•fr** EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 15.02.1996 
KOM(%) 46 slutlig 
LAGESRAPPORT TILL EUROPAPARLAMENTET 
OCH RÅDET OM TILLÄMPNINGEN AV DEN 
GENERELLA ORDNINGEN FÖR ERKÄNNANDE AV 
EXAMENSBEVIS ÖVER BEHORIGHETSGIVANDE 
HÖGRE UTBILDNING 
AVFATTAD I ENLIGHET MED 
ARTIKEL 13 I DIREKTIV 89/48/EEG. 
(Framlagt av kommissionen) 

/ artikel 13 i rådets direktiv 89/48/EEG1 av den 21 december 1988 om en generell 
ordning för erkännande av examensbevis över behörighet s givande högre utbildning som 
omfattar minst tre års studier föreskrivs det att kommissionen skall rapportera till 
Europaparlamentet och rådet om situationen när det gäller tillämpningen av den 
generella ordningen för erkännande av examensbevis över behörighets givande högre 
utbildning som omfattar minst tre års studier senast den 4 januari 1996. 
1 rapporten skall kommissionen lägga fram sina slutsatser beträffande eventuella 
förändringar som behöver göras i ordningen i sin nuvarande form och vid behov lägga 
fram förslag om förbättringar i den nuvarande ordningen för att på så sätt ytterligare 
kunna underlätta rörelsefriheten, etableringsrätten och friheten att erbjuda tjänster för 
de personer som omfattas av direktivet. 
'EGT nr L 19, 24. 01. 1989, s. 16. 
INLEDNING 
Rådets direktiv 89/48/EEG av den 21 december 1988 om en generell ordning för 
erkännande av examensbevis över behörighetsgivande högre utbildning som omfattar 
minst tre års studier utgjorde en förändring utan motstycke av gemenskapens linje i 
fråga om erkännande av yrkesbehörighet. Ända sedan Romfördraget undertecknades har 
denna utmaning funnits där, oförändrad: hur löser man den inbyggda konflikten mellan 
de nationella undervisningssystemen, vilkas inbördes skillnader vittnar om, och bevarar, 
den nationella identiteten, och den rätt som tilldelats varje europeisk medborgare, att 
utöva sitt yrke i hela unionen. I centrum för denna konflikt finns behovet av att inneha 
behörighet för att kunna utöva ett reglerat yrke, vilken definieras genom jämförelse med 
dèt nationella undervisningssystemet i värdmedlemsstaten. Till grund för den generella 
ordningen låg insikten om att det på den inre marknaden inte längre är möjligt att 
tillämpa sådana nationella kriterier för att bestämma kvaliteten på utbildningen. 
Den generella ordningen har sin utgångspunkt i en enda, enkel ide: antagandet om att 
man, om man har behörighet i en medlemsstat att utöva ett givet yrke, borde ha rätt att 
utöva samma yrke i hela unionen. Denna ide kräver att medlemsstaterna ömsesidigt litar 
på den utbildning som bedrivs på andra håll: konsekvensen för den migrerande 
arbetstagaren är att hans eller hennes examensbevis skall erkännas i alla andra 
medlemsstater, utom i undantagsfall, där det efter en detaljerad undersökning visar sig 
att det finns grundläggande skillnader mellan den utbildning examensbeviset intygar och 
den utbildning som krävs i värdstaten I detta fall kan den migrerande arbetstagaren bli 
ombedd att kompensera för skillnaderna i enlighet med de mekanismer som skapats 
genom direktiv 89/48/EEG. Med andra ord har värdmedlemsstaten inte längre rätt att 
kräva att den migrerande arbetstagaren skall helt eller delvis genomgå den nationella 
utbildningen, och inte heller att han skall genomgå nationellt inträdesprov för att få 
tillträde till yrket. 
Sju år efter antagandet av detta direktiv framstår den generella ordningen att vara i stånd 
att uppfylla de förväntningar den väckt. De problem avseende genomförande och 
tillämpning som den har givit upphov till var väntade, även om det inte bör döljas att 
dessa problem för individuella migrerande arbetstagare har inneburit att processen för 
att få examensbevis godkända blivit en frustrerande och nedslående erfarenhet. En del 
av dessa problem har lösts efter diskussion med medlemsstaterna i samordningsgruppen; 
andra kommer sannolikt inte att finna sin lösning utan ett utslag från EG-domstolen. 
Huvuddelen av rapporten ger en översikt över de svårigheter man stött på, först genom 
kommentar av direktivet artikel för artikel och därefter genom en granskning av dess 
effekter på de viktigaste yrkessektorerna. 
I LAGSTIFTNINGENS HISTORIA 
i) Upprinnelsen till direktiv 89/48/EEG kan spåras tillbaka till Europeiska rådet den 
25 och 26 juni 1984 i Fontainebleau som i enlighet med sin uppfattning att det var 
nödvändigt att motsvara Europas folks förväntningar, uppmanade rådet att införa en 
"generell ordning för att säkerställa likvärdigheten hos akademiska examensbevis i 
syfte att åstadkomma verklig etableringsfrihet inom gemenskapen". 
ii) Kommissionens svar på detta önskemål, resulterade i förslaget till ett direktiv som 
överlämnades till rådet den 9 juli 1985, vilket sedan blev direktiv 89/48/EEG. I sin 
förklarande PM2 framhöll kommissionen att den traditionella hållningen i fråga om 
erkännande av examensbevis (sektorsvis) föreskriver att det införs harmoniserade 
villkor, särskilt i fråga om behörighet, som skall möjliggöra tillgång till och 
utövande av särskild verksamhet. Först när dessa villkor är uppfyllda blir ett 
ömsesidigt erkännande av examensbevis utfärdade i respektive medlemsstat möjligt. 
Den nya "horisontella" metoden innebar ett snabbt och förbehållslöst svar på 
individuella och omedelbara krav från alla med examensbevis från högre utbildning 
som önskar utöva sitt yrke i en annan stat än den där de fått sin utbildning. 
Systemet grundade sig på principen om ömsesidigt förtroende och jämförbara 
utbildningsnivåer, men där det fanns stora strukturella skillnader mellan 
utbildningskurserna skulle värdmedlemsstaten ha rätt att kräva kompensation. 
iii) Direktiv 89/48/EEG rimmar väl med subsidiaritetsprincipen. Medlemsstaterna har 
kvar sitt ansvar när det gäller att avgöra om en viss yrkesverksamhet skall bli 
föremål för reglering eller inte, dvs. omfattas av lag eller annan författning om be­
hörighet för att utöva yrket och i så fall för att bestämma utbildningens nivå, 
struktur och innehåll. Som ett medel som tillåter fri rörlighet för personer och 
erkännande av examensbevis utgjorde det en nyorientering inom gemenskapens 
lagstiftning. Medan de tidigare sektorsdirektiven krävde att medlemsstaterna 
automatiskt skulle erkänna examensbevis utfärdade någon annanstans inom 
gemenskapen för ett begränsat antal klart definierade yrken, kräver den generella 
ordningen att medlemsstaterna för ett brett spektrum av yrkesverksamheter skall 
införa strukturer som tillåter granskning från fall till fall av ansökningar om 
erkännande av behörighet tillsammans med lämpliga garantier för förfarandet, och 
vid behov av de kompensationsmekanismer som föreskrivs i direktivet, nämligen 
anpassningsperioden och lämplighetstestet. 
Det förutsågs i den förklarande promemorian till kommissionens förslag att den 
horisontella metoden kunde komma att utvidgas till examensbevis och 
yrkeskompetens som inte omfattas av direktiv 89/48/EEG. Översynsklausulen i 
artikel 13 togs med huvudsakligen för att man skulle kunna beakta denna fråga. 
Sedan direktiv 89/48/EEG hade antagits beslutade kommissionen emellertid att 
utarbeta förslag till ett andra direktiv mer eller mindre omedelbart och den 
horisontella metoden utvidgades till andra reglerade yrkesverksamheter 
2KOM (85)359 slutlig. 
genom rådets direktiv 92/51/EEG3 av den 18 juni 1992 om en andra generell 
ordning för erkännande av behörighetsgivande högre utbildning, en ordning som 
kompletterar den som föreskrivs i direktiv 89/48/EEG. 
v) Sedan direktiv 89/48/EEG hade antagits, men före det datum som var utsatt för 
genomförandet, avkunnade domstolen dom i mål C-340/89 "Vlassopoulou"4. 
Domstolens dom ger bekräftelse på att, oberoende av de direktiv som antagits av 
rådet och Europaparlamentet på grundval av artikel 57 i fördraget, skall artikel 52 i 
fördraget tolkas så att det krävs att medlemsstatens nationella myndigheter, när de 
får en ansökan om att få utöva ett reglerat yrke från en medborgare i gemenskapen 
som redan är behörig att utöva yrket i fråga i sitt eget ursprungsland, undersöker i 
vilken mån de kunskaper och kvalifikationer personen i fråga har skaffat sig i sitt 
eget ursprungsland motsvarar vad som krävs enligt reglerna i värdstaten. Om 
examensbevisen endast delvis överensstämmer, har de nationella myndigheterna rätt 
att kräva att personen i fråga bevisar att han har förvärvat den kunskap och de 
kvalifikationer som saknas. Under granskningen av den migrerande arbetstagarens 
examensbevis har värdmedlemsstaten rätt att ta hänsyn till objektiva skillnader såväl 
i fråga om den rättsliga ramen för yrket i fråga i ursprungsmedlemsstaten som i 
fråga om dess verksamhetsområde. 
De behöriga myndigheterna skall också bedöma i vilken mån kunskaper som har 
förvärvats i värdmedlemsstaten, antingen i samband med studier eller genom 
praktisk erfarenhet är tillräckligt bevis på att arbetstagaren besitter de kunskaper 
som saknas i den ursprungliga utbildningen. 
Den undersökning som utförs för att avgöra om den kunskap och de kvalifikationer 
som intygas genom det utländska examensbeviset överensstämmer med de som 
krävs av lagstiftningen i värdmedlemsstaten, måste uppfylla kraven i 
gemenskapslagstiftningen rörande effektivt skydd av grundläggande rättigheter. 
Därför måste det ges motiv för alla beslut och ges möjlighet till överklagande i en 
nationell domstol5. 
Kommissionen anser att direktivet måste läsas mot bakgrund av denna bedömning, 
särskilt vid granskning av en migrerande arbetstagares ansökan om erkännande. De 
behöriga myndigheterna bör beakta inte endast den migrerande arbetstagarens 
"examensbevis" i direktivets mening utan även all senare erfarenhet och utbildning 
inom yrket. 
vi) Tillämpningen av direktiv 89/48/EEG utvidgades till Europeiska ekonomiska 
samarbetsområdet6 med ikraftträdande den 1 januari 1994 och blev tillämplig i de 
nya medlemsstaterna från och med den 1 januari 1995. I denna rapport avser 
3EGT nr L 209, 24. 07. 1992, s. 25. 
4[1991] ECR 1-2357. 
5Beträffande den sista punkten, se den tidigare domen i mål 222/86 UNECTEF mot Heylens [1987] ECR 
4097. 
6Bilaga VII till EES-avtalet. 
statistiska upplysningar från de sexmånadsrapporter som lämnats av 
medlemsstaterna, om inte annat anges, gemenskapen i dess sammansättning med 12 
medlemsstater. När så har varit möjligt har emellertid uppgifter om genomförande 
och tillämpning av direktivet i de tre nya medlemsstaterna tagits med. 
vii) Kommissionen har nyligen lagt fram ett nytt förslag7 om ett Europaparlamentets 
och rådets direktiv för att underlätta fri rörlighet och ömsesidigt erkännande av 
examensbevis och andra formella behörighetsbevis för yrkesverksamhet som inte 
omfattas av den generella ordningen. Huvudsyftet med detta direktiv kommer att 
vara att konsolidera de befintliga direktiven med "övergångsbestämmelser" men det 
innehåller också vissa finjusteringar av direktiven om den generella ordningen. Det 
omtalas i det följande som "det föreslagna direktivet". 
viii) Som förutsetts har det inte saknats svårigheter vid genomförande och tillämpning av 
direktiv 89/48/EEG. Den utmaning det inneburit för medlemsstaterna och 
kommissionen har dock i stor utsträckning lett till önskat resultat. Minst 11 000 
personer fick erkännande av sina examensbevis enligt direktiv 89/48/EEG mellan 4 
januari 1991 och 31 december 19948. Det skall dock understrykas att närmare 
6 000 av det totala antalet examensbevis erkändes i en enda medlemsstat — 
Storbritannien och Nordirland9. Till en del skulle dessa arbetsvandringar 
otvivelaktigt ha ägt rum även utan den generella ordningen, antingen i enlighet med 
befintliga nationella regler eller med stöd av bilaterala konventioner, men i många 
fall har för första gången rörligheten mellan medlemsstaterna förenklats eller 
möjliggjorts genom direktivet. Dessutom kan direktivet ha förbättrat situationen för 
migrerande arbetstagare som redan har bosatt sig i en annan medlemsstat: genom 
att de fått sina examensbevis godkända har de kunnat förbättra sina utsikter på 
arbetsmarknaden eller få en omvärdering av sina arbetsgivare. 
ix) Statistiken visar också att de flesta sökande har framgång med att få erkännande. 
De negativa besluten uppgår till omkring 5% av det totala antalet ansökningar: det 
har skett mycket få överklaganden av negativa beslut. 
x) Muntliga uppgifter (hämtade från samtal med migrerande arbetstagare och 
med de behöriga myndigheterna) tyder på att de flesta flyttningar inom 
gemenskapen sker av personliga skäl (t.ex. i samband med giftermål eller när en 
äkta hälft som utövar ett reglerat yrke följer med sin partner). Det enda viktiga 
undantaget torde vara migration av lärare till Storbritannien och Nordirland, 
beroende på den efterfrågan som råder där på lärare och på ett överskott i andra 
medlemsstater. Detta bekräftar kommissionens erfarenhet av sektorsdirektiven: i 
brist på ett akut överskott i en yrkeskår i en medlemsstat eller en markerad ökning i 
efterfrågan på annat håll, har det hittills inte uppstått några större 
migrationsströmmar. Exemplet med lärarrörligheten i Storbritannien och 
7KOM 96 (22) av den 8.2.1996 
xDetta är säkerligen en för låg uppskattning eftersom upplysningarna från medlemsstaterna är ofullstän­
diga. Det bör särskilt noteras att 3 medlemsstater ännu inte har lämnat in statistik för åren 1993/1994. 
4Där det stora flertalet gällde lärare. 
Nordirland visar emellertid att den generella ordningen är i stånd att motsvara den 
inre arbetsmarknadens socioekonomiska behov och därför bidra till en minskning av 
arbetslösheten. För övrigt utgör det också en illustration till att sådana behov kan 
komma att påverka på vilket sätt en medlemsstat tillämpar direktivet. Det är värt att 
notera att tillämpningen av direktiv 89/48/EEG för lärare i Storbritannien och 
Nordirland har givit upphov till få problem; i andra medlemsstater, där det finns 
överskott på lärare, har tillämpningen av direktivet orsakat ett avsevärt antal 
klagomål. 
xi) Den ökade rörlighet bland studenterna som Erasmus- och Socrates programmen lett 
till kan också komma att bli en kraft som bidrar till större rörlighet i yrkeslivet. 
Hittills finns det dock inga direkta exempel i den riktningen10. Det är nägon 
yrkesmässig rörlighet bland tidigare ERASMUS-studenter, men mälet för 
programmet är att sörja för en europeisk dimension av studieprogram och rörliga 
studenter åker tillbaka till deras hemland efter att ha tillbringat en erkänd 
studieperiod utomlands. Det finns också tecken på att de förändringar direktivet lett 
till har haft inverkan på studenternas rörlighet. Sålunda finns det tecken på att 
franska medborgare i ökad utsträckning utnyttjar sin rätt att studera i en annan 
medlemsstat (i detta fall Belgien), säkra i sin vetskap om att deras examensbevis 
kommer att ge dem tillträde till det av dem valda yrket när de återvänder hem efter 
avslutade studier. Begränsningen av antalet platser på utbildningslinjer i Frankrike 
till skillnad från den öppna antagningen i Belgien är förmodligen huvudskälet till 
denna trend och antalet medborgare som återvänder, särskilt inom sjukvårdsyrkena, 
är en källa till oro för de franska myndigheterna. Vidare väljer nu medborgare i 
Luxemburg att studera i medlemsstater vars examensbevis inte erkändes enligt de 
regler som gällde före direktivet. 
xii) Slutligen finns det tecken på att direktiv 89/48/EEG genom sin existens har lett till 
en viss konvergens i utbildningsprogrammen. Ibland sker detta genom initiativ från 
enskilda utbildningsanstalter som försöker fylla behov hos studenterna genom att 
anpassa sina utbildningsprogram på ett sätt som avser att göra behovet av 
kompensationsmekanismer i andra medlemsstater uppenbart. I andra fall har det 
skett genom tillkomsten av "gemensamma plattformar" som europeiska 
yrkesorganisationer11 enats om. Kommissionen välkomnar sådana arrangemang 
förutsatt att de inte inverkar negativt på ansökningar om erkännande från dem som 
inte uppfyller de krav som man enats om inom ramen för den gemensamma 
plattformen. 
II GENOMFÖRANDE 
i) Två kontrasterande metoder för genomförandet antogs. Några medlemsstater valde 
den "vertikala" vägen att genomföra direktivet yrke för yrke (A, F, GR, L, D, S); 
andra antog en generell bestämmelse som i några fall kompletterades av närmare 
l0Det finns också tecken som tyder på att de förändringar i nationell lagstiftning som direktivet lett till har 
haft inverkan på studenternas rörlighet. 
"Ett exempel på detta finns under Ingenjörer, s. 24. 
bestämmelser för vissa yrken (I, IRL, SF, UK, P, E, DK, NL, B)12. 
Genomförandet komplicerades i några medlemsstater av det faktum att 
befogenheten att reglera yrkena delas mellan regeringarna på federal, delstatlig och 
regional nivå (D, A, B, E). 
ii) Av de dåvarande 12 medlemsstaterna var det bara Irland som hade antagit de 
nödvändiga bestämmelserna den 4 januari 1991; de tre nya medlemsstaterna hade 
alla vid sitt tillträde antagit bestämmelser för genomförandet. Med hänsyn till 
fördröjningen i de återstående medlemsstaterna inleddes det ett antal 
överträdelseförfaranden: av dessa var det bara två som nådde fram till en dom: Mål 
C-365/93 Kommissionen mot Grekland (dom av den 23 mars 1995) och Mål C-
216/94 Kommissionen mot Belgien (dom av den 13 juli 1995). I båda fallen fann 
domstolen att medlemsstaten i fråga hade underlåtit att uppfylla sina förpliktelser 
enligt fördraget. Vid tiden för domslutet hade Grekland hunnit med genomförande 
för ett antal yrken, särskilt på sjukvårdsområdet och för advokater, och Belgien 
hade antagit en allmän lag varigenom makten att anta de nödvändiga 
genomförandebestämmelserna delegerades till ministernivå (inga sådana 
bestämmelser hade emellertid antagits). 
iii) I ett antal andra medlemsstater är genomförandet fortfarande ofullständigt, 
huvudsakligen på grund av att de närmare bestämmelserna om 
kompensationsmekanismerna för vissa yrken ännu inte har införts (t.ex. med 
hänseende på den juridiska banan i Spanien). Där så befunnits lämpligt har över­
trädelseförfaranden inletts, eller kommer att inledas. 
iv) Kommissionen är av den uppfattningen att artikel 3, där det föreskrivs om den 
grundläggande mekanismen för erkännandet är tillräckligt klar, precis och 
ovillkorlig för att leda till en direkt effekt när genomförandet är antingen 
obefintligt, ofullständigt eller bristfälligt eller när bestämmelserna i direktivet 
tillämpas oriktigt av de nationella myndigheterna. Med andra ord skapas det genom 
artikel 3 en rätt till erkännande som individer direkt kan åberopa sig på inför 
nationella myndigheter, såväl administrativa som juridiska. Artikel 4 i direktivet 
som föreskriver att medlemsstaterna i vissa fall har rätt att kräva 
kompensationsåtgärder, är inte tvingande (medlemsstaterna är inte tvungna att 
införa sådana åtgärder) och förminskar sålunda inte den direkta verkan av artikel 3. 
Den direkta verkan av artikel 3 innebär emellertid inte att den migrerande 
arbetstagaren i fall där direktivet har genomförts eller tillämpats på olämpligt sätt, 
automatiskt har rätt att utöva sitt yrke i värdmedlemsstaten. Kommissionen anser att 
den migrerande arbetstagaren under dessa förhållanden har rätt att från den 
behöriga myndigheten eller, om så är nödvändigt, från en nationell domstol få ett 
beslut som bekräftar hans eller hennes rätt att utöva det reglerade yrket i fråga i 
värdmedlemsstaten. Det måste understrykas att det faktum att vissa bestämmelser i 
12En komplett tabell med genomförandebestämmelser bifogas som bilaga 1. 
direktivet leder till direkta effekter inte kan åberopas som stöd av medlemsstaterna 
för ett icke-genomförande13. 
v) Dessutom har kommissionen gjort en undersökning av alla de 
genomförandebestämmelser som har anmälts av medlemsstaterna. Brev som 
framförde vissa invändningar och begärde klargöranden på vissa punkter sändes ut 
till alla 12 medlemsstaterna under sommaren 1994. I vissa fall undanröjde svaren 
all eventuell tvivel på de nationella genomförandeåtgärdernas överensstämmelse: i 
andra fortsätter undersökningen, i syfte att inleda överträdelseförfaranden. 
vi) Slutligen har kommissionen tagit emot ett antal klagomål från personer som vittnar 
om brister i genomförandet. När så befunnits lämpligt har överträdelseförfaranden 
inletts eller står under övervägande14. 
vii) Det är svårt att ge en allmän bedömning av kvaliteten i genomförandet medlemsstat 
för medlemsstat på grundval av kommissionens analys av genomförandet av 
lagstiftningen och mottagna klagomål. Å ena sidan varierar antalet klagomål som 
medlemsstaterna fått in enormt. De större medlemsstaterna, särskilt de vars språk 
är mest utbredda på annat håll, drar uppenbarligen till sig fler migrerande 
arbetstagare. Å andra sidan har de medlemsstater som har flest regleringar fler 
"tillfällen" att bryta mot direktivet; detta framgår mest markant i medlemsstater 
som valt ett genomförande yrke för yrke. Om man tar hänsyn till dessa faktorer, 
framgår det att det har varit färre problem i de nordliga medlemsstaterna (S, SF, 
DK, UK, IRL, F, NL) än i de sydliga medlemsstaterna (E, GR, I, och i mindre ut­
sträckning P). I Tyskland har man stött på allvarliga problem med ett yrke (lärare) 
och i Belgien tillämpas direktivet i brist på genomförande på ett mycket begränsat 
antal yrken (advokater och sjukvårdsyrken) med hjälp av anpassning av redan 
gällande nationella regler. 
III EN ÖVERSIKT ÖVER BESTÄMMELSERNA I DIREKTIV 89/48/EEG 
ARTIKEL 1 a 
i) Denna artikel innehåller definitionen av vad som i detta direktiv avses med 
"examensbevis". Avsikten är att definiera hela uppsättningen kvalifikationer 
(t.ex. universitetsexamen, yrkesutbildning efter akademisk examen och en 
praktikperiod med handledning) som föreskrivs i nationell lag för tillträde till 
ett reglerat yrke. 
ii) Vissa svårigheter har uppstått vid tolkningen av första stycket andra 
strecksatsen, när det gäller definitionen av "universitet eller en högre 
13Se t.ex. domstolens dom i Mål C-433/93 Kommissionen mot Tyskland av den 11. 08. 1995 (ännu inte 
rapporterad). 
14Fler detaljer nedan i översikten över individuella yrken. 
läroanstalt eller annan institution på motsvarande nivå"15. I ett dokument som 
delats ut till samordningsgruppen klargjorde kommissionens enheter att enligt 
deras uppfattning alla högre utbildningsanstalter genom artikel 1 a placeras på 
samma nivå; en medlemsstat har därför inte rätt att vägra erkännande 
exempelvis till lärare från en annan medlemsstat enbart därför att de är 
utbildade vid en icke-akademisk högre utbildningsinstitution medan 
värdmedlemsstaten föreskriver universitetsutbildning för sina lärare. 
iii) 1 samma dokument klargörs det att det är den enskilda medlemsstaten som 
avgör vilka av dess utbildningsinstitutioner som tillhör den högre 
utbildningssektorn16, i enlighet med principen om ömsesidigt förtroende och 
mot bakgrund av artikel 126 i Fördraget om Europeiska unionen. Följaktligen 
har värdmedlemsstaten inte rätt att med utgångspunkt från kriterier som den 
har utvecklat för nationella ändamål bedöma om utbildning som bedrivs i en 
annan medlemsstat håller högre nivå eller inte, eller att vägra erkännande till 
innehavare av sådana examensbevis som den enligt sådana kriterier anser inte 
når upp till den högre nivån. 
iv) I artikel 1 a första stycket föreskrivs det också, med vissa förbehåll, om 
erkännande av examensbevis som medborgare i gemenskapen skaffat sig i 
tredje land. Denna bestämmelse utgör ett nytt inslag i 
gemenskapslagstiftningen men har såvitt kommissionen känner till inte givit 
upphov till några särskilda problem. 
För närvarande finns inga gemenskapsmekanismer fastställda i 
sektorsdirektiven om erkännande av tredje lands examensbevis17. I sitt 
yttrande18 till kommissionens förslag till ett Europaparlamentets och rådets 
direktiv om ändring av direktiv 93/16/EEG om underlättande av läkares fria 
rörlighet och ömsesidigt erkännande av deras utbildnings-, examens- och 
andra behörighetsbevis19 föreslog parlamentet att det skulle införas ett nytt 
stycke i ingressen där kommissionen anmodas att granska problemen med 
gemenskapsmedborgare med läkarbehörighet från tredje land. Fastän 
kommissionen anser att det föreslagna direktivet, där det fastställs ett 
kommittéförfarande för vissa ändringar i direktiv 93/16/EEG, inte är rätta 
vägen för att ta sig an denna uppgift erkänner den att bristen på bestämmelser 
för erkännandet av examensbevis från tredje land i sektorsdirektiven hindrar 
ett potentiellt betydande antal europeiska medborgare från att utöva sina 
rättigheter till fri rörlighet enligt fördraget. Den kommer återigen att överväga 
'''(Fotnoten gäller en språklig kommentar till den engelska versionen). 
,6Jämför också förstainstansrättens dom i Mål T-16/90 Panagiotopolou mot kommissionen [1992J ECR II 
s. 89. 
17Läkare, tandläkare, veterinärer, sjuksköterskor med ansvar för allmän hälso- och sjukvård, barn­
morskor, apotekare och arkitekter. 
18EP. 211. 189 av den 26. 4. 1995. 
19KOM (94)626 slutlig. 
10 
om mekanismen i artikel 1 a inte skulle kunna anpassa lor all la hänsyn till de 
olika lagstiftningsramar som tillämpas på sektorsdirektiven20. 
v) I artikel 1 a andra stycket finns den så kallade bestämmelsen om "alternativa 
vägar". Där jämställs med ett "examensbevis" i direktivets mening en 
yrkesbehörighet som har utfärdats i en medlemsstat och erkänts av en behörig 
myndighet som jämbördig med ett "examensbevis" enligt första stycket och 
som ger innehavaren samma rättigheter när det gäller att få tillträde till och 
utöva ett reglerat yrke. Bestämmelsen togs med för att ta hänsyn till personer 
som inte hade genomgått tre års högre utbildning men som har kvalifikationer 
som ger dem samma yrkesmässiga rättigheter. 
vi) Sådana kvalifikationer finns huvudsakligen i Storbritannien och Nordirland 
samt i Irland (examensbevis utdelade av auktoriserade organ m.fl.) men är inte 
okända på annat håll (t.ex. examensbevis utdelade av "Jury central" i Belgien) 
och sker i samverkan med standardkursen för examensbevis. Men enligt 
kommissionens uppfattning, som blivit föremål för utförliga diskussioner i 
samordningsgruppen kan artikel 1 a andra stycket också tillämpas på en 
"alternativ väg" som föregått och har ersatts av en utbildning som leder fram 
till ett "examensbevis" i den mening som avses i första stycket. När en 
medlemsstat inför en reform i fråga om vilka krav som ställs för att man skall 
få tillträde till ett reglerat yrke, vidtar den i regel också åtgärder för att säkra 
rättigheterna för de redan utövande medlemmarna i yrket och för dem som 
redan har påbörjat den tidigare utbildningen (bestämmelser angående s.k. 
"förvärvade rättigheter"). När en utbildning som inte omfattas av artikel 1 a 
ersätts med en som leder till sådant examensbevis som avses i denna artikels 
första stycke, har innehavare av den "gamla" behörigheten enligt 
kommissionens uppfattning rätt att åberopa sig på andra stycket förutsatt att 
den nationella lagstiftningen uttryckligen erkänner att deras utbildning ligger 
på en nivå som är likvärdig med det nya examensbeviset och tilldelar dem 
samma rättigheter att utöva yrket i fråga (samma yrkestitel, samma 
verksamhetsfält, osv.). I nationell lagstiftning kan det naturligtvis uppställas 
ytterligare villkor för beviljandet av dessa förvärvade rättigheter (exempelvis 
att man varit yrkesverksam ett visst antal år, fortbildning eller en yrkesmässig 
omprövning). 
vii) Det var på grundval av denna tolkning av artikel 1 a andra stycket som 
kommissionen i direktiv 94/38/EEG21 föreskrev att två italienska utbildningar 
(närmare bestämt för utbildning av revisorer ["ragionieri"] och 
redovisningsexperter ["periti commerciale]) skulle tas bort från bilaga C i 
direktiv 92/51/EEG. Förändringar i den italienska utbildningen hade gjort att 
de nya kurserna omfattades av artikel 1 a första stycket i direktiv 89/48/EEG 
och innehavarna av den "gamla" behörigheten som tidigare omfattats av 
20Se svaret till skriftliga frågan nr 2866/93 - EGT nr C 300, 27. 10. 1994. 
21EGT nr L 217, 23. 08. 1994, s. 8, se sjunde stycket i ingressen, beaktandemeningen oräknad. 
11 
direktiv 92/51/EEG skulle i kraft av artikel 1 a andra stycket behandlas på 
samma sätt som de nytillkomna i yrket. 
ARTIKEL 1 b 
i) Artikel 1 b innehåller definitionen av värdmedlemsstat. Den har orsakat få 
svårigheter i praktiken fastän det måste betonas att en medborgare i 
medlemsstat A som har avlagt examen i medlemsstat B har rätt att åberopa 
direktiv 89/48/EEG om vederbörande därefter vill få sin examen erkänd i 
medlemsstat A22. 
ii) Ett fall som har granskats av kommissionen och blivit föremål för 
samordningsgruppens uppmärksamhet är en sjukgymnastutbildning med en 
sammanlagd längd på 4 år varav de första 2 åren äger rum i Grekland och de 
avslutande 2 åren är förlagda till Storbritannien och Nordirland, varefter det 
hela avslutas med en akademisk examen vid ett brittiskt universitet. Om den 
behöriga brittiska myndigheten skulle godta att denna examen ger tillträde till 
den reglerade yrkesverksamheten som sjukgymnast23, finns det enligt 
kommissionens uppfattning ingen anledning varför kvalifikationen inte skulle 
behandlas som ett "examensbevis" i den mening som avses i artikel 1 a. 
Innehavaren av en sådan examen skulle därför ha rätt att åberopa direktivet 
mot Grekland, "värdmedlemsstaten", om vederbörande önskade återvända dit 
för att utöva yrket. 
ARTIKEL 1 c OCH d 
i) Dessa bestämmelser vilka tillsammans definierar begreppen "reglerat yrke" 
och "reglerad yrkesverksamhet" har vållat färre svårigheter än som kanske 
kunde ha förutsetts. 
ii) Ett tvivel som har uppstått har att göra med första stycket första strecksatsen, 
nämligen utövandet av en verksamhet med användande av en yrkestitel24. 
Några medlemsstater har en sammanfattande titel för ingenjörer (i Belgien och 
Nederländerna "Ing" eller "Ir" beroende på vilken kategori det rör sig om och 
i Frankrike "ingénieur civil diplômé de" åtföljt av namnet på den institution 
som delar ut den akademiska examen). Dessa medlemsstater har angivit att de 
inte anser att ingenjörsyrket regleras i direktivet. Detta är en av de punkter 
som kommissionen har under övervägande i sin granskning av 
genomförandeåtgärder. 
"Detta är etablerad rättspraxis. Se senast domstolens dom i Mål C-19/92 Kraus. [1993] ECR 1-1663. 
23En fråga som, enligt information kommissionen har tillgång till, fortfarande är under behandling. 
24Tolkningen av denna del av artikel 1 d tas upp i ett preliminärt utslag Mål C-164/94 Aranitis, som ännu 
inte är avgjort av EG-domstolen. 
12 
iii) Det andra problemet som har uppstått är att avgöra om offentlig tjänst är 
reglerad yrkesverksamhet i direktivets mening. Denna punkt behandlas nedan i 
översikten över tillämpningen av direktivet på särskilda yrken. 
iv) Artikel 1 d andra stycket antogs huvudsakligen med tanke på situationen i 
Storbritannien och Nordirland där många yrken regleras av privata 
sammanslutningar (i Storbritannien och Nordirland av "chartered bodies"). 
Denna bestämmelse har inte givit upphov till några särskilda svårigheter fastän 
den icke-uttömmande förteckningen i bilaga A i direktivet inte längre är helt 
korrekt. Myndigheterna i Storbritannien och Nordirland har lovat att ändra 
den så att den blir aktuell när nödvändiga ändringar har gjorts i de nationella 
förordningarna. 
ARTIKEL 1 f 
i) Det har bara varit ett fåtal svårigheter under anpassningsperioden. Som 
framgår av den statistik som inlämnats av medlemsstaterna i enlighet med 
artikel 11, har anpassningsperioder genomgåtts av migrerande arbetstagare på 
sjukvårdsområdet (sjukgymnaster, logopeder, arbetsterapeuter, optiker, 
psykologer25), lärare26, ingenjörer27, advokater28, organister29 och präster30. 
ii) Närmare bestämmelser för anpassningsperioden skall fastställas av den 
behöriga myndigheten31. De varierar från land till land. I några fall får den 
migrerande arbetstagaren själv välja sin handledare som måste godkännas av 
den behöriga myndigheten; i andra fall måste han eller hon genomgå 
praktikperioden vid en godkänd institution. I alla fall indelas 
anpassningsperioden efter den individuella migrerande arbetstagarens behov 
och i några fall (exempelvis när det gäller yrken inom sjukvårdssektorn i 
Frankrike) ger den behöriga myndigheten mycket detaljerade anvisningar om 
på vilka områden erfarenheter skall förvärvas. De flesta fall som rapporterats 
in av samordnare gäller anpassningsperioder av mycket kortare varaktighet än 
den tillåtna maximitiden (3 år, jfr artikel 4.1 b), i många fall bara ett antal 
veckor. 
iii) I alla fall som rapporterats in av samordnare sker bedömningen genom 
handledarens skriftliga utvärdering antingen direkt till den behöriga 
myndigheten eller till den migrerande arbetstagaren för överföring till den 
behöriga myndigheten. Alla samordnare rapporterade om en vilja att visa 
25L, F, E, UK, NL. 
26L, D, UK., IRL 
-7UK., IT 
2XUK (Nordirland), DK. 
29DK. 
WS. 
^Myndigheterna i Luxemburg har dock uppgivit att organisationen av anpassningsperioden inom 
sjukvårdssektorn har vållat dem vissa svårigheter, t.ex. vad gäller ersättning, yrkesansvar och att finna 
handledare. 
13 
förståelse i de fall där migrerande arbetstagare misslyckas med att fullgöra 
anpassningsperioden genom att ge möjlighet till förlängning eller ge tillfälle att 
genomgå en andra period. Det rapporterades dock mycket få misslyckanden. 
iv) Ett speciellt fall rapporterades i en inlaga32 rörande erkännandet av en 
logopeds examensbevis i Frankrike. När en kompensationsmekanism tillämpas 
för migrerande arbetstagare som ansöker om erkännande på sjukvårdsområdet, 
kräver de franska myndigheterna att anpassningsperioden skall genomgås vid 
en godkänd institution. Vid tiden för den sökandes hemställan fanns det bara 
fyra sådana institutioner i Frankrike, ingen i närheten av den sökandes 
bostadsort. Kommissionen prövade argumentet att en sådan ordning var 
diskriminerande eftersom det fanns många fler institutioner i Frankrike som 
hade utbildning av logopeder på sitt program. Dess slutsats blev emellertid att 
det franska systemet varken var diskriminerande (då det fanns skillnader i sak 
mellan situationen för dem som utbildade sig för sitt yrke i den medlemsstat 
där de hade sitt ursprung och dem som genomgick anpassningsperioden) eller 
ett bröt mot direktivet. De resurser som de franska myndigheterna anslog stod 
i proportion till efterfrågan på anpassningsperioder (vid denna tidpunkt hade 
de franska myndigheterna bara fått in en ansökan om erkännande) och var 
föremål för omprövning mot bakgrund av ändrade omständigheter. Man kom 
fram till en lösning i det särskilda fallet genom att de franska myndigheterna 
gick med på att under den tid anpassningsperioden varade godkänna en 
institution som låg närmare den sökandes hem. 
ARTIKEL 1 g 
i) Syftet med både lämplighetsprovet och anpassningsperioden är enligt 
kommissionens uppfattning att bedöma den migrerande arbetstagarens förmåga 
att anpassa sig till en ny yrkesmiljö. Som definitionen i artikel 1 g anger skall 
därför lämplighetsprovet tjäna till att bedöma33 den migrerande arbetstagarens 
kunskaper i ämnen som saknas i vederbörandes ursprungliga utbildning. 
ii) Lämplighetsprov har avlagts av migrerande arbetstagare som ansöker om 
erkännande för att utöva något av följande: advokat34, revisor35, ingenjör36, 
miljöinspektör37, textiltekniker38, på sjukvårdsområdet39, präster40, lärare41 
och jägmästare42. 
"Inlaga nr 718/92. 
"De ämnen som väljs ut för lämplighetsprovet skall tas från en förteckning som upprättats av de behöriga 
myndigheterna, över ämnen som inte täcks av den sökandes examensbevis. 
34Alla medlemsstater med undantag för P, DK, E, B, NL. 
"UK, P, LUX, D. 
36UK. 
37UK. 
38UK. 
3yUK, D, F. 
40S. 
41UK, D. 
42A. 
14 
iii) Efter sin granskning av genomförandet av direktivet43 uttryckte kommissionen 
till ett antal medlemsstater sin oro över att definitionen i artikel 1 g inte 
respekterades i de prov som föreskrivs enligt nationella regler för migrerande 
advokater. I några fall berodde detta på att det saknades föreskrifter om 
dispens från vissa ämnen — vilket innebar ett åsidosättande av artikel 1 g 
andra stycket där det föreskrivs att lämplighetsprovet måste anpassas för att ta 
hänsyn till varje individs utbildning. På andra håll visar proven genom sin 
längd (upp till femton timmar) och art en stark likhet med slutexamen vid 
universitet och högskolor och tar kanske inte hänsyn, så som krävs i artikel 1 
g tredje stycket, till den omständigheten att den sökande är en kvalificerad 
yrkesman, ibland med många års erfarenhet, i den medlemsstat vederbörande 
ursprungligen kommer ifrån. Tillämpningen av lämplighetsprovet för 
advokater i medlemsstaterna diskuterades vid ett särskilt möte i 
samordningsgruppen den 20 oktober 1995 i närvaro av nationella experter som 
är ansvariga för organisation och genomförande av provet. Fastän 
kommissionen inte är helt tillfredsställd med bestämmelserna eller 
tillämpningen av provet i några fall, gavs det vid mötet också exempel på att 
utformningen av lämplighetsprovet i några medlemsstater verkar vara mer 
liberal och tycks, i högre utsträckning än gällande bestämmelser ger anledning 
till att tro, ta hänsyn till den särskilda situation migrerande advokater i motsats 
till de nationella kandidaterna befinner sig i . När svaren kommit in från de 
berörda medlemsstaterna på alla de brev kommissionen skickat ut, kommer 
kommissionen att besluta huruvida det är på sin plats att inleda 
överträdelseförfaranden på denna punkt. 
iv) Fastän följande siffror44 måste hanteras med viss försiktighet med hänsyn till 
den särskilda situationen i de olika medlemsstaterna45, kan andelen godkända i 
lämplighetsproven för advokater i viss mån ge en antydan om vilka 
svårigheterna är för migrerande arbetstagare. I Frankrike blev 25 av 40 
kandidater godkända i provet; därav 22 vid det första försöket; i Tyskland 
godkändes 55 av 73 migrerande advokater; i Grekland godkändes alla de 7 
advokater från gemenskapen som gjorde provet; i Irland blev 6 av 7 
kandidater godkända som advokat som uppträder vid domstol (barrister) vid 
första försöket, medan alla 3 som gjorde provet för advokat som inte 
uppträder vid domstol (solicitor) blev godkända; i Italien godkändes alla 8 
4? Jfr punkt II.iv ovan. 
44I de flesta fallen är siffrorna tagna från statistik som blev tillgänglig vid mötet den 20 oktober 1995 och 
täcker perioden från 1991 till oktober 1995. I annat fall är siffrorna antingen tagna från statistik som lades 
fram av Rådgivande kommissionen för advokaterna i Europeiska gemenskapen i december 1994 eller från 
medlemsstaternas rapporter i enlighet med artikel 11. De vars examensbevis godkändes utan prov är inte 
medtagna. Ett stort antal sökande godkändes direkt i samband med migration mellan UK och IRL, några 
(15) även i samband med migration från B eller LUX till F. De följande siffrorna innefattar inte heller de 
sökande som väljer att inte fortsätta ansökningsförfarandet genom att inte gå upp i provet. 
45Exempelvis tillåter några medlemsstater (t.ex. UK och D) etablering under hemlandets yrkestitel, medan 
denna möjlighet inte förekommer i andra medlemsstater (t.ex. F och LUX); i LUX innefattar 
examensbeviset «n godkänd juristexamen från en annan medlemsstat, mestadels B eller F, som 
kompletteras med en tre månaders kurs i Luxemburgs rätt och en praktikperiod. 
15 
kandidaterna; i Luxemburg godkändes 12 av 14 sökande; i England och Wales 
godkändes 65 av 143 kandidater från medlemsstaterna förutom Irland i 
"Qualified Lawyers Transfer Test" för godkännande som advokat som inte 
uppträder vid domstol (solicitor), medan 7 stycken inte godkändes; alla 17 
sökande som gjorde provet för advokat som uppträder vid domstol (barrister) 
godkändes; i Finland underkändes 4 av 7 kandidater.Det är svårt att enbart 
med ledning av siffrorna avgöra hur många kandidater som ansöker om 
erkännande men sedan väljer att inte göra lämplighetsprovet46 och hur många 
tänkbara migrerande arbetstagare som avskräcks av perspektivet att behöva 
göra provet. 
v) Alla medlemsstater tillåter att de sökande gör om provet, helt eller delvis. I 
några fall begränsas antalet tillåtna försök enligt den nationella traditionen till 
två eller tre. 
vi) Några medlemsstater tar ut en avgift av dem som gör provet och 
avgiftsnivåerna har granskats av kommissionen. Enligt kommissionens 
uppfattning skulle sådana avgifter bryta mot gemenskapens lagar om de sattes 
högre än jämförbara avgifter inom det nationella systemet, om de översteg den 
behöriga myndighetens verkliga kostnad för att anordna provet eller om de 
sattes så högt att fri rörlighet i praktiken blev omöjlig. 
ARTIKEL 2 
i) I artikel 2 definieras direktivets räckvidd. I likhet med sektorsdirektiven är det 
endast tillämpligt på gemenskapsmedborgare. Enligt kommissionens 
uppfattning finns det inget som hindrar en medborgare från ett tredje land som 
sedan blir medborgare i en medlemsstat från att åberopa direktivet för att 
skaffa sig erkännande av ett examensbevis vederbörande skaffade sig innan 
han blev medborgare i gemenskapen. 
ii) Från direktivets räckvidd utesluts i artikel 2 andra stycket sådana yrken som är 
föremål för ett särdirektiv om att införa arrangemang för ömsesidigt 
erkännande av examensbevis. Det rör sig om direktiv 77/452/EEG47 
(sjuksköterskor med ansvar för allmän hälso- och sjukvård), direktiv 
78/686/EEG48 (tandläkare), direktiv 78/1026/EEG49 (veterinärer), direktiv 
80/154/EEG50 (barnmorskor), direktiv 85/384/EEG51 (arkitekter), direktiv 
85/433/EEG52 (farmaceuter), och direktiv 93/16/EEG53 (läkare). 
46Medan det inte finns några siffror för de' övriga medlemsstaterna visar den statistik som den franska 
delegationen lade fram vid mötet den 20 oktober 1995 att bara 40 av 78 sökande som tilläts gå upp i provet 
verkligen gjorde det fram till den 1 oktober 1995. 
47EGT 1977 nr L 176, s. 1. 
48EGT 1978 nr L 233, s. 1. 
49EGT 1978 nr L 362, s. 1. 
50EGT 1980 nr L 33, s. 1. 
51EGT 1985 nr L 223, s. 15. 
52EGT 1985 nr L 253, s. 37. 
16 
Enligt kommissionens uppfattning kommer den generella ordningen inte att 
tillämpas där den verksamhet som den migrerande arbetstagaren önskar utöva i 
värdmedlemsstaten gäller ett av ovanstående yrken. Sålunda kan t.ex. en 
osteopat med behörighet i Storbritannien och Nordirland där osteopati erkänns 
som ett självständigt yrke inte åberopa sig på direktiv 89/48/EEG för att få sin 
examen erkänd i en medlemsstat, exempelvis Frankrike, där utövandet av 
denna verksamhet är reserverat för utövande läkare. 
En brittisk osteopat har emellertid enligt kommissionens uppfattning rätt att 
åberopa sig på artikel 52 i fördraget, så som den tolkades av domstolen i 
Vlassopoulou-domen. Domstolen fastställde att det krävs att medlemsstaterna 
jämför den utbildning som vitsordas av den migrerande arbetstagarens 
examensbevis med den som krävs enligt nationell lag. När den migrerande 
arbetstagarens examensbevis är endast delvis likvärdiga med de som krävs i 
värdmedlemsstaten, måste vederbörande ges tillfälle att visa att han eller hon 
har förvärvat den saknade färdigheten eller kompetensen. 
iii) Artikel 2 andra stycket har vållat särskilda problem i fråga om specialiserade 
sjuksköterskor. I några medlemsstater (exempelvis Storbritannien och 
Nordirland samt i Nederländerna) finns det särskilda utbildningslinjer för 
allmänsköterskor och vissa specialiserade sjuksköterskor (t. ex. 
mentalsköterskor, barnsköterskor); i andra medlemsstater (t.ex. Tyskland, 
Luxemburg) kan utexaminerade sjuksköterskor med ansvar för allmän hälso-
och sjukvård vidareutbilda sig för att bli specialsköterskor; verksamhet som 
specialsköterska är en reglerad verksamhet som skiljer sig från verksamheten 
som sjuksköterska med ansvar för allmän hälso- och sjukvård. Slutligen finns 
det några medlemsstater (t.ex. Danmark) som bara reglerar en enda 
verksamhet, nämligen som sjuksköterska med ansvar för allmän hälso- och 
sjukvård. Rörlighet mellan medlemsstaterna (t. ex. Storbritannien och 
Nordirland till Tyskland) inom de två första grupperna regleras av den 
generella ordningen och har inte vållat nämnvärda problem. 
Det uppstår svårigheter när en sjuksköterska från den första gruppen 
medlemsstater (t.ex. från Storbritannien och Nordirland) vill flytta till en 
medlemsstat i den senare gruppen (t.ex. Danmark). De kan inte åberopa sig på 
sektorsdirektivet, direktiv 77/452/EEG, eftersom specialistexamen i fråga inte 
finns med i förteckningen i artikel 3, och inte heller kan de åberopa sig på 
direktiv 89/48/EEG till följd av artikel 2 andra stycket. I detta läge kan 
naturligtvis var och en alltid åberopa sig på artiklarna 48 och 52 i fördraget, så 
som de tolkas av domstolen i dess rättspraxis och särskilt i Vlassopoulou-
domen där det krävs att medlemsstaterna skall göra en jämförelse mellan den 
specialkunskap och de specialiserade färdigheter som vitsordas genom 
yrkesbehörighet som förvärvats på annat håll i gemenskapen med vad som 
krävs enligt nationell lag för tillträde till det yrke det är frågan om. Enligt 
3EGT 1993 nr L 165, s. 1. 
17 
kommissionens uppfattning erbjuder dock den generella ordningen vissa 
fördelar i jämförelse med tillämpningen av artiklarna 48 och 52, främst när det 
gäller rättssäkerhet men också på grund av de särskilda kompensations­
mekanismer som omfattas av direktiv 89/48/EEG. Kommissionen har därför 
föreslagit en ändring i artikel 2 andra stycket i sitt förslag till direktiv.54 
Genom ändringen skulle en specialiserad sjuksköterska kunna få erkännande i 
enlighet med direktiv 89/48/EEG eller direktiv 92/51/EEG, beroende på vilket 
som är tillämpligt, som sjuksköterska med ansvar för allmän hälso- och 
sjukvård i medlemsstater där specialisering som sjuksköterska inte regleras i 
lagen. 
ARTIKEL 3 
i) Artikel 3 utgör själva kärnan i direktivet och fastställer den generella regeln 
att en person som har rätt att utöva ett yrke i ursprungsmedlemsstaten har rätt 
att få sin examen erkänd i syfte att utöva samma yrke i värdmedlemsstaten. 
ii) Uttryckt på detta sätt framstår principen som klar och lättbegriplig: den 
understryker det faktum att grunden för det förfarande för erkännande som 
fastställs genom den generella ordningen är överensstämmelsen mellan den 
yrkesverksamhet den migrerande arbetstagaren är behörig att utöva i den 
medlemsstat vederbörande kommer ifrån och motsvarande verksamhet i 
värdmedlemsstaten. Kommissionen har dock iakttagit en oroande tendens i 
några fall att till den generella ordningen överföra synsätt som är vanliga i 
samband med erkännande av akademiska examina. Skillnaderna, likheterna 
och synergierna mellan akademiskt och yrkesmässigt erkännande är beskrivna 
i kommissionens "Kommuniké om erkännande av kvalifikationer för 
akademiska och yrkesmässiga ändamål"55 och en sammanställande rapport 
kommer att bli presenterad för de europeiska institutionerna och för 
medlemsstaterna under våren 1996. Detta leder ibland till alltför detaljerad 
jämförelse av utbildningens struktur, innehåll och längd vilket får till följd att 
förfarandet för erkännande fokuseras på artikel 4 (kompensationsmekanismer) 
snarare än artikel 3 (erkännandet av den migrerande arbetstagarens 
kvalifikationer i sig). Följaktligen har kommissionens enheter i kontakter med 
de behöriga nationella myndigheterna och med yrkesorganisationer och vid 
konferenser och seminarier försökt betona att den generella ordningen utgör 
ett nytt sätt att se på erkännande av yrkesbehörighet och att artikel 3 kan 
komma att kräva nya tänkesätt. 
När en medlemsstat vägrar att erkänna en examen med motiveringen att det 
yrke den migrerande arbetstagaren har behörighet för inte är "samma yrke" 
som det vederbörande ansöker om att få utöva, är det främst en fråga om fakta 
Kan väntas inom den närmaste tiden. 
KOM (94) 596 slutlig. 
18 
som kan avgöras på ett adekvat sätt av en nationell domstol med hjälp av 
experter56. 
iii) Yrkesverksamhetens överensstämmelse (ursprungsmedlemsstat/ 
värdmedlemsstat) är också en central punkt i ett annat problem när det gäller 
tolkningen av artikel 3. I några medlemsstater finns det två olika 
kvalifikationer57 inom samma professionella verksamhetsområde — detta är 
fallet i många medlemsstater i fråga om ingenjörer58 och i några 
medlemsstater när det gäller revisorer59. 
Eftersom regleringen i dessa fall sker med hjälp av skyddade yrkestitlar (olika 
titlar motsvarande de olika examensbevisen), är den fråga som uppstår 
vanligtvis om den verksamhet som utövas inom ramen för dessa titlar är 
densamma. I så fall bör den immigrerande arbetstagaren ha möjlighet att välja 
att ansöka om erkännande enligt den ena eller den andra titeln och den 
emigrerande arbetstagaren bör ha rätt, oavsett vilket examensbevis 
vederbörande innehar, att få erkännande i syfte att utöva (enhets)yrket i fråga i 
en annan medlemsstat60. På detta område har tillämpningen av direktivet varit 
särskilt känslig för inflytandet från akademiska erkännandeförfaranden: 
snarare än att utgå från vilken yrkesverksamhet den migrerande arbetstagaren 
har rätt att utöva i ursprungsmedlemsstaten har de behöriga myndigheterna 
haft en tendens att bedöma utbildningens nivå och kvalitet, under hänvisning 
till dess varaktighet eller till den institutions karaktär (universitet eller annan 
högre läroanstalt) där den migrerande arbetstagaren fick sin utbildning. 
iv) I artikel 3 b definieras "intyg om en eller flera kvalifikationer", vilket är den 
term som används för att beteckna en kvalifikation som har förvärvats i en 
medlemsstat som inte reglerar yrket; därför motsvarar det begreppet 
examensbevis i artikel 1 a. 
v) Definitionen av "intyg om en eller flera kvalifikationer" ingår i de tre 
strecksatserna i artikel 3 b; dessa strecksatser motsvarar de tre strecksatserna i 
artikel 1 a, definitionen av examensbevis. 
• I den andra strecksatsen föreskrivs att intyget om kvalifikationer skall visa 
att innehavaren har fullbordat en eftergymnasial utbildning med en 
varaktighet på minst tre år samt i tillämpliga fall att han med godkänt 
5hDenna fråga fokuseras som skarpast när yrkestiteln är densamma i de två medlemsstaterna (t.ex. 
"psychologue clinique'V'clinical psychologist") men där myndigheterna i värdstaten är av den upp­
fattningen att de verksamheter som utövas under dessa två titlars täckmantel är av så skilda slag att de är 
att betrakta som två olika yrken. 
"Antingen två examensbevis i den mening som avses i artikel 1 a eller två intyg på formella kvalifika­
tioner, dvs. där båda omfattar en kurs med åtminstone tre års varaktighet på akademisk eller postgym-
nasial nivå. 
58Exempelvis "ingénieur civil" och "ingénieur industriel" i Belgien. 
59T.ex. "Chartered Accountant" och "Certified Accountant" i Storbritannien och Nordirland. 
^Naturligtvis under förutsättning att artikel 4 tillämpas. 
19 
resultat har fullbordat yrkesutbildning som krävs utöver den 
eftergymnasiala utbildningen. Inom ramen för artikel 3 b skall orden "som 
krävs" uppfattas som innebärande "som krävs enligt de regler enligt vilka 
intyg om kvalifikationer delas ut". Detta torde vara fallet i fråga om intyg 
om kvalifikationer som utdelas om godkänt fullbordande av en utbildning 
som kompletteras av yrkesutbildning eller -praktik, där struktur och nivå 
på utbildningen bestäms genom en medlemsstats lagar eller andra 
författningar eller övervakas eller godkänns av en särskilt för ändamålet 
utsedd myndighet. 
• Den tredje strecksatsen avviker mest uppenbart från texten i artikel 1 a, 
där det föreskrivs att examensbeviset skall visa att innehavaren har den 
yrkesbehörighet som krävs för att få tillträde till och utöva ett reglerat 
yrke. Föreskriftens formulering pekar på att det måste finnas något 
objektivt samband mellan ämnet för studierna och den yrkesverksamhet 
som utövats av den migrerande arbetstagaren i ursprungsmedlemsstaten. 
Eftersom tillträde till och utövande av verksamheten i hemlandet inte är 
föremål för reglering, kan dock sambandet mellan intyget om 
kvalifikationer och yrkesverksamheten vara oklarare än i fallet med ett 
examensbevis som ger tillträde till en reglerad verksamhet. 
vi) Ytterligare två punkter bör framhävas när det gäller definition av intyg om 
kvalifikationer. För det första måste den utbildning som leder fram till intyget 
om kvalifikationer helt och hållet ha skett inom gemenskapen; det finns ingen 
motsvarighet i artikel 3 b till den föreskrift i slutet av artikel 1 a första stycket 
vilken utvidgar definitionen av examensbevis till utbildning som har ägt rum 
huvudsakligen inom gemenskapen (men till en del i ett tredje land) och till 
examensbevis från tredje land som är erkända i ursprungsmedlemsstaten 
kompletterade med tre års yrkeserfarenhet. Innehavare av intyg om 
kvalifikationer från tredje land eller av intyg om kvalifikationer som utfärdats i 
gemenskapen men som vitsordar utbildning som huvudsakligen ägt rum 
utanför gemenskapen faller utanför ramen tor direktivet (jfr dock 
rådsrekommendationen om gemenskapsmedborgare med examensbevis 
utfärdade i tredje land, offentliggjord i Europeiska gemenskapernas officiella 
tidning direkt efter direktivet). 
vii) För det andra är villkoren för erkännande olika, även om det både i artikel 1 a 
och artikel 3 b finns föreskrifter om "alternativa vägar". En kvalifikation som 
fås på "alternativ väg" skall behandlas som ett examensbevis förutsatt att den 
erkänns som jämbördig av en behörig myndighet i den utfärdande 
medlemsstaten och att den ger samma rättigheter i fråga om tillträde till och 
utövande av ett reglerat yrke i denna medlemsstat (artikel la). En 
kvalifikation som har erhållits på "alternativ väg" skall behandlas som intyg 
om kvalifikationer, förutsatt att den erkänns som jämbördig av den utfärdande 
20 
medlemsstaten och att övriga medlemsstater och kommissionen har 
underrättats om erkännandet61. 
viii) I artikel 3 b hänvisas det till en medlemsstat som inte reglerar yrket "så som 
avses i artikel 1 c och det första stycket i artikel 1 d". Artikel 1 c innehåller 
definitionen av ett reglerat yrke, artikel 1 d av reglerad yrkesverksamhet. 
Avsikten med denna formulering var att klara av en tänkbar svårighet i 
Storbritannien och Nordirland: i några fall täcks samma yrkesverksamhet 
(t.ex. verksamhet som fastighetsmäklare) av två yrkes organisationer.En av 
dessa organisationer är en auktoriserad organisation (Chartered Body) som står 
upptagen i förteckningen i bilagan till direktiv 89/48/EEG (Royal Institution of 
Chartered Surveyors) och i enlighet med artikel 1 d andra stycket betraktas 
verksamheten som reglerad i direktivets mening. Det var emellertid 
nödvändigt att säkerställa att medlemmarna i den andra organisationen 
(Institute of Valuers) skulle behandlas som härrörande från en medlemsstat 
utan reglering av yrket och att de, förutsatt att deras kvalifikation omfattas av 
definitionen av "intyg om kvalifikationer", skulle kunna åberopa sig på artikel 
3 b. Resultatet är att de som är medlemmar i en auktoriserad organisation och 
innehavare av ett examensbevis som utfärdats av denna omfattas av artikel 3 a, 
medan de som utövar samma yrkesverksamhet och har intyg om kvalifika­
tioner men är medlemmar i en icke-auktoriserad organisation omfattas av 
artikel 3 b. 
ix) För att få erkännande måste en migrerande arbetstagare som flyttar från en 
medlemsstat utan reglering av yrket till en med sådan reglering förutom intyg 
om kvalifikationer "visa att han har utövat yrket i fråga på heltid i två år under 
de senaste tio åren". I brist på en rättslig definition definieras alltså det yrke 
den migrerande arbetstagaren utövat i ursprungsmedlemsstaten genom 
vederbörandes yrkeserfarenhet. 
x) För att skaffa sig erkännande måste den migrerande arbetstagaren i likhet med 
enligt artikel 3 a fastställa att han eller hon har utövat samma yrke i 
ursprungsmedlemsstaten som det han eller hon nu vill utöva i 
värdmedlemsstaten. Svårigheten med att identifiera yrket uppstår i detta fall 
genom att man utgår från antagandet att yrket inte är reglerat så som avses i 
direktivet i hemstaten62. Frågan handlar huvudsakligen om att undersöka fakta 
(vad var det egentligen för slags verksamhet som utövades av den migrerande 
arbetstagaren under de två åren i fråga?) och man bör vara medveten om att 
det spektrum av verksamheter som utgör ett yrke oundvikligen måste variera 
från medlemsstat till medlemsstat (också när yrket är reglerat). Kommissionen 
6lKommissionen fick anmälningar från de franska myndigheterna om Loi nr 92-672 av den 20. 07. 92 och 
Décret nr 93/538 av den 27. 03. 93 om alternativa vägar till den franska högre utbildningens examina. 
62Ett liknande problem kan uppstå med artikel 3 a när yrket i ursprungsmedlemsstaten bara regleras 
genom en skyddad titel; det blir då nödvändigt att förvissa sig om huruvida den verksamhet som bedrivs 
inom ramen för denna titel motsvarar den reglerade verksamheten i värdmedlemsstaten. 
21 
har föreslagit att följande faktorer kan vara till hjälp vid arbetet med att 
identifiera vilket yrke som utövades i ursprungsmedlemsstaten: 
• Inträde i och utövandet av yrket i ursprungsmedlemsstaten kan vara 
omgärdat med andra regler än krav på examensbevis, t.ex. bevis på 
ekonomisk soliditet, god karaktär osv. I ett sådant fall vore inte yrket 
"reglerat" i direktivets mening, men de gällande nationella reglerna kan 
inte desto mindre innehålla en definition av yrkesverksamhetens räckvidd 
(jfr. exempelvis börsmäklare, ekonomiska rådgivare). 
• Medlemskap i en yrkesorganisation vars stadgar omnämner den 
verksamhet som utövas av medlemmarna. 
• Förekomsten av reglerad utbildning som utformats för att uppfylla 
behoven i ett särskilt yrke. 
xi) Några medlemsstater, särskilt sådana som reglerar bara ett fåtal yrken, är av 
den uppfattningen att kravet på två års yrkeserfarenhet är till deras nackdel. 
Genom artikel 3 b hindras unga personer som utövar ett oreglerat yrke från att 
flytta till en medlemsstat med reglering av yrket tills de har förvärvat 
nödvändig yrkeserfarenhet. Detta i sin tur leder till att de nationella 
myndigheterna sätts under tryck för att reglera yrken som fortfarande står 
öppna för vem som helst. Om medlemsstaterna skulle ge efter för detta tryck 
skulle direktivet paradoxalt nog leda till att det skapades nya hinder för den 
fria rörligheten. En möjlig lösning på detta problem skulle vara att i direktiv 
89/48/EEG inlemma begreppet reglerad utbildning som infördes genom artikel 
1 g i direktiv 92/51/EEG. Reglerad utbildning definieras som "teoretisk och 
praktisk utbildning som — särskilt utformats för visst yrke, och — omfattar en 
eller flera kurser som vid behov kompletteras genom praktik eller 
yrkeserfarenhet som har den utformning och den nivå som medlemsstatens 
lagar och andra författningar bestämmer eller som övervakas eller godkänts av 
den för ändamålet utsedda myndigheten". När en migrerande arbetstagare som 
omfattas av direktiv 92/51/EEG kommer från en medlemsstat som inte 
reglerar yrkesverksamheten men har ett examensbevis där reglerad utbildning 
intygats, befrias vederbörande från kravet på yrkeserfarenhet. 
ARTIKEL 4 
i) Artikel 4.1 innehåller regler om tillämpning av de så kallade 
"kompensationsmekanismerna": yrkeserfarenhet, anpassningsperioden och 
lämplighetsprovet. 
ii) Artikel 4.1 a tar upp skillnaderna i utbildningens varaktighet. Fastän 
medlemsstaterna har tagit med denna möjlighet i lagstiftningen om 
genomförandet tycks bestämmelsen tillämpas mycket sällan, utom i 
Luxemburg. Detta berör förmodligen på att medlemsstaterna genom artikel 
22 
4.2 förbjuds att tillämpa punkterna 1 a och 1 b kumulativt, dvs. de får inte 
kräva både yrkeserfarenhet QCJI ett lämplighetsprov eller en anpassningsperiod. 
iii)63 Bortsett från de s.k. juridiska yrkena (advokater, patentombud, revisorer) 
visar statistiken från medlemsstaterna att tillämpningen av kompensationskrav 
med rätta förblir ett undantag från den allmänna regeln. Statistiken visar också 
att de migrerande arbetstagarna med bred marginal föredrar 
anpassningsperioder framför lämplighetsprov när de har möjlighet att välja. 
iv) Den migrerande arbetstagarens rätt att välja mellan ett lämplighetsprov och en 
anpassningsperiod gäller inte i följande fall: 
• När utövande av yrket i fråga förutsätter exakta kunskaper om den nationella 
lagstiftningen och det är en väsentlig aspekt av och ett ständigt inslag i 
yrkesverksamheten att bistå med råd eller hjälp rörande nationell lagstiftning. 
• Yrken för vilka medlemsstaten har fått rätt till undantag enligt artikel 10 (inga 
sådana undantag har beviljats64). 
v) Det första undantaget har tolkats av medlemsstaterna så att det innefattar 
advokater, domare och andra medlemmar av rättsväsendet, statstjänstemän 
med juridisk utbildning, patentombud, skatterådgivare, revisorer (i praktiskt 
taget samtliga fall har medlemsstaterna valt att tillämpa lämplighetsprovet65). I 
samband med granskningen av genomförandeåtgärder har kommissionens 
enheter uttryckt tvivel på att vissa nationella revisionsyrken uppfyller de 
kriterier som fastställs i artikel 4.1 b sista stycket. Om svaren från 
medlemsstaterna inte lyckas stilla dessa tvivel, kan det komma att fattas beslut 
om förfaranden enligt artikel 169 i de fall där så krävs. 
vi) Fastän medlemsstaterna enligt artikel 4.1 har rätt att kräva en 
kompensationsmekanism när det finns en väsentlig skillnad mellan de ämnen 
som täcks av den migrerande arbetstagarens utbildning och de som ingår i den 
examen som värdmedlemsstaten kräver, anser kommissionen att denna 
bestämmelse bör tolkas mot bakgrunden av domstolens rättspraxis vid 
tolkningen av artiklarna 48 och 52 i fördraget, särskilt Vlassopoulou-domen. 
Detta kräver att medlemsstaterna tar ställning till om kunskap som förvärvats i 
värdmedlemsstaten, antingen i samband med ett utbildningsprogram eller 
genom praktik, är tillräcklig för att bevisa att den kunskap som saknades har 
inhämtats. Enligt kommissionens uppfattning66 kan sådana 
"fortbildningskurser" eller sådan praktik, antingen den förvärvats i 
63För andra kommentarer om lämplighetsprovet och anpassningsperioden, se kommentarerna om 
artikel 1 f och g ovan. 
^Se kommentarerna till artikel 10 nedan. 
65Enda undantaget verkar vara Danmark där det för närvarande har ställts krav på en anpassningsperiod 
för migrerande advokater. 
66Jfr Svar på skriftlig fråga 2790/93, EGT nr C 268, 06. 09. 1994, s. 19. 
23 
värdmedlemsstaten, ursprungsmedlemsstaten eller en tredje stat minska eller 
helt eliminera behovet av en kompensationsmekanism. 
vii) I artikel 8 i direktivet krävs det att beslut som tas om den sökandes ansökan 
om erkännande skall ges en motivering. Kommissionen är något oroad över 
den praxis som utvecklats hos några behöriga myndigheter att motivera 
kompensationskrav med hänvisning till ospecificerade "substantiella 
skillnader". 
ARTIKEL 5 
Denna bestämmelse utgör något av en kuriositet. Den uppmanar medlemsstaterna 
att erbjuda sökande som ännu inte har en "examen" i den mening som avses i 
artikel 1 a möjligheten att genomgå en del av sin yrkesutbildning — yrkespraktik 
förvärvad med bistånd av en behörig yrkesutövare — i värdstaten, utan att åläggas 
detta juridiskt. Bara ett fåtal medlemsstater har inlemmat artikel 5 i den nationella 
lagstiftningen men den tillämpas i Finland för läraryrket. Som dess förtjänst 
framstår dock att den riktar medlemsstaternas uppmärksamhet på möjligheten att gå 
längre än direktivets strikta ordalydelse i detta särfall. 
ARTIKEL 6 
Artikel 6 innehåller standardföreskrifter rörande bevis om god vandel, ekonomisk 
soliditet och mental och fysisk hälsa. Tillämpningen har inte vållat några särskilda 
problem. I kommissionens "förslag till direktiv" föreslås det dock att artikel 6 
kompletteras genom tillägg av två nya stycken. I den första skulle det föreskrivas 
att intyg utfärdade av banker i den migrerande arbetstagarens ursprungsland 
rörande vederbörandes ekonomiska position bör anses likvärdiga med sådana som 
utfärdas på värdmedlemsstatens territorium67. I den andra, som är inspirerad av en 
liknande föreskrift i arkitektdirektivet68 föreskrivs att försäkringsintyg som är 
utfärdade av ett försäkringsbolag i den migrerande arbetstagarens ursprungsmed­
lemsstat skall godtas i värdmedlemsstaten. 
ARTIKEL 7 
Denna bestämmelse handlar om den migrerande arbetstagarens användning av 
yrkesbenämningar och akademiska titlar. Den migrerande arbetstagaren har rätt att 
använda värdmedlemsstatens yrkesbenämning (artikel 7.1) och att fortsätta använda 
sin akademiska titel där (artikel 7.2). Det är viktigt att lägga märke till att artikel 
7.2 endast är tillämplig när en migrerande arbetstagare har fått erkännande i 
enlighet med direktivet och att den inte beviljar en oberoende rättighet att använda 
en akademisk titel69. Artikel 7.3 innehåller en särskild tillämpning av dessa regler 
67Denna föreskrift förekommer i ett antal liberaliseringsdirektiv, t.ex. direktiv 77/92/EEG (försäkrings­
mäklare och försäkringsagenter). EGT nr L 26, 21. 01. 1977. 
68Direktiv 85/384/EEG, EGT nr L 223, 21. 08. 1985, s. 15. 
69Beträffande detta, se domstolens dom Kraus. 
24 
på auktoriserade organisationer (Chartered Bodies) och liknande sammanslutningar 
i Storbritannien och Nordirland och Irland. 
ARTIKEL 8 
i) I artikel 8.1 föreskrivs att värdmedlemsstaten skall godta dokument och intyg 
utfärdade i ursprungsmedlemsstaten som bevis på att villkoren i artiklarna 3 
och 4 är uppfyllda. I praktiken kräver värdmedlemsstaterna, i enlighet med sin 
rätt, förutom den migrerande arbetstagarens examensbevis och de dokument 
som avses i artikel 6, ett bevis på den migrerande arbetstagarens nationalitet. 
Dessutom blir de migrerande arbetstagarna ofta ombedda att inkomma med 
upplysningar rörande sin utbildning: medan en sådan förfrågan kan vara 
legitim när det gäller att ge den behöriga myndigheten möjlighet att bedöma 
huruvida en kompensationsmekanism är motiverad, bör den inte resultera i en 
detaljerad jämförelse av utbildningsprogram, så som ibland sker vid 
akademiska erkännandeförfaranden. Dessutom har äldre migrerande 
arbetstagare ibland svårt att lämna detaljer från utbildningslinjer de gått på tio, 
tjugo eller till och med trettio år tidigare. Kommissionen undersöker för 
närvarande tillsammans med medlemsstaterna dels i vilken utsträckning de 
behöver dokumentation som underbygger en ansökan om erkännande och dels 
vilka lösningar som kan tillämpas i de fall då den migrerande arbetstagaren 
inte klarar att lämna de efterfrågade detaljupplysningarna. 
ii) I den italienska genomförandelagstiftningen föreskrivs det att de italienska 
myndigheterna skall utfärda ett intyg till emigrerande arbetstagare där det 
intygas att yrkeskvalifikationerna är ett "examensbevis" eller "bevis om 
kvalifikationer" i direktivets mening. Fastän kommissionen inte vill förneka att 
ett sådant dokument kan vara användbart, har den i samordningsgruppen 
klargjort att medlemsstaterna varken har skyldighet att utfärda eller rätt att 
kräva sådana intyg. Tvivel på om bevis som uppvisas av en migrerande 
arbetstagare är examensbevis eller inte kan enligt kommissionens uppfattning 
bäst undanröjas genom bilaterala kontakter antingen direkt mellan behöriga 
myndigheter eller genom nationella samordnare. 
iii) Kommissionen fortsätter också med att granska formaliteterna runt 
framläggandet av dokument till stöd för en ansökan om erkännande. I många 
fall krävs det översättningar av examensbevis och några medlemsstater kräver 
en översättning gjord av en auktoriserad eller godkänd translator. 
Kommissionen kommer att fortsätta att hålla sådana krav under uppsikt, 
eftersom den anser att ett systematiskt krav i fall där de behöriga 
myndigheterna har hunnit bli bekanta med dokument utfärdade på annat håll i 
gemenskapen möjligen inte är berättigade. 
iv) Kommissionen anser att en medlemsstat inte har rätt att kräva att en 
migrerande arbetstagare lämnar in sitt examensbevis i original men däremot att 
kräva att kopior vidimeras i enlighet med nationell praxis. Kommissionens 
25 
enheter granskade efter klagomål kravet från Spanien om att examensbevis och 
andra dokument skulle granskas i enlighet med Haagkonventionen av den 5 
oktober 1961 genom tillägg av en "apostill". Kommissionens enheter kom 
fram till den uppfattningen att ett sådant krav var oberättigat inom ramen för 
den inre marknaden, och närmare bestämt direktiv 89/48/EEG eftersom det 
inte stod i proportion till det mål som eftersträvades, nämligen att garantera 
dokumentets äkthet. När det uppstår tvivel om äktheten hos ett examensbevis 
bör de behöriga myndigheterna genom bilaterala kontakter försäkra sig om den 
nödvändiga bekräftelsen. De spanska myndigheterna godtog den synpunkten 
och gick med på att dra tillbaka sitt krav. 
v) I artikel 8.2 ställs kravet att medlemsstaterna skall svara på ansökan om 
erkännande med ett motiverat beslut inom fyra månader efter det att alla 
nödvändiga dokument lagts fram. Det skall finnas möjlighet att överklaga 
beslutet, eller bristen på sådant, i en nationell domstol. Den nationella 
domstolens roll är ytterst viktig i erkännandefall: endast en nationell domare 
kan fälla avgörande i faktafrågor (eller frågor om huruvida det föreligger 
substantiella skillnader som berättigar ett kompensationskrav), fatta beslut i det 
enskilda fallet och vid behov dela ut skadestånd. Kommissionens enheter har 
intagit den ståndpunkten att fyramånadersgränsen skall tillämpas för det första 
beslutet: när det beslutet innebär ett kompensationskrav i enlighet med artikel 
4.1 b kan erkännandeförfarandet komma att ta avsevärt längre tid. 
vi) Fastän ett nationellt rättsligt förfarande öppnas om det saknas ett beslut vid 
slutet av fyramånadersperioden, är kommissionens enheter oroade över att det 
i ett antal fall regelbundet tar längre tid att behandla migrerande arbetstagares 
ansökningar (perioder på upp till 18 månader har nämnts av klagande). Där 
det är uppenbart att förseningar är regelbundet förekommande kommer 
kommissionen att överväga att inleda förfarande enligt artikel 169 i fördraget. 
ARTIKEL 9 
i) Artikel 9.1 är en standardklausul om att medlemsstaterna skall ange vilka 
myndigheter som är bemyndigade att fatta beslut om erkännande. I många fall 
anges dessa myndigheter i den nationella lagstiftningen om genomförandet. 
ii) Artikel 9.2 behandlar utnämning av nationella samordnare och 
samordningsgruppens uppgifter. De nationella samordnarna har en viktig roll: 
formellt är deras uppgift att säkerställa den enhetliga tillämpningen av 
direktivet för alla berörda yrken men i praktiken fungerar de också som en 
informationskanal mellan kommissionen och de nationella behöriga 
myndigheterna. I många fall har kontakter mellan en nationell samordnare och 
kommissionen eller mellan två nationella samordnare bidragit till att lösa 
problem som uppstått i samband med direktivets funktionssätt. Detta 
administrativa samarbetsnät kompletteras genom regelbundna möten i 
samordningsgruppen. De personliga kontakter som upprättas vid dessa möten 
är enligt kommissionens uppfattning ett väsentligt inslag i arbetet på att 
26 
åstadkomma den atmosfär av ömsesidig tillit som är nödvändig för att systemet 
skall fungera smidigt. 
iii) Samordningsgruppen började träffas i mars 1989 och har nu sammanträtt vid 
29 tillfällen. Från och med 1993 har samordnare med ansvar för tillämpningen 
av direktivet om en andra generell ordning, 92/51/EEG, deltagit i gruppen70. 
Gruppen diskuterar problem som uppstår i samband med tillämpningen av 
direktivet, ibland på grundval av de "lägesrapporter" som utarbetas av 
kommissionstjänstemän, utbyter upplysningar om de individuella yrken som 
omfattas av direktivet (om de är reglerade eller inte, formen för reglering, 
utbildningens karaktär och varaktighet). Punkter tas upp på dagordningen 
antingen på kommissionens initiativ eller på begäran av en nationell 
samordnare. Gruppen har också fått föredragningar från andra 
kommissionsorgan som arbetar på angränsande områden (t.ex. EURES-
projektet). Nationella samordnare deltog också i den särskilda rådgivande 
kommitté som bistått kommissionen i arbetet med att förbereda dess 
"Meddelande om erkännande av akademisk och professionell behörighet".71 
iv) För att förstärka samordningsgruppens roll avser kommissionen att undersöka 
på vad sätt dess överläggningar kan ges en mer formell bas. En möjlighet 
skulle vara att samordningsgruppen avger rådgivande yttranden om tolkningen 
av direktivet eller godkänner "förfaranderegler" för dess tillämpning. 
v) Alla medlemsstater har utsett ett kontaktställe som har ansvar för att informera 
migrerande arbetstagare om direktivets tillämpning. I några fall (B, D, GR, F, 
IRL, L, SF, S) har medlemsstaterna utsett den företrädare i nätverket NARIC 
som avses i artikel 9.3; i andra medlemsstater har samordnaren eller en tredje 
person utsetts till kontaktställe. Ett flertal gemensamma möten mellan 
samordnarna och nätverket NARIC har hållits för att diskutera 
informationskanalerna för beslutet och en tjänsteman från kommissionen med 
ansvar för den generella ordningen är närvarande vid andra NARIC-möten för 
att rapportera om direktivets tillämpning. 
vi) Många medlemsstater har framställt förklarande broschyrer om tillämpningen 
av den generella ordningen. Kommissionen har lagt ut beställning hos 
konsulter på en handbok som är avsedd för de nationella behöriga 
myndigheterna och andra experter som deltar i tillämpningen av de två 
direktiven om en generell ordning. Utkastet till den franska versionen har 
redan delats ut och håller just nu på att översättas till engelska och tyska. När 
dessa översättningar väl är slutförda kommer kommissionen att vidta lämpliga 
70I några medlemsstater (B, DK, D, IRL, I, SF, F) är en ensam samordnare ansvarig för båda direktiven, 
i några fall med bistånd av en ställföreträdare. I andra medlemsstater har det utnämnts särskilda 
samordnare för de två direktiven. I enlighet med Gemensamma EES-kommitténs beslut nr 5/94 deltar 
samordnarna från EES avtalsslutande stater (för närvarande Norge, Island och Liechtenstein) också i 
samordningsgruppens möten. Företrädare för EFTA-sekretariatet och EFTA:s övervakningsmyndighet 
inbjuds också. 
7lKOM (94) 596 slutlig. 
27 
åtgärder för att säkerställa att instruktionerna görs tillgängliga för alla berörda 
parter. 
vii) Förutom handboken har konsulterna framställt en 12-sidig 
användarhandledning där den generella ordningens funktionssätt förklaras med 
hjälp av frågor och svar. En provisorisk version av denna handledning skickas 
redan nu ut till alla som tar kontakt med kommissionen för att få information 
om den generella ordningen. En tryckt version kommer att finnas tillgänglig 
inom kort och kommer att distribueras till kommissionens informationskontor 
i medlemsstaterna, till kontaktställen, yrkesorganisationer och andra 
organisationer som har till uppgift att besvara frågor om direktivet. 
ARTIKEL 10 
i) I artikel 10 fastställs det förfarande genom vilket medlemsstaterna kan utverka 
ett undantag varigenom de kan neka den migrerande arbetstagaren rätten att 
välja mellan lämplighetstestet och anpassningsperioden (jfr artikel 4.1 b sista 
stycket). 
ii) Det har ännu inte krävts att kommissionen skulle fatta beslut enligt artikel 
10.2. Den enda förfrågan i vederbörlig ordning som inkommit från en 
medlemsstat, Nederländerna, drogs tillbaka efter inledande diskussioner i 
samordningsgruppen72. EFTA:s övervakningsmyndighet beslutade dock ett 
negativt svar på en förfrågan från de österrikiska myndigheterna om att 
begränsa kompensationsåtgärder för civilingenjörer till lämplighetsprovet73. 
Detta beslut togs efter samråd med kommissionen och samordningsgruppen 
och kommissionen ställer sig bakom detta beslut. 
ARTIKEL 11 
i) Eftersom det slutdatum som hade satts för genomförandet var den 4 januari 
1991 har kommissionen bett medlemsstaterna att leverera rapporter i enlighet 
med artikel 11 för två kalenderår åt gången. Hittills har rapporter begärts åren 
91/92 och 93/94. Tio medlemsstater74 skickade in en rapport för den första 
perioden. Från Frankrike, Irland, Luxemburg, Italien, Grekland och Belgien 
har det ännu inte kommit in fullständiga rapporter för perioden 93/94.75 
72Den behandlade (i) domarkåren och andra yrken som har samband med rättskipning, (ii) sjömansyrken, 
(iii) sjukvårds- och säkerhetsexperter, (iv) paramedicinska yrken. För de tre första grupperna innebar 
förslagen till förordningar införande av ett "lämplighetstest" när ett kompensationskrav var befogat, och 
för den fjärde en anpassningsperiod. Man enades om att den första gruppen omfattades av undantaget för 
"juristyrkena" i artikel 4.1 b; för de övriga yrkena har den migrerande arbetstagaren kvar rätten att välja 
kompensationsmetod. 
73Doc 163/94/COL. 
74Inte Portugal och Luxemburg. 
75De dåvarande avtalsslutande EES-staterna (A, S, SF, N, IS) lämnade in en rapport för 1994. 
28 
IV EN ÖVERSIKT ÖVER DE VIKTIGASTE YRKEN SOM OMFATTAS AV DIREKTIV 
89/48/EEG 
SJUKVARDSYRKEN 
i) Direktivet har fungerat på ett mycket tillfredsställande sätt inom denna sektor 
— även om det uppstått problem i ett antal fall, har dessa vanligtvis varit ett 
resultat av individuella omständigheter och har inte givit upphov till mer 
generella tolknings- eller tillämpningsproblem. Fastän skillnader i fråga om 
utbildning har lett till kompensationskrav i många fall (i praktiken 
anpassningsperioden) finns det tecken som tyder på att användningen av 
sådana perioder håller på att avta antingen på grund av frivilliga anpassnings-
eller utbildningskurser eller på grund av att de behöriga myndigheterna, som 
blivit alltmer insatta i behörighetssystemen på andra håll inom gemenskapen, 
anser att det finns mindre behov av sådana perioder. 
ii) Det antal personer som använder sig av direktivet på detta område kan 
jämföras med antalet som skaffar sig erkännande enligt sektorsdirektiven för 
andra sjukvårdsyrken. Från och med den 4 januari 1991 till och med den 31 
december 1994 fick minst 1 450 sjukgymnaster erkännande76, ett genomsnitt 
på omkring 310 per år77 eller omkring 1,5 per 1 000 aktiva sjukgymnaster78. 
Denna siffra kan jämföras med 1991 års siffra för sektorsdirektiven där 
antalen som erhöll erkännande inom sjukvårdsyrkena var följande: 205 
farmaceuter, 1 969 läkare (omkring 1,7 per 1 000 läkare), 230 veterinärer, 
2 588 sjuksköterskor, 253 tandläkare (omkring 1,2 per 1 000 tandläkare) och 
87 barnmorskor. 
INGENJÖRER 
i) Eftersom de flesta ingenjörer har månadslön och eftersom yrket antingen är 
oreglerat79, eller reglerat genom skydd av titeln i de flesta medlemsstater80 är 
erkännande av ingenjörsexamen inte ett villkor för fri rörlighet och antalet 
76Denna siffra innefattar erkännande av sjukgymnaster i Tyskland och av tyska sjukgymnaster på annat 
håll i gemenskapen vilket regleras genom direktiv 92/51/EEG som trädde i kraft den 19 juni 1994. 
Erkännande av sjukgymnaster i Sverige, Österrike och Finland under 1994, och av dessa länders 
medborgare i enlighet med EES-avtalet ingår också. 
77Med hänsyn till det sena genomförandet av direktivet i många medlemsstater kommer årsgenomsnittet 
att öka i framtiden. 
7xBeräknat på grundval av siffrorna för aktiva sjukgymnaster från den ständiga kontaktkommittén för 
sjukgymnaster inom EG. 
7yDK, NL, B, F (men jfr. kommentarerna i samband med artikel 1 a), S, SF. 
80UK, IRL, D. 
29 
migrerande arbetstagare som utnyttjar direktivet kan bara ge en antydan om 
rörligheten inom detta yrke. Fram till 1994 års utgång hade minst 1050 
ingenjörer fått sina examensbevis erkända i enlighet med direktiv 89/48/EEG. 
ii) Svårigheter har uppstått främst för de ingenjörer som flyttat till de sydliga 
medlemsstaterna. I Grekland orsakades dessa svårigheter av bristen på 
genomförandelagstiftning och berörde främst grekiska medborgare som hade 
studerat på annat håll inom gemenskapen. I Spanien och Italien uppstod det 
också förseningar eftersom man inte lyckats införa nödvändiga 
kompensationsmekanismer. Slutligen uppstod det en del problem till följd av 
den situation som beskrivits under kommentaren till artikel 3 ovan där en 
ingenjör ville flytta från en medlemsstat med två olika ingenjörsbehörigheter 
(t.ex. Belgien, Tyskland) till en stat med bara en behörighet (exempelvis 
Grekland eller Italien). 
iii) En skriftlig fråga81 till kommissionen gällde huruvida denna ansåg att registret 
över kvalifikationer för ingenjörsbehörighet och titeln "Eur Ing" som skapats 
av Europeiska sammanslutningen av nationella ingenjörsförbund (EFNAE, 
European Federation of National Associations of Engineers) skulle kunna 
underlätta erkännandet av nationella ingenjörsexamina i medlemsstaterna. 
Minimikraven för att bli upptagen i registret är (i) komplett 
gymnasieutbildning, (ii) praktisk och teoretisk utbildning som sträcker sig över 
sju år, inklusive åtminstone tre års teoretisk utbildning på högre nivå och två 
års bedömd yrkeserfarenhet). Kommissionens svar löd: 
"Fastän titeln Eur Ing inte i sig kan betraktas som ett "examensbevis" i den 
mening som avses i artikel 1 a i rådets direktiv 89/48/EEG av den 21 
december 1988 om en generell ordning för erkännande av examensbevis över 
behörighetsgivande högre utbildning82, kan den icke desto mindre vara till 
hjälp för de behöriga nationella myndigheterna när de granskar en ansökan om 
erkännande enligt artikel 3 i direktivet. Upptagande i EFNAE:s register 
antyder, oavsett den inledande utbildningens längd eller innehåll, att en 
ingenjör har nått en viss nivå i sin yrkeskompetens, vilken vitsordas av 
vederbörandes kolleger både på nationell och europeisk nivå. Med tanke på att 
domstolens rättspraxis kräver att medlemsstaterna när de fattar beslut om 
erkännande tar hänsyn till yrkeserfarenhet efter examen anser kommissionen 
att en ingenjör med titeln "Eur Ing" normalt inte skall tvingas genomgå en 
anpassningsperiod eller gå upp i sådant lämplighetsprov som avses i artikel 4 i 
direktiv 89/48/EEG". 
LÄRARE 
i) Tillämpning av direktivet på lärarområdet har varit tämligen ovanlig. Å ena 
sidan utgör lärarna den största enskilda yrkesgruppen, i absoluta termer, som 
81nr 3429/93 — EGT nr C 268, 26. 09. 1994, s. 38. 
82EGT nr L 19, 24. 01. 1989, s. 16. 
30 
dragit nytta av direktivet. Mer än 5 000 lärare83 har fått tillträde till sitt yrke i 
en annan medlemsstat, men 3 80084 av dessa erkändes i Storbritannien och 
Nordirland ensamt85. Tillämpningen av direktivet på läraryrket har på andra 
håll varit bemängd med svårigheter. 
ii) Några medlemsstater skiljer mellan förloppet för att skaffa behörighet som 
lärare och rekryteringen av lärare till det statliga skolsystemet. I dessa stater 
skaffar sig en person som vill bli lärare först en examen för att därefter söka 
en anställning. Några medlemsstater (t.ex. Storbritannien och Nordirland samt 
Irland) har rekryteringsförfaranden som liknar den privata sektorns; lediga 
platser annonseras ut, varefter det sker ett val, vanligtvis efter en intervju, 
mellan de sökande. I andra medlemsstater, t.ex. Spanien, sker rekrytering 
genom en öppen examinering för alla med lärarbehörighet; sökande som 
lyckas placeras då på en lista och träder i tjänst när och om en tjänst blir ledig. 
Kommissionen anser att det står medlemsstaterna fritt att använda endera 
formen för sin rekrytering: erkännande av en lärarexamen från en annan stat 
inom gemenskapen ger den migrerande läraren rätt att delta i rekryterings­
förfarandet i värdmedlemsstaten. Med andra ord medför erkännandet att de 
migrerande arbetstagarna har rätt att delta i uttagningsproven i de stater där 
rekrytering av lärare till den offentliga sektorn sker genom sådana prov, men 
det innebär inga garantier för att vederbörande kommer att lyckas. 
iii) I andra medlemsstater (exempelvis Frankrike och Luxemburg) är 
lärarutbildningen och rekryteringen oupplösligt sammanflätade. Efter 
akademisk grundexamen går de sökande till lärarutbildningen upp i ett öppet 
uttagningsprov. Antalet sökande som godkänns bestäms av efterfrågan på 
lärare i respektive medlemsstat. Godkänt resultat från uttagningsprovet ger 
tillträde till lärarutbildningen och om denna slutförs med godkänt resultat86, 
garanteras vederbörande tjänst i en statlig skola. Rekryteringen äger alltså rum 
före den "examen" som avses i direktivet. Detta har givit upphov till 
svårigheter med tillämpningen av den generella ordningen för lärare som 
flyttar till sådana medlemsstater. Enligt kommissionens uppfattning skall den 
migrerande läraren genomgå det normala rekryteringsförloppet, dvs. 
vederbörande skall delta i uttagningsprovet; men eftersom den migrerande 
arbetstagaren redan är fullt behörig lärare, bör medlemsstaten ge dispens från 
den del av den teoretiska och praktiska utbildningen som följer efter 
uttagningsprovet87. I enlighet med denna uppfattning har överträdelseförfa­
randen inletts mot Frankrike. 
83Siffran bygger på uppgifter från medlemsstaterna vid slutet av 1994 och omfattar alla kategorier lärare 
(inklusive högre utbildning). 
84Inga kompensationsåtgärder har tillämpats i Storbritannien och Nordirland för detta yrke. 
85Med hänsyn till rekryteringsförfarandena i Storbritannien och Nordirland är det inte möjligt att säga hur 
många av dem som fick sina examensbevis erkända som därefter fick anställning inom den offentliga 
sektorn. 
86Så som nästan alltid är fallet. 
87Med undantag för tillämpning av en kompensationsmekanism enligt artikel 4. 
31 
iv) Kommissionen har också fått in flera klagomål från lärare som ansökt om 
erkännande i Tyskland. Delvis har problemen uppstått genom att några tyska 
delstater uppenbart vägrat att godkänna lärarbehörighet från icke-akademiska 
högre utbildningsanstalter (i Storbritannien och Nordirland, Nederländerna, 
Danmark och Österrike). Kommissionen har klart uttryckt sin uppfattning att 
en sådan inställning går stick i stäv mot direktivet och därför har 
överträdelseförfaranden nu tagits under övervägande. 
v) Ytterligare en svårighet som migrerande lärare i Tyskland stött på är kravet att 
alla lärare skall kunna undervisa i två ämnen88. Lärare med behörighet att 
undervisa i ett ämne på annat håll inom gemenskapen har vägrats erkännande 
av detta skäl. Tvåämneskravet står inte i sig i strid med fördraget eller med 
direktivet, men enligt kommissionens uppfattning finns det inget stöd för 
uppfattningen att undervisning i ett ämne skulle vara en annan verksamhet än 
undervisning i två ämnen som skulle kunna berättiga en vägran att tillämpa 
direktivet för ettämneslärare som flyttar till Tyskland. Det står emellertid klart 
att en kompensationsmekanism enligt artikel 4.1 b är lämplig. Kommissionen 
fortsätter sin granskning av detta problem. 
vi) Ett sista problem gäller krav på lärares språkkunskaper. I artikel 3.1 i rådets 
förordning (EEG) nr 1612/6889 tillåts medlemsstater att genom lagar eller 
andra författningar "fastställa villkor rörande språkkunskaper som fordras på 
grund av tjänstens natur". Sådana krav, liksom alla andra krav som fastställs 
genom nationell lagstiftning omfattas av den allmänna principen om icke­
diskriminering i artikel 6 i Romfördraget. 
vii) Vidare har medlemsstaterna enligt kommissionens uppfattning inte rätt att 
kräva bevis på språkfärdighet som ett villkor för att granska en ansökan om 
erkännande enligt direktivet. Sålunda har en medlemsstat inte rätt att ta upp 
bevis om den migrerande arbetstagarens kunskaper i värdstatens språk i listan 
över de dokument som måste lämnas in med ansökan om erkännande eller 
behandla den migrerande arbetstagarens ansökan som ofullständig om sådant 
bevis saknas. 
viii) Kommissionen godtar att krav avseende språkkunskaper som är icke­
diskriminerande och som står i proportion till det faktiska behovet att kunna 
tala värdstatens språk90 kan anses vara förenliga med gemenskapsrätten. När 
den migrerande arbetstagarens examensbevis i den mening som avses i artikel 
1 a inte vitsordar sådana kunskaper skall medlemsstaten i enlighet med 
88Det finns ett liknande krav i Österrike. 
89Rådets förordning (EEG) nr 1612/68 av den 15 oktober 1968 om arbetskraftens fria rörlighet inom 
gemenskapen ändrad genom förordning (EEG) nr 2434/92 av den 27 juli 1992. EGT nr L 245, 
26. 08. 1992. 
'"Jfr. mål 379/87 Groener [1989] ECR 3967. Det bör noteras att det i de medlemsstater där lärare till den 
offentliga sektorn rekryteras genom öppna uttagningsprov faktiskt krävs att den migrerande arbetstagaren 
demonstrerar sin språkfärdighet. Lämplighetsprovet eller anpassningsperioden genomförs dessutom på det 
nationella språket. 
32 
Vlassopoulou-domen granska huruvida den migrerande arbetstagaren har 
förvärvat den nödvändiga språkfärdigheten genom utbildning före eller efter 
examen, eller genom praktisk erfarenhet. Om inga sådan bevis läggs fram kan 
bristen på den nödvändiga språkfärdigheten betraktas som en "substantiell 
skillnad" som motiverar ett lämplighetsprov eller en anpassningsperiod. 
ADVOKATER 
Omkring 620 advokater fick erkännande enligt direktivet fram till och med hösten 
199591, varav över 400 i Storbritannien och Nordirland, minst 76 i Irland, 55 i 
Tyskland och 40 i Frankrike. Nästan 400 advokater beviljades erkännande 
omedelbart utan att behöva gå igenom lämplighetsprov, varav det övervägande 
flertalet utgjorde migrerande arbetstagare som flyttade mellan Storbritannien och 
Nordirland och Irland92. Beroende på detta fenomen och det faktum att många 
medlemsstater var sena med att anta genomföranderegler för lämplighetsprovet gick 
bara omkring 340 advokater upp i lämplighetsprovet under perioden i fråga, varav 
minst 180 bara i Storbritannien och Nordirland. 214 advokater godkändes i 
lämplighetsprovet. Det finns dock betydande skillnader i fråga om antalet godkända 
i de olika medlemsstaterna, så som påpekas på sidan 11. 
Det relativt låga antalet advokater som skaffat sig erkännande kan förmodligen i 
viss utsträckning förklaras genom den rätt advokater beviljas i några medlemsstaters 
nationella lag att praktisera under sin titel från ursprungsmediemsstaten93 och delvis 
genom det faktum att många medlemsstater varit sena med genomförandet eller, 
som fallet är särskilt i fråga om Spanien, ännu inte har genomfört direktivet för 
advokater, men det är sannolikt att blotta kravet att migrerande advokater skall gå 
upp i ett lämplighetsprov94 också har haft avskräckande verkan. 
Behovet av att ytterligare underlätta den fria rörligheten för advokater på den inre 
marknaden fick kommissionen att lägga fram ett förslag till ett nytt direktiv95 
grundat på tanken om ömsesidigt erkännande av auktorisationer och tillstånd att 
utöva yrket. En advokat från en medlemsstat skulle ha rätt att bedriva praktik i en 
annan medlemsstat under sin titel från hemlandet under en period på 5 år. Enligt 
förslaget skulle advokater som praktiserar under hemstatens titel ha rätt till 
undantag helt eller delvis från lämplighetsprovet på grundval av den yrkeserfarenhet 
som förvärvats i värdmedlemsstaten. 
REVISORER 
91 Jfr fotnot 44. 
92Minst 311 i UK och 67 i IRL, 15 sökande från B och LUX godtogs direkt i F. 
93Låt vara i några fall med ett begränsat verksamhetsfält (konsultverksamhet rörande hemstatens 
lagstiftning, internationell lag och gemenskapslag). 
94Jfr kommentarerna ovan under artikel 1 g. 
95KOM 94(572) EGT nr C 128, 24. 05. 1995. Slutligt förslag till ett Europaparlamentets och rådets 
direktiv för att underlätta utövandet av advokatyrket på permanent basis i en annan medlemsstat än den där 
behörigheten erhölls. 
33 
Antalet revisorer som har utnyttjat direktivet är minimalt (50 enligt föreliggande 
statistik). Medan utsikten att tvingas genomgå ett lämplighetsprov otvivelaktigt är 
en faktor, har det också framkastats att det finns en trend mot att revisionsföretag 
rekryterar sin personal lokalt och att kommenderingar inom företaget vanligtvis 
bara sker under korta perioder. Detta kan emellertid inte förklara det faktum att 
ensamföretagare eller de som är verksamma i små eller medelstora företag inte har 
utnyttjat direktivet. FEE (europeiska revisorsfederationen) undersöker för 
närvarande tillsammans med sina medlemmar hur man skulle kunna utforma ett 
särdirektiv för revisorer. 
OFFENTLIG TJÄNST 
i) I tolfte stycket i ingressen, beaktandemeningen oräknad, till direktiv 
89/48/EEG föreskrivs att "den generella ordningen för erkännande av 
examensbevis ... inverkar på intet sätt på tillämpningen av artiklarna 48.4 och 
55 i fördraget". Tillämpningen av den generella ordningen på offentlig tjänst 
som inte omfattas av dessa artiklar och som därför står öppna för icke­
medborgare har orsakat ett antal problem. 
ii) I sina försök att lösa dessa problem inom samordningsgruppen har 
kommissionens enheter upptäckt tre möjliga situationer. 
Den första och enklaste är när de nationella bestämmelserna tillämpas på 
offentlig och privat sektor utan åtskillnad, dvs. samma yrkesbehörighet krävs 
oavsett om yrkesverksamheten utövas inom offentlig tjänst eller inom den 
privata sektorn. Vanligtvis är detta fallet med yrken inom vårdsektorn. 
Bestämmelserna om tillträde till yrket skiljer sig från de bestämmelser som 
avser tillträde till en tjänst inom den offentliga sektorn. Det finns en 
uppsättning regler om tillträde till yrket och sedan får den enskilde avgöra om 
vederbörande vill söka arbete inom den offentliga eller den privata sektorn. 
I sådana fall är tillämpningen av den generella ordningen relativt okomplicerad 
(genom erkännande av behörighet hamnar den migrerande arbetstagaren i 
samma situation som den infödde medborgaren med slutförd yrkesutbildning 
som ännu inte har fått anställning). 
iii) I den andra situationen är olika regler tillämpliga för den offentliga respektive 
den privata sektorn. Antingen är både den offentliga och den privata sektorn 
reglerade men olika regler är tillämpliga, då kraven för den privata sektorn 
generellt sett är mindre strikta, eller också är yrket reglerat inom den 
offentliga men inte den privata sektorn. 
Bland exemplen på denna form av reglering kan nämnas undervisningssektorn 
(båda varianterna) och vissa yrken på sjukvårdsområdet där det t.ex. är så att 
verksamhet inom den offentliga sektorn är förbehållen innehavare av viss 
behörighet (vilket ofta upprätthålls genom socialförsäkringssystemet) och det 
34 
finns antingen en enkel form av skyddad titel eller ingen som helst reglering 
inom den privata sektorn. 
Denna situation är tillämplig på erkännbara "yrken", dvs. en serie 
verksamheter som, även om de är oreglerade finns som särskilda yrkesgrenar 
inom den privata sektorn. 
iv) Denna form av reglering återligen vållar i princip inga större svårigheter i 
samband med tillämpningen av den generella ordningen. En migrerande 
arbetstagare har i enlighet med artikel 3 endast rätt till erkännande i syfte att 
vinna tillträde till och kunna utöva det yrke som vederbörande har rätt att 
utöva i ursprungsmedlemsstaten. En migrerande arbetstagare som uppfyller 
kraven i sin ursprungsmedlemsstat för verksamhet inom den privata sektorn 
men inte inom den offentliga sektorn, har därför inte rätt att åberopa den 
generella ordningens direktiv i syfte att få tillträde till den offentliga sektorn i 
värdmedlemsstaten. (Naturligtvis finns det inget som hindrar 
värdmedlemsstatens myndigheter från att inta en generösare hållning och det 
finns skäl som talar för att de till och med är skyldiga att göra detta enligt den 
prejudicerande Vlassopoulou-domen). 
Om en migrerande arbetstagare faktiskt har arbetat inom den privata sektorn i 
ursprungsmedlemsstaten men har nödvändig behörighet för verksamhet inom 
den offentliga sektorn har vederbörande rätt att åberopa sig på artikel 3 för att 
få erkännande i syfte att få tillträde till den offentliga sektorn. 
v) Den tredje och sista situationen berör verksamhet som utövas uteslutande inom 
den offentliga sektorn. Huvudsakligen består denna kategori av tjänster i den 
allmänna förvaltningen (administratörer, handläggare, assistenter, sekreterare, 
kontorister, bud osv.) där det inte finns några likvärdiga "yrken" inom den 
privata sektorn. 
vi) För sådana tjänster har medlemsstaterna rekryteringsförfaranden som är 
mycket likartade den privata sektorns: annonsering i pressen med angivande 
av vilken utbildningsbakgrund en sökande bör ha för att kunna antas. Under 
sådana förhållanden ställs inga krav avseende de sökandes behörighet. Sådana 
förfaranden bör vara tillräckligt flexibla för att sökande från andra 
medlemsstater skall kunna beaktas. Ett brott mot artikel 48 skulle inträffa 
endast om man kunde fastslå att sökande med examen av annan nationalitet i 
praktiken systematiskt blev avvisade från offentliga tjänster. 
vii) Å andra sidan fastställer några medlemsstater (främst, men inte enbart, stater 
som använder sig av uttagningsprov för sin rekrytering) fler formella krav, 
antingen genom lagar och andra författningar eller (vilket är vanligare) genom 
administrativa bestämmelser. I några fall tar sig behörighetskraven uttryck i en 
förteckning över examina, i andra krävs det en viss utbildningsnivå (t.ex. en 
akademisk examen, studentexamen). Kommissionen är av den uppfattningen 
att verksamheten i fråga är en "reglerad yrkesverksamhet" i den mening som 
35 
avses i direktiv 89/48/EEG och att de mekanismer för erkännandet som 
fastställs i direktivet är tillämpliga. 
viii) Artikel 3 kan förvisso vara svår att tillämpa på detta slags reglerad 
yrkesverksamhet i offentlig tjänst. Artikel 3 ger migrerande arbetstagare rätt 
till erkännande för att få tillträde till och utöva samma verksamhet som de har 
behörighet att utöva i ursprungsmedlemsstaten. Problemet består därför i att 
identifiera "samma" verksamhet i ursprungsmedlemsstaten eftersom 
anställningskategorierna i offentlig tjänst inte är exakt jämförbara mellan 
medlemsstaterna. Det finns ingen fullkomlig lösning på detta problem men 
detta gäller för fler områden än offentlig tjänst: det finns många fler exempel 
på svårigheter att identifiera "yrket i fråga" så som avses i artikel 3. Det är de 
migrerande arbetstagarnas uppgift att om så behövs med bistånd från 
ursprungsmedlemsstaten fastställa att deras examen i den staten skulle ge dem 
tillträde till motsvarande verksamhet i offentlig tjänst. 
I denna situation är kompensationsmekanismer som bygger på skillnader i 
fråga om utbildningens längd eller innehåll förvisso svårtillämpbara, särskilt i 
samband med ett öppet uttagningsprov, där tiden kan vara en väsentlig faktor. 
Kommissionen är av den uppfattningen att det när det ställs ett generellt krav 
rörande behörighetsnivå är svårt att fastslå att det finns en substantiell skillnad 
eller att ämnen som lyser med sin frånvaro är av väsentlig betydelse för att 
utöva verksamheten i fråga. Under alla omständigheter medför ett öppet 
uttagningsprov, när det förekommer, att det träder i stället för andra former av 
kompensationsmekanismer. 
V SLUTSATSER 
Direktiv 89/48/EEG tar hänsyn till subsidiaritetsprincipen. Direktivet är emellertid 
också ett bevis på att gemenskapsbestämmelser, samtidigt som de respekterar 
subsidiaritetsprincipen, kan åstadkomma långtgående förändringar i nationell 
lagstiftning, i förvaltningsstrukturer och i förvaltningsrutinerna. Genomförandet av detta 
direktiv har medfört att det i medlemsstaternas lagstiftning har införlivats regler som 
återspeglar en ny och fundamentalt annorlunda hållning till erkännande av yrkesbe­
hörighet. Medlemsstaterna har tvingats skapa nya förvaltningsstrukturer för att behandla 
ansökningar om erkännande av behörighet och för att åstadkomma den nödvändiga 
samordningen mellan de olika myndighets instanserna. 
En avsikt med direktivet var också att få fram nya förvaltningsrutiner, och nya sätt att 
tillgodose behovet av erkännande av yrkesbehörighet. Dessvärre tycks, som det har 
framgått ovan, synsätt som har utvecklats inom området för erkännande av akademisk 
behörighet att fortsätta att råda i en del medlemsstater. 
Direktivet har också ändrat simationen för potentiella migrerande arbetstagare: det 
förser dem med nya rättigheter och nya hjälpmedel. Av brev som nått kommissionen 
framgår det att många migrerande arbetstagare är medvetna om att rättigheten till 
36 
erkännande av behörighet existerar men är samtidigt dåligt upplysta om hur den 
generella ordningen fungerar. Förhållandet mellan det antal klagomål kommissionen har 
fått in i jämförelse med det antal överklaganden som inrapporterats av medlemsstaterna 
antyder att de migrerande arbetstagarna antingen inte känner till rätten att överklaga 
eller att de dra sig för att utnyttja denna rätt. 
Slutligen har direktivet givit ökad kraft åt samarbetet på europeisk nivå mellan de 
nationella yrkesorganisationerna och det har förekommit många initiativ som syftar till 
en frivillig konvergens inom utbildningsområdet. 
Förändringar av denna art och grad tar tid och det är ännu inte möjligt att dra några 
verkliga slutsatser beträffande den generella ordningens funktionssätt. 
Därför avser inte kommissionen för närvarande att föreslå några grundläggande 
ändringar i direktiv 89/48/EEG. Översynen av direktiv 92/51/EEG, direktivet om en 
andra generell ordning, som är inplanerad till 1999 kommer att erbjuda möjlighet till en 
översyn av systemet i sin helhet. Kommissionen avser emellertid inte att undersöka 
möjligheten att föreslå vissa begränsade ändringar i direktivet före detta damm. Utom de 
förslag som ingår i det aviserade konsolideringsdirektivet kommer kommissionen att 
undersöka 
— möjligheten att i direktiv 89/48/EEG införliva skyldigheten att vid granskningen av 
den migrerande arbetstagarens ansökan om erkännande ta hänsyn till erfarenhet 
efter examen, 
— möjligheten att i direktiv 89/48/EEG föra in begreppet "reglementsenlig utbildning" 
för att på så sätt påvisa behovet av att en migrerande arbetstagare från en 
medlemsstat där det saknas reglering av yrket i fråga kan åberopa två års 
yrkeserfarenhet, 
— vilka olika sätt det finns att utveckla samordningsgruppens roll för att säkerställa en 
mer enhetlig tolkning och tillämpning av direktivet. 
Dessutom kommer kommissionen att fortsätta sina ansträngningar att för det första 
säkerställa att den grundläggande principen i direktivet, som finns nedlagd i artikel 3 
(nämligen att den migrerande arbetstagarens behörighet godkänns i och för sig) 
respekteras och att rätten att införa de mekanismer för ersättning som finns i artikel 4 
inte missbrukas och, för det andra, att göra migrerande arbetstagare helt och hållet 
medvetna om sin rätt enligt direktivet. 
Kommissionens fasta övertygelse är att den starka och enkla idé som ligger till grund för 
direktivet förblir lika giltig 1995 som den var 1988 och att den inre marknadens 
dynamik och ett ökat utnyttjande av den generella ordningen kommer att leda till en 
förbättring före 1999 års rapport till Europaparlamentet och rådet. 

ISSN 1024-4506 
KOM(96) 46 slutli 
DOKUMENT 
SV 15 
Katalognummer : CB-CO-96-057-SV-C 
ISBN92-78-00264-X 
Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg