RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET om genomförande av makroekonomiskt stöd till tredje land under 1994 (95/C 357/01)

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

Sida

I. ÖVERSIKT . 3

1. Inledning . 3

2. Makroekonomiskt stöd under 1994 . 4

II. ALBANIEN . 25

1. Inledning . 25

2. Makroekonomiskt resultat . 25

3. Strukturreformer . 26

4. Genomförande av makroekonomiskt stöd . 27

III. ALGERIET . 28

1. Inledning . 28

2. Makroekonomiskt resultat . 29

3. Strukturreformer . 29

4. Genomförande av makroekonomiskt stöd . 30

IV. DE BALTISKA STATERNA . 31

1. Inledning . 31

2. Den senaste ekonomiska utvecklingen . 31

Estland . 31

Lettland . 32

Litauen . 33

3. Genomförande av makroekonomiskt stöd . 34

V. BULGARIEN . 34

1. Inledning . 34

2. Makroekonomiskt resultat . 35

3. Strukturreformer . 36

4. Genomförande av makroekonomiskt stöd . 37

VI. MOLDAVIEN . 37

1. Inledning . 37

2. Makroekonomiskt resultat . 38

3. Strukturreformer . 39

4. Genomförande av makroekonomiskt stöd . 39

VII. RUMÄNIEN . 40

1. Inledning . 40

2. Makroekonomiskt resultat . 41

3. Strukturreformer . 42

4. Genomförande av makroekonomiskt stöd . 43

VIII. SLOVAKIEN . 43

1. Inledning . 43

2. Makroekonomiskt resultat . 44

3. Strukturreformer . 45

4. Genomförande av makroekonomiskt stöd . 47

IX. UKRAINA . 47

1. Inledning . 47

2. Makroekonomiskt resultat . 48

3. Strukturreformer . 49

4. Genomförande av makroekonomiskt stöd . 49

I. ÖVERSIKT

1. Inledning

Gemenskapens makroekonomiska stöd, som ursprungligen var avsett som betalningsbalansstöd inom gemenskapen, har sedan 1990 även erbjudits till tredje land, huvudsakligen länderna i Central- och Östeuropa, i syfte att stödja deras politiska och ekonomiska reformansträngningar. I samband med att länderna i detta område inledde processen mot en övergång till marknadsekonomi ställdes de inför liknande problem:

- De kostnader som var förenade med de första reformstegen, avreglering och stabilisering, var betydande. Särskilt åtaganden som att ena valutamarknaderna och att göra den nationella valutan konvertibel för bytesbalanstransaktioner i ett tidigt skede av reformprocessen, krävde att nivån på valutareserven i dessa länder höjdes. Vissa länder tyngdes också av en väsentlig statsskuld efter föregående regim.

- Utöver de behov som hänför sig till övergångssträvanden drabbades Central- och Östeuropa av ytterligare chocker utifrån, som följderna av Gulfkriget, inklusive embargot som fick särskilt allvarliga följder för bl.a. den bulgariska ekonomin, det dramatiska sammanbrottet av COMECON:s handelssystem som baserade sig på statligt styrda varuflöden till förutbestämda priser och senare även den effekt som handelsembargot mot Serbien-Montenegro fick.

- De summor som ställdes till förfogande från de internationella finansieringsinstitutionerna (IFI), i första hand Internationella valutafonden (IMF) och Världsbanken, var inte tillräckliga.

- Flöden från den privata sektorn var i stort sett obefintliga eftersom kännedomen om de berörda ekonomierna var mycket liten och på grund av den stora osäkerhet som fanns vid de första stadierna av reform- och övergångsprocesserna.

Mot denna bakgrund har Europeiska kommissionen beslutat att utöka det makroekonomiska stödet till länderna i området som ett komplement till den finansiering som de internationella finansieringsinstitutionerna redan bidrar med. Det beslutades också, inom ramen för samordningsprocessen av stöd som de 24 industriländerna (G-24) beslutat om för att hjälpa länderna i Central- och Östeuropa, att kommissionen bör försöka få andra bidragsgivare att bidra på ett liknande sätt för att stödja de ekonomiska program som dessa länder genomför enligt avtal med IMF och Världsbanken.

På initiativ av Europeiska kommissionen beslutade G-24 i början av 1991 om ett antal principer som sedan dess har tjänat som riktlinjer för makroekonomiskt stöd från EU eller G-24. Således har transaktionerna skett i överensstämmelse med följande principer (1):

i) extraordinär karaktär: varje transaktion genomförs strikt på basis av det enskilda fallet. Transaktionerna skall upphöra när mottagarlandet helt kan klara sig på finansiering från de internationella finansieringsinstitutionerna och privata kapitalkällor.

ii) komplementaritet: en grundläggande förutsättning för att stödet skall beviljas är att det förekommer ett betydande resterande externt finansieringsbehov utöver de resurser som tillhandahålls av IMF och andra internationella institutioner och trots att stränga ekonomiska stabiliserings- och reformprogram genomförts.

iii) villkorlighet: stödet betalas allmänt ut i poster som följer på varandra och utbetalningen av var och en av dem beror på om det makroekonomiska resultatet och kriterierna för strukturanpassning är uppfyllda i enlighet med de ekonomiska program som mottagarländerna och IMF kommit överens om.

Flera sådan stödtransaktioner från EU och G-24 ägde rum mellan 1990 och 1993 och omfattar de flesta länderna i Central- och Östeuropa som är berättigade till stöd från G-24 (tabell 1):

- Gemenskapens första makroekonomiska transaktion gentemot ett tredje land går tillbaka till februari 1990 när rådet beslutade att ge Ungern ett femårigt lån på 870 miljoner ecu som stöd till landets strävan att överbrygga svårigheterna med strukturanpassningar inom ramen för ett stand by-avtal med IMF.

- Under 1991 antog rådet fyra nya beslut om att bevilja finansiellt stöd på totalt 1 220 miljoner ecu till länderna i Central- och Östeuropa, varav 375 miljoner ecu till Tjeckoslovakien, 290 miljoner ecu till Bulgarien, 375 miljoner ecu till Rumänien och 180 miljoner ecu till Ungern (2).

- I slutet av 1992 beslutade rådet om ytterligare en rad gemenskapstransaktioner till länderna i Central- och Östeuropa som uppgick till 480 miljoner ecu och som omfattade ett ytterligare lån på 110 miljoner ecu till Bulgarien, ett ytterligare lån på 80 miljoner ecu till Rumänien, ett lån på 220 miljoner ecu till de baltiska staterna (40 miljoner ecu till Estland, 80 miljoner ecu till Lettland och 100 miljoner ecu till Litauen) och ett bidrag på 70 miljoner ecu till Albanien (3).

Utanför Central- och Östeuropa beslutade rådet 1991 om två andra gemenskapslån. Inom ramen för gemenskapsstöd till länderna vid Medelhavet som drabbats svårt av Gulfkonflikten beviljade rådet i juli 1991 ett lån på 160 miljoner ecu på förmånliga villkor till Israel. I september 1991 beslutades dessutom att bevilja ett lån på medellång sikt på 400 miljoner ecu till förmån för Algeriet för att hjälpa landet att genomföra de politiska och ekonomiska reformer som inletts. (4)

2. Makroekonomiskt stöd under 1994

Under 1994 tillhandahöll gemenskapen makroekonomiskt stöd till ett totalt belopp på 620 miljoner ecu till en rad länder i Central- och Östeuropa, till de nya oberoende staterna i den europeiska delen av före detta Sovjetunionen och till länderna i Medelhavsområdet (tabell 1).

Nya transaktioner till förmån för länderna i Central- och Östeuropa omfattade ytterligare ett lån på upp till 125 miljoner ecu till Rumänien, ytterligare ett bidrag på upp till 35 miljoner ecu till Albanien och ett lån på upp till 130 miljoner ecu till Slovakien. Det lån som man 1992 hade beslutat om till Bulgarien, men som inte kunde betalas ut på grund av dåligt makroekonomiskt resultat under 1993, aktiverades på nytt under 1994 inom ramen för ett nytt ekonomiskt program. Precis som under föregående år togs alla dessa initiativ inom ramen för G-24:s finansieringspaket som komplement till de resurser som tillhandahölls av de internationella finansieringsinstitutionerna. Totalt sett uppgick begäran för extraordinärt finansiellt stöd från G-24 till totalt 977 miljoner USA-dollar, av vilket gemenskapen bidrog med ungefär hälften (vilket medför att den samlade begäran för stöd från G-24 sedan 1991 uppgår till 4,3 miljarder USA-dollar, tabell 2).

Transaktioner till förmån för de nya oberoende staterna omfattade ett lån på upp till 45 miljoner ecu till Moldavien och ett lån på upp till 85 miljoner ecu till Ukraina. Dessa initiativ togs inom ramen för extraordinärt internationellt stöd som samordnats av Världsbanken och uppbådade ny finansiering på 130 miljoner USA-dollar respektive 185 miljoner USA-dollar som komplement till de internationella finansieringsinstitutionernas resurser. När det gäller Ukraina bidrog även Ryssland och Turkmenistan med betydande bilaterala bidrag genom en nedskrivning av sina fordringar.

Beträffande Medelhavsområdet reaktiverades under 1994 lånet (400 miljoner ecu) till Algeriet, som man beslutat om 1991, inom ramen för ett nytt ekonomiskt program som stöddes av IMF och den andra delen (150 miljoner ecu) betalades ut. Ytterligare ett lån till Algeriet till ett belopp på upp till 200 miljoner ecu beslutades inom samma ram i slutet av 1994. Även dessa initiativ utgjorde en del av en internationell gemensam insats att tillhandahålla extraordinärt komplementerande stöd som innefattade ny finansiering från bilaterala bidragsgivare såväl som omläggning av återbetalning från Parisklubbens och Londonklubbens långivare.

Varje gemenskapstransaktion stämmer överens med de principer som fastställdes 1991. Särskilt har EU:s makroekonomiska stöd hjälpt mottagarländerna i deras ansträngningar att införa ekonomiska reformer och strukturförändringar. I nära samarbete med IMF och Världsbanken har stödet främjat en politik som anpassats till de särskilda nationella behoven och som utformats för att stabilisera den finansiella situationen och att införa marknadsanpassade ekonomier (det makroekonomiska resultatet och framstegen med reformerna i mottagarländerna sammanställs i tabellerna 4 och 5 och behandlas land för land i de följande kapitlen).

Mot en mer politiskt inriktad strategi

Med den stora geografiska spridningen i det makroekonomiska stöd som inleddes under 1994, har de ekonomiska förhållandena bland mottagarländerna visat en stor variation. Utöver dessa skillnader har emellertid EU:s makroekonomiska instrument utvecklats betydligt. I synnerhet när det gäller länderna i Central- och Östeuropa:

- Det makroekonomiska stödet har utgjort en del av en mycket större insats från EU:s sida för att lindra övergångsprocessen i Central- och Östeuropa och för att upprätta närmare förbindelser med grannländerna. Ramarna för denna insats har blivit ytterligare klargjord, särskilt som associationsavtal med de flesta av dessa länder undertecknades mellan 1991 och 1995. Ett avgörande steg togs dessutom i Köpenhamn i juni 1993 när Europeiska rådet erkände ett medlemskap i unionen som mål för de associerade länderna och förde fram politiska och ekonomiska åtgärder för att skapa mer fördelaktiga villkor i detta avseende. Det makroekonomiska stödet, vars möjliga uppgift utförligt förklarades i kapitlet om finansiellt samarbete i associationsavtalen, skall därför ses inom ramen för ett långsiktigt partnerskap med de associerade länderna. Europeiska rådet i Essen i december 1994 har bekräftat slutsatserna från Europeiska rådet i Köpenhamn och Korfu att de associerade länderna i Central- och Östeuropa kan bli medlemmar i Europeiska unionen om de så önskar och så snart som de uppfyller de nödvändiga villkoren. Rådet har beslutat att påskynda och förbättra processen med att ytterligare förbereda de associerade länderna i Central- och Östeuropa.

- Uppnåendet av en framgångsrik övergång till marknadsekonomi föreföll alltmer som en invecklad och utdragen process. Närmare bestämt blev den nödvändiga länken mellan makroekonomisk stabilisering och strukturanpassning (och behovet att lägga större vikt vid strukturreformer) alltmer uppenbar. För IMF:s del innebar det att dessa aspekter bättre kunde införlivas i de program som förhandlades fram med myndigheterna i dessa länder. Världsbanken hjälpte parallellt myndigheterna med att utforma särskilda program som koncentrerades på nyckelreformer i företags- och den finansiella sektorn och som skall stödjas av politiskt baserade lånetransaktioner med villkor knutna till framstegen med strukturreformerna.

Från Europeiska unionens synvinkel har allt detta påverkat valet av tidpunkt för och innehållet i programmen. EU:s utlåning har utvecklats till att få en mer politiskt inriktad funktion och en större samverkan har uppnåtts med bidragsbaserade EU-instrument (framförallt EU:s PHARE-program). Detta kan åskådliggöras genom de transaktioner som inleddes 1994 med Bulgarien, Rumänien och Slovakien.

De makroekonomiska obalanserna höll i sig och reformerna blev fortsatt svårgripbara i Bulgarien och Rumänien under hela 1993. De avtal som slöts 1992 med IMF och Världsbanken spårade ur och diskussioner om nya omfattande program förhalades under större delen av 1993. Samtidigt upplevde det nyligen oberoende Slovakien svårigheter med att klara den stora förlust av transfereringar som det hade erhållit under federationen. För dessa länder var det därför viktigt att finansiellt stöd fanns att tillgå när en förnyad beredvillighet att gå vidare med stabilisering och reformer uppstod. Detta hände i slutet av 1993 och i början av 1994 när myndigheterna i alla tre länderna beslöt att delta i nya omfattande program som kunde stödjas av världssamfundet. Europeiska unionen beslöt vid denna tidpunkt att ge ett positivt svar på förfrågan om ytterligare makroekonomiskt stöd inom ramen för G-24 som komplement till IMF:s och Världsbankens avtal.

Trots att de totala belopp som G-24 har bidragit med inte har varit lika stort, i relativa termer, som vid tidigare transaktioner, har samarbetet mellan kommissionen och Bretton Woodsinstitutionerna varit mer intensivt. Även den politiska dialogen med myndigheterna i de berörda länderna har fördjupats betydligt.

Den dialog som upprättades med myndigheterna inom ramen för makroekonomiskt stöd omfattade en process i två faser.

- I den första fasen var den huvudsakliga målsättningen att bidra till ett snabbt genomförande av strategiskt viktiga politiska åtgärder vid starten av programmet.

- I den andra fasen var den huvudsakliga målsättningen att utvärdera regeringens strategi för strukturreformen. Två större områden undersöktes, privatiseringsprocessen och omstruktureringen av de statligt ägda företagen. Parallellt fördes diskussioner med EU-PHARE i avsikt att finna lämpliga sätt att stärka de relevanta nationella institutionernas förmåga att klara av dessa uppgifter.

Både vad gäller stabilisering och strukturreformer har strategin övervakats i nära samarbete med IMF och Världsbanken.

Makroekonomiskt stöd till länder utöver de associerade länderna i Central- och Östeuropa har också utvecklats fast i mindre utsträckning. Transaktioner kunde inte omfattas inom en ram av långsiktigt partnerskap liknande det med de associerade länderna. Mer betoning har också lagts på strukturreformer. I fallet med Moldavien och Ukraina, där det makroekonomiska stöd som inleddes 1994 har hjälpt till att stödja satsningarna i ett tidigt skede vid övergången till marknadsekonomier, har dessa omfattat införandet av nödvändiga rättsliga ramar såväl som genomförandet av viktiga strukturreformer, särskilt inom nyckelområden som avreglering av utrikeshandeln, införande av konvertibilitet och avreglering av priser (dessa reformer inleddes i början av årtiondet i de flesta associerade länderna i Central- och Östeuropa).

I Albanien, där det första stadiet av ekonomisk stabilisering och reform hade uppnåtts med framgång, har stödet hjälpt de albanska myndigheterna i övergången från en huvudsakligen kortsiktig politik som tvingades fram på grund av kristillståndet, till en konsekvent strategi på medellång sikt inom ramen för ett omfattande ekonomiskt program på medellång sikt. I Algeriet har återupptagandet av stöd från EU bidragit till förnyade ansträngningar för att etablera en konvertibel marknadsbaserad valutakurs, att avreglera handel och priser och att skärpa den finansiella disciplinen hos de statligt ägda företagen.

Att dela bördorna

Medan EU:s makroekonomiska stöd har utvecklats mot en allt mer fördjupad och politiskt inriktad strategi har de resurser som unionen satsat i detta sammanhang minskat betydligt (tabell 3 och 3.1). Ett viktigt kännetecken hos EU:s stöd var inledningsvis att det skulle uppbådas mycket stora penningsummor till stöd för de program som avtalats med Bretton Woods-institutionerna. EU hade en nyckelroll både som den största enskilda bidragsgivaren av dessa medel, (de stod för 54 % av totalt betalningsbalansstöd till Ungern 1990) och genom sin roll som samordnare av bilateralt stöd (G-24-processen för länderna i Central- och Östeuropa sedan 1991), vilket säkerställde ett brett deltagande i denna satsning.

Ytterligare resurser uppbådades så småningom av de internationella finansieringsinstitutionerna (vars bidrag ökade från 21 % av betalningsbalansstödet 1991, bortsett från avskrivning av skulder, till ungefär 70 % 1994). Ett nytt låneinstrument, systemomvandlingsfaciliteten (STF) skapades som tillsammans med en ökning av medlemsländernas kvoter tillät IMF att öka sitt stöd till länderna i Central- och Östeuropa och i före detta Sovjetunionen. Världsbanken har för sin del utvecklat successiva generationer av politiskt baserade betalningsbalanslån (strukturanpassningslån, SAL, följt av lån för omstrukturering av företags- och den finansiella sektorn, EFSAL) (5).

Bidrag från utländska långivare, både offentliga och privata, uppbådades parallellt inom ramen för avskrivning av skulder och omläggning av återbetalningstransaktioner (Algeriet, Bulgarien, Ukraina) vilket utgjorde en betydande del av betalningsbalansstödet 1991 och 1994.

I detta sammanhang minskade de relativa bidragen (6) kraftigt från EU och andra bilaterala bidragsgivare (med undantag av avskrivning av skulder) från 54 % respektive 25 % under 1990 till 17 % respektive 12 % under 1994 (eller 6 % respektive 5 % av totalt åtagande inklusive transaktioner som gäller avskrivning av skulder).

>Plats för tabell>

Tabell 2 EU:s och G-24:s makroekonomiska stöd till Central- och Östeuropa sedan 1991 (ackumulerade belopp) (Situation per december 1994)

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

Källa: Europeiska kommissionen

>Plats för tabell>

Tabell 3 Betalningsbalansstöd till mottagare av makroekonomiskt stöd från EU fördelat på bidragsgivare, 1990 1994 (1) (i procent av totalt åtagande)

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

Tabell 3.1 Betalningsbalansstöd till mottagare av makroekonomiskt stöd från EU fördelat på bidragsgivare, 1990 1994 (i miljoner US $ och i procent av totalt åtagande och totala utbetalningar)

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>

Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

II. ALBANIEN

1. Inledning

Albaniens makroekonomiska och strukturella anpassningsarbete påbörjades 1992 mot bakgrund av en allvarlig ekonomisk, social och administrativ oreda. Regeringens beslutsamma inriktning på att bemästra krisen vid tillträdet i april 1992 har rönt stor framgång. Det ekonomiska programmet för perioden mitten av 1992 till mitten av 1993, vilket fick stöd av ett standby-avtal med IMF och kompletterande finansiellt stöd från EG (7) (72 miljoner ecu i form av bidrag) och bilateralt stöd från G-24-medlemmar, vände den hotande risken för hyperinflation och den nedåtgående produktionsspiralen och blev början på djupgående förändringar mot marknadsekonomi. Härigenom kunde de albanska myndigheterna förändra sitt arbete från en kortsiktig till en stabilare planering på medellång sikt när de ingick ett treårigt omfattande avtal med IMF i form av en utökad strukturanpassningsfacilitet (ESAF) i mitten av 1993 (60 miljoner USA-dollar). För att stödja detta IMF-program beslöt ministerrådet den 28 november 1994 (8) att bevilja Albanien ytterligare makroekonomiskt stöd på upp till 35 miljoner ecu i form av bidrag i samband med att G-24-gruppen startade ett projekt för att få in totalt 72 miljoner USA-dollar.

Albanien har med framgång genomfört det ekonomiska anpassningsarbete som planerades för det första och andra året av ESAF-avtalet. Vissa strukturreformer släpade efter under 1994. Albaniens regering har dock nyligen tagit nya initiativ för att påskynda strukturanpassningen.

2. Makroekonomiskt resultat

Det makroekonomiska resultatet under 1994 var mycket tillfredsställande. Inflationen sjönk under de tolv månaderna fram till december till ungefär 15 procent, vilket skall jämföras med det uppställda målet på 24 procent. Produktionen beräknas ha fortsatt att stiga i långsammare takt (cirka 7,5 % efter att ha varit 11 % 1993), huvudsakligen genom privata insatser inom jordbruks-, byggnads- och tjänstesektorerna. Handelsbalansen blev bättre än man förutsett, framför allt tack vare exportframgångar och fortsatta privata överföringar. Detta framgångsrika makroekonomiska resultat återspeglade en fast finans- och penningpolitik; framför allt kunde den planerade inhemska finansieringen av budgetunderskottet begränsas till 8 % av BNP. Valutareserven förblev större än planerat.

Mot denna utveckling har den albanska regeringen och IMF nyligen träffat en överenskommelse om ett makroekonomiskt ramprogram och huvudpunkterna i budgeten för 1995. Målen omfattar en realökning av BNP med 6 %, en minskning av inflationen till 10 % (december till december) och ytterligare ökning av valutareserven. Det viktigaste politiska instrumentet för att uppnå detta är få ner det offentliga inhemska finansieringsbehovet till högst 7 % av BNP.

För att nå detta budgetmål har regeringen i slutet av januari beslutat om ett nytt finanspaket som innefattar slopande av undantag från tullar.

Vidare gick myndigheterna med på att införa mervärdesskatt i mitten av 1995 för att ersätta den tidigare omsättningsskatten, att införa ett förenklat tulltaxesystem och att ytterligare minska antalet anställda inom den offentliga sektorn.

Dessa insatser förväntas förbättra handelsbalansen ytterligare och leda till att en viss ökning av valutareserven kan ske (före omläggning av återbetalningar av lån). Vidare har myndigheterna när det gäller förhandlingsläget med utländska lånegivare nyligen träffat en överenskommelse med bankens rådgivande kommitté om utländska obetalda skulder (på omkring 500 miljoner USA-dollar, exklusive ränta).

Exporten täcker fortfarande bara en liten del av importbehovet. Den stora utvandringen av ung ej utbildad arbetskraft till grannländerna (i synnerhet Grekland) har emellertid resulterat i att överföringar från utlandet står för en stor del av nationalinkomsten och vida överstiger exportinkomsterna som en källa till utländsk valuta (230 260 miljoner USA-dollar per år jämfört med 110 140 miljoner USA-dollar under 1993 1994). Under rådande förhållanden har dessa inkomster hjälpt till att bibehålla en stabil valutakurs och att finansiera den begynnande privata sektorn (mest handel och byggnation) och gjort att en informell finansiell sektor har skapats. Bytesbalansunderskottet har minskat påtagligt (från 66 % av BNP 1992 till 13,5 % 1994), men Albanien är fortfarande i hög grad beroende av utländsk offentlig finansiering, särskilt när det gäller investeringsbehoven i infrastrukturprojekt.

3. Strukturreformer

Den albanska regeringens största framgångar under senare år är att man tidigt tillät en avreglering av priser, utrikeshandel och valutakursregim. De flesta priskontroller och subventioner avskaffades 1992 1993. När det gäller bröd och energi beslöt regeringen att mildra den sociala effekten av de åtgärderna genom att införa ett riktat kompensationssystem som skulle tillämpas under en begränsad period. Vad beträffar energi resulterade prisjusteringarna i att indrivning av fakturor minskade jämsides med en betydande ökning av "icke-tekniskt svinn" (stölder), dramatiska energiavbrott i slutet av 1994 och behovet av att förlita sig till energiimport.

Utrikeshandeln har till stor del avreglerats. Det råder inga kvantitativa importrestriktioner och vid export är det bara ett begränsat antal varor som behöver licens. Valutakursen är flytande sedan juli 1992 inom en enhetlig valutamarknad, som har effektiviserats och fördjupats genom att utländska valutahandlare och växlingskontor tidigt godkändes (med tekniskt bistånd från PHARE till centralbanken).

Dramatiska förändringar har ägt rum inom jordbrukssektorn till följd av privatiseringen av de tidigare kooperativens jord och likvideringen av statligt ägda jordbruk. Ungefär 96 % av den odlingsbara jorden meddelas nu vara privatägd och jordbruksproduktionen har skjutit fart (ökning med 14 % respektive 7 % under 1993 och 1994). Jordregistreringen är emellertid långt ifrån färdig och fördelningen av tillfälliga fastighetsäganderätter avstannade i mitten av 1994. De som övertagit jord från tidigare statliga jordbruk har dessutom bara fått "brukningsrätt" till jorden och de små ytorna på privata jordområden (1,5 ha i genomsnitt) är ett hinder för ytterligare produktivitetsvinster, samtidigt som en sammanslagning av dessa jordlotter till större enheter inte går att göra eftersom det saknas en effektiv marknad för jord.

Under 1992 genomfördes snabbt privatisering av små rörelser och av den offentliga bostadssektorn genom direkt försäljning till anställda och hyresgäster till symboliska priser. Efter att ha lagstiftat om restitution och kompensation i början av 1993 fortsatte myndigheterna med privatisering av små och medelstora företag genom ett decentraliserat förfarande som de lokala myndigheterna ansvarade för. Denna process är nu till stor del avslutad och har gjort det möjligt för de små företagen att fortsätta sin verksamhet och även stimulerat till privata investeringar. När det gäller de största statligt ägda företagen har framgången hittills varierat. Med en föråldrad produktionsapparat är givetvis stora delar av industrin inte längre livsduglig och kan inte agera på affärsmässiga villkor när stödet från statsbudgeten starkt har minskats; administrationen har dessutom inte förmåga att genomföra någon storskalig omstrukturering och det finns inte någon tradition eller erfarenhet av exportinriktad produktion och marknadsföring.

Reformerna inom bankväsendet rönte bara begränsad framgång under 1994. De tre specialiserade statliga bankerna (sparbanken för privathushållens sparande, den nationella affärsbanken [NCB] för företagen och jordbrukets affärsbank [RCB] för jordbrukssektorn) belastas fortfarande av osäkra lån trots tidigare försök att rensa ut sådana skulder. Både NCB och RCB är faktiskt så gott som konkursmässiga medan sparbanken fortfarande inte är helt fristående från centralbanken. Under dessa omständigheter har det ännu inte utarbetats någon strategi för någon av bankerna. I avvaktan på detta har ett informellt banksystem utvecklats. Denna informella sektor tycks ha varit effektiv och betydelsefull, även om räntorna sägs vara mycket höga.

I början av 1995 vidtog den albanska regeringen en rad åtgärder och gjorde vissa åtaganden för att förbättra läget inom olika områden.

När det gäller jordbrukssektorn har regeringen vidtagit de åtgärder som behövdes för att skapa en effektiv marknad för jord, vilket innefattar att jordregistreringen liksom fördelningen av "tapis" (tillfällig äganderätt) skall avslutas samt att "brukningsrätt" skall ändras till arrendeförhållande.

Ifråga om privatiseringar och reformer av företagssektorn överväger man särskilda åtgärder för de tre typerna av stora företag (de mest problematiska känsliga företagen, allmännyttiga och råvarubaserade företag och övriga företag):

- Den första gruppen består av 32 stora statligt ägda företag som en omstruktureringsbyrå (ERA) ansvarar för. Regeringen har fastställt tydliga mål när det gäller privatisering eller likvidering (det senare kräver ny lagstiftning). Den har också valt ut en grupp på fem företag, som står för hälften av antalet anställda i ERA-företagen, och avser inom kort anta en särskild strategi för denna grupp.

- För allmännyttiga och råvarubaserade företag gjordes väldigt lite under 1994 men regeringen har nyligen utarbetat utkast till lagstiftning som ger möjlighet till en eventuell privatisering av dessa företag.

- Ifråga om "övriga företag" är regeringens strävan att de privatiseras snarast möjligt genom en massprivatisering. Man kommer dock att särskilt se till att man inte riskerar att förlora strategiskt viktiga utländska investeringar i denna process.

Någon strategi för de tre statliga bankernas framtid har ännu inte utarbetats. Verksamhetsplanering pågår men den går huvudsakligen ut på att rationalisera bankernas skötsel. Man förväntar sig mer konkret resultat av de externa revisioner som snart skall påbörjas. Därefter kan det vara möjligt att fastställa en strategi för dessa banker. Licensieringsförfarandet måste göras enhetligt så att nya banker kan komma in på marknaden, och man kan också behöva registrera den nuvarande informella "underjordiska" banksektorn.

Under tiden strävar centralbanken efter att förbättra sin kapacitet och effektivitet, särskilt genom att skapa möjligheter till en penningpolitik som medger att banken kan agera utan att behöva förlita sig på bankernas kredittak.

4. Genomförande av makroekonomiskt stöd

Som nämnts beslöt ministerrådet den 28 november 1994 att bevilja ytterligare makroekonomiskt stöd till Albanien till ett högsta belopp på 35 miljoner ecu. Detta bidrag är ett komplement till det stöd som beviljades av IMF inom ramen för en treårigt utökad strukturanpassningsfacilitet (ESAF) som påbörjades i mitten av 1993 med syfte att stabilisera betalningsbalansen och stärka landets valutareserv.

Den första delen (15 miljoner ecu) av bidraget betalades ut i maj månad efter undertecknandet av ett avtalsmemorandum som fastställer de makroekonomiska och strukturella villkor som är knutna till stödet.

Utbetalningen av den andra delen förväntas ske senare i år, under förutsättning att tillräckliga framsteg gjorts när det gäller Albaniens åtgärder enligt ESAF och att framstegen i fråga om strukturreformerna bedöms vara tillräckligt stora. Vid denna utvärdering kommer särskild uppmärksamhet att riktas mot framstegen ifråga om avreglering, utländska skulder, budgetreform, offentliga investeringar, företags- och banksektorerna samt jordbruket.

III. ALGERIET

1. Inledning

I september 1991 beslöt rådet att bevilja Algeriet ett lån på 400 miljoner ecu, vilket skulle betalas ut i två omgångar (9). Låneavtalet och det tillhörande avtalsmemorandumet, som anger villkoren för utbetalning, undertecknades i december 1991. Den första delen av lånet på 250 miljoner ecu betalades ut omedelbart eftersom de två villkor som knutits till utbetalningen var uppfyllda - dels att ett standby-avtal slutits med IMF och dels att Algeriet träffat en överenskommelse med sina affärsbankslångivare om refinansiering och omläggning av lån.

Enligt avtalsmemorandumet var utbetalningen av den andra delen på 150 miljoner ecu underställd två typer av villkor: a) uppfyllande av de kriterier för kvantitativa makroekonomiska resultat som fastställdes i samband med IMF-programmet och b) en positiv bedömning från kommissionens sida av framstegen med vissa strukturreformer. I mitten av 1992 hade emellertid IMF-programmet spårat ur och kriterierna för makroekonomiska resultat hade inte uppfyllts.

En ny regering kom till makten som bromsade de flesta av de ekonomiska reformprogrammen och upphävde vissa av de avregleringsåtgärder man gjort. Under 1993 ströps den ekonomiska verksamheten av strikta priskontroller, importkontroll och av ett stramt valutatilldelningssystem. Apprecieringen av den reala växelkursen och en svag finanspolitik ökade budgetunderskottet. Mot slutet av året ledde sjunkande exportinkomster från fossila bränslen till ett hårt tryck på Algeriets förmåga att betala sina lån.

I samband med allt detta startade förhandlingar med IMF i slutet av 1993, vilka resulterade i godkännande av ett tolvmånaders standby-avtal (10) om ett belopp på omkring 1 miljard USA-dollar i maj. I juni fick Algeriet för första gången ett bilateralt avtal med Parisklubben om en omläggning av återbetalningar av lån som förföll under avtalsperioden med IMF. Vidare fick programmet finansiellt stöd från Världsbanken, Arabiska valutafonden, Afrikanska utvecklingsbanken och Japan. Myndigheterna framställde också en anhållan till kommissionen om snabb utbetalning av den andra delen i stödpaketet från 1991 liksom om ytterligare makroekonomiskt stöd inom ramen för det nya programmet.

2. Makroekonomiskt resultat

Efter det att det nya ekonomiska programmet antogs, har man gjort framsteg när det gäller att stabilisera ekonomin och genomföra ekonomiska reformer. Den algeriska flytande (med vissa interventioner) i syfte att stabilisera den reala effektiva växelkursen. Priser, import och tillgång till utländsk valuta avreglerades i hög grad. Konsumentsubventioner har gradvis minskats och ett effektivare socialt skyddsnät håller på att byggas upp. Statliga bolag har ålagts strängare ekonomisk kontroll och de första stegen mot privatiseringar har tagits.

Budgetunderskottet sjönk från 9,2 % av BNP 1993 till 5 % 1994 och målsättningen i 1995 års budgetlag är 2 % underskott. Penningpolitiken skärptes och räntorna steg, dock ännu inte till positiva nivåer i reala termer. Trots den starka devalveringen och en rad prisjusteringar steg inflationen måttligt från 21 % 1993 till 29 % 1994 och den månatliga inflationen förväntas inte överstiga 10 % på årsbasis i slutet av 1995. Den ekonomiska tillväxten har emellertid inte tagit fart på det sätt man förutsåg inom IMF-programmet. BNP-tillväxten för 1994 skrevs ner från 3 % till cirka 0 %, vilket delvis berodde på torka som påverkade jordbruksproduktionen, men också på politisk oro och säkerhetsproblem som, om inte trenden vänder, helt kan kullkasta genomförandet av det ekonomiska reformprogrammet.

Exportinkomsterna, till största delen från fossilt bränsle, sjönk ytterligare under 1994, trots en höjning av världsoljepriserna. Importen steg med 15 % till följd av avregleringen av import och av växelkursregimen. Bristen på konsumtions- och kapitalvaror har undanröjts. Som ett resultat av dessa avregleringar försämrades den bytesbalans som man förutsett i programmet från ett överskott på 0,8 miljarder USA-dollar 1993 till ett underskott på 1,7 miljarder USA-dollar 1994 och den totala betalningsbalansen visade ett underskott på 4,4 miljarder USA-dollar samma år. Detta har finansierats huvudsakligen genom bilateral omläggning av återbetalningar enligt överenskommelse med Parisklubben (motsvarande cirka 3,6 miljarder USA-dollar). Förhandlingar har även inletts med affärsbankerna inom Londonklubben, men de har ännu inte lett till något avtal. Nedskrivning av lån bidrog med cirka 0,8 miljarder USA-dollar till finansiering av betalningsbalansen under 1994.

Extraordinär finansiering har gjort det möjligt för den algeriska centralbanken att betala av cirka 0,5 miljarder USA-dollar av obetalda skulder och att stärka valutareserven, som uppgick till nästan 2,2 miljarder USA-dollar (2,4 månaders import) i slutet av 1994 efter att ha varit 1,4 miljarder USA-dollar i början av 1994.

3. Strukturreformer

Den strikta administrativa importkontrollen och den strikta valutatilldelningen övergavs i april 1994 och ersattes av liberalare bestämmelser med ett system för yrkeskriterier för importörer och en begränsad förteckning över förbjudna importvaror. Denna förteckning har gradvis minskats och övergavs i slutet av 1994, förutom ifråga om varor som är förbjudna av religiösa och säkerhetsmässiga skäl. Förteckningen över varor som är underställda yrkesmässiga kriterier håller också på att reduceras och förvänts att bli avskaffad i slutet av 1995. Vissa statliga importmonopol har också tagits bort. Tillgången till utländsk valuta har helt släppts fri för alla öppna bytesbalanstransaktioner av privata och offentliga företag. Enbart sådan import som finansieras genom utländska krediter är fortfarande underställd särskilt tillstånd.

De fem statligt ägda bankerna har sedan 1992 regelbundet underkastats revisioner och utvecklingsplaner har införts. Den algeriska centralbanken har stärkt sin övervakningskapacitet och infört effektivare tillsynsbestämmelser och kontroller. Fastän bankerna tillåts bestämma sina egna ut- och inlåningsräntor har det införts ett tak på fem procentenheter på skillnaden mellan genomsnittliga ut- och inlåningsräntor för varje bank. Under 1995 planeras förvaltningsavtal slutas mellan finansdepartementet och bankledningarna. Bankerna kommer att få banklicens under förutsättning att de respekterar de nyckeltal som fastställs av den algeriska centralbanken.

De juridiska förutsättningarna för privata företag förbättrades påtagligt. 1993 infördes en affärslagstiftning som placerade privata och statliga företag på jämställd rättslig nivå. Investeringslagen tillåter utländska investeringar i ekonomins alla sektorer och ger möjligheter till full vinsthemtagning. I januari 1995 antogs en konkurrenslag som avreglerar priserna och fastställer bestämda gränser för karteller och monopol.

Nästan 400 statliga företag gavs självständig status 1992 och förvaltningen överfördes till flera delägarfonder. Omstruktureringsplaner har utarbetats för de återstående 23 icke självständiga statliga bolagen och de planeras bli självständiga i slutet av 1995 efter undertecknande av förvaltningsavtal och ett engångsbidrag för återuppbyggnad från finansdepartementet.

Möjligheten att privatisera statliga företag infördes först genom budgetlagen 1994 som tillät försäljning av offentliga tillgångar. Ett försöksprogram för privatisering som omfattar fem hotell startades i november 1994. Lagstiftning om privatiseringar och ett mer omfattande privatiseringsprogram håller på att förberedas. Det nuvarande politiska och säkerhetsmässiga läget är givetvis inte gynnsamt för vare sig inhemska eller utländska investeringar i den privata sektorn i Algeriet.

4. Genomförande av makroekonomiskt stöd

Efter principöverenskommelsen mellan de algeriska myndigheterna och IMF i april 1994 och anhållan från de algeriska myndigheterna om ytterligare makroekonomiskt stöd, uttalade rådet sitt stöd för kommissionens avsikt att frigöra den återstående andra bidragsdelen från 1991 års program och godkände i princip ytterligare makroekonomiskt stöd på 200 miljoner ecu.

Den andra delen på 150 miljoner ecu betalades ut i augusti och kommissionens förslag om ytterligare 200 miljoner ecu i makroekonomiskt stöd, som skall betalas ut i två omgångar, antogs av rådet den 22 december 1994 (11). Ett avtalsmemorandum, som anger villkoren för utbetalning av den första delen på 100 miljoner ecu, har träffats med de algeriska myndigheterna i början av 1995. Villkoren ifråga om strukturreformer avser fortsatt avreglering av import- och valutakursregimen, reformer inom den finansiella sektorn och framsteg med omstrukturering och privatisering av statliga företag. Vidare understryks i memorandumet gemenskapens oro beträffande den sociala sektorn och synergin mellan makroekonomiskt stöd och andra former av gemenskapsstöd, som skulle underlätta genomförande av ekonomiska reformer i Algeriet. Utbetalning av denna första del kommer att ske så snart de ekonomiska reformer som avtalats i memorandumet har genomförts, förmodligen i mitten av 1995, och under förutsättning att IMF-programmet genomförs som planerat.

Villkoren för utbetalning av den andra delen av stödet kommer att vara föremål för förhandlingar i ett senare skede, efter utbetalning av den första delen och efter det att IMF:s styrelse godkänt ett nytt program med Algeriet.

IV. DE BALTISKA STATERNA

1. Inledning

De tre baltiska staterna, som återfick sin självständighet i maj 1991, hade redan under den tidigare regimen inlett reformer efier att Högsta Sovjet antagit lagförslaget om deras ekonomiska oberoende i november 1989. Under 1992 när de aktivt arbetade med omvandlingen till en marknadsekonomi försämrades de ekonomiska utsikterna. Raseringen av handelsförbindelserna mellan de före detta sovjetrepublikerna och höjningen av priser på energiimport från Ryssland till världsmarknadspriser ledde till en handelschock och ett förväntat underskott i handelsbalanserna som förväntades att bli ohållbara utan internationellt stöd. De tre länderna fastställde stabiliserings- och reformprogram som omfattade perioden från mitten av 1992 till mitten av 1993 och ingick standby-avtal med IMF. G-24-bidragsgivare anmodades om att bidra till den återstående förväntade finansieringsbristen i betalningsbalansen för programperioden som uppskattades till 105 miljoner USA-dollar för Estland, 210 miljoner USA-dollar för Lettland och 285 miljoner USA-dollar för Litauen. Med utgångspunkt från de förmånliga utsikter till stöd från G-25 godkände IMF-styrelsen standby-avtalen i september och oktober 1992.

I november 1992 godkände EG-rådet makroekonomiskt stöd på upp till 220 miljoner ecu till de tre länderna (12) (40 miljoner ecu till Estland, 80 miljoner ecu till Lettland och 100 miljoner ecu till Litauen) till stöd för ländernas program. Huvuddelen av det återstående bilaterala stödet inom G-24-gruppen kom från Japan och EFTA-länderna. Tidigt 1993 undertecknades låneavtal och avtalsmemorandum mellan gemenskapen och varje stödmottagare. Kommissionen betalade ut den första delen (50 % av lånebeloppet) i mars 1993 till Estland och Lettland och i juli 1993 till Litauen. Utbetalningen av den andra delen gjordes avhängig en positiv utvärdering av resultatkriterier, vad gäller både makroekonomisk stabilisering och framstegen med strukturreformerna i enlighet med vad som hade fastställts i avtalsmemorandumen.

2. Den senaste ekonomiska utvecklingen

Estland

Redan under den förra sovjetregimen 1990 och 1991 började Estland att genomföra avregleringsåtgärder, huvudsakligen avreglering av priser. Den estländska centralbanken återupprättades 1990. I mars 1992 avskaffades de flesta importullar förutom för några få varor som bilar, tobak och alkohol. Avregleringen av priser var nästan avklarad vid mitten av 1992. I juni 1992 infördes den estländska valutan kroon (EEK) och knöts under ett valutarådssystem till tysk mark till kursen 8 estländska kroonen = 1 tysk mark. Den nya strama penningpolitiken, som under valutarådet begränsas av nivån på valutareserven i centralbanken, har visat sig framgångsrik i att stabilisera ekonomin och att få ned inflationen till ett tvåsiffrigt tal under 1993. Kroonens paritet i förhållande till tysk mark har inte förändrats sedan 1992.

Den senaste utvecklingen är gynnsam. Ekonomin tog sig ur lågkonjunkturen vid slutet av 1993 och BNP-tillväxten uppskattas till 6 % 1994 trots en allvarlig torka som inverkade på jordbruksproduktionen. Tillväxten i penningmängden har under valutarådssystemet förblivit måttlig och fallit till 30 %. Den samlade offentliga sektorns budget var i sin helhet i balans vilket visade sig genom ett förbättrat resultat på intäktssidan. Inflationen förblev emellertid hög med en ökning i konsumentprisindex (december till december) på 47 %. Efter att det estländska privatiseringskontoret grundats 1993 i syfte att bättre samordna politiken gentemot företag tog privatiseringen fart i början av 1994. Medan privatiseringen av småföretag nästan var klar med utförsäljningen av 1 500 småföretag hade även 258 stora företag sålts ut vid slutet av året.

Omläggningen av landets utrikeshandel till väst blev kraftig. 1994 svarade EU och EFTA-länderna för 65 % av exporten och 70 % av importen. Återhämtningen av tillväxten och av investeringsrelaterad import ledde till en betydande import. Trots en kraftig ökning av exporten var handelsbalansen förra året negativ för första gången sedan 1991 och bytesbalansunderskottet uppgick till 6,5 % av BNP. På grund av ett kraftigt inflöde av privata utländska direktinvesteringar noterades emellertid ett betydande överskott i kapitalbalansen vilket tillät en fortsatt ökning av valutareserven. Den 1 januari 1995 trädde frihandelsavtalet med Europeiska unionen i kraft. Ett Europaavtal undertecknades i juni 1995. Estland blir ett associerat land till Europeiska unionen.

Programmet inom ramen för standby-avtalet med IMF för perioden oktober 1993 till mars 1995 förlöpte planmässigt och i mars 1995 godkände IMF ett nytt standby-avtal till ett belopp på 14 miljoner SDR (ungefär 21 miljoner USA-dollar) för en ny femtonmånadersperiod. Det förväntas emellertid att de estländska myndigheterna inte utnyttjar denna möjlighet om det inte är nödvändigt.

Lettland

Liksom i de övriga baltiska länderna inleddes reformerna i Lettland redan under den tidigare sovjetregimen. Avregleringen av priser och utrikeshandeln var helt fullbordad vid mitten av 1992. Ett bankväsende med centralbank och affärsbanker infördes 1992. I mitten av 1992 lämnade landet rubelzonen, de införde en tillfällig valuta (den lettiska rubeln) och inledde stabiliseringsåtgärder, särskilt en stram penningpolitik, och ytterligare strukturreformer. Lettland upprätthöll en stram budgetdisciplin vilket ledde till ett överskott i statsbudgeten 1993 (0,6 % av BNP) efter ett mindre överskott 1992 (0,8 %). Privatiseringen av småföretag inleddes 1992. Sommaren 1993 infördes den nationella valutan, lats (LVL). Vid slutet av 1993 hade man fått ned inflationen till 35 % (december till december).

Utvecklingen under 1994 var i stora drag positiv. Efter en markant produktionsnedgång under de tidigare åren (BNP föll med 35 % 1992 och med 15 % 1993), stabiliserade sig BNP och började åter att stiga med 2 %. Inflationen fortsatte att falla till 26 % (december till december). Budgetunderskottet höll sig till målsättningen på 2 % trots betydande löne- och pensionsökningar. På grund av myndigheternas beslut att ge det lettiska elektricitetsverket ett lån så att de kunde betala av resterande skulder för gas gentemot Ryssland blev emellertid budgetunderskottet, som slutade på 4 %, högre än väntat.

Medan exporten förblev densamma jämfört med 1993 ökade importen väsentligt under 1994, vilket ledde till ett betydande underskott i bytesbalansen på ungefår 3,4 % av BNP i jämförelse med ett överskott 1993. Liksom under 1993, visade kapitalbalansen emellertid ett överskott, huvudsakligen beroende på stora inflöden av privat kapital, vilket möjliggjorde en ytterligare konsolidering av landets valutareserver, motsvarande ett värde av fem månaders import. Den 1 januari trädde frihandelsavtalet med Europeiska unionen i kraft. Ett Europaavtal undertecknades i juni 1995.

Myndigheterna upprätthöll farten i strukturreformerna. För att konsolidera den finansiella sektorn förstärktes balansräkningarna i de två största bankerna, Lettlands universalbank och den lettiska sparbanken. Inom ramen för en hårdare bankövervakning fick nio banker sina tillstånd indragna under 1994. I november satte myndigheterna i gång med auktioner för privatiseringen av 68 stora företag, vilka hade försenats i avvaktan på att frågor om äganderätter till fastigheter avgjorts.

Standby-avtalet med IMF för perioden december 1993 till mars 1995 förlöpte planmässigt. De lettiska myndigheterna och IMF träffade ett avtal om ett nytt standby-avtal för en period på tretton månader till ett belopp på 27,45 miljoner SDR (ungefär 41 miljoner USA-dollar) som IMF-styrelsen godkände i april 1995. Som i fallet med Estland förväntas emellertid att de lettiska myndigheterna inte utnyttjar denna möjlighet om inte deras valutareserver minskar väsentligt.

Litauen

I Litauen inleddes strukturreformerna redan i februari 1991, när företagen tilläts att höja sina priser inom vissa gränser. I början av 1992 hade de flesta priserna släppts fria. Även privatiseringen inleddes 1991. Kuponger delades ut i april och auktioner av småföretag inleddes i september samma år. Våren 1992 lämnade Litauen rubelzonen och införde en tillfällig valuta, talonas. I juli 1993 infördes en ny valuta, litas (LTL). Reformerna fortskred emellertid långsammare inom andra områden, särskilt den makroekonomiska stabiliseringen, avreglering av utrikeshandeln och reformeringen av den finansiella sektorn. Avregleringen och förändringen av prisstrukturen ledde till en högre inflation som 1992 nådde en topp på i genomsnitt 720 %. Penningpolitiken stramades emellertid åt under våren 1993 och en sund förvaltning av statsbudgeten, som visade överskott, tillät att inflationen minskade under 1993 (190 % i årsgenomsnitt).

Efter flera år av lågkonjunktur stabiliserade sig BNP och ökade en aning under 1994 (+ 2 % uppskattningsvis). I april 1994 införde regeringen ett valutarådssystem under vilken penningmängden begränsas av den mängd hårdvaluta som den litauiska centralbanken förfogar över. Litas är knuten till den amerikanska dollarn med en fast kurs på 4 LTL till 1 USA-dollar. Detta var ett stort steg mot en stabilisering av ekonomin. Ökningen av penningmängden under det nya systemet var måttlig och inflationen minskade ytterligare till 45 %. Statsbudgeten hade 1994 ett underskott på omkring 3 % av BNP på grund av att statens inkomster blev lägre än förväntat, särskilt under det första halvåret. Den långsamma registreringen av nybildade privata företag såväl som de förseningar som uppstått vid övergången från en allmän konsumtionsskatt till en mervärdesskatt är förklaringen till detta svaga intäktsresultat. Utrikeshandeln avreglerades ytterligare i maj då myndigheterna tog bort importullarna på flera varor, varvid två tredjedelar av importen blev tullfri medan tullen på större delen av den övriga importen låg på 10 %. I juli höjdes emellertid importtullarna på ett stort antal jordbruksvaror till en genomsnittlig nivå på 40 %. Västs andel av landets utrikeshandel fortsätter att öka. Ungefär 50 % av Litauens export går nu till de västerländska marknaderna. Litauens handels- och bytesbalans har visat ett underskott sedan 1993. 1994 uppgick underskottet i bytesbalansen till 375 miljoner USA-dollar (dvs. 0,4 % av BNP). På grund av ett betydande inflöde av offentligt och privat kapital täcktes detta underskott till stor del av överskottet i kapitalbalansen. Valutareserverna, som har fått större betydelse under valutarådssystemet, fortsatte att öka och motsvarade ungefär tre månaders import vid slutet av året. Den 1 januari trädde frihandelsavtalet med Europeiska unionen i kraft. Ett Europaavtal undertecknades i juni 1995. Litauen blir ett associerat land till Europeiska unionen.

1994 var även ett förändringens år inom viktiga strukturområden. Privatiseringen fortgick och i september hade 76 % av alla berättigade företag privatiserats, vilket utgör 30 % av de ursprungliga statliga tillgångarna. I december antogs centralbankslagen som följdes av antagandet av en affärsbankslag i början av 1995. Resultatet, enligt det standby-avtal som avtalats med IMF för perioden oktober 1993 till mars 1995, var tillfredsställande. Efter godkännandet förra hösten av regeringens treårsprogram med målet om en ihållande BNP-tillväxt på 5 %, godkände IMF den 24 oktober en utökad facilitet på 134,55 miljoner SDR (ungefär 202 miljoner USA-dollar) som ersätter det nuvarande standby-programmet. Detta bör möjliggöra för Litauen att bygga upp de nödvändiga reserverna och att finansiera betydelsefull energi- och investeringsrelaterad import.

3. Genomförande av makroekonomiskt stöd

Med hänsyn till ovanstående anser kommissionen att de resultatkriterier som är knutna till gemenskapens lån i stora drag har blivit uppfyllda av alla tre länderna. De baltiska staterna har framgångsrikt genomfört den stabiliseringspolitik som avtalats med IMF som förnyade sitt stöd genom en treårig utökad facilitet till Litauen i oktober 1994 och nya standby-avtal med Estland respektive Lettland i mars och april 1995.

I takt med att fler och fler tecken på en ekonomisk återhämtning visar sig i de tre baltiska länderna förväntas det att deras bytesbalanser kommer att försämras på grund av en kraftig efterfrågan av investeringsrelaterad import. Dessa länder kan därför få erfara betydande underskott i bytesbalansen under de kommande åren och kommer då att bli starkt beroende av kapitalinflöden. På grund av den förväntade efterfrågeökningen av finansiering till investeringsrelaterad hårdvaluta i dessa länder har kommissionen undantagsvis, efter att ha rådgjort med den monetära kommittén, gått med på att i ett kompletterande avtalsmemorandum som förhandlades fram med myndigheterna låta större delen av den andra delen av lånet betalas ut genom det inhemska banksystemet för att finansiera sunda projekt.

Utbetalningen av den andra delen av lånen har emellertid blivit försenad. När det gäller Lettland och Litauen berodde detta på kommissionens begäran i början av 1994 om ytterligare bevis på utvecklingen av strukturreformerna, särskilt inom privatiseringsområdet och reformeringen av den finansiella sektorn. När det gäller Estland, som har gått snabbare fram när det gäller både privatisering och strukturreformer, försenades utbetalningen av den andra delen i avvaktan på ett klargörande från myndigheterna om deras beredvillighet att kanalisera större delen av lånen genom banksystemet.

V. BULGARIEN

1. Inledning

Under större delen av 1993 gick den bulgariska ekonomin igenom en kritisk övergångsfas. BNP i reala termer minskade ytterligare, budgetunderskottet förvärrades, de inhemska bankernas utlåning ökade snabbt, de statliga företagens finansiella disciplin försvagades och tempot i genomförandet av det ambitiösa reform- och strukturanpassningsprogrammet minskade betydligt. Centralbanken (BNB) höll dessutom valutakursen uppe genom betydande interventioner för att hindra att leven (BGL) deprecierades och skötte avregleringen av priser och handel samtidigt som framsteg med skattereformen gjordes. Som ett resultat av allvarliga politiska missbedömningar, en bristfallig makroekonomisk förvaltning och en växande osäkerhet om reformtakten, blev landet 1993 i realitet avskuret från internationellt finansiellt stöd och kunde inte få ett avtal till stånd med IMF om ett nytt standby-avtal.

Det allmänna ekonomiska klimatet förbättrades betydligt under det sista kvartalet 1993 på grund av två viktiga händelser:

- Ett preliminärt avtal ingicks med de bulgariska kreditinstituten om ett omfattande program för skuld och skuldnedskrivning (DDSR).

- Ett nytt och trovärdigt program för 1994 togs fram.

I april 1994 godkände IMF ett totalt stödpaket på 421 miljoner USA-dollar (varav 97 miljoner USA-dollar som ett tolvmånaders standby-avtal och 324 miljoner USA-dollar som en systemomvandlingsfacilitet). I juli träffade de bulgariska myndigheterna ett avtal om nedskrivning av skulder med affärsbankerna. För att möjliggöra för Bulgarien att betala de nedskrivna skulderna beslutade IMF och Världsbanken i september att höja deras finansiella bidrag med 225 miljoner USA-dollar.

Inom ramen för G-24:s samordningsprocess beslöt gemenskapen i april att åter bekräfta sitt åtagande om ett lån på 110 miljoner ecu som, om det är lämpligt, kan komma att höjas till 150 miljoner ecu (13). Återstoden av G-24:s finansiella åtaganden till förmån för Bulgarien uppgick till 93,7 miljoner USA-dollar.

2. Makroekonomiskt resultat

Det politiska programmet för 1994 inriktades på det omedelbara behovet att genomföra en stram finans- och penningpolitik som syftade till att återställa den interna och externa jämvikten. Denna politik bör, snarare än centralbankens interventioner, leda till en stabilisering av växelkursen. Stabiliseringspolitiken var förenad med ett ambitiöst strukturreformprogram som bygger på ytterligare rationalisering och privatisering av statliga tillgångar, en förstärkning av den finansiella övervakningen av förlustföretag, ett avslutande av programmet för återlämnande och en strängare kontroll av tillgången till kredit.

De resultat som uppnåtts har varit blandade. 1994 avstannade tillbakagången i den bulgariska ekonomin. BNP i reala termer ökade med 1,4 % (-2,4 % 1993). Industriproduktionen ökade med 4 % (-8,5 % 1993) till följd av ett mer gynnsamt affärsklimat, expansionen av den privata sektorn och nya exportmöjligheter. Jordbruket växte med 11 % 1994, men tjänstesektorn minskade i allmänhet. Arbetslösheten gick ned från 16 % 1993 till 13 % 1994, vilket delvis berodde på att ekonomin hade vänt och att ett stort antal arbetslösa som inte längre var berättigade till sociala förmåner ströks från förteckningen över officiellt registrerade arbetssökande.

Trots en stram penning- och kreditpolitik inträffade 1994 betydande prisfluktuationer till följd av avregleringen av priser och motgångar i den ekonomiska politiken, särskilt valutaoro. Den årliga inflationen nådde 121,9 % (63,8 % 1993).

1994 genomförde regeringen en restriktiv finanspolitik som skulle få budgetunderskottet under kontroll och förstärka de budgetmässiga begränsningar som de statligt ägda företagen är utsatta för. De nominella utgifterna exklusive ränteutgifter steg mindre än inflationen, subventioner minskade med ungefär 2 % till 3 % av BNP och budgetunderskottets andel av BNP minskade till 6,7 % (15,7 % 1993).

Regeringens planerade inkomstpolitik för 1994 var någorlunda restriktiv med ett övre tak för de nominella lönerna som stod i överensstämmelse med de uppställda inflationsmålen. Beroende på att inflationstrycket blev högre än förväntat, föll realinkomsten kraftigt (särskilt inom den offentliga sektorn).

Vad gäller Bulgariens utveckling gentemot utlandet förstärktes den strukturella förändringen av utrikeshandeln gentemot OECD ytterligare vilket berodde på de positiva effekterna av associations- och handelsavtalen med EU och EFTA, devalveringen av leven och låga arbetskostnader. 1994 visade handelsbalansen ett överskott på 200 miljoner USA-dollar (jämfört med underskott på 900 miljoner 1993) och bytesbalansen var i balans (jämfört med underskott på 1,4 miljarder USA-dollar 1993).

De utländska direktinvesteringarna låg kvar på en mycket låg nivå (105 miljoner USA-dollar) trots en liberal lagstiftning som antogs i januari 1992. Den officiella utländska finansieringen bidrog emellertid i stor utsträckning till att Bulgariens valutareserver vid slutet av året uppgick till ungefär 1 miljard USA-dollar, vilket motsvarar tre månaders import.

Vad gäller förvaltningen av utlandsskulden, ingicks DDSR-avtalet med Londonklubben den 28 juli 1994. Den allmänna uppskattningen är att avtalen minskade Bulgariens skuld på 8,2 miljarder USA-dollar till de västerländska affärsbankerna med 46 till 48 %. De omedelbara kostnaderna av transaktionen täcktes delvis av Bulgariens internationella reserver av hårdvaluta (474 miljoner USA-dollar) och delvis av extraordinär officiell utländsk offentlig finansiering (241 miljoner USA-dollar). I april 1994 ingicks dessutom ett avtal om omläggning av återbetalningsplaner mellan Bulgarien och dess officiella lånegivare som omfattar alla skyldigheter som förfallit från den tidigare omläggningen fram till den 30 april 1995. Till följd av dessa avtal var Bulgariens förhållande till de internationella finansieringsinstitutionerna återupprättad.

3. Strukturreformer

Trots ett stort antal begränsningar, missbedömningar i den ekonomiska politiken, politisk osäkerhet och en bristfällig förvaltning, lyckades Bulgarien försvara de resultat som uppnåtts tidigare såsom avreglering av priser och handel, konvertibilitet vad avser bytesbalanstransaktioner och en avreglerad valutakursregim.

Ett antal olösta problem kvarstår emellertid beträffande omstruktureringen av företag, privatisering och reformeringen av det finansiella systemet.

Beträffande avregleringen av priser uppskattas det för närvarande att ungefär 90 % av all omsättning inom detaljhandeln sker under ett system med fri prissättning. Priskontroller förekommer emellertid fortfarande på flera produkter och tjänster som t.ex. energi, telekommunikationer, vattenförsörjning och transporter. Trots att dessa reglerade priser justerats uppåt flera gånger har de inte hållit samma takt som inflationen. Regeringen har förbundit sig att gradvist avveckla de existerande indirekta priskontrollerna på jordbruksprodukter (lägsta tillåtna producentpriser, lägsta tillåtna importpriser, högsta tillåtna vinstmarginal etc.).

Sedan 1992 har utvecklingen varit uppmuntrande, men ojämn, när det gäller avregleringen av handeln. Exportförbud har avskaffats och exportkvoter på ungefär tio produkter har ersatts av exportskatter. Importavgiften på 3 % sänktes till 2 % i januari 1994, men i mitten av 1994 upprätthöll regeringen fortfarande några tillfälliga handelshinder i form av lägsta tillåtna importpriser, importlicenser osv. för att skydda den inhemska industrin och jordbruket. Bulgariens interimavtal om associering med EU trädde i kraft den 1 januari 1994.

Bulgariens valutakursregim har avreglerats med verkan från och med februari 1994. Man har lättat väsentligt på valutarestriktionerna för bofastas löpande personliga betalningar (turism osv.) och valutans konvertibilitet vid handel är säkerställd. Vissa restriktioner för löpande betalningar och transfereringar gäller emellertid fortfarande.

Betydande framsteg har uppnåtts när det gäller återlämnandet av äganderätter vilket utlöste en snabb utveckling av en dynamisk privat detalj- och handelssektor (som nu svarar för över 50 % av all detalj- och partihandel i hela landet).

Den statliga företagssektorn är svag och skuldtyngd. De budgetmässiga begränsningar som företagen är styrda av är för svaga, och bankernas utlåningstak kringgås via ackumuleringen av obetalda skulder mellan företagen (för närvarande kan de utgöra ungefär en fjärdedel av industriproduktionens värde). För att kunna lösa dessa problem har regeringen i sin strategi huvudsakligen inriktat sig på att genomföra finansiella räddningsplaner, en omstrukturering av företag och privatisering.

I december 1993 antogs en lag som tillät regeringen att utfärda långa obligationer i både inhemsk och utländsk valuta som ersättning för obetalda lån i lev respektive dollar och ränteskulder som hade ackumulerats i bankernas portföljer vid slutet av 1991. Lån till de statliga företagen kommer därför att bäras av regeringen som så småningom kan komma att omvandla dem till aktier eller besluta om deras avskrivning eller en omläggning av lånen så snart företagen är omstrukturerade eller privatiserade.

Viktiga steg togs under 1994 när det gäller omstruktureringen som innebar att de stora förlustföretagen fick ta fram detaljerade planer för hur förlusterna skulle kunna minskas och hur verksamheten skulle kunna rationaliseras, och framtagandet av en mekanism för att övervaka bankutlåningen till dessa företag i avsikt att stärka deras finansiella disciplin.

Vad privatiseringen beträffar var regeringen 1994 fast besluten att öka takten i genomförandet av programmet genom att ändra privatiseringslagen med avsikt att underlätta för en standardiserad, marknadsbaserad privatisering via privatiseringskontoret, att avsluta privatiseringen av småföretag och att parallellt genomföra ett massprivatiseringsprogram som omfattar 500 medelstora och stora företag. Då interimregeringen emellertid inte visade tillräckligt stor politisk beslutsamhet i samband med genomförandet av programmet har massprivatiseringen försenats och privatisering genom standardmetoder fortskred endast långsamt.

Det bulgariska bankväsendet påverkas fortfarande av en rad hinder såsom underkapitalisering, bristfällig förvaltning, otillräcklig övervakning av centralbanken när det gäller kapitaltäckningskraven och försiktighetsreglerna, en långsam privatiseringsprocess, brist på finansiell disciplin ("enkel kredit"), uppsplittringen och ett växande antal lån till företag som varken genererar ränta eller amortering. För att kunna klara av denna mycket oroande situation har flera åtgärder vidtagits under 1994. Bankövervakningsavdelningen inom den bulgariska centralbanken fick ökade befogenheter. Två korrekta och fullständiga inspektioner av problembanker genomfördes på plats i mitten av 1994 och ytterligare två inspektioner var planerade före årets slut. Ett konsolideringsprogram av banker avslutades under beskydd av ett bankkonsolideringsföretag så att 66 banker inom den offentliga sektorn har slagits samman till elva stora banker. Utrensningen av lån som varken genererar ränta eller amortering fortsatte, men den gradvisa rekapitaliseringen av bankerna fortskred mycket långsamt beroende på dess budgetmässiga kostnader. En tidtabell för en gradvis privatisering av vissa banker utarbetades under 1994 och den förväntas bli genomförd vid slutet av 1995.

4. Genomförande av makroekonomiskt stöd

Utbetalningen av det gemenskapslån på 110 miljoner ecu som man beslutat om i oktober 1992 inom ramen för G-24, som ett komplement till IMF:s stöd till Bulgarien, försenades när 1992 års standby-avtal med IMF spårade ur. Av samma skäl utbetalades inget annat G-24-stöd från detta första paket. Vid slutet av 1993 var villkoren återställda för ett återupptagande av EU:s och G-24:s stöd till Bulgarien. Efter antagandet av ett nytt standby-avtal med IMF den 16 maj 1994 beslöt EU-rådet tillsammans med kommissionen att 1992 års beslut om gemenskapens makroekonomiska stöd till Bulgarien kunde reaktiveras inom ramen för det nya programmet. Utbetalningen av den första delen (70 miljoner ecu) skedde i december 1994 efter att det nya standby-avtalet med IMF och avtalet om avskrivning av skulder mellan långivarna hade godkänts. Utbetalningen av den andra delen är beroende av att Bulgarien uppfyller de standardiserade makroekonomiska resultatkriterierna som omfattar ett tillfredsställande resultat under standby-avtalet med IMF, ett framgångsrikt genomförande av programmet för skuld och skuldnedskrivning (DDSR) samt framsteg med strukturreformerna.

VI. MOLDAVIEN

1. Inledning

Den 13 juni 1993 beslutade Europeiska unionens råd att bevilja Moldavien ett lån på 45 miljoner ecu med en löptid på maximalt tio år (14) för att bistå landet i sina ansträngningar att omvandla sin ekonomi till en marknadsekonomi och att stärka centralbankens valutareserver. Gemenskapens lån utgjorde en del av ett totalt paket som uppbådats av den internationella bidragsgemenskapen till förmån för Moldavien som ett komplement till de resurser som IMF och Världsbanken bidrar med.

2. Makroekonomiskt resultat

Efter att en nationell valuta infördes i november 1993, den moldaviska leun, har Moldavien tagit ett avgörande steg mot finansiell stabilisering inom ramen för det ekonomiska program som stöds av ett standby-avtal med IMF (godkänt i december 1993) och kompletterande stöd från den internationella gemenskapen inklusive gemenskapens lån på 45 miljoner ecu.

Programmet genomfördes under väldigt svåra förhållanden. BNP i reala termer uppskattas att ha fallit med ungefär 22 % 1994 jämfört med ett förväntat fall på 3 %. Detta anses till viss del bero på de fortsatta störningar i produktionen och handeln som hör ihop med centralplaneringens sammanbrott. Industriproduktionen föll med ungefär 30 % under det första halvåret 1994, innan den stabiliserades under det andra halvåret. En svår torka, följd av översvämningar och hagelskurar, förstörde dessutom viktiga skördar i detta mycket utpräglade jordbruksland under det tredje kvartalet 1994.

Trots denna ogynnsamma ekonomiska situation visade de moldaviska myndigheterna en betydande beslutsamhet och konsekvens i sina ansträngningar att uppnå finansiell stabilitet. Revisionerna som företogs under standby-avtalet med IMF avslutades framgångsrikt i juni och december 1994 och alla resultatkriterier var uppfyllda vid slutet av december 1994. Programmets viktigaste mål var en snabb och ihållande minskning av inflationen som baserades på införandet av en egen valuta, leun, och en stabilisering av växelkursen. Som ett resultat av ett konsekvent genomförande av programmet bromsades inflationen kraftigt 1994. Den månatliga inflationen föll från ett genomsnitt på ungefär 20 % under det fjärde kvartalet 1993 till ett genomsnitt på ungefär 3 % under det fjärde kvartalet 1994. Då inflationen avtog, stabiliserades valutakursen och leuns trovärdighet förstärktes (vilket visade sig genom att andra valutor inte längre hölls som substitut), vilket tillät att den nominella och reala räntan sjönk.

Budgetunderskottet för 1994 begränsades till 8 % av BNP trots att fallet i det reala produktionsvärdet och inflationen var större än förväntat. Likviditetsproblem i företagssektorn hindrade indrivningen av skatt och resulterade i att regeringen på nytt garanterar lån till företag som inte kan betala sina skulder. Kostnaderna för obetalda skulder steg dessutom med ungefär 1,5 % av BNP vilket innefattar skulder för obetalda löner som var ett resultat av att ett strikt kapitalförvaltningssystem tillämpas.

Betalningsbalansen var under ett konstant hårt tryck under hela 1994 vilket huvudsakligen berodde på högre priser för importerad energi och följden av naturkatastrofer. Baserat på förhandsuppgifter visade bytesbalansen ett underskott på 9 % av BNP. Moldavien var i hög grad beroende av utländskt stöd som täckte cirka 50 % av den samlade importen. IMF och Världsbanken bidrog med ungefär 56 % av det totala utländska stödet och andra bilaterala institutioner med ungefär 44 %, inklusive EU (25 miljoner ecu som motsvarar den första utbetalningen av makroekonomiskt stöd), Japan (30 miljoner USA-dollar), USA (20 miljoner USA-dollar) och Rumänien (10 miljoner USA-dollar). De obetalda skulderna till Ryssland, som till största delen består av energiimport av moldaviska företag, nådde upp till motsvarande 120 miljoner USA-dollar. Då utbetalningarna av utländskt stöd ökade i slutet av förra året, nådde centralbankens bruttoreserver upp till en nivå motsvarande tre månaders import vid slutet av 1994.

I detta kritiska läge i stabiliseringsprocessen har de moldaviska myndigheterna tagit fram en ambitiös strategi för 1995 med målsättningen att konsolidera framstegen i stabiliseringen och att förstärka strukturreformerna. Det program, som stöds av ett nytt standby-avtal med IMF som godkändes i mars 1995, kräver ytterligare komplementerande finansiering från den internationella gemenskapen.

Programmet siktar på en ekonomisk tillväxt på 1,5 % som leds av en återhämtning i jordbrukssektorn med en återgång till normala väderförhållanden, en minskning av den årliga inflationen till ungefär 10 % och att bytesbalansunderskottet i betalningsbalansen hålls tillbaka. För att nå dessa mål är finanspolitiken inriktad på att minska budgetunderskottet kraftigt till motsvarande 3,5 % och penningpolitiken förblir stram.

Under det första halvåret 1995 har de moldaviska myndigheterna strikt genomfört den finanspolitik som avses i deras program. Baserat på förhandsuppgifter har alla resultatkriterier för slutet av mars uppnåtts, vilket innefattar en bättre valutaställning i centralbanken än vad som var väntat. Detta har medfört en stabilare valutakurs och att inflationstrycket hålls tillbaka (15).

3. Strukturreformer

De framsteg som gjordes med strukturreformerna 1994 var blandade. De statliga företagen reagerade i stora drag inte på marknadskrafterna (vilket bl.a. resulterade i en ökning av de obetalda skulderna i budgeten och till de utländska leverantörerna av energi som nämndes ovan), vilket till viss del berodde på svagheter i konkurs- och likvidationsprocessen, och förseningar i privatiseringen. Mot slutet av året skedde emellertid en betydande ökning av takten i reformansträngningarna då myndigheterna insåg att ytterligare förseningar i genomförandet av strukturreformerna hotade att undergräva vinster som uppnåtts genom stabiliseringen. Ett nytt effektivt auktionsförfarande infördes som underlättade genomförandet av ett ambitiöst program för utauktionering av de statliga företagen. Regeringen beslöt också att fastställa och att inleda likvidationsförhandlingar gentemot sju av de mest problematiska statliga företagen.

Den ökade takten i strukturreformerna vid slutet av 1994 kommer att bibehållas under 1995 genom en ökning av farten i privatiseringsprogrammet, fastställandet av en rättslig grund för konkursförfaranden, förstärkningen av kapitalbasen i bankväsendet och utvecklingen av indirekta, marknadsbaserade valutakontroller.

Takten i reformansträngningarna som tog fart under det sista kvartalet 1994 har fortsatt under 1995. Ett nytt ambitiöst privatiseringsprogram för 1995 1996 godkändes av parlamentet den 15 mars som täcker en väsentlig del av de återstående statliga tillgångarna och som, parallellt med det existerande kupongsystemet, inför privatisering med kontantbetalning (för att tillhandahålla ny likviditet till företag för omstrukturering efter privatisering och för att tillåta utländska investerare att delta i privatiseringen). Likvidationen av sju företag, som sker på försöksbasis, är nu igång sedan länge. Likvidationskommittén, som genomför försäljning av tillgångar och utför lånegivarnas betalningar, har bildats och fem av dessa företag har trätt i likvidation. Likvidationen av ytterligare femton företag genom samma förfarande har planerats före slutet av juni. En konkurslag har utarbetats. Utkast till en ny lag om att godkänna försiktighetsregler och att säkerställa centralbankens oberoende ligger för närvarande hos parlamentet och handlingsplaner för att säkerställa kapitaltäckningen för tio banker med problem har godkänts av centralbanken i januari.

4. Genomförande av makroekonomiskt stöd

Det gemenskapslån på 45 miljoner ecu som beslutades den 13 juni 1994 skulle betalas ut i två delar när de makroekonomiska villkoren som var knutna till lånet var uppfyllda. Den första delen på 25 miljoner ecu betalades ut i december 1994 på grundval av det framgångsrika avslutandet av den första programrevisionen under standby-avtalet med IMF. Den andra utbetalningen på 20 miljoner ecu var beroende av att standby-avtalet med IMF genomfördes framgångsrikt och föremål för en positiv utvärdering av kommissionen av resultatkriterier och av de framsteg som gjorts beträffande strukturreformerna när det gäller avreglering av priser, handel och valutor, privatisering och den finansiella disciplinen i företag och inom den finansiella sektorn.

Framstegen har onekligen varit betydande inom dessa olika områden. Priserna på varor och tjänster avreglerades helt under loppet av 1994 med undantag för energiprodukter, bostadshyror, telekommunikationer, kollektivtrafken, kommunala tjänster och kornpriser. Subventionerna på jordbruksprodukter avskaffades i maj 1994 medan subventionerna för energi togs bort och ersattes av ett kontant kompensationssystem för de mest utsatta befolkningsgrupperna.

Avregleringen av handeln har gjort betydande framsteg. Alla exportkvoter togs bort med undantag för spannmål och spanmålsprodukter. Vid slutet av 1994 sänkte Moldavien sin högsta möjliga importtull till 50 % med undantag för ett mindre antal lyxvaror, huvudsakligen vinprodukter och konsumentelektronik. Importtullarna sänktes till högst 30 % den 1 april 1995 och ytterligare sänkningar är att vänta vid slutet av 1995.

När det gäller valutaordningen beviljades i juli 1994 tillstånd för hemtagning av vinster och behållning från likvidation av egna företag för personer som ej är bofasta i Moldavien. Kravet på att företagen skulle överlämna utländsk valuta som de erhöll vid export avskaffades i november 1994. En valutamarknad mellan banker har upprättats för de flesta bytesbalansbetalningar och personer som ej är bofasta i Moldavien kan köpa valuta för hemtagning av vinster.

På privatiseringsområdet gick utvecklingen långsammare än förväntat, men tog fart under de senaste månaderna av 1994 så att vid slutet av december hade 304 medelstora och stora företag och 273 småföretag privatiserats vilket motsvarar 25 % av de totala statliga tillgångarna. Privatiseringsprogrammet för 1995 1996 godkändes av parlamentet den 15 mars 1995, varmed två tredjedelar av de statliga tillgångarna kommer att vara privatiserade vid slutet av 1996.

När det gäller reformeringen av banksektorn så håller Moldaviens nationalbank (MNB) på att utarbeta nya föreskrifter som uppfyller de krav som Baselkommittén satt upp. De nya föreskrifterna som ålägger affärsbankerna att klassificera sina portföljer och fastställa bestämmelser för osäkra lån har nyligen blivit godkända. Ett nytt utkast till banklag har utarbetats och överlämnats till parlamentet. Denna lag tillgodoser MNB:s oberoende i förvaltningen av penningpolitiken, såväl som MNB:s ökade rättigheter att övervaka och kontrollera affärsbankernas verksamhet. Det nya utkastet till banklag föreskriver även böter i det fall försiktighetsreglerna överträdes.

Med hänsyn till de åtgärder som vidtagits av de moldaviska myndigheterna och de åtaganden som myndigheterna gjort för ytterligare handling anses de villkor som var knutna till den andra utbetalningen av gemenskapslånet vara uppfyllda.

För att säkerställa en hållbar betalningsbalanssituation under 1995 kommer ytterligare makroekonomiskt stöd till Moldavien att vara nödvändigt som komplement till de resurser som IMF och Världsbanken tillhandahåller, vilket erkändes av den internationella bidragsgemenskapen inom ramen för det rådgivande gruppmötet som organiserades av Världsbanken i mars 1995. Efter utbetalningen av den andra delen avser kommissionen att lägga fram ett förslag om ytterligare makroekonomiskt stöd till Moldavien på upp till 15 miljoner ecu.

VII. RUMÄNIEN

1. Inledning

Under 1993 tog inflationen fart i Rumänien efter det att en omfattande avreglering av priserna hade genomförts. En svag penningpolitik och en bristande finansiell disciplin i statligt ägda företag satte ytterligare fart på inflationen till över 300 %. Räntan var negativ vilket resulterade i en flykt från leun till utländska valutor. Rumäniens nationalbank (RNB) fortsatte att förvalta den officiella valutakursen samtidigt som flera valutakurser förekom, med en klyfta mellan den officiella och de (privata) växelkontorens valutakurs på mer än 50 % vid årets slut. Centralbankens utländska reserver krympte till mindre än 50 miljoner USA-dollar vid slutet av 1993, vilket motsvarar tre dagars import, medan affärsbankerna höll 1 miljard USA-dollar i utländska tillgångar. Mycket litet uppnåddes i fråga om omstrukturering och privatisering av de statligt ägda företagen. Trots en viss framgång i skattereformerna och en minskning av budgetunderskottet till 2 % av BNP, var IMF inte i stånd att fortsätta sitt finansiella stöd till Rumänien 1993 och inget kompletterande makroekonomiskt stöd från EU och G-24 kunde heller mobiliseras.

Först i december 1993 kom myndigheterna överens med IMF om ett nytt ekonomiskt program för 1994 1995. I maj 1994 godkände IMF:s styrelse detta program och de medföljande finansieringsmöjligheterna (standby-avtal och strukturomvandlingsfacilitet) till ett belopp på 700 miljoner USA-dollar, efter att EU och G-24 hade lämnat finansiella garantier för det resterande behovet.

2. Makroekonomisk utveckling

Huvudsyftet med programmet för 1994 1995 är att få ner den årliga inflationen till omkring 70 75 % vid slutet av 1994 och att väsentligt minska det nuvarande bytesbalansunderskottet. För att nå dessa mål, utlovade myndigheterna att öka realräntan till en positiv nivå, att avreglera valutakursregimen, att begränsa budgetunderskottet till 2,5 % av BNP 1994 och att öka takten i privatiseringen och den finansiella omstruktureringen av statligt ägda företag.

Den monetära politiken stramades åt mot slutet av 1993, när RNB började auktionera ut delar av sina refinansieringskrediter till marknadsbestämda räntor. Detta resulterade i en allmän ökning av realräntorna till positiva nivåer inom hela banksystemet. Genomsnittskostnaden för RNB:s refinansiering steg till mer än 12 % per månad i början på 1994, samtidigt som inflationen föll med 5 8 % per månad. Den nominella räntan började falla igen, om än långsamt, i takt med inflationen under det andra och tredje kvartalet 1994. Centralbankens genomsnittliga refinansieringskurs minskade till ungefär 5 % per månad i slutet av 1994, när inflationen hade bromsats in till cirka 2 % per månad. Affärsbankernas räntor följde ett liknande mönster.

De stigande räntorna förnyade förtroendet för leun och minskade skillnaden mellan den officiella valutakursen, som fastställs av centralbanken, och de privata växlingskontorens kurs. Efter en nominell nedskrivning på ungefär 14 % i februari och mars 1994, övergav centralbanken den förvaltade växelkursregimen och gick över till en marknadsbestämd växelkurs i början av april. En marknad för utländsk valuta mellan banker bildades i augusti. Under det tredje kvartalet 1994 återuppstod dock en betydande klyfta mellan officiella och privata byråers växlingskurser som höll sig under det första kvartalet 1995, om än med en svagt fallande tendens. Detta vittnade om att valutamarknaden inte fungerade på ett helt öppet sätt och att den officiella valutakursen inte fullt ut avspeglade marknadsvillkoren.

Det konsoliderade budgetunderskottet visade faktiskt ett mindre överskott under de fem första månaderna 1994. Men denna situation var inte hållbar då utgifterna hölls nere på ett konstgjort sätt fram till maj 1994 på grund av att den nya budgetlagen ännu inte hade godkänts av parlamentet. Vid slutet av året hade budgetunderskottet nått 2 070 miljarder leu eller 4,4 % av BNP. Detta var i linje med de nominella kriterierna för underskott som fastställts i programmet med IMF och det överträffade det ursprungliga målet i programmet som procentandel av BNP, på grund av att uppbromsningen i inflationen var starkare än väntat, vilket ledde till att den nominella BNP-prognosen justerades nedåt.

Skattereformerna fortsatte under 1994 med införandet av nya lagar om vinstskatt, kommunalskatt och jordskatt och höjda konsumtionsavgifter. Den monetära finansieringen av budgetunderskottet genom krediter från RNB till regeringen upphörde nästan helt mellan mars och november 1994. En kraftig ökning inträffade dock åter i december det året när regeringen åter vände sig till RNB från affärsbankerna, för att finansiera delar av detta underskott.

En stram penning- och finanspolitik resulterade i en snabb minskning av inflationen, från över 300 % per år i november 1993, till mindre än 62 % i slutet av 1994, vilket låg betydligt under målet på 75 % i IMF-programmet. Myndigheterna har nu fastställt ett nytt årligt mål för 1995 på 25 %, i motsats till 40 % som förutsågs i början av programmet.

Bytesbalansunderskottet minskade ordentligt från 1,2 miljarder USA-dollar 1993 till 0,3 miljarder USA-dollar 1994. Detta hade sin orsak i en stark exportutveckling (+23 % mätt i dollar) som huvudsakligen berodde på devalveringen av leun och på betydande obetalda skulder samt förseningar på hemmamarknaden, vilket uppmuntrade företagen att sälja utomlands. Importen ökade med ungefär 5 % enbart. Mot slutet av 1994 och i början av 1995 uppkom tryck på bytesbalansen igen, delvis som ett resultat av uppskrivningen av leu i reala termer.

Kapitalbalansen visade en markant ökning i de privata direktinvesteringarna och i aktieinvesteringarna, vilka nådde upp till 414 miljoner USA-dollar jämfört med bara 14 miljoner USA-dollar 1993. Men en uppbromsning har noterats i låneutbetalningarna jämfört med tidtabellen i programmet. Som ett resultat av detta hamnade överskottet i kapitalbalansen 1994 under programmets mål.

De officiella valutareserverna, som nästan var uttömda vid slutet av 1993, ökade till mer än 620 miljoner USA-dollar (motsvarande 1,2 månaders import) i mitten av oktober 1994. Efter att skillnaden i växelkursen återuppstått och myndigheternas tydliga vilja att lägga den offciella växelkursen under den nivå där marknadskursen annars skulle ligga på, sålde emellertid RNB ut en del av sina reserver. De minskade till mindre än 407 miljoner USA-dollar i slutet av februari 1995 då RNB återupptog inköpen av utländsk valuta. Innehav av utländsk valuta ökade i hela banksystemet från 0,9 miljarder USA-dollar i januari till 2 miljarder USA-dollar i december 1994.

3. Strukturreformer

Att påtvinga finansiell disciplin i företag med obetalda skulder eller som går med förlust är ett av de viktigaste målen i Rumäniens ekonomiska stabiliseringsprogram för 1994 1995. Obetalda skulder mellan företag ökade dock till ungefär 7 miljarder leu eller 14 % av BNP vid slutet av 1994. Omkring 70 bolag och självständiga styrelser, som har blivit föremål för strikt finansiell övervakning, står för nästan hälften av dessa obetalda skulder. Denna övervakning inkluderar isolering från banksystemet, förhandlingar om förlikningsavtal med deras långivare och att finansiella återhämtningsplaner utarbetas och genomförs. Om ingen förlikning kan uppnås, kommer obeståndsförfaranden för företag att inledas. Likvidation är naturligtvis inte en realistisk lösning för merparten av de allmänna nyttigheterna och genomförbara finansiella räddningsprogram bör därför utarbetas.

Ett godkännande i parlamentet av den mycket försenade lagen om obestånd för företag kom i mars 1995. Denna lag är en nyckelfaktor i den finansiella återhämtningsstrategin, då den fastställer det lämpliga juridiska ramverket för förlikningsförfaranden mellan långivare och låntagare, utanför domstol. Den kommer att tillåta ett inledande av konkursförfaranden samtidigt som den ger tillräckligt handlingsutrymme för räddningsoperationer.

Privatiseringen av statligt ägda företag har inte gjort några större framsteg. Vid slutet av 1994, tre år efter godkännandet av privatiseringslagen, hade mindre än 900 statligt ägda företag av 6 300, övergått helt i privat ägo. De flesta av dessa var småföretag, privatiserade genom att företagsledare och anställda tagit över företaget. Ett nytt massprivatiseringsprogram tillkännagavs av regeringen i juni 1994 med målsättningen att privatisera ytterligare 3 000 företag före juni 1995. Detta program godkändes emellertid inte av parlamentet förrän i mars 1995. Det förutsågs att åtminstone två av de fem största statligt ägda bankerna skulle vara klara för en privatisering 1995, men endast en bank har än så länge blivit utsedd, den rumänska utvecklingsbanken.

4. Genomförande av makroekonomiskt stöd

Efter Rumäniens principöverenskommelse med IMF om ett nytt program för 1994 1995, bad myndigheterna EU och G-24 att bevilja ytterligare makroekonomiskt stöd till Rumänien för att täcka den resterande externa finansieringsbristen på ungefär 275 miljoner USA-dollar. EU:s och G-24:s åtagande uppgick till ungefär 219 miljoner USA-dollar, eller nära 80 % av den resterande bristen. Detta innefattar ytterligare makroekonomiskt stöd från EU till ett belopp på 125 miljoner ecu i två delar, vilket beslutades av rådet den 20 juni 1994 (beslut 94/369/EG). I december 1994 kom kommissionen överens med de rumänska myndigheterna om de makroekonomiska villkor som skulle knytas till utbetalningen av lånet.

I maj 1995 hade emellertid den första delen på 55 miljoner ecu inte betalats ut på grund av missbedömningar av Rumäniens valutakurspolitik, som inträffade under det sista kvartalet 1994 och det första kvartalet 1995. Kommissionen har vid flera tillfällen uttryckt sin oro till de rumänska myndigheterna över dessa missbedömningar och underströk behovet att återinföra en enda valutakurs som fullt avspeglar marknadsvillkoren innan utbetalningsförfaranden kan påbörjas.

Utbetalningen av den andra delen är kopplad till ett effektivt genomförande av särskilda strukturreformåtgärder, vilka inkluderar en fortsatt privatisering, finansiell omstrukturering av förlustbringande företag och reformer av banksektorn, som man kommit överens om med de rumänska myndigheterna i ett avtalsmemorandum.

VIII. SLOVAKIEN

1. Inledning

Upplösningen av Tjeckoslovakien den 1 januari 1993 fick en lång rad negativa följder för den slovakiska ekonomin vid en tidpunkt när landet fortfarande led svårt av chocken som följde på upplösningen av rådet för ömsesidigt ekonomiskt bistånd och av de svårigheter som övergången till en marknadsekonomi medförde. Upplösningen av federationen innebar i synnerhet förlusten av betydande skatteöverföringar från den tjeckiska sidan, vilket bidrog till att stora budget- och bytesbalansunderskott uppstod under 1993. Delningen av Tjeckoslovakien störde handeln med Tjeckien, begränsade Slovakiens tillgång till de internationella kapitalmarknaderna och följdes av spekulationer mot den slovakiska kronan, vilket praktiskt taget tömde Slovakiens officiella valutareserver.

I detta sammanhang kom den slovakiska regeringen i mitten av 1993 överens med IMF om ett makroekonomiskt stabiliseringsprogram för återstoden av året, vilket stöddes av godkännandet i juli 1993 av ett första köp på 64,4 miljoner SDR (omkring 100 miljoner USA-dollar) under IMF:s systemomvandlingsfacilitet. Dessutom beviljade Världsbanken ett ekonomiskt återhämtningslån på 80 miljoner USA-dollar i november 1993 till Slovakien.

I juli 1994 godkände IMF en tjugomånaders standby-kredit och ett andra köp under systemomvandlingsfaciliteten på totalt 180 miljoner SDR (eller ungefär 280 miljoner USA-dollar), för att stödja ett mer omfattande ekonomiskt program för 1994 1995. Samtidigt inledde Världsbanken diskussioner om ett möjligt omstruktureringslån för företag och den finansiella sektorn (EFSAL). Det makroekonomiska stödet och det program som hade avtalats med de internationella finansieringsinstitutionerna, syftade till att stärka Slovakiens känsliga betalningsbalanssituation och att stödja landet i dess övergång till marknadsekonomi efter chocken i samband med upplösningen av Tjeckoslovakien.

För att stödja detta program antog EU-rådet den 22 december 1994 (16) ett beslut om att göra makrofinansiellt stöd tillgängligt för Slovakien till ett belopp på 130 miljoner ecu, som en del av ett initiativ av G-24, som svar på de slovakiska myndigheternas begäran om ytterligare stöd (till ett belopp på 300 miljoner USA-dollar). Andra medlemmar inom G-24 (huvudsakligen Japan, Österrike och Schweiz) gjorde ytterligare utfästelser om lån till ett belopp på 87,3 miljoner USA-dollar.

2. Makroekonomisk utveckling

Alla makroekonomiska variabler har utvecklats gynnsamt sedan andra kvartalet 1994. Efter fyra års tillbakagång, återhämtade sig Slovakiens ekonomi starkt under 1994, med en ökning av BNP i reala termer med 4,8 % och av industriproduktionen med 7 %. Återhämtningen av BNP berodde på en stark expansion av nettoexporten, vilket mer än kompenserade ett nytt fall i den inhemska efterfrågan. Arbetslösheten har för sin del stabiliserats, fastän på en relativt hög nivå på omkring 14,5 % (den var 14,6 % i mars 1995). BNP förutspås öka igen med omkring 4 % under 1995, då den inhemska efterfrågan kommer att ersätta nettoexporten som en källa till tillväxt.

Den årliga inflationen mätt i konsumentprisindex har minskat från 25 % i december 1993 till 11,3 % i mars 1995 och regeringens program syftar till att minska den ytterligare till 8 % till slutet av 1995. Löneökningarna tog däremot fart under 1994, då reallönerna i industrisektorn ökade med 7 % efter en nedgång under 1993. Regeringen har emellertid beslutat att avskaffa den skatt på för stora löneökningar som infördes förra året.

Betydande framsteg gjordes under 1994 med att minska budgetunderskottet. Den samlade offentliga sektorns underskott slutade för året på 2,7 % av BNP, jämfört med 7,6 % 1993. Budgeten för 1995 avspeglar ett budgetunderskott på cirka 3 % av BNP. Även penningpolitiken var stram under 1994. Nationella nettotillgångar i banksystemet ökade med bara 2 % jämfört med den planerade tillväxten på 5,5 % och med en tillväxt på 11,1 % under 1993. Tillgången på pengar växte emellertid snabbare än planerat, vilket återspeglade den snabba expansionen av utländska nettotillgångar, som i sin tur var en följd av vändningen i betalningsbalansläget. Den slovakiska centralbanken kommer att fortsätta att föra en försiktig penningpolitik under 1995. Den har beslutat att behålla de individuella kredittaken i bankerna, som introducerades i februari 1994, till slutet av 1995 och kommer att försöka uppnå en tillväxt på 4,5 % i de nationella nettotillgångarna och en tillväxt på 12,3 % av M2 under 1995.

Betalningsbalansen har uppvisat en klar förbättring sedan andra kvartalet 1994. Bytesbalansen svängde från ett underskott på 0,6 miljarder USA-dollar (5,4 % av BNP) under 1993 till ett överskott på 712 miljoner USA-dollar (6 % av BNP) under 1994. Huvudfaktorerna bakom denna förbättring förefaller att vara nedgången i den inhemska efterfrågan, devalveringen av den slovakiska kronan (som inkluderas inom det bilaterala avräkningssystemet) och införandet av en importavgift på 10 % i mars 1994.

Förbättringen av bytesbalansen har varit särskilt markant gentemot Tjeckien, med den bilaterala balansen som visade ett överskott på 806 miljoner USA-dollar 1994. Vändningen i Slovakiens bytesbalans gentemot Tjeckien har avspeglat sig i balansen i det bilaterala ecu-avräkningskontot. Efter ett betydande underskott för Slovakien i slutet av 1993 och tidigt under 1994, har bytesbalansen visat ett slovakiskt överskott, medan Tjeckien konstant har överskridit kreditgränsen på 130 miljoner ecu, över vilken betalningarna måste ske i hårdvaluta.

Kapitalbalansen har också förbättrats. Omkring 295 miljoner USA-dollar av officiellt makrofinansiellt stöd (IMF, Världsbankens ekonomiska återhämtningslån och Japan Exim Bank) har betalats ut sedan mitten av 1994. Dessutom gav den slovakiska centralbanken ut ett obligationslån på 250 miljoner USA-dollar på Samuraimarknaden i juli 1994. De utländska direktinvesteringarna ökade från ungefär 100 miljoner USA-dollar 1993 till 184 miljoner USA-dollar 1994, fastän de ligger kvar på en fortsatt låg nivå (1,5 % av BNP). Centralbankens strama förvaltning av likviditeten i handeln mellan banker, i kombination med den uppfattade stabiliseringen av den slovakiska kronan (och förväntningarna på en revalvering mot den tjeckiska kronan under första hälften av 1995), har lett till visst inflöde av kortfristigt kapital.

Dessa gynnsamma tendenser i både bytes- och kapitalbalansen har visat sig genom en betydande ökning av valutareserverna. De officiella valutareserverna har stigit från 415 miljoner USA-dollar i slutet av 1993 till 2,2 miljarder USA-dollar i april 1995, eller omkring tre månaders import.

I april 1995 höjde USA:s kreditvärderingsinstitut Standard& Poor's Slovakiens kreditvärdering från BB- till BB+, eller precis en punkt nedanför investeringsgradskategorin. Moody's överväger också en uppgradering av sin värdering av Slovakien. Allt detta skulle få en positiv inverkan på landets tillgång till de internationella kapitalmarknaderna.

Efter en devalvering på 10 % i juli 1993 har den slovakiska kronans valutakurs hållits stabil gentemot en korg av västvalutor. I juli 1994 minskades antalet valutor i korgen från fem till två (den tyska marken och den amerikanska dollarn). I december 1993 devalverades den slovakiska kronan med 5 % och den tjeckiska kronan revalverades med 3 % inom avräkningssystemet. Revalveringen på 3 % av den tjeckiska kronan upphävdes i mars 1994 och i mitten av maj föll devalveringen av den slovakiska valutan från 5 % till 1 % som ett svar på växande spekulationer om en revalvering av den slovakiska kronan inom avräkningssystemet.

3. Strukturreformer

De slovakiska myndigheterna tillkännagav under våren 1994 en plan för att påskynda privatiseringen, baserat på en större tillit till kupongprivatiseringen. I slutet av augusti 1994 hade värden för omkring 65 miljarder slovakiska kronor vikts för införlivande i den andra omgången av kupongprivatisering och mellan september och november 1994 hade omkring 3,5 miljoner innevånare (av totalt 3,8 miljoner berättigade innevånare) registrerat sig för köp av kuponger.

Det politiska dödläge som följde på de allmänna valen den 30 september och den 1 oktober och den nya regeringens omdefiniering av privatiseringsstrategin, resulterade i en betydande fördröjning av privatiseringsprocessen. Det nyvalda parlamentet underkände några privatiseringskontrakt för direktförsäljning som interimregeringen hade slutit efter den 6 september 1994, och kupongsystemet har minskats väsentligt och försenats. Tyngdpunkten förväntas att ligga på standardmetoder istället för på kupongsystem. Prioritet kommer att ges till direktförsäljning till strategiska investerare, inklusive försäljning genom avbetalning till företagsledare och anställda.

Beträffande reformeringen av banksektorn trädde nya, strängare bestämmelser för klassificering och avskrivning av osäkra lån i kraft i mars 1995. Det slovakiska parlamentet väntas vid mitten av 1995 att anta ändringar i skattelagarna och att bevilja bankerna full avdragsrätt för avskrivningar av osäkra lån under 1995 1997. Banker som tillfälligt önskar dra nytta av den fullständiga skatteavdragsmöjligheten för avskrivningar måste förbinda sig att följa ett omstruktureringsprogram som godkänts av den slovakiska centralbanken och kommer ej att tillåtas lämna utdelningar under åtskilliga år och kommer att behöva göra kraftiga ansträngningar för att minska eller tygla driftskostnaderna (inklusive löner). Man hoppas också att den pågående förstärkningen av den slovakiska ekonomin kommer att ha en viss positiv effekt när det gäller problemet med nödlidande lån.

Myndigheterna undersöker ett möjligt genomförande av en deponeringsförsäkringsordning och förbereder ändringar i lagen för den slovakiska centralbanken och affärsbankerna, som syftar till att stärka centralbankens maktbefogenheter att övervaka och att ingripa.

Efter missbruk och oegentligheter av vissa investeringsprivatiseringsfonder (IPF) och investeringsbolag, har finansministeriet begränsat verksamheten för flera av dem och planerar en åtstramning av reglerna. De lagändringar som förbereds tar sikte på att öka insynen och kontrollen av deras verksamheter och att bättre skydda IPF:s aktieägares intressen. Det finns emellertid en viss oro för att ändringarna också kan komma att begränsa IPF:s funktion vid ledningen av företagen.

Ekonomiministeriet har satt 168 statligt ägda företag, som hamnar under deras förvaltning, i likvidation, fastän förfarandet bara har avslutats för tolv av dem. De utnämnda statliga likvidatorerna har svårigheter med att sälja företagens tillgångar, till stor del beroende på det allt för stora utbudet på fastighetsmarknaden. Myndigheterna förbereder också ändringar i konkurs- och förlikningslagen i syfte att rätta till några föreliggande bristfälligheter och att tillåta en snabbare lösning av fallen.

Regeringen har åtagit sig att göra kronan fullständigt konvertibel för bytesbalanssyften från och med den 1 januari 1996. I enlighet med detta ökade den slovakiska centralbanken tilldelningen av den tillåtna mängden utländsk valuta för resor med två tredjedelar (till motsvarande 500 USA-dollar per år och per person) från och med den 1 januari 1995. Det tjeckisk-slovakiska avräkningssystemet väntas att avslutas under andra hälften av 1995. I maj 1995 beslöt den tjeckiska regeringen att formellt begära dess avskaffande.

Förutom deras planer på att införa full konvertibilitet vad gäller bytesbalanstransaktioner från och med den 1 januari 1996, har myndigheterna förutsett avregleringen av olika slags inkommande och utgående kapitalflöden, och i synnerhet direktinvesteringar i utlandet, vilka fortfarande måste godkännas av den slovakiska centralbanken. Centralbanken håller på att avsluta en ny valutalag som kommer att tillhandahålla ett ändamålsenligt rättsligt ramverk dels för införandet av full konvertibilitet vad gäller bytesbalanstransaktioner och en delvis avreglering av kapitalrörelser.

Trots den klara förbättringen i bytes- och betalningsbalansen, meddelade de slovakiska myndigheterna i början på 1995 sin avsikt att behålla importavgiften på 10 %, som infördes i mars 1994, fram till slutet av 1996. Den nuvarande regeringsplanen innebär en minskning av avgiften till 7,5 % vid slutet av 1995 och dess gradvisa borttagande under l