EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 01.10.1997 
KOM(97)481 slutlig 
MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN 
TILL RÅDET, EUROPAPARLAMENTET, 
EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN 
OCH REGIONKOMMITTÉN 
Klimatförändringar - Europeiska unionens hållning inför Kyotokonferensen 

1. Inledning 
Den 3 mars 1997 antog Europeiska unionens miljöministerråd en förhandlingsposition i fråga om 
klimatförändringar där man bl. a. ställde upp ett bestämt utsläppsminskningsmål som skall ingå i 
gemenskapens protokollförslag till FN:s ramkonvention om klimatförändringar (UNFCCC). Enligt 
förslaget skall alla industriländer som har undertecknat konventionen fram till år 2010 minska 
utsläppen av de tre växthusgaserna koldioxid (C02), metan (CH4) och dikväveoxid (N20) med 
15 % jämfört med 1990, antingen var för sig eller gemensamt. Vid rådets möte den 19-20 juni 
enades miljöministrarna också om att låta ett mellanliggande mål på minst 7,5 % fram till år 2005 
ingå i Europeiska unionens förhandlingsförslag. EU: s position omfattar en genomsnittlig 
minskning för en korg bestående av tre växthusgaser. På det här stadiet har inget beslut fattats om 
exakta mål för de tre gaserna. 
EU:s position i förhandlingarna har varit föremål för omfattande diskussioner både inom EU och 
på internationell nivå, särskilt bland övriga industriländer. Reaktionerna har varierat kraftigt från 
positiva erkännanden av en ambitiös politik till ett överdrivet skeptiskt ifrågasättande av målens 
tekniska, ekonomiska och politiska genomförbarhet och i vissa fall öppet motstånd. 
Detta meddelande försöker sätta in EU:s förhandlingsposition i ett övergripande sammanhang och 
är avsett att visa att det både är tekniskt genomförbart och, inom sunda politiska ramar, 
ekonomiskt hanterbart att minska utsläppen av växthusgaser med 15 % fram till år 2010 trots den 
underliggande uppåtgående trenden. Målen fastställdes därför att de är nödvändiga med hänsyn till 
miljön och på grundval av undersökningar som visar att de med användning främst av nu 
tillgängliga tekniska lösningar och förfaranden är tekniskt och ekonomiskt genomförbara. Dessa 
mål bygger på antagandet att andra industriländer gör jämförbara åtaganden. Samtidigt erkänner 
man att uppnåendet av målen kommer att utgöra en politisk utmaning. 
EU:s förhandlingsposition omfattar en korg bestående av tre växthusgaser. Den absolut viktigaste 
av dessa är koldioxid, som svarar för omkring 80 % av effekterna när gaserna vägs enligt sin sk. 
globala uppvärmningspotential. Koldioxidutsläppen är också de utsläpp som är svårast att minska 
eftersom det till skillnad från andra utsläpp som är en följd av användning av fossila bränslen, t.ex. 
kväveoxider och svaveldioxid, ännu inte finns några färdiga lösningar för koldioxid. I fråga om 
metan och dikväveoxid tyder scenarier med oförändrade förhållanden på att utsläppen sannolikt 
kommer att minska och kanske t.o.m. minska kraftigt. Detta innebär att en kostnadsefTektiv 
minskning av de sammanlagda utsläppen av dessa tre gaser skulle kunna bestå av en större 
minskning än 15 % av metan- and dikväveoxidutsläppen och en lägre minskning än 15 % av 
koldioxidutsläppen. På grund av koldioxidens höga relativa vikt skulle det emellertid ändå vara 
nödvändigt att minska koldioxidutsläppen med mer än 10 % för att uppnå det sammanlagda 
minskningsmålet på 15 %. 
Det är av dessa skäl som meddelandet främst är inriktat på minskningar av koldioxidutsläppen. De 
särskilda villkoren för de andra två gaserna behandlas i kapitel 6. 
I det arbetsdokument som kommissionen utarbetade samtidigt med detta meddelande ges en mer 
fullständig beskrivning av de tekniska och ekonomiska motiven bakom EU s förhandlingsposition 
och förklaras närmare var de nödvändiga minskningarna av utsläppen av växthusgaser förväntas 
äga rum, de sannolika ekonomiska effekterna av åtgärderna och möjliga styrmedel för 
genomförandet av politiken. I detta dokument beskrivs även ett antal redan framlagda EU-förslag 
som när de antas kommer att underlätta begränsning och minskning av utsläppen av växthusgaser. 
I detta meddelande granskas EU:s förhandlingsposition för är 2010, som har varit föremål för 
internationella diskussioner och är viktigare för en långsiktig klimatstrategi. Det är viktigt att 
komma ihåg att själva kärnan i varje strategi för att skydda det globala klimatet är att bryta 
växthusgasernas långsiktiga tendens att öka globalt och uppnå en kraftig minskning. Detta kräver 
åtgärder idag vars gynnsamma effekter kommer att vara utspridda över en längre tidsperiod. 
2. Varför behövs åtgärder idag? 
Vid den första konferensen för parterna till ramkonventionen om klimatförändringar, som hölls i 
Berlin i april 1995, beslutade man att inleda förhandlingar om de åtaganden som industriländerna 
måste göra att begränsa och minska utsläppen av växthusgaser under perioden efter år 2000. EU 
har alltid varit en stark anhängare av Berlinmandatet. I den andra utvärderingsrapporten från den 
mellanstatliga panelen för klimatförändringar (IPCC), som offentliggjordes i början av 1996, 
bekräftades den ståndpunkt som EU redan hade intagit om att det är nödvändigt att omedelbart 
genomföra nödvändiga förändringar av produktions- och konsumtionsmönstren for att 
åstadkomma den långsiktiga minskning av de globala utsläppen av växthusgaser som krävs för att 
uppnå klimatkonventionens långsiktiga mål. EU har insett att underlåtenhet att göra detta skulle 
kunna leda till skadliga effekter på sikt eftersom samhället måste ha en realistisk tidsplan ibr att 
förändringarna skall kunna äga rum på ett öppet och genomsynligt sätt. 
Medan förhandlingarna om klimatkonventionen under början av 1990-talet grundades på 
försiktighetsprincipen (dvs. att åtgärder kan vara nödvändiga även om det saknas definitiva bevis 
för skador) går den andra utvärderingsrapporten ett steg längre genom att fastställa att "den 
övervägande delen av de vetenskapliga bevisen tyder på att det föreligger en märkbar antropogen 
påverkan på det globala klimatet". De globala problem som följer av klimatförändringarna kan 
medföra betydande negativa effekter för den globala jordbruksproduktionen och produktiviteten, 
minska den biologiska mångfalden, leda till markförluster och befolkningsförflyttningar samt öka 
ett antal vektorburna sjukdomar. Skadorna kommer sannolikt vara proportionellt större i 
utvecklingsländerna. 
Det är viktigt att understryka att de vetenskapliga bevisen för klimatförändringar (däribland 
forskning som redovisas i eller som inleddes efter IPCC:s andra utvärderingsrapport) tyder på att 
oacceptabla sociala, ekonomiska och ekologiska effekter kan uppstå under kommande decennier. 
Detta kräver en försiktig inställning. Många av de förväntade negativa effekterna av 
klimatförändringarna kommer dessutom sannolikt att drabba länder som endast marginellt har 
bidragit till problemet och som saknar ekonomiska resurser att gottgöra eventuella skador. Om 
industriländerna inte vidtar åtgärder idag för att mildra klimatförändringarna kommer framtida 
generationer inte bara att tvingas bära kostnaderna för klimatförändringarnas effekter utan 
kostnaderna för utsläppsbegränsningar kan bli mycket större eftersom man inte kommer ha lika 
mycket tid på sig att genomföra anpassningar. 
Ett särskilt skäl varför man bör vidta tidiga åtgärder för att minska koldioxidutsläppen är den langa 
tid det tar innan politiska beslut tar full verkan avseende utsläppen. 1 fråga om många 
"traditionella" miljöproblem kan man tillämpa relativt snabba, lösningar för avskiljning av utsläpp 
eller ändra befintlig teknik t.ex. minska svaveldioxidutsläppen, ta bort bly från bensin eller 
avskaffa freon. Detta är inte fallet med koldioxid 
Eftersom koldioxidutsläppen beror på användningen av fossila bränslen (kol, olja, gas) och 
eftersom det ännu inte finns någon ekonomisk avskiljningsteknik kan koldioxidutsläppen bara 
minskas genom ändring av strukturer, processer, utrustning och beteende som direkt eller indirekt 
ger upphov till användning av fossila bränslen. På grund av den mycket långa livstiden för 
investeringar inom transport- och energisektorerna och på grund av den relativt långa livstiden för 
många energikonsumerande varor (bilar, kylskåp etc.) måste man vid genomförandet av en strategi 
för att minska koldioxidutsläppen ha ett mycket längre perspektiv än i fråga om de flesta andra 
miljöproblem. 
Som anges i kapitel 7 är tidiga åtgärder av industriländerna också en förutsättning för att begränsa 
ökningen av utsläppen av växthusgaser från utvecklingsländerna. Detta är en utveckling som 
förväntas bli allt mer betydande under kommande år. 
3. Möjligheter att minska koldioxidutsläppen 
Alla möjligheter att minska koldioxidutsläppen medför kostnader och ju mer samhället är villigt att 
betala, desto fler minskningsmöjligheter finns det. Bland de åtgärder för att minska utsläppen av 
växthusgaser, antingen genom investeringar i befintlig effektiv teknik eller tillämpning av nya 
tekniska metoder och förfaranden, behandlas i detta meddelande endast de åtgärder som kan 
förväntas vara politiskt godtagbara. Med tanke på detta far inte minskningsmöjligheterna vara 
alltför dyrbara eller medföra oacceptabla sociala och fördelningsmässiga effekter. Dessa 
utsläppsminskningsmöjligheter har varit föremål för flera undersökningar under senare år och 
frågan om hur denna potential skall förverkligas har varit en grundläggande del av förberedelserna 
inom EU inför förhandlingarna om ett klimatprotokoll. 
Vid analysen av minskningsmöjligheterna inom de olika sektorerna av EU: s ekonomi har scenariot 
före Kyotokonferensen i tabell I använts som referens. I scenariot antas en ökning på 8 % av de 
totala koldioxidutsläppen fram till år 2010 jämfört med 1990, under förutsättning att inga 
ytterligare nya åtgärder vidtas. 
Tabell I - Fördelningen av koldioxidutsläpp mellan olika sektorer inom EU - i miljoner ton 
Sektor/år 
Transport 
Industri 
Energiomvandling (Raffinaderier 
och intern energianvändning) 
Hushåll/Tjänster 
El- och värmeproduktion 
Totala utsläpp 1990 
743 
626 
141 
654 
1036 
3200 2010 
1032 
532 
158 
680 
1057 
3459 ökning i %/dec 
+ 39 % 
-15% 
+ 12% 
+ 4% 
+ 2% 
+ 8 % 
Källa: Scenariot före Kyotokonferensen på grundval av Eurostats uppgifter (omfattar inte 
bunkerolja men inbegriper internationell luftfart) 
Tabell I visar att det kommer att bli viktigt att ta itu med transportsektorn där den normala 
tendensen mot fortsatt kraftig ökning gör uppnåendet av vilket utsläppsminskningsmål som helst 
till en utmaning. Tabell I anger en ökning med 39 % av koldioxidutsläppen från transportsektorn 
under perioden 1990-2010, varav en stor del kommer att komma från vägtransporter och luftfart. I 
detta sammanhang bör det påpekas att eftersom energipriserna inom transportsektorn är högre än i 
andra delar av ekonomin krävs riktade åtgärder som syftar till att fa bort befintliga marknadsbrister 
och ineffektivitet inom transportsektorn för att kraftigt minska utsläppen till låg kostnad. 
Rådet har redan antagit ett utsläppsminskningsmål avseende koldioxid som motsvarar en 
förbättring av den genomsnittliga bränsleekonomin hos nya bilar på marknaden jämfört med 
dagens genomsnitt på ungefär 30 % fram till år 2005. Den framtida bränsleanvändningen tas inte 
till fullo med i beräkningen då fordonet köps. Med tillgänglig teknik kan emellertid fordonens 
bränsleekonomi förbättras till låg kostnad. För att uppnå detta för kommissionen idag diskussioner 
med bilindustrin om möjligheten att ingå ett effektivt och genomsynligt miljöavtal där industrin 
förbinder sig att minska koldioxidutsläppen från bilar. Andra inslag i strategin är skatteåtgärder 
och bränsleekonomimärkning för att påverka fordonsmarknaden. 
Den ofullbordade inre marknaden för järnvägar och de hinder som finns för kombinerad transport 
är andra exempel på den ineffektivitet som finns inom transportsektorn och vars undanröjande 
också skulle leda till energibesparingar till låg kostnad. Kommissionen har redan föreslagit flera 
åtgärder för att ta itu med dessa frågor. Liberaliseringen och vitaliseringen av gemenskapens 
järnvägar förväntas t.ex. pressa ned transportkostnaderna och förbättra kvaliteten på 
tågtransporttjänster som därmed kan locka till sig trafik som idag sker på vägar. På samma sätt bör 
genomförandet av det åtgärdsprogram som föreslagits av kommissionen i dess meddelanden om 
medborgarnas nätverk rörande förbättring av allmänna kommunikationer och om kombinerad 
godstransport leda till att man i större utsträckning utnyttjar alternativen till vägtransporter och 
luftfart. 
Slutligen bör de åtgärder för att förbättra prissättningen av transporter som föreslagits av 
kommissionen förbättra effektiviteten inom transportsektorn, både inom och mellan olika 
transportsätt. 
Även om det är uppenbart att dessa politiska åtgärder kräver avsevärda anpassningar inom 
transportsystemet skulle deras genomförande kunna medföra betydande gynnsamma effekter ur 
miljösynpunkt, transportsynpunkt och ekonomisk synpunkt. Kommissionen håller på att 
sammanställa en rapport om en strategi för att minska ökningen av koldioxidutsläpp från 
transporter, och den kommer att antas inom en snar framtid. 
Industrisektorn kännetecknas av att energiintensiteten och koldioxidutsläppen varierar kraftigt från 
en delsektor till en annan. De mest energiintensiva sektorerna, särskilt de som är utsatta för 
internationell konkurrens, ägnar i allmänhet redan stor uppmärksamhet åt energihushållning av 
ekonomiska skäl, eftersom deras internationella konkurrenter betalar lägre slutliga energipriser. 
För andra industrisektorer har ett antal marknadshinder i kombination med internationella låga 
energipriser under mer än 10 år lett till att denna fråga prioriterats ned. Även om de direkta 
koldioxidutsläppen från industrin börjar bli mindre betydande i förhållande till de totala utsläppen 
finns det i flera medlemsstater belägg för att de kan minskas ytterligare inom de flesta sektorer. I 
detta sammanhang är de nederländska erfarenheterna av en årlig ökning av energieffektiviteten på 
ungefär 2 % sedan 1990, som uppnåtts inom ramen för förhandlingsavtal, särskilt övertygande. 
Elproduktionssektorn spelar en avgörande roll när det gäller att möta den utmaning som 
klimatförändringarna innebär. Detta faktum erkänns av både elförsörjningssektorn, 
medlemsstaternas myndigheter och kommissionen. Kommissionen har tillsammans med Eurelectric 
och andra aktörer gjort en fördjupad granskning av elproduktionssektorns bidrag till uppnåendet 
av både en hållbar utveckling och en minskning av utsläppen av växthusgaser. Det har fastställts 
som grundläggande för dessa mål att utveckla energitjänster, vilket i kombination med bättre 
försörjningsteknik, ökad övergång till andra bränslen och ökad användning av icke-fossila bränslen 
kommer att leda till betydande minskningar av utsläppsnivåerna. 
På det hela taget avspeglas minskningspotentialen inom elsektorn i effektiviseringar hos 
slutanvändarna, som minskar den totala efterfrågan, samt ökad produktionseffektivitet. 
Det finns flera sätt att förbättra, effektiviteten på slutanvändningssidan, inom såväl industrisektorn 
som hushålls- och tjänstesektorerna. Kylskåp, datorer, TV-apparater, tvättmaskiner och 
glödlampor är bara några exempel där utnyttjandet av redan tillgänglig teknik skulle göra det 
möjligt att upprätthålla samma tjänster med mycket lägre energikonsumtion. Elektriska motorer 
som används i stor utsträckning inom industrin kan förbättras på liknande sätt. EU har redan 
utarbetat ett system för obligatorisk energieffektivitetsmärkning av de viktigaste vitvarorna och 
obligatoriska standarder för kylskåp/frysar för att förbättra effektiviteten. Kommissionen håller nu 
på att tillsammans med berörda industrisektorer förhandla fram standarder för ett större antal 
produkter. 
På utbudssidan låg den genomsnittliga termiska verkningsgraden hos befintliga kraftverk inom EU 
som drivs med fossila bränslen på omkring 38 % 1994 jämfört med nya kraftverk som i allmänhet 
har en verkningsgrad på omkring 50 % eller t.om. mer. Det finns därför visst utrymme för att 
minska koldioxidutsläppen genom en snabbare nedläggning av gamla kraftverk med låg 
verkningsgrad. Ytterligare minskningar kommer att ske till följd av den övergång från kol till 
naturgas som planeras i flera medlemsstater. Kombinerad värme- och kraftproduktion kan bidra 
ytterligare till minskningsmöjligheterna. Enligt beräkningarna skulle en ökning av 
kraftvärmeproduktionens andel av EU:s elproduktion från den nuvarande nivån på 9 % till 18 % år 
2010 spara upp till 150 miljoner ton koldioxid 
Kommissionen anser att en fördubbling av de förnybara energislagens andel av EU:s 
energikonsumtion från nuvarande 6 % av den totala energikonsumtionen till 12 % år 2010 är ett 
realistiskt mål även om det är en utmaning för elindustrin. Vindkraft och ökad användning av 
biomassa inom elproduktionen är det mest konkurrenskraftiga sättet att använda förnybara 
energislag. Om inte åtminstone hälften av ökningen av förnybara energislag sker inom elsektorn är 
det inte sannolikt att man når upp till 12 %. Erfarenheten från Danmark där den installerade 
vindkraftskapaciteten uppgår till nästan 1000 MW och svarar för omkring 5 % av elkonsumtionen 
är ett övertygande exempel på att kommissionens mål inte är orealistiskt. I en grönbok från 
kommissionen betonades nyligen att förverkligandet av denna potential kommer att kräva 
kraftfulla åtgärder som t.ex. tillgång till elnäten, skyldighet att använda förnybara energislag, ökad 
betalning för förnybara energislag och finansiella arrangemang som främjar förnybara energislag. 
En kommande vitbok kommer att fastställa inriktningen för kommissionens politik för framtida 
utveckling av förnybara energislag tillsammans med en övergripande och detaljerad åtgärdsplan. 
Publicering planeras ske före årsskiftet. 
De flesta av de möjliga utsläppsminskningar som tas upp i kommissionens arbetsdokument har, 
åtminstone kvalitetsmässigt, varit accepterade i flera år. Dessutom har den tekniska utvecklingen 
på vissa områden ökat potentialen eller pressat ned kostnaderna för liera av de tekniska 
lösningarna till mer acceptabla kostnadsnivåer. 
Det är emellertid en besvikelse att användningen av tillgänglig klimatvänlig teknik överlag har varit 
blygsam. Låga energipriser och förväntningarna pä att detta kommer att fortsätta är en viktig del 
av förklaringen till detta. Det faktum att (låga) investeringskostnader spelar större roll för både 
industri och privata konsumenter än den långsiktiga totala kostnaden är en annan del av 
förklaringen. Följden är att det, även om kostnaden för olika åtgärder varierar kraftigt, redan finns 
ett stort antal möjligheter att minska utsläppen av växthusgaser till ingen eller låg kostnad. 
Slutsats: 
Vilken del av denna tekniska potential att minska utsläppen av växthusgaser som kan förverkligas 
beror slutligen på vilka ekonomiska, sociala eller politiska kostnader som anses vara acceptabla. 
Det arbete som hittills har gjorts visar att det är möjligt att identifiera tekniska möjligheter att 
minska koldioxidutsläppen med 800 miljoner ton. Detta skulle vara tillräckligt för att uppnå en 
minskning av koldioxidutsläppen med 15 % fram till 2010 jämfört med 1990 istället för den ökning 
på 8 % av denna gas som förutses i det scenario på grundval av oförändrade förhållanden som 
används i tabell I. Om denna tekniskt hållbara minskningspotential förverkligas med rätt blandning 
av kostnadseffektiva politiska åtgärder kan den bli både ekonomiskt hanterbar och politiskt 
godtagbar. 
I tabell II görs beräkningar av potentiella möjligheter att minska koldioxidutsläppen från de största 
sektorerna inom EU. Möjligheterna att minska koldioxidutsläppen beräknas uppgå till omkring 
300 miljoner ton inom elproduktionssektorn, 180 miljoner ton inom transportsektorn, 200 miljoner 
ton från slutanvändarna och 100 miljoner ton från förnybara energislag (inom 
uppvärmningssektorn). Kommissionen betonar att dessa minskningar av koldioxidutsläppen 
kommer att utgöra en utmaning för de politiska beslutsfattarna. Kvantiteterna avspeglar 
genomförandet av en rad politiska strategier och åtgärder liknande dem som förs fram i nästa 
kapitel. För varje delsektor beror den minskning som kan uppnås på åtgärdernas detaljerade 
utformning. 
I kommissionens arbetsdokument ges närmare upplysningar om de åtgärder som måste vidtas för 
att uppnå dessa möjliga minskningar av koldioxidutsläppen. 
Tabell II - Beräkningar av möjliga minskningar av koldioxidutsläppen (miljoner ton koldioxid) per 
sektor inom EU 
Sektor Möjlig utsläppsminskning 
Transport 
• varav personbilar 
• övergång till andra transportslag 
• andra åtgärder 
Industri 
Energiomvandling (Raffinaderier och intern 
energianvändning) 
Hushåll/Tjänster 
Förnybara energislag/Värme 
Kraftproduktion 
varav 
- Övergång från fossila bränslen 
- Mer kraftvärme/högre termisk verkningsgrad 
- Förnybara energislag/elektricitet 180 
100 
50 
30 
100 
20 
100 
100 
300 
50 
150 
100 
TOTALT 800 
4. Inslag i en klimatförändringsstrategi 
En framgångsrik klimatstrategi måste vara övergripande, kostnadseffektiv, tekniskt och politiskt 
genomförbar och far inte innebära att den politik som krävs för att genomföra strategin leder till 
negativa sociala eller regionala bieffekter. Detta meddelande syftar inte till att föreskriva en sådan 
strategi i detalj utan strävan är att beskriva eventuella inslag i en framgångsrik strategi. Det är inte 
möjligt att utforma en fullständig strategi förrän man vet resultatet av Kyotokonferensen. 
Samtidigt som en EU-strategi måste kunna uppnå de mellanliggande målen måste den inleda en 
process av tekniska och beteendemässiga förändringar som tyglar de ökande utsläppen av 
växthusgaser och far ner dem på hållbara nivåer som uppfyller kravet på fortsatta minskningar år 
2010 och därefter. Detta innebär att man måste ta itu både med utsläppsintensiteten hos 
ekonomiska verksamheter och den växande efterfrågan på varor och tjänster som ligger bakom 
ökningen av utsläppen av växthusgaser. 
Det är inte bara viktigt ur teknisk och ekonomisk synpunkt att välja rätt strategi med rätt 
blandning av styrmedel, utan detta är också själva kärnan i den politiska utmaningen att göra 
framsteg för att skydda del globala klimatet. Vid utarbetandet av denna strategi måste man 
säkerställa att åtgärderna vidtas pä rätt sätt - biide för att säkerställa en kostnadsellekliv strategi 
och för att undvika att genomförandet av politiken leder till negativa effekter socialt, regionalt och 
ur rättvisesynpunkt. 
Kommissionen är därför övertygad om att en övergripande strategi med alla dessa inslag har 
högsta prioritet. Kommissionen har redan lagt fram ett antal förslag, däribland följande: 
- Meddelandet om klimatförändringens energidimension1 och rådets slutsats om meddelandet där 
rådet uppmanar kommissionen att lägga fram ett åtgärdsprogram inom energisektorn för att ta 
Kom (97) 1% sluttig, 14.5.1W7. 
itu med klimatförändringarna inom energisektorn genom gemensamma och samordnade 
politiska åtgärder. 
- Förlängningen av SAVE II till år 2000 med en budget på 45 miljoner ecu och ett förslag till ett 
ALTENER Il-program. 
- Ett förslag rörande rationell planeringsteknik inom utbuds- och efterfrågecykeln. 
- Ett meddelande som fastställer en strategi för att minska koldioxidutsläppen från bilar. 
- Förslag inom ramen för den gemensamma transportpolitiken om vitalisering och liberalisering 
av järnvägssektorn och för Europeiska motorvägar för godstransporter på järnväg tor att 
uppmuntra en övergång av godstransporter från vägar till järnväg. 
- Ett förslag till ett rådsdirektiv om omstrukturering av gemenskapens rambestämmelser för 
beskattning av energiprodukter (KOM(97)30). 
- Ett förslag till Femte ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling för perioden l()og-
2002 med ett föreslaget belopp på 16,3 miljarder ecu. 
Kommissionen är emellertid övertygad om att de förslag som har lagts fram och de som häller pä 
att utarbetas inte räcker för att uppnå de mål som föreslås av EU och kommer beroende pä 
resultatet av Kyotokonferensen att lägga fram ytterligare förslag som kraftigt kommer att minska 
koldioxidutsläppen, varav vissa redan har tagits upp i arbetsprogrammet, för att fullborda den 
strategi som kommer att göra det möjligt för EU att uppfylla sina åtaganden. efter 
Kyotokonferensen. Ytterligare förslag skulle kunna inbegripa följande: 
- Ett förslag som syftar till att avsevärt öka de förnybara energislagens andel av EU:s 
energikonsumtion fram till år 2010 enligt de planer som lades upp i kommissionens grönbok 
nyligen. 
- Ett förslag för att fram till år 2010 avsevärt öka den kombinerade kraftvärmeproduktionens 
andel av EU:s elproduktion. 
- En rad åtgärder avseende standardisering, harmonisering och skyldighet att främja kombinerad 
godstransport. 
- Revidering av riktlinjerna för de transeuropeiska näten för att införliva strategiska miljöhänsyn 
- Förslag för att avsevärt förbättra kraftverkens totala termiska verkningsgrad. Ökat genomslag 
för kombinerad kraftvärmeproduktion skulle vara ett särskilt effektivt sätt att förbättra den 
termiska verkningsgraden. 
Dessutom finns det möjligheter att utvecka en övergripande metod för att främja hållbara 
konsumtionsmönster som gynnar de klimatpolitiska målen För att underlätta en sådan andrad 
inriktning avseende konsumenternas beteende och valmöjligheter är det nödvändigt att främja 
konsumenternas medvetenhet och tillhandahälla lämplig utbildning, tillförlitlig information och råd. 
En övergripande strategi kräver att man använder en bred spännvidd av politiska styrmedel. 
Traditionella lagstiftande åtgärder kommer att spela en viktig roll i vissa fall (som exempel på 
lagstiftning kan nämnas ett förbud mot användning av fluorerat kolväte (HFC) i självkylande 
burkar, högre effektivitetsstandarder för viss elektrisk utrustning). På många områden innebär 
emellertid ökad flexibilitet för de ekonomiska sektorerna klara fördelar. 
Ekonomiska stimulansåtgärder - såväl positiva som negativa - är ett sätt att säkerställa en hög 
grad av flexibilitet och kan ofta innebära att ett mål uppnås snabbare och till en bråkdel av 
kostnaderna för lagstiftning. 
I det här sammanhanget är det viktigt att vara medveten om att användningen av skattemässiga 
stimulansåtgärder inte innebär högre skatter överlag. Inom områden som redan beskattas kan 
stimulansåtgärder skapas genom differentiering (vilket gjordes för att främja blyfri bensin). Att 
flytta över skattebördan från arbete till energi- och kolintensiv produktion är en intäktsneutral 
möjlighet som sannolikt minskar hindren och ökar konsumenternas acceptans av kostnadseffektiv 
teknik. 
Några av de viktigaste utmaningarna kommer att vara att identifiera och genomföra politiska 
åtgärder som gör det möjligt att utnyttja energieffektiviseringar inom det nuvarande beståndet av 
byggnader och utrustning. Den sociala diskonteringsränta som tillämpas är den som används inom 
det offentliga beslutsfattandet. Privata diskonteringsräntor kan naturligtvis vara högre. Av detta 
skäl behövs åtgärder som kan överbrygga gapet mellan samhällets avkastningsgrad och den privata 
avkastningsgrad som tillämpas av näringslivet vid investeringsbeslut. 
Det finns också andra marknadsbaserade alternativ, t.ex. förändringar av den nuvarande 
subventionsstrukturen. Den nuvarande utvecklingen att avskaffa subventioner för energiprodukter 
som kol bör fortsätta och påskyndas när detta gynnar utsläppsminskningen. Samtidigt är 
användning av kortsiktiga och tillfälliga subventioner för att uppmuntra förnybara energislag eller 
ren teknik också ett alternativ. 
Avtal som förhandlas fram mellan offentliga myndigheter och bestämda industrisektorer. Sådana 
avtal erbjuder i princip maximal flexibilitet för industrin att agera på ett kostnadseffektivt sätt. 
Kommissionen utfärdade nyligen ett meddelande i vilket man beskrev under vilka villkor 
framförhandlade avtal skulle kunna fungera som användbara styrmedel. 
De tekniska alternativ som används för att uppnå EU:s utsläppsminskningsmål fram till är 2010 
bygger huvudsakligen pä redan tillgänglig teknik. Ny teknisk forskning och utveckling kan endast 
spela en begränsad roll inom detta perspektiv Ytterligare ansträngningar ar nödvändiga för alt 
minska kostnaderna för redan tillgänglig avancerad teknik eftersom denna teknik för närvarande 
inte alltid ar konkurrenskraftig. 
Social och ekonomisk forskning är vidare nödvändig för att ge ökade kunskaper om hindren för 
tillämpning av tillgänglig teknik för utsläppsminskningar och om de organisatoriska aspekterna av 
införandet av ny teknik. Det behövs även forskning om ekonomiska styrmedels påverkan på 
mikro- och sektorsnivå och om villkoren tor beteendemässiga förändringar (inbegripet 
konsumtionsmönster). 
Beträffande forskning och teknisk utveckling är det mycket viktigt att betona behovet av fortsatt 
riktad forskning som kan bedöma de sociala, ekonomiska och ekologiska effekterna av 
klimatföl ändringar (särskilt pä regional nivå) och utveckla de tekniska lösningar som behövs att 
minska växthusgaserna efter är 2010 och hantera eventuella negativa effekter. Sådant 
K) 
forskningsarbete kan också gynna EU:s konkurrensförmåga och leda till bättre möjligheter för 
EU:s exportörer av sådan teknik. 
Många möjligheter att minska utsläppen inom EU har identifierats i det föregående. 
Genomförandet av åtgärder för att förverkliga denna potential och minska utsläppen, i synnerhet 
om det skall ske snabbare än den normala takten för utbyte av utrustning, kommer emellertid 
sannolikt inte att äga rum utan ett kraftfullt handlande. Det finns inget styrmedel som ensamt är 
tillräckligt för att uppnå gemenskapens utsläppsmål utan det krävs en kombination av åtgärder. 
Varje politik eller strategi måste därför säkerställa bredast möjliga samarbete och acceptans frän 
alla inblandade: regeringar, industri, fackföreningar och allmänheten. Flera samhällssektorer och 
liera regioner i Europa kommer att tvingas ta itu med avsevärda förändringar om en övergripande 
minskning av utsläppen av växthusgaser inom EU med 15 % skall uppnäs under de kommande 13 
åren. Man bör eftersträva alternativ som leder till gynnsamma effekter för sysselsättningen och den 
ekonomiska tillväxten. 
Även om liberalisering i allmänhet bidrar till ökad effektivitet gynnar det inte i samma utsträckning 
investeringar som lönar sig på lång snarare än kort sikt. Globaliseringen av kapitalmarknaderna har 
lett till att investerare förväntar sig snabba vinster av investerat kapital. Lönsamheten för de mer 
kostnadseffektiva åtgärderna för att minska koldioxidutsläppen kräver emellertid ofta längre 
återbetalningsperioder för investeringen. Detta är ett problem som man kommer att tvingas 
hantera på ett politiskt plan som en del av genomförandet av varje framtida strategi. Investerare 
behöver den visshet som ett fast åtagande avseende minskningar innebär för att övertyga dem om 
att investera i kostnadseffektiva verkningsfulla åtgärder. 
Politiska åtgärder för att bryta ökningen av utsläppen måste angripa problemet från två håll. De 
måste minska utsläppsintensiteten hos berörda ekonomiska verksamheter och de måste tygla den 
växande efterfrågan på varor och tjänster som ligger bakom utsläppen av växthusgaser. En 
strategis miljömässiga framgång kommer följaktligen att bero på de politiska åtgärdernas förmåga 
att uppmuntra de tekniska och beteendemässiga förändringar som krävs. Deras politiska, 
ekonomiska och sociala framgång kommer att bero på deras ekonomiska och fördelningsmässiga 
effekter. Därför bör en kostnadsminimeringsstrategi som omfattar flera gaser, sektorer och länder 
- och som ännu inte har utarbetats i detalj - eftersträvas. 
il 
5. ekonomiska konsekvenser 
Inte heller en övergripande strategi baserad på kostnadsminimeringssmetoder är gratis utan också 
den medför kostnader. Produktionsprocesser och produkter måste anpassas för att bli mindre 
förorenande eller bränsle- och energikonsumerande, ny teknik måste utvecklas, spridningen av 
redan tillgängliga rena tekniska metoder måste påskyndas, ersättningen av gamla och kraftigt 
förorenande produktionsanläggningar med modernare och miljövänliga kapitalanläggningar måste 
påskyndas och konsumtionsmönster och -vanor måste förändras. Allt detta medför kostnader, 
resurskostnader för att utveckla och tillämpa ny teknik, anpassnings- och fördelningskostnader för 
anpassning till ändrade ramar för utbud och efterfrågan och för en annan utbuds- och 
efterfrågedynamik, samt andra välfärdskostnader till följd av ingrepp i produktions- och 
konsumtionsbeslut för att begränsa utsläppen av växthusgaser. Detta kommer att göra 
genomförandet av en sådan politik till en utmanande process. 
De flesta av de ovannämnda kostnadskomponenterna kommer emellertid, åtminstone delvis, att 
kompenseras genom kostnadsbesparingar. Investeringar i en mer bränsle- och energiintensiv 
produktionsprocess eller produkt kommer att leda till bränsle- och energibesparingar2, och en 
minskning av den överdrivna användningen av konstgödsel inom jordbruket kommer att minska 
produktionsmedelskostnaderna. En minskning av efterfrågan på förorenande produkter och 
tjänster frigör dessutom finansieringsresurser för annan användning. Ju större spridning den 
utsläppsminskande tekniken far, desto troligare är det att skalekonomiska fördelar kommer att 
uppstå och kraftigt sänka kostnaderna för att minska utsläppen samt resurskostnaderna, vilket kan 
skapa en god cirkel. Dessutom kommer de flesta ansträngningarna även att få positiva sekundära 
effekter: minskad användning av konstgödsel inom jordbruket kommer även att främja 
grundvattenkvaliteten, minskad efterfrågan på trafiktjänster kommer även att förbättra den 
omgivande luftkvaliteten och minska buller, trafikstockningar och olyckor och minskad 
bränsleförbrukning kommer att bidra till minskad försurning. Det bör påpekas att det är svårt att 
exakt beräkna de totala gynnsamma miljöeffekterna som kan uppstå genom undvikandet av 
ekologiska skador till följd av negativ klimatpåverkan (och därmed förbundna sociala och 
ekonomiska gynnsamma effekter). Det är emellertid absolut nödvändigt att ta hänsyn till dem i den 
övergripande bedömningen. 
Kostnader: 
En beräkning av nettokostnaderna för en strategi för att bekämpa utsläppen av växthusgaser 
kräver detaljerad och tillförlitlig information om kostnaderna för utsläppsminskningar, helst på det 
enskilda företagets nivå, för hela ekonomin och beträffande alla relevanta växthusgaser. Dessutom 
måste graden och effekterna av anpassningen av produktions- och konsumtionsmönster i enlighet 
med de planerade politiska målen kvantifieras, och samma sak gäller de välfärdskost nåder som 
följer av ingrepp i produktions- och konsumtionsmönster. Detta gäller även avräkningen av 
kostnadsbesparingar och bieffekter. De olika kostnadskomponenterna, inbegripet avräkningen av 
2 Att ersätta ett gammalt koldrivel kraftverk med cll kombinera! gaslurbinkrallverk leder normal! enbär! 
till fördelar för säväl miljön som kraftproducenten. Att investera i en bil med förbättrad bränslccflcktivitel 
medför noll livstidskostnader för bilägaren i Europa så länge investeringskostnaderna för 
effektivitetsförbättringstekniken inte är för höga. 
12 
kostnadsminskningar och resursbesparingar, kommer slutligen inte att vara desamma i alla 
sektorer, regioner eller över tiden. Politiska åtgärder kräver att man först gör stora investeringar i 
utsläppsminskande teknik och förändrar konsumtionsmönstren innan man kan dra fördel av 
resurskostnadsbesparingar, gynnsamma bieffekter och huvudeffekter. Dessutom är sektorer och 
företag som tillhandahåller utsläppsminskande teknik eller gynnas av förändrade 
konsumtionsbeteenden inte desamma som de sektorer och företag som kommer att tvingas 
investera i renare produktion. 
Denna information finns ännu inte tillgänglig i tillräckligt detaljerad form och tillräckligt stor 
omfattning. Många ansträngningar görs emellertid för att kvantifiera de totala kostnaderna för en 
politik för att minska utsläppen av växthusgaser. Dessa beräkningar använder bottom-up- och top-
öfcwtf-metoder, ofta baserade på bristfällig information, förenklade antaganden och avspeglar ofta 
bara läget i delar av ekonomin och en del av de ekonomiska effekterna. Trots dessa brister ger de 
icke desto mindre ett första intryck av vad det är fråga om kvantifierat i ekonomiska termer. 
För en minskning av koldioxidutsläppen med 15 % jämfört med 1990 varierar beräkningarna av de 
direkta genomförandekostnaderna för åtgärder för att minska efterfrågan på energiförsörjning3 
mellan 15 miljarder ecu och omkring 35 miljarder ecu årligen fram till år 2010. Detta motsvarar 
grovt räknat 0,2 och 0,4 % av BNP är 2010. Denna beräkning utgår enbart frän koldioxid 
eftersom en komplettering med metan och dikväveoxid inte förväntas innebära någon dramatisk 
förändring . En kostnadseffektiv strategi för flera växthusgaser skulle till och med kunna medföra 
något lägre kostnader. Den lägre kostnadssiffran bygger pä antagandet att en del av minskningen 
kan uppnås med nollkostnadsåtgärder eller låga nettokostnadsåtgärder, dvs. resurskostnaderna för 
införandet av effektivare utsläppsminskande teknik förväntas (nästan) helt betalas genom bränsle-
och energibesparingar under investeringens livstid. De lägre kostnadsberäkningarna bygger också 
på antagandet att den politiska beslutsprocessen lyckas genomdriva kostnadseffektiva lösningar för 
att minska koldioxidutsläppen, dvs. driva den politik som gör det möjligt att uppnå 
minskningsmålet till lägsta kostnad. Detta förutsätter att koldioxidutsläppen minskas med de 
kvantiteter och i de länder och sektorer där detta är billigast. 
Figur 1 visar de årliga direkta genomförandekostnaderna (år 2010) som en funktion av 
utsläppsminskningen jämfört med 1990. En minskning med 15 % jämfört med 1990 skulle om den 
uppnås med kostnadsminimering kunna kosta mellan 15 miljarder och 30 miljarder ecu beroende 
på modellen. Kostnadsberäkningarna i POLES-modellen tyder på kostnader pä 30 miljarder ecu 
(35 miljarder ecu om utsläppen inte baseras på kostnadsminimering). Kostnaderna är också höga 
pä grund av att POLES-modellen utgår ifrån att koldioxidutsläppen kommer att oka med 15 %, att 
jämföra med utsläppsökningen med 8 % i scenariot före Kyotokonferensen. Resultaten i PRIMES-
modellen finns endast tillgängliga för minskningar av utsläppen med upp till 12 %. Om dessa 
resultat extrapoleras till en minskning av utsläppen med 15 % erhålls en liknande spännvidd av 
kostnader som med övriga modeller. 
Ytterligare upplysningar om detta och följande finns i kommissionens arbetsdokument. 
Ytterligare upplysningar om detta finns i kommissionens arbetsdokument 
I \ 
Figur 1. Årliga direkta genomförandekostnader år 2010 
minskning i % (jämfört med 1990 års referensnivåer) 
•POLES PRIMES CRASH91 
minskning i % (för år 1990) 
Beräkningarna utgår från diskonteringsräntor på 8 %5 och bygger på redan tillgänglig teknik. Ny 
teknik och betydande skalekonomiska fördelar, så snart det finns en snabbt växande marknad för 
sådan teknik, kan minska utsläppsminskningskostnaderna. Arbete som utförts inom IPPC har 
dessutom nyligen bekräftat att ett gemensamt genomförande avsevärt kan minska de totala 
kostnaderna (med upp till 50 %). Gemenskapen har aktivt stött idén om ett gemensamt 
genomförande i protokollförhandlingarna och det finns belägg för att flera industriländer, t.ex. de 
associerade länderna, kan erbjuda relativt billiga möjligheter att minska koldioxidutsläppen. 
På samma sätt skapar handel med utsläppsrättigheter i princip utrymme för en övergripande 
kostnadsminskning. Det är emellertid viktigt att se till att ett eventuellt system för handel med 
utsläppsrättigheter inrättas på ett sätt som garanterar att de övergripande minskningsmålen 
uppnås. 
Bedömningen av de makroekonomiska effekterna visar på en större spännvidd. Medan de direkta 
statiska effekterna till följd av högre resurskostnader är negativa är de totala effekterna, om man 
tar hänsyn till de traditionella multiplikatoreffekterna, mycket svårare att förutse och i stor 
utsträckning beroende av vilket politiskt ätgärdspaket man väljer. Kommissions arbetsdokument 
tar upp olika undersökningar där man försökt uppskatta de totala kostnaderna. Inte alla 
undersökningar har utgått frän minskningen med 15 % fram till är 2010. Beräkningarna i 
tillgängliga undersökningar varierar mellan en positiv påverkan på BNP med I % och en negativ 
påverkan med upp till 1,5 %. Detta tyder på att den absoluta BNP-nivån kan vara 1,5 % lägre med 
en klimatpolitik än utan. Dessa synpunkter ligger i linje med en färsk rapport från World Resources 
Institute (WRI) och med IPPC:s andra utvärderingsrapport. Positiva effekter kan uppstå om 
intäkterna från kol/energiskatter (eller intäkterna från försäljning av utsläppsrättigheter) används 
5 Resultaten i POLES- och PRIMES-modellerna bygger på en diskonteringsränta på 8 % och 
CRASH91-modellen använder 5-8% (beroende på land). Dessa diskonteringsräntor är de som normalt 
tillämpas för det offentliga politiska beslutsfattandet. Liknande diskontenngsräntenivåer används i AUTO 
olje- och försurningsstrategin och rekommenderas av internationella organisationer som OHCD. Privata 
diskonteringsräntor kan naturligtvis vara högre. 
14 
på ett effektivt sätt för att t. ex. minska arbetsgivarnas arbetskraftskostnader eller ge 
skatteförmåner i samband med investeringar. 
Det är viktigt att påpeka att trots osäkerheten är ingen av kostnadsberäkningarna oroväckande hög 
jämfört med den totala BNP eller jämfört med den förväntade BNP-tillväxten på 50 % under 
perioden 1990-2010. 
Det underliggande antagandet för EU:s politik i klimatförändringsfrågan är att andra industriländer 
gör jämförbara åtaganden att minska utsläppen av växthusgaser. Med ensidiga åtgärder enbart 
inom EU skulle förändringarna av industriell struktur och kostnaderna bli mycket större. 
Energiintensiva industrier skulle flytta utanför EU. Dessutom kan energikonsumtionen sjunka inom 
EU men samtidigt öka någon annanstans (eftersom de globala energipriserna skulle sjunka). Detta 
skulle leda till ökade koldioxidutsläpp i resten av världen (kolläckage), vilket delvis skulle upphäva 
effekterna av ansträngningarna inom EU att minska de globala utsläppen. 
Gynnsamma effekter: 
Det är svårt att kvantiftera de gynnsamma effekterna av en klimatstrategi i ekonomiska termer. 
Detta beror särskilt på klimatförändringsfrågans globala karaktär och att den berör flera 
generationer. Ytterligare komplikationer uppstår på grund av svårigheterna att sätta ett 
ekonomiskt värde på kategorier som ekologiskt skydd och effekter på människors hälsa. 
De gynnsamma effekterna av utsläppsminskningar, både primära och sekundära, är ofta mindre 
tydliga och de ovannämnda kostnadsberäkningarna bortser från de positiva ekonomiska primära 
och sekundära effekterna av minskade skador till följd av mindre luftföroreningar. Beräkningar av 
de primära (klimatmässiga) gynnsamma effekterna beror på de antaganden som görs avseende 
diskonteringsräntor, klimatkänslighet, referenspunkten för utsläppen och den vikt som fästs vid 
miljöförstöring i utvecklingsländerna. Om alla dessa faktorer tas med i beräkningen kan de globala 
gynnsamma effekterna av en minskning av koldioxidutsläppen inom EU med 15 % förmodas 
uppgå till mellan 0,3 miljarder och 101 miljarder ecu/år. 
Dessa beräknade gynnsamma effekter gäller för hela världen och endast en del av dem kommer att 
gynna EU. Den stora spännvidden i beräkningarna av de gynnsamma effekterna beror främst på 
vilket värde man sätter på skador som kommer att inträffa i en avlägsen framtid. Om detta värde är 
mycket högt (diskonteringsräntan är noll) är framtida skador värda lika mycket som skador idag. 
Om värdet är lågt (t.ex. en diskonteringsränta på 10 %) skulle värdet av 100 miljoner ecu i skador 
om 50 år vara värt mindre än 1 miljon ecu idag. Det är i grunden fråga om ett politiskt val. 
Ovannämnda beräkning tar ännu inte hänsyn till de kostnader för skador som kan undvikas 
(sekundära gynnsamma effekter) till följd av minskningen av andra förorenande ämnen. Strategin 
skulle inte bara minska utsläppen av växthusgaser utan också minska utsläppen av svaveldioxid, 
kväveoxider, svavel och partiklar med 15-25 % om inte mer. De gynnsamma effekterna av detta 
(främst avseende människors hälsa, jordbruket och skador på infrastruktur) kan uppskattas till 
minst 11-32 miljarder ecu. Minskningen av koldioxidutsläppen skulle dessutom sänka de ärliga 
kostnaderna för genomförandet av kommissionens föreslagna försurningsstrategi med åtminstone 
4 miljarder ecu varje år. 
De sammanlagda (primära och sekundära) gynnsamma effekterna i samband med minskningen av 
växthusgaserna är svåra att uttrycka och kvantifiera i ekonomiska termer. Tillgängliga 
uppskattningar tyder på att de kan variera rån 15-137 miljarder ecu per år. Tillsammans med de 
15 
direkta genomförandekostnaderna tyder denna beräkning på att den föreslagna 
utsläppsminskningen på det hela taget kan medföra nettofördelar om man sätter ett högt värde på 
skador i en avlägsen framtid. 
En övergripande förbättring av resurstilldelningen, t.ex. genom bättre omstrukturering av 
skattesystemen, skulle tendera att totalt få positiva effekter på sysselsättningen. Minskningar av 
koldioxidutsläppen hänger ofta samman med mer arbetsintensiva lösningar, importerade bränslen 
skulle t.ex. kunna ersättas med inhemskt producerad teknik för utsläppsminskning. Även om detta 
är svårt att kvantifiera i allmänna termer måste det vara ett viktigt inslag i den detaljerade 
utformningen av en klimatförändringsstrategi efter Kyoto. 
Det är slutligen nödvändigt att betona argumenten för ett gemensamt handlande av först och 
främst industriländerna. Ensidiga åtgärder skulle innebära att EU skulle bära hela kostnaden för 
politiken ensam. Samtidigt skulle andra länder gynnas utan att ha bidragit till lösningen. 
Samordnade åtgärder säkerställer en bättre balans mellan de miljömässiga kostnaderna och 
förmånerna för EU. Gemensamma åtgärder tillsammans med andra industriländer är därför 
grundläggande för att övervinna den obalans som skulle följa av ensidiga åtgärder och är det enda 
sättet för parterna att uppnå en effektiv klimatpolitik. 
Slutsatser 
Även om de sammanlagda kostnaderna kan se relativt hanterbara ut kan kostnaderna vara 
betydligt högre på specificerad nivå, t.ex. för särskilda sektorer vars internationella 
konkurrensförmåga kan påverkas om inte andra industriländer gör liknande åtaganden. I vilken 
omfattning kostnaderna är politiskt och socialt godtagbara beror på samhällets villighet att 
investera i en Europapolitik som tar itu med den globala uppvärmningen. Detta kommer på ett 
avgörande sätt bero på de åtaganden som görs av andra industriländer som beskrivs i kapitel 7. 
Gemensamma åtgärder är en förutsättning för en lämplig balans mellan kostnader och förmåner för 
alla berörda länder. 
Kostnaderna för utsläppsminskning varierar mellan ekonomier, regioner, sektorer och företag och 
även mellan olika växthusgaser. Dessa skillnader och mångfalden av angreppspunkter och politiska 
åtgärder för att minska utsläppen av växthusgaser gör valet av den faktiska politiska 
kombinationen och den geografiska täckningen för en övergripande klimatpolitik till en avgörande 
fråga. De politiska beslutsfattarna bör arbeta för att genomföra en politisk kombination som 
uppnår det eftersträvade utsläppsminskningsmålet till lägsta kostnad. Detta gäller såväl inom 
enskilda länder som internationellt. Ju fler styrmedel och åtgärder som finns tillgängliga och ju 
bredare den geografiska täckningen är, desto billigare och mer politiskt godtagbar kommer en 
kostnadseffektiv strategi att visa sig vara. Gemensamma och samordnade politiska åtgärder skulle 
dessutom kunna innebära att nytt handlingsutrymme skapades för kostnadseffektiva politiska 
åtgärder, bl.a. eftersom detta skulle göra politiken globalt mer miljömässigt effektiv, t.ex. genom 
att begränsa risken för kolläckage (omlokalisering av koldioxidgenererande verksamhet). 
6. Andra växthusgaser 
Metan är den näst viktigaste växthusgasen i EU:s korg. Är 1990 svarade jordbruket för 45 %, 
avfall för 32 % och energi för 23 % av metanutsläppen inom EU. Beräkningar som tas upp i 
kommissionens meddelande om metan (KOM (96) 557), visar att det är möjligt att uppnå en 
minskning av metanutsläppen med upp till 13-15 % är 2010 jämfört med 1990 med nuvarande 
politik. En minskning med 40 % under samma period är vad som maximalt beräknas vara teknisk 
genomförbart om betydande ändringar av politiken genomförs. 
Kostnaderna för denna extra minskning av metan med 25 % (från omkring 15 % till omkring 
40 %), motsvarande omkring 100 miljoner ton koldioxid, kan beräknas till omkring 20-30 ecu/ton 
minskad koldioxidekvivalent vilket ger en årlig kostnad på omkring 2-3 miljarder ecu. Denna 
ytterligare minskning av metanutsläppen med 25 % skulle emellertid göra det möjligt att minska 
koldioxidutsläppen med endast 12 % istället för 15 %. Det bör noteras att denna ytterligare 
minskning med 25 % förutsätter en minskning av metanutsläppen med 60 % inom avfallssektorn 
och 34 % inom jordbruket och energisektorn. Vad beträffar jordbruket krävs det ytterligare 
analyser för att säkerställa att man endast satsar på åtgärder som är tekniskt genomförbara, 
politiskt acceptabla och är förenliga med andra politiska mål. Det är därför osäkert hur stor del av 
den potentiella minskningen av metanutsläpp utöver 15% som faktiskt kommer att genomföras. 
Politiska åtgärder måste eftersträvas som syftar till bättre avfallshantering, metanåtervinning i nya 
och befintliga deponier, bästa tillgängliga återvinningsteknik i kolgruvor, minimering av utsläppen 
vid havsbaserad eller landbaserad produktion av olja och naturgas, lägsta läckagestandarder och 
tätare kontroll av gasrörledningar. I fråga om jordbruket är bättre lagring och behandling av gödsel 
ett lovande alternativ och det behövs analyser av hur den gemensamma jordbrukspolitiken och 
politiken för landsbygdsutveckling kan bidra till en sådan utveckling, t.ex. i form av 
stimulansåtgärder eller investeringsstöd för övertäckta lagerutrymmen för gödsel kombinerat med 
biogasutnyttjande, särskilt för större intensiva djurproduktionsenheter. Forskning om 
möjligheterna att förbättra utfodringen av djur bör också uppmuntras inom ramen för 
gemenskapens program för jordbruksforskning. 
Utsläppen av dikväveoxid (N2O) uppgick 1990 till 0,9 miljoner ton, vilket motsvarar omkring 300 
miljoner ton koldioxid. Minskningar av dikväveoxidutsläppen från industrin, särskilt från den 
nylonproducerande sektorn som svarar för en tredjedel av de totala dikväveoxidutsläppen, kan 
leda till en minskning av dikväveoxidutsläppen på 30 % år 2010. Dikväveoxidutsläppen från 
energianvändning (kraftverk) förväntas ligga kvar på samma nivå fram till år 2010 eftersom de 
flesta nya kraftverk sannolikt kommer att vara gaseldade och de lägre utsläppen av 
dikväveoxidutsläpp mer än väl kommer att uppväga tillväxten i elproduktion. Utsläppen av 
dikväveoxidutsläpp från jordbruket beräknas sjunka till följd av minskad användning av 
konstgödsel och denna utveckling bör stödjas ytterligare genom att jordbrukskomponenten i form 
av den gemensamma jordbrukspolitiken stärks inom ramen för Agenda 2000. Minskningarna inom 
dessa sektorer kommer mer än väl att uppväga ökningarna från transportsektorn till följd av 
katalysatorer. De beräknade minskningarna av dikväveoxid skulle därför kunna ligga på mellan 70 
och 95 miljoner ton koldioxid (ekvivalent). 
Minskningen av dikväveoxid (0,285 miljoner ton) skulle kunna kosta omkring 120 ecu/ton 
dikväveoxid eller 0,36 ecu/ton koldioxidekvivalent, dvs. totalt 0,03 miljarder ecu. Vad gäller 
politiska styrmedel kan, beträffande utsläppen från industrin, åtgärder vidtas för att säkerställa att 
avtalen omfattar samtliga producenter. Inom jordbruket bör ökat stöd ges till miljövänliga 
odlingsmetoder, t.ex. bästa praxis vad gäller konstgödselanvändning. Intensivare forskning bör 
eftersträvas inom energisektorn för att minska dikväveoxidutsläppen från fluidiserade bäddar för 
fossila bränslen och det krävs förbättrad katalysatorteknik inom transportsektorn. 
17 
7. Alla industriländer måste åta sig att genomföra jämförbara åtgärder 
Det är inte möjligt för enskilda länder eller grupper av länder som Europeiska gemenskapen att 
genomföra minskningar av utsläppen av växthusgaser som kan åstadkomma betydande 
förändringar av produktions- och konsumtionsmönstren. Många industrier verkar i ett klimat med 
allt starkare global konkurrens där relativt små kostnadsmarginaler är viktiga. Allt fler ekonomiska 
sektorer tävlar om kapital på en global marknad där kortsiktig lönsamhet är viktig. Och flera 
viktiga industrisektorer i Europa har stått inför eller kommer att stå inför överkapacitet vilket gör 
det svårt att uppnå förändringar. 
Erfarenheterna av genomförandet av klimatkonventionen efter Riokonferensen visar tydligt att det 
bara är möjligt att åstadkomma den förändring av utsläppstrenden som är nödvändig genom en 
global ordning med delat ansvar och jämförbara åtaganden. Det är av denna anledning som EU-
förslaget är en föhandlingsposition och inte ett ensidigt åtagande. Det grundas på antagandet att 
övriga industriländer måste och kan agera på samma sätt och hänger samman med förslaget om att 
fastställa gemensamma och samordnade politiska strategier och åtgärder för att uppnå målen. Det 
har hävdats att överenskomna gemensamma och samordnade politiska strategier och åtgärder 
kommer att minska flexibiliteten för parterna till protokollet när dessa skall fullgöra sina 
åtaganden. EU: s position grundas på övertygelsen om att en global samordning av politiska 
strategier och åtgärder i vissa fall gör det lättare att eftersträva kostnadseffektiva lösningar och 
minskar det politiska motståndet mot att vidta åtgärder som lätt kan anses gälla endast vissa parter 
till protokollet. 
Det är viktigt att betona att den potential för minskningar av koldioxidutsläppen som har 
identifierats inom EU för att uppnå det föreslagna EU-målet fram till år 2010 finns tillgänglig även 
för andra industriländer. Betydande förbättringar av bränsleeffektiviteten hos bilar och 
hushållsapparaters elförbrukning kan uppnås i hela världen. Ökad prestanda hos kraftverk som 
drivs med fossila bränslen eller en påskyndad användning av förnybara energislag kan också 
uppnås liksom förbättrad energi effektivitet inom industrin. 
Det står också klart att flera av dessa åtgärder även kan tillämpas i utvecklingsländer. Det finns 
anledning att tro att även utan ett rättsligt åtagande av utvecklingsländerna kommer en betydande 
spridningseffekt att kunna skönjas. Bilars bränsleeffektivitet bestäms i grunden av internationella 
tillverkare i Europa, USA och Japan och bilar som exporteras eller tillverkas i länder utanför dessa 
länder kommer inte att fortsätta med högre specifik bränslekonsumtion. Detsamma kommer att 
gälla inom flera andra områden. 
8. Utvecklingsländer 
I såväl klimatkonventionen som Berlinmandatet fastställs att industriländerna måste gå i spetsen 
när det gäller att minska utsläppen av växthusgaser. Industriländernas utsläpp utgjorde 75 % av de 
globala utsläppen basåret 1990 och koldioxidutsläppen per capita i industriländerna är i genomsnitt 
tio gånger högre än i utvecklingsländerna. 
Det är också på det hela taget sant att den pågående och förväntade utvecklingen i 
utvecklingsländerna i framtiden sannolikt kommer att leda till mycket högre utsläpp frän dessa 
länder, även om de flesta utvecklingsländerna per capita kommer att ligga långt under 
utsläppsnivåerna i industriländerna. 
Denna utmaning måste antas på tre fronter. För det första måste industriländernas skyldighet att 
agera nu befästas. Bara genom ett politiskt och tekniskt ledarskap kan man skapa en situation som 
far utvecklingsländerna att delta i den globala processen. 
För det andra måste man hitta metoder att säkerställa att de mer utvecklade utvecklingsländerna 
gradvis påtar sig allt större ansvar när deras utvecklingsnivå motiverar detta. Det finns inget 
utrymme för gratisåkare när det gäller denna fråga. Detta avspeglar det faktum att både utsläppen 
av växthusgaser och den ekonomiska förmågan att begränsa eller minska utsläppen av 
växthusgaser varierar enormt mellan utvecklingsländerna. 
Om industriländerna för att fullgöra sina åtaganden att minska utsläppen tillämpar och utvecklar 
teknik som medför låga utsläpp av växthusgaser kommer slutligen mycket av denna teknik 
sannolikt även att tillämpas av utvecklingsländerna för att minska deras utsläpp. Kommissionen 
inser att gemenskapen för att främja denna tekniköverföring måste fokusera och utvidga sitt 
tekniska och ekonomiska samarbete med utvecklingsländerna. 
9. Slutsatser 
Sammanfattningsvis betonar kommissionen att 
- de potentiella framtida skadorna och kostnaderna till följd av antropogena klimatförändringar 
gör det absolut nödvändigt att omedelbart minska utsläppen av växthusgaser, 
- industriländerna måste fortsätta att gå i spetsen, 
- minskningsmålen är tekniskt genomförbara och ekonomiskt hanterbara inom EU endast om alla 
industriländer gör jämförbara ansträngningar för att åstadkomma minskningar, 
- många av de åtgärder som anges i detta meddelande för en kostnadseffektiv strategi också kan 
tillämpas i andra industriländer, 
- valet av den rätta kombinationen av styrmedel är absolut nödvändig för en kostnadseffektiv 
klimatstrategi, 
- alla delar av samhället måste delta med hänsyn till den politiska utmaningen och behovet av 
handling. »£>• 
kommissionen kommer att utarbeta en mer detaljerad klimatförändringsstrategi när 
överenskommelser om åtaganden avseende utsläppsminskningar har trätfats i Kyoto. 

ISSN 1024-4506 
KOM(97) 481 slutlig 
DOKUMENT 
SV 14 15 
Katalognummer : CB-C0-97-511-SV-C 
ISBN 92-78-25622-6 
Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg