EUROPEISKA KOMMISSIONEN Bryssel den 22.2.2017 SWD(2017) 91 final EMPTY ARBETSDOKUMENT FRÅN KOMMISSIONENS AVDELNINGAR Landsrapport Finland 2017

Med en fördjupad granskning rörande förebyggande och korrigering av

makroekonomiska obalanser Följedokument till MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET, EUROPEISKA CENTRALBANKEN OCH EUROGRUPPEN Europeiska planeringsterminen 2017: Bedömning av framstegen med strukturreformer, förebyggande och korrigering av makroekonomiska obalanser samt resultatet av de fördjupade granskningarna enligt förordning (EU) nr 1176/2011



{COM(2017) 90 final}

{SWD(2017) 67 final - SWD(2017) 93 final}







INNEHÅLL Sammanfattning1 1.Ekonomisk situation och framtidsutsikter2 2.Framsteg med de landsspecifika rekommendationerna8 3.Sammanfattning av den fördjupade granskningen i förfarandet vid makroekonomiska obalanser11 4.Reformprioriteringar 4.1.Offentliga finanser och beskattning16 4.2.Finanssektorn20 4.3.Arbetsmarknad, utbildning och sociala frågor26 4.4.Investeringar33 4.5.Sektorspolitik40 4.6.Offentlig förvaltning44 A.Översikt45 B.Resultattavla för makroekonomiska obalanser 51 C.Standardtabeller52 Referenser57 LISTA ÖVER TABELLER 1.1.Viktiga ekonomiska, finansiella och sociala indikatorer - Finland7

2.1.Sammanfattning av bedömningen av den landsspecifika rekommendationen 20169 3.1.Bedömning av förfarandet vid makroekonomiska obalanser (*) Finland 201714 4.2.1.Banksektorns centrala indikatorer20 4.4.1.Förändringar i sysselsättningen 2005–2015 efter utbildning och efterfrågan efter mer högkvalificerad utbildning37 B.1.Förfarandet vid makroekonomiska obalanser – resultattavla för Finland51 C.1.Finansmarknadsindikatorer52 C.2.Arbetsmarknadsindikatorer och sociala indikatorer53 C.3.Arbetsmarknadsindikatorer och sociala indikatorer (forts.)54 C.4.Resultatindikatorer för produktmarknader och policyindikatorer55 C.5.Grön tillväxt56 LISTA ÖVER DIAGRAM 1.1.Real BNP-tillväxt och bidrag till BNP-tillväxten, 2005–2018, Finland2 1.2.Bidrag till potentiell tillväxt2 1.3.Ändringar i sysselsättningsgraden efter åldersgrupp och kön, 2005–20153 1.4.Sysselsättningsgrad och försörjningskvot3 1.5.Nominella enhetsarbetskostnader, 2005 = 1004 1.6.Exportmarknadsandelar4 1.7.Skuldökning efter sektor5 1.8.Offentligt underskott och offentlig skuld5

4.1.1.Det offentliga underskottet 2002–2015, i % av BNP16 4.1.2.Offentliga sektorns utgifter fördelade på funktion och inkomster (i % av BNP)16 4.1.3.Miljöskatternas andel av BNP, utvalda EU-länder19 4.2.1.Bankernas andel kostnader till intäkter21 4.2.2.Ökning av bankernas utlåning till icke-finansiella företag, i %, 12-månadersförändring, kvartal 1 2004–kvartal 3 201622 4.2.3.Relativa bostadspriser, Finland23 4.2.4.Drivkraften för icke-finansiella företags skulder, i %, 12-månadersförändring23 4.2.5.Icke-finansiella företags andel skulder i förhållande till BNP24 4.2.6.Drivande faktorer för hushållens skuldkvot i förhållande till BNP24 4.2.7.Låneomstrukturering, gäldenärer i exekutionsförfaranden25 4.3.1.Centrala arbetsmarknadsindikatorer26 4.3.2.Pisa: Andelen högpresterande elever i naturvetenskap – Finland32 4.4.1.Tillväxten uppdelad på exportmarknadsandelar33 4.4.2.Reala effektiva växelkurser, utvalda länder, 2005=10033 4.4.3.Nyckelfaktorer för den reala effektiva växelkursens utveckling, Finland34 4.4.4.Nominella enhetsarbetskostnader branschvis, 2010 = 10034 4.4.5.Exportmarknadsandelar, Finland35 4.4.6.Handelsbalansen för varor enligt en bred ekonomisk klassificering av varor35 4.4.7.Strukturomvandlingstakten, Finland36 4.4.8.Den kortsiktiga strukturomvandlingstakten, utvalda länder36

4.4.9.Omställningen av ekonomin mot branscher med lägre produktivitet37 4.5.1.Interna FoU-utgifter (GERD) per sektor i Finland mellan 2005 och 201440 LISTA ÖVER FAKTARUTOR 1.1.Fokus på: konkurrenskraftsavtalet6 2.1.EU-budgetens bidrag till strukturella förändringar i Finland10 4.3.1.Mot en Finlandsmodell för lönesättning – vilka är utmaningarna?27 4.4.1.Investeringsutmaningar39 Sammanfattning I denna rapport bedöms Finlands ekonomi mot bakgrund av kommissionens årliga tillväxtöversikt som offentliggjordes den 16 november 2016. I översikten uppmanar kommissionen medlemsstaterna att öka sina ansträngningar på de tre områdena i den ekonomiska politikens goda triangel – ökade investeringar, strukturreformer och en ansvarsfull budgetpolitik. I samband med detta bör medlemsstaterna fokusera på att öka den sociala rättvisan så att alla kan dra nytta av tillväxten. Samtidigt offentliggjorde kommissionen rapporten om förvarningsmekanismen och i och med den inleddes den sjätte omgången av förfarandet vid makroekonomiska obalanser. I rapporten ingår den fördjupade granskning som enligt 2017 års rapport om förvarningsmekanismen bör göras av den finska ekonomin. Efter en treårig ekonomisk nedgång inleddes en gradvis stärkt återhämtning 2015. Ekonomin förväntas att ha ökat med 1,5 % under 2016 och förväntas fortsätta att öka med 1,2 % respektive 1,5 % 2017–2018. Den inhemska efterfrågan, särskilt bygginvesteringar, förväntas vara den viktigaste drivkraften för tillväxt på kort sikt, vid sidan av ökad export. Situationen på arbetsmarknaden har också börjat förbättras. Arbetslösheten har minskat totalt sett, även om långtidsarbetslösheten fortsätter att öka. Den potentiella tillväxttakten för den finska ekonomin ligger fortfarande kring noll. Den potentiella tillväxten har sjunkit kraftigt sedan krisens början och är fortfarande låg. Detta beror på att den arbetsföra befolkningen minskar samtidigt som den totala faktorproduktiviteten ökar långsamt, framför allt till följd av att elektronik- och pappersindustrin gått bakåt. Investeringarna har minskat. Den växande offentliga skulden kan begränsa tillväxtfrämjande offentliga investeringar i framtiden. Undertecknandet av konkurrenskraftsavtalet mellan arbetsmarknadsparterna 2016 satte punkt för den osäkra löneutvecklingen. Enligt avtalet fryses lönerna för 2017, och den årliga arbetstiden ökar utan att någon extra ersättning betalas ut. Dessutom ska arbetstagarna från och med nu betala en större del av socialförsäkringsavgifterna. Åtgärderna förväntas förbättra kostnadskonkurrenskraften samt stödja exporten och sysselsättningen under de kommande åren. Inom den offentliga sektorn leder avtalet till kostnadsbesparingar genom att de anställdas årliga semesterpenning tillfälligt sänks. Dessa inbesparingar neutraliseras emellertid till största delen av de lägre skatter och socialförsäkringsavgifter som regeringen införde som en kompensation för lönefrysningen och det faktum att arbetstagarna måste stå för en större del av socialförsäkringsavgifterna. Avtalets kortsiktiga inverkan på de offentliga finanserna förväntas därför vara negativ, men den långsiktiga inverkan positiv eftersom sysselsättningen förväntas öka. Den förbättrade kostnadskonkurrenskraften förväntas också främja investeringarna. Genomförandet av 2015 års pensionsreform inleddes 2017. Den lägsta lagstadgade pensionsåldern kommer gradvis att stiga och knytas till den förväntade livslängden 2027. Äldre arbetstagare förväntas stanna kvar längre i arbetslivet, och den totala sysselsättningen förväntas sålunda öka. Mot bakgrund av att befolkningen åldras och försörjningskvoten ökar (en betydande ökning förväntas senast 2025) bör den här reformen bidra till att förbättra pensionssystemets hållbarhet. Såväl den offentliga som den privata skulden ökade marginellt. Den offentliga bruttoskulden i förhållande till BNP har ökat, men en skuld på cirka 64 % av BNP är relativt låg jämfört med euroområdet som helhet. Hushållens skulder ökade 2016, till följd av ökad låntagning på grund av gynnsamma låneförhållanden, inklusive låga räntor. Ökningen av de icke-finansiella företagens skulder mattades av 2016, efter en snabb ökning av de koncerninterna lånen 2015. Den finansiella sektorn är fortsatt välkapitaliserad. Generellt sett har Finland gjort en del framsteg för att genomföra sina landsspecifika rekommendationer från 2016. Regeringen har fattat politiska beslut om social- och hälsovårdsreformen, och offentliga samråd har anordnats om stora delar av lagförslaget. Vissa framsteg har därför gjorts när det gäller att följa rekommendationen om finanspolitisk hållbarhet. I linje med arbetsmarknadsrekommendationen minskar konkurrenskraftsavtalet arbetskostnaderna för arbetsgivarna och ökar möjligheterna till lokala avtal. En ny lönesättningsmodell håller på att förhandlas fram där löneökningar inom de exponerade sektorerna skulle vara riktgivande för lönerna inom de icke-exponerade sektorerna. Avtalet förväntas förbättra ekonomins kostnadskonkurrenskraft. Från och med 2017 har incitamenten för att ta emot arbete ökat: rätten till inkomstrelaterade arbetslöshetsförmåner minskade med en femtedel till 400 dagar, och avgifterna för förskoleverksamhet har sänkts, särskilt för föräldrar med låga inkomster. Ett nytt initiativ har inletts där man använder sig av en modell med sociala obligationer (Social Impact Bond-modell) för att bättre integrera invandrare på arbetsmarknaden. Det här innebär vissa framsteg när det gäller att uppfylla rekommendationen för arbetsmarknaden. Regeringen har lagt fram ett paket med nya möjligheter att starta företag och få dem att växa. Betydande reformer har föreslagits för transportsektorn, och arbetet pågår med reformer för gasmarknaden, där man noga följer hur gasledningsprojektet Balticconnector utvecklas. Dessa politiska initiativ har lett till vissa framsteg i fråga om rekommendationen för konkurrenskraft. När det gäller de framsteg som gjorts för att nå de nationella målen enligt Europa 2020-strategin har utvecklingen under 2016 i allmänhet varit positiv. Även om det kommer att bli svårt att uppnå det ambitiösa målet ökade sysselsättningsgraden under 2016. Fattigdomen är låg jämfört med EU-genomsnittet, men den har fördubblats till följd av de båda allvarliga recessionerna. Under den senaste tiden har den knappt minskat, och målet för fattigdomsminskningen verkar onåbart. Andelen unga med högst grundskoleutbildning minskade något 2015, men det kan bli en utmaning att nå målet. Andelen personer i Finland med högre utbildning fortsatte att öka 2015 och ligger redan ovan målet. Finland är på god väg att nå sina mål för förnybar energi och minskade växthusgasutsläpp. Det mycket ambitiösa FoU-målet kommer troligtvis inte att nås, eftersom investeringarna i FoU minskat under senare år. Nedan redogörs för de viktigaste slutsatserna av den fördjupade granskningen som görs i denna rapport och för de politiska utmaningar som följer. Konkurrenskraftsavtalet förväntas förbättra kostnadskonkurrenskraften. Avtalets positiva inverkan på exporten och sysselsättningen förväntas synas så småningom. Diskussionerna om den nya lönesättningsmodellen för de kommande löneförhandlingarna pågår fortfarande, och ett avtal är avgörande för att säkerställa dessa förväntade positiva effekter. Den icke-kostnadsrelaterade konkurrenskraften hämmar exportresultatet. Framsteg har gjorts för att öppna upp tjänstesektorerna, såsom detaljhandeln, för konkurrens, och vissa andra inhemska tjänstesektorer, såsom taxibranschen, kan bli föremål för reformer i framtiden. Även om Finland i internationella jämförelser betraktas som ett av de ledande länder i världen vad gäller företagsklimat och förmågan att locka till sig investeringar, ligger de utländska investeringarna i Finland under EU-genomsnittet, sett till ekonomins storlek.

Strukturförändringar är på gång, men omställningen av ekonomin verkar nu gå långsammare. Efter nedgången inom it-tillverkningen har informations- och kommunikationstekniktjänsterna blivit en allt viktigare exportsektor. Antalet uppstartsföretag har ökat kraftigt på senare tid, och de förväntas bidra till att produktionsstrukturerna gradvis diversifieras. Politiska insatser för att stödja uppstartsföretag och internationalisering av små och medelstora företag finns, och regeringen har lagt fram planer på att ytterligare möjliggöra och främja entreprenörskap, bl.a. genom att minska den administrativa bördan och regelbördan. Skuldsättningen inom den privata sektorn förväntas förbli fortsatt hög, men den finansiella sektorn är stabil. De icke-finansiella företagens skulder kan komma att minska under de kommande åren till följd av ökad lönsamhet på grund av konkurrenskraftsavtalet. Den senaste tidens politiska åtgärder, bl.a. utfasningen av den avdragsgilla ränteandelen för bolån i inkomstbeskattningen och införandet av ett lånetak från och med juli 2016, förväntas hejda hushållens låntagning något. Hushållens skuldsättning är ändå låg jämfört med Sverige och Danmark, och hushållen förväntas inte betala av på sina skulder på grund av de fördelaktiga lånevillkoren. Andelen nödlidande lån är låg, och banksektorn är i allmänhet solid. Den offentliga skulden i förhållande till BNP har börjat minska och förväntas uppgå till cirka 66,5 % 2018. Regeringen har åtagit sig att konsolidera de offentliga finanserna och underskottet förväntas minska på medellång sikt. Enligt regeringens plan för de offentliga finanserna bör skuldsättningen minska under 2019. Den pensionsreform som kommer att genomföras från och med 2017 och den pågående social- och hälsovårdsreformen kommer att bidra till att minska hållbarhetsriskerna på medellång sikt. Nedan redogörs för andra viktiga ekonomiska frågor som analyseras i denna rapport och som kan ställa Finlands ekonomi inför särskilt svåra situationer. Regeringen har kommit överens om den lagstiftning som behövs för social- och hälsovårdsreformen. De främsta målen med reformen är bl.a. att förbättra tillgången till hälso- och sjukvård och bromsa kostnadsökningarna, med tanke på behovet av hållbara offentliga finanser. Innan lagstiftningen antas måste en överenskommelse också nås om de mest kontroversiella frågorna: valfriheten och de privata tjänsteproducenternas roll i det nya systemet. Situationen på arbetsmarknaden har börjat förbättras, men vissa sysselsättningsrelaterade och sociala utmaningar finns kvar, såsom att långtidsarbetslösheten fortsätter att öka. Det finns därför ett behov av bättre riktade aktiva arbetsmarknadsåtgärder och fortsatta investeringar i livslångt lärande och yrkesutbildning. För att öka sysselsättningen, även för invandrare, är det viktigt att lösa de problem som hänger samman med en åldrande befolkning. Även om arbetskraftsdeltagandet på det hela taget har ökat har den minskat för åldersgruppen 25–39 år. Det komplicerade bidragssystemet med olika typer av ersättningar kan leda till betydande låglönefällor och bidragsfällor för personer utanför arbetskraften. 1. Ekonomisk situation och framtidsutsikter BNP-tillväxt Efter en tre års nedgång växer den finska ekonomin igen. År 2015 växte ekonomin med 0,3 %, och under 2016 förväntade kommissionen att tillväxten skulle öka till cirka 1,5 % till följd av ökad privatkonsumtionen och ökade investeringar. Ekonomin förväntas fortsätta att öka med 1,2 % och 1,5 % under 2017 respektive 2018. Mot slutet av prognosperioden förväntas BNP-tillväxten bli mer balanserad, med både inhemsk och utländsk efterfrågan som stöd för tillväxten. Diagram 1.1: Real BNP-tillväxt och bidrag till BNP-tillväxten, 2005–2018, Finland Källa: Kommissionens vinterprognos 2017. Potentiell BNP-tillväxt Den potentiella reala BNP-tillväxten förväntas inte på medellång sikt återgå till den tillväxttakt som rådde före krisen. Före krisen ökade den potentiella BNP-tillväxten snabbt, framför allt till följd av att den totala faktorproduktiviteten ökade när ekonomin anpassade sig till högproduktiva sektorer. Tillväxten inom ekonomin riskerar att förbli fortsatt låg om i) den arbetsföra befolkningen minskar, ii) den totala faktorproduktiviteten stagnerar, iii) investeringarna stannar kvar på en låg nivå (framför allt de minskade investeringarna i forskning och måttliga investeringar i utrustning begränsar möjligheterna att öka arbetsproduktiviteten; en låg produktivitetstillväxt i sin tur kräver en fortsatt återhållsam löneutveckling för att konkurrenskraften ska kunna bevaras), och om iv) den höga skuldsättningen inom den privata och offentliga sektorn bromsar tillväxten. Insatser för att stödja ett klimat som gynnar investeringar samt forskning och innovation, och strukturförändringar i riktning mot verksamheter med högre produktivitet kan hjälpa ekonomin ut ur den låga tillväxten. Diagram 1.2: Bidrag till potentiell tillväxt Källa: Kommissionens vinterprognos 2017.

Arbetsmarknaden Situationen på arbetsmarknaden började förbättras under 2016. Sysselsättningen (15–64 år) ökade till 70,5 % före det tredje kvartalet 2016, och var 0,6 procentenheter högre än året innan. Arbetslösheten var som högst 9,4 % under 2015 och sjönk till 8,8 % under 2016. Enligt de senaste arbetslöshetssiffrorna (7,9 % i december 2016) har arbetslösheten minskat med 1,3 procentenheter på tolv månader. Ungdomsarbetslösheten (15–24 år) har också börjat minska. Den sjönk med 2,3 procentenheter till 20,1 % under 2016 och börjar nå EU-genomsnittet på 18,8 %. Långtidsarbetslösheten förväntas ha nått en topp på 2,3 % år 2016. Arbetsmarknadsåtgärderna påverkas kraftigt av att de stora årskullarna går i pension och sysselsättningen i de yngre åldersgrupperna minskar. Den största årskullen föddes 1947, och nådde den lägsta lagstadgade pensionsåldern, 63 år, 2010. Efter det har befolkningen i arbetsför ålder (15–64 år) minskat. För att pensionssystemet även i fortsättningen ska vara hållbart reformerades det inkomstrelaterade pensionssystemet 2005, och fler incitament för att arbeta längre infördes. En ny pensionsreform trädde i kraft från och med 2017 då den lägsta lagstadgade pensionsåldern gradvis ska öka från 63 år till 65 år fram till 2027. Åtgärder för att förhindra ett tidigt utträde från arbetsmarknaden har lett till högre sysselsättning bland äldre arbetstagare. Samtidigt har sysselsättningen minskat i åldersgruppen 20–39 år. Totalt sett minskade sysselsättningen 2005–2015 i åldersgruppen 15–74 år, främst bland män. Försörjningskvoten( ) riskerar att öka på medellång och lång sikt. Befolkningsprognoser och antaganden om sysselsättningen i enlighet med kommissionens åldranderapport 2015 leder till att försörjningskvoten kommer att försämras från cirka 120 under de första åren av 2000-talet till cirka 135 senast 2025. Reformerna måste därför fortsätta för att öka sysselsättningen så att socialförsäkringssystemet även i framtiden är hållbart. Diagram 1.3: Ändringar i sysselsättningsgraden efter åldersgrupp och kön, 2005–2015 Källa: Europeiska kommissionen Diagram 1.4: Sysselsättningsgrad och försörjningskvot Källa: Kommissionen, Statistikcentralen i Finland Social utveckling Inkomstskillnaderna i Finland är små jämfört med andra EU-länder. Den rikaste femtedelen av befolkningen hade 3,6 gånger mer inkomster än den fattigaste femtedelen, jämfört med 5,2 gånger för hela EU. Ginikoefficienten för disponibel inkomst per konsumtionsenhet var 25,2 år 2015, och visar på en mer jämlik inkomstfördelning än EU-genomsnittet (som hade en Ginikoefficient på 31,0). Inkomstskillnaderna, om de mäts med båda indikatorerna, har förblivit desamma i Finland under de senaste åren. Hushållens nettoförmögenhet( ) är emellertid inte lika jämt fördelad som inkomsterna, men ligger inom de gränser som observerats i andra EU-länder för vilka uppgifter samlades in 2013–2014 (ECB 2016). Fattigdomsrisken har minskat successivt sedan den högsta nivån 2011. År 2015 var fattigdomsrisken efter sociala transfereringar/pensioner 12,4 %, vilket var cirka 4 procentenheter lägre än EU-genomsnittet. Den senaste tidens ekonomiska nedgång ledde emellertid till att antalet långtidsarbetslösa ökade, liksom antalet unga i åldersgruppen 15–24 år som varken studerar eller arbetar. Den närmaste framtiden kommer därför sannolikt inte att leda till några avsevärda förändringar i inkomstskillnaderna eller kampen mot fattigdomen. Det är också viktigt att komma ihåg att följderna av konjunkturnedgången på 1990-talet, en avsevärd ökning av fattigdomsrisken, inte har åtgärdats, trots den ekonomiska uppgång som följde. Det förefaller därför som om regeringens Europa 2020-mål inte kommer att nås, det vill säga att antalet personer som riskerar att drabbas av fattigdom eller social utestängning ska vara lägre än 770 000. År 2015 var motsvarande siffra 904 000, vilket endast är en marginell minskning (7 000) sedan 2008. Konkurrenskraft På medellång sikt förväntas Finland gradvis få tillbaka den konkurrenskraft som landet förlorat. Kostnadskonkurrenskraften i förhållande till jämförbara länder har redan förbättrats under de senaste åren och kommer att förbättras ytterligare under 2017 tack vare det nya arbetsmarknadsavtalet, det. s.k. konkurrenskraftsavtalet (se faktaruta 1.1 och diagram 1.5). Exporten förväntas öka från och med 2017, och år 2018 förväntas nettoexportens bidrag till BNP-tillväxten vara positiv igen. Även om exportutsikterna har förbättrats, är osäkerheten vad gäller yttre faktorer fortfarande mycket stor, framför allt när det gäller efterfrågan från EU och hur snabbt den ryska ekonomin återhämtar sig 2017–2018. Utmaningarna när det gäller den icke-kostnadsrelaterade konkurrenskraften kvarstår också, såsom låg produktivitetstillväxt och ett lågt antal exporterande små och medelstora företag samt det faktum att exportprodukterna till största delen består av halvfabrikat och investeringsvaror. Underskottet i bytesbalansen har minskat sedan 2012, när underskottet var 1,9 % av BNP, och nådde cirka 0,4 % av BNP 2015. Diagram 1.5: Nominella enhetsarbetskostnader, 2005 = 100 Källa: Kommissionens vinterprognos 2017. Diagram 1.6: Exportmarknadsandelar Källa: Europeiska kommissionen Finanssektorn En hög skuldsättning inom den privata sektorn gör den sårbar, men finanssektorn är fortfarande stabil och stark. Den privata sektorns skuldkvot i förhållande till BNP har fortsatt att öka, och steg kraftigt till 156 % av BNP 2015, framför allt till följd av en ökning i de icke-finansiella företagens utländska lån. Hushållens skulder i förhållande till den disponibla bruttoinkomsten ökade till 112 %, vilket är det högsta någonsin för Finland och högre än euroområdets genomsnitt på cirka 94 %. Samtidigt är kvoten lägre jämfört med Sverige (166 %) och Danmark (256 %). Hushållen och de icke-finansiella företagen har emellertid gynnats av låga räntor och de sköter sina lån väl, vilket framgår av den låga andelen nödlidande lån. Banksektorn är mycket koncentrerad och bankerna är nära sammankopplade med de övriga nordiska länderna och beroende av marknadsfinansiering. Största delen av hushållens skulder är bolån där lägenheten eller huset används som säkerhet. Kopplingen mellan bostadsmarknaden och banksektorn kan vara något starkare i Finland än i övriga länder eftersom andelen finländare som äger sina bostäder är högre än i euroområdet i genomsnitt. Diagram 1.7: Skuldökning efter sektor Källa: Europeiska kommissionen Offentliga finanser Balanseringen av den offentliga sektorns inkomster och utgifter fortsätter stegvis. Budgetunderskottet uppgick till 2,8 % av BNP år 2015 och förväntades minska till 2,2 % år 2016, till följd av utgiftsnedskärningar och inkomståtgärder såsom höjningen av arbetslöshetsförsäkringsavgifterna. Dessa åtgärder har fastställts i planen för de offentliga finanserna 2016–2019. År 2017 kommer inkomstbeskattningen och arbetsgivarnas sjukförsäkringsavgifter att sjunka, såsom fastställdes i konkurrenskraftsavtalet. Dessa åtgärder har lett till förlorade inkomster på uppskattningsvis 0,6 % av BNP. Det totala underskottet beräknas försämras till 2,3 % av BNP 2017 trots utgiftsnedskärningarna i enlighet med planen för de offentliga finanserna och den sänkta semesterpenningen för de offentligt anställda. År 2018 förväntas underskottet sjunka igen till 1,8 % av BNP tack vare ökad aktivitet i ekonomin och de utgiftsnedskärningar som planerats i planen för de offentliga finanserna.

Diagram 1.8: Offentligt underskott och offentlig skuld Källa: Kommissionens vinterprognos 2017. Tabell 1.1: Viktiga ekonomiska, finansiella och sociala indikatorer - Finland (1)Summan av räntebärande värdepapper, övriga investeringar samt reserver.

(2,3)Inhemska grupper av banker och fristående banker.

(4)Inhemska grupper av banker och fristående banker, utlandskontrollerade dotterbolag från länder i och utanför EU samt utlandskontrollerade filialer från länder i och utanför EU.

(*) BPM5 och/eller ENS95 Källa: Europeiska kommissionen, Europeiska centralbanken 2. Framsteg med de landsspecifika rekommendationerna Framstegen med att genomföra de rekommendationer som riktades till Finland 2016( ) måste betraktas ur ett långsiktigt perspektiv, allt ifrån det att den europeiska planeringsterminen infördes 2011. Under den här sexårsperioden har rekommendationerna varit inriktade på de offentliga finanserna samt deras hållbarhet, arbetsmarknaden och företagsklimatet. Flera reformer har gjorts på dessa områden. Finland har i stort följt de finanspolitiska rekommendationerna. Det medelfristiga målet nåddes inte under största delen av perioden, men under perioden 2011–2015 gjorde Finland framsteg som i stort överensstämmer med kraven i stabilitets- och tillväxtpakten. Finlands skuldkvot i förhållande till BNP har emellertid stigit över 60 % och fortsätter att stiga. För att uppfylla rekommendationerna om hållbara offentliga finanser antogs en viktig pensionsreform 2015, och en social- och hälsovårdsreform håller på att förberedas. Genom pensionsreformen stiger den lägsta pensionsåldern gradvis och kommer så småningom att kopplas till den förväntade livslängden. Reformen förväntas öka tillgången på arbetskraft och samtidigt se till att pensionerna kan hållas på en lämplig nivå. Dessutom förbereder regeringen en kommunreform och en social- och hälsovårdsreform. Arbetsmarknadsreformerna har också gjort framsteg. Aktiva arbetsmarknadsåtgärder som syftar till att öka arbetskraftsdeltagandet har genomförts. För att förbättra konkurrenskraften har arbetsmarknadens parter enats om mycket måttliga löneökningar, och 2016 slöts ett konkurrenskraftsavtal för att förbättra kostnadskonkurrenskraften genom att sänka de arbetskostnader som arbetsgivarna måste betala. De ekonomiska incitamenten för att ta emot låginkomst- eller deltidsjobb har förbättrats. Sedan början av 2014 har det varit möjligt att ha en inkomst från anställning på upp till 300 euro per månad utan att det påverkar arbetslöshetsersättningen. Från och med 2015 omfattar bostadsbidraget en skyddad del om 300 euro som inte dras av om personen i fråga får arbetsinkomster. Regeringen har också följt rekommendationerna om konkurrensen inom tjänstesektorn, framför allt inom detaljhandeln. Lagstiftningen om detaljhandeln har luckrats upp. Ett stort steg var att öppettiderna liberaliserades 2016. Markanvändnings- och bygglagen har ändrats så att utvecklingen av en fungerande konkurrens lades till som ett av målen för områdesplaneringen för att ta hänsyn till behovet av ökad konkurrens. Det företag som har monopol på alkoholhandeln har öppnat affärer bredvid andra affärer än de som hör till de dominerande detaljhandelskedjorna. Generellt sett har Finland gjort vissa( ) framsteg 2016 när det gäller att genomföra sina landsspecifika rekommendationer för 2016. Regeringen har lagt fram stora delar av lagförslagen för social- och hälsovårdsreformen. Arbetsmarknadsparterna har undertecknat ett konkurrenskraftsavtal som minskar arbetsgivarnas arbetskostnader och ökar möjligheterna till lokala avtal. Förhandlingar pågår om en ny lönesättningsmodell. De arbetslösas skyldighet att ta emot arbete och att delta i aktiva åtgärder har skärpts för att öka incitamenten att ta emot arbete. Dessutom har tiden för kortats för hur länge inkomstrelaterade arbetslöshetsförmåner betalas ut. För att främja företagande har regeringen lagt fram ett paket med ytterligare möjligheter att starta företag och få dem att växa. Initiativ har tagits för att lätta på etableringsvillkoren för detaljhandelsföretag. Avregleringsåtgärder har lagts fram för transportsektorn och håller på att utarbetas för gasmarknaden.

Tabell 2.1: Sammanfattning av bedömningen av den landsspecifika rekommendationen 2016 * Denna övergripande bedömning av rekommendation 1 omfattar ingen bedömning av efterlevnaden av stabilitets- och tillväxtpakten. Källa: Europeiska kommissionen

3. Sammanfattning av den fördjupade granskningen i förfarandet vid makroekonomiska obalanser I rapporten om förvarningsmekanismen 2017 efterlystes en fördjupad granskning för att övervaka Finlands framsteg med att avveckla de obalanser som konstaterats i 2016 års förfarande vid makroekonomiska obalanser. Urvalet motiverades av de fortsatta problemen med både de prisrelaterade och de icke-prisrelaterade delarna av konkurrenskraften mot bakgrund av en sektoriell omstrukturering. Dessutom är skuldsättningen inom såväl den privata som den offentliga sektorn hög, vilket kan utgöra en risk för stabiliteten i ekonomin.

I rapporten ges en fördjupad granskning av hur obalanserna har utvecklats. Analysen finns framför allt under avsnitten om konkurrenskraft och strukturförändringar (avsnitt 4.4.1), den privata sektorns skuldsättning (avsnitt 4.2) och den offentliga skuldsättningen (avsnitt 4.1.1). 3.1 Obalanserna och deras grad av allvar Exportmarknadsandelarna minskade 2015, framför allt till följd av en svag varuhandel De samlade förlusterna av exportmarknadsandelar 2011–2015 uppskattas till cirka 20 %, vilket är en av de största andelarna inom EU. Nedgången är en följd av de samlade förlusterna av konkurrenskraften, den pågående strukturförändringen inom ekonomin och exportens känslighet för den svaga ryska ekonomin. Dessutom består den finska exporten främst av halvfabrikat och investeringsvaror, vilket gör den mycket sårbar för ekonomiska svängningar när investeringarna minskar. Strukturförändringarna inom industrisektorn har minskat. De snabba nedskärningarna inom skogs- och elektronikbranschen är förbi, men ingen annan bransch har tagit en ledande roll i den ekonomiska återhämtningen. Inom tillverkningen har en femtedel av arbetstillfällena och närmare en tredjedel av bruttoförädlingsvärdet försvunnit efter krisen. Den totala arbetsproduktiviteten har därför sjunkit. Den privata sektorns skulder är fortfarande höga, cirka 155 % av BNP 2015. Hushållens skuldkvot i förhållande till BNP var 67 %, medan de icke-finansiella företagens skuldkvot var cirka 89 %. De icke-finansiella företagens skulder ökade 2015, delvis till följd av lånearrangemang mellan de inhemska moderbolagen och deras dotterbolag utomlands. Hushållens skulder har ökat till 112% av deras disponibla bruttoinkomst. Europeiska systemrisknämnden gav Finland en formell varning 2016 och lyfte fram den höga skuldsättningen och den sårbarhet som den leder till. Samtidigt har hushållens genomsnittliga räntor sjunkit till rekordlåga 0,4 % av den disponibla bruttoinkomsten, eftersom de flesta bolånen är kopplade till marknadsreferensräntan. Andelen nödlidande lån av de totala lånen, 1,2 % i mitten av 2016, är den lägsta i hela EU. Den privata sektorns höga skuldsättning, särskilt hushållens, kan minska ekonomins motståndskraft mot marknadsekonomiska chocker. Den offentliga skulden har ökat sedan krisens början och ligger nu över den fördragsfästa gränsen på 60 % av BNP, men den förväntas stabilisera sig på en nivå under 70 %. Den finansiella sektorn är välkapitaliserad och skyddad mot risker, även om sårbarheter finns kvar, såsom hög koncentration, beroende av kapitalmarknadsfinansiering och gränsöverskridande förbindelser till den nordiska och baltiska banksektorn (se också landsrapporterna för Sverige 2016 och 2017). Banksektorns soliditet minskar de makroekonomiska stabilitetsriskerna i samband med den privata sektorns skuldsättning. Dessutom är de finska hushållens skuldsättning i förhållande till inkomsterna inte särskilt hög ur ett nordiskt perspektiv. Eftersom hushållen har fasta månatliga delbetalningar på sina bolån är de flesta hushåll skyddade mot en framtida normalisering av marknadsreferensräntan för bolån. 3.2 Utveckling, möjligheter och politiska åtgärder Finland förväntas även i fortsättningen förlora exportmarknadsandelar, eftersom utsikterna inom tillverkningsindustrin fortfarande är relativt svaga. År 2016 förväntas ha varit en vändpunkt för exporten och tillverkningsindustrin. Vissa åtgärder har vidtagits för att hantera de samlade förlusterna av konkurrenskraften. Kostnadskonkurrenskraften förväntas förbättras under 2017 till följd av konkurrenskraftsavtalet, men avsaknaden av ett lönesättningsavtal från och med 2018 skapar osäkerhet inför framtiden. Om den nya lönesättningsmodelen, den s.k. finländska modellen, börjar tillämpas, blir följden nominella löneökningar som tar hänsyn till konkurrenskraften och produktiviteten så att arbetstagarnas köpkraft säkerställs samtidigt som exportföretagen blomstrar. Om det ges fler möjligheter på lokal nivå att tillämpa branschavtal, såsom man kom överens om i konkurrenskraftsavtalet (för arbetsgivarorganisationer) har arbetsgivarna mer spelrum att anpassa verksamheten till ekonomiskt svårare tider. Utmaningarna i fråga om den icke-kostnadsrelaterade konkurrenskraften, inklusive en långsam produktivitetstillväxt, fortsätter att hämma det ekonomiska resultatet och exporttillväxten. Däremot tyder den livliga uppstartsverksamheten på att förutsättningarna för företagande i allmänhet är goda. Den icke-kostnadsrelaterade konkurrenskraften hämmar exportresultatet. Många aspekter av ekonomin, såsom den kvalificerade arbetskraften eller det gynnsamma och stabila företagsklimatet, borde göra Finland mycket lämpat att skörda frukterna av tillväxten i världen. Det förefaller emellertid ännu inte vara fallet här. De många uppstartsföretag som uppkommit på senare tid kan kanske bana väg för en mer mångsidig export. Dessutom kan Rysslands förväntade ekonomiska återhämtning från och med 2017 påverka de ekonomiska utsikterna för Finland positivt under de kommande åren. Strukturförändringar är på gång, men omställningen av ekonomin kan på senare tid ha mattats av. Efter nedgången i elektroniktillverkningen har informations- och kommunikationstekniktjänsterna blivit allt viktigare inom tjänsteexporten. Regeringen fortsätter att stödja uppstartsföretag genom sina tillväxtprogram. Det finns strategier för att stödja uppstartsföretag och internationaliseringen av små och medelstora företag, men det kan vara svårt att på kort sikt få till stånd en snabb ändring av de ekonomiska strukturerna eller exportmarknadsandelarna. Skuldsättningen inom den privata sektorn är fortsatt hög, men stabil. De icke-finansiella företagen kan komma att minska sina skulder under de kommande åren bl.a. till följd av ökad lönsamhet på grund av konkurrenskraftsavtalet. Den senaste tidens politiska åtgärder, bl.a. utfasningen av den avdragsgilla ränteandelen för bolån i inkomstbeskattningen och införandet av ett lånetak från och med juli 2016, kommer att dämpa hushållens låntagning. Trots det förväntas hushållen inte betala av på sina lån, eftersom lånevillkoren är så fördelaktiga. Hushållens skulder i förhållande till den disponibla inkomsten kan även i fortsättningen öka, eftersom inkomstökningen är begränsad till följd av lönefrysningen enligt konkurrenskraftsavtalet. Den offentliga sektorns skuldsättning förväntas öka ytterligare, till följd av kostnaderna för en åldrande befolkning. Den finska regeringen har åtagit sig att konsolidera de offentliga finanserna i enlighet med regeringsprogrammet för 2015. Enligt regeringens plan för de offentliga finanserna bör man se till att skuldsättningen minskar under 2019. 2017 års pensionsreform och den pågående social- och hälsovårdsreformen kommer att bidra till att minska hållbarhetsrisken på medellång sikt. 3.3 Helhetsbedömning Obalanserna i Finland hänger samman med förlorad konkurrenskraft mot bakgrund av en sektoriell omstrukturering och relativt hög skuldsättning inom den privata sektorn. Den förlorade konkurrenskraften är en följd av stora sektoriella omstruktureringar som påverkar tillväxtpotentialen och tar sig uttryck i långvariga marknadsandelsförluster. Statsskulden har vuxit sedan krisen. Denna utveckling har emellertid begränsad inverkan på den makroekonomiska stabiliteten, eftersom den finansiella sektorn är stark. Bankernas balansräkning försämrades inte av den höga privata skuldsättningen, och andelen nödlidande lån är fortfarande mycket låg. Den avmattade potentiella tillväxten efter krisen kan delvis komma att fortsätta, men tecken på återhämtning finns. Den potentiella tillväxten minskade efter krisen och förväntas inte på medellång sikt återgå till den tillväxttakt som rådde före krisen, eftersom ökningen av arbetsproduktiviteten fortsättningsvis förväntas vara låg. Förlusterna av exportmarknadsandelar och kostnadskonkurrenskraften har minskat. Den privata skuldsättningen i förhållande till BNP stiger men i en långsammare takt, både för icke-finansiella företag och hushåll. Statsskulden förväntas växa i en långsammare takt under perioden 2016–2018 för att därefter stabiliseras.

Regeringen har visat beslutsamhet att återställa ekonomins konkurrenskraft. Efter kraftiga påtryckningar från regeringen enades arbetsmarknadsparterna om åtgärder för att förbättra kostnadskonkurrenskraften, framför allt i fråga om arbetskostnaderna, och för att förbättra företagens motståndskraft genom en modell för mer flexibel lönesättning. Åtgärder har också vidtagits för att förhindra alltför stora bolån. Tabell 3.1: Bedömning av förfarandet vid makroekonomiska obalanser (*) Finland 2017 (fortsätter på nästa sida) Tabell (forts.) (*) I den första kolumnen sammanfattas graden av allvaret för att ge en uppfattning om obalansernas storleksordning. Den andra kolumnen visar obalansernas utveckling och framtidsutsikter. Den tredje kolumnen visar nyligen genomförda och planerade åtgärder. Resultat anges för varje källa till obalanser och korrigeringar. I de tre sista punkterna i tabellen sammanfattas de övergripande utmaningarna i fråga om allvar, utveckling och framtidsutsikter samt åtgärder. Källa: Europeiska kommissionen 4. Reformprioriteringar 4.1. Offentliga finanser och beskattning 4.1.1Finanspolitik* ( ) Finlands offentliga skuld har ökat från cirka 30 % 2007 till över 60 % 2016. Beslutsfattarna har stått inför den svåra uppgiften att finna en jämvikt mellan behovet av att respektera de finanspolitiska reglerna och behovet av att stödja ekonomisk tillväxt under åren av recession eller ytterst liten tillväxt. Under denna period kunde det medelfristiga budgetmålet för det mesta inte uppnås. I stället mildrade landet den snabba minskningen av inkomster genom att låna (diagram 4.1.1). Enligt kommissionens prognoser kommer skuldkvoten i förhållande till BNP att öka även under perioden 2016–2018. Diagram 4.1.1:Det offentliga underskottet 2002–2015, i % av BNP Källa: Nationalräkenskaper. Statsskulden har ökat på grund av de relativt höga primära underskotten och eftersom de pensionsfonder som har budgetöverskott inte investerar i den offentliga skulden. Primära underskott har uppstått på grund av en minskning av statsinkomsterna efter krisen, samtidigt som utgifterna har ökat till följd av kostnaderna för socialt skydd och hälso- och sjukvård. Stock-/flödesjusteringen beror på att det lagstadgade inkomstrelaterade pensionssystemet, som ingår i den offentliga sektorn, delvis är förfinansierat och uppvisar överskott. År 2015 uppgick detta överskott till 1,3 % av BNP. Enligt OECD:s statistik ( ) förväntas Finlands offentliga finansiella nettotillgångar uppgå till 52,0 % av BNP under 2016, vilket är den näst högsta siffran bland OECD-länderna (de flesta länder uppvisar betydande nettoskulder). Diagram 4.1.2:Offentliga sektorns utgifter fördelade på funktion och inkomster (i % av BNP) Källa: Statistikcentralen. Risker förknippade med bruttoskuldkvotens utveckling beror främst på den makroekonomiska utvecklingen samt den låga reala och nominella tillväxten. Risker förknippade med olika garantier som utfärdas av regeringen förefaller vara begränsade, eftersom dessa omfattar ett stort antal olika företag och inte koncentreras till vissa företag eller sektorer. 4.1.2Långsiktig hållbarhet En analys av de offentliga finansernas hållbarhet tyder på en stor utmaning på medellång sikt. På grundval av skuldhållbarhetsrapporten verkar Finland inte riskera att ställas inför finanspolitiska påfrestningar på kort sikt (inom det kommande året): På lång sikt kan det klassificeras som ett land med medelhög risk (Europeiska kommissionen, 2017). På medellång sikt är risken är dock hög, eftersom det strukturella primärsaldot enligt referensscenariot borde förbättras med 2 procentenheter under fem år (efter prognosen) för att uppnå en offentlig skuldkvot i förhållande till BNP på 60 % senast 2031. Detta relativt höga krav på anpassning beaktar den nuvarande skuldnivån och den finansiering som krävs för ytterligare utgifter som följer av en åldrande befolkning. Skuldhållbarhetsanalysen visar att skuldkvoten skulle fortsätta att öka i slutet av den tioåriga prognosperioden inom ramen för alla känslighetstestscenarier. Sannolikheten för att skuldkvoten är högre 2021 än 2016 är 80 %. De befintliga utmaningarna för hållbarheten är väl kända av de politiska beslutsfattarna och åtgärder för att lösa dem har vidtagits eller håller på att diskuteras. Från och med januari 2017 träder en pensionsreform i kraft. Den tidigaste pensionsåldern kommer att höjas från nuvarande 63 år med tre månader för varje åldersgrupp, tills den tidigaste pensionsåldern är 65 år 2027. Därefter kommer kopplingen till den förväntade livslängden att införas, så att den tid som ägnas åt arbete i förhållande till den tid som människor är pensionärer kommer att fastställas till 2025 års nivå. De nationella myndigheterna beräknar att pensionsreformen kommer att ha en positiv inverkan på den årliga tillväxten av BNP på 0,1 % från och med 2020, eftersom utbudet av arbetskraft ökar. Den direkta finanspolitiska effekten på primärsaldot beräknas sjunka till -0,1 % 2017 (på grund av sänkta pensionsavgifter). Den sammanlagda positiva inverkan på primärsaldot väntas däremot nå 0,6 % senast 2030. Enligt de nationella myndigheternas beräkningar kommer reformen att sänka hållbarhetsindikator S2 med en procentenhet. Social- och hälsovårdsreformen förväntas öka hållbarheten i social- och hälsovårdssystemen. Kostnadstrycket beror på den åldrande befolkningen. Det främsta målet med reformen är att säkerställa utbudet av och en tillräcklig tillgång till social- och hälsotjänster, samtidigt som kostnadsökningarna hålls under kontroll. Även om reformen inte kommer att leda till omedelbara besparingar, har den potential att minska takten i utgiftsökningarna (för närvarande ökar hälso- och sjukvårdsutgifterna med 2,4 % i reala termer per år och reformen kommer att minska ökningen till 0,9 %). Från och med den 1 januari 2019 kommer allt ansvar för social- och hälsovård att flyttas från kommunerna till 18 självstyrande områden (landskap). Det hölls offentligt samråd om den första omgången av lagförslag under hösten 2016. Offentligt samråd om lagförslaget att reglera klienternas valfrihet pågår för tillfället. I det nya systemet åtskiljs organisationen och tillhandahållandet av hälso- och sjukvårdstjänster och klienterna kommer att kunna välja en tjänsteproducent inom offentlig, privat eller tredje sektor. Det kan uppstå stora utmaningar när det gäller att organisera valfriheten på ett sätt som inte ökar kostnaderna eller leder till att tjänsteproducenterna väljer de klienter som är lättast att behandla. Det kommer att pågå pilotprojekt för olika modeller av valfrihet i fem områden under 2017. Reformen förväntas även tackla några av de nuvarande utmaningarna kopplade till systemet för social omsorg. Tillgången till tjänster är för närvarande ojämn och andelen personer som rapporterar om icke tillgodosett vårdbehov på grund av väntetider ligger betydligt över EU-genomsnittet (3,2 % i Finland, jämfört med 1,1 % i EU). I den nuvarande organisationen av hälso- och sjukvårdssystemet finns det en stor kontrast mellan företagshälsovården med snabb tillgång till tjänster och den offentliga hälso- och sjukvården med långa väntetider. Samtidigt ökar behovet av social- och hälsotjänster, eftersom befolkningen åldras. Det är tänkt att företagshälsovården ska finnas kvar i det nya systemet. Finlands system för långvarig vård och omsorg (social omsorg) står inför allvarliga utmaningar, såsom en stor efterfrågan av vård och omsorg, behovet av att säkerställa att resurserna kanaliseras till dem som är i störst behov av vård och omsorg och minst har råd med det, och splittrad förvaltning. Reformen kommer även att ändra det lokala förvaltningssystemet. Ansvaret och medel kommer att flyttas från kommunerna till landskapen, som ska skapas på en nivå ovanför kommunerna. Ett stort antal anställda kommer att föras över från kommunerna till de nya landskapen. Landskapen har även andra uppgifter utöver att tillhandahålla social- och hälsotjänster, såsom att ansvara för den offentliga arbetsförmedlingen. Systemet kommer att finansieras i form av statsandelar, eftersom landskapen inte kommer att kunna uppbära skatter. Eftersom sysselsättningen går över från kommunerna till landskapen, är det sannolikt att kommunernas kapacitet åtminstone tillfälligt kommer att försvagas. Ett temporärt beredningsorgan kommer att bereda inledandet av verksamheten i juli 2017, då lagar träder i kraft efter slutförandet av riksdagens process, som förväntas pågå till våren 2017. Landskapsval, där landskapsfullmäktige utses, kommer att hållas våren 2018 och de nya landskapen kommer att inleda sin verksamhet från början av 2019. 4.1.3Finanspolitiska ramar

Statens finanspolitiska ram är kopplad till fleråriga utgiftstak. Hittills har ramen visat sig vara effektiv. I början av regeringens mandatperiod sätts utgiftstaken för den fyraåriga mandatperioden i enlighet med regeringens finanspolitik. Därefter uppdaterar regeringen varje vår begränsningarna för de offentliga utgifterna för de återstående åren av sin mandatperiod, vilket utgör den fleråriga budgetramen. Utgiftstaken sätts i reala termer. Ramen omfattar inbyggda automatiska stabilisatorer, eftersom vissa utgifter, t.ex. arbetslöshetsutgifter eller räntebetalningar, inte omfattas av begränsningarna. Lagstiftningen innehåller varken krav på nominella balanserade budgetar eller begränsningar av årsunderskotten. Efter ratificeringen av finanspakten har en bestämmelse om strukturell balans omsatts i nationell lagstiftning. Under hösten 2016 inledde regeringen lagändringar för att inte längre lämna utrymme för regeringen att bestämma om den ska inleda en automatisk korrigering och genomföra principen ”följ eller förklara”. I framtiden kommer regeringen således att behöva reagera automatiskt på det finanspolitiska rådets iakttagelser. Statens revisionsverk fungerar som finanspolitiskt råd, medan finansministeriet fortsätter att ställa prognoserna. Statens revisionsverk övervakar tillämpningen av det finanspolitiska regelverket, i synnerhet efterlevnaden av det medelfristiga budgetmålet. De makroekonomiska prognoser som ligger till grund för stabilitetsprogrammet och utkastet till årlig budget utarbetas av den ekonomiska avdelningen vid finansministeriet. Finland är den enda medlemsstaten i euroområdet som har utsett en avdelning inom finansministeriet till oberoende organ som ska utarbeta prognoser på det sätt som avses i lagstiftningspaketet för budgetövervakning, den s.k. tvåpacken ( ). 4.1.4Beskattning Finland förblir ett land med relativt hög beskattning. Skattetrycket var ca 44,1 % av BNP 2015, vilket är något högre än 2014, när det var 44,0 %. Skattetrycket förväntas vara i stort sett oförändrat 2016. Budgeten för 2017 omfattar skatteåtgärder som förväntas bidra till ett skatteskifte från inkomstbeskattning till andra mer tillväxtfrämjande skattebaser. Inkomstskatten samt socialskyddsavgifterna som arbetsgivarna och arbetstagarna betalar ska minska som en del av reformåtgärderna för att öka kostnadskonkurrenskraften. Inkomstskatterna ska sänkas med hjälp av lägre skattesatser i alla inkomstkategorier och genom ökade möjligheter till avdrag för utgifter för den beskattningsbara inkomstens förvärvande. Utvärderingar av olika skatteåtgärder visar dock att deras inverkan på den disponibla inkomsten kommer att vara som minst för låginkomsttagare. Skatteåtgärderna kommer troligen inte att ha någon inverkan på ojämlikhet ( ). Åtgärderna kommer att leda till en minskning av de offentliga inkomsterna från och med 2017, men konkurrenskraftsavtalet mildrar även kostnadstrycket inom den offentliga sektorn. Det förblir en utmaning att säkra investeringar som tillgodoser ekonomins långsiktiga behov. Trots att investeringarna ligger något över EU-genomsnittet, har de sjunkit under de senaste åren. Andelen privata investeringar är i genomsnitt lägre än i övriga EU. Finansministeriet har tillsatt en expertgrupp som ska se över nivån och strukturen av bolagsbeskattningen i syfte att bedöma hur den på bästa sätt kunde bidra till konkurrenskraft, tillväxt och produktivitet. Expertgruppens mandat omfattade olika aspekter av bolagsbeskattningen, inklusive dess inverkan på finansiering och investeringar samt på forskning och utveckling. Gruppen kommer även att se över de ekonomiska effekterna av beskattningen av utdelningar och andra skatter på finansiella produkter. Gruppens arbete kommer att stödjas av ett forskningsprojekt som samordnas av forskningscentrumen VATT och ETLA. Forskarna har utarbetat en rapport, där de olika alternativen för att förbättra systemet analyseras (statsrådets kansli 2016). Rapporten bör vara klar i slutet av 2017 och förväntas innehålla specifika politiska rekommendationer. Vissa inslag i skattesystemet kan avskräcka företag från att växa. Enligt finsk skattelagstiftning är 85 % av utdelningar från börsnoterade företag skattepliktig inkomst för aktieägarna. Beskattningen av utdelningar från onoterade företag beror däremot på vilka nettotillgångar som det företaget har. Så länge som utdelningen är lägre än 8 % av nettotillgångarna och understiger 150 000 euro, anses 75 % av utdelningen vara icke skattepliktiga inkomster. Den skattefria delen faller till 25 % när det gäller utdelningar som överstiger 8 % av nettotillgångarna. Om utdelningen är lägre än 8 % av nettotillgångarna, men överstiger 150 000 euro, uppgår den skattefria delen till 15 %. Sådana konstgjorda gränsvärden kan ge incitament att styra kapitalet i ett bolag och beloppet som betalas ut i utdelningar på så sätt att man kan dra maximal nytta av skattefördelen (ETLA, 2014). Det kan även avskräcka företag från att växa och/eller att notera sina aktier på börsen. Miljöskadliga subventioner kvarstår inom de traditionella sektorerna av ekonomin. De flesta av dessa subventioner ges via skattesystemet i form av skattebefrielser och sänkta skattesatser på specifik industriverksamhet och bränslen. Miljöministeret har i samarbete med finansministeriet uppskattat att den årliga inverkan av dessa subventioner uppgår till 1,5–2 % av BNP. Regeringen har från och med 2017 återinfört den skatteåterbäring för gruvindustrin som togs bort 2015. Dessutom har regeringen föreslagit en ny subvention för att kompensera energiintensiva industrier för indirekta kostnader som utsläppshandelssystemet medför. Från 2017 till 2019 förväntas den nya subventionens inverkan på de årliga nettoinkomsterna uppgå till 43 miljoner euro per år och uppgå till 46 miljoner euro 2020. Inkomsterna för miljöskatter ligger över EU-genomsnittet, men de minskar (se diagram 4.1.3). Diagram 4.1.3:Miljöskatternas andel av BNP, utvalda EU-länder Källa: Europeiska kommissionen. 4.2. Finanssektorn 4.2.1Banksektorn Det finska banksystemet har förblivit starkt och stabilt trots den allmänt svaga ekonomin och de rekordlåga räntorna. De kortsiktiga riskerna för den finansiella stabiliteten är låga trots den höga nivån på hushållens skuldsättning. Finska långivare är fortfarande anmärkningsvärt välkapitaliserade och har en hög förmåga att absorbera förluster. Kvaliteten på deras tillgångar är bland den högsta i EU. Banksektorn är stor och koncentrerad, tillgångarna uppgår till cirka 300 % av BNP och de tre största bankerna kontrollerar marknaden. De starka regionala sammankopplingarna med andra nordiska och baltiska länder liksom beroendet av kapitalmarknadsfinansiering förblir potentiella källor till risk. Utlåningen till den privata sektorn fortsätter att öka stadigt. Allmänt sett har banksystemet snabbt fört vidare de rekordlåga räntesatserna till realekonomin. I juni 2016 hade utlåningen till företag ökat med 4,2 %, medan bolånesegmentet ökade med 2,6 %, i båda fallen mätt som tolv månaders förändring. Denna positiva kreditutveckling återspeglar även ett ökat förtroende bland konsumenterna. I synnerhet har konsumenterna en alltmer positiv inställning till sina personliga finanser och förväntningarna om framtida inköp, vilket stödde detaljhandelen och bostadsmarknaden 2016. Tabell 4.2.1:Banksektorns centrala indikatorer Källa: ECB, CBD. Bankernas relativt stora beroende av kapitalmarknadsfinansiering ökar den eventuella refinansieringsrisken. Finska banker förlitar sig i stor utsträckning på kapitalmarknadsfinansiering och är, vid sidan av den offentliga sektorn, de största emittenterna av skuldebrev. Relationen utlåning/inlåning är relativt hög i hela banksystemet och ligger på närmare 140 %. Den privata sektorns insättningar i landets banksystem utgör 34 % av de totala skulderna och är mycket lägre än genomsnittet i euroområdet, som ligger på 54 %. Detta kompenserar den finska banksektorn för genom att förlita sig på skuldförbindelser de själva emitterar (marknadsfinansiering), skulder mot utlandet (marknadsfinansiering utanför euroområdet) och övriga skulder (främst Nordeas derivatportfölj) i större utsträckning. Bankerna har stora portföljer av likvida tillgångar som kan säljas för att i nödfall ha tillgång till likvida medel. Kapitalmarknadsfinansiering, framför allt genom kortsiktiga instrument och instrument i utländsk valuta, kan vara en volatil finansieringskälla, särskilt under ogynnsamma marknadsförhållanden. Bankerna kan dock ha strategier för att minska denna risk, exempelvis likviditetsbuffertar. Finansiella sundhetsindikatorer visar att det finansiella systemet är i gott skick. Detta trots de låga räntesatserna och det svåra makroekonomiska läget. Bankerna är välkapitaliserade: I slutet av 2015 låg den genomsnittliga primärkapitalrelationen på 22,4 %, vilket är en av de högsta nivåerna i EU. Primärkapitalinstrument står för den största delen av kapitalet (se diagram 4.2.1) i systemets sammanlagda balansräkning. Den höga nivån av eget kapital återspeglades även i de goda resultat som de största bankerna som är verksamma i Finland uppnådde i Europeiska bankmyndighetens (EBA) stresstest 2016. I testet förblev de största långivarnas kapitalnivåer goda, både i ett grundscenario och i ett stresscenario. Den genomsnittliga kvaliteten på bankernas tillgångar är mycket hög i jämförelse med andra EU-länder. Andelen nödlidande lån till bruttolån var endast 1,3 % i december 2015, medan EU-genomsnittet låg nära 6 %. Sektorn presterar även väl i fråga om lönsamhet. Under 2015 låg avkastningen både på eget kapital (8,3 %) och på tillgångar (0,5 %) betydligt över genomsnittet i euroområdet (4,4 % respektive 0,3 %). Detta till trots tär den exceptionellt låga räntenivån på bankernas nettoränteintäkter, som vanligtvis är kärnan i bankernas vinster . Nettoränteintäkterna sjönk med cirka 5 % från 2014 års nivå 2015. De finska bankerna har dock kontrollerat sina kostnader mer effektivt än de övriga länderna i euroområdet. I början av 2017 gjorde Nordea, en svensk bank, sina nordiska dotterbolag till filialer. De lokala Nordeabankerna är systemviktiga i vart och ett av de fyra nordiska länderna. Från och med nu ansvarar svenska Finansinspektionen för tillsynen av Nordea Finland. Nordea är en av de största bankerna i Finland, med en marknadsandel på nästan 30 % i utlåning och inlåning. Om de finska och svenska tillsynsmyndigheterna inte ökar sitt samarbete, föreligger det en risk för att förändringen begränsar de finska myndigheternas insyn i ett av de största finansinstituten i landet och deras förmåga att genomföra politik för stabilitetstillsyn. För att hantera den nya situation har de nordiska finansiella tillsynsmyndigheterna och ECB enats om rutiner för informationsutbyte, tillsynsansvar och samarbete, stabilitetstillsyn, insättarskydd samt återhämtnings- och rekonstruktionsplanering ( ).

Diagram 4.2.1:Bankernas andel kostnader till intäkter Källa: Europeiska kommissionen. 4.2.2Tillgång till finansiering Eget kapital är den viktigaste källan till finansiering för finska företag. Orderdjupet på Helsingforsbörsen (OMX Helsinki), som är en del av den nordiska börsen OMX-Nasdaq, är mycket bra. Under 2015 ökade det totala beståndet av noterade aktier emitterade av företag till 74 % av BNP, från 68 % året innan. På sistone har gräsrotsfinansiering blivit populärare. Finansministeriet uppskattar att gräsrotsfinansieringen fördubblades till ca 150 miljoner euro 2016. Gräsrotsfinansieringslagen, som reglerar marknaden, trädde i kraft i september 2016. Vad gäller mer traditionell finansiering av tillväxtföretag, uppgick riskkapitalinvesteringarna till 122 miljoner euro 2015 (FVCA, 2016). Som andel av BNP hör riskkapitalinvesteringarna i Finland till de största i EU och är dubbelt så stora som genomsnittet i EU. Medan små och medelstora företag främst är beroende av eget kapital och bankfinansiering, har stora företag ett större utbud av finansiering till sitt förfogande. Sammantaget ökade skuldmarknadsfinansieringen av icke-finansiella företag fram till 2013, då den nådde nivån 18 % av BNP, men under de efterföljande åren minskade den och uppgick till 31 miljarder euro eller 15 % av BNP 2015, vilket är något lägre än genomsnittet i EU. De små och medelstora företagens tillgång till finansiering är god. Efter en minskning med över 40 % mellan 2008 och 2014, vilket berodde på minskad efterfrågan, skärpta kreditvillkor, solvensproblem i vissa företag och andra faktorer, ökade utlåningen till små och medelstora företag med 26 % från 2014 till 2015, och nådde därmed den högsta andel av bankernas totala utlåning sedan 2007. Nyligen har beståndet av långfristiga lån till icke-finansiella företag ökat snabbare än lån med kortare löptid, vilket tyder på att små och medelstora företag snarare lånar till investeringar i stället för rörelsekapital (se diagram 4.2.2). Trots en bra helhetsbild kan det finnas vissa hinder för små och medelstora företag att använda extern finansiering, t.ex. bristen på säkerheter. I en enkät som gjordes nyligen framkom det att 10 % av de små och medelstora företagen inte hade ansökt om finansiering under det gångna året, trots att de skulle ha behövt det ( ) (Yrittäjät, 2016). Den offentliga sektorn kompletterar marknadsfinansieringen. Finnvera, som är en statsägd specialfinansiär och Finlands officiella exportgarantiinstitut, kompletterar tillgången till finansiering för små och medelstora företag genom att tillhandahålla medel för utvidgning och internationalisering. Nyligen har regeringen kanaliserat mer resurser för nystartade företag och små och medelstora företag via Finnvera, samt ökat Finnveras kapacitet för exportgarantier. Ungefär ett av fem små och medelstora företag vänder sig till Finnvera snarare än till banksystemet för att få finansiering (Yrittäjät, 2016). Med tanke på den omfattande eller billiga finansieringen försvinner dock inte alla ekonomiskt eller finansiellt olönsamma företag från marknaden. Dessa företag fortsätter att binda kapital och arbetskraft, vilket förhindrar en mer effektiv resursallokering (OECD, 2016e). EU:s medel främjar finansiering till finska små och medelstora företag. I september 2016 nåddes en överenskommelse om genomförandet av EU:s initiativ för små och medelstora företag. Genom att kombinera nationella budgetanslag med 40 miljoner euro från de europeiska struktur- och investeringsfonderna och Horisont 2020, som ska förstärkas av de kommersiella bankerna genom en riskdelningsmekanism, förväntar Finland att initiativet ska frigöra 400 miljoner euro i ny finansiering till små och medelstora företag (TEM, 2016). Europeiska fonden för strategiska investeringar har också bidragit till investeringsprojekten. Runt 300 små och medelstora företag i Finland har redan dragit nytta av investeringsplanen för Europa genom en finansieringsöverenskommelse som uppgår till 75 miljoner euro (Europeiska kommissionen et al, 2016). Diagram 4.2.2:Ökning av bankernas utlåning till icke-finansiella företag, i %, 12-månadersförändring, kvartal 1 2004–kvartal 3 2016 Källa: Finlands Bank, Europeiska kommissionen. 4.2.3Bostadsmarknaden De sjunkande bostadspriserna nådde bottenläget 2016. Bostadspriserna sjönk under 2014 och 2015 i både nominella och reala termer och anses i nuläget varken vara över- eller undervärderade. Indexet för bostadspriser i förhållande till löner eller bostadspriser i förhållande till hyror ligger nära det långsiktiga genomsnittet (se diagram 4.2.3). På sistone har hyrorna ökat snabbt, framför allt i attraktiva stadsområden, såsom i huvudstadsregionen, där efterfrågan på små lägenheter har ökat. Under 2016 har de nominella bostadspriserna börjat öka i huvudstadsregionen, medan de förblev oförändrade i resten av landet. Europeiska systemrisknämnden (ESRB) utfärdade en varning till Finland (samt sju andra medlemsstater) i november 2016 om de medelfristiga sårbarheterna inom bostadsfastighetsbranschen som källa till systemrisker för den finansiella stabiliteten. ESRB betonade att hushållens skuldsättning är ojämnt fördelad mellan hushållen och att det skulle kunna ha stora spridningseffekter till grannländerna genom den baltisk-nordiska banksektorn, om riskerna eventuellt skulle materialiseras. Diagram 4.2.3:Relativa bostadspriser, Finland Källa: Finlands Bank, Europeiska kommissionen. 4.2.4Privat skuldsättning* De icke-finansiella företagens skulder ökade i snabb takt under 2015, men därefter har ökningstakten planat ut. Utländska motsvarigheter står för omkring en tredjedel av de finska icke-finansiella företagens skulder (t.ex. obligationer, lån och eget kapital), medan inhemska motparter står för de övriga skulderna. De icke-finansiella företagens utländska skulder ökade sammanlagt med ca 14 % 2015, medan de inhemska skulderna i stort sett förblev oförändrade. De viktigaste drivkrafterna för utländska skulder var koncerninterna lån och ökade utländska direktinvesteringar. Eftersom denna nyligen inträffade ökning i skulder främst drevs av skuldinstrument, ökade de icke-finansiella företagens skuldkvot i förhållande till BNP under 2015. Situationen vände under första halvåret 2016, då kreditflödena blev negativa, medan den nominella BNP-tillväxten accelererade. Finska företag har haft en betydande positiv nettoutlåning sedan 1993. Deras rörelseresultat brutto skulle ha varit mer än tillräckligt för att finansiera all fast bruttoinvestering. Vid sidan av överskottet har dock de icke-finansiella företagen ökat sin upplåning. Det verkar som om företagen har använt sitt inflytande för att förvärva finansiella tillgångar både i Finland och utomlands. De flesta av tillgångarna som de har förvärvat består av lån, handelskrediter och aktier. Diagram 4.2.4:Drivkraften för icke-finansiella företags skulder, i %, 12-månadersförändring Källa: Statistikcentralen, Europeiska kommissionen. Sammantaget förefaller de finska icke-finansiella företagen ägna sig åt upplåning för att bevilja lån och förvärva icke-börsnoterade aktier. De icke-finansiella företagens kapitalinkomst motsvarade 32,5 % av deras rörelseresultat brutto 2015. Detta tyder på att finska företag får en betydande del av sina inkomster från finansiella investeringar. Upplåningen görs i stor utsträckning av stora företag. På grundval av databasen Orbis (Bureau van Dijk), är de företag med de största skulderna verksamma på områdena för energi och skogsbruk. Dessa företag har även de största tillgångarna, både i Finland och i andra länder. Diagram 4.2.5:Icke-finansiella företags andel skulder i förhållande till BNP Källa: Europeiska kommissionen. Hushållens finansiella nettoförmögenhet ökade 2015. Hushållens skuldkvot i förhållande till BNP ökade från 65,5 % under 2014 till 66,8 % under 2015. Räntesatserna var gynnsamma och bankerna erbjöd sina kunder möjligheten att avbryta amorteringen av bostadslån under ett år. Det var många som utnyttjade denna möjlighet. På tillgångssidan ökade hushållens ekonomiska tillgångar under 2015 till 143,6 % av BNP. Hushållen i Finland äger en ganska heterogen blandning av olika ekonomiska tillgångar. Graden av ägande av andelar i aktiefonder och börsnoterade aktier är den högsta i Europa, vilket kan tyda på att finländarna har stor finanskunskap. Ställningen för finansiell nettoförmögenhet är negativ för hushåll mellan inkomstdecilerna III och IX, eftersom dessa hushåll normalt också har bolån. Med beaktande av reala tillgångar, såsom bostäder, har hushåll i nästan alla inkomstgrupper, inbegripet de övre och nedre decilerna, positiva nettotillgångar (ECB, 2016). Hushållens sparbeslut kan påverkas av hur pensionssystemen är uppbyggda. Det inkomstbaserade pensionssystemet är delvis förfinansierat och omfattar majoriteten av pensionärerna. Avgifterna till pensionssystemen är obligatoriska och betalas regelbundet av arbetsgivaren. Under åren har systemet ackumulerat pensionsfonder som för närvarande uppgår till närmare 90 % av BNP. Förekomsten av dessa pensionsfonder påverkar sannolikt hushållens sparbeslut genom att minska behovet av att ackumulera finansiella tillgångar på privata konton. Enligt färska internationella jämförelser rankades det finska pensionssystemet i topp särskilt när det gäller tillförlitlighet och öppenhet (Melbourne Mercer Global Pension Index, 2016). Diagram 4.2.6: Drivande faktorer för hushållens skuldkvot i förhållande till BNP Källa: Europeiska kommissionen

Samtidigt som mängden nödlidande lån inom banksektorn förblir låg visar andra indikatorer tecken som kräver övervakning. Antalet ansökningar om omstrukturering av privata lån ökade stadigt mellan 2008 och 2016 då antalet minskade något. Antalet utmätningsfall nådde sin topp 2013 och har minskat sedan dess. Men i slutet av 2016 var antalet personer som fått en märkning i Asiakastietos databas över kreditupplysningar om problem med att uppfylla sina betalningsåtaganden ca en procent högre än året innan och uppgick till 8,7 % av den vuxna befolkningen. Befolkningsgruppen med största problem var män i åldern 25–44 år. Ca 15 % av personerna i denna grupp var svartlistade i databasen. Diagram 4.2.7: Låneomstrukturering, gäldenärer i exekutionsförfaranden Källa: Statistikcentralen i Finland, Europeiska kommissionen. Åtgärder har vidtagits för att begränsa riskerna med hushållens skuldsättning. I juni 2016 infördes en högsta belåningsgrad för bolån på 90 % (95 % för det första bolånet). En lägsta genomsnittlig riskvikt på 10 % för bolån kommer att införas i juli 2017 för banker som har antagit internmetoden (IRBA). Den lägsta riskvikten höjdes eftersom riskvikterna enligt IRBA är låga i Finland i internationell jämförelse och varierar kraftigt mellan olika kreditinstitut. Beslutet väntas förstärka bankernas kapitaltäckning och minska efterfrågan på bolån genom en ökning av räntespridningen. Skatteavdragen för räntor på bolån har sänkts gradvis. År 2014 var 75 % av räntorna avdragsgilla. År 2017 kommer den avdragsgilla andelen att sjunka till 45 % och 2018 uppgå till 35 %. Dessa åtgärder väntas hämma ökningen av hushållens skuldsättning. 4.3 Arbetsmarknad, utbildning och sociala frågor 4.3.1Arbetsmarknadsåtgärder Den ekonomiska tillväxten har tagit fart, vilket har lett till att sysselsättningen har börjat öka och arbetslösheten minska. Andelen långtidsarbetslösa ökade dock med 13 %, medan andelen som varit långtidsarbetslösa under mycket lång tid ökade med 18 % på årsbasis 2016. (Arbets- och näringsministeriet 2016a) Arbetskraftsdeltagandet bland 25–39-åringarna har gått ned sedan 2005 och ligger nu under EU-genomsnittet. Den genomsnittliga sysselsättningsgraden i EU har däremot ökat. Antalet personer som skulle vilja arbeta men som inte söker jobb har ökat från 93 000 under 2008 till 152 000 under 2015 (en ökning med 63 % jämfört med 12 % på EU-nivå). Negativa incitament att börja arbeta och svag rörlighet mellan sektorer och regioner utgör fortfarande ett problem och kan vara en orsak till dålig matchning mellan utbudet och efterfrågan på arbetskraft. De stora utmaningarna på den finska arbetsmarknaden är att uppmuntra skapandet av arbetstillfällen och att integrera de personer som befinner sig längst bort från arbetsmarknaden (t.ex. unga som varken arbetar eller studerar, andra än EU-medborgare). En omstrukturering av arbetsmarknaden pågår. I tillverkningsindustrin, som hör till de sektorer där sysselsättningen är högst i EU, minskade arbetstillfällena med mer än 21 % under perioden 2008–2015, på grund av den svaga exporten. I andra sektorer har antalet anställda varit stabilt eller ökat. Inom tjänstesektorn ökade sysselsättningen med 1,5 % under samma period till följd av att tjänster står för en allt större andel av ekonomin och sysselsättningen. Den senaste prognosen från arbets- och näringsministeriet (Arbets- och näringsministeriet 2016c) visar att efterfrågan på arbetskraft torde öka med sammanlagt 30 000 anställda under 2016 och 2017, till vilken bygg- och anläggningssektorn bidrar med 15 000 och tjänstesektorn med 20 000 ytterligare anställda. Kompetensglappen på makroekonomisk nivå har minskat( ). Detta beror delvis på att andelen lågkvalificerade arbetstagare har minskat, även om deras sysselsättningssituation håller på att försämras. Sysselsättningsgraden inom olika utbildningsnivåer har minskat under de senaste åren, särskilt för lågkvalificerade . Nedgången kan bero på att arbetstagare med lägre utbildning har gått i pension och på en kohorteffekt, eftersom efterfrågan på höga kvalifikationer relativt sett är större. Långa avstånd och brist på bostäder till överkomligt pris i områden med hög efterfrågan på arbetskraft möjliggör inte pendling och rörlighet, och detta kan vara en orsak till bristande matchning mellan utbudet och efterfrågan på arbetskraft. Detta är fallet även om de regionala skillnaderna mellan arbetslöshet och sysselsättning inte verkar så stora om man ser till hela landet( ). Diagram 4.3.1:Centrala arbetsmarknadsindikatorer Källa: Europeiska kommissionen Antalet lediga platser är förhållandevis högt. Andelen lediga platser i förhållande till andelen sysselsatta ligger för närvarande på en ganska hög nivå. Andelen lediga platser i förhållande till andelen sysselsatta var nästan lika hög under 2016 som under 2007, men arbetslösheten var två procentenheter högre. Detta kan vara ett tecken på bristande matchning mellan efterfrågan och utbudet på arbetskraft, eller kan betyda att vissa erbjudanden inte är så attraktiva eller att incitamenten att ta vissa arbeten är få. Bristen på arbetskraft är mer markant i sektorer som fastighetsverksamhet, verksamhet inom juridik, ekonomi, vetenskap och teknik, uthyrning, fastighetsservice, resetjänster och andra stödtjänster ( ). Andelen sysselsatta i dessa sektorer har ökat under åren, medan andelen arbetslösa har minskat avsevärt sedan 2008. Som uppföljning till konkurrenskraftsavtalet (se faktaruta 1.1) kom arbetsmarknadens parter överens om att utforma en ny ”Finlandsmodell” för lönesättning för att stimulera konkurrenskraften. I den nya lönesättningsmodellen fastställs lönerna inte längre på central nivå( ). Detta gör att skillnader i produktiviteten kan återspeglas i lönerna i olika sektorer. Samtidigt kommer den lönenorm som slås fast av exponerade sektorer att utgöra ett tak för andra sektorer. De första löneförhandlingarna enligt den nya Finlandsmodellen kommer att ske 2017 och gälla lönerna 2018, men det är fortfarande oklart i vilken ordning de sektorvisa förhandlingarna ska föras och i hur stor utsträckning de kommer att samordnas mellan olika sektorer. Finlands Bank väntas ge en sammanfattning av den ekonomiska situationen i Finland och denna kommer att utgöra utgångspunkten för förhandlingarna. Allmänt taget kan en decentraliserad lönesättning få positiva effekter på sysselsättningen, om anpassningen till plötsliga förändringar i ekonomin sker genom arbetskostnaderna i stället för genom arbetsstyrkans storlek och om samordningen är tillräcklig. Arbetsmarknadsparterna har enats om att bredda möjligheterna till kollektivavtal på företagsnivå. Möjligheter till lokala förhandlingar( ) ingår i 86 % av de kollektivavtal som för närvarande slutits av arbetsgivarorganisationerna (EK 2016). Omkring 70 % av kollektivavtalen på sektorsnivå innehåller en ”krisklausul” som anger när det går att avvika från kollektivavtalen i fråga om löner och arbetstider och 30 % av dem har en arbetstidsbank( ) ( ). Det återstår att se i vilken omfattning krisklausulerna kommer att användas i praktiken. För framgångsrika lokala förhandlingar kommer det att krävas såväl förhandlingsvilja som förhandlingsförmåga (Kröger, Mähönen, Klemetti och Nieminen, Työpoliittinen aikakausikirja, 2016). Arbetsgivarorganisationer som anslutit sig till kollektivavtalen kan utnyttja de möjligheter till lokala förhandlingar som fastställs i konkurrenskraftsavtalet. Icke-organiserade arbetsgivare måste följa de kollektivavtal på sektorsnivå som har konstaterats vara allmänt bindande( ). Sysselsättningsresultaten hämmas av de negativa incitamenten att ta ett arbete, vilket återspeglas i att risken för att arbetslösa eller personer utanför arbetskraften hamnar i en bidragsfälla på grund av samverkan mellan skatte- och bidragssystemen är högre än genomsnittet i EU. Under 2015 låg bidragsfällan för arbetslösa på 76,1 %, jämfört med ett genomsnitt på 69,3 % i EU( ). Bidragsfällan för personer utanför arbetskraften är också mycket högre än EU-genomsnittet (68 % mot 56,1 %)( ), vilket tyder på att det i vissa fall inte är tillräckligt attraktivt att börja förvärvsarbeta. Det är särskilt ensamstående föräldrar som hamnar i dessa fällor (75,0 % jämfört med EU-genomsnittet på 54,5 % för föräldrar med två barn). Behovsprövning av socialt bistånd och bostadsbidrag kan vara upphovet till de flesta negativa incitament för arbete (Europeiska kommissionens och OECD:s databas över skatter och förmåner, Viitamäki 2015). Det administrativa krångel som uppstår när förmåner ska återinföras för personer som träder in på eller ut från arbetsmarknaden utgör också ett hinder för arbete. Beslutsprocessen och den tid man måste vänta för att få förmånerna återinförda kan ta veckor. Situationen kommer att bli bättre när det uppdaterade inkomstregistret tas i bruk 2020. Under tiden har vissa arbetslöshetskassor (privata eller förvaltade av fackliga organisationer) börjat arbeta på att digitalisera sina system för att göra ansöknings- och beslutsprocessen snabbare. Incitamenten att arbeta måste bli bättre för att arbetskraftsdeltagandet ska öka. Regeringen har bland annat föreslagit en inskränkning av rätten till vissa förmåner och striktare villkor eller strängare påföljder om kravet på aktivering inte följs. Det kommer till exempel att vara obligatoriskt att delta i aktiva arbetsmarknadsåtgärder för att man ska få arbetslöshetsförmåner. Från och med 2017 kommer arbetssökande som vill behålla sina förmåner i vissa fall att vara tvungna att ta emot arbete som inte motsvarar deras utbildning eller arbetslivserfarenhet, arbete som ger lägre inkomster än vad arbetslöshetsförmånerna gör, arbete som ligger på högst tre timmars pendelavstånd per dag eller arbete på korttidskontrakt. Utbetalningen av inkomstrelaterade arbetslöshetsförmåner förkortades i början av 2017 från 500 till 400 dagar (från 400 till 300 dagar om man arbetat kortare än tre år). Även positiva incitament har införts. Arbetslöshetsförmånens (icke-inkomstrelaterade) grunddagpenning ska få användas som rörlighets- och lönesubvention i syfte att aktivera arbetssökande. Arbetslöshetsförmåner kan också betalas ut till personer som driver företag på deltid eller i form av startbidrag. Nya arbetsrelaterade förmåner kommer sannolikt att öka incitamenten att arbeta. Vissa arbetsrelaterade förmåner infördes 2014 och 2015 ( ). De preliminära resultaten av dessa förmåner visar att antalet arbetslösa( ) som har en annan inkomst ökade från 6,7 % under 2013 till 10,6 % under 2015 (FPA 2015). Det finns emellertid även tecken på att dessa personer övergår från arbetslöshetsfällan till låglönefällan( ) (Kotamäki och Kärkkäinen 2014), i en situation där låglönefällan redan är högre än EU-genomsnittet (55,8 % jämfört med 47,3 %). Arbetsrelaterade förmåner kan dock leda till att man subventionerar arbetsgivare som betalar låga löner i stället för att tillhandahålla incitament för arbete. Större incitament att arbeta ger störst utdelning om de kombineras med effektiva aktiva arbetsmarknadsåtgärder. Det finns planer på att använda arbetslöshetsförmånerna för finansiering av aktiva åtgärder och att fokusera på de åtgärder som ger mest resultat. Mot bakgrund av den pågående ekonomiska omstruktureringen är det viktigt att försäkra sig om att arbetstagarna omskolas så att de har den kompetens som efterfrågas av arbetsgivarna och att se till att matchningen på arbetsmarknaden fungerar bättre (Andersen och Svarer 2011)( ). Arbetsmarknadsutbildning som har utformats i nära samverkan med de lokala arbetsgivarna och har visat sig vara relativt framgångsrik förväntas fortsätta. Dessutom diskuteras för närvarande möjligheten att delta i utbildning medan man får arbetslöshetsförmåner( ). Arbetsmarknadens parter skulle kunna inta en aktivare roll i övergången från ett arbete till ett annat och inrikta sig mer på att stödja arbetssökandet som en del av kompensationspaketen (OECD 2016). Från och med 2017 kommer samtliga arbetslösa att ha regelbundna möten med den offentliga arbetsförmedlingen. Målet med denna nya åtgärd är att arbetslösa snabbare ska få ett nytt arbete. Regeringen har anslagit extra medel för genomförandet av åtgärden. Detta kommer delvis att ske i samarbete med privata tjänsteleverantörer. Regeringen har för avsikt att lägga ut delar av arbetsförmedlingens tjänster i samband med att ansvaret för dessa tjänster överförs från kommunerna till de nyskapade regionala myndigheterna. Det återstår att se huruvida de privata aktörerna kommer att ges lämpliga incitament för att man ska undvika att ”russinen plockas ur kakan” (som skulle leda till att de arbetslösa som står inför de största hindren missgynnas ytterligare [European Job Mobility Laboratory 2011]) och för att garantera att återintegreringen på arbetsmarknaden blir bestående. Långtidsarbetslösa som behöver mera stöd har sedan 2016 fått utökat stöd genom samservicekontor som tillhandahåller ett urval tjänster (sociala tjänster, hälso- och sjukvårdstjänster, rehabilitering). Genom samservicekontoren har man nått ut till de flesta långtidsarbetslösa, men för att uppnå bättre arbetsmarknadsresultat borde man även nå ut till personer som står utanför arbetskraften och inte söker arbete.

En del av de åtgärder som vidtagits nyligen gör det möjligt för långtidsarbetslösa att gå i tidig pension, vilket går stick i stäv med målet att förlänga arbetslivet. Regeringen bereder för närvarande specifik lagstiftning som gör det möjligt för långtidsarbetslösa personer som hade fyllt 60 år den 1 januari 2016 och som varit arbetslösa i mer än fem år att gå i pension. Det finns cirka 35 000 långtidsarbetslösa som är över 60 år och 5 300 av dem kommer att uppfylla kriterierna i den nya lagen. Åtgärden beräknas kosta cirka 16 miljoner euro under de kommande tio åren. Eftersom detta är andra gången denna typ av lagstiftning antas (liknande lagstiftning antogs senast 2005) kan det ge upphov till förväntningar på att liknande möjligheter kommer att erbjudas igen i framtiden. Detta kan göra att de som uppfyller kriterierna (eller som förväntas uppfylla kriterierna) inte är motiverade att söka arbete. Andelen unga arbetslösa och unga som varken arbetar eller studerar minskade 2016. Arbetslösheten bland unga i åldern 15–24 år minskade 2016 med ungefär 2 procentenheter till 20,1 %. Andelen personer som varken arbetar eller studerar har ökat stadigt sedan 2011 och uppgick 2015 till 10,6 % av befolkningen i åldern 15–24 år. Under perioden 2005–2015 (se diagram 1.3) minskade sysselsättningsgraden bland de yngre åldersgrupperna, särskilt unga män, mer än i genomsnitt i ekonomin( ). Den lägre sysselsättningsgraden för ungdomar visar att det fortfarande måste vidtas åtgärder som riktar sig specifikt till unga. Nedskärningar i budgeten för tjänster som erbjuds inom ungdomsgarantin kan få följdverkningar särskilt för unga som varken arbetar eller studerar. Personer som inte är EU-medborgare har lägre sysselsättningsgrad än finländare, även i den andra generationen. Under 2015 var skillnaden i sysselsättningsgrad (25,4 procentenheter) bland de högsta i EU och avsevärt högre än genomsnittet i EU (13,9 procentenheter). Sysselsättningsgraden för kvinnor från länder utanför EU var lägst i EU (35,7 %, vilket är 37,1 procentenheter lägre än för finländska kvinnor). Den låga sysselsättningsgraden bland kvinnor från länder utanför EU beror främst på att de står utanför arbetskraften, medan arbetslöshet är den viktigaste faktorn för män. På det hela taget har Finland bara i viss mån lyckats locka högkvalificerad utländsk arbetskraft och den arbetsrelaterade migrationen är låg. Med tanke på det stora inflödet av asylsökande (38 000 personer vilket motsvarar 0,7 % av hela befolkningen) och den låga sysselsättningsgraden bland flyktingar som anlänt före 2015 utgör integrationen av flyktingar på arbetsmarknaden en stor utmaning. Om denna utmaning hanteras väl kan de nyanlända flyktingarna och migranterna innebära en möjlighet att motverka effekterna av en åldrande befolkning. Ungefär en av fyra asylsökande beräknas till slut få ett positivt beslut på sin ansökan om asyl i Finland. Bristande språkkunskaper samt låg utbildning och kompetens (se avsnittet om utbildning) utgör hinder för deras arbetsmarknadsintegration. Som svar på det ökade antalet asylsökande har regeringen infört ett nytt pilotprogram för integration av migranter under perioden 2016–2019. Ett nytt initiativ inom den privata sektorn har som mål att utbilda och sysselsätta minst 2 000 migranter under 2017–2019. Initiativet stöds av arbets- och näringsministeriet och fonden Sitra. Initiativet bygger på en modell med sociala obligationer (Social Impact Bond) och erbjuder migranter utbildning som ska göra dem mer attraktiva på arbetsmarknaden. Verksamheten finansieras av investerare som bär de ekonomiska riskerna. Den offentliga sektorn betalar endast i det fall att sysselsättningsmålen uppnås. Dessutom har man försökt styra finansiering från de europeiska struktur- och investeringsfonderna till sådan verksamhet som främjar integreringen av migranter. 4.3.2Socialpolitik Ett pilotförsök med basinkomst infördes i början av 2017. Syftet med pilotförsöket är att ändra det sociala trygghetssystemet så att det är bättre anpassat till arbetslivets förändringar, att införa ett mindre komplicerat förmånssystem och skapa incitament att arbeta. I pilotförsöket deltar 2 000 personer i åldern 25–58 år som fick grunddagpenning i slutet av 2016( ). Dessa personer får ungefär 560 euro per månad som basinkomst( ), utan behovsprövning. De kan också börja arbeta utan att de förlorar basinkomsten. Försöket förväntas visa hur enskilda individer reagerar på förändringar i förmånssystemen. Kunskaper om detta skulle kunna underlätta utformningen av eventuella framtida reformer av de sociala trygghetssystemen. Föräldraskap har stor inverkan på kvinnors yrkesliv i Finland. Skillnaden i sysselsättningsgrad mellan kvinnor med ett barn under sex år och kvinnor utan barn (20–49 år) var 15,7 procentenheter 2015 ( ). Cirka 84 % av mammorna (jämfört med 6,9 % av papporna) fick hemvårdsstöd 2015. Hemvårdsstödet minskar sannolikt deltagandet på arbetsmarknaden, och personer med svag anknytning till arbetsmarknaden är vårdlediga under en längre tid (Närvi 2014, Bouget et al. 2015). Långa perioder av ledighet med hemvårdsstöd har förmodligen försämrat deras arbetsmarknadsutsikter (Thévenon och Solaz 2013), och stödet är en av de möjliga orsakerna till att löneskillnaderna mellan könen är högre än i EU i genomsnitt( ). Dessa bedömningar av hemvårdsstödet gäller endast de eventuella följderna för mammors arbetsmarknadsdeltagande, medan de mer omfattande socialpolitiska målen inte har beaktats. Allmänt taget starkare incitament kunna ges för pappor att vara lediga för vård av barn. I Finland utnyttjar endast 8,8 % av männen möjligheten till betald pappaledighet under sin livstid, jämfört med 25,5 % i Sverige (Employment and Social Developments in Europe, 2015)( ). För att fler kvinnor ska kunna delta på arbetsmarknaden måste åtgärder vidtas för att stödja unga mammors övergång till arbete. Särskild uppmärksamhet måste ägnas lågutbildade mammor med svag anknytning till arbetsmarknaden, som inte erbjuds de rätta incitamenten (Närvi 2014, Bouget et al. 2015). Riksdagen har ändrat lagen om barnomsorgsavgifter, vilket ska leda till att kostnaderna i synnerhet för låginkomsttagare minskar. De nya avgifterna kommer att träda i kraft i mars 2017. Vissa befolkningsgruppers svaga anknytning till arbetsmarknaden, särskilt personer som inte är födda i EU, medför en risk för fattigdom och social utestängning. Sysselsättningsgraden bland personer som är födda utanför EU är låg. Förvärvsarbetande som är födda utanför EU har lägre inkomster (även om inkomstskillnaderna är mindre än skillnaderna i sysselsättningsgrad) och fattigdomen bland dessa förvärvsarbetande är tre gånger högre. Detta resulterar i en fattigdomsklyfta( ) på 23,3 procentenheter, vilket är högre än EU-genomsnittet på 17,4 procentenheter. Nedskärningar i lönesubventionssystemet har dessutom haft avsevärd inverkan på sysselsättningsmöjligheterna för personer som arbetar för organisationer inom den tredje sektorn och som ofta är de mest utsatta. Medan 14 000 personer omfattades av dessa subventioner 2007 har antalet minskat till 4 000 personer (Soste 2016) och ytterligare nedskärningar är planerade. 4.3.3Utbildning och kompetens Utbildningsresultaten i Finland hör fortfarande till de bästa i EU, men de har försämrats särskilt inom naturvetenskap och matematik. Enligt OECD:s Pisa-undersökning från 2015 (Programme for International Student Assessment) är andelen lågpresterande i Finland bland de lägsta i testerna. Jämfört med 2006 har dock andelen lågpresterande nästan tredubblats, medan andelen högpresterande har minskat med cirka en tredjedel (se diagram 4.3.2). Skillnaderna mellan regionerna har ökat, med betydligt bättre resultat i Helsingforsområdet än på landsbygden. Skillnaderna i resultat mellan elever med invandrarbakgrund och andra elever är störst i EU (83 poäng) och hör till de största även efter justering för socioekonomisk ställning (65 poäng). Skillnaden i inlärningsresultaten motsvarar två år eller mer. Utgifterna för utbildning har minskat under de senaste åren, men från ett förhållandevis högt utgångsläge. Under 2015 var de offentliga utgifterna för utbildning bland de högsta i EU, både som andel av BNP (6,2 %) och som andel av de sammanlagda offentliga utgifterna (11,0 %). Utgifterna för utbildning har dock minskat i reala termer sedan 2011 och enligt regeringsprogrammet är ytterligare nedskärningar att vänta. Utgifterna som andel av BNP 2019 beräknas vara cirka 0,4 procentenheter lägre än 2015 (0,7 procentenheter lägre än 2011). Reformer pågår i syfte att göra utbildningssystemet mer effektivt och ändamålsenligt. Kompetensförluster till följd av ett svagare utbildningssystem kommer att märkas först på längre sikt. Likaså kommer det att ta tid innan eventuella korrigerande politiska åtgärder ger resultat. Mot bakgrund av de försämrade resultaten i Pisa-undersökningen och med tanke på att det krävs kompetent arbetskraft och en stark vetenskaplig grund för framtida ekonomisk tillväxt är det av yttersta vikt att nedskärningarna av utbildningsutgifterna inte leder till kompetensförluster. Universiteten strävar efter att öka överföringen av forskningsresultat till näringslivet. Ett av målen i regeringens pågående reformer är att uppmuntra universitet och högskolor att utveckla en tydligare strategisk inriktning och att i högre grad profilera sig inom sina forskningsområden. Regeringen vill också förkorta tiden att komma in på högre utbildning och att få jobb efter avslutad utbildning. Eftersom universiteten och högskolorna är självständiga institutioner har den offentliga makten endast ett begränsat inflytande genom finansieringsavtal, lagstiftning och informell styrning. Åtgärderna ligger i linje med tendenserna i andra europeiska länder. Detta ämne utvecklas i avsnitt 4.5.1. Reformen av den yrkesinriktade utbildningen ska ha slutförts 2018. Syftet med reformen är att bättre anpassa den yrkesinriktade utbildningen till arbetsmarknadens behov genom att minska antalet yrkeskvalifikationer i Finland, bredda kvalifikationernas innehåll och möjliggöra mer individuella studievägar. Detta förväntas bidra till att minska kompetensglappen (se avsnittet om arbetsmarknaden). En första analys av effekterna av tidigare nedskärningar i de offentliga utgifterna visar att anordnare av yrkesinriktad utbildning varken har minskat antalet studieplatser eller antalet lärare, men att de har sparat in på andra områden som utrustning och investeringar. Kvaliteten, den fria tillgången för alla och den geografiska täckningen har därmed tillsvidare inte lidit. Dessa frågor måste dock övervakas noga under nästa steg i reformprocessen. Diagram 4.3.2:Pisa: Andelen högpresterande elever i naturvetenskap – Finland Källa: OECD, Europeiska kommissionen Åtgärder har vidtagits för att integrera nyanlända asylsökande i det finska utbildningssystemet. Mottagningen av asylsökande organiseras av kommunerna, som i högst ett års tid får ett tilläggsanslag från staten för varje person. Anslagen kan användas för att inrätta förberedande klasser eller tillhandahålla extra stöd i vanliga klasser, eller för att erbjuda en särskild lärokurs. På nationell nivå inleddes 2016 en handlingsplan för studiegångar för och integrering av invandrare. Undervisningsministeriet räknar med att invandrarnas behov av utbildning och kostnaderna för detta uppgår till cirka 160 miljoner euro per år. 4.4 Investeringar 4.4.1Extern konkurrenskraft* Tjänsteexporten har ökat under de senaste tio åren, medan varuexporten, som står för 70 % av utrikeshandeln, fortfarande ligger mer än 10 % under nivån före krisen. Finlands exportandel på de globala marknaderna har fortsatt att minska under de senaste tio åren (se diagram 4.4.1). Diagram 4.4.1:Tillväxten uppdelad på exportmarknadsandelar Källa: Europeiska kommissionen

Förlusten av exportmarknadsandelarna sedan 2008 sammanfaller med en snabb minskning av den nominella kostnadskonkurrenskraften. I Europeiska kommissionens landsrapport för Finland 2016 diskuterades löne- och produktivitetsutvecklingen under denna period i detalj. Sammantaget avtog ökningen av de sammanlagda nominella enhetsarbetskostnaderna under perioden 2014–2016 till följd av måttliga kollektivavtal (se diagram 4.4.4). Av det kan man dra slutsatsen att också den icke-kostnadsrelaterade konkurrenskraften har påverkat exportresultatet på senare tid. Internationellt sett har Finland fått tillbaka en del av sin förlorade kostnadskonkurrenskraft sedan 2013. Finlands kostnadskonkurrenskraft mätt på basis av den reala effektiva växelkursen i förhållande till 37 industriländer, där enhetsarbetskostnaderna inom tillverkningen använts som deflator, var svagare 2015 än tio år tidigare (se diagram 4.4.2). Övriga euroländer vann mer på eurons värdeminskning, eftersom de var mindre utsatta för den ryska rubelns och svenska kronans sjunkande växelkurser (båda länderna hör till Finlands viktigaste exportländer). Även om Finlands relativa enhetsarbetskostnader inom tillverkningen har minskat, har minskningen varit mindre än i Sverige eller i euroområdet som helhet. Diagram 4.4.2:Reala effektiva växelkurser, utvalda länder, 2005=100 Källa: Europeiska kommissionen Utarbetandet och genomförandet av den framtida lönesättningsmodellen är avgörande för konkurrenskraften. Från och med 2017 bidrar ett nytt kollektivavtal, det s.k. konkurrenskraftsavtalet, till att gradvis minska lönekostnaderna (se faktaruta 1.1). Insatserna i avtalet skulle minska arbetskostnaderna med cirka 4 % och Finlands kostnadskonkurrenskraft skulle därigenom förbättras. Såsom framgår av diagram 4.4.4 och Europeiska kommissionens landsrapport för 2016 har skillnader i produktivitetsutvecklingen lett till att enhetsarbetskostnaderna utvecklats på olika sätt inom olika sektorer. Utöver insatser för att minska lönekostnaderna enades arbetsmarknadsparterna om att ta fram en ny lönesättningsmodell och öka möjligheterna till lokala avtalsförhandlingar, såsom diskuterades i avsnitt 4.3. Lönesättningen inom de olika branscherna under de kommande åren kommer att vara avgörande för om kostnadskonkurrenskraften ska kunna bevaras. Diagram 4.4.3:Nyckelfaktorer för den reala effektiva växelkursens utveckling, Finland Källa: Europeiska kommissionen Diagram 4.4.4:Nominella enhetsarbetskostnader branschvis, 2010 = 100 Källa: Europeiska kommissionen Den fortsatta minskningen av varuexporten och förlusten av marknadsandelar, trots en gradvis förbättrad kostnadskonkurrenskraft, tyder på att utmaningarna kvarstår inom den icke-kostnadsrelaterade konkurrenskraften och produktiviteten. Arbetsproduktiviteten har stagnerat och är nu på samma nivå som 2011. Under samma period har den totala faktorproduktivitetens bidrag till tillväxten förblivit negativ. Den låga produktivitetstillväxten har ökat trycket på att arbetskostnaderna ska minskas om konkurrenskraften ska kunna bevaras. Såsom framgår av Europeiska kommissionens landsrapport för 2016 har de finska företagen inte kunnat skörda frukterna av tillväxten på exportmarkerna. Den finska varuexporten har emellertid ökat mindre än marknaderna. Värdet på varuexporten har sjunkit sedan 2013. I reala termer har varuexporten ökat något, och sjunkit 2015. Under de senaste åren har tillväxten i Finlands viktigaste exportländer varit långsam. Den ekonomiska tillväxten i EU är fortsatt svag, och den ryska ekonomin drabbades av en recession 2014. Såsom framgår av diagram 4.4.5 kan närmare hälften av Finlands uppskattade förlorade andel av den globala exportmarknaden under 2015 förklaras med långsam tillväxt på de finska företagens exportmarknader. Under en längre tid har den främsta orsaken till Finlands sjunkande andel av den globala exportmarknaden varit Finlands försämrade konkurrenskraft på marknader utanför EU. Diagram 4.4.5:Exportmarknadsandelar, Finland Källa: Europeiska kommissionen Överskottet i bytesbalansen försvann efter 2010, framför allt till följd av att överskottet i handeln med kapitalvaror försvann. Överskottet i handeln med halvfabrikat har minskat, medan underskottet i handeln med konsumtionsvaror har ökat stadigt, till följd av att den privata konsumtionen har ökat (se diagram 4.4.6). Diagram 4.4.6:Handelsbalansen för varor enligt en bred ekonomisk klassificering av varor Källa: Europeiska kommissionen Halvfabrikat dominerar varuexporten. Halvfabrikaten står för cirka två tredjedelar av varuexporten, en mycket högre andel än inom EU i genomsnitt (något under 50 %). Finlands roll i de globala värdekedjorna är framför allt att förse andra ekonomier, såsom Kina, Sverige och Tyskland, med halvfabrikat. Halvfabrikaten stod också för en stor del av importen, cirka 55 %. Det utländska bruttoförädlingsvärdet av den finländska tillverkningsindustrins förädlingsvärde var 38 % år 2011, dvs. något högre än i Sverige eller i Danmark (Ali-Yrkkö, Rouvinen, Sinko, Tuhkuri 2016) Under perioden 1995–2011 ökade det utländska innehållet i exporten mer än i grannländerna och i EU i genomsnitt. Å ena sidan är det är ett tecken på att Finland blir allt mer integrerad i de globala värdekedjorna, men å andra sidan innebär det att exporten skapar mindre inhemskt mervärde och mindre inhemska inkomster än tidigare. Kina och Förenta staterna var de viktigaste enskilda exportländerna 2011, och de stod för cirka 3 % av Finlands BNP. Den totala exporten av varor och tjänster till EU stod för nästan 10 % av BNP (Ali-Yrkkö et al. 2016). Tjänsteexporten har nästan fördubblats sedan början av 2000-talet. År 2015 var tjänsteexportens andel( ) 11 % av BNP och stod för 30 % av den totala exporten. Exporten av IKT-tjänster stod för cirka 40 % av den totala tjänsteexporten och uppvisade ett stort överskott. Under de senaste åren har Finland emellertid förlorat marknadsandelar också inom tjänstehandeln. Strukturförändringarna av ekonomin har stabiliserats. Strukturomvandlingstakten kan uppskattas med hjälp av en indikator som mäter förändringarna i de olika industriernas andelar av bruttoförädlingsvärdet eller sysselsättningen (Hansson och Lundberg). Indikatorvärdet är lägre när de flesta industrier växer eller krymper i samma takt, och högre när förändringar sker i ett fåtal industrier. När krisen var som värst följdes exportförlusterna av en snabb nedgång i produktionen och sysselsättningen inom elektronik- och pappersindustrin, men efter denna negativa chock har produktionsstrukturen i ekonomin varit relativt stabil. Diagram 4.4.7:Strukturomvandlingstakten, Finland Källa: Europeiska kommissionen Nedgången i produktiviteten och sysselsättningen under recessionen 2012–2014 har ännu inte vänt. Det behövs innovation och mer verksamhet med hög produktivitet som skulle kunna få till stånd positiva strukturförändringar, men indikatorerna (se diagram 4.4.7) tyder på att strukturförändringarna sker långsammare. Också den långsiktiga indikatorn, som mäter förändringarna i produktionen under två på varandra följande perioder 1996–2014, tyder på en långsammare omvandlingstakt. Taktindikatorn för Finland har varierat inom samma gränser som andra jämförbara länders indikatorer. Finland sticker ut under IKT-sektorns uppsving i slutet på 1990-talet och den djupa nedgången inom tillverkningsindustrin 2009. Den totala arbetsproduktiviteten har minskat betydligt till följd av att branscherna med hög produktivitet har minskat. I slutet på 1990-talet och i början på 2000-talet kunde man tydligt se att ekonomin höll på att orientera sig mot branscher med hög produktivitet. Ekonomin började röra sig mot sektorer med lägre produktivitet redan i början av 2000-talet. Pappers- och elektronikindustrins nedgång ökade 2008 och produktivitetsminskningen är allvarligare än i jämförbara länder såsom Sverige (kortare) eller Österrike (inte så kraftig) (se diagram 4.4.9). Diagram 4.4.8:Den kortsiktiga strukturomvandlingstakten, utvalda länder Källa: Europeiska kommissionen Strukturförändringarna har minskat efterfrågan på arbete utan krav på särskild yrkesutbildning, men antalet arbeten som kräver högre utbildning har ökat. En följd av nedgången inom tillverkningsindustrin är att arbetstillfällena för övriga arbetstagare (ISCO08 klass 9) och byggnads-, reparations- och tillverkningsarbetare (ISCO08 klass 7) minskade 2005–2015. Också chefstjänsterna minskade avsevärt, medan tjänsterna för experter och specialister ökade. Av tabell 4.4.1 framgår det också att antalet arbetstillfällen där det krävs högst grundskoleutbildning (utbildningsnivåerna 0-2) har minskat snabbt, medan arbetstillfällen där de