

Med denna mer målinriktade lösning är det troligare att den tidsgräns som föreslås i detta meddelande, den 1 juni 2004, kan hållas för att införa det europeiska kortet och avskaffa blanketterna. Från den dag då kortet träder i kraft och blanketterna dras tillbaka utfärdas kortet när en försäkrad kontaktar sin sjukförsäkringsinstitution.

Om man valt att integrera en EU-sida på ett nationellt kort förutsätter denna lösning att man antingen utfärdar ett kort i det nya formatet eller använder klistermärken.

3.3. Tidsplanen

När Europeiska rådet i Barcelona bestämde att ett EU-kort skulle införas för att ersätta de olika blanketterna uppmanade det kommissionen att lägga fram ett förslag under 2003. Mot bakgrund av vad som förklarats ovan förefaller en tidsplan i tre steg - förberedelser, spridning och övergång till elektronisk form - lämpligast.

3.3.1. Fas 1 : Förberedelser

Sedan Europeiska rådet i Barcelona beslutade att ett kort skulle införas har ett intensivt samråd genomförts med de viktigaste aktörerna inom samordningen av de lagstadgade systemen för social trygghet. Genom detta samråd har man kunnat fastställa vilka åtgärder som krävs för att lansera kortet i praktiken.

1. Med beaktande av de tidsgränser som lades fast i Barcelona av Europeiska rådet föreslår kommissionen att Administrativa kommissionen ska koncentrera sig på att ersätta endast E111-blanketten med det europeiska kortet. Före sommaren 2003 måste man besluta om administrativa och tekniska aspekter på införandet av det europeiska kortet. Man bör planera för ett visuellt avläsbart kort, och ge de länder som så önskar möjligheten att redan från början utfärda ett kort med elektroniskt lagrade uppgifter.

Administrativa kommissionen bör särskilt upprätta en förteckning över de synliga uppgifter som ska finnas på kortet. Dessa uppgifter ska även lagras på kortet i elektronisk form, vare sig detta sker omedelbart eller senare. Administrativa kommissionen bör också besluta om en mall för det europeiska kortet, med gemensamma symboler.

Kommissionen föreslår att E111-blanketten ska ersättas den 1 juni 2004, med beaktande av den tid som krävs av tekniska och administrativa skäl innan man kan införa kortet. De medlemsstater som i dag inte använder kort inom sjukförsäkring och vårdsystem bör dock kunna välja att fortsätta utfärda E111-blanketter på papper under en övergångsperiod. Dessa blanketter ska således godtas av övriga länder under den övergångsperiod som de berörda medlemsstaterna valt att tillämpa.

För vissa medlemsstater kan det bli svårt att införa kortet den 1 juni 2004, även om de väljer att endast utfärda kort på begäran av försäkrade i samband med en tillfällig vistelse. Genom att tillämpa en övergångsperiod kan de undvika alltför omfattande belastningar och kostnader. Denna flexibilitet innebär dock att kort och E111-blanketter används samtidigt i vistelseländerna, oberoende av om dessa länder tillämpar en övergångsperiod eller inte. Det innebär att de medlemsstater som valt att införa det europeiska kortet den 1 juni 2004 ändå måste handlägga ett system som varierar beroende på besökarnas ursprungsland. Därigenom blir den förenkling som eftersträvas genom införandet av EU-kortet betydligt mindre kännbar. Därför måste övergångsperioderna vara relativt korta, och under inga omständigheter överstiga 18 månader.

2. Kommissionen kommer att föreslå en ändring av förordning nr 1408/71 i fråga om lika rättigheter till "medicinskt nödvändig vård" för alla kategorier av försäkrade (personer med ålderspension, studerande, arbetstagare, egenföretagare osv.), till följd av överenskommelsen i rådet den 3 december 2002.

3. Kommissionen kommer också att föreslå en ändring av förordning nr 574/72 för att avskaffa de formella krav som idag ibland läggs till uppvisandet av blanketten av den försäkrade i den medlemsstat där han eller hon vistas tillfälligt. En försäkrad person som vistas tillfälligt i ett land ska få vård enligt normal taxa för att undvika problem vid återbetalningen av utgifter för vård i en annan medlemsstat.

4. Under 2004 bör Administrativa kommissionen arbeta för att anta de beslut som behövs för att ersätta alla andra blanketter i samband med tillfälliga vistelser. Arbetet med att ersätta E111-blanketten i pappersform kan förmodas vara till hjälp för denna etapp.

5. Samtidigt bör man, på grundval av resultaten från den första etappen i Netc@rds-projektet, undersöka vilka tekniska krav som ställs i samband med övergången från blanketter till elektroniskt lagrade uppgifter. Man bör fastställa hur uppgifterna ska lagras och läsas av elektroniskt för att man eventuellt ska kunna sköta förfarandena i fråga om tillgång till vård och återbetalning av kostnader på vistelseorten på elektronisk väg.

3.3.2. Fas 2 : Spridning

Det europeiska kortet kan spridas i två etapper.

1. Den första etappen, med början den 1 juni 2004, består i att införa kortet som ersättning för E111-blanketten. Pappersblanketterna kommer inte längre att godkännas i andra medlemsstater, med undantag för eventuella övergångsperioder.

I sådana fall måste övriga medlemsstater fortsätta att godkänna E111-blanketter på papper, fram till övergångsperiodens slut.

2. Under den andra etappen, som ska slutföras senast den 31 december 2005, ska övergångsperioderna avslutas och samtliga blanketter som används vid tillfälliga vistelser ersättas med kortet.

Därigenom slutar korten och blanketterna att användas parallellt. Endast det europeiska sjukförsäkringskortet kan i princip användas av de försäkrade för att få vård i en annan medlemsstat vid en tillfällig vistelse där.

3.3.3. Fas 3 : Övergång till elektronisk format

Att ersätta blanketterna med det europeiska kortet, att förenkla förfarandena, att ge alla försäkrade lika rättigheter och att genomföra pilotprojekt om kompatibilitet mellan olika elektroniska kort är delar av ett större sammanhang. Detta sammanhang kommer att få sin verkliga betydelse och omfattning genom allmän användning av ett elektroniskt format och, parallellt, automatiserad handläggning av blanketter och förfaranden. Övergången till elektroniskt format utgör en tredje fas. Startdatum för denna fas beror både på utvärderingen av fas 2, som kan genomföras under 2008 (två år efter den andra etappens och övergångsperiodernas slut) och på resultaten från den första etappen i Netc@rds-projektet.

Under denna sista etapp kan man också utvärdera möjligheten att integrera funktioner som gäller personens hälsotillstånd i det europeiska kortet, som t.ex. möjligheten att få tillgång till medicinska uppgifter som är viktiga vid akutvård, eller information om de behandlingar som personen har fått.

Slutsatser

Att införa ett europeiskt sjukförsäkringskort är ett ambitiöst projekt för att förverkliga medborgarnas EU. Det bör utgå från de varierade och omfattande erfarenheter som många länder gjort. Kommissionen anser att det europeiska sjukförsäkringskortet redan 2004 kan användas som ett enkelt, praktiskt och flexibelt verktyg. Förslagen i detta meddelande om hur kortet ska införas, och då särskilt uppdelningen i tre faser (förberedelser, spridning och övergång till elektroniskt format), liksom tidsplanen, återspeglar denna analys och ambition.

BILAGA

Europeiska Unionen

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

EFTA-länderna och vissa kandidatländer

>Plats för tabell>