EUROPEISKA KOMMISSIONEN Strasbourg den 13.6.2017 COM(2017) 350 final RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET, EUROPEISKA RÅDET OCH RÅDET

Fjärde lägesrapporten om partnerskapsramen med tredjeländerna inom den europeiska migrationsagendan







1. Inledning Partnerskapsramen inom den europeiska migrationsagendan initierades för ett år sedan som EU:s övergripande strategi för att möta utmaningarna med irreguljär migration och dess bakomliggande orsaker, som en del av ett bredare samarbete med våra partner. Efter ett år har partnerskapsramen medfört en bättre samordning av EU:s och medlemsstaternas ståndpunkter och insatser gentemot tredjeländer. Samarbetet har nått en ny nivå med de fem länder som angavs som prioriterade i juni förra året, men också med ett större antal ursprungs- och transitländer, i både Afrika och Asien. Under loppet av ett år har flera partnerländer antagit eller reviderat strategier och lagstiftning för migrationshantering i samarbete med EU. Europeiska sambandspersoner för migration finns nu i tolv partnerländer. Samarbetet för att bekämpa smuggling har ökat, också med stöd av den europeiska gräns- och kustbevakningen och Europol. Åtgärder har vidtagits för att underlätta återvändande, inklusive genom förhandlingar med flera länder om återtagandeavtal eller andra former av standardförfaranden. Nya former för regionalt samarbete mellan ursprungs- och transitländer har inletts på EU:s initiativ. Det finns nu ett etablerat partnerskap med Internationella organisationen för migration (IOM) för att organisera självmant återvändande och återintegrering i Afrika söder om Sahara, och ett närmare samarbete med UNHCR. EU:s förvaltningsfond för nödåtgärder i Afrika stöder detta politiska åtagande med 118 godkända projekt som uppgår till ett totalt belopp på nästan 1,9 miljarder euro. I de flesta fall har detta gjort det möjligt att bygga vidare på EU:s medlemsstaters och partnerländernas gemensamma intresse och delade ansvar för att ta itu med irreguljär migration, ofta genom att överbrygga djupt rotade skillnader. Det har dock förekommit motgångar, och i vissa fall har långvarigt motstånd mot samarbete visat sig på nytt. I denna fjärde lägesrapport presenteras de viktigaste framstegen och utvecklingstrenderna sedan mars 2017. Detta innefattar de åtgärder som vidtagits med avseende på den centrala Medelhavsrutten, där EU har ökat sina ansträngningar betydligt, framför allt visavi Libyen, i enlighet med Maltaförklaringen och det gemensamma meddelandet av den 25 januari. Efter ett års tillämpning av partnerskapsramen innehåller rapporten även de lärdomar som dragits, de viktigaste återstående utmaningarna och hur arbetet kan fortsätta i syfte att uppnå alla mål som fastställs i partnerskapsramen och som bekräftats av Europeiska rådet. Bild: De viktigaste ursprungsländerna för irreguljär migration från Afrika och Asien (Källa: Europeiska gräns- och kustbevakningsbyrån) 2. Framsteg och resultat 2.1 Prioriterade länder Niger Samarbetet med Niger är ett talande exempel på vad som kan uppnås med ett transitland inom partnerskapsramen. Från första början har Nigers regering varit en proaktiv och konstruktiv partner. EU och medlemsstaterna har samordnat sina åtgärder med en tydlig arbetsfördelning och ett ömsesidigt förstärkande stöd för att hjälpa Niger att uppfylla sina mål. Förstärkt gränsförvaltning, en mer strategisk hantering av irreguljär migration, inklusive en hårdare kamp mot smuggling, bistånd till migranter och skapande av alternativa ekonomiska möjligheter för lokalsamhällen längs med transitvägarna har varit de viktigaste områdena för det gemensamma arbetet inom partnerskapsramen. Nigers regering har infört en konsekvent migrationspolitik med en tydlig strategisk ram som underlättar samarbetet med EU och medlemsstaterna. Genomförandet av handlingsplanen på kort sikt för att motarbeta nätverk för människosmuggling i Agadezregionen är på god väg och fullt finansierat, däribland genom stöd från medlemsstaternas bilaterala program. Detta kombineras med arbetet med att bekämpa människohandel, eftersom människohandlare använder samma vägar för att föra sina offer till Libyen. Regeringen har också finaliserat en långsiktig nationell migrationsstrategi som torde antas i juli tillsammans med en handlingsplan. Detta strategiska samarbete har byggt på en gemensam diskussion om prioriteringar och operativa åtgärder. Den 1 juni enades man vid samordningsplattformens andra möte om en kombination av åtgärder för att ge EU:s och Nigers gemensamma arbete ett stabilare fundament, påskynda genomförandet av projekt och säkerställa en effektiv kommunikation. En gemensam utredningsgrupp, som stöds av EU:s förvaltningsfond för nödåtgärder i Afrika, har varit aktiv sedan mars 2017 för att främja åtgärder för att motarbeta nätverk för människosmuggling. Gruppens första verksamhet har fokuserat på kapacitetsuppbyggnad, särskilt utbildning i utredningsteknik, och dess första framsteg var att upplösa ett nätverk av människosmugglare i Tchin-Tabaraden. De nigeriska myndigheterna har också intensifierat gränskontrollerna och åtgärderna mot människohandel med 18 operationer hittills under 2017, vilket lett till att över 30 människor arresterats, cirka 20 fällande domar och att fordon som används för smuggling beslagtagits. Det finns tydliga belägg för att kontrollåtgärderna har haft viss framgång när det gäller att hindra smuggling av migranter på de huvudsakliga migrationsvägarna. IOM:s övervakning av de två viktigaste transitvägarna för migranter uppvisar en stadig minskning av antalet migranter som passerar dessa gränsövergångar mot Libyen sedan maj 2016. Antalet anländande migranter under de fyra första månaderna 2017 (över 51 000) överstiger antalet utresande migranter (över 22 000). Den registrerade minskningen innebär dock inte nödvändigtvis en exakt motsvarande minskning av det totala flöde som når Libyen, eftersom nya vägar som kringgår de skärpta gränskontrollerna används. Dessa nya vägar är svårare att använda och mer riskfyllda, vilket leder till att smugglarna begär högre priser för transporten och att migranterna utsätts för högre risker.

Behovet av att i större utsträckning analysera alternativa vägar ledde i maj 2017 till införandet av en gemensam informationsplattform som sköts av de nigeriska myndigheterna och sammanför EU, berörda medlemsstater och IOM. Plattformen kommer att användas för att utbyta statistiska uppgifter, identifiera trender, utveckla riskbedömningar och föreslå operativa lösningar. Plattformens första möte ägde rum den 16 maj. Arbetet kommer att stödjas av en sambandsperson från Europeiska gräns- och kustbevakningsbyrån som i juli kommer att utstationeras till Niamey. Framstegen i kampen mot smuggling och människohandel har ökat behovet av att stödja hållbara ekonomiska alternativ för befolkningen i Agadezregionen för att på så sätt kompensera för minskade inkomster från olaglig verksamhet. Inrättandet av EU:s lokalkontor och kontor i Agadez tillåter en snabbare bedömning av behoven på fältet och ger ökad synlighet för EU:s åtgärder. Självmant återvändande från Niger har ökat med hjälp av samordnat stöd från EU. Den 9 juni 2017 hade fler än 2 640 migranter fått stöd (inklusive 175 nigerer). EU kommer att fortsätta att stödja detta arbete. Avtal om ytterligare ett projekt på 15 miljoner euro ingicks i april 2017 inom ramen för EU:s förvaltningsfond, som en del av ett bredare regionalt initiativ. Nästa steg: -Stödja genomförandet av den nationella migrationsstrategin. -Förbättra övervakningen av migrationsströmmarna. Stödja Niger i införandet av lämpliga åtgärder som svar på nya migrationsrutter. -Stödja Nigers kapacitet att utreda och åtala människosmugglare, bl.a. genom att underlätta samarbetet med Europol och Eurojust. -Fortsätta att verka för självmant återvändande. -Utstationera en sambandsperson från Europeiska gräns- och kustbevakningsbyrån i Niamey. -Genomföra de projekt som godkänts för att ta itu med de ekonomiska behoven i lokalsamhällen som förlorar intäkter från smugglingsekonomin. Nigeria Eftersom Nigeria är ett viktigt ursprungsland har det också stor betydelse när det gäller alla försök att hantera migrationsströmmarna till Europa. Nigerianer har utgjort den största nationaliteten bland de anlända sedan 2016, då totalt 37 809 irreguljära inresor registrerades. Under de första fyra månaderna 2017 har redan 5 253 nigerianer rest in i EU irreguljärt, vilket totalt sett utgör den största nationaliteten. Nigeria är fortfarande det största ursprungslandet utanför EU för de offer för människohandel som registreras i EU, framfört allt kvinnor och flickor som är offer för människohandel för sexuellt utnyttjande. Samarbetet om återtagande är relativt positivt, jämfört med andra länder i regionen, genom olika kanaler för bilateralt samarbete med ett antal medlemsstater och med EU. Under 2016 var Nigeria huvudmålet för Europeiska gräns- och kustbevakningsbyråns gemensamma återvändandeinsatser (14 under 2016 och 6 hittills under 2017). Nigerianska sambandspersoner finns stationerade i Italien för att underlätta identifiering av irreguljära migranter. Resultatet av detta samarbete är emellertid fortfarande begränsat, med en återvändandeandel som varierar kraftigt mellan medlemsstaterna men som i genomsnitt var 26,4 % under 2016. De nigerianska myndigheterna har ännu inte heller utfärdat resehandlingar för de irreguljära migranter vars nigerianska medborgarskap bekräftades av ett identifieringsuppdrag i flera medlemsstater i slutet av 2016. Å andra sidan har Nigeria ett nära samarbete med IOM för att underlätta självmant återvändande av nigerianska medborgare från Niger och Libyen, varifrån 1 786 återvänt i säkerhet hittills under 2017. För att ge samarbetet om återvändande en stabilare grund och tillhandahålla en ram som är tillgänglig för alla medlemsstater, enades Nigeria och EU om att inleda förhandlingar om ett återtagandeavtal med EU. Efter den första förhandlingsomgången i oktober 2016 planerades den andra omgången till december 2016 men ställdes in och ett nytt datum har ännu inte fastställts. Samarbetet med Nigeria bör också intensifieras med tanke på kriminella organisationers ökande människohandel med nigerianska kvinnor och flickor för sexuellt utnyttjande samt för att ytterligare stärka gränsförvaltning och kampen mot smuggling. Fram till mars 2017 har sex projekt som bland annat rör motståndskraft, återvändande, återintegrering och stabilitet i Nigeria initierats genom EU:s förvaltningsfond. Bland de första uppnådda resultaten finns sanerad infrastruktur för vattenförsörjning för 5 000 personer och 6 000 tonårsflickor inskrivna på säkra platser i Gombe och Borno.

EU och medlemsstaterna bör fortsätta att försöka ta partnerskapet med Nigeria till nästa nivå. Nigeria är en strategisk partner i Afrika för investeringar och säkerhet samt migration, och ingåendet av ett återtagandeavtal skulle innebära ett tydligt tecken på engagemang för detta breda och strategiska partnerskap. För att återuppta ansträngningarna och föra förhandlingarna framåt inom en bredare ram för samarbete om alla aspekter av migrationshantering, kommer ett för EU och medlemsstaterna gemensamt högnivåuppdrag att resa till Nigeria i juli. Nästa dialog på ministernivå, som planeras till september 2017, innebär ett tillfälle att samla alla olika arbetsområden och integrera migrationsfrågor i ett brett samarbete med EU. Nästa steg: -Intensifiera det bilaterala samarbetet om återtagande. -Återuppta förhandlingarna om ett återtagandeavtal. -Säkerställa Europols och Eurojusts inblandning i gränsöverskridande fall av människohandel, inbegripet stöd till finansiella utredningar, senast i slutet av 2017. -Sammanföra alla olika arbetsområden rörande investeringar, säkerhet och migration inför mötet med EU på ministernivå. Senegal Senegal är ett viktigt ursprungsland och under de första fem månaderna 2017 har redan 3 410 irreguljära migranter därifrån anlänt till Italien, utöver de 10 300 som registrerades 2016. Den väl etablerade politiska dialogen med Senegal om migration fortsatte på hög nivå under april och juni 2017 med diskussioner om ett fördjupat samarbete om migration med inriktning på fyra centrala områden – ta itu med de bakomliggande orsakerna, förbättra gränsförvaltningen och folkbokföringen, öka återvändandet från andra afrikanska länder (inklusive Libyen) och underlätta återvändande, framför allt för nyanlända på den centrala Medelhavsrutten. De senegalesiska myndigheternas insatser för att förbättra migrationshanteringen har inkluderat en omorganisering av gränspolisen och åtgärder för att förbättra tillgången på tillförlitliga migrationsuppgifter. Det förväntas att handlingsplanen för den nationella migrationsstrategin kommer att antas under de kommande veckorna. Utvecklingen av den centrala databasen över fingeravtryck fortskrider, och den omfattar nu 6,5 av 10 miljoner registrerade medborgare. På medellång sikt bör konsulaten ha direkt åtkomst till denna databas, vilket skulle påskynda identifiering. Senegal spelar också en viktig roll i styrkommittén för Rabatprocessen. Med stöd av IOM:s projekt som finansieras av EU har Senegal nyligen öppnat en ambassad i Niger och har hjälpt migranter som önskar återvända till Senegal. Antalet senegalesiska medborgare som självmant återvänder ökar, och till och med den 9 juni 2017 återvände 823 från Niger och 528 från Libyen. Det operativa samarbetet rörande återvändande från Europa är emellertid minimalt. Under 2016 skedde en betydande ökning av beslut om återvändande (5 445 jämfört med 4 695 under 2015), men andelen återvändande minskade från en redan mycket låg nivå på 12,5 till 9 %. Antalet ansökningar om konsulära resehandlingar som fått ett positivt svar minskade också. Även om senegalesiska tjänstemän har gjort resor till EU:s medlemsstater, är resultatet av dessa uppdrag när det gäller återvändande fortfarande en besvikelse, med en långsam handläggning från Senegals sida och administrativa problem i EU:s medlemsstater.

Begränsade framsteg har också gjorts när det gäller inrättandet av en enhet för riskanalys inom Afrika/Frontexunderrättelsetjänsten som gör det möjligt att stärka den gemensamma kampen mot människosmuggling och människohandel. Förhandlingarna om en överenskommelse om arbetsformer mellan Europeiska gräns- och kustbevakningsbyrån och de senegalesiska myndigheterna har avslutats, och överenskommelsen bör undertecknas så snart som möjligt. Nästa steg: -Inrätta en enhet för riskanalys inom Afrika/Frontexunderrättelsetjänsten i Senegal. -Så snart som möjligt underteckna samförståndsavtalet med Europeiska gräns- och kustbevakningsbyrån. -Upprätta ett effektivt samarbete i fråga om återtagande som bygger på bästa praxis och med inriktning på migranter som anlänt via den centrala Medelhavsrutten. Mali Mali fortsätter att vara ett av de huvudsakliga ursprungs- och transitländerna för migranter på väg till Europa. Med 10 270 irreguljära inresor i EU under 2016 (och 1 879 under de första fem månaderna 2017), fortsätter Mali att vara bland de tio största ursprungsländerna för irreguljära migranter som når fram till EU, samtidigt som landet ligger i en viktig korsning för migrationsströmmarna till Algeriet och Niger. Med beaktande av den känsliga politiska och säkerhetsmässiga situationen i landet har högnivådialogen med Mali fortsatt, bland annat genom deltagande av unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik i ministermötet EU-G5 den 5–6 juni, där EU:s stöd för den nya gränsöverskridande styrkan för Mali, Burkina Faso, Niger och Tchad för att förhindra olaglig verksamhet och terrorism tillkännagavs. Projekt inom EU:s förvaltningsfond har också inletts för att stödja omstationeringar av Malis interna säkerhetsstyrkor och förstärka gränskontrollerna i centrala Mali. Två uppdrag inom ramen för EU:s gemensamma säkerhets- och försvarspolitik stöder aktivt stabiliseringsarbetet genom utbildning, rådgivning och mentorskap. Detta har positiva följdverkningar för åtgärder mot smugglingsnätverk. Ett EU-uppdrag till Mali har samlat in uppgifter om en eventuell omläggning av flödena med tanke på minskningen av transitering genom Agadez. Arbete pågår för att genomföra ett projekt inom EU:s förvaltningsfond som innehåller åtgärder för att öka medvetenheten när det gäller att förebygga irreguljär migration och ge de maliska myndigheterna ytterligare tekniskt och operativt stöd för brottsbekämpande åtgärder mot smuggling av migranter och för övervakning av transitvägar. Samarbetet med Mali om återtagande visar inga tecken på framsteg. Under 2016 utfärdade medlemsstaterna 3 695 beslut om återvändande till maliska medborgare, men endast 180 av dessa genomfördes till Mali och denna andel på 4,8 % är en av de lägsta för alla tredjeländer. De ofullständiga uppgifterna för 2017 pekar på en ytterligare minskning i år. De uppdrag som ägde rum under 2016 har ännu inte lett till några återvändanden, och samarbetet med vissa medlemsstater förefaller vara vilande sedan slutet av 2016. De maliska myndigheterna har vidtagit åtgärder för att underlätta självmant återvändande för maliska medborgare som är strandsatta i Niger och Libyen, och har till och med den 9 juni 2017 hjälpt 448 medborgare. En förstärkning av Malis konsulära kapacitet skulle göra det möjligt att ge fler migranter hjälp med att återvända. Ett nationellt samråd om migration kommer att äga rum i juni, i syfte att utveckla landets nationella migrationsstrategi som antogs 2015. Den kommer att innehålla närmare kontakt med maliska medborgare utomlands. Den nationella gränsstrategin som utvecklats med EU-stöd antogs i maj, och dess handlingsplan bör omedelbart tas i bruk. Nästa steg: -Fortsätta engagemanget för att stärka arbetet mot människosmuggling och människohandel. -Underlätta självmant återvändande från andra afrikanska länder ytterligare. -Säkerställa ett effektivt återvändande av irreguljära migranter som identifierats genom tillfälliga uppdrag.

-Inrätta effektiva arbetsmetoder med de maliska myndigheterna för identifiering och dokumentation av papperslösa irreguljära migranter. Etiopien Under 2016 ökade antalet irreguljära migranter från Etiopien till 3 660, vilket var 33 % fler än under 2015 (2 735). Samarbetet om återvändande var mycket begränsat med 1 475 beslut om återvändande och 145 faktiska återvändanden, varav alla självmant, vilket innebar en återvändandeandel på 9,8 %. Etiopien är också fortfarande ett stort värdland för flyktingar, och hyser nu nästan 843 000 flyktingar. Högnivådiskussionerna har fortsatt, bland annat i samband med att unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik besökte Addis Abeba i mars och i anslutning till den somaliska konferensen den 11 maj. Ett projekt inom det regionala utvecklings- och skyddsprogrammet som omfattar särskilda åtgärder för att skydda barn, har som mål att hjälpa över 100 000 flyktingar och deras värdsamhällen. EU stöder också Etiopien med 90 miljoner euro från EU:s förvaltningsfond, vilket gör Etiopien till en av de största mottagarna av EU-stöd. Finansieringen har gjort det möjligt att ge stöd till över en miljon jordbrukare samt till utvecklingen av ett omfattande projekt för förbättrad insamling och underhåll av nationella uppgifter om migranter, asylsökande och flyktingar i Etiopien. Efter ett fortsatt och förnyat politiskt åtagande att samarbeta om återvändande, föreslog EU ett begränsat antal pilotfall för identifiering och återvändande. De operativa framstegen har dock varit mycket långsamma och efter 17 månader inte gett några resultat. Ett högnivåuppdrag från EU besökte Etiopien den 6–7 juni för att diskutera erfarenheterna från pilotfallen. Båda parter var överens om att de kunde ligga till grund för ett mer strukturerat samarbete. Efter en diskussion om hur detta ska uppnås är det nu nödvändigt att inleda genomförandet så snart som möjligt. Nästa steg: -Säkerställa ett snabbt tillhandahållande av resehandlingar från de etiopiska konsulaten och ett effektivt återvändande av de migranter som berörs av pilotprojektet. -Att så snart som möjligt inrätta ett strukturerat samarbete för identifiering och återvändande. 2.2 Centrala Medelhavsrutten Fram till den 10 juni 2017 anlände 61 285 människor via den centrala Medelhavsrutten, vilket var en ökning med ungefär 25 % jämfört med samma period under 2016. Fram till slutet av maj hade IOM registrerat 1 562 dödsfall till havs i år. För att hantera denna pågående kris har ett starkare fokus lagts på samarbetet med de nordafrikanska partnerna, och i synnerhet Libyen, efter antagandet av Maltaförklaringen och i linje med det gemensamma meddelandet om den centrala Medelhavsrutten i januari. Libyen – som är startpunkten för det avgjort största antalet avfärder – är en viktig partner för att hantera migrationsflödena på den centrala Medelhavsrutten. Det är ett transit- och destinationsland för tusentals migranter, som ofta är offer för människohandel, tillhör sårbara grupper eller är i behov av skydd. I linje med det gemensamma meddelandet och Maltaförklaringen av den 3 februari 2017 har EU fördjupat sitt arbete för att stödja de libyska myndigheterna och stärka deras kapacitet att hantera migrationen. Detta är en del av ett bredare EU-åtagande för att stödja stabiliseringen av Libyen i linje med den politiska process som leds av FN. De diplomatiska ansträngningarna fortsätter och den 23 maj stod EU värd för det andra sammanträdet i Libyenkvartetten, som en uppföljning av det första mötet i Kairo den 18 mars. Allt detta äger rum mot bakgrund av de utmaningar som den instabila politiska och säkerhetsmässiga situationen i stora delar av Libyen medför. Ett omfattande stödpaket på 90 miljoner euro antogs inom EU:s förvaltningsfond i april för att förbättra skyddet för migranter och flyktingar, stödja sammanhållningen och den sociala och ekonomiska utvecklingen av värdsamhällena i Libyen och förbättra migrationshanteringen i hela landet. Genomförandet sker genom en rad olika partner och samtliga avtal har undertecknats. Detta har redan gjort det möjligt för IOM att öka stödet för självmant återvändande. Till och med den 9 juni 2017 har 4 582 migranter återvänt till sina ursprungsländer, jämfört med 2 775 under hela 2016. De tre insatserna inom den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken – Eunavfor MED Sophia, Europeiska unionens integrerade gränsförvaltningsuppdrag i Libyen (EUBAM Libyen) och EU:s sambands- och planeringsenhet – fortsätter och samarbetar aktivt med de libyska myndigheterna.

Insatsen Sophia fortsätter sina ansträngningar för att motverka människosmugglarnas affärsmodell. Den har en avskräckande effekt när det gäller vapenembargot och förbättrar den övergripande maritima säkerheten och kunskapen om hur smugglingsnätverken arbetar. Insatsen fortsätter också, tillsammans med Seahorse-programmet och de italienska myndigheterna, att utbilda och utrusta den libyska kustbevakningen och bygga upp dess kapacitet, bland annat i fråga om mänskliga rättigheter och internationell humanitär rätt. Cirka 130 personer har hittills utbildats under 2017, även om det fortfarande är en utmaning för Libyen att hitta ett tillräckligt antal kandidater för framtida utbildning. Av totalt 10 fartyg har Italien redan återlämnat fyra till de libyska myndigheterna. Utbildningen och återlämnandet av fartyg innebär att Libyens kustbevakning successivt bör kunna hantera sök- och räddningsinsatser effektivt för att förebygga smuggling av migranter i Libyens territorialvatten. Dessa insatser kommer även i fortsättningen att kombineras med åtgärder för att stärka respekten för de mänskliga rättigheterna och för att övervaka användningen av kustbevakningens resurser. Rådet överväger också möjligheterna att kontrollera export eller leveranser till Libyen av vissa varor som kan användas för människosmuggling och människohandel. I fråga om gränsförvaltning är EU:s gränsövervakningsuppdrag i färd med att inrätta en permanent mindre närvaro i Tripoli. Samarbetet med Europeiska gräns- och kustbevakningsbyrån och Europol kommer att förstärkas ytterligare när det gäller utbildning och deltagande i Afrika/Frontexunderrättelsetjänstens verksamhet. En sambandsperson utstationerades till EU:s gränsövervakningsuppdrag i maj. För att ytterligare stärka kampen mot smuggling och förbättra den libyska gränsförvaltningskapaciteten arbetar kommissionens avdelningar och Europeiska utrikestjänsten tillsammans med de italienska myndigheterna för att utveckla ett kompletterande, flerårigt projekt i samarbete med de libyska myndigheterna. Detta bör ge ett förnyat fokus på Libyens södra gräns med särskild uppmärksamhet på den pågående försoningsprocessen och på att främja samhällsutvecklingen, för att ge alternativ till smugglingsekonomin. För att bidra till att harmonisera och samordna alla dessa initiativ arbetar EU för inrättandet av ett EU-Libyenforum för att diskutera samarbetet på ett antal områden. Dessutom ökar EU sin samverkan med Libyens grannar söder om Sahara för att hantera den irreguljära migrationen norrut. Flera åtgärder håller redan på att genomföras i och med regionaliseringen av uppdrag inom den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken i Sahel och genomförandet av projekt inom EU:s förvaltningsfond med en gränsöverskridande dimension. Detta regionala angreppssätt bygger också på samarbetet inom G5 Sahel. Den gemensamma G5-styrkan för att säkra känsliga gränsområden stod i centrum för det tredje ministermötet mellan EU och G5 Sahel i Bamako den 6 juni, där EU tillkännagav sin avsikt att stödja styrkans utveckling och operativa genomförande med ett bidrag på upp till 50 miljoner euro. Syftet med den gemensamma styrkan är att bekämpa terrorism, organiserad gränsöverskridande brottslighet och människohandel. Nästa steg: -Fortsätta utbildningen av Libyens kustbevakning i nära samordning med de italienska myndigheterna, i syfte att bygga upp kapaciteten och slutföra återlämnandet av fartyg. -Fortsätta att genomföra projekt som erbjuder hjälp och skydd för migranter som är strandsatta i Libyen och möjligheter till självmant återvändande. -Slutföra det pågående förberedande arbetet med de italienska myndigheterna för att till EU:s förvaltningsfond lämna in ett flerårigt projekt om gränsförvaltning. -Fortsätta processen med att inrätta en permanent mindre närvaro av EU:s gränsövervakningsuppdrag i Tripoli. -Organisera ett undersökningsuppdrag i södra Libyen i syfte att ge ytterligare stöd. -Främja samarbete mellan Libyen och dess grannländer i söder. 2.3 Framsteg och resultat med andra länder Nordafrika De ökade insatser som de egyptiska myndigheterna har infört sedan september 2016 för att kontrollera sjögränserna har lett till att avfärder från Egypten stoppats. Det stöd som redan ges av EU har hjälpt de brottsbekämpande och rättsliga myndigheterna i Egypten att genomföra 2016 års lagstiftning mot smuggling med en detaljerad arbetsplan som man enades om i mars. De egyptiska myndigheterna håller också på att undersöka ett framtida samarbete med Europeiska gräns- och kustbevakningsbyrån. I januari 2017 kom man överens om en formell dialog om migration mellan EU och Egypten, men den har ännu inte ägt rum. Ett program på 60 miljoner euro godkändes i maj 2017 inom ramen för den nordafrikanska delen av EU:s förvaltningsfond i syfte att stärka Egyptens migrationshantering, ta itu med de underliggande orsakerna till irreguljär migration och stödja de egyptiska lokalsamhällen som tar emot migranter. Även om ett brett samarbete inom ramen för partnerskapet för rörlighet med Tunisien fortskrider, har förhandlingarna om viseringslättnader och återtagandeavtal försenats. Vid associeringsrådet EU-Tunisien i maj 2017 bekräftade Tunisien sitt åtagande att samarbeta med EU om alla aspekter som rör migration, inbegripet migrationsförvaltning och kampen mot irreguljär migration, med särskilt fokus på att ta itu med de grundläggande orsakerna till migration. Tunisien har nu uttryckt sitt intresse för framtida utbildning inom Seahorse-programmet. Samarbetet med Algeriet är viktigt när det gäller irreguljära migrationsflöden till Europa. Vid associeringsrådet i Bryssel i mars antog EU och Algeriet prioriteringar för partnerskapet inom ramen för den europeiska grannskapspolitiken. Eftersom Algeriet inte har godtagit en formell dialog om migration, fortsätter EU och Algeriet att diskutera migration genom informella dialoger, den senaste ägde rum i maj, med ett snävt fokus på de underliggande orsakerna till migration. Under de senaste veckorna har de irreguljära migrationsströmmarna från Marocko till EU ökat. Denna utveckling övervakas noggrant och möjligheten att diskutera frågan med Marocko kommer att behöva undersökas. Förhandlingarna om viseringslättnader och återtagandeavtal har försenats. Västafrika Samtidigt som EU har fortsatt att fokusera sina insatser på de fem prioriterade länder som ramavtalet om partnerskap anger, har man också anpassat sig till utvecklingen av flödena via den centrala Medelhavsrutten.

Europa har upplevt en kraftig ökning av antalet irreguljära migranter från Elfenbenskusten, Ghana och Guinea. Högnivåuppdrag till dessa länder har visat en vilja att gå vidare med vissa åtgärder som redan har vidtagits genom att utarbeta gemensamma åtgärder och gemensamma strategier, inbegripet för att hantera återvändande. Från EU:s sida är utvidgningen av EU:s förvaltningsfond för Afrika till dessa tre länder ett tecken på dess engagemang i regionen. Detta åtagande med ytterligare dialoger och identifieringsuppdrag bör bana väg för en mer systematisk strategi för migrationshantering, återvändande och samarbete mot smuggling. Under de kommande månaderna kommer arbetet med dessa länder och med Gambia att fortsätta. Jordanien och Libanon På den konferens i Bryssel om Syriens och dess grannländers framtid som EU stod värd för i april 2017, bekräftade EU sitt stöd till Jordanien och Libanon när det gäller humanitärt skydd, hållbar ekonomisk tillväxt och behoven av utbildning och försörjning för flyktingar och deras värdsamhällen. EU upprepade sitt åtagande att erbjuda liknande stödnivåer under 2018 som under 2016–17 och att bibehålla samma nivå på engagemanget också under 2019. Asien Samarbetsavtalet Joint Way Forward om migrationsfrågor mellan Afghanistan och EU, och de bilaterala avtal som flera medlemsstater har ingått, har börjat ge resultat när det gäller återvändande, både självmant och icke-självmant med full respekt för de mänskliga rättigheterna och principen om non-refoulement. Den andra gemensamma arbetsgruppen om genomförandet av Joint Way Forward i mars 2017 bekräftade de båda parternas åtaganden och tog itu med konkreta frågor som att underlätta kontakter mellan medlemsstaterna och Afghanistans konsulat. Den regionala dimensionen av frågan om de afghanska flyktingarna togs också upp i politiska dialoger med partner. Samordnade insatser och ekonomiskt stöd till humanitära partner fortsätter att stödja de omedelbara behoven hos utsatta afghanska flyktingar i Iran, och långsiktiga åtgärder övervägs för att komplettera det arbete som utförs av de iranska myndigheterna i frågan. En överenskommelse med Pakistan om att inrätta en elektronisk plattform för att underlätta återtagandeprocessen undertecknades i april. En pilotfas under hösten som omfattar fyra medlemsstater (Grekland, Frankrike, Tyskland och Belgien) bör vara det första steget till ett snabbt genomförande. Besök från de pakistanska myndigheterna har banat väg för ytterligare utbyten med Europol och Europeiska gräns- och kustbevakningsbyrån. Samtidigt stöder EU centrum för migranter i Pakistan och informationskampanjer för att öka medvetenheten om migrationens verklighet. Anordnandet av ett tredje toppmöte mellan EU och Pakistan är bland annat kopplat till de framsteg som görs i samarbetet om migration, inklusive återtagande. Bangladesh står numera för den andra största nationaliteten bland de irreguljära migranter som anländer till EU. De politiska och operativa insatserna har intensifierats under det senaste året, särskilt i fråga om återtagande av irreguljära migranter och förebyggande av irreguljär migration. Bangladesh måste intensifiera sina ansträngningar för att omsätta sitt åtagande att återta egna medborgare som vistas irreguljärt i EU i konkret handling, däribland genom att komma överens om standardiserade förfaranden för identifiering, dokumentation och återvändande. 3. Ett år senare: gjorda erfarenheter, utmaningar och vägen framåt Samarbetet med medlemsstaterna Partnerskapsramen har medfört ett ökat samarbete mellan EU och medlemsstater med nära bilaterala förbindelser med partnerländerna. Ett exempel är Niger, där stödet till myndigheterna har getts genom en kombination av EU:s och medlemsstaternas instrument. Samarbetet har också varit värdefullt i form av informationsutbyte, senast om arbetet för bättre spårning av alternativa rutter. Att det finns fördelarna med ett samordnat tillvägagångssätt har blivit ännu tydligare vid förberedelserna av EU:s och medlemsstaternas gemensamma högnivåuppdrag och tekniska uppdrag till de prioriterade länderna och vid förberedelserna för gemensamma EU-briefingar för medlemsstaternas bilaterala besök. Detta gör det möjligt att effektivt samordna ståndpunkter mellan EU:s medlemsstater och deras ambassader i partnerländerna. På EU-nivå betyder detta också tonvikten ibland ligger på nationella bilaterala förbindelser och bilateralt samarbete och att EU aktivt kompletterar medlemsstaternas åtagande genom ett verkligt interinstitutionellt partnerskap baserat på resultat. En samordnad och konsekvent hållning från EU:s och medlemsstaternas sida har dock inte förverkligats i samtliga fall. Mer behöver göras för att undvika bristande samordning och garantera fullständig öppenhet och informationsutbyte mellan EU och medlemsstaterna om de åtgärder som förbereds. Ståndpunkter behöver anpassas bättre till varandra, gemensam kommunikation behöver användas och insatserna på EU-nivå och bilateralt samarbete måste förstärka varandra. Partnerskapsramen kan också dra ytterligare fördelar av vissa medlemsstaters privilegierade bilaterala förbindelser med specifika partnerländer för att ge mervärde åt det strategiska tillvägagångssättet på EU-nivå. Detta kan vara särskilt värdefullt när EU inte har något särskilt mandat eller endast delad befogenhet. Hittills har endast ett begränsat antal medlemsstater engagerat sig på ett proaktivt sätt. Under de kommande månaderna bör det vara möjligt att utöka antalet medlemsstater som bidrar till denna gemensamma insats. Ett konsekvent och samordnat stöd från alla medlemsstater är i synnerhet viktigt för att på ett effektivt och ändamålsenligt sätt mobilisera och använda alla tillgängliga påtryckningsmedel som kan vara relevanta för att säkerställa samarbete i fråga om migrationshantering. En annan viktig aspekt av samordningen är att säkerställa enhetlighet med andra internationella processer. På EU-nivå har en stark samordning införts för att säkerställa enhetlighet mellan partnerskapsramen, uppföljningen av Vallettatoppmötet, regionala processer i Afrika rörande migration och EU:s ståndpunkt i globala forum såsom G20, G7 och förberedelserna inför FN:s Global Compact-initiativ om migration. Denna samordning bör upprätthållas och stärkas ytterligare. Sedan partnerskapsramen inrättades har den fokuserats på fem prioriterade länder. Förslag har rests av flera medlemsstater om att utvidga metoden och testa den även i andra geografiska områden. Ett geografiskt flexibelt tillvägagångssätt har utvecklats för att reagera på förändrade migrationsflöden och nya behov, också med beaktande av att det ofta varit lättare att arbeta med transitländer än med ursprungsländer. Detta ledde exempelvis till intensifieringen av arbetet med Elfenbenskusten, Guinea och Bangladesh.

Samarbetet på fältet Närvaro på fältet är av största vikt för att förbättra informationen om migrationsflöden och uppnå tydliga operativa resultat. För både EU:s delegationer och medlemsstaternas ambassader är migration en prioriterad fråga sedan partnerskapsramen infördes. Utstationeringen av tolv europeiska sambandspersoner för migration till prioriterade ursprungs- och transitländer utanför EU har bidragit till att stärka EU:s engagemang. De bidrar till närmare förbindelser med alla lokala berörda parter och myndigheter. Expertisen från EU-byråerna bör utnyttjas till fullo. Afrika/Frontexunderrättelsetjänsten erbjuder redan en ram för regelbundet utbyte av information och kunskaper när det gäller gränssäkerhet . Utstationeringen i juli av Europeiska gräns- och kustbevakningsbyråns första sambandsperson i Afrika kommer att innebära ytterligare ett steg framåt. Uppdrag och insatser inom den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken som syftar till kapacitetsutveckling i partnerländerna, har också visat sig vara användbara i transitländer för att förbättra gränsförvaltningen och kampen mot organiserad brottslighet. Återvändande och återtagande Ett förbättrat återvändande och återtagande är ett centralt mål för partnerskapsramen för att hela kedjan av migrationshantering ska fungera och för att avhålla människor från att ge sig ut på farliga resor. För att stärka samarbetet med tredjeländer på detta område har ett antal olika metoder och verktyg prövats. Med vissa partner har EU inlett formella dialoger eller förhandlingar om rättsligt bindande instrument, medan med andra mer informella verktyg har prövats, t.ex. standardförfaranden, tekniska uppdrag eller identifieringsuppdrag. Erfarenheterna av identifieringsuppdrag bekräftar att de utgör ett användbart verktyg, men identifieringsprocessen har från partnerländernas sida varit långdragen och tungrodd och endast en bråkdel av de identifierade personerna har faktiskt återvänt. I framtiden bör uppdragen framför allt användas när identifiering inte kan ske genom alternativa medel eller som en förtroendeskapande åtgärd för att uppnå ett strukturerat samarbete. Normalt bör identifiering och dokumentation göras av konsulaten i ursprungsländerna eller av permanenta sambandspersoner som utstationerats av dem på platser dit migranter anländer. Sedan partnerskapsramen infördes har formella förhandlingar om återtagandeavtal inletts med Nigeria, Tunisien och Jordanien, utöver dem som redan pågår med Marocko. Dessa förhandlingar står i regel inför ett antal utmaningar, t.ex. införandet av en bestämmelse om tredjelandsmedborgare eller partnerlandets godtagande av EU-resehandlingar för återvändande (EU:s laissez-passer). Med andra länder prövas mer informella verktyg för samarbete om återvändande, såsom standardförfaranden. I båda fallen finns det fortfarande svårigheter med att få flertalet ursprungsländer att godta återtagande av deras medborgare, även om detta är en etablerad internationell förpliktelse. Ansträngningarna behöver intensifieras för att hjälpa partnerna att kommunicera till sina medborgare att ett samarbete om återtagande är en del av en omfattande och balanserad relation till EU och dess medlemsstater, och avgörande för att ytterligare avskräcka irreguljära avfärder som äventyrar livet för många av deras landsmän. I detta sammanhang har partnerländerna visat en större vilja att samarbeta om återvändandet av nyanlända irreguljära migranter, framför allt av dem som ännu inte utgör en del av den diaspora som med penningöverföringar bidrar till försörjningen i sina lokalsamhällen. Även om partnerskapsramens fokus ligger på alla irreguljära migranter i EU, prövas med partnerländerna operativa lösningar som prioriterar nyanlända irreguljära migranter, särskilt i medlemsstater dit migranterna först anländer. De interna ansträngningarna måste också kontinuerligt öka för att göra återvändanden mer effektiva och ändamålsenliga. I EU:s reviderade handlingsplan för återvändande och en rekommendation fastställs åtgärder som medlemsstaterna bör vidta för att förbättra effektiviteten i fråga om återvändande och behandlas frågor såsom risken för avvikande när människor får beslut om återvändande. Detta är en viktig del av att säkerställa konkreta resultat vad gäller återvändande inom partnerskapsramen. Medlemsstaterna kan också bidra genom att förbättra informationsinsamlingen om återvändande, i syfte att ge en bättre bedömning. Förekomsten av samordnade och lämpliga återintegreringspaket för att säkerställa ett värdigt återvändande till ursprungsländerna utgör ett viktigt incitament för att underlätta återvändandet. En mer samordnad och bredare användning av de verktyg som erbjuds genom EU:s alla relevanta politikområden kommer att krävas för att övervinna motståndet när det gäller återvändande och återtagande. Ett område som behöver undersökas är exempelvis den samordnade användningen av viseringar eller laglig migration. Utifrån svaret från 23 medlemsstater på förfrågan om pågående initiativ vad gäller laglig migration mellan medlemsstaterna och de prioriterade länderna i partnerskapsramen, verkar det som om det i 16 länder inte pågår några andra specifika initiativ för laglig migration än de som utgör en del av programmet Erasmus+ för rörlighet för studenter. Endast två länder rapporterade pågående bilaterala initiativ för att underlätta rörlighet och utbyte för unga akademiker och yrkesverksamma med Senegal och Mali. För att säkerställa ett utökat samarbete, och med beaktande av tredjelandets villighet, bör mera omfattande program med incitament erbjudas.

Ett område där goda resultat har varit möjliga är självmant återvändande av migranter som varit strandsatta längs rutten till Europa. När det gäller Libyen och Niger har det förstärkta partnerskapet mellan EU och IOM lett till konkreta resultat: från januari till den 9 juni 2017 fick fler än 7 200 utsatta migranter som varit strandsatta i Niger och Libyen stöd för att återvända hem. I fråga om Libyen har siffrorna för 2017 redan överskridit dem för 2016. EU:s och medlemsstaternas insatser bör intensifieras när det gäller kommunikation av och medvetenhet om farorna med irreguljära migrationsresor. Även om det finns initiativ i ursprungs- och transitländer som varnar potentiella migranter för riskerna med resan, kan mer kommunikation om återvändande och framgångsrik återintegrering och medvetandehöjande åtgärder bland diasporan också underlätta fler återvändanden. Finansiellt stöd EU:s förvaltningsfond för Afrika har gjort det möjligt att på ett snabbare och mer flexibelt sätt fatta beslut om projekt som är inriktade på migrationspolitik och migrationshantering, samt på att ta itu med de bakomliggande orsakerna till migration. EU har påtagligt ökat nivån på de resurser som finns tillgängliga i fondens tre regioner från nästan 1,8 miljarder euro i november 2015 till ungefär 2,8 miljarder euro. Att man utvidgat förvaltningsfonden till att också omfatta Guinea, Elfenbenskusten och Ghana har ytterligare ökat dess räckvidd. Förvaltningsfonden har också visat att den har förmågan att snabbt förbereda åtgärder av gemensamt intresse för EU och dess medlemsstater samt partnerländerna, även om hastigheten inte alltid har upprätthållits i senare steg i processen. Ett antal genomförandepartner (inbegripet biståndsorgan i EU:s medlemsstater) var inte redo att snabbt inrätta och inleda verksamheten ute på fältet. Sedan början av 2017 har förfarandena som leder till undertecknande av avtal med ansvariga för genomförandet blivit smidigare och snabbare. Under de senaste fem månaderna har beloppet på de undertecknade avtalen i de tre regionerna ökat från nästan 500 miljoner euro till över 1 miljard euro. Förvaltningsfonden har även fått visst direktstöd från medlemsstaternas budgetar, och dessutom har vissa medlemsstater också direkt bidragit till specifika projekt eller initiativ. Dessa metoder kommer att behöva användas under de kommande månaderna för att öka de tillgängliga resurserna för arbetet med migration på grundval av gemensamma intressen med medlemsstaterna. Medan fokus i förvaltningsfondens del för Afrika söder om Sahara kommer att ligga på en effektiv användning av resurserna för att främja partnerskap och samarbete, utövar de åtgärder som krävs för att följa upp Maltaförklaringen ett allt större tryck på förvaltningsfondens del för Nordafrika. Ett tydligt åtagande och ekonomiskt stöd från medlemsstaterna är därför av avgörande betydelse för att säkerställa att den nordafrikanska delen har en tillräcklig mängd resurser under de kommande åren. Sist men inte minst kommer den externa investeringsplanen att bidra till att åtgärda de ekonomiska bakomliggande orsakerna till irreguljär migration genom att främja investeringar och skapande av arbetstillfällen, särskilt i Afrika och EU:s grannskap. Det är mycket viktigt att förslaget om Europeiska fonden för hållbar utveckling godkänns av medlagstiftarna så snart som möjligt och att fonden inleder sin verksamhet utan dröjsmål. 4. Slutsats Ett år med partnerskapsramen har gjort det möjligt för EU och dess medlemsstater att föra samarbetet om migration med länder utanför EU till en ny nivå, med hjälp av skräddarsydda åtgärder på kort och medellång sikt. Positiva resultat har hittills uppnåtts när det gäller kampen mot smuggling och människohandel samt självmant återvändande. Några inledande steg kan konstateras också i fråga om återvändande och återtagande, men detta är fortfarande otillfredsställande. Eftersom de pådrivande faktorerna bakom migrationen till Europa kvarstår, förblir det en central prioritering under de kommande månaderna att uppnå alla målen för partnerskapsramen och detta kommer att kräva fortsatta och ökade insatser från alla berörda parter. Den hittills oöverträffade nivån på samordningen både mellan olika EU-instanser och med medlemsstaterna behöver konsolideras genom fler tillgängliga instrument och ett större antal medlemsstater som deltar i de gemensamma insatserna, och ett förbättrat informationsutbyte skulle underlätta detta. En mer konsekvent gemensam ståndpunkt gentemot partnerländerna kommer att vara viktig för att behålla den politiska drivkraften och kunna ta tillvara resultaten av det arbete och de insatser som gjorts. Om nödvändigt kommer den geografiska räckvidden för partnerskapsramen att fortsätta att anpassa sig till nya förhållanden, med särskilt fokus på den centrala Medelhavsrutten. Samtidigt som vikten av att genomföra internationella åtaganden ständigt betonas för partnerländerna bör när det gäller återvändande de erfarenheter som har gjorts tillämpas på ett pragmatiskt sätt, och alla praktiska lösningar som kan ge bättre resultat när det gäller återvändande undersökas med hjälp av ett utökat samarbete och en förbättrad samordning inom EU. EU kommer särskilt att intensifiera ansträngningarna för att enas om stabila arrangemang för återvändande med partnerländer, säkerställa ett snabbt återvändande av nyanlända irreguljära migranter och söka stöd från medlemsstaterna för en bättre samordning av relevanta påtryckningsmedel och incitament. Ansträngningarna för att öka självmant återvändande till ursprungsländer söder om Sahara innan de irreguljära migranterna når Europa behöver intensifieras ytterligare.