Förberedande rapport från Regionkommittén om "Förvaltningen och förenklingen av strukturfonderna efter 2006"

(2003/C 256/01)

BAKGRUND

Vitboken om styrelseformerna i EU som Europeiska kommissionen lade fram 2001, där det sägs att "Regionkommittén bör delta i beredningen av besluten i ett tidigare skede, till exempel genom utredningsarbete innan kommissionen lägger fram sina förslag".

Samarbetsprotokollet från september 2001 mellan Europeiska kommissionen och Regionkommittén, i vilket kommissionen "vill uppmuntra utarbetandet av Regionkommitténs strategidokument avseende frågor som kommittén anser betydelsefulla; dessa 'förberedande rapporter' fördjupar analysen av befintliga problem på de områden där Regionkommittén har ändamålsenliga informationsvägar ute på fältet".

Kommissionsledamoten Loyola de Palacios skrivelse av den 10 september 2002 till ordförande Albert Bore, i vilken hon föreslår att Regionkommittén "utarbetar förberedande rapporter och utvärderingsrapporter samt förberedande yttranden i enlighet med bilagan" till skrivelsen.

Kommissionsledamoten Michel Barniers skrivelse av den 23 juli 2002 till ordförande Albert Bore, i vilken Regionkommittén rådfrågas om "genomförandet av de program som finansieras av strukturfonderna och särskilt hur förvaltningen av sammanhållningspolitiken skulle kunna förenklas efter år 2006" i enlighet med artikel 265.1 i EG-fördraget.

Fördragets artikel 161 om ekonomisk och social sammanhållning, där det anges att "utan att det påverkar tillämpningen av artikel 162 skall rådet genom enhälligt beslut på förslag av kommissionen, med Europaparlamentets samtycke och efter att ha hört Ekonomiska och sociala kommittén samt Regionkommittén, fastställa strukturfondernas uppgifter, huvudmål och organisation, vilket kan omfatta en omgruppering av fonderna; rådet skall enligt samma förfarande också fastställa de allmänna regler som skall tillämpas på fonderna och de bestämmelser som behövs för att säkerställa deras effektivitet och samordningen av fonderna med varandra och med andra befintliga finansieringsorgan".

Presidiets beslut av den 9 oktober 2002 och dokumentet "Förberedande rapporter och utvärderingsrapporter: ReK:s prioriteringar och arbetsmetoder".

Kommitténs yttrande av den 15 februari 2001 om "Den europeiska regionalpolitikens struktur och mål i samband med utvidgningen och globaliseringen - en första diskussion (CdR 157/2000 fin)"(1).

Andra rapporten om den ekonomiska och sociala sammanhållningen av den 31 januari 2001 (KOM(2001) 24) och Regionkommitténs yttrande i det ärendet (CdR 74/2001 fin)(2).

Första lägesrapporten om den ekonomiska och sociala sammanhållningen - Slutsatser och kommande steg (KOM(2002) 46) och Regionkommitténs yttrande i det ärendet (CdR 101/2002 fin)(3).

Andra lägesrapporten om den ekonomiska och sociala sammanhållningen (KOM(2003) 34 slutlig).

Kommitténs förberedande rapport (CdR 389/2002 rév.) som antogs den 30 april 2003 av COTER-utskottet (medföredragande: Raffaele Fitto, regionpresident i Apulien (IT-PPE), och Jean-Claude van Cauwenberghe, ministerpresident i den vallonska regeringen (BE-PSE).

Den förberedande rapporten antogs vid Regionkommitténs 50:e plenarsession den 2-3 juli 2003 (sammanträdet den 2 juli).

DEL ETT: METOD

1. Mål

Efter stats- och regeringschefernas politiska beslut att utvidga unionen med 10 nya medlemsstater bör Europeiska unionens politik för ekonomisk och social sammanhållning ges en ny utformning.

Sammanhållningspolitiken omfattas av fördragen och är ett styrmedel som syftar till att förverkliga principerna om solidaritet, samarbete och omfördelning, och den är en hörnsten i integrationen av EU:s folk och länder. I över två årtionden har sammanhållningspolitiken fungerat som ett politiskt styrmedel som tydligt har ådagalagt medlemsstaternas engagemang när det gäller att tillsammans angripa brister av strukturell art. Generellt har resultatet varit djupgående och positivt, något som framgår av de sammanhållningsrapporter som kommissionen regelbundet antar.

Inom unionen föreligger det dock fortfarande stora skillnader mellan olika medlemsstater och regioner samt inom regioner. Dessa stora skillnader utgör ett hinder för konkurrenskraften inom EU. Den förestående utvidgningen kommer att påtagligt förvärra den territoriella obalansen inom EU: detta är ytterligare ett argument för att bibehålla och förbättra den europeiska sammanhållningspolitiken.

Den aktuella debatten förs mot bakgrund av utvidgningen, konventet och reformen av fördragen, det vill säga behovet av nya förvaltningsformer för sammanhållningspolitiken.

Det är med hänvisning till de nya bestämmelserna i samarbetsprotokollet mellan Europeiska kommissionen och Regionkommittén som kommissionär Michel Barnier har uppmanat Regionkommittén att yttra sig (i form av en förberedande rapport) om genomförandet av de program som finansieras av strukturfonderna och särskilt om hur sammanhållningspolitiken kan förenklas efter 2006.

Europeiska kommissionen kommer att beakta denna rapport vid utarbetandet av den tredje rapporten om ekonomisk och social sammanhållning (planeras utkomma i december 2003), där bland annat sammanhållningspolitikens framtid skisseras.

Målet med denna förberedande rapport är att på basis av ett så brett samråd som möjligt med regioner och förvaltningsorgan i Europeiska unionen utarbeta en lägesrapport om det aktuella genomförandet av program som finansieras av strukturfonderna, främst via lokala och regionala myndigheter, samt att dra slutsatser och lägga fram konkreta förslag inför reformen av den ekonomiska och sociala sammanhållningspolitiken efter 2006.

2. Den metod som använts

Denna rapport bygger på resultaten av samrådet/enkäten som genomförts med hjälp av fyra nedan beskrivna huvudinstrument. Det är ingen sammanfattning, utan en frivillig uppföljning från Regionkommitténs sida som syftar till att ge debatten om sammanhållningens framtid i Europa ett betydande mervärde.

2.1. Ett frågeformulär riktat till de politiska myndigheter som för närvarande ansvarar för strukturfondernas förvaltning.

En enkät skickades ut till ordförandena i alla "regioner" i EU före jul 2002. Svarsfrekvensen är hög, ungefär 70 procent, vilket vittnar om regionernas intresse för denna fråga.

En analys av de trender som framkommit och de förslag som lagts fram har presenterats för COTER-utskottet.

2.2. Nationella fokusgrupper med deltagande av de politiska myndigheter som ansvarar för strukturfondernas förvaltning, inom ramen för Regionkommitténs nationella delegationer

Under februari 2003 sammanträdde de nationella fokusgrupperna i nästan alla medlemsstater. Politiskt ansvarig var en medlem i COTER-utskottets arbetsgrupp, och sammanträdet samordnades av ReK:s sekretariat med tekniskt och organisatoriskt stöd av en grupp sakkunniga. Under debatten behandlades vissa centrala frågor i enkäten, nämligen:

- Regionernas och det lokala självstyrets roll i utformning och genomförande av politik och program: subsidiaritet och medansvar.

- Den europeiska sammanhållningspolitikens mervärde: strukturfonder och gemenskapsinitiativ.

- Förvaltningen av strukturfonderna: ansvar och kontroller.

- Den dagliga förvaltningen av programmen.

En redogörelse för arbetet i fokusgrupperna har lämnats in till COTER-utskottet. En sammanställning av de åsikter som framkom i fokusgrupperna har också gjorts av de två föredragandena och lagts fram inför COTER-utskottet (den 19 februari 2003) i närvaro av företrädare för kommissionen och Europaparlamentet.

2.3. Debatt i arbetsgruppen inom COTER-utskottet

Arbetsgruppen leds av de två föredragandena. Gruppens 15 medlemmar har tagit på sig uppgiften att anordna en målinriktad debatt i sitt land. Gruppens första sammanträde ägde rum i Bryssel i anslutning till COTER-utskottets sammanträde den 19 februari 2003. Arbetet inriktades då på de frågor som togs upp i enkäten och slutsatserna från de målinriktade debatterna.

2.4. Regelbundna kontakter mellan å ena sidan föredragandena och deras sakkunniga och å andra sidan kommissionen, särskilt de generaldirektorat som förvaltar strukturfonderna

Informationsutbytet rör i första hand statistiska uppgifter om genomförandet av strukturfonderna. Denna information har använts av föredragandena när de har utarbetat förslagen.

DEL TVÅ: ENKÄTRESULTAT

Som utgångspunkt för diskussionen kan sägas att de ståndpunkter som förs fram i denna rapport ligger i linje med Regionkommitténs yttrande om den första lägesrapporten om den ekonomiska och sociala sammanhållningen (CdR 101/2002). Där anges att "sammanhållningspolitiken enligt fördragen är ett redskap för att förverkliga principerna om solidaritet, samarbete och omfördelning, och att den utgör en av hörnstenarna för EU:s befolkningars och territoriers integration". Kommittén påpekar i samma yttrande att "det är nödvändigt att i högre grad och på ett bättre sätt involvera medlemsstaterna och de regionala och lokala myndigheterna i utformningen av sammanhållningspolitiken, som en självklar tillämpning av subsidiaritetsprincipen och utan att detta innebär en 'åternationalisering' av den regionala utvecklingspolitiken".

När vi talar om "regioner" i analysen av enkätresultaten avses administrativa enheter på nivån under den statliga (regionala myndigheter eller eventuellt lokala myndigheter som företräder en region) som via sina företrädare har deltagit i Regionkommitténs arbete.

Innan enkätresultaten presenteras kan det vara lämpligt att peka på de grundläggande ståndpunkter som regionerna uttrycker:

- Regionerna önskar större konsekvens i strukturfondsfrågorna:

a) Intern konsekvens (mellan fonderna, mellan kommissionens olika avdelningar, mellan de centrala myndigheternas olika avdelningar).

b) Extern konsekvens (vertikal och horisontell samordning mellan gemenskapens, staternas och regionernas program).

- Regionerna kräver också bättre tillämpning av subsidiaritetsprincipen och proportionalitetsprincipen. Det handlar om att återgå till det ursprungliga subsidiaritetsbegreppet, med hänsyn tagen till de olika nationella systemens konstitutionella ramar, samt möjligheterna att skriva in regionernas roll i fördraget. När det gäller strukturfondspolitiken är den regionala nivån den mest effektiva. I fråga om strukturfonderna bör alltså subsidiariteten utgå från den regionala nivån. Detta gäller desto mer som Europas regioner, delvis tack vare gemenskapsprogrammen, befinner sig i en "lärandeprocess" som har möjliggjort framsteg ifråga om integrerad regional utveckling.

- Här tycks finnas en paradox: Större samstämmighet och bättre effektivitet i politiken skulle leda till en starkare roll för kommissionen samtidigt som en korrekt tillämpning av subsidiaritetsprincipen grundar sig på en överföring av befogenheter och ansvar till den nivå som är mest effektiv och närmast medborgarna.

För att lösa upp denna skenbara paradox vill Regionkommittén föra fram en ny modell för förvaltning av EU:s sammanhållningspolitik, baserad på de allmänna principer och de rekommendationer för verksamheten som läggs fram i denna rapport.

Nedan presenteras de ståndpunkter som framkommit i enkäten. I detta sammanhang måste man dock betona de stora skillnaderna mellan unionens regioner, både vad avser den institutionella aspekten, de rättsliga befogenheterna och fördelningen av programplaneringsmålen.

I. Regionernas roll i styrningen av strukturpolitiken

I.1. Hur regionerna deltar i programplaneringen av strukturfondspolitiken och i de organ som beslutar om och förvaltar programmen

En mycket stor majoritet av regionerna anser att de deltar i alla skeden av programplaneringen, framför allt i utarbetandet av strategierna samt i uppläggningen och genomförandet av programmen.

Däremot deltar regionerna i mindre utsträckning i de beslut som fattas om programmen. Detta gäller framför allt i de starkt centraliserade medlemsstaterna där regionerna har få institutionella befogenheter. Regionerna i dessa länder uttrycker också en önskan om att få delta mer direkt i de beslut som medlemsstaten fattar tillsammans med gemenskapens myndigheter.

När det gäller deltagandet i de beslutande och förvaltande organen framförs visserligen kritik i fråga om innehåll och funktion, men regionerna tycks ändå delta i stor utsträckning i de årliga mötena (mer än tre fjärdedelar av regionerna besvarar frågan positivt) i de medlemsstater där regionerna har stora institutionella befogenheter.

För övrigt konstaterar man att regionernas medverkan i strukturfondsprogrammen fortfarande är främst koncentrerad till frågor om programgenomförandet inom ramen för övervakningskommittéerna, som regionerna ger sitt starka stöd. Här kan man notera en paradox: Regionerna är positiva till övervakningskommitténs uppdrag, som anses ha gynnsamma effekter på dynamiken i den territoriella utvecklingen genom förstärkningen av de regionala myndigheternas och partnerskapens roll i genomförandet av en integrerad utvecklingspolitik och skapandet av större konsensus mellan aktörerna i utvecklingen. Regionerna är dock negativa till övervakningskommittéernas arbetssätt, som anses vara alltför inriktat på tekniska och formella frågor. Åsikterna om kommissionens rådgivande roll inom övervakningskommittéerna är ganska blandade.

I.2. Den interna konsekvensen i strukturfondspolitiken på gemenskapsnivå

Mot bakgrund av att det på gemenskapsnivå för närvarande finns problem med samstämmigheten mellan de olika fondernas politik, problem med samordningen mellan generaldirektoraten samt med enhetligheten i fråga om normer och arbetssätt i de olika generaldirektoraten, och att dessa problem i vissa fall förvärras av den praxis som råder i medlemsstaterna, anser en mycket stor majoritet att de tre fonderna bör integreras i en enda fond för att skapa enhetlighet inom regionalpolitiken, som till sin natur är sektorsövergripande.

Många regioner erkänner sina svårigheter med att harmonisera de tre fondernas förvaltningspraxis eftersom de olika fonderna har olika mål, och de anser därför att man inom ramen för en gemensam struktur bör bibehålla stor flexibilitet i fråga om de olika fondernas förvaltning.

Det anses allmänt att den aktuella samordningen av de tre fonderna inte fungerar i praktiken. Det förekommer också stora problem i samband med Europeiska socialfondens nuvarande verksamhet, och förvaltningen av fonden anses vara ineffektiv.

Enligt regionerna bör strukturfondernas mål främja ett territoriellt och integrerat arbetssätt för utvecklingen. ERUF:s verksamhet bör prioriteras. De två övriga fonderna, EUGFJ/utveckling och i synnerhet EFS, bör stödja denna verksamhet. Vissa anser, med all rätt, att man också måste ta hänsyn till det behov av utbildning som finns i icke stödberättigade områden. Alla regioner inom gemenskapsterritoriet bör omfattas av mål 3-stöd, men EFS:s verksamhet bör förvaltas regionalt för att kunna samordnas med den regionala utvecklingens sektorsövergripande arbetssätt.

Samordningen mellan målen för EUGFJ/utveckling och ERUF orsakar mindre problem eftersom målsättningarna för de två programmen ligger mycket nära varandra. Många förordar en enda typ av programplanering på grundval av ERUF, särskilt för landsbygdsområdena.

Det finns också ett förslag som går ut på att gynna en programplanering på grundval av en regional strategisk utvecklingsplattform i stället för att koncentrera sig på åtgärder som begränsas till ett visst område inom det regionala territoriet.

Regionerna tycks framför allt uppskatta det nyskapande inslaget i gemenskapsinitiativen, men konstaterar att de genomförs utan direkt samband med strukturfondsprogrammens strategiska riktlinjer och prioriterade åtgärder. Detta resulterar i effektivitetsförluster och bristande samordning. För övrigt verkar det som om förhållandet mellan kostnad och nytta, administrativt och ekonomiskt, är viktigare i gemenskapsinitiativen än i de "klassiska" programmen.

Slutligen beklagar regionerna bristen på samordning mellan Sammanhållningsfonden och de övriga strukturfonderna samt bristen på regionalt och territoriellt tänkande i dessa fonder.

I.3. Kommissionens, medlemsstatens och regionernas medansvar och regionernas framtida roll i sammanhållningspolitiken och strukturfondspolitiken

Regionerna uttrycker nästan enhälligt samma ståndpunkt när det gäller medansvaret i framtiden. De anser att subsidiaritetsprincipen och proportionalitetsprincipen måste tillämpas effektivt när det gäller ansvarsfördelningen mellan kommissionen, medlemsstaten och regionerna, varvid den regionala beslutsnivån bör förstärkas.

Följande skäl anges:

- Syftet med strukturprogrammen är den regionala utvecklingen. Teoretiskt sett innebär subsidiaritetsprincipen att den regionala nivån och de regionala myndigheterna är den lämpligaste besluts- och styrnivån. Därför bör regionerna av kommissionen behandlas som fullvärdiga partner, på samma sätt som medlemsstaterna.

- Regionen bör vara ledande i arbetet med territoriella projekt. Regionen bör fastställa den strategi som sedan används för att mobilisera regionala, gränsöverskridande, nationella eller internationella resurser och aktörer.

- Regionen bör spela en aktivare roll i utformningen av den nya regionalpolitiken efter 2006 genom att delta i fastställandet av prioriteringar och bestämmelser samt i tilldelningen av resurser och förvaltningsuppgifter. Medansvaret får inte enbart gå i en riktning och endast begränsas till skyldigheter, vilket är fallet i dag. Medansvar kräver ett avtalsstyrt partnerskap mellan kommissionen, medlemsstaten och regionen.

I detta syfte måste man formalisera regionens ansvar som motor i det operativa genomförandet av alla gemenskapsprogram som berör regionen samt tydligt fastställa de tre beslutsnivåernas respektive befogenheter och ansvarsområden.

I.4. Tillämpningen av subsidiaritetsprincipen och införandet av principen i fördraget

Medlemsstaternas institutionella struktur avgör i hög grad hur subsidiaritetsprincipen tillämpas i de olika länderna, eftersom det enligt fördraget ankommer på de nationella myndigheterna att avgöra hur principen skall tillämpas. Regionerna är inte nöjda med denna situation. Mer än hälften av dem anser att medlemsstatens aktuella tillämpning av subsidiaritetsprincipen inte tillåter dem att delta på ett tillfredsställande sätt i genomförandet av strukturpolitiken. De regioner som var nöjdast var de som hade omfattande institutionella befogenheter.

Tanken på ett regionernas Europa måste alltså bekräftas inom gemenskapens ram. Därför behövs en klar och tydlig rättslig grund. Regionernas roll som aktör i gemenskapens sammanhållningspolitik bör uttryckligen erkännas och skrivas in i fördraget.

De argument som framförs för en ändring av föredraget när det gäller subsidiaritetsprincipen är av skilda slag och saknar inte intresse. De kan sammanfattas på följande vis:

- Tanken på ett regionernas Europa måste bekräftas inom gemenskapens ram. Därför behövs en klar och tydlig rättslig grund. Regionernas roll som aktörer i gemenskapens sammanhållningspolitik bör uttryckligen erkännas.

- En korrekt tillämpning av subsidiaritetsprincipen innebär att kommissionen skall vidta åtgärder "endast om och i den mån som målen för den planerade åtgärden inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna och därför, på grund av den planerade åtgärdens omfattning eller verkningar, bättre kan uppnås på gemenskapsnivå". I vitboken om EU:s styrelseformer konstateras att de lokala och regionala myndigheterna är centrala aktörer i genomförandet av gemenskapsrätten och gemenskapspolitiken, och kommissionen planerar att ta fram trepartsavtal och trepartsöverenskommelser om målen för samarbetet mellan kommissionen, en medlemsstat och en regional eller lokal myndighet.

- Eftersom målet för strukturpolitiken är den regionala utvecklingen, är regionerna inte bara den mest lämpliga beslutsnivån utan också den nivå där åtgärderna kan genomföras mest effektivt. Regionen har ett nära samarbete med aktörerna på fältet för att kunna genomföra sin politik inom territoriet.

- Subsidiaritetsprincipen bör återupprätta jämvikten mellan beslutsnivåernas relevans och omsorgen att föra en politik nära unionens medborgare.

- Regionerna är bättre lämpade att fastställa huvudlinjerna för den regionala utvecklingen än de andra förvaltningsnivåerna.

- Medlemsstaternas roll får dock inte åsidosättas. Enligt subsidiaritetsprincipen bör staten ha en förmedlande och samordnande roll mellan kommissionen och regionerna, med respekt för de olika nivåernas befogenheter.

- De regioner som har stora institutionella befogenheter framhäver regionens roll med följande argument: Den lokala nivån är för liten (med undantag för storstäderna) och inte den nivå som är lämpligast för att genomföra en integrerad territoriell utvecklingspolitik. De lokala myndigheterna bör dock delta i partnerskap i frågor som berör dem. På regional nivå är man tillräckligt nära den lokala verkligheten, men har också tillräcklig distans för att kunna göra en lämplig avvägning mellan de olika lokala intressena.

- Regionerna i starkt decentraliserade länder anser att regionernas roll bör stärkas och att den uttryckligen bör erkännas i fördraget.

I.5. Den externa konsekvensen i strukturfondspolitiken

Majoriteten av regionerna anser att det på regional nivå råder stor samstämmighet mellan gemenskapens, staternas och regionernas program. De anser också att programplaneringen under senare tid i allt högre grad har beaktat den innehållsmässiga samstämmigheten mellan de regionala respektive nationella strategierna och gemenskapens strategier. Man bör fortsätta i denna riktning.

Samstämmigheten bör först och främst beaktas i utformningen men också i genomförandet av programmen.

I.6. Gemenskapsprogrammens mervärde för regionernas utveckling

Regionerna var eniga om att strukturfonderna har ett gemenskapsmervärde också för andra områden än det rent ekonomiska, även om detta ansågs vara det grundläggande, t.ex. i fråga om "gemenskaps-metoden".

Det är i första hand substansen i den regionala strategin som tillförs ett mervärde, men också utformningen av programmen. Därefter följer effekterna på programförvaltningen. Konsekvenserna av gemenskapsåtgärderna för genomförandet av offentlig-privata partnerskap tycks inte vara avgörande.

II. Administration av programmen och av övervakningen

II.1.1. Den organisatoriska hanteringen av programmen: Kommissionens resultatkrav och kontroller

Regionerna ansåg att det är svårare för kommissionen (som skall vara en garant för sammanhållningspolitiken) att utföra sina uppgifter i samband med bevakningen av projektens strategiska konsekvens än uppgifterna i anslutning till kontrollen av budgetgenomförandet. Detta skall ses i förhållande till hur de årliga mötena och övervakningskommittéerna fungerar och de respektive roller som de olika aktörerna har där.

Åsikterna är, som vi har sett, delade när det gäller kommissionens rent rådgivande roll i övervakningskommittéerna. En majoritet förhåller sig positiv till den aktuella situationen medan andra anser att kommissionen på nytt bör bli en fullvärdig partner i hanteringen av programmen i enlighet med subsidiaritetsprincipen.

Det råder i det närmaste enighet om att de krav på kontroll som ställs på medlemsstaterna i förordning 438/2001 är för strikta och för otydliga. Däremot anses kraven så som de tillämpas vara relativt effektiva.

I fråga om de revisioner som kommissionen utför är regionerna klart av den åsikten att revisionerna är tillräckligt många och administrativt betungande. Effektiviteten i revisionerna ifrågasätts inte eftersom merparten av regionerna anser dem vara effektiva eller till viss del effektiva. Kritiken rör i huvudsak bristen på tydliga kontrollnormer samt den dåliga samordningen med de nationella respektive regionala kontrollsystemen.

II.1.2. Den organisatoriska hanteringen av programmen: den dagliga förvaltningen av programmen samt utvärderingarna

Den dagliga förvaltningen och uppföljningen av programmen är de områden inom strukturfondspolitiken där regionernas roll är viktigast eftersom nästan alla regioner inom gemenskapsområdet är direkt engagerade i den operativa förvaltningen av programmen.

När det gäller den dagliga förvaltningen anser regionerna att samordningen mellan dem som driver projekten och de förvaltande myndigheterna är ett av de centrala områden i den dagliga förvaltningen av programmen som har de största problemen. Allmänt sett är det när det gäller samordningen med dem som driver projekten som bristerna är mest uppenbara, vilket beror på avståndet mellan verkligheten "på fältet", strävan efter samstämmighet och den regelram och institutionella ram som styr programplaneringen. Bristerna gör sig gällande bland annat i fråga om beslutstider och effektiviteten i program och projekt, metoder och kriterier för att välja ut nya projekt, svårigheten att utveckla nyskapande projekt osv.

När det gäller den uppföljande kontrollen av projektgenomförandet anser alla regioner att de största svårigheterna rör tolkningen av gemenskapens bestämmelser och bristen på tydliga direktiv i fråga om uppföljning.

Svårigheterna att tolka reglerna rör de ekonomiska aspekterna och förekommer huvudsakligen på tre områden, nämligen i första hand vid godkännandet av kostnader, därefter vid kontrollen av utgifter och slutligen i anslutning till reglerna om finansiell förvaltning.

II.1.3. Förvaltningen av programmen: utvärderingarna

Utvärderingarna av programmen i sig ifrågasätts inte men det råder delade meningar om deras effektivitet. Huvudtendensen är dock att utvärderingarna anses vara till viss del effektiva eller effektiva.

Utvärderingarna bedöms få effekt på nya riktlinjer för programmen, på justeringar av programmen vid halvtidsöversynen och på nya riktlinjer för framtida program. Utvärderingarna anses få viss effekt på i första hand utformningen av programmen men också på genomförandet av dessa och på projekturvalet.

Det råder mycket delade meningar om hur effektivt efterhandsutvärderingarna mäter programmens genomslag i regionens utveckling. Regionerna uttrycker en stark önskan om att få delta i dessa utvärderingar för att de regionala särdragen bättre skall kunna beaktas i bedömningen av programmens genomslag.

De flesta regionerna uppger att de har deltagit i förhandsbedömningarna och deltar i pågående utvärderingar. En stor majoritet anser också att kommissionen i större utsträckning bör delta i dessa utvärderingar.

II.2.1. Den finansiella förvaltningen av programmen: Att de nationella finansieringssystemen (även de regionala) kan samordnas med gemenskapens

Den allmänna åsikten är att de nationella finansieringssystemen kan samordnas med gemenskapens endast i begränsad utsträckning och att detta skapar många problem.

En stor majoritet anser att den bristande överensstämmelsen går att åtgärda. På denna nivå gör dock särdragen och skillnaderna hos de nationella systemen det svårt att förenkla de olika systemen. Detta måste därför överlämnas till de enskilda länderna, även om det ideala vore att ha en enda referensram på EU-nivå.

II.2.2. Den finansiella förvaltningen av programmen: gemenskapens finansieringsmekanismer

Även åsikterna om samfinansieringen av programmen, som bygger på additionalitetsprincipen, är tudelade. De två huvudtendenserna är att modellen anses vara tillfredsställande eller till viss del tillfredsställande. Här spelar inflytandet från de nationella särdragen in.

Så gott som alla regioner motsätter sig samfinansiering enligt N+2-regeln (automatiskt återtagande, artikel 31.2). Regionerna anser att regeln inte tar tillräcklig hänsyn till den tid som behövs för en god förvaltning av programmen framför allt i slutet av programperioden, förorsakar stora problem i den löpande förvaltningen av programmen och utesluter innovativa metoder och projekt som medför nyheter och förändringar. En stor majoritet av regionerna anser att regeln bör justeras.

Slutligen anser en knapp majoritet av regionerna att regeln om återbetalning av förskott efter "beslutsdatum + 18 månader" i enlighet med artikel 32.2 fungerar tillfredsställande, medan de övriga regionerna anser att regeln bör ändras till "beslutsdatum + 30 månader".

DEL TRE: MOT EN NY FÖRVALTNINGSMODELL FÖR SAMMANHÅLLNINGSPOLITIKEN: FÖRSLAG OCH REKOMMENDATIONER

Vi tolkar regionernas starka uppslutning kring denna rapport och de grundbudskap som man kan utvinna ur resultaten som en uppmaning till att införa en ny modell för förvaltning av EU:s sammanhållningspolitik, som skall bygga på att regionerna är de viktigaste aktörerna och utgångspunkt och gravitationscentrum för integrerade regionala utvecklingsstrategier.

Denna nya modell måste byggas upp som ett integrerat system baserat på begrepp som subsidiaritet, medansvar, inre och yttre sammanhang, flexibilitet, förenkling av förfaranden, additionalitet och partnerskap.

Den nya förvaltningsmodellen för sammanhållningspolitiken bör bygga på fem principer.

Första principen: Sammanhållningspolitiken skall förbli en gemenskapspolitik.

Sammanhållningspolitiken är en politik som syftar till solidaritet mellan regioner med strukturella eller specifika problem. Den skall göra det möjligt för dem att få fullt utbyte av EU och hjälpa dem att förverkliga EU:s viktigaste politiska mål: en balanserad utveckling samt bättre konkurrenskraft och högre tillväxt.

Detta kräver att man utformar gemensamma riktlinjer för att öka konvergensen i de regioner som omfattas av denna politik.

Utan sådan riktlinjer skulle EU endast bli en "bidragskassa" där var och en kan hämta ut sin beskärda del för att därefter föra sin egen politik. Det säger sig självt att ett sådant vägval skulle öka skillnaderna mellan de rikaste och de fattigaste regionerna, bryta kontinuiteten i långsiktiga åtgärder och öppna för medlemsstaterna att utnyttja stöd till problemdrabbade regioner till andra ändamål.

Ett annat motiv till att ha en gemensam ekonomisk och social sammanhållningspolitik är att det i de nuvarande medlemsstaterna fortfarande finns en tendens till stora regionala skillnader. Det visar att det behövs en EU-politik som kan stabilisera och minska de skillnader som medlemsstaternas politik inte kan råda bot på.

En "åternationalisering" skulle således utgöra en tillbakagång för EU-politiken som helhet och bidra till att fördjupa de regionala skillnaderna i gemenskapen.

Andra principen: Den framtida sammanhållningspolitiken kan inte föras med begränsade medel.

EU-insatserna har ett obestridligt mervärde. Utvidgningen kommer dessutom att öka behovet av ekonomisk och social sammanhållning i EU. De medel som i dag avsätts till denna politik måste således betraktas som en minimitröskel. Avsikten att underskrida 0,45 % av EU:s BNP skulle så tvivel om EU:s essens och trovärdighet. Man måste också vara vaksam på att utvidgningen inte får negativa konsekvenser för regioner som släpar efter i utvecklingen och som fortfarande behöver stöd eller för regioner som drabbas av den statistiska effekten. Denna utgångspunkt betyder inte att det inte behövs reformer. Men de måste syfta till att öka strukturpolitikens positiva effekter även i alla andra regioner med strukturella problem.

Det innebär också att sammanhållningspolitiken måste vara rättvis och ta hänsyn till stödregionernas absorberingsförmåga. För att kunna stärka de element som ger EU-politiken ett mervärde är det viktigt att säkerställa dels att stödmedlen fördelas rättvist mellan Europas regioner, dels att varje enskild region har möjlighet att absorbera de beviljade medlen fullt ut. Denna princip bör bland annat ta sig uttryck i att man bevarar den nuvarande begränsningen av de medel som får tilldelas från strukturfonderna (4 % av nationell BNP).

Tredje principen: Sektorsåtgärderna skall bidra till sammanhållningspolitiken.

Regional utveckling skall inte bara vara ett mål för sammanhållningspolitiken. EU:s politik på alla områden (transporter, miljö, forskning, den gemensamma jordbrukspolitiken, konkurrens osv.) berörs av sammanhållningsmålet, som är ett uttryck för solidaritet mellan Europas regioner.

Bland de sektorsåtgärder som har särskild inverkan på skogsbruket är den gemensamma jordbrukspolitiken speciellt viktig. Dess slutliga utformning blir avgörande för om landsbygdsområdena kommer att få nytt liv eller avfolkas, åtminstone när det gäller de mest sårbara områdena, vilket kommer att leda till att jämvikten mellan landsbygd och städer rubbas i de berörda områdena.

För att uppnå det måste man dock identifiera de instrument och medel som skall utnyttjas på varje politikområde för att bidra till sammanhållningspolitiken.

Det krävs till exempel en nära koppling mellan konkurrenspolitiken och politiken för ekonomisk och social sammanhållning. Statligt stöd bör även i fortsättningen vara tillåtet för att ta hänsyn till de olika utvecklingsnivåer som regioner eller lokalområden befinner sig på, om det är i harmoni med fördragets konkurrensbestämmelser.

Det är otänkbart att det inte skulle finnas geografiska förbindelser eller samband mellan regioner som får strukturstöd och särskilda områden som får statligt stöd för regionala ändamål.

Fjärde principen: Sammanhållningspolitiken skall utgå från ett regionalt perspektiv och en verklig tillämpning av subsidiaritetsprincipen och proportionalitetsprincipen.

Med utvidgningen blir det nödvändigt att i högre grad koncentrera stödmedel till de områden där behoven är störst och ställa krav på ett effektivare utnyttjande av strukturfonderna.

Ett sätt att uppnå denna koncentration och effektivitet är att prioritera det regionala perspektivet vid tilldelningen av stödmedel, utifrån klara kriterier och med koppling till EU:s politiska mål.

Kommissionens rapporter visar att den regionala verkligheten i de enskilda medlemsstaterna ofta präglas av skillnader som inte avspeglas i användningen av nationella kriterier. En systematisk differentiering av stöd utifrån regionala kriterier kan lösa detta problem.

Vid en korrekt tillämpning av subsidiaritetsprincipen är dessutom de regionala myndigheterna, i nära samråd med de lokala myndigheterna, mer lämpade att besluta om projekt, ämne och plats för EU:s stödinsatser. Detta regionala perspektiv - både som stödkriterium och som utgångspunkt för att genomföra programmen - utgör en garant för god förvaltning och hög effektivitet.

Tillämpningen av subsidiaritetsprincipen skall i högre grad legitimera kommissionens roll som garant för "gemenskapsmetoden" och de allmänna principerna, snarare än som "kontrollant" av förfarandena. Den regionala nivån måste dessutom tas med i subsidiaritetsprincipens institutionella ramverk, vilket innebär att man måste ändra artikel 5 i fördraget och följaktligen också se över artikel 274 i fördraget.

Femte principen: Regionalpolitiken för ekonomisk och social sammanhållning skall vara ytterst flexibel med hänsyn till de mycket varierande regionala sammanhangen: olika befogenheter, geografiska villkor (särskilt i de nya medlemsstaterna) och mål.

Regelverket måste därför bara omfatta de allmänna principer som kräver en enhetlig tillämpning och ett överskådligt, sammanhängande och stabilt rättsligt ramverk. Genomförandebestämmelserna bör knytas till medlemsstaternas specifika villkor genom samreglering och trepartsavtal (eller tvåpartsavtal(4)). Det skulle således bli möjligt att organisera de nationella och regionala styrelsenivåerna på ett sätt som är anpassat till den enskilda medlemsstaten. De mest direkta tillämpningsområdena skulle finnas inom kontroll, finansiell förvaltning, stöd till utgifter samt utbildning och programförvaltning.

Dessa fem principer, som gör det möjligt att förenkla, stärka och effektivisera sammanhållningspolitiken, kan sammanfattas i följande fem rekommendationer:

Rekommendation 1: Förenkling av förfarandena: konsekvensen i strukturfondspolitiken

Huvudpunkter: flexibla regler, regional inriktning(5), utvärdering av resultaten (i stället för kontroll av förfaranden), sammanslagning av fonderna (med olika modeller för olika sammanhang), utnyttjande av gemenskapsinitiativens dynamik.

Rekommendation 2: Förstärkning av medansvarsbegreppet: att agera på den mest effektiva nivån

Man bör överväga trepartsavtal(6) och ökat hänsynstagande till regionernas centrala roll som beslutsfattare om sina egna utvecklingsstrategier, vilket skulle innebära en verklig decentralisering av ansvaret. Detta bör bland annat genomföras vid förenklingen av kontrollerna.

Rekommendation 3: EU:s mervärde: samordning av målen

Samordning av målen utgör det viktigaste mervärde som EU kan tillföra sammanhållningspolitiken. Det krävs ett europeiskt institutionellt ramverk för att garantera att sektorsåtgärderna, de finansiella instrumenten och förfarandena kompletterar varandra för att uppnå sammanhållningsmålet och en rimlig balans mellan solidaritet konkurrenskraft.

Rekommendation 4: Det regionala samarbetets framtida funktion som integrationsinstrument

Stärkningen av sammanhållningsinsatserna kräver att man i större utsträckning utnyttjar regionalt samarbete inom EU, men också utanför EU för att stödja integrationsprocessen i de blivande EU-medlemsstaterna.

ÅTGÄRDSFÖRSLAG

Dessa fem principer ligger till grund för följande mer konkreta förslag.

I. Regionernas roll i styrningen av strukturpolitiken

I.1. Tillämpningen av subsidiaritetsprincipen och införandet av principen i fördraget

Vi förespråkar att subsidiaritetsprincipen tillämpas i sin ursprungliga form, dvs. att man respekterar de olika beslutsnivåerna (den lokala, regionala och nationella nivån samt gemenskapsnivån) och deras ansvarsområden i enlighet med befogenheterna på respektive nivå, och vill därmed se en ändring av fördraget så att den regionala och lokala nivån uttryckligen nämns i den artikel som hänför sig till subsidiaritetsprincipen.

I.2.1. Hur regionerna deltar i strukturfondspolitiken

Regionernas deltagande i strukturfondernas samtliga handläggningsskeden, i nära samråd med de lokala myndigheterna, (programplanering, förhandlingar, uppföljning, årliga möten och uppföljningskommittéer, genomförande och utvärdering) bör anses utgöra en väsentlig aspekt för att man skall kunna väga in regionala problem i strukturfondspolitiken. Förekomsten av ett samlat programdokument som spänner över hela perioden för samtliga strukturfonder förstärker å ena sidan den specifika regionpolitikens legitimitet som en integrerad del av helheten. Å andra sidan utgör kommissionens riktlinjer och prioriteringar för hela programplaneringen en värdefull fingervisning om vilken väg regionerna skall välja i enlighet med både de regionala särdragen och med tanke på gemenskapens målsättningar för sammanhållningspolitiken samtidigt som man inför större flexibilitet vid genomförandet med beaktande av de regionala förhållandena som inte fullt ut är kända av kommissionen.

Regionernas deltagande i beslutsprocessen utgör den viktigaste delen av regionernas engagemang i programplaneringen för strukturfonderna. Därför är det viktigt att göra en översyn av villkoren för deras deltagande, som inte kan härledas till den allmänna regeln, eftersom denna (ur gemenskapssynpunkt) endast beaktar förhållandet mellan kommissionen och medlemsstaten. Denna situation rimmar illa med det faktum att majoriteten av regionerna har stort ansvar för genomförandet av programmen.

Regionerna bör få delta fullt ut i alla beslut och i alla stadier av beslutsprocessen.

I medlemsstater där det rättsliga och konstitutionella systemet inte ger möjlighet till sådant deltagande måste de regionala myndigheterna, eller eventuellt lokala myndigheter som företräder regionen, engageras som parter med företrädesrätt, särskilt i programplanerings- och uppföljningsskedena. Trepartskontrakt är den mest lämpliga lösningen.

I.2.2. Regionernas deltagande i de organ som fattar beslut om programplaneringen för strukturfonderna

De årliga mötena bör styras av följande tre mål:

- De årliga mötena bör vara ett forum som behandlar grundläggande frågor i syfte att uppnå konsekvens mellan programmens genomförande, de strategiska riktlinjerna och den territoriella sammanhållningens krav samt kopplingarna mellan fonderna.

- Mötena bör vara tillfällen för diskussion och samråd mellan de tre parterna och för samråd i syfte att hitta gemensamma lösningar på allmänna problem i samband med programmens utveckling. De bör inte enbart behandla tekniska frågor.

- Mötena bör organiseras på ett mer professionellt sätt: Dagordning bör finnas, besluten bör förberedas, strategiska frågor bör identifieras osv.

Eftersom regionerna ansvarar för det operativa genomförandet av programmen bör de också vara närvarande vid de årliga mötena för att kunna belysa programmens regionala och lokala konsekvenser i förhållande till de allmänna programmålen.

I mer centraliserade stater skulle de regionala myndigheterna, eller eventuellt lokala myndigheter som företräder regionen, behöva göras delaktiga för att bättre förstå kommissionens krav och rekommendationer. Det är också viktigt att en företrädare för nivån under den regionala är närvarande.

Samtidigt som verksamheten får fastare former genom de årliga mötena mellan ansvariga myndigheter och kommissionen, bör övervakningskommittén å sin sida vara ett organ där man diskuterar innehållsmässiga problem, inte bara ekonomiska aspekter, och där man arbetar med att säkerställa samstämmigheten mellan projekten och programstrategin. Därför bör övervakningskommittén få utökade befogenheter, mer beslutsrätt och en självständigare ställning.

I.2.3. Strukturfondernas programplaneringsdokument

Programplaneringsdokumentet bör vara enkelt och tillåta ändringar. Mer eller mindre kontinuerliga justeringar (steg för steg) av programplaneringsdokumentet kan göras efter halvtidsöversynen med utgångspunkt i enkla och relevanta indikatorer. I anslutning till detta bör programkomplementet vara flexibelt och utarbetas uteslutande utgående från programhandläggningen under giltighetsperioden.

I.3. Den interna konsekvensen och innehållet i strukturfondspolitiken på gemenskapsnivå

Förslagen skall gälla på kort sikt och behandla förhållandena efter 2006.

På kort sikt är det lämpligt att sträva efter bättre samordning mellan strukturfonderna på gemenskapsnivå. I detta syfte bör man inrätta en intern struktur inom kommissionen som samordnar de tre fondernas åtgärder i likhet med vad som sker på regional nivå i många länder. Det finns också förslag om en förstärkning av GD Regionalpolitiks roll i samordningen i förhållande till de andra berörda generaldirektoraten.

Denna samordning bör gälla åtminstone de olika fondernas arbetssätt. Det är vanligt att de många tekniska bestämmelserna för de olika fonderna innebär att de som sysslar med handläggning och genomförande av de samlade programplaneringsdokumenten (SPD) tenderar att specialisera sig på en enda fond, vilket alltför ofta leder till att det inte finns något övergripande synsätt i fråga om strukturfondernas åtgärder, vare sig inom ett och samma program eller mellan de olika strukturfondsprogram som genomförs inom regionen. Bara det faktum att det finns olika fonder som styrs av olika bestämmelser är ett hinder för det integrerade arbetssätt som man eftersträvar på projektnivå.

Det vore lämpligt att eftersträva likalydande finansiella och allmänna regler för de tre fonderna. Mot denna bakgrund föreslås inrättandet av ett gemensamt regelsystem för förvaltningen av alla fonderna, när det gäller både den ekonomiska förvaltningen (t.ex. utbetalningar eller framställningar om ersättningar) och kontrollen av programmens operativa genomförande (t.ex. rapporter och utvärderingar).

I detta sammanhang vore det lämpligt att se till att denna gemensamma regelram för strukturfonderna inte endast skall vara en sammanställning av alla de bestämmelser som för närvarande styr de enskilda fonderna. En rationalisering bör också genomföras på grundval av minsta gemensamma nämnare.

När det gäller tiden bortom 2006 föreslås att man bör inrikta sig på "en-fonds-program" och att strukturfonderna bör slås samman till en enda fond. Denna lösning förordas eftersom den skulle göra det lättare att integrera och samordna gemenskapsåtgärderna och utveckla gemenskapens regionalpolitik. Denna lösning skulle samtidigt möjliggöra samordningsvinster och låta fonderna komplettera varandra. Den skulle också underlätta förvaltningen och förenkla samordningen.

Regionkommittén föreslår också att man utarbetar tydliga regler för vilka mål som kan finansieras och att Europeiska kommissionen ger klar och snabb respons på ansökningarna för att underlätta den fortlöpande handläggningen.

Med beaktande av detta och av den information som tagits fram genom de fyra huvudinstrument som varit föremål för samråd visar det sig vara nödvändigt att fortsättningsvis efter 2006 behålla följande tre oskiljaktiga prioriteringar:

- Att hinna i fatt förseningarna i regional utveckling - vilket är en avgörande politik som i förlängningen av det nuvarande mål 1 berör regioner med en BNP per capita som understiger 75 % av EU-genomsnittet - med särskild tonvikt på regioner som drabbas av en konstlad sänkning av detta genomsnitt till följd av utvidgningen. I enlighet med artikel 299.2 i EG-fördraget skall dessutom alla regioner i de yttersta randområdena uppmärksammas speciellt, i likhet med särskilt glesbefolkade områden.

- Att fortsätta den ekonomiska och sociala omstruktureringen i regioner med svårigheter. Denna politik skulle gälla nuvarande mål 2- och mål 3-områden utgående från objektiva kriterier som kopplas till sysselsättningsgraden på regional nivå. Därmed kunde regionerna, i nära samråd med de lokala myndigheterna, besluta om att använda medel som tilldelats för att genomföra gemenskapens geografiska riktlinjer (stads-, industri- och landsbygdsområden) och tematiska riktlinjer (t.ex. sysselsättning, utbildning, miljö, naturkatastrofer) på hela sitt territorium eller en del, med krav på en viss stödnivå per invånare.

- Att den innovativa aspekten av gemenskapsinitiativen bibehålls och att man därmed i första hand intensifierar det regionala samarbetet (över region- och statsgränser samt regioner emellan) och att man strävar efter tydligare ramar för dessa med en övergripande regional utvecklingsstrategi utan att samtidigt inskränka deras självständighet gentemot SPD.

I.4. Kommissionens, medlemsstatens och regionernas medansvar och regionernas framtida roll i sammanhållningspolitiken och strukturfondspolitiken

Det handlar än en gång om att subsidiaritetsprincipen och proportionalitetsprincipen måste tillämpas effektivt när det gäller ansvarsfördelningen mellan kommissionen, medlemsstaten och regionerna, varvid den regionala beslutsnivån bör förstärkas.

I detta syfte måste man formalisera regionens ansvar som motor i det operativa genomförandet av alla gemenskapsprogram som berör regionen samt tydligt fastställa de tre beslutsnivåernas respektive befogenheter och ansvarsområden.

Framför allt handlar det om att införa verkliga bestämmelser för samförvaltning mellan de olika parterna på regional nivå, nationell nivå respektive gemenskapsnivå, särskilt i form av trepartsavtal mellan kommissionen, medlemsstaten och regionerna. Vidare bör förbindelserna mellan kommissionen och regionerna upprättas på ett mer praktiskt plan. Dylika instrument är - som redan konstaterats - angivna i trepartskontrakten(7) (förtroendepakt, ansvar osv.) vilket medger införandet av allmänna regler för de specifika nationella förhållandena.

I.5. Den externa konsekvensen i strukturfondspolitiken

I framåtblickande syfte gäller det att ringa in på vilket sätt samverkan sker mellan de nationella respektive regionala programmen och gemenskapsprogrammen med tanke på framtiden: Vilket behov finns det av att integrera dem redan under utformningen? Hur kan man tidsmässigt koordinera de nationella och regionala programmen med gemenskapsprogrammen? Går det att skapa enhetliga bestämmelser för denna integration?

Man bör vara mycket flexibel då man eftersträvar samstämmighet mellan de tre programmen och inte nödvändigtvis införa rigida och likformiga regler för de olika programtyperna.

II. Administration av programmen och av övervakningen

II.1.1. Den organisatoriska hanteringen av programmen: Kommissionens resultatkrav och kontroller

När det gäller att uppnå strategisk överensstämmelse mellan programmen måste man finna ett arbetssätt som gör det möjligt för kommissionen att uppfylla sitt ansvar i fråga om samstämmigheten mellan sammanhållningsmålen på gemenskapsnivå och programmen gentemot parlamentet. Därmed bör kommissionen kunna bedöma vilka som är de starka sidorna hos en region och dess projekt för att sedan se hur dessa förhåller sig till den övergripande sammanhållningspolitiken.

När det gäller tillämpningen av förordning 438/2001 samt kommissionens och revisionsrättens revisioner, gäller det att utarbeta tydliga direktiv och normer för kontroll och ange en enkel och effektiv arbetsmetod för varje situation samtidigt som man undviker överlappning i fråga om kontroller och kontrollansvariga.

Europeiska kommissionens revisioner bör framför allt infalla under programperiodens andra skede utgående från de resultat som nåtts under det första skedet.

Slutligen bör kontrollerna utformas så att man kan verifiera att utgifterna varit motiverade och följer gemenskapsnormerna samtidigt som man undviker att kontrollera genomförandeförfaranden som skall tillämpas i samband med programkomplementet (urvalskriterier osv.).

II.1.2. Den organisatoriska hanteringen av programmen: den dagliga förvaltningen av programmen samt utvärderingarna

På detta område är det fråga om att uppvärdera den roll som de lokala och regionala myndigheterna spelar vid genomförandet av strukturfonderna och att i högre grad uppmuntra till överenskommelser eller konventioner mellan kommissionen, medlemsstaten och regionerna.

Parallellt med detta gäller det att fastställa tydliga och enkla handläggningsregler och att införa ett reellt verktyg för organisation och samordning för samtliga fonder och samtliga program på regional nivå.

Denna regelförenkling bör leda till jämvikt mellan de nödvändiga garantierna för insyn i handläggningen och fondernas effektivitet å ena sidan och ett anpassningsbart och flexibelt handläggningssystem för programansvariga och operatörer å den andra.

Slutligen bör man även förbättra den information som riktar sig till dem som arbetar med projekten.

II.1.3. Förvaltningen av programmen: utvärderingarna

Utvärderingar i efterhand kommer alldeles för sent för att hinna bli beaktade i följande programplanering. Man måste med tanke på perioden efter 2006 ta fram en mindre tungrodd metod för att kunna dra snabbare slutsatser av pågående programperiod. En lösning kunde vara att kombinera utvärderingen av slutrapporten med förhandsutvärderingen av föregående period.

På motsvarande sätt vore det lämpligt att i högre grad beakta resultaten av tidigare programperioder vid utarbetandet av programdokument och att allmänt sett definiera efterhandsutvärderingens syfte tydligare. Denna utvärdering bör ge en övergripande bild av återverkningarna på regionen av alla gemenskapsinsatser genom tiderna och utformas i nära samarbete med regionerna.

II.2.1. Den finansiella förvaltningen av programmen: att de nationella finansieringssystemen (även de regionala) kan samordnas med gemenskapens

En möjlig förenkling kunde vara att man upprättar en samlad rättslig ram och en enda regionfond för gemenskapsfinansiering som inte längre skulle gå via medlemsstaternas budget. I vissa länder är man i färd med att omsätta denna lösning i praktiken, men det är ännu för tidigt att uttala sig om hur effektiv den är.

Tillämpnings- och utbetalningsförfarandena bör även harmoniseras och göras mer flexibla.

II.2.2. Den finansiella förvaltningen av programmen: gemenskapens finansieringsmekanismer

Regel n+2 bör ändras eftersom tillämpningen av denna kan hindra genomförandet av omfattande projekt som är tidskrävande. Därmed tenderar förvaltningsmyndigheten att föredra mindre genomgripande projekt som samtidigt uttömmer de tillgängliga medlen snabbare. En regel n+36 månader från och med att programdokumentet har antagits kunde undanröja en sådan tendens samtidigt som man håller fast regelns tvingade karaktär.

I analogi med detta bör regeln om återbetalning av förskott anpassas enligt formeln n+30 månader.

Bryssel den 14 juli 2003.

Regionskommitténs

ordförande

Albert Bore

(1) EGT C 148, 18.5.2001, s. 25.

(2) EGT C 107, 3.5.2002, s. 27.

(3) EUT C 66, 19.3.2003, s. 11.

(4) Tvåpartsavtal mellan och kommissionen och regionen när det handlar om regioner med exklusiva befogenheter på detta område.

(5) Se punkt I.3 andra strecksatsen, s. 11.

(6) Eller mellan två parter, se punkt I.3 andra strecksatsen, s. 11.

(7) Eller mellan två parter, se punkt I.3 andra strecksatsen, s. 11.