Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Sysselsättningspolitiken och rollen för organisationer inom näringsliv och samhälle i den Ekonomiska och monetära unionens tredje etapp"

(1999/C 40/12)

Den 29 januari 1998 beslutade Ekonomiska och sociala kommittén i enlighet med artikel 23.3 i arbetsordningen att utarbeta ett yttrande om "Sysselsättningspolitiken och rollen för organisationer inom näringsliv och samhälle i den Ekonomiska och monetära unionens tredje etapp".

Sektionen för Ekonomiska och monetära unionen, ekonomisk och social sammanhållning, som ansvarat för det förberedande arbetet, antog sitt yttrande den 20 oktober 1998. Föredragande var Thierry Dock.

Vid sin 359:e plenarsession den 2-3 december 1998 (sammanträdet den 2 december 1998) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 94 röster för, 3 emot och 2 nedlagda röster.

1. Den monetära unionen och det nya läget

1.1. Införandet av den gemensamma valutan utgör en avgörande etapp i det europeiska byggnadsverket. Den skapar ett nytt läge i vilket många aktörer, bland dem arbetsmarknadens parter, kan komma att ändra uppträdande. Ur vissa synpunkter är ett sådant ändrat förhållningssätt helt nödvändigt och avgörande för huruvida man skall lyckas fullt ut med att skapa en monetär union i Europa.

1.2. En av de viktigaste förändringarna till följd av att de nationella valutorna försvinner är att staterna förlorar växelkursinstrumentet.

1.3. Den ekonomiska och monetära unionens tredje etapp innebär också att nya aktörer framträder eller stärks i sina positioner.

1.3.1. Den europeiska centralbanken

1.3.1.1. Målsättningen för det europeiska centralbankssystemet (ECBS) fastslås i artikel 105 i EG-fördraget:

"Huvudmålet för ECBS skall vara att upprätthålla prisstabilitet. Utan att åsidosätta detta mål skall ECBS stödja den allmänna ekonomiska politiken inom gemenskapen i syfte att bidra till att förverkliga gemenskapens mål enligt artikel 2."

1.3.1.2. Bland de mål som anges i artikel 2 fastslås att gemenskapen skall ha till uppgift att: "främja ekonomiska och sociala framsteg och en hög sysselsättningsnivå och att uppnå en väl avvägd och hållbar utveckling, särskilt genom att skapa ett område utan inre gränser, genom att stärka den ekonomiska och sociala sammanhållningen och genom att upprätta en ekonomisk och monetär union som på sikt skall omfatta en gemensam valuta i överensstämmelse med bestämmelserna i detta fördrag."

1.3.2. Samordningen i rådet av den ekonomiska politiken

1.3.2.1. Samtidigt som strukturen och den rättsliga grunden för den gemensamma valutan fastställs i EG-fördraget innehåller fördraget också bestämmelser om medlemsstaternas ekonomiska integration.

1.3.2.2. I artikel 99 (tidigare artikel 103) anges uttryckligen att "Medlemsstaterna skall betrakta den ekonomiska politiken som en fråga av gemensamt intresse och samordna denna politik inom rådet ...".

Det handlar framför allt om att

- fastställa de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik,

- övervaka den ekonomiska utvecklingen i varje medlemsstat och inom gemenskapen,

- lämna rekommendationer till medlemsstater som inte rättar sig efter den allmänna riktlinjerna.

1.3.2.3. Samordningen av den ekonomiska politiken utgör ett av de mycket viktiga instrumenten som gör det möjligt att uppfylla den monetära unionens målsättningar. Om medlemsstaterna inte förmår att åstadkomma tillräcklig samordning, finns det stor risk att den gemensamma valutan utlöser stor besvikelse. Vid Europeiska rådet i Luxemburg i december 1997 lade man i detalj fast hur samordningen av den ekonomiska politiken skall gå till.

1.3.2.4. I Europeiska rådets resolution om samordningen av den ekonomiska politiken under EMU:s tredje etapp konstateras att den ekonomiska politiken och lönebildningen förblir ett nationellt ansvar. Samtidigt hävdas det att förstärkt övervakning och samordning krävs, eftersom den nationella ekonomiska utvecklingen kommer att få återverkningar i ett vidare sammanhang.

1.3.3. Arbetsmarknadsparternas centrala roll vad beträffar löner

1.3.3.1. Under EMU:s tredje etapp torde den ekonomiska och monetära politiken i större utsträckning komma att styras på europeisk nivå. För att den monetära unionen skall lyckas måste ett tredje verktyg användas på ett adekvat sätt, det vill säga sysselsättnings- och arbetsmarknadspolitiken, inklusive lönepolitiken.

1.3.3.2. På dessa områden har organisationerna inom näringsliv och samhälle, och särskilt arbetsmarknadens parter, traditionellt sett en central roll att spela. Deras ansvar skulle kunna bli ännu större inom den monetära unionen.

1.4. Centralbankerna, rådet och organisationerna inom näringsliv och samhälle utgör fundamenten på vilka EMU vilar. De bör axla ett särskilt ansvar för den monetära och den ekonomiska politiken samt för sysselsättningspolitiken.

1.4.1. Om EMU skall lyckas uppnå de uppsatta målen är det uppenbart att de olika aktörerna inte kan agera var och en för sig. En tillräcklig samordning, som framför allt förutsätter ett effektivt utbyte av information, bör organiseras.

2. Den europeiska centralbanken i EMU:s tredje etapp

2.1. Maastrichtfördraget är mycket tydligt när det gäller ECB:s självständighet vid fullgörandet av sitt uppdrag.

2.2. Det ingår inte i kommitténs förslag att ifrågasätta denna självständighet, utan snarare att ställa frågan hur man på bästa sätt kan göra den nödvändiga dialogen mellan Europeiska centralbanken och näringslivs- och samhällsorganisationerna så effektiv och demokratisk som möjligt. Europeiska centralbanken måste i själva verket inte enbart bygga upp och vidmakthålla sitt rykte så att en inflationistisk utveckling inte startar, utan framför allt få förståelse för sin politik hos den europeiska allmänheten. Det är denna typ av dialog och öppenhet som hittills har gjort det möjligt för flera nationella centralbanker att förr om åren få accept för de egna målsättningarna såsom inte enbart legitima utan även ekonomiskt effektiva på medellång och lång sikt.

2.2.1. I denna tid av hög arbetslöshet i olika medlemsstater och en på sina håll negativ EU-opinion kommer emellertid en sådan uppgift inte att bli lätt.

2.3. Man måste också framhålla att den monetära unionen inledningsvis kommer att fungera utan en verklig ekonomisk och politisk union samt att ECB kommer att vara särskilt utsatt för kritik. Denna situation är unik och det gäller att inte underskatta konsekvenserna. I detta hänseende är dialogen med rådet och Europaparlamentet mycket viktig.

2.3.1. Det är därför som vi godkänner och välkomnar att man skapar Euro 11, något som gör det möjligt för ECB och de politiska instanserna att delta i en fruktbärande dialog.

2.3.2. I fördraget finns det också bestämmelser om regelbundna framträdanden inför Europa parlamentet. Förutom att årsrapporten skall överlämnas till rådet och parlamentet föreskrivs i artikel 113 (tidigare 109b) att "ECB:s ordförande och övriga direktionsledamöter kan på begäran av Europaparlamentet eller på eget initiativ höras av Europaparlamentets behöriga utskott".

2.3.2.1. Med hänsyn till Europaparlamentets demokratiska karaktär kan vi inte annat än önska att bestämmelserna i denna artikel genomförs fullt ut.

2.4. I egenskap av företrädare för organisationerna inom näringsliv och samhälle anser vi det oundgängligt att ECB även inför kommittén redogör för huvuddragen i sin politik.

2.4.1. Kommittén är i själva verket det främsta samlingsforumet för de olika näringslivs- och samhällsorganisationerna. Det är därför nödvändigt att det sker ett regelbundet utbyte av information mellan ECB och organisationerna som finns företrädda inom ESK.

2.4.1.1. Ett första möte mellan EMI och sektionen för ekonomiska, finansiella och monetära frågor ägde rum i Frankfurt i november 1997. Den erfarenheten var mycket intressant och bör upprepas i framtiden.

2.4.2. För Europeiska centralbanken utgör kontakterna med Ekonomiska och sociala kommittén en utmärkt form av dialog och ett tillfälle att ta del av de problem som organisationerna inom näringsliv och samhälle har.

2.4.3. Ett sådant utbyte finns redan i olika former i vissa medlemsstater. I och med att en verklig monetär union skapas, bör detta utbyte lämpligen kunna överföras till EU-nivå.

2.4.4. En lämplig uppgift för Ekonomiska och sociala kommittén inom EMU vore att årligen avge ett yttrande om den monetära politik och den växelkurspolitik som förs i Euroland. Ett sådant arbete skulle tjäna ett dubbelt syfte. Förutom att informera de olika EU-institutionerna om ESK:s värdering av den förda monetära politiken och växelkurspolitiken, skulle arbetet utgöra ett ypperligt tillfälle att klargöra frågor och att starta en debatt inom de olika organisationer som företräds i kommittén.

2.5. Förutom kontakterna med ESK är det uppenbarligen också lämpligt att ECB sammanträffar med företrädare för arbetsmarknadens parter.

2.5.1. Arbetsmarknadens parter har av tradition spelat en framträdande roll i förhandlingarna om löneutvecklingen. Utan att på något sätt ifrågasätta ECB:s oberoende, skulle regelbundna sammankomster med ECB göra det möjligt att etablera tillräcklig samordning mellan den monetära politiken och den löneutveckling som förhandlas fram av arbetsmarknadens parter.

2.5.2. Man måste se till att dialogen mellan ECB och arbetsmarknadens parter blir av samma kvalitet som den som finns på det nationella planet i flera medlemsstater. Om så inte blir fallet, finns det en allvarlig risk för missförstånd som skulle kunna leda till mindre lyckade beslut, vilket skulle få till följd minskad tillväxt samt arbetslöshet.

2.5.3. En sådan dialog kommer inte att bli lätt att skapa med hänsyn framför allt till att systemen för förhandlingar skiljer sig åt mellan medlemsstaterna. Mot bakgrund av dessa skillnader måste man dock ändå visa prov på fantasi för att kontakterna mellan ECB och arbetsmarknadens parter skall bli så givande om möjligt.

2.6. Sammanfattningsvis kan man säga att ECB har fått ett mycket känsligt uppdrag under EMU:s tredje etapp. Därför garanteras ECB fullständigt oberoende genom Maastrichtfördraget.

2.6.1. Kommittén anser att ECB kommer att utföra detta uppdrag bättre om en givande dialog kan inledas både med de politiska beslutsfattarna och med företrädarna för de aktuella aktörerna.

3. Löneförhandlingar i EMU

3.1. Det utmärkande för arbetsmarknaden är att förhandlingarna om arbetsvillkoren i stor utsträckning sker kollektivt. De kan äga rum på olika nivåer: yrkesvis, branschvis och företagsvis. Ofta sker förhandlingarna på flera nivåer samtidigt.

3.2. Det finns en mycket omfattande vetenskaplig litteratur () om sambandet mellan formerna för kollektiva förhandlingar och de ekonomiska resultaten.

3.2.1. Studierna utmynnar inte i några entydiga slutsatser. Två typer av slutsatser kan urskiljas.

3.2.1.1. Viss forskning visar att de bästa resultaten vad beträffar sysselsättning uppnås i system där förhandlingarna är endera starkt centraliserade eller starkt decentraliserade.

- I den decentraliserade modellen (där förhandlingens tyngdpunkt förläggs till företagsnivån) kan konkurrensen mellan aktörerna komma till tydligt uttryck. Marknaden får fullt utlopp och möjliggör att lönenivåer och sysselsättning fastställs på ett konkurrensmässigt sätt.

- I den centraliserade modellen är arbetsmarknadens parter mer medvetna om de makroekonomiska följderna av sina respektive krav. Parterna förhandlar med hänsyn tagen till konsekvenserna av de beslut som fattats, varvid lönerna, sysselsättningen och konkurrenskraften vägs mot varandra.

3.2.1.2. Enligt en annan uppfattning är det inte så mycket hur pass centraliserade för handlingarna är, utan snarare graden av samordning mellan de olika förhandlingsnivåerna, som är viktig. På samma sätt som i ett centraliserat system medför en hög grad av samordning att parterna kan ta hänsyn till de makroekonomiska följderna av de beslut som de bidrar till att utforma. Det blir lättare för förhandlingsparterna att ta hänsyn till önskvärdheten av att undvika att kostaderna och inflationen skenar iväg.

3.2.1.2.1. Inflationistiska spänningar kan underblåsas av lönekostnader som är för höga i förhållande till uppnådda produktivitetsvinster. Det finns således en ökning av produktionskostnaderna som riskerar att leda till prisökningar. Detta leder i sin tur till krav på nya löneökningar som riskerar att ge näring åt en inflationsspiral. För att undvika ett sådant inflationstryck är det således viktigt att man i de kollektiva förhandlingarna är införstådd med att inte komma överens om reella löneökningar som överträffar produktivitetsutvecklingen.

3.2.1.2.2. Ett system med en tillräcklig grad av samordning mellan de olika nivåerna i en kollektiv förhandling är särskilt attraktivt i en högkonjunktur. Det blir på så vis lättare att bemästra de inflationistiska spänningarna.

3.2.1.2.3. Arbetsmarknadens parter har mycket svårare att bidra till ett sådant resultat i ett system med otillfredsställande samordning. Lönekraven läggs fram utan sammanhang och tar inte hänsyn till de makroekonomiska konsekvenserna av beslut som fattas på mikronivå.

3.2.1.2.4. Risken är därför, framför allt i tider av högkonjunktur, att arbetsmarknadsparternas åtgärder oundvikligen bidrar till ett inflationstryck. I ett sådant fall skulle de monetärt ansvariga kunna tvingas ingripa, i första hand med hjälp av räntevapnet. Det är farligt om dessa faktorer sammanfaller, eftersom det skulle kunna leda till en försämring av konjunkturen och sämre resultat vad beträffar tillväxt och sysselsättning.

3.3. Lönekostnaderna är långt ifrån den enda faktor som avgör sysselsättningens utveckling. Andra faktorer är lika avgörande, såsom utbildning av arbetskraften, förnyelse, framåtanda och efterfrågan på varor och tjänster m m. Det är dock ändå riktigt att en avvikande kostnadsutveckling, särskilt för löner, kan medföra en risk för förlorade arbeten i ett land som har problem med konkurrenskraften. Med den gemensamma valutan är det inte längre möjligt för en deltagande medlemsstat att genom en devalvering kompensera sig för bristande konkurrenskraft.

3.3.1. Kontrollen över lönekostnadernas utveckling i EMU får ytterligare en dimension.

3.3.2. Olika alternativ erbjuds alltså de arbetsmarknadsparter som i första hand skall förhandla om löneutvecklingen. Det är möjligt att besluten skiljer sig från land till land och syftar till ökad centralisering eller till ytterligare decentralisering av de kollektiva förhandlingarna. Varje modell har sina för- och nackdelar.

3.3.2.1. Vilket system som än antas är det viktigaste med EMU att det finns tillräcklig samordning såväl mellan de olika förhandlingsnivåerna som mellan de forum där de kollektiva förhandlingarna äger rum, i synnerhet när det gäller löneförhandlingar. Utmaningen är i själva verket att undvika att oorganiserade förhandlingar bidrar till att underblåsa inflationistiska spänningar. Denna risk är särskilt påtaglig under perioder av högkonjunktur.

3.3.2.2. Samtidigt som arbetsmarknadens parter måste förstärka samordningen av kollektivförhandlingarna, måste de i allt större utsträckning ta hänsyn till ytterligare en aspekt. I själva verket blir utvecklingen av lönerna i grannländerna, särskilt om de ingår i EMU, viktigare än tidigare. En god samordning mellan de olika förhandlingsnivåerna på det nationella planet är otillräcklig. Man måste ta hänsyn till den europeiska nivån.

3.3.3. Formerna för de kollektiva förhandlingarna utvecklas på olika sätt i EU:s medlemsstater. Enligt de studier som gjorts befinner sig vissa länder snarare på väg mot en decentralisering, medan andra är angelägna om att öka samordningen av arbetsmarknadens kollektiva förhållanden.

3.3.4. I det senare fallet innebär vägvalet trepartsöverenskommelser eller sociala pakter (Portugal, Italien, Irland, Spanien). Ibland har man uttryckligen tagit hänsyn till den europeiska eller transnationella dimensionen (Belgien).

3.3.4.1. Utvecklingen har många sidor. Utan någon underliggande motsägelse fördjupas dialogen i vissa länder på branschnivå samtidigt som arbetsmarknadens parter på vissa områden tar ett större ansvar på företagsnivå.

3.3.4.2. När statsmakterna deltar i en trepartsdialog vid sidan av arbetsmarknadens parter innebär det i vissa fall att det blir lättare att uppnå samförstånd.

3.3.4.3. Ett antal nyligen ingångna trepartsavtal har gjort det möjligt att i ett flertal medlemsstater stimulera sysselsättnings- och tillväxtfrämjande åtgärder. Sådana avtal är nödvändiga, eftersom de bidrar till att göra det mesta möjliga av konjunkturens effekter samtidigt som denna bibehålls.

4. Asymmetriska chocker måste förebyggas

4.1. Det förhållande att de nationella valutorna upphör kan skapa en ny svårighet för medlemsstaterna, om en asymmetrisk chock uppträder inom EU.

4.1.1. Med asymmetrisk chock menas en oförutsedd händelse som inverkar direkt eller indirekt på de ekonomiska parametrarna sysselsättning, produktion och inflation.

4.1.2. Till skillnad från en symmetrisk chock, som drabbar medlemsstaternas ekonomier på samma sätt, drabbar en asymmetrisk chock endast ett land eller en grupp länder.

4.1.3. En asymmetrisk chock kan orsakas av naturfenomen (t.ex. en jordbävning) eller av något ekonomiskt förhållande som skulle medföra att en medlemsstat inte följer samma konjunkturcykel som de andra. En asymmetrisk chock kan således lika gärna ha externa orsaker som interna. Den kan således utgöra resultatet av ett felaktigt beslut.

4.2. Tidigare var devalvering ett av de instrument som kunde användas i händelse av en asymmetrisk chock. Det är uppenbarligen inte längre möjligt för de medlemsstater som ingår i EMU.

4.2.1. Europeiska centralbanken å sin sida kommer dock inte att kunna ta hänsyn till särdragen i varje deltagarlands ekonomiska cykel. Alternativen till devalvering måste således användas. För en del av dessa gäller att ansvaret i stor utsträckning vilar på arbetsmarknadens parter.

4.3. Andra alternativ ger statsmakterna en ledande roll.

4.3.1. Farligast vore om varje medlemsstat i händelse av en asymmetrisk chock nödgades bedriva otyglad konkurrens till förfång för grannländerna. Tänkbara områden är beskattning, miljö och arbetsförhållanden. Risken för en upptrappning kan inte uteslutas. Harmonisering, i första hand vad beträffar skatt på sparande samt bolagsskatt, blir ännu angelägnare inom EMU.

4.3.2. I "Stabilitets- och tillväxtpakten" har man fastställt de principer för budgetpolitiken som bör vägleda medlemsstaterna. I händelse av en asymmetrisk chock skall en medlemsstat, med iakttagande av taket på 3 % för underskottet, kunna använda tillgängligt budgetutrymme. De sociala utgifterna och de offentliga utgifterna i vid bemärkelse är ett av de första instrumenten som medlemsstaterna skall kunna använda om en störning uppstår. Det är således av grundläggande betydelse att den offentliga sektorn har sunda finanser. För närvarande är det dock få medlemsstater som förfogar över något egentligt utrymme i budgeten.

4.3.3. Gemenskapsbudgetens begränsade storlek i förhållande till bruttonational produkten inom EU kommer att ge mycket lite utrymme för automatiska stabilisatorer. Detta utgör en avgörande skillnad mellan EU och USA. Enligt EG-fördraget kan dock rådet ändå vidta särskilda åtgärder till förmån för en medlemsstat.

4.3.3.1. I artikel 100.2 i EG-fördraget (f d artikel 103a.2) föreskrivs det att "Om en medlemsstat har svårigheter eller allvarligt hotas av stora svårigheter till följd av osedvanliga händelser utanför dess kontroll, kan rådet genom enhälligt beslut på förslag av kommissionen på vissa villkor bevilja den berörda medlemsstaten ekonomiskt bistånd från gemenskapen."

4.3.4. En fråga som alltför ofta förbigås i den monetära unionen är rörligheten. Olika studier har påvisat att det är den geografiska rörligheten som i USA står för en stor del av anpassningen till en störning som drabbar en viss region (asymmetrisk chock). I Europa är rörligheten avsevärt mindre. Kommissionens senaste rapport över sysselsättningen visar emellertid att rörligheten i Europa ändå inte är så låg. Betydande hinder för rörligheten kvarstår dock beträffande invandrare från länder utanför EU, människor som är beroende av socialbidrag samt, i mindre utsträckning, arbetslösa.

4.3.5. Europa har i det förgångna upplevt en betydande invandring av arbetskraft till områden som efterfrågat arbetskraft utifrån. Med hänsyn till dagens höga arbetslöshet är risken idag att rörlighet ger upphov till utbrott av rasism.

4.3.6. En sådan risk får inte bagatelliseras, men att man tar hänsyn till den får samtidigt inte medföra att debatten avslutas tvärt. Frågan om rörlighet bör enligt kommittén föras upp på gemenskapens dagordning. Den europeiska integrationen får inte leda till en politisk union inom vilken endast de fattiga eller utlänningar inte kan röra sig fritt.

4.4. Det är i första hand statsmakterna som är ansvariga för att genomföra de olika åtgärder som tagits upp i det föregående. Andra handlingsalternativ som skulle kunna prövas vid en asymmetrisk chock blir i första hand en fråga för arbetsmarknadens parter.

4.4.1. Flexibla löner anges ofta som en nödvändighet i den monetära unionen. Sådana skulle kunna mildra verkningarna av att växelkursförändringar inte längre förekommer, framför allt i händelse av asymmetriska chocker.

4.4.1.1. På grund av skatte- och avgiftsuttag finns det i EU:s medlemsstater avsevärda skillnader mellan arbetskostnaderna och de nominella löner som arbetstagarna lyfter.

4.4.1.2. Att det är angeläget att ha en viss löneflexibilitet innebär inte automatiskt att arbetstagarnas köpkraft måste försvagas. Om det behövs kan den del av lönekostnaden som går till att finansiera socialförsäkringsförmåner och andra kollektiva förmåner tillfälligt användas som buffert. En sådan politik skulle göra det möjligt för ett land som drabbas av en asymmetrisk chock att dra fördel av effekter som liknar dem som en devalvering för med sig.

4.4.1.3. Det föreligger helt klart en risk att finansieringen av socialförsäkring och andra kollektiva förmåner naggas i kanten.

4.4.2. Arbetsmarknadens parter, med stöd av statsmakterna i enlighet med nationella villkor, har således en föregripande roll att spela. Principen är att reserver skulle kunna byggas upp under högkonjunktur. Medlen skulle användas vid en störning för att mildra inkomstminskningen. På så sätt kan man uppfylla tre målsättningar:

- Skapa en löneflexibilitet som är tillräcklig för att motstå en asymmetrisk chock.

- Säkerställa arbetstagarnas köpkraft.

- Garantera en stabil finansiering av socialförsäkringsersättningar.

4.4.3. Vissa åtgärder som genomförts i medlemsstaterna utgår redan från en sådan uppläggning.

4.5. I vilket fall som helst står det klart att arbetsmarknadsorganisationerna inte själva förfogar över de instrument som underlättar för en medlemsstat att klara av en asymmetrisk chock. Andra verktyg, till exempel budget- eller skattepolitik, måste kunna användas.

5. Slutsatser

5.1. Tillkomsten av en europeisk valutaunion riskerar i många avseenden att förändra beteendet hos många aktörer, i synnerhet arbetsmarknadens parter.

5.2. Utan en verklig ekonomisk och politisk union kommer inte ECB:s uppdrag att bli lätt. För att kunna utföra sitt uppdrag väl är ECB helt självständig. Kommittén är övertygad om att det också är intressant för ECB att inleda en givande dialog såväl med de politiska beslutsfattarna (rådet, Europaparlamentet, ...) som med företrädare för de aktuella aktörerna, i synnerhet genom Ekonomiska och sociala kommittén.

5.3. Arbetsmarknadens parter har ett stort ansvar inom valutaunionen. De kommer att vara direkt delaktiga i förhandlingarna om löneutvecklingen. För att undvika att underblåsa inflationistiska spänningar måste arbetsmarknadens parter betona samordningen både mellan de olika förhandlingsnivåerna och mellan de olika forum där förhandlingarna äger rum. Inom en valutaunion är det i själva verket inte längre möjligt för en deltagande medlemsstat att devalvera sin valuta för att förbättra sin konkurrenskraft.

5.4. Sammanfattningsvis borde arbetsmarknadsorganisationerna beakta de mekanismer som skulle göra det möjligt för dem att klara av en asymmetrisk chock. Även om arbetsmarknadens parter har tillgång till vissa verktyg, har de offentliga myndigheterna i medlemsstaterna också ett stort ansvar, eftersom de vid behov måste kunna tillgripa stabilisatorer med hjälp av framförallt budget- eller skattepolitik.

Bryssel den 2 december 1998.

Ekonomiska och sociala kommitténs ordförandeBeatrice RANGONI MACHIAVELLI

() Se framför allt OECD, "Négotiation collective et performance économique" i "Perspectives de l'emploi", juli 1997, Paris.