Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Meddelande från kommissionen om den sociala trygghetens framtid - en ram för en europeisk debatt"

(97/C 66/17)

Den 8 november 1995 beslöt kommissionen i enlighet med EG-fördragets artikel 198 att rådfråga Ekonomiska och sociala kommittén om ovannämnda meddelande.

Sektionen för sociala frågor och familje-, utbildnings- och kulturfrågor, som var ansvarig för det förberedande arbetet, antog sitt yttrande den 15 november 1996. Föredragande var André Laur och medföredragande var Carlo Ernesto Meriano och H.C.H. van den Burg.

Vid sin 340:e plenarsession den 27-28 november 1996 (sammanträdet den 28 november 1996) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med röstfördelningen 67 för, 41 mot och 15 nedlagda.

Föreliggande yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om den sociala trygghetens framtid har ett dubbelt syfte:

- För det första finns det skäl att i dagens läge eftersträva ökad överensstämmelse mellan bestämmelser och praxis i medlemsstaterna på socialskyddets område.

- För det andra bör denna målsättning uppnås med hänsyn tagen till varje medlemsstats kultur och med respekt för subsidiaritetsprincipen. I linje med denna är det speciellt medlemsstaternas ansvar att säkerställa förvaltningen av utgifterna med koppling till den sociala tryggheten.

1. Inledning

1.1. Europeiska kommissionen lade fram ett initiativ till en europeisk debatt om den sociala trygghetens framtid i gemenskapen (KOM(95) 466) den 31 oktober 1995. Syftet med debatten är att gemenskapens institutioner och medlemsstaterna gemensamt skall beakta detta ämne. Resultatet bör kunna presenteras i en uppföljning mot slutet av 1996.

1.2. Initiativets underliggande målsättning är social sammanhållning och solidaritet, som skall syfta till att vidmakthålla eller skapa en hög grad av social trygghet, en uppgift som står inskriven i artikel 2 i Maastrichtfördraget. Detta grundläggande mål plus gemenskapens roll och intressen på den fria rörlighetens område gav tillsammans upphov till konvergensstrategin som formulerades i två rekommendationer 1992: 92/441/EEG av den 24 juni 1992 och 92/442/EEG av den 27 juli 1992. I dessa rekommendationer enades medlemsstaterna om behovet av att upprätthålla, anpassa och utveckla sina system för social trygghet, och att formulera gemensamma målsättningar för att lyckas med detta.

1.3. I meddelandet räknar man upp särskilda skäl till en förnyad europeisk debatt. Dessa skäl är förknippade med de politiska ansträngningar som gjorts på senare tid och med den nya debatten om möjligheten att göra de sociala trygghetssystemen sysselsättningsfrämjande och effektivare genom en minskning av de indirekta kostnaderna för arbetskraften eller de kombinerade effekterna av skatte- och bidragssystem.

1.4. Meddelandet skisserar de viktigaste dragen i den senaste utvecklingen och vad man har att vänta sig av framtiden. Det framhåller sju särskilda frågor som skall ägnas vidare analys och gemensamma överläggningar. Särskilt den sista av dem ("överläggningar om den sociala trygghetens framtid i ett längre perspektiv") kan bekräfta ett flertal tendenser och problem som kommittén avhandlat i andra yttranden, som till exempel förändringar i arbetslivs-, livs- och familjemönster. Som påpekas i paragraf 2.3 i meddelandet kan de demografiska trenderna inte enbart begränsas till befolkningens åldrande, utan den fortlöpande förändringen av familjestrukturerna behandlas också. Detta medför ett perspektivskifte, där man inte bara behandlar sådana fall där det finns en familjeförsörjare, utan också ser arbetstagarna i stort, inbegripet dem som innehar "nya" arbeten och är inlemmade i nya arbetsmönster. Att dessa mönster förändras under livets gång bör också ägnas tillräcklig uppmärksamhet ().

2. Den sociala tryggheten i Europa

2.1. Ekonomiska och sociala kommittén kom i november 1991 med ett yttrande om förslaget till rådets rekommendation om samstämmighet mellan mål och medel i fråga om social trygghet. Där diskuterades den sociala tryggheten inklusive socialförsäkringen med utgångspunkt i principerna om solidaritet. Där sägs bland annat att:

"Den sociala tryggheten i vid bemärkelse skall betraktas som ett socialt skyddsnät. Det bygger på solidaritet och omfattar alla personer som har sitt lagliga hemvist i gemenskapen och som - när behov uppstår - är berättigade till skydd mot vissa risker. Detta skyddsnät som träder in i händelse av sjukdom eller olycksfall, graviditet, arbetslöshet, ålderdom eller problem inom familjen, garanterar att en sådan levnadsstandard kan bibehållas att de drabbade inte blir socialt utslagna. Det sociala skyddsnätet skall alltså täcka upp de ovan nämnda riskerna. Denna definition har också fastställts tack vare de konventioner och yttranden som arbetats fram internationellt och inom gemenskapen (1).

(1) EGT nr C 40, 17.2.1992, punkterna 1.4, 1.5, 1.6."När föräldraskap läggs till listan omfattas alla former av social trygghet som förenar en försäkring mot risker med behovet av social sammanhållning.

2.2. I sitt meddelande (punkt 1.1) definierar kommissionen den sociala tryggheten som "summan av alla kollektiva transfereringssystem med uppgift att skydda människor mot sociala risker".

2.3. Den sociala tryggheten är en av de viktigaste beståndsdelarna i den europeiska samhällsmodellen. I egenskap av förtroendeskapande faktor bidrar den till den sociala sammanhållningen och en känsla av samhörighet mellan de europeiska medborgarna.

2.4. Systemen för social trygghet inom hela gemenskapen grundas på solidaritet mellan individer. Solidariteten tar sig uttryck i form av den traditionella välfärdsstaten eller systemet med ömsesidiga försäkringsbolag.

2.5. Systemen för social trygghet inom unionen utmärks av att de är så olika sinsemellan. Som vissa studier () visar finner man skillnader när det gäller vilka risker skyddsnätet täcker, regler för att komma i åtnjutande av systemet, hur bidragen är konstruerade, vilka medel som finns att tillgå för bidrag och varifrån de kommer och vilka som beslutar om och förvaltar systemen.

2.6. De rådande olikheterna resulterar i förhållanden som är typiska för olika medlemsstater, som var och en på sitt sätt har antagit och kombinerat olika element i Beveridges eller Bismarcks system.

2.7. Icke desto mindre råder det stor överensstämmelse när det gäller den sociala trygghetens mål, vilka risker som skall täckas och vilka miniminormer den skall garantera. Denna samsyn finns inte bara inom gemenskapen utan också i andra internationella sammanhang. Ett visst antal internationella rättsliga instrument innehåller bestämmelser om miniminormer som antagits av merparten av europeiska unionens medlemsländer. ILO:s konvention nr 102 från 1952 har ratificerats av 13 medlemsstater (), den europeiska balken om social trygghet från Europarådet från 1964 har ratificerats av samma antal medlemsstater (). Europarådets reviderade rättsakt om social trygghet från 1990 har undertecknats av 10 medlemsstater ().

2.8. I kommissionens rapport om den sociala tryggheten i Europa () konstateras det också att ur ett vidare jämförande perspektiv skiljer sig systemen för social trygghet i Europa från dem i andra delar av världen, till exempel i USA och Japan, men uppvisar stora likheter mellan sig. Denna rapport ger en mycket komplett helhetsbild.

2.9. Det råder också mycket stor enighet om att genomförandet av den inre marknaden och införandet av den ekonomiska och monetära unionen EMU inte får äga rum till priset av social nedrustning. Det framgår av ett flertal undersökningar () att de europeiska medborgarna är djupt oroade över vilka effekter den gemensamma valutan kommer att få på den sociala tryggheten, fattigdomen och den sociala utslagningen.

3. Mål och medel för den sociala tryggheten på gemenskapsnivå

3.1. Målet att främja "en hög nivå på sysselsättning och social trygghet" är Europeiska unionens grundsten. Artikel 2 i fördraget är entydig på denna punkt.

3.2. När Romfördraget utarbetades ägde det rum en djupgående debatt om nödvändigheten av att harmonisera den sociala tryggheten för att undvika att de olika staternas sociala skyddsnät skulle orsaka snedvridning av konkurrensen mellan medlemsstaterna. Med harmonisering menade man tillnärmning av lagstiftningen rörande vilka risker som det sociala skyddsnätet skall täcka, och (minimi)nivåerna på detta skydd. Det skulle dessutom kunna omfatta inrättandet av garantifonder eller sammanhållningsfonder inom gemenskapen. Detta harmoniseringsprojekt övergavs emellertid senare. I stället har Europeiska gemenskapens verksamhet koncentrerats på en samordning av de sociala trygghetssystemen. Ordet samordning betecknar ett juridiskt, tekniskt och administrativt sammanlänkande av de sociala trygghetssystemen, för att de medborgare som flyttar inom unionens medlemsstater skall kunna garanteras ett rättvist socialt skydd. Samordningen förändrar dock inte de olika nationella systemens särdrag. Samordningsmekanismerna formaliseras i förordningarna (EEG) nr 1408/71 och (EEG) nr 574/72. Samordningen av de olika systemen är en komplicerad fråga, framför allt därför att de sociala trygghetssystemen sedan några år tillbaka blivit föremål för många och djupgående reformer och förändringar.

3.3. Mot slutet av 80-talet anlade man på gemenskapsnivå ett nytt synsätt som formulerades i flera kommissionsmeddelanden. Den nya politikens syfte var att uppnå samstämmighet på den sociala trygghetens område. I rekommendationen från 1992 definieras denna konvergensstrategi som ett fastställande av gemensamma mål som kan tjäna som riktlinjer för medlemsstaternas politik. Syftet med detta skulle vara att tillåta medlemsstaternas olika system att existera sida vid sida och låta dem utvecklas i harmoni med varandra mot gemenskapens grundläggande mål (). Däremot klargörs det uttryckligen () att på grund av olikheterna mellan systemen och deras djupa rötter i de olika nationella traditionerna är det medlemsländernas egen sak att besluta om utformningen, finansieringen och administrationen av de sociala trygghetssystemen. Det enda kravet som ställdes på medlemsstaterna var att de skulle lägga fram utvärderingsrapporter och regelbundet utbyta information om hur politiken utvecklades (). Rådets inställning under de år som gått sedan dessa rekommendationer utfärdades har varit restriktiv.

3.4. Redan i Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande från november 1991 noterade man den rådande motsättningen mellan principen att fastställa gemensamma mål - som kommittén gav sitt stöd - och frånvaron av praktiska styrmedel. Kommittén underströk vikten av att minska skillnaderna mellan medlemsstaternas system och behovet av "en realistisk men framför allt dynamisk syn" på den sociala tryggheten ().

3.5. När det gäller den sociala tryggheten har medlemsstaterna alltid hållit hårt på att försvara sitt nationella självbestämmande genom att hänvisa till subsidiaritetsprincipen, som är förankrad i EG-fördragets artikel 3b ().

3.6. Subsidiaritetsprincipen äger extra giltighet när det gäller den sociala tryggheten. Kommissionen har till uppgift att främja samarbetet mellan medlemsstaterna, enligt artikel 118 i fördraget. För att de mål som nämns i artikel 117 skall kunna uppnås är det mycket betydelsefullt att man samarbetar med välgörenhetsorganisationerna och stiftelserna som förvaltare av sociala inrättningar och samhällsservice.

3.7. Artikel 3b behandlar fall där de uppsatta målen "på grund av den planerade åtgärdens omfattning eller verkningar" bättre kan förverkligas av gemenskapen. Detta väcker frågan hur man skall bedöma kapacitet och effektivitet. Framför allt uppstår frågan hur man skall tillämpa de sociala och ekonomiska kriterier som tas upp i andra artiklar i fördraget, i synnerhet artiklarna om social sammanhållning och solidaritet (artikel 2 i EG-fördraget) ().

3.8. Om man utför ett "subsidiaritetstest" på den sociala trygghetens område framträder två tunga skäl som talar för större ansträngningar för att samordna målen och politiken inom EU, som definieras i rådets rekommendation från 1992 ().

1) Bristerna i samordningspolitiken, både när det gäller social trygghet och skatteaspekterna, som i synnerhet beror på skillnaderna mellan de befintliga systemen inom unionen, medför ekonomiska hinder för arbetstagarnas fria rörlighet.

2) Effekterna av den sociala och skattemässiga konkurrensen mellan medlemsstaterna, som resulterar i en tendens till social nedrustning eller en allmän strävan mot den lägsta nivån på social trygghet.

3.9. Genomförandet av den inre marknaden och införandet av den ekonomiska och monetära unionen (EMU) är inte neutrala åtgärder i fråga om medlemsstaternas socialpolitik. Den får inte genomföras till priset av social nedrustning och en urholkning av skattesystemet. Tendenserna till social och skattemässig konkurrens mellan medlemsstaterna går alltmer stick i stäv mot solidaritetsprincipen och målet att vidmakthålla en hög sysselsättningsnivå och social trygghet.

3.10. På den sociala trygghetens område råder ett paradoxalt förhållande mellan begreppet nationellt självbestämmande och subsidiaritet. Detta liknar den paradox som kommissionen beskriver i sin reflektionsrapport om skattesystem inom Europeiska unionen (): "Värnandet av det nationella självbestämmandet i skattefrågor har successivt lett till en reell förlust av skattemässigt självbestämmande för varje medlemsstat, ett faktum som marknaderna drar nytta av..."

3.11. Om man erkänner att denna paradox existerar och gör en utvärdering av de tendenser på socialpolitikens område som (indirekt) berör den inre marknaden och EMU bör detta utmynna i en aktivare konvergensstrategi i linje med artikel 3b i fördraget. I artikel 2 i protokollet om socialpolitik föreskrivs redan omröstning med kvalificerad majoritet på det sociala området när det gäller "inträde på arbetsmarknaden av personer som står utanför denna".

3.12. Ekonomiska och sociala kommitténs lösning på de problem som kommissionen uttryckt bör vara densamma som 1992, nämligen att det finns tunga argument som talar för att Europeiska unionen skall utveckla en mer dynamisk strategi i fråga om att göra de sociala trygghetssystemen enhetligare, givetvis i enlighet med nationell kultur och praxis. Här bör man utgå ifrån de grundläggande mål som är inskrivna i fördraget och som omfattas av medlemsstaternas traditioner när det gäller välfärd och bekräftas av överenskomna internationella regler. Denna strävan efter enhetlighet bör upprätthålla och förbättra den sociala sammanhållningen, och förebygga en bakåtsträvande politik som syftar till att finna den minsta gemensamma nämnaren.

4. Den sociala trygghetens framtid i Europa

4.1. För att det skall vara försvarbart med en fortsatt debatt inom ett EU-organ i denna fråga kommer diskussionen här att behandla punkter av allmänt intresse, dvs. de som kommissionsmeddelandet räknade upp under punkt 3.4.

4.2. Vi kommer alltså att behandla temat social trygghet ur följande infallsvinklar: vad den har för effekt på sysselsättningen, hur den skall finansieras, vilka effekter det får att de äldres andel av befolkningen ökar, anpassning av det sociala skyddsnätet till den gemensamma marknaden, hälso- och sjukvård och kampen mot social utslagning.

4.3. A - Den sociala trygghetens effekter på sysselsättningen

4.3.1. Sysselsättningen är kärnfrågan i diskussionen om den sociala tryggheten, och den sociala tryggheten bör utvecklas i en riktning där man eftersträvar sysselsättningsbefrämjande åtgärder.

4.3.2. Kommissionen observerar att de konsekvenser ökningen av andelen äldre i befolkningen får kan mildras av att sysselsättningsgraden höjs, vilket skulle underlätta finansieringen av den sociala tryggheten.

4.3.3. I och med ökningen av den förväntade livslängden sker utbetalningarna från socialförsäkringssystemen under längre tid utan att denna relativa ökning kompenseras genom motsvarande ökning av de sociala avgifterna, åtminstone i de medlemsstater där pensionärerna inte skjuter till medel. Däremot om arbetslösheten elimineras skulle antalet aktiva inbetalare stiga och det skulle då kompensera det ökande antalet pensionärer som inte betalar sociala avgifter och som erhåller bidrag.

4.3.4. Man måste också ta hänsyn till andra faktorer.

4.3.5. Å ena sidan skulle den höga nivån på de indirekta kostnaderna kunna avskräcka de investeringar som i sin tur skulle kunna öka sysselsättningen. I denna fråga skulle en studie om förhållandena mellan indirekta kostnader och skapandet av sysselsättning, mellan nivån på de sociala avgifterna och den totala kostnaden för arbetskraften och mellan kostnaden för arbetskraften och efterfrågan på arbetskraft vara mycket lämplig. "En sådan undersökning skulle göra det möjligt att lättare fastställa vilken inriktning man skall välja för att gynna sysselsättningen". Dessutom angav rådet och kommissionen i en gemensam rapport om sysselsättningen, som antogs av Europeiska rådet i Madrid, att "det skulle vara lämpligt att utvärdera effekterna på sysselsättningen av en riktad minskning av de sociala avgifterna", men man bör också undersöka andra finansieringskällor.

4.3.6. Å andra sidan är arbetslöshetsersättningens nivå även viktig för ekonomin, eftersom den gör det möjligt för de arbetslösa att fortsätta att konsumera och bevara de psykologiska faktorer som behövs för att söka nytt arbete.

4.3.7. För att anpassa de sociala trygghetssystemen till sysselsättningssituationen skulle flera slags åtgärder kunna komma i fråga.

4.3.7.1. Minskning av de sociala avgifternas belastning på de låga lönerna

4.3.7.1.1. Som Jacques Delors konstaterade i sin vitbok är det den lågt utbildade arbetskraften som drabbas värst av den internationella konkurrensen i Europa. Man bör i nuvarande arbetsmarknadsläge kunna vidta åtgärder som minskar arbetskraftskostnaderna för denna kategori genom att sänka de sociala avgifterna. Den långsiktigt viktigaste prioriteringen måste vara att stimulera lågt utbildade att höja sin kompetensnivå.

4.3.7.1.2. Medlemsstaterna skulle kunna inrätta ett system med befrielse från vissa avgifter där lönerna skulle beläggas med sociala avgifter bara för den del som nått över en viss nivå. Alla löntagare skulle alltså ingå i ett sådant system och alla löner skulle beröras av en sådan åtgärd, men bara de som översteg den fastställda lönetröskeln skulle beläggas med sociala avgifter i förhållande till hur mycket de överskrider tröskelbeloppet.

4.3.7.1.3. Med detta system skulle arbetsgivaren slippa en del av löneavgiften, oavsett lönenivå, i motsats till vad som sägs i vitboken som inte förespråkar befrielse förutom för låga löner.

4.3.7.2. Att följa anställningsformernas utveckling

4.3.7.2.1. Arbetsmarknadens utveckling och det ökande antalet kvinnor på arbetsmarknaden är faktorer som har medfört förändringar av anställningsformerna. Flextidsarbete, oregelbundet arbete (visstidsanställningar och deltidsarbete etc.) och bidrag, som till exempel föräldraledighet, har dykt upp eller utvecklats.

4.3.7.2.2. Individuella anställningsformer blir allt mer olika, knyts mer och mer ihop med andra aktiviteter och ansvarsområden i det privata livet och utvecklas under en persons livstid. Sociala trygghetssystem och pensionssystem måste anpassas för att ta hänsyn till dessa nya anställningsformer och ge ett lämpligt skydd. Passande åtgärder i detta avseende nämns i ILO:s konvention och rekommendation från 1994 om deltidsarbete. Konventionen kräver att de offentliga sociala trygghetssystemen som baseras på yrkesverksamhet anpassas för att garantera deltidsarbetande villkor som är proportionellt likvärdiga villkoren för heltidsarbetande med jämförbara arbeten.

Man bör med jämna mellanrum se över och gradvis sänka tröskelnivåerna under vilka deltidsarbetande kan uteslutas ur de sociala trygghetssystemen. Diskussionerna om visstidsanställning och olika typer av (atypiska) kontrakt med varierande arbetstid befinner sig ännu bara i inledningsstadiet. En viktig del av frågan (förutom jämlik tillgång) verkar vara att det krävs längre referensperioder och/eller arbetstider som är mer individuellt anpassade för att garantera ett bättre socialt skydd.

4.3.7.2.3. Dessa nya faktorer måste tas med i beräkningen när de nya sociala trygghetssystemen inrättas. Exempelvis bör arbetstidsmodeller som deltidsarbete och föräldra- och utbildningsledighet främjas, eftersom de tillåter en större frihet i arbetet och ger i viss mån möjlighet att skapa arbete.

4.3.7.2.4. Utnyttjandet av dessa sysselsättningsformer får alltså inte avskräckas av de sociala trygghetssystemens oförmåga att anpassa sig. Det gäller att införa följsamhet när man inrättar de sociala trygghetssystemen för att kunna ta hänsyn till individernas yrkesutveckling. Man måste dessutom undvika att de som har en flexibel och otypisk anställningsform får lågt socialt skydd eller mister det helt och hållet.

4.3.7.3. Att gynna den europeiska arbetsmarknaden

4.3.7.3.1. Unionens främsta mål är att skapa en verklig europeisk arbetsmarknad och garantera arbetstagarnas fria rörlighet. Om man lyckas med detta bidrar man också till kampen mot arbetslösheten.

4.3.7.3.2. För att garantera denna fria rörlighet ger artikel 51 kommissionen i uppdrag att besluta om åtgärder för den sociala tryggheten för migrerande arbetstagare, i syfte att eliminera all diskriminering mellan nationella och "migrerande" arbetstagare. Besluten måste alltså gälla arbetstagarens totala situation när det gäller den sociala tryggheten.

4.3.7.3.3. De kompletterande socialskyddssystemen blir viktigare och viktigare för arbetstagarnas sociala trygghet. Vid samordningen bör man ta hänsyn till rätten till kompletterande skydd, så att den är giltig inom hela unionen.

4.3.7.4. Att gynna den fortsatta utbildningens utveckling

4.3.7.4.1. I framtiden kommer människorna att fortsätta att utbilda sig hela livet. Om man vill åstadkomma en sysselsättningsbefrämjande social trygghet är det därför nödvändigt att det sociala skyddsnätet gynnar utbildning, även den utbildning som finansieras av företag. Om man anser att utbildning gynnar sysselsättningen och att de sociala trygghetssystemen bör öppna sig för åtgärder som gynnar sysselsättningen, måste den sociala tryggheten göras förenlig med den nya sortens utbildningar. Incitamenten, däribland skattesystemet, måste utformas så att människor också på egen bekostnad är villiga att förbättra sina kunskaper, söka nya arbeten och flytta. Möjligheterna till "kunskapskonton" som diskuteras i en del medlemsländer bör undersökas.

4.3.7.4.2. Vidareutbildning skulle löna sig om man systematiskt betraktade dessa utbildningsperioder som perioder av vanligt arbete och som skulle ge rätt till alla sociala förmåner.

4.3.7.4.3. Medlemsstaterna bör även införa åtgärder för att den genomförda utbildningen skall överensstämma med efterfrågan på arbetskraft, verkligen vara användbar och inte enbart syfta till att ge ytterligare kvalifikationer utan verklig användning. Yrkeskunskaperna måste anpassas efter samhällets eller företagets behov, det vill säga kunskaperna skall göra det möjligt att avancera socialt eller yrkesmässigt och de sociala trygghetssystemen måste bidra till detta.

4.3.7.4.4. Samtidigt kan man överallt konstatera en obalans i ålderspyramiden. Denna obalans har sin förklaring både i att barnen går längre i skolan och följer längre postgymnasiala utbildningar och i att medelåldern höjts. Skolan bör inte enbart vara en social "trygghetsoas" för ungdomar. Man skulle också kunna dra nytta av äldre människors kunskaper och erfarenheter där, till nytta för de allra yngsta. Det skulle naturligtvis också gynna de äldre, som på så vis kan fortsätta att vara aktiva längre.

4.3.7.5. Att omvandla passiv arbetslöshetsersättning till aktiva ekonomiska satsningar

4.3.7.5.1. I detta sammanhang handlar det till exempel om att kunna utnyttja den arbetskraft som får arbetslöshetsersättning produktivt. Sådan arbetskraft skulle kunna utföra arbeten som inte är helt ekonomiskt motiverade. Målet måste vara inriktat på att riktig sysselsättning skapas.

4.3.7.5.2. Men det handlar också om att gynna vissa sysselsättningssektorer som i motsats till vissa prioriterade sektorer inte är avsedda för arbetslösa eftersom de inte är kommersiella. I själva verket tillfredsställs inte alltid efterfrågan på arbetskraft inom tjänstesektorn (t.ex. vakter och hemhjälp) i brist på sökande. Behoven är ofta långt ifrån mättade. Medlemsstaterna bör dock främja skapandet av privata företag och organisationer, det vill säga offentliga organ som skulle kunna utveckla den här typen av verksamhet. Det skulle göra det möjligt att inte längre betrakta den här typen av verksamhet som en transportsträcka mot ett riktigt arbete utan som en fullständigt normal sysselsättning. EU bör aktivt bidra till detta genom att i ökad utsträckning tillåta stimulansåtgärder från medlemsstaternas sida även inom sektorer med marknadsmässiga sociala tjänster, i den mån detta gynnar de arbetslösas inträde på arbetsmarknaden.

4.3.7.5.3. De sociala trygghetssystemen skulle även kunna medverka till finansiering av utbildningen genom direkt deltagande, där så är möjligt, av arbetsmarknadens parter och andra intressegrupper och genom sammankoppling av arbetslöshetsersättning och utbildning av arbetslösa.

4.3.7.5.4. Slutligen måste man planera andra åtgärder för att stimulera sysselsättningen, till exempel kompensation till förtidspensionerade som lämnar plats till unga arbetslösa eller åtgärder som syftar till att underlätta återanpassning av långtidsarbetslösa.

4.3.7.5.5. Dessa åtgärder bör dock bygga på en förpliktelse från arbetsgivarnas sida att respektera de kontraktsreglerade anställningsvillkoren, som avtalats mellan arbetsmarknadens parter.

4.3.7.5.6. Med målsättningen att omvandla den passiva arbetslösheten till aktiv sysselsättningspolitik anser kommittén att det är nödvändigt både med anpassning av det sociala skyddsnätet som differentierad förvaltning av arbetstiden och mer flexibel arbetstid för att göra arbetsmarknaden mer tillgänglig för unga föräldrar. Detta skulle kunna åtföljas av att man gynnar barnledighet och förbättrad barnomsorg.

4.3.7.5.7. Genom att följa dessa riktlinjer skulle medlemsstaterna bidra till att de passiva utgifterna omvandlas till aktiva. Arbetslöshetsförsäkringen får inte bara vara ett socialbidrag utan måste vara en del i en aktiv sysselsättningspolitik.

5. B - Den sociala trygghetens finansiering

5.1. De två frågorna sysselsättning och finansiering av den sociala tryggheten är tätt förbundna. Jacques Delors framhåller i sin vitbok att om sysselsättningen inte kan bära kostnaden för den sociala tryggheten kan det innebära att investeringsbeslut bromsas, vilket i sin tur leder till att ett mindre antal arbetstillfällen skapas.

5.2. De åtgärder som genomförts när det gäller sysselsättningen har ofta effekter på finansieringen av den sociala tryggheten och tvärtom.

5.3. Om man å ena sidan vill anta en politik som gynnar sysselsättningen och å andra sidan säkerställa finansiell jämvikt för de sociala trygghetssystemen måste man införa nya finansiella regler för den sociala tryggheten, det vill säga mekanismer som inte har negativa effekter på arbetskraftskostnaden och alltså inte heller på sysselsättningsnivån.

5.4. Medlemsstaterna har följt flera olika riktlinjer.

5.4.1. Det viktigt att hålla i åtanke att den sociala trygghetens framtid även hänger samman med den aktuella debatten och med åtgärder som redan vidtagits i flertalet medlemsstater när det gäller behovet att få utgifterna under kontroll. Finansieringen av den sociala tryggheten, för hela befolkningen, bör inriktas mot mindre egenavgiftssgrundade och mer skattebaserade system, så att det är den samlade befolkningen som bidrar.

5.4.1.1. Det var för övrigt den synpunkten som utvecklades i de riktlinjer som utarbetades inför finansministrarnas informella möte "Beskattning inom Europeiska unionen" den 20 mars 1996. I detta sammanhang kan man lindra de sociala trygghetssystemens kostnadstryck på arbetet genom att skapa mer resurser av indirekt eller direkt skattemässigt ursprung. Men då måste man komma överens om att en uppmaning till ökad beskattning skall bygga på ökad samordning mellan medlemsstaterna när det gäller beskattning. När den skattefinansierade sociala tryggheten utvidgas bör det finnas mekanismer som gör det möjligt att undvika att avgiftsuttaget bara blir en funktion av finansministerns kortsiktiga finansieringsutrymme.

5.4.1.2. En sådan insats bör för övrigt åtföljas av en ny gemensam definition för medlemsstaterna av det som kännetecknar nationell solidaritet (skattefinansiering) yrkessolidaritet (kollektiva försäkringar) eller personliga insatser (privata försäkringar). Dessa tre begrepp utgör de tre grundstenarna i det sociala tryggheten. Man kan till exempel också anse att den nationella solidariteten syftar till att säkerställa ett allmängiltigt skydd utan koppling till någon yrkesverksamhet. Det skulle kunna finansieras genom skatt. Yrkessolidariteten däremot är beroende av en yrkesverksamhet och har till uppgift att hjälpa till att bemöta overksamma perioder. Den skulle kunna finansieras genom källavgifter från lönen eller arbetsgivaren.

5.4.1.3. Samtidigt som man bevarar principen om solidaritet skulle medlemsstaterna kunna införa ett system om allmänt deltagande i finansieringen av de sociala trygghetssystemen, det vill säga varje enskild person och företag bör delta efter förmåga.

5.4.1.4. Finansieringsbasen skulle utvidgas till samtliga arbetsinkomster, men även till kapitalinkomster, till företagens mervärde och till energiområdet etc.

5.4.1.5. Till exempel när det gäller mervärdet vet man att arbetets mekanisering medför ett mindre behov av arbetskraft och oftast ett starkt ökat mervärde. Vissa företag deltar föga i finansieringen av den sociala tryggheten genom avgifter på lönerna medan de däremot ibland genererar betydande vinster.

5.4.1.6. På samma sätt skulle kostnaderna för de sociala trygghetssystemen i de medlemsstater där det är möjligt utsträckas till en större del av befolkningen, till exempel till pensionärer och arbetslösa etc. vilkas deltagande skulle anpassas efter deras medel.

5.4.1.7. I vilket fall som helst bör hela finansieringen antingen det rör sig om skattefinansiering eller egenavgifter integreras i ett förvaltningssystem som inte sätter de förvaltningssätt som medlemsstaterna har valt ur spel, särskilt inte de paritära och ömsesidiga försäkringssystem som baserar sig på solidaritet.

5.4.2. Vilka socialförsäkringssystem skall finansieras solidariskt?

5.4.2.1. Det har redan fastställts riktlinjer inom detta område på gemenskapsnivå. Inom ramen för rådets förslag till rekommendation, som rör målsättningarnas samverkan och den sociala trygghetspolitiken, rör det sig om ett skydd som säkerställer "lämpliga resurser för att upprätthålla en godtagbar levnadsstandard".

5.4.2.2. Därför bör skattemedel framför allt satsas på åtgärder i totalbefolkningens intresse, framför allt för befolkningsgrupper som speciellt hotas av social utslagning.

5.4.3. Vilka är formerna för finansiering genom yrkesmässig solidaritet?

5.4.3.1. Bland de möjliga finansieringsmekanismerna verkar det som om kapitalisering inte passar för det sociala trygghetsområdet när detta omfattar alla eller är ålagt att säkerställa ett minimiskydd. Om det är sant att varje ytterligare finansiellt uttag för sociala ändamål äger rum på bekostnad av de yrkesverksammas nettolön och ständigt framkallar värre politiska spänningar, är systemen som grundas på kapitalisering mycket känsliga för demografiska och ekonomiska variationer.

5.4.3.2. För närvarande framkallar den demografiska utvecklingen obalanser vilkas konsekvenser är svåra att dämpa och alltså särskilt svåra när man har social trygghet som målsättning.

5.4.4. Att främja familjepolitiken

5.4.4.1. Det är på sin plats att framhålla familjebidragens ökande betydelse. Man måste betrakta insatserna inom detta område som investeringar på lång sikt. Familjen skulle på nytt kunna skapa jämvikt i den framtida sociala trygghetens struktur. Med avseende på detta skulle familjen till och med kunna betraktas som en tillgång inom detta område.

5.4.4.2. På samma sätt skulle det vara lämpligt att inom ramen för försöken att åter skapa jämvikt i den europeiska ålderspyramiden beakta de ständiga flyttströmmarna i Europa, åtminstone när det handlar om legal immigration.

6. C - Anpassningar för att möta befolkningens stigande medelålder?

6.1. Sedan några år tillbaka märks ett demografiskt åldrande som beror på två kombinerade faktorer; sjunkande födelsetal och ökande antal personer över 65 år. Det senare hänför sig till att livslängden har ökat.

6.2. Det är dessutom så att andelen av Europas befolkning som är under 20 år har minskat från 31,8 % 1960 till 30,1 % 1980 och till 24,2 % 1995. När det gäller andelen av befolkningen som är över 60 år har den gruppen ökat från 15,4 % 1960 till 17,9 % 1980 och till 20,4 % 1995.

6.3. Födelsetalens starka tillbakagång i Italien, Grekland, Portugal och Irland, där den traditionellt har varit hög, kommer ytterligare att påskynda processen med stigande medelålder.

6.4. Följaktligen minskar andelen yrkesverksamma bland den totala befolkningen, vilket på mer eller mindre lång sikt å ena sidan medför verkliga problem med pensionernas finansiering och äventyrar balansen i budgeten för den sociala tryggheten och å andra sidan förutsätter att man vidtar åtgärder för att bemöta riskerna med pensionärernas beroende.

6.4.1. Pensionsproblemet

6.4.1.1. I medlemsstaterna finns det redan verksamma reformer för att förändra den aktuella situationen med pensionssystemen.

6.4.1.2. Medlemsstaterna bör utforma de gemensamma riktlinjerna på så sätt att de som idag betalar till sin pension garanteras att de kan dra nytta av den i framtiden.

6.4.1.3. Pensionsåldern är inte enhetlig i Europa. I de flesta länder går man i pension vid 65 års ålder, utom i Frankrike och Italien (vid 60 års ålder) och i Danmark (vid 67 års ålder). I vissa länder (Italien, Portugal, Österrike, Storbritannien, Grekland och Belgien) slutar kvinnorna sitt yrkesverksamma liv tidigare.

6.4.1.4. Genom utbyte av erfarenheter skulle medlemsstaterna kunna definiera en optimal pensionsålder. Detta skulle göra det möjligt att på bästa sätt förena alla aktuella parametrar och man skulle kunna låta pensionsåldern utvecklas med de faktorer som fastställer den. Lagstiftningen i alla medlemsstater skulle eventuellt kunna hanteras mer enhetligt med hänsyn till denna ålder.

6.4.1.5. För att kompensera förlusten av de yrkesverksammas andel i den totala befolkningen vill man senarelägga pensionsåldern. Detta skulle innebära att inbetalningstiden förlängdes, medan den reella pensionstiden skulle förkortas. Samtidigt skulle det bli möjligt för företagen att dra nytta av de äldres erfarenheter, vilka bevisligen är värdefulla, under längre tid.

6.4.1.6. Men denna inriktning följs sällan eftersom den ökar antalet personer på arbetsmarknaden och alltså minskar antalet lediga arbeten för de unga, vilkas arbetslöshetsnivå blir mer och mer oroväckande.

6.4.1.7. En tillfällig lösning eller ett alternativ skulle kunna vara gradvis pensionering, det vill säga att de anställda successivt skulle förkorta sin arbetstid (till exempel minskning av arbetstiden efter hand), men de skulle också vara yrkesverksamma längre (successiv höjning av pensionsåldern). Man måste dock anpassa detta arrangemang efter de aktuella sektorerna. Eftersom det skulle belasta arbetslöshetsersättningen ytterligare måste man i de sektorer som berörs av strukturella kriser förebygga riskerna med en sådan tillämpning.

6.4.1.8. Denna mekanism, som kan jämföras med mentorskap, skulle dessutom innebära en väsentlig social fördel eftersom de äldre gradvis kan trappa ner och samtidigt gradvis introducera unga i arbetslivet genom utbildning, som till exempel lärlingsplatser, varvad utbildning etc. Men detta får inte genomföras utan en strikt inramning och bör organiseras enligt kollektivavtal mellan de olika berörda parterna.

6.4.1.9. I detta sammanhang bör det påpekas att den faktiska pensionsåldern inom flera sektorer är klart lägre än den officiella. Detta beror till största delen på förtidspensioneringen inom yrkesområden med farlig arbetsmiljö. Rehabilitering och förbättring av arbetsförhållandena är avgörande om man vill minska kostnaderna inom försäkringssystemen och öka livskvaliteten för de berörda människorna. Det skulle vara på sin plats med ett riktat informationsutbyte i denna fråga inom Europeiska unionen.

6.4.2. Risken för beroende med en åldrande befolkning

6.4.2.1. Till riskerna för beroende på grund av befolkningens stigande medelålder i alla de europeiska länderna kommer ytterligare en faktor. Sedan några decennier tillbaka noterar man att kärnfamiljen hela tiden krymper och att det inte längre finns utrymme för mor- och farföräldrar att bo hos sina barn.

6.4.2.2. Det verkar som om det blir samhällets ansvar att ta hand om dem och att samhället får ta över genom att självt inrätta solidariska mekanismer mellan generationerna. Man skulle till exempel kunna införa en skatt som gör det möjligt att finansiera strukturer, stödåtgärder och planer etc. som är avsedda att minska pensionärernas beroendesituation. En sådan avgift bör i vilket fall som helst ha en allmän grund eftersom dess mottagare angår oss alla.

7. D - Anpassningen av det sociala skyddsnätet till den inre marknaden?

7.1. Ett av de grundläggande målen inom ramen för byggandet av Europa syftar till att göra fri rörlighet möjlig för personer, varor och tjänster inom den gemensamma marknaden.

7.2. Utnyttjandet av dessa friheter är för närvarande en del av det ekonomiska och personliga vardagslivet i Europa.

7.2.1. Social trygghet och fri rörlighet för personer

7.2.1.1. När det gäller den fria rörligheten för personer kan man idag konstatera två saker:

- Att en ökning av de inomeuropeiska flyttningarna har ägt rum. De europeiska medborgarna utnyttjar denna möjlighet mer och mer och med ständigt varierande motiv, till exempel studier, utbildning, arbetssökande och pensionering etc.

- Att de sociala ersättningarna i alla medlemsländer är mycket olika både beträffande vad de omfattar och vad de kostar.

7.2.1.2. Under dessa villkor kan inte de individer som utnyttjar rätten att röra sig fritt dra nytta av likvärdiga sociala förmåner i alla länder. Detta utgör alltså ett hinder för en verklig fri rörlighet för personer. De aktuella sociala förmånernas kvalitet och kostnad skulle kunna vara avgörande för valet av destination för de europeiska medborgarna. I så fall riskerar man att till exempel förmånsturism utvecklas som oftast motiveras av skillnader mellan hälsovården från en medlemsstat till en annan.

7.2.1.3. Eftersom det rör sig om ett europeiskt problem verkar det logiskt att man hittar en europeisk lösning på problemet.

7.2.1.4. När man vet att de flesta av medlemsstaterna har reformerat sina sociala trygghetssystem är det av högsta prioritet att samordna medlemsstaternas olika system enligt en europeisk modell.

7.2.1.5. Dessa reformer bör inriktas mot samma mål eftersom de flesta medlemsstater står inför problem av liknande natur. Det gäller att sträva mot en viss samordning som bör omfatta:

- När det gäller de garanterade bidragens omfattning och nivå bör varje medborgare som bor i Europa kunna dra nytta av ett minimibidrag, som fastställs av varje medlemsstat när det gäller omfattning och nivå.

- Närmandet av bestämmelser om en minimi-inkomst för alla medborgare i EU skulle kunna grunda sig på kriterierna i ILO:s konventioner för social trygghet. Kriterierna för rätten till make-/familjebidrag bör ta hänsyn till nutidens levnads- och arbetsvillkor så att man inte motverkar människors deltagande på arbetsmarknaden.

- När det gäller villkoren för tillgång till dessa bidrag bör medlemsstaterna bestämma om dessa villkor skall kopplas till bostadsort, yrkesaktivitet, inkomstnivå etc.

7.2.2. Social trygghet och fri rörlighet för tjänster

7.2.2.1. Fri rörlighet för tjänster, som främjats och erkänts inom ramen för byggandet av Europa, påverkar numera även framtiden för de sociala trygghetssystemen. Huvudsakligen gäller det problemet med rollfördelningen mellan de sociala skyddssystemens olika förvaltningsorgan som konkurrerar sinsemellan inom gemenskapen.

7.2.2.2. Man måste dock notera att konkurrensbegreppet i fråga om sociala trygghetssystem inte ser ut på samma sätt som inom andra områden. Reglerna är inte desamma som för rent kommersiell verksamhet.

7.2.2.3. Man konstaterar att det finns en mångfald organ som har till uppgift att säkerställa de europeiska medborgarnas trygghet under sjukdom, ålderdom, arbetslöshet och invaliditet etc. Dessa organ kan ha offentlig eller privat ställning och vara av frivillig eller obligatorisk karaktär.

7.2.2.4. En möjlighet som verkar öppna sig för medlemsstaterna skulle vara att fastställa gränser för dessa organs samtliga befogenheter.

7.2.2.5. Dessa organs behörighet bör studeras på två nivåer; när det gäller inom vilken region de har befogenhet att verka och när det gäller omfattningen av deras verksamhet, det vill säga vilka bidrag de skall vara ansvariga för.

7.2.3. Social trygghet och fri rörlighet för varor

7.2.3.1. Denna tredje princip påverkar den europeiska konkurrenskraften och alltså även arbetskostnaderna.

7.2.3.2. Man kan idag notera att arbetskraftskostnaderna står för en stor del av självkostnadspriset för ett stort antal varor. Beroende på den sociala politik som antagits av medlemsstaterna varierar visserligen dessa kostnader. Detta för oss tillbaka till finansieringsproblemet som vi tagit upp tidigare.

7.2.3.3. I vilket fall som helst är det viktigt att Europa bevarar sin konkurrenskraft internationellt och följaktligen att arbetskraftskostnaderna förblir konkurrenskraftiga. Medlemsstaterna bör därför söka finansieringssätt som påverkar arbetskraftskostnaderna så lite som möjligt och som tillåter att den sociala tryggheten bibehålls på en hög nivå.

7.2.3.4. I detta sammanhang har redan flera reformer inletts. Det skulle vara bra om man försökte att samordna dem. Gemensamma riktlinjer skulle kunna följas. Dessa skulle kunna bestå i att man särskiljer utbetalningar från socialförsäkringssystem och därtill hörande finansieringssätt beroende på om de härrör från skattefinansiering, kollektiva försäkringar eller privata försäkringar. Riktlinjerna borde även ta hänsyn till alternativa finansieringskällor.

8. E - Hälso- och sjukvårdssystemen i Europa

8.1. Även om hälso- och sjukvårdssystemen i varje land har byggts upp enligt ganska, för att inte säga mycket, olika modeller är samtliga medlemsstater oroade över att hälso- och sjukvårdsutgifterna ökar. Varje medlemsstat skulle med all säkerhet kunna dra nytta av andra länders erfarenheter från de genomförda reformerna. På samma sätt kommer effekterna av de genomförda åtgärderna i ett land att bli större eller mindre beroende på om de samordnas med andra medlemsstater eller inte.

8.2. Skulle inte hälso- och sjukvårdssystemen kunna vara det första området för tillämpning av de principer som antagits om samordning?

8.3. Det skulle därför vara lämpligt att inrätta ett system för utbyte av information om och synpunkter på detta ämne mellan de berörda aktörerna i medlemsstaterna.

8.4. Till exempel när det rör sig om en höjning av hälso- och sjukvårdsutgifterna har redan ett stort antal reformer vidtagits. De berörda aktörerna kan utnyttja olika verktyg för att styra hälso- och sjukvårdsutgifterna, till exempel den totala budgeten för hälsovården, kontroll av vård- och administrationskostnader och överenskommelser med yrkeskårerna inom hälso- och sjukvården etc. Vilket sätt man skall välja och vilka resultat som uppnås skulle kunna förklaras av deras europeiska motsvarigheter. Detta kan utnyttjas på ett stort antal områden, till exempel sjukhusförvaltning, apotek och friskvård etc.

8.5. Genom att år 1992 anta en rekommendation om tillnärmning av målsättningar och åtgärder gällande socialskyddet skrev EU:s medlemsländer under på att arbeta mot ett särskilt mål: att garantera alla personer som lagligen vistas på en medlemsstats territorium tillgång till nödvändig hälsovård, samt att upprätthålla och utveckla ett högklassigt sjukvårdssystem. Man måste anpassa strävan mot en minskning av hälso- och sjukvårdsutgifterna så att man bevarar målet att ge alla tillgång till högklassig hälsovård. Att införa åtgärder för riskurval ("gallring") skulle äventyra solidariteten och tillhandahållandet av effektiv vård.

8.6. Som vi redan har nämnt skiljer sig förvaltningen av hälso- och sjukvårdssystemen mellan de olika europeiska länderna och det kan naturligtvis inte bli fråga om, åtminstone inte inom den närmaste framtiden, att harmonisera hälso- och sjukvårdssystemen. Däremot skulle man kunna utforma de olika systemen gemensamt, så att alla europeiska medborgare kan dra nytta av likvärdiga förmåner, särskilt när det gäller sjukförsäkringssystemen som delvis eller helt ersätter ett statligt system och som fungerar på den inre marknaden.

9. F - Medlemsstaternas roll när det gäller den sociala utslagningen

9.1. Sedan ett tjugotal år tillbaka har utslagningen, speciellt när det gäller de unga, uppvisat en oroväckande ökning i de rika länderna, det vill säga även i Europa. Man har inte helt och hållet klart för sig utslagningens ursprung, men de huvudsakliga orsakerna har identifierats. Å ena sidan handlar det om arbetslöshetens ökning och då speciellt långtidsarbetslösheten och å andra sidan om en försvagning av familjerelationerna som en följd av kärnfamiljens upplösning och ett mer och mer individualistiskt levnadssätt.

9.2. Samtidigt har de europeiska sociala trygghetssystem i många fall utformats på ett sådant sätt att en person som förlorar sitt arbete också förlorar sin socialförsäkring. Arbetslösheten ökar och antalet socialt utslagna ökar också.

9.3. För att kunna bemöta denna situation, vars utveckling är oroväckande för samtliga medlemsstater, bör man tänka på att problemet med utslagning har varit känt på den sociala trygghetens område sedan länge. I övrigt inbegriper vissa medlemsstater i sin socialförsäkring åtgärder som gör det möjligt att bemöta utslagningen, till exempel bestämmelser om existensminimum. Genom de sociala trygghetssystemen och på europeisk nivå bör man vidta åtgärder mot utslagningen. Medlemsstaterna bör ägna betydligt större uppmärksamhet åt de internationella sociala normerna. Detta gäller i lika hög grad för EU.

9.4. En gemensam insats av medlemsstaterna och samtliga parter som svarar för den sociala tryggheten mot utslagningen skulle få bättre och bredare verkan ().

9.5. Några åtgärdsområden förtjänar att nämnas.

9.5.1. För att minska antalet personer som inte omfattas av socialförsäkringen och inrikta sig mot ett allmänt socialt trygghetssystem skulle man kunna införa en minimi-inkomst i alla medlemsstater, tillsammans med ett minimiskydd när det gäller hälso- och sjukvård (gratis vård, social mottagning på sjukhusen etc.). De tolv medlemsstaterna nådde dessutom enhälligt en överenskommelse inom ramen för en rekommendation om minimi-inkomst den 24 juni 1992.

9.5.2. Återanpassning till yrkeslivet är också en central faktor i kampen mot utslagningen och mot långtidsarbetslösheten. Ett europeiskt initiativ till förmån för sysselsättningsskapande åtgärder riktade till utslagna grupper skulle kunna förbättra deras chanser att komma in på den reguljära arbetsmarknaden.

9.5.3. En europeisk observationsgrupp om fattigdomen och utslagningen skulle kunna skapas. Den skulle kunna förlängas till varje medlemsstat genom nationella observationsgrupper och skulle kunna ha som målsättning att särskilt utforska ursprunget till fattigdomen och utslagningen. Det sistnämnda för att de inrättade åtgärderna skall bli så effektiva som möjligt.

9.5.4. I kampen mot utslagningen, liksom när det gäller arbetslösheten, är det viktigt att övervaka att de genomförda åtgärderna för de utslagna inte leder till ytterligare stöd utan motiverar till återanpassning.

9.5.5. Det samarbete som organiseras av frivilligorganisationerna, särskilt av ideellt arbetande personer, inom alla medlemsstater och inom Europeiska unionen, bör få officiellt erkännande och stöd i kampen mot social utslagning.

Bryssel den 28 november 1996.

Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande

Tom JENKINS

() Se ESK:s yttrande om "Arbetstid", EGT nr C 18, 22.1.1996.

() Jfr t.ex. Danny Pieters "Introduction into the social security systems of the European Community Member States", 1993, Bryssel och det första kapitlet i kommissionens rapport om den sociala tryggheten i Europa 1995 (dok. KOM(95) 457 slutlig).

() De åtta risker som ILO-konventionen nr 102 behandlar är i del II: hälso och sjukvård, del III: ersättning vid sjukdom, del IV: arbetslöshetsersättning, del V: pensioner, del VI: ersättning för olycksfall i arbetet, del VII: familjebidrag, del VIII: föräldrapenning, del IX: invaliditetsersättning, del X: skydd till efterlevande. Följande medlemsstater har godkänt följande delar: Tyskland: delarna II-X, Österrike: delarna II, IV, V, VII och VIII, Belgien: delarna II-X, Danmark: delarna II, IV, V, VI och IX, Spanien: delarna II-IV och VI, Frankrike: delarna II och IV-IX, Grekland: delarna II-VI och VIII-X, Irland: delarna III, IV och X, Italien: delarna III-VI, Luxemburg: delarna II-X, Nederländerna: delarna II-X, Storbritannien: delarna II-V, VII och X, Sverige: delarna II-IV och VI-VIII.

() De 13 länder i EU som ratificerat den europeiska balken om social trygghet från 1964 är: Tyskland, Belgien, Danmark, Spanien, Frankrike, Grekland, Irland, Italien, Luxemburg, Nederländerna, Portugal, Storbritannien och Sverige.

() För närvarande har följande länder undertecknat den reviderade rättsbalken, som uppdaterades den 17 juli 1995: Belgien, Finland, Frankrike, Grekland, Irland, Italien, Luxemburg, Nederländerna, Portugal, Sverige och Tyskland.

() Den sociala tryggheten i Europa 1995, kommissionens rapport av den 31 oktober 1995, första kapitlet.

() Eurobarometer, våren 1992, om den sociala tryggheten.

() Rådets rekommendation av den 27 juli 1992 om mål och medel för den sociala tryggheten, de 6:e, 7:e och 8:e motiveringspunkterna. (EGT nr L 245, 26.8.1992.)

() Se fotnot nr 1. 9:e motiveringspunkten i rekommendationen.

() Se fotnot nr 1. De sista punkterna i rekommendationen.

() ESK:s yttrande från november 1991, EGT nr C 40, 17.2.1992.

() Artikel 3b: "Gemenskapen skall handla inom ramen för de befogenheter som den har tilldelats och de mål som har ställts upp för den genom detta fördrag. På de områden där gemenskapen inte är ensam behörig skall den i överensstämmelse med subsidiaritetsprincipen vidta en åtgärd endast om och i den mån som målen för den planerade åtgärden inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna och därför, på grund av den planerade åtgärdens omfattning eller verkningar, bättre kan uppnås på gemenskapsnivå. Gemenskapen skall inte vidta någon åtgärd som går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå målen i detta fördrag."

() Se till exempel Brian Bercussons artikel: "The Dynamic of European Labour Law after Maastricht" (Dynamiken i EU:s arbetsrätt efter Maastricht) i "Industrial Law Journal", vol. 23, nr 1, mars 1994, s. 14.

() Rådets rekommendation av den 27 juli 1992 om att "samordna målen och politiken för den sociala tryggheten" EGT nr L 245 (92/442/EEG). Rådets rekommendation av den 24 juni 1992 om "gemensamma kriterier för levnadsstandard och bidrag inom socialskyddssystemen", EGT nr L 245 (92/441/EEG).

() Se dok. SEK(96) 487 slutlig, 20.3.1996.

() Kommittén håller på att utarbeta ett yttrande på eget initiativ om "Fattigdomens och den sociala utslagningens kostnader".

BILAGA till Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande

Följande ändringsförslag, som fick minst en fjärdedel av de avlämnade rösterna, röstades ned.

Punkt 3.8 till och med 3.11

Stryk punkterna.

Motivering

Dessa punkter verkar - på ett abstrakt sätt - antyda att subsidiariteten kanske inte är den bästa av lösningar när det gäller den sociala tryggheten. Detta strider inte bara mot tidigare punkter, utan även mot själva andan i utkastet till yttrande.

Det skulle avsevärt förenkla texten, både intellektuellt och formellt, om man strök dessa punkter och anknöt direkt till punkt 3.12, som på ett tydligt och otvetydigt sätt påvisar kommittén inställning.

Resultat av omröstning

För: 55, emot: 71, nedlagda: 3.

Punkt 4.3.7.1.1

Korrigera andra meningen enligt följande:

"...minskar arbetskraftskostnaderna för denna kategori genom att det offentliga ger bidrag till lönekostnader och lönebikostnader."

Motivering

I den tyska översättningen talas det om att dämpa lönekostnaderna, inte lönebikostnaderna. En sänkning av lönekostnaderna är emellertid ingen lämplig metod att återintegrera lågkvalificerad arbetskraft på arbetsmarknaden; det skulle också vara ett ingrepp i den fria förhandlingsrätten. Det finns snarare ett behov av aktiva sysselsättningsfrämjande och kompetenshöjande åtgärder för denna grupp.

Resultat av omröstning

För: 35, emot: 78, nedlagda: 11.

Punkt 4.3.7.1.2

Stryk punkten.

Motivering

De sociala systemen i de enskilda EU-medlemsländerna har alltför skiftande uppläggning. De olika effekterna måste först undersökas närmare.

Resultat av omröstning

För: 57, emot: 66, nedlagda: 7.

Punkt 5.4.1.4

Stryk punkten.

Motivering

Denna fråga hör hemma i den nationella debatten.

Resultat av omröstning

För: 51, emot: 66, nedlagda: 4.