Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Rådets direktiv i syfte att sörja för en effektiv beskattning av inkomster från sparande i form av räntebetalningar i gemenskapen"

(2002/C 48/13)

Den 30 augusti 2001 beslutade rådet att i enlighet med artikel 262 i EG-fördraget rådfråga Ekonomiska och sociala kommittén om "Rådets direktiv i syfte att sörja för en effektiv beskattning av inkomster från sparande i form av räntebetalningar i gemenskapen".

Sektionen för Ekonomiska och monetära unionen, ekonomisk och social sammanhållning, som ansvarat för kommitténs arbete i detta ärende, antog sitt yttrande den 13 november 2001. Föredragande var Guido Ravoet.

Vid sin 386:e plenarsession den 28-29 november 2001 (sammanträdet den 28 november 2001) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 117 röster för och 3 nedlagda röster:

1. Inledning

1.1. Syftet med det föreliggande förslaget till direktiv är att sörja för en effektiv beskattning av inkomster från sparande i form av räntebetalningar i gemenskapen. Närmare bestämt kan målet sägas vara att garantera att räntor som i en medlemsstat betalas åt en faktisk betalningsmottagare (fysisk person) med hemvist i en annan medlemsstat i realiteten kan beskattas i enlighet med den nationella lagstiftningen i den senare medlemsstaten (nedan "den medlemsstat där betalningsmottagaren har sin hemvist").

1.2. Det föreliggande förslaget till direktiv ersätter det förslag som kommissionen offentliggjorde den 20 maj 1998 och som syftade till att säkerställa en effektiv minimibeskattning av ränteinkomster från sparande i gemenskapen. Ekonomiska och sociala kommittén avgav ett yttrande i frågan den 24 februari 1999(1).

2. Den allmänna referensramen

2.1. I enlighet med Ekofin-rådets slutsatser av den 1 december 1997(2) grundade sig förslaget till direktiv från 1998 på det som vid denna tidpunkt kallades "samexistensmodellen". Enligt denna modell kunde varje medlemsstat välja mellan att uppbära källskatt på räntebetalningar till enskilda personer med hemvist i en annan medlemsstat eller att tillhandahålla den medlemsstat där den faktiska betalningsmottagaren har sin hemvist de uppgifter som behövs för beskattningen.

2.2. Under sitt möte i Helsingfors i december 1999(3) godkände Europeiska rådet en princip enligt vilken "alla medborgare med hemvist i någon av unionens medlemsstater bör betala ändamålsenlig skatt på alla inkomster från sparande". Under Europeiska rådets möte i Santa Maria da Feira(4) kom medlemsstaterna därefter överens om att utbyte av information på så bred grund som möjligt skulle vara EU:s yttersta mål. Belgien, Luxemburg och Österrike kvarhöll dock möjligheten att under en viss period tillämpa ett system med källskatt, under förutsättning att det land i vilket inkomstmottagare har sin hemvist erhåller en lämplig del av skatteinkomsterna.

2.3. Man kom också överens om att rådets ordförandeskap och kommissionen, så snart en överenskommelse hade nåtts om huvudinnehållet i direktivet, skulle inleda förhandlingar med Förenta staterna och andra viktiga tredjeländer (Schweiz, Liechtenstein, Monaco, Andorra och San Marino) för att verka för att motsvarande åtgärder vidtas i dessa länder. Samtidigt förband sig de berörda medlemsstaterna att verka för att samma åtgärder vidtas i alla relevanta beroende eller associerade territorier (Kanalöarna, Isle of Man samt de beroende eller associerade territorierna i Västindien).

2.4. Huvudinnehållet i direktivet fastslogs av Ekofin-rådet under dess sammanträde i Bryssel den 26-27 november 2000(5).

2.5. Kommissionen stöder det nya synsätt som rådet intagit och beslöt, med beaktande av det faktum att det nya synsättet skiljer sig markant från de tidigare principerna, att dra tillbaka sitt direktiv från år 1998. Det nya förslaget till direktiv, i vilket man strävat efter att så noggrant som möjligt återspegla innehållet i överenskommelsen mellan medlemsstaterna, offentliggjordes den 18 juli 2001.

3. Sammanfattning av kommissionens förslag

3.1. Syftet med direktivet är att sörja för en effektiv beskattning av inkomster från sparande i form av räntebetalningar som sparare (de "faktiska mottagarna" av inkomsterna) som har sin hemvist i unionen erhåller i en annan medlemsstat. Direktivet påverkar inte medlemsstaternas interna ordningar för beskattning av inkomster från sparande.

3.2. Med "faktiska betalningsmottagare" avses fysiska personer som mottar inkomster för egen räkning. I vidare bemärkelse tillämpas direktivet också när ränta betalas till vissa "rättssubjekt" som inte är juridiska personer, som inte lyder under den allmänna ordningen för företagsbeskattning och som inte heller är företag för kollektiva investeringar i överlåtbara värdepapper (nedan fondföretag) (se punkt 3.6).

3.3. Varje fysisk person som erhåller räntebetalningar anses handla för egen räkning, om inte personen i fråga kan bevisa motsatsen. Detta kan vara fallet när han eller hon agerar som betalningsombud (se punkterna 3.5 och 3.6) eller handlar på uppdrag av en juridisk person, ett fondföretag eller något annat rättssubjekt som omnämns i direktivet. Detsamma gäller då en person som handlar i en annan fysisk persons namn.

3.4. Varje faktisk betalningsmottagare bör identifieras på lämpligt sätt och dennes hemvist fastställas. I direktivet föreskrivs uttryckligen normer om detta, vilka fungerar som miniminormer för medlemsstaterna. Det görs dessutom en åtskillnad mellan sådana avtalsförbindelser som upprättats innan direktivet trädde i kraft och sådana som upprättas senare. I det första fallet håller man sig till information som finns tillgänglig på basis av bestämmelserna om penningtvätt medan särskilda bestämmelser har utarbetats beträffande det senare fallet.

3.5. Direktivet skall tillämpas av betalningsombudet. Det är med andra ord den ekonomiska aktören som betalar ränta till den faktiska betalningsmottagaren, eller sörjer för att ränta betalas direkt till förmån för denna, som samlar in informationen eller tillämpar källskatt. Det är vanligen fråga om ett finansinstitut, men när räntebetalningen görs direkt av gäldenären anses denne vara betalningsombud.

3.6. Ett rättssubjekt anses vara betalningsombud enligt förslaget om det inte är en juridisk person eller inte beskattas för sin vinst enligt den allmänna ordningen för företagsbeskattning eller inte är ett fondföretag eller väljer att inte bli behandlat som fondföretag. Rättssubjektet skall anses vara ett betalningsombud när det mottar ränta eller begär betalning av ränta. Direktivet skall således tillämpas vid exakt detta tillfälle (detta system betecknas "betalningsombud när räntan erhålls"). De rättssubjekt som avses är ofta inte föremål för särskilt strikta kontroller från skattemyndigheternas sida. Att de betraktas som betalningsombud innebär att de faller under direktivets tillämpningsområde.

3.7. Den nya texten innehåller också en definition av "räntebetalning" som avviker från definitionerna i medlemsstaterna. Denna definition omfattar i själva verket alla inkomster från fordringar, även inkomster från tillväxtobligationer och nollkupongobligationer. Det handlar i detta fall om inkomsterna från försäljning, återbetalning eller inlösen av fordran. Alla räntebetalningar i EU skall omfattas, oavsett var gäldenären är etablerad.

3.8. Denna definition omfattar inkomster som uttryckligen härrör från räntebetalningar (genom tillämpning av en s.k. "look-through approach"), som delas ut av fondföretag, av de rättssubjekt som anges i punkt 3.6 (som valt att behandlas som fondföretag) och av företag för kollektiva investeringar etablerade utanför Europeiska unionen.

Vinsten från försäljningen, inlösen eller återbetalningen av aktier eller andelar i ett av dessa fondföretag, rättssubjekt eller företag omfattas också av direktivets tillämpningsområde, under förutsättning att de har investerat mer än 15 % av sitt innehav (40 % under övergångsperioden på sju år) i fordringar. I detta fall är det antingen den andel av räntan som innefattas i försäljningsvinsten eller - ifall denna andel är okänd - totalbeloppet som enligt direktivet betraktas som räntebetalning.

3.9. I de medlemsstater som har valt att utbyta information skall betalningsombuden samla in alla relevanta uppgifter om räntebetalningar och översända dem till behörig myndighet i det egna landet.

3.10. Denna myndighet vidarebefordrar i sin tur dessa uppgifter till berörda myndigheter i hemvistmedlemsstaten. Uppgifterna skall vidarebefordras automatiskt och minst en gång om året, inom sex månader efter beskattningsårets utgång.

3.11. Under en övergångsperiod på sju år efter den dag då direktivet träder i kraft kommer Belgien, Luxemburg och Österrike att tillämpa ett källskatteförfarande på räntebetalningar. Under denna period behåller dessa medlemsstater rätten att inte förmedla information till andra medlemsstater, men de skall emellertid erhålla information.

Under de första tre åren av övergångsperioden uppgår källskatten till 15 %. Därefter höjs den till 20 % för resten av perioden.

3.12. I ovannämnda medlemsstater bör de faktiska betalningsmottagarna fortfarande behålla möjligheten att inte betala källskatt. De betalar alltså endast skatt i den medlemsstat där de har sin hemvist. Därför kommer det i dessa tre medlemsstater att behövas såväl det förfarande som bekrivs i punkt 3.9 (den faktiska betalningsmottagaren ger i detta fall betalningsombudet rätt att förmedla information till skattemyndigheterna) som ett intyg som utfärdas av den behöriga myndigheten i hemvistmedlemsstaten.

3.13.75 % av inkomsterna från källskatt bör överföras till de berörda hemvistmedlemsstaterna sex månader efter det att beskattningsåret har löpt ut, 25 % behålls av den stat som tagit ut källskatten.

3.14. Under övergångsperioden skall hemvistmedlemsstaten tillämpa ett förfarande som förhindrar dubbelbeskattning.

3.15. På grundval av skyddsklausulen ("grandfathering clause") skall direktivet inte gälla för befintliga obligationer och andra överlåtbara skuldebrev som har emitterats före den 1 mars 2001 eller för vilka emissionsprospekten har godkänts före detta datum, och detsamma gäller räntebetalningar för dessa. Beträffande fortlöpande emissioner kommer särskilda bestämmelser att gälla för emissioner som görs från och med den 1 mars 2002. Om en emission inom ramen för en sådan fortlöpande emission görs av en regering efter detta datum skall direktivet tillämpas på emissionen i dess helhet. Om den fortlöpande emissionen görs av andra (privata) emittenter gäller direktivet däremot endast för de emissioner som görs efter ovannämnda datum. Dessa undantag tillämpas endast under den övergångsperiod på sju år som beskrivs i punkt 3.11.

3.16. Under samma tidsperiod kan Belgien, Luxemburg och Österrike avstå från att ta ut källskatt på räntebetalningar för emissioner gjorda av internationella företag, om beskattningen skulle medföra en risk att bryta mot reglerna i internationella avtal som dessa medlemsstater skrivit under.

3.17. Medlemsstaterna har också rätt att ta ut andra källskatter (exempelvis på gäldenärsnivå) på denna typ av betalningar. Dessa skatter är inte på något vis oförenliga med den källskatt som direktivet föreskriver (se punkt 3.11).

3.18. Medlemsstaterna bör vidta nödvändiga åtgärder för att uppfylla kraven i direktivet före den 1 januari 2004.

3.19. Kommissionen skall vart tredje år till rådet överlämna en rapport om direktivets tillämpning. I samband med detta kan nödvändiga ändringar föreslås.

4. Allmänna kommentarer

4.1. ESK har redan tidigare yttrat sig om gränsöverskridande beskattning av inkomster från sparande inom EU, bland annat i sina yttranden om "Direkt och indirekt beskattning"(6), "Beskattningen inom Europeiska unionen - Rapport om skattesystemens utveckling"(7), samt om det tidigare förslaget till direktiv(8).

4.2. ESK kan konstatera att alla berörda parter har gjort ansträngningar inom detta område sedan det förra förslaget till direktiv offentliggjordes 1998. Europeiska rådet, Ekofin-rådet, de olika ordförandeskapen och kommissionen har alla försökt föra detta ärende framåt. Anmärkningsvärda framsteg har också gjorts.

4.3. Det förslag till direktiv som behandlas här utgör en del av de beskattningsåtgärder ("skattepaketet") som Ekofin-rådet enades om den 1 december 1997. Texten betraktas i princip som en helhet tillsammans med uppförandekodexen för företagsbeskattning och ett gemenskapssystem för räntor och royalties som betalas mellan företag. Man kom också överens om att behandlingen av de olika delarna av skattepaketet skulle ske enligt en parallell tidsplan. Målet var att om möjligt nå fram till en slutlig överenskommelse om hela paketet senast den 31 december 2002. ESK anser att principen om parallell behandling av skattepaketets tre delar är mycket viktig. Samordningen av beskattning av sparande inom EU är dessutom en mycket viktig faktor som kan påskynda vissa andra europeiska integrationsprocesser.

4.4. För övrigt kan man nämna att två medlemsstater, nämligen Österrike och Luxemburg, förklarat att de inte kommer att godkänna direktivet om beskattning av sparande förrän det finns ett bindande beslut om avveckling av de 66 åtgärderna inom ramen för uppförandekodexen(9).

4.5. Kommittén är nöjd med förslaget till direktiv. Att välja ett allmänt informationsutbyte mellan medlemsstaterna som slutmål gör det möjligt att beskatta inkomster i form av räntor från ett annat land med den skattesats som normalt skulle gälla för den sparande. Detta gör det i sin tur möjligt att motverka all snedvridning av konkurrensen i fråga om beskattning.

ESK noterar att förslaget till direktiv ingår i en större helhet och då först och främst i skattepaketet, att de tre delarna av detta paket hänger ihop samt att arbetet inom dess olika områden kommer att utföras enligt parallella tidsplaner. ESK har också noterat vissa medlemsstaters politiska förklaringar.

4.6. Förslaget till direktiv läggs fram efter intensiva förhandlingar mellan medlemsstaterna, främst inom Europeiska rådet och Ekofin-rådet. Den nya texten återspeglar resultatet av dessa förhandlingar. När man nu väl har lyckats uppnå en politisk kompromiss vill ESK ingalunda ifrågasätta den gemensamma ståndpunkt som medlemsstaterna nått fram till. En sådan inställning är än mindre lämplig med tanke på att de tidigare förslagen inte heller innehöll några perfekta lösningar. I de tidigare förslagen kvarstod tvärtom vissa skillnader mellan kapitalimporterande och kapitalexporterande medlemsstater, och förslaget löste inte alls eller endast delvis problem som risken för omlokalisering av marknader och kapital (t.ex. när det gäller euroobligationer). ESK kommer därför endast att göra vissa allmänna kommentarer och undersöka frågor av mer teknisk natur.

4.7. ESK anser att det är fullt berättigat att överenskommelserna mellan medlemsstaterna(10) omfattar frågor kring att bibehålla konkurrenskraften hos EU:s finansmarknader. Man bör undvika att finansmarknaderna hamnar i ett missgynnat läge som kan medföra risken att kapital omlokaliseras till tredje länder. ESK tar stöd i följande slutsats från rådet om vilka villkor som gäller: "Så snart tillräckliga garantier har erhållits när det gäller tillämpningen av samma åtgärder i beroende eller associerade territorier och av motsvarande åtgärder i de nämnda länderna skall rådet, på grundval av en rapport, enhälligt besluta om antagande och genomförande av direktivet senast den 31 december 2002."(11) ESK menar att det är uppenbart att denna fråga är en kritisk politisk faktor som under beslutsprocessens slutskede kan komma att spela en viktig eller helt avgörande roll.

4.8. De ovannämnda överenskommelserna framstår också som viktiga när det gäller att motverka och undvika skatteflykt och skattebedrägerier bland personer bosatta inom EU. Överenskommelserna är också mycket viktiga när det gäller att skydda medlemsstaternas skatteintäkter. Det skulle vara alltför enkelt om skattebetalarna kunde betala betydligt mindre eller ingen skatt genom att föra över sitt kapital till ett land utanför EU och följaktligen utanför direktivets tillämpningsområde, antingen till någon medlemsstats beroende eller associerade territorier eller till någon av de andra finansmarknaderna nära EU:s gränser.

4.9. Det framstår tydligt att den tekniska sidan av direktivets utformning inte alls är enkel. Man måste emellertid ändå sträva efter att direktivet blir så tydligt och enkelt som möjligt. I direktivets motiveringsdel framhålls flera gånger att detta är nödvändigt, liksom att betalningsombudens uppgifter måste hållas inom rimliga gränser. Frågan är om förslaget till direktiv verkligen ger möjlighet att uppnå detta mål och om man har tagit hänsyn till denna aspekt. Med tanke på att tillämpningen är så invecklad och innebär konkreta problem är frågan om det finns tillräckliga garantier för att lagstiftningen skall tillämpas i hela EU utan konkurrenssnedvridningar. Det är lika viktigt att undvika risker för konkurrenssnedvridning inom EU som i förhållande till tredje länder. Det vore därför bra om betalningsombuden i alla medlemsstater fick tillgång till förteckningar över olika typer av juridiska personer samt kategorier av rättssubjekt som beskattas för sin vinst enligt den allmänna ordningen för företagsbeskattning (båda dessa grupper faller nämligen utanför tillämpningsområdet enligt artikel 2.1 b i förslaget till direktiv).

4.10. Ett annat villkor som bör uppfyllas under övergångsperioden är att undvika konkurrenssnedvridning i förbindelserna mellan de medlemsstater som börjar tillämpa informationsystemet direkt och de tre medlemsstater som omfattas av ett undantag på grund av att de valt ett källskatteförfarande. De tillämpningsproblem som betalningsombuden kommer att stöta på kan få betydligt större konsekvenser i länderna med källskatt än i de andra länderna, där uppgifter måste samlas in.

4.11. Kommissionen bifogar en konsekvensbedömning som främst gäller konsekvenserna för företag. Bedömningen är nästan enbart positiv. Eventuella risker bedöms antingen som alltför små för att beaktas eller som redan åtgärdade i möjligaste mån. Det är främst i fråga om följderna för betalningsombuden (särskilt kostnader och arbetsbörda) som kommissionen ger lugnande besked trots att det finns allvarliga farhågor på denna punkt, särskilt inom finanssektorn.

ESK undrar om inte förfarandet skulle kunna förbättras så att konsekvensbedömningarna blir mer balanserade. Exempelvis skulle en undersökning gjord av en oberoende instans kunna göra slutsatserna objektiva och trovärdiga. Ett exempel är Europeiska centralbanken (ECB), som har för avsikt att införa ytterligare skyldigheter till statistisk rapportering för kreditinstituten inom euroområdet. ECB försöker bedöma konsekvenserna av sina planer genom en process inom eurosystemet (deltagande från "riksbankerna") samt genom att rådfråga den berörda sektorn. Projektets genomförbarhet undersöks med utgångspunkt i faktauppgifter, medan kostnader och arbetsbörda uppskattas genom en bedömning främst inom kreditinstituten.

4.12. Ett allmänt system för informationsutbyte mellan medlemsstaterna i enlighet med direktivet är något helt nytt. Något sådant system har inte funnits tidigare, och det är möjligt att det till en början medför vissa risker. Oavsett denna fråga är det viktiga för ESK att det planerade systemet är tillämpligt och operationellt samt att det inom ramen för tilldelade medel uppnår väntat resultat såväl för de olika medlemsstaternas nationella myndigheter (i de flesta fall skattemyndigheterna) som för betalningsombuden. Det gäller alltså att förena systemets effektivitet med teknisk genomförbarhet.

4.13. En genomgång av de nya texterna visar att syftet till stora delar har förändrats i det nya direktivförslaget. Det rör sig inte längre som tidigare om "att säkerställa en effektiv minimibeskattning av ränteinkomster från sparande i gemenskapen" utan snarare om att säkerställa en beskattning av dessa inkomster i enlighet med bestämmelserna i den faktiska betalningsmottagarens land.

Källskatteförfarandet behandlas i det nya förslaget i kapitel III, som handlar om övergångsbestämmelser. I den del av förslagstexten som föregår själva direktivet sägs det att tre medlemsstater kan tillämpa detta förfarande endast under en viss tid för att få "mer tid att anpassa sin lagstiftning" (till systemet för informationsutbyte). ESK ställer sig frågande till detta nya sätt att lägga fram informationen. Faktum är att de tre länder som har valt ett källskatteförfarande är de länder som har allmän banksekretess eller banksekretess i skattefrågor. Man måste konstatera att källskatteförfarandet är det som går bäst ihop med dessa principer.

I en studie om bättre tillgång till bankinformation för skattemyndigheterna(12) som offentliggjordes så sent som förra året bekräftade till och med OECD återigen värdet av tystnadsplikt och banksekretess, även om slutsatserna pekar åt ett annat håll.

I den nya texten nämns inte ett ord om dessa principer, och det verkar därför som om tanken är att tona ned deras värde. Det är som sagt under alla omständigheter mycket viktigt att tredje länder och beroende eller associerade territorier samtidigt utvecklar system som är likvärdiga eller identiska när det gäller innehåll och funktionssätt. Det är emellertid uppenbart att utsikterna om att nå överenskommelser med dessa tredje länder och territorier är minst sagt osäkra om man redan från början utesluter källskatt som lösning.

5. Särskilda kommentarer

5.1. Kommittén konstaterar att förslaget ger upphov till viktiga frågor på olika områden. ESK har inte för avsikt att systematiskt ifrågasätta de föreslagna bestämmelsernas alla syften, men vill uppmärksamma ett antal problem som alla operatörer kommer att möta vid tillämpningen av direktivet, särskilt betalningsombuden.

5.2. Ett exempel är inkomster från företag för kollektiva investeringar i överlåtbara värdepapper (fondföretag) som har investerat minst 15 % (40 % under övergångsperioden) i fordringar(13). Denna tröskel har fastställts för att undvika att fondföretag som endast marginellt investerar i fordringar omfattas av direktivet och för att täcka deras likviditetskrav. Om man vill undvika att i stort sett alla fondföretag omfattas av direktivet måste denna procentsats höjas väsentligt. Dessutom är det inte lätt för ett betalningsombud som inte står i direkt kontakt med ett fondföretag att känna till dess investeringspolicy.

5.3. Kommittén vill också påpeka att definitionen av inkomster från fondföretag inte alltid är helt klar, och att förslaget i definitionen av räntebetalningar inte bara inbegriper ränta i egentlig mening utan också element som inte faller inom direktivets syfte.

5.4. Det är förståeligt att man för att motverka vissa brister i direktivet utsträcker det till vissa hybridföretag(14) (som inte är juridiska personer, inte beskattas enligt lagstiftningen för företagsbeskattning och inte är fondföretag). Denna lösning är dock inte särskilt praktisk. Dessutom är kraven på de marknadsoperatörer som betalar ränta till dessa företag alltför stränga. Det gäller särskilt kravet att de sistnämnda skall anmäla det erlagda räntebeloppet till den nationella myndigheten.

5.5. Reglerna om fastställande av faktiska betalningsmottagare(15) går längre än vad som är brukligt för att bekämpa penningtvätt. Under alla omständigheter utgör den ytterligare åtskillnad som görs beroende på när avtalsförbindelsen upprättas en onödig komplikation. Dessutom bör det klart framgå att betalningsombudet inte kan göras ansvarig för att den faktiska betalningsmottagarens hemvist i skattehänseende är korrekt. Det är skattemyndighetens uppgift. För övrigt kan reglerna för personer som har ett pass från en medlemsstat men som är skattskyldiga i utlandet inte tillämpas om tredje land vägrar att utfärda ett hemvistintyg.

5.6. Enligt direktivförslaget skall medlemsstaterna ha rätt att "årsbasera" räntan, det vill säga beräkna räntan på årsbasis och att betrakta denna beräkning som en räntebetalning(16). Skälen bakom denna bestämmelse och dess syften anges inte. Det är knappast möjligt att tillämpa denna bestämmelse i praktiken eftersom det skulle leda till att kapital flyttar över till andra medlemsstater som inte har infört denna bestämmelse.

5.7. I skyddsklausulen ("grandfathering clause")(17) görs en åtskillnad mellan emissioner av värdepapper som omfattas av direktivets tillämpningsområde och andra emissioner. Att i praktiken göra en sådan åtskillnad är dock allt annat än enkelt, särskilt inte för emissioner som gjorts utanför EU. När det gäller fortlöpande emissioner kan det särskilda systemet för statspapper och värdepapper som emitteras av "närstående rättssubjekt" endast tillämpas i praktiken om betalningsombuden får ytterligare information om de sistnämnda.

5.8. Förfarandet för att förhindra dubbelbeskattning träder i kraft om den källskatt som uttagits av den faktiska betalningsmottagaren är högre än den slutgiltiga skatt som denne skall betala i sin hemvistmedlemsstat. I direktivförslaget anges inte klart och tydligt om denna princip också skall gälla om inkomsten är skattebefriad i detta tredje land. Denna punkt bör således klargöras.

5.9. Ett antal förfaranden i direktivet avviker från varandra beroende på om de avser perioden innan eller efter det att direktivet träder i kraft. Dessa bestämmelser har således en retroaktiv karaktär. För att undvika detta bör förändringarna träda i kraft från och med det datum då de nationella reglerna träder i kraft efter införlivandet av direktivet.

5.10. Betalningsombuden bör dessutom ges en tillräckligt lång tidsperiod för att anpassa sina internsystem (särskilt datasystem) mellan offentliggörande och ikraftträdande av dessa nationella regler. Sett till direktivets inverkan förefaller minst ett år lämpligt. I den nuvarande texten sägs ingenting om denna punkt. Dessutom skulle sannolikt den bästa lösningen bestå i att dessa bestämmelser och det slutgiltiga systemet träder i kraft i samband med inledningen av ett nytt kalenderår.

5.11. Kommittén kan också konstatera att flera andra inkomstkällor inte omfattas av förslaget, till exempel vissa försäkringsförmåner. Det finns i dag ett inte försumbart intresse för dessa produkter som oftast och i viss utsträckning täcker fysiska risker, men som likväl huvudsakligen är snarlika eller likvärdiga med de investeringar i fordringar som omnämns i direktivet. Den enda hänvisningen i förslaget till detta ämne är följande: "Tillämpningsområdet för detta direktiv bör begränsas till beskattning av inkomster från sparande i form av räntebetalningar för fordringar, med uteslutande av de frågor som rör beskattning av pensions- och försäkringsförmåner."(18) Denna hänvisning är föga övertygande eftersom den avser fondföretagens aktier och andelar. Kommissionen ansåg dessutom nyligen i meddelandet om avskaffande av skattehinder för tillhandahållande av tjänstepensioner över gränserna(19) att det bästa sättet att skydda medlemsstaternas skatteintäkter är informationsutbyte, vilket också föreslås i det föreliggande direktivförslaget.

5.12. En annan svårighet är att fastställa basen för direktivets tillämpning vid räntebetalningar och försäljning, återbetalning eller inlösen av fordringar. Detta är särskilt viktigt eftersom ett informationssystem av det slag som föreslås aldrig har använts i en sådan skala. Dessutom bör principen om "a level playing field" inte enbart eftersträvas gentemot tredje land (se punkt 4.7) utan också inom EU.

I detta sammanhang skall man tillämpa principen om en proportionell beräkning av inkomsterna utifrån den period som den faktiska betalningsmottagaren har innehaft fordran. Denna proportionella beräkning skall uttryckligen dock bara gälla systemet för källskatt(20).

Kommittén frågar sig om denna princip inte borde vara allmänt gällande och därför också gälla vid tillämpningen av systemet för informationsutbyte.

Enligt direktivförslaget(21) kan uppgifterna i dessa fall avse beloppet på den ränta som betalats.

Denna fråga är viktig eftersom det i avsaknad av tydliga regler skulle kunna uppstå relativt stora skillnader vid fastställandet av basen för direktivets tillämpning. Det skulle till exempel kunna inträffa vid försäljning av värdepapper efter en tids innehav (t.ex. nollkupongobligationer och fondandelar). Om man ser till direktivets syfte och att fastställandet av tillämpningsbasen är en väsentlig faktor för att uppnå detta mål kan man inte på ett övertygande sätt hävda att detta problem inte bör lösas av direktivet. Skillnader mellan medlemsstaterna skulle också kunna få störande effekter (se punkt 4.9).

Samma problematik skulle också kunna uppstå om inkomsterna är angivna i en utländsk valuta. Direktivförslaget innehåller inga omräkningsregler. Även här krävs en klar och entydig lösning.

6. Slutsatser

6.1. ESK välkomnar förslaget till direktiv, som ytterst syftar till införa ett system för utbyte av information mellan medlemsstaterna. Denna strategi gör det möjligt att korrekt beskatta den person som uppburit inkomster, undvika att medlemsstaterna ägnar sig åt en olämplig skattekonkurrens och bidra till rättvis fördelning av skatteintäkterna.

6.2. Kommittén kan glädjande nog konstatera att alla berörda parter den senaste tiden har vinnlagt sig om att hitta en väl fungerande lösning på detta område. Förslaget till direktiv utgör en kompromiss som ger uttryck för medlemsstaternas gemensamma ståndpunkt.

6.3. ESK anser att förhandlingarna även i fortsättningen bör bygga på den "parallella" arbetsmetoden så att man kan komma fram till en slutlig överenskommelse inom utsatt tid (dvs. före årsslutet 2002) om de olika delarna av "skattepaketet" från den 1 december 1997 (däribland det behandlade direktivförslaget, beskattning av inkomster från sparande, uppförandekodexen samt räntor och royalty).

6.4. Kommittén inser helt och fullt betydelsen av att bevara de europeiska finansiella marknadernas konkurrenskraft. Det är därför centralt och av avgörande betydelse att garantier har erhållits när det gäller tillämpningen av samma åtgärder i beroende eller associerade territorier och av motsvarande åtgärder på ett visst antal stora finansmarknader eller finansmarknader nära EU:s gränser. Dess överenskommelser framstår också som viktiga för att motverka skatteflykt och/eller skattebedrägerier bland personer bosatta inom EU.

Kommittén välkomnar därför att Ekofin-rådet i Luxemburg den 16 oktober 2001 beslutade att inleda förhandlingar med de sex viktigaste länderna utanför EU när det gäller beskattning av sparande (USA, Schweiz, Liechtenstein, Monaco, Andorra och San Marino), för att dessa länder skall vidta liknande åtgärder som EU(22).

6.5. Det föreslagna direktivet måste förbli både enkelt och effektivt. Kommittén uppmanar därför berörda parter att ingående och kritiskt granska det nuvarande förslaget och eventuellt bidra med förbättringar av texten. Det är också viktigt att kostnaden för tillämpningen är så liten som möjlig. Myndigheterna och betalningsombuden måste båda ta sitt ansvar på detta område.

ESK anser också att förslaget till direktiv om beskattning av sparande bör ha ett så konsekvent och brett tillämpningsområde som möjligt. Eftersom denna text redan innehåller en definition av "räntor" - dels de räntor som direkt erhålls från fordringar, dels de som indirekt härrör från investeringar i vissa fondföretag - anser kommittén att man bör undersöka om direktivet också bör omfatta andra investeringar som ger indirekt ränta, till exempel vissa försäkringsprodukter.

6.6. Slutligen anser kommittén att betalningsombuden måste medverka i största möjliga utsträckning vid vidareutvecklingen av detta system eftersom de har en central roll vid införandet av systemet. ESK ber därför kommissionen att överväga och försöka förbättra metoderna för att utvärdera effekterna av de föreslagna bestämmelserna.

Bryssel den 28 november 2001.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Göke Frerichs

(1) EGT C 116, 28.4.1999, s. 18.

(2) EGT C 2, 6.1.1998, s. 1.

(3) Ordförandeskapets slutsatser från Europeiska rådets möte i Helsingfors, den 10-11 december 1999. Pressmeddelande nr 00300/1/99, 11.12.1999, offentliggjort på webbplatsen för Europeiska unionens råd (http://ue.eu.int).

(4) Bilaga IV till ordförandeskapets slutsatser från Europeiska rådet i Santa Maria da Feira den 19-20 juni 2000, pressmeddelande nr 200/1/00, 19.6.2000, offentliggjort på webbplatsen för Europeiska unionens råd.

(5) Ekofin-rådets slutsatser av den 26-27 november 2000, pressmeddelande nr 13861/00 (Presse 453), 26.11.2000, offentliggjort på webbplatsen för Europeiska unionens råd.

(6) EGT C 82, 19.3.1996.

(7) EGT C 296, 29.9.1997.

(8) EGT C 212, 28.4.1999.

(9) Slutsatserna från Ekofin-rådets möte i Bryssel den 26-27 november 2000, pressmeddelande 13861/00, Uttalanden till rådets protokoll (om rådets slutsatser) a 1.

(10) Se punkt 2.8.

(11) Ordförandeskapets slutsatser från Europeiska rådet i Santa Maria da Feira den 19-20 juni 2000.

(12) Dokument från OECD:s utskott för skattefrågor: "Improving access to bank information for tax purposes", offentliggjort den 12 april 2000. Dokument DAFFE/CFA (2000)4/FINAL.

(13) Artiklarna 6.1, 6.2, 6.3, 6.6, 6.7 och 6.8, samt punkt 3.8 ovan.

(14) Se artikel 4.2 och punkt 3.6 ovan.

(15) Se artikel 3 och punkt 3.4 ovan.

(16) Se artikel 6.5.

(17) Se artikel 15 och punkt 3.15 ovan.

(18) Beaktandesats 15.

(19) KOM(2001) 214 slutlig.

(20) Artikel 11.3.

(21) Artikel 8.2.

(22) Ekofin-rådet i Luxemburg den 16 oktober 2001, press: 363 nr 12827/01.