EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 09.09.1996 
KOM(96) 434 slutlig 
RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN 
OM DEN SÄRSKILDA UTBILDNINGEN FÖR ALLMÄNPRAKTISERANDE LÄKARE 
I ENLIGHET MED A VDELNINGIVI RÅDETS DIREKTIV 93/16/EEG, 
OM UNDERLÄTTANDE A V LÄKARES FRIA RÖRLIGHET OCH ÖMSESIDIGT 
ERKÄNNANDE AV DERAS UTBILDNINGS-, EXAMENS- OCH ANDRA 
BEHÖRIGHETSBEVIS 

INLEDNING 
Kommissionen har äran att för Europaparlamentet och rådet lägga fram en rapport om 
tillämpningen av avdelning IV i rådets direktiv 93/16/EEG av den 5 april 1993 om 
underlättande av läkares fria rörlighet och ömsesidigt erkännande av deras utbildnings-, 
examens- och andra behörighetsbevis.1 
Detta direktiv (i det följande kallat "läkardirektivet") utgör en kodifiering av alla direktiv 
som har antagits mellan 1975 och 1993 vad avser ömsesidigt erkännande av läkares 
behörighetsbevis och som innehåller åtgärder som är utformade för att underlätta ett 
effektivt utövande av etableringsrätten och ett fritt tillhandahållande av tjänster samt de 
som har utformats för att samordna de rättsliga, regelmässiga och administrativa 
bestämmelserna för läkares verksamhet. När dessa direktiv slogs samman ansågs det 
lämpligt att införliva rådets direktiv 86/457/EEG av den 15 september 1986 om särskild 
utbildning för allmänpraktiserande läkare . Det är detta direktiv som nu utgör avdelning 
IV i läkardirektivet. 
I avdelning IV i läkardirektivet anges att kommissionen skall lägga fram två rapporter. I 
artikel 33 anges: "På grundval av de förvärvade erfarenheterna och med beaktande av 
utvecklingen inom utbildningen för allmänpraktiserande läkare skall kommissionen senast 
den 1 januari 1996 för rådet lägga fram en rapport om genomförandet av artikel 31 och 
32". 
Dessutom anges i artikel 40: "På grundval av förvärvade erfarenheter och med beaktande 
av utvecklingen inom utbildningen för allmänpraktiserande läkare skall kommissionen 
senast den 1 januari 1997 för rådet lägga fram en rapport om genomförandet av denna 
avdelning och eventuellt lämpliga förslag på fullgod utbildning för alla 
allmänpraktiserande läkare för att tillgodose de speciella krav som utövandet av detta yrke 
innebär". 
Under det arbete som har utförts inom ramen för den rådgivande kommittén för 
läkarutbildning, i syfte att utarbeta den rapport som omnämns i artikel 33, stod det snart 
klart att granskningen av innehållet i den särskilda utbildningen för allmänpraktiserande 
läkare, för vilken minimikraven finns angivna i artikel 31, måste sättas in i ett mer 
generellt sammanhang. Detta ställningstagande stöds av de resonemang som ligger till 
grund för direktiv 86/457/EEG, där det klart framgår att införandet av en särskild 
utbildning för allmänpraktiserande läkare måste ske i etapper. 
!EGT nr L 165, 7.7.1993, s. 1. 
2 EGT nr L 267, 19.9.1986, s. 26. 
Enligt sjätte stycket i ingressen i det sistnämnda direktivet, krävde den första etappen att 
medlemsstaterna inrättade särskild utbildning i allmänmedicin, som på det stadiet var 
frivillig för läkare. Den andra etappen var kravet på särskild utbildning i allmänmedicin 
för alla allmänpraktiserande läkare inom det nationella socialförsäkringssystemet. Den 
tredje etappen är framläggandet av en rapport för rådet om utvecklingen och nya förslag i 
syfte att uppnå dessa mål. I beskrivningen av dessa tre etapper angav kommissionen, i 
sina förberedande dokument (travaux préparatoires), avseende den tredje etappen att "/ 
fråga om skillnaden jämfört med de två första etapperna, förutses ingen rättslig, eller 
regelmässig reform utan ges möjlighet till eftertanke innan genomförandet av de avsedda 
målen slutförs för att överväga igångsättandet av den andra etappen i alla medlemsstater 
och bestämma vilken roll inom de nationella medicinska behandlingssystemen som skall 
ges läkare som inte har någon kompletterande utbildning vare sig som 
allmänpraktiserande läkare eller specialist". 
Arbetet i arbetsgruppen inom Rådgivande kommittén för läkarutbildning resulterade i att 
en rapport och rekommendationer utarbetades. Dessa rekommendationer, vilka bifogas 
detta dokument, visar på de olika aspekter som arbetsgruppen har undersökt. 
Under rådande omständigheter anser kommissionen inte att det är lämpligt att ändra de 
slutsatser som Rådgivande kommittén för läkarutbildning har kommit fram till utan vill 
hellre lägga fram de frågor som redan har övervägts i en enskild rapport som uppfyller 
kraven i de båda artiklarna 33 och 40 i läkardirektivet. 
Slutligen är denna rapport framförallt ett referensdokument, avsett som underlag i den 
dialog på området för särskild utbildning för allmänpraktiserande läkare som kommissionen 
önskar föra med de personer inom institutioner, instanser och andra miljöer som berörs och 
som har intressen i dessa frågor. 
Rapporten innehåller således inte något lagförslag. 
AVSNITT 1 
Inledning 
1.1 Denna rapport innehåller kommissionens bidrag i enlighet med artiklarna 33 och 
40 i läkardirektivet vad gäller 
a) genomförandet av avdelning IV och särskilt artiklarna 31 och 32 i denna 
(minimikrav för särskild utbildning för allmänpraktiserande läkare), 
b) övervägande kring lämpliga förslag för att uppnå fortsatt harmonisering av 
utbildningen för allmänpraktiserande läkare och för att fullfölja reformen, 
och 
c) de slutsatser som kan dras av de erfarenheter som gjorts. 
1.2 Denna rapport är uppdelad i fem avsnitt. Avsnitt 1 innehåller inledning och 
bakgrund, avsnitt 2 effekterna av införandet av särskild utbildning för 
allmänpraktiserande läkare inom alla nationella utbildningssystem, avsnitt 3 
övervägande kring effekterna av en eventuell granskning, avsnitt 4 följderna och en 
sammanfattning av förslagen och avsnitt 5 slutsatser. 
1.3 Denna rapport införlivar särskilt rekommendationerna från Rådgivande 
kommittén för läkarutbildning och rekommendationerna från Europeiska 
allmänläkarorganisationen (UEMO) (se avsnitt 3). 
Bakgrund 
1.4 I direktiv 86/457/EEG (numera avdelning IV i läkardirektivet) föreskrivs särskild 
utbildning för allmänpraktiserande läkare med en tydlig tidsplan för dess införande. 
År 1975 fanns det särskild utbildning för allmänpraktiserande läkare i en del 
medlemsstater t.ex. Nederländerna och Danmark. Då ansågs det dock för tidigt att 
införa sådan utbildning på EU-nivå. Avdelning IV grundade sig på rapporten och 
yttrandet från Rådgivande kommittén för läkarutbildning som antogs i mars 19793. 
1.5 Bestämmelserna från 1986 infördes stegvis. Det krävdes att medlemsstaterna 
inrättade en särskild utbildning för allmänpraktiserande läkare, så att de första 
behörighetsbevisen efter genomgången utbildning kunde utfärdas senast den 
1 januari 1990 (artikel 30). Det var först den 1 januari 1995 som alla 
Rådgivande kommittén för läkarutbildning, dokument III/D/697/3/77. 
4 
allmänpraktiserande läkare som arbetar inom medlemsstaternas 
socialförsäkringssystem var skyldiga att ha behörighetsbevis enligt artikel 30 
(artikel 36.1). Enligt artikel 40 i läkardirektivet bör särskild utbildning för varje 
allmänpraktiserande läkare kunna införas som ett slutligt steg efter 1997. 
Denna långa frist för att infora särskild utbildning för allmänpraktiserande läkare 
bedömdes vara nödvändig för att förbereda Europeiska gemenskapen för den då nya 
disciplinen allmänmedicin. Målsättningen var ett erkännande av den 
allmänpraktiserande läkarens specifika roll och funktion inom medlemsstaternas 
häl so- och sjukvårdssystem. I många medlemsstater har det nu kommit att bli en 
medicinsk specialistkompetens i likhet med andra medicinska 
specialistkompetenser som återfinns i artiklarna 5 eller 7 i läkardirektivet. 
Dessutom bör det i detta sammanhang påpekas att Rådgivande kommittén för 
läkarutbildning rekommenderade medlemsstaterna att de skulle erkänna allmän 
medicin som en särskild disciplin, i likhet med de erkända specialistdisciplinerna 
(rekommendation från mars 1979 som redan har nämnts i punkt 1.4). Det är 
lämpligt att påminna om resultatet inom ramen för det tredje steget vilket skulle 
göra särskild utbildning i allmänmedicin obligatorisk för alla som utövar 
allmänmedicin. Med andra ord skulle den grundutbildning som avses i 
läkardirektivet endast ge rätt till ett behörighetsbevis som gav tillträde till 
specialistutbildning, inklusive särskild utbildning i allmänmedicin. 
1.6 Den stegvisa processen var också nödvändig för att ge medlemsstaterna möjlighet 
att anpassa sina utbildningssystem så att unga läkare kunde få en lämplig 
placering. I en del medlemsstater fanns ännu inte begreppet verksamhet som 
allmänpraktiserande läkare. Detta är skälet till att det har ansetts vara nödvändigt 
att arbeta vidare stegvis. Man anser att anpassningen, särskilt den 
utbildningsmässiga, kommer att ta lång tid. 
1.7 Enligt artikel 31.3 är innehav av ett behörighetsbevis enligt artikel 3 ett villkor för 
att ett behörighetsbevis enligt artikel 30 skall utfärdas. I artikel 31 anges även 
minsta innehåll, varaktighet och andra allmänna kriterier för särskild utbildning 
för allmänpraktiserande läkare. 
1.8 Enligt artikel 32 är det möjligt att medge undantag på tillfällig basis för de 
medlemsstater där utbildning av allmänpraktiserande läkare sker inom ramen för 
tillhandahållandet av tjänster från den allmänmedicinska läkarpraktikantens egen 
praktik. År 1986 ansågs det helt klart att införandet av skyldigheterna i artiklarna 
31 och 32 skulle kräva tid, resurser och omsorgsfulla förberedelser för 
yrkeskåren, mottagarna av sjukvården och myndigheterna. Man förutsåg också att 
artikel 31 skulle få återverkningar på artiklarna 23 och 24 (minimikraven för 
grundläggande läkarutbildning och för specialistutbildning). Därför fastställs i 
artikel 33 tidpunkten för genomgång till den 1 januari 1996. 
AVSNITT 2 
Effekterna av införandet av särskild utbildning för allmänpraktiserande läkare i 
alla nationella utbildningssystem 
2.1 1975 omfattade gemenskapens ordning för ömsesidigt erkännande av 
utbildningsbevis för läkare samordning av grundläggande utbildning och viss 
specialistutbildning. Annan vidareutbildning som ger sådana behörighetsbevis 
som varken finns angivna i artikel 5 eller artikel 7 samordnas inte. Rätten till fri 
rörlighet för läkare med behörighetsbevis i en specialitet som inte är angiven i 
direktivet baserar sig på ömsesidigt godkännande enligt artikel 8. 
2.2 Fram till den 1 januari 1995 hade en läkare som framgångsrikt hade fullföljt sin 
grundläggande läkarutbildning och hade ett behörighetsbevis enligt artikel 3 
möjlighet att verka som allmänpraktiserande läkare i en värdmedlemsstat. Det var 
tillåtet för medlemsstaterna att behålla nationella krav för särskild utbildning eller 
yrkesutbildning utöver grundläggande utbildning för allmänpraktiserande läkare 
inom sitt eget territorium men de var skyldiga att godta läkare som flyttade från 
andra medlemsstater och som inte hade särskild allmänmedicinsk utbildning men 
som önskade verka som allmänpraktiserande läkare. 
2.3 Från och med den 1 januari 1995 skall alla läkare som är verksamma inom de 
nationella socialförsäkringssystemen ha behörighetsbevis för allmänpraktiserande 
läkare enligt artikel 30 (artikel 36.1). Medlemsstaterna var självklart berättigade 
att överföra förvärvade rättigheter till läkare som ansågs ha förvärvat nationella 
rättigheter då de varit verksamma som allmänpraktiserande läkare. Dessutom 
gavs de läkare som redan var etablerade som allmänpraktiserande läkare inom det 
nationella socialförsäkringssystemet i en värdmedlemsstat den 31 december 1994 
den förvärvade rättigheten genom artikel 36.2 andra meningen. Under vissa 
omständigheter kan medlemsstaterna utfärda ett behörighetsbevis för 
allmänpraktiserande läkare till dem som innehar andra behörighetsbevis för 
specialister och som uppfyller bestämmelserna i artikel 35. 
2.4 Införandet av särskild utbildning för allmänpraktiserande läkare hade olika följder 
för de olika nationella utbildningssystemen. I en del medlemsstater placerades 
allmänmedicin på samma nivå som andra specialistkompetenser och behandlades 
som en egen disciplin. I andra medlemstater har övergången från att betrakta det 
som fritt för läkare med enbart behörighetsbevis enligt artikel 3 att verka som 
allmänpraktiserande läkare till nuläget då allmänmedicin skall betraktas som en 
egen disciplin inom vidareutbildningen ännu inte skett. Kravet i avdelning IV om 
särskild utbildning i minst två år betraktas som en förlängning av den 
grundläggande läkarutbildningen. 
2.5 Även om ett utbildningsbevis enligt artikel 3 utfärdas i slutet av den 
grundläggande läkarutbildningen, gäller från och med den 1 januari 1995 att ett 
sådant utbildningsbevis inte ger innehavaren rätt att utöva läkaryrket i en del 
medlemsstater. I dessa stater utövas verksamhet som allmänpraktiserande läkare 
enbart inom det nationella socialförsäkringssystemet och inträdesvillkor 
begränsar antalet deltagare i vidareutbildning eller specialistutbildning. 
Kombinationen av de två faktorerna innebar att läkare med ett utbildningsbevis 
enligt artikel 3 som inte lyckades få en utbildningsplats antingen hos en 
allmänpraktiserande läkare eller inom en annan specialistutbildning, fann att de 
inte alls kunde få arbete, medan de tidigare kunde arbeta som allmänpraktiserande 
läkare tills de var kvalificerade för en plats på en specialistutbildning. 
2.6 Enligt artikel 36.1 skall medlemsstaterna säkerställa att varje allmänpraktiserande 
läkare inom landets socialförsäkringssystem har särskild utbildning, om inte annat 
följer av bestämmelserna om förvärvade rättigheter. Resultatet av denna 
bestämmelse är att medlemsstaterna skall säkerställa att såväl medborgare från 
tredje land som EU-medborgare med behörighetsbevis från tredje land, har 
särskild utbildning i enlighet med nationella standarder om de skall godkännas för 
verksamhet inom landets försäkringssystem. 
2.7 I artikel 36.5 klargörs att kraven i direktivet inte hindrar medlemsstaterna från att 
i enlighet med sina egna regler inom landets socialförsäkringssystem, godkänna 
personer, som antingen har medicinsk utbildning, eller särskild utbildning, eller 
både och, som har förvärvats utanför EU, för verksamhet som 
allmänpraktiserande läkare. 
2.8 Medlemsstaterna är enligt artikel 37.2 skyldiga att erkänna ett intyg om 
förvärvade rättigheter (artikel 36.4) som har utfärdats av andra medlemsstater. 
Om en medlemsstat utfärdar ett intyg om förvärvade rättigheter till en EU-
medborgare som är verksam inom dess socialförsäkringssystem så är 
värdmedlemsstaten själv skyldig att erkänna detta intyg och att betrakta det som 
likvärdigt inom sitt eget territorium. 
2.9 Enligt artikel 34 kan allmänpraktiserande läkare genomgå utbildning på deltid. 
Man kom fram till att utbildning på deltid fortfarande är relevant. En del 
medlemsstaters utbildningssystem hade stora svårigheter att uppfylla kraven på 
att deltidsutbildningen per vecka skall vara minst 60 % av utbildning på heltid per 
vecka och att ett visst antal perioder med utbildning på heltid skall ingå. 
I bestämmelserna för utbildning på heltid för andra specialistkompetenser anges 
att minimikravet för att säkerställa en kvalitetsnivå som är likvärdig med 
utbildning på heltid är 50 %. 
Medlemsstaternas utbildningsprogram för allmänmedicin omfattar en komponent 
med viss specialistutbildning och vissa utbildningsprogram för specialiseringar 
omfattar perioder med praktik som allmänpraktiserande läkare. 
De olika bestämmelserna för utbildning för allmänpraktiserande läkare och 
specialistutbildning medför onödiga komplikationer. 
AVSNITT 3 
Övervägande kring effekterna av en eventuell granskning 
3.1 Utvecklingen inom nationell utbildning och hälso- och sjukvårdssystemet och 
mellan medlemsstaternas system för erkännande gjorde det nödvändigt att göra en 
genomgång på EU-nivå av utbildningens kvalitet och de nationella 
arrangemangen för erkännande. 
Dessutom lade yrkeskåren, särskilt UEMO4, CP5, UEMS6 och PWG7, på EU-nivå 
fram initiativ för att fastställa och utvärdera utbildningens kvalitet. 
Kommissionen uppmanade Rådgivande kommittén för läkarutbildning att lämna 
råd, för att införliva yrkeskårens råd om frågor som rör kvaliteten i den 
medicinska utbildningen i kommissionens rapport enligt artikel 33. Följande 
punkter och frågor i avdelning IV punkterna 3.2—3.9 har identifierats av 
yrkeskåren. 
Utbildning i allmänmedicin - fortsatt vidareutbildning 
3.2 I det tjugoförsta stycket i ingressen anges att "det är utan betydelse om denna 
utbildning för allmänpraktiserande läkare genomförs som del av den nationella 
medicinska grundutbildningen eller separat". Mot bakgrund av de erfarenheter som 
har gjorts verkar det som om läkardirektivet bör kunna revideras för att fastställa att 
särskild utbildning för allmänpraktiserande läkare inte kan påbörjas innan den 
gemensamma läkarutbildningen har fullföljts och bör påbörjas vid samma tidpunkt 
som andra specialistutbildningar inleds. 
Särskilt bör man överväga huruvida det är möjligt att införa en ny bestämmelse i 
vilken det anges att lämplig erfarenhet av verksamhet som allmänpraktiserande 
läkare bör ingå som ett obligatoriskt element i den medicinska grundutbildningen så 
att framtida läkare blir medvetna om de huvudområden inom vilka medicin kan 
praktiseras och kan göra ett medvetet val av yrkesinriktning. 
Europeiska allmänläkarorganisationen. 
Ständiga kommittén för europeiska läkare. 
Europeiska specialistläkarorganisationen. 
Permanenta arbetsgruppen för europeiska yngreläkare. 
Längd för och utformning av programmen för utbildning i allmänmedicin 
3.3 I artikel 31.1b anges att utbildningen skall vara i minst två år och skall övervakas 
av behöriga myndigheter eller organ. Förslaget från UEMO om att de studier som 
ger behörighetsbevis för allmänpraktiserande läkare skall vara studier på heltid som 
varar i minst tre år stöds av Rådgivande kommittén för läkarutbildning, även om 
detta fortsätter att vara ett problem för vissa medlemsstater och förmodligen inte går 
att förverkliga under de kommande åren. En del medlemsstater skulle dock behöva 
en längre övergångsperiod för att öka längden på utbildningstiden eftersom en 
förlängning av utbildningstiden i hög grad påverkar budgeten. 
Bestämmelser om att utbildning för allmänpraktiserande läkare skall övervakas av 
behöriga myndigheter skulle antagligen kunna stärkas genom en bestämmelse där 
det anges att allmänpraktiserande läkare skall medverka i denna 
övervakningsprocess under hela utbildningstiden. 
Det har föreslagits att den kliniska delen av utbildningen för allmänpraktiserande 
läkare bör betonas och att åtminstone 12 månader bör förläggas hos en godkänd 
allmänpraktiserande läkare eller i en likvärdig miljö. Av ekonomiska skäl bör ett 
sådant krav införas stegvis under ett antal år. Detta hindrar inte de länder som 
önskar utöka minimiperioden på 12 månader till en period på 18 månader från att 
göra detta. 
Artikel 32 
3.4 För bestämmelsen i artikel 32 som är en tillfällig bestämmelse för utbildning 
baserad på erfarenhet som läkarpraktikanten förvärvat i sin praktik finns ingen 
tidsfrist. Det förefaller lämpligt att undersöka om medlemsstaterna anser att detta 
undantag bör behållas. 
Utbildning på deltid 
3.5 I fråga om utbildning på deltid bör man överväga möjligheten att föreslå att 
minimitiden för personer som genomgår deltidsutbildning för allmänpraktiserande 
läkare bör vara 50% av utbildning på heltid så att kraven för allmänmedicin 
överensstämmer med bestämmelserna för utbildning på deltid inom andra 
specialistkompetenser. Artikel 34.1 tredje strecksatsen (kravet på att utbildning på 
deltid skall omfatta ett visst antal utbildningsperioder på heltid) bör tas bort, så att 
bestämmelserna för utbildning på deltid blir likadana för all vidareutbildning. 
Utbildning på deltid har vissa fördelar, särskilt den att öka utbildningsmöjligheterna 
i fråga om antalet platser. 
10 
Fastställande och utvärdering av utbildningsprogram 
3.6 Medlemsstaterna rekommenderas att införa en avsiktsförklaring vad avser god sed 
i utvärderingen och kvalitetskontrollen av program för särskild utbildning för 
allmänpraktiserande läkare. 
Introduktionsutbildning 
3.7 Det är också önskvärt att man överväger möjligheten att införa en noggrant 
övervägd bestämmelse, med tillräckligt skydd för att säkerställa att diskriminering 
inte förekommer, för introduktionsutbildning för flyttande, om detta visar sig vara 
nödvändigt i enskilda fall. 
Tillräckliga resurser för utbildningsprogram 
3.8 Det bör också övervägas huruvida det är möjligt att lägga till en bestämmelse som 
behandlar frågan om tillräckliga resurser för mål, utformning, övervakning och 
utvärdering av särskild utbildning för allmänpraktiserande läkare. Bestämmelserna i 
artikel 31.1 d som för närvarande ligger till grund för läkarpraktikanternas 
ersättning bör göras tydligare. Utan tvivel vore det till exempel lämpligt att införa 
en punkt e som likställer en läkare som genomgår särskild utbildning i 
allmänmedicin med en läkare som genomgår specialistutbildning, åtminstone för en 
betydande del av utbildningen. 
Särskild utbildning för varje allmänpraktiserande läkare 
3.9 Yrkeskåren anser att det är lämpligt att omedelbart införa särskild utbildning för 
varje allmänpraktiserande läkare. Det är inte lämpligt att bibehålla möjligheten att 
verka som allmänpraktiserande läkare utan specialistutbildning och utan särskild 
utbildning i allmänmedicin. Det finns mycket lite samförstånd i fråga om vilka 
utbildningsvillkor som kommer att gälla beroende på om praktiken äger rum inom 
ett socialförsäkringssystem eller inte. 
Bortsett från denna teoretiska inkonsekvens, kan man rimligen anta att det inte 
utgör en praktisk nödvändighet. Slutligen bekräftas med visshet lämpligheten i ett 
sådant synsätt om patienternas åsikter beaktas. Medlemsstaternas erfarenhet visar 
att det inte finns något berättigande för en ytterligare försening enligt artikel 40. 
"Euro-intyg" 
3.10 Det förefaller som om en del medlemsstater har utformat ett behörighetsbevis 
enligt artikel 30 som är bevis på att minimikraven i artikel 31 uppfyllts men som 
inte återfinns i dessa medlemsstaters nationella socialförsäkringssystem. 
11 
Ett behörighetsbevis enligt artikel 30 som har utfärdats till en EU-medborgare 
kommer inte att ge den medborgaren möjlighet att utöva verksamhet som 
allmänpraktiserande läkare inom den medlemsstatens socialförsäkringssystem. 
Ett högre nationellt behörighetsbevis (som inte har fastställts av dessa stater i 
enlighet med avdelning IV i direktivet) ger innehavaren möjlighet att utöva 
verksamhet som allmänpraktiserande läkare inom dessa nationella system. 
De behörighetsbevis enligt artikel 30 som dessa stater har utfärdat tjänar därför 
endast ett syfte - export - dvs. de ger möjlighet till verksamhet inom andra 
medlemsstaters socialförsäkringssystem. 
3.11 Denna situation är oförenlig med det system som anges i direktivet och som 
bygger på fullföljande av sådana nationella utbildningsprogram som är relevanta 
inom de nationella hälso- och sjukvårdssystemen. 
Ett förfarande enligt artikel 169 i fördraget mot en medlemsstat medförde att den 
staten ändrade sina regler. 
För det första strider denna typ av tillämpning mot principen om ömsesidighet på 
vilken gemenskapens ordning om ömsesidigt erkännande vilar. 
För det andra kan medborgare i andra medlemsstater önska dra fördel av det 
kortare och mindre krävande utbildningsprogrammet för att få ett intyg som 
skulle ge dem möjlighet att utöva yrket hemma. 
För det tredje, om en medlemsstat för sina egna syften redan har satt en högre 
utbildningsstandard, och har betecknat en lägre behörighetsbevisnivå som 
behörighetsbevis enligt artikel 30 är den inte intresserad av att höja gemenskapens 
standarder över den miniminivå som fastställs i direktivet. Den staten kan 
använda den tekniska bestämmelsen i direktivet för att neka dem som har 
behörighetsbevis enligt artikel 30 från andra medlemsstater att verka som 
allmänpraktiserande läkare inom sitt territorium, men har fördelen av att kunna 
sända sina egna läkare med den lägre nationella nivån för behörighetsbevis till 
andra medlemsstater. 
3.12 Denna utveckling har redan varit föremål för diskussioner inom Rådgivande 
kommittén för läkarutbildning. En lägsta harmoniseringsnivå medför en 
gemensam nämnare för alla medlemsstater men ger högre nationella standarder 
vilket uppmuntrar och främjar framsteg inom ramen för EU:s system för 
automatiskt ömsesidigt erkännande. Drivkraften att genomföra en omarbetning 
till det bättre är nödvändig för att svara mot de dynamiska behoven inom medicin. 
De framsteg som har gjorts vad avser utbildningsprogram sedan 1975 kommer att 
undergrävas om enskilda medlemsstater inte ser något eget intresse i att införa 
högra standarder i läkardirektivet. 
12 
Läkarpraktikanter 
3.13 EU:s regler för ömsesidigt erkännande av behörighetsbevis för läkare har funnits i 
tjugo år. Sådana gemenskapsprogram som Socrates (före detta Erasmus) för 
rörlighet för universitetsstuderande, samarbets- och informationsnät som 
European Credit Transfer System (ECTS), information om studieprogram och 
nationella utbildningssystem genom NARIC-nätet och förbättringar i 
språkutbildning genom LINGUA-programmet har alla bidragit till en större 
rörlighet bland studenter och läkarpraktikanter 
3.14 Den naturliga utvecklingen av dessa åtgärder kräver särskilda bestämmelser för 
att underlätta rörligheten för läkarpraktikanter. Rådets rekommendation 
o 
75/367/EEG uppmanade medlemsstaterna att ta emot praktikanter under deras 
kliniska utbildningsperioder. Av domstolens rättspraxis framgår det klart att all 
utbildning (inklusive universitetsutbildning) som leder till en yrkesbehörighet 
påverkar personers fria rörlighet och skyddas därför genom 
gemenskapslagstiftningens princip om icke-diskriminering. EU-medborgare 
måste därför ha tillträde till utbildningsplatser på samma villkor som värdstatens 
medborgare. Detta är ett krav som inte respekteras. 
3.15 I många medlemsstater är utbildningen för allmänpraktiserande läkare och 
specialister dessutom utformad på så sätt att praktikanten får delta i 
yrkesutövandet. Han får lön för den tjänstgöring som ingår i utbildningen. Trots 
att den tjänstgöringen ingår i utbildningen utgör den även en anställning och EU:s 
principer förbjuder all diskriminerande praxis vare sig det gäller möjlighet till 
anställning eller anställningsvillkor. 
3.16 Läkarpraktikanter möter fortfarande hinder när de ansöker om utbildningsplatser i 
andra medlemsstater. Även om platserna har erbjudits och accepterats, är 
nationella myndigheter av olika skäl motvilliga att behandla ansökningar 
inklusive för dem inom det nationella utbildningssystemet. Detta är ett område 
som bör studeras i syfte att utarbeta förslag om att ta med de principer som finns i 
rådets rekommendation 75/367/EEG som bindande åtgärder i samband med 
praktik hos allmänpraktiserande läkare och specialister. 
EGT nr L 167, 30.6.1975. 
Mål Gravier 83/293 (1989) REG. s. 593. 
Mål Kraus 19/92 [1993] REG. s. 1. 
13 
Artikel 5 
3.17 Om alla medlemsstater faktiskt överväger att särskild utbildning i allmänmedcin 
skall bli en specialistkompetens inom medicin, på samma grundval som de andra 
som finns förtecknade i denna artikel, så bör denna artikel anpassas enligt detta. 
14 
AVSNITT 4: FÖLJDER OCH SAMMANFATTNING AV FÖRSLAGEN 
Sammanslagna, utökade och förstärkta gemensamma bestämmelser för 
vidareutbildning 
4.1 Punkterna 1.7, 2.4 och 2.5 ovan visar tydligt att för EU-syften är ett 
behörighetsbevis enligt artikel 30 i samma kategori som behörighetsbevis för de 
specialistkompetenser som avses i artikel 5. I punkterna 2.9, 3.2, 3.13—3.16 
förklaras även att praktikanter, vare sig de är allmänpraktiserande läkare eller 
specialister, omfattas av liknande villkor. De minimvillkor för utbildning som 
anges i artiklarna 24 och 31 bör granskas i syfte att förstärka minimivillkoren. Det 
är önskvärt att slå samman båda dessa artiklar eftersom de har samma mål och 
innehåller gemensamma bestämmelser. 
4.2 I och med att EU blir större kan en sådan garanti endast uppnås om 
bestämmelserna möjliggör en objektiv struktur som är tydlig och som kan 
förstärkas direkt i medlemsstaterna. De sammanslagna bestämmelserna kan 
omfatta uttalanden om god sed och politiska mål för utbildningen men måste vara 
underbyggda av bestämmelser om tillräckliga resurser och genomblickbarhet. 
4.3 Varje medlemsstat bör utse klart avgränsade organ som är ansvariga för 
övervakning, samordning och reglering av utbildningsprogrammen. Dessa organs 
exakta ansvarsområde och funktion skall offentliggöras. 
4.4 Utbildningsprogrammens längd och uppläggning bör fastställas i detalj. De bör 
fastställas och godkännas utifrån kursplaner för utbildningen och en rad 
utbildningsmetoder. För att säkerställa att hög standard uppnås och bibehålls, bör 
väl avgränsade vetenskapliga utvärderingsmetoder för praktikanter, 
utbildningsplatser och -program införlivas. Praktikanter bör delta i godkända 
utbildningsprogram för att säkerställa en balans mellan platsens utbildnings- och 
tjänsteinnehåll. 
4.5 Handledare bör vara tillräckligt förberedda för sin roll och skall bedömas och 
kontrolleras. 
4.6 Rådgivande kommittén för läkarutbildning bör rådfrågas vid utarbetandet av 
exempel på god sed för framgångsrik vidareutbildning. 
15 
4.7 Behörighetsbevis för allmänpraktiserande läkare ges efter vidareutbildning och är 
gemensamma för alla medlemsstater 
Härav följer att behörighetsbevisen i artikel 30 bör införas i artikel 5 eftersom 
behörighetsbevis för allmänpraktiserande läkare är behörighetsbevis som erhålls 
efter vidareutbildning och är gemensamma för alla medlemsstater. 
16 
AVSNITT 5: SAMMANFATTNING 
5.1 Läkardirektivet är gemenskapsbestämmelser som respekterar 
subsidiaritetsprincipen. De fastställer en ram för att säkerställa automatiskt 
erkännande av behörighetsbevis. 
Genom detta direktiv försöker man garantera värdmedlemsstaten att de 
behörighetsbevis som den är skyldig att godta för tillträde till läkaryrket inom 
dess territorium är bevis för åtminstone en minimistandard (i de flesta fall en 
högre standard) vad avser utbildning. Å andra sidan ger garantins utformning 
utrymme för nationella särarter och tillåter att nationella utbildningsbehov 
tillfredsställs. Den ramen har visat sig fungera över tiden och motsvarar behoven 
av ett utvidgat EU som behöver flexibiliteten för att anpassa sig till EU-standarder 
och -metoder. 
5.2 Dessutom krävs, p.g.a. komplexiteten i medicinsk utbildning, tydligare riktlinjer 
för att få till stånd genomförbara garantier för utbildningens kvalitet. 
5.3 Objektiva regler som är genomblickbara och genomförbara är nödvändiga för att 
uppnå kvalitetsmålet. Ömsesidig tilltro grundar sig på garantier vad avser 
utbildningens kvalitet. Läkardirektivet har lagt grunden för kvalitet och tilltro. Det 
förefaller nödvändigt att stärka och utöka den i överensstämmelse med de riktlinjer 
som fastställs i denna rapport. 
17 
REKOMMENDATIONER FRÅN RÅDGIVANDE KOMMITTÉN FÖR LÄKAR­
UTBILDNING: 
Rådgivande kommittén för läkarutbildning ger följande rekommendationer: 
1. En välutbildad och välutrustad kår av allmänpraktiserande läkare kommer i 
framtiden att spela en allt viktigare roll vid organisationen och utvecklingen av ett 
alltmer vetenskapligt baserat och kostnadseffektivt hälso- och sjukvårdssystem. 
Denna uppfattning bör återspeglas inom medicinsk utbildning både på nivån för 
grundläggande utbildning och på nivån för vidareutbildning. 
2. Det är viktigt att i första hand se till att allmänpraktiserande läkare, både från en 
akademisk bakgrund och i aktiv verksamhet som allmänpraktiserande läkare, 
fortlöpande deltar i organisationen/utvecklingen/administrationen och 
utvärderingen av utbildningsprogram för allmänpraktiserande läkare. 
3. Alla läkarstuderande bör som ett obligatoriskt moment och i tillräcklig omfattning 
få erfarenhet av allmänmedicin i sin grundutbildning. 
4. Den särskilda utbildningen för allmänpraktiserande läkare bör påbörjas först efter 
det att den grundläggande läkarutbildningen har fullgjorts. Dess slut behöver ges 
en tydligare definition. 
5. Alltefter vad förhållandena tillåter bör den särskilda utbildningen för 
allmänpraktiserande läkare vara minst tre år. 
6. Den del av utbildningen som genomförs hos en allmänpraktiserande läkare eller i 
en liknande miljö bör förlängas från sex månader till ett år och om förhållandena 
så tillåter förlängas ytterligare till arton månader. 
7. Möjligheten för läkaren att utbilda sig i sin egen praktik bör avskaffas. 
8. Bestämmelserna vad avser utbildning på deltid bör ändras och anpassas till 
bestämmelserna för andra specialistkompetenser, dvs. minst 50 % av utbildning 
på heltid och avskaffande av kravet på perioder med utbildning på heltid. 
9. Introduktionsutbildning för läkare som reser från ett EU-land till ett annat skall 
införas om nödvändigt och ansträngningar göras för att underlätta utbyte både 
mellan etablerade allmänpraktiserande läkare, praktikanter, handledare och 
akademiska institutioner. 
10. Särskild utbildning skall vara obligatorisk för alla allmänpraktiserande läkare. 
ISSN 1024-4506 
KOM(96) 434 slutlig 
DOKUMENT 
SV 10 04 
Katalognummer : CB-CO-96-436-SV-C 
ISBN 92-78-08576-6 
Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg