[pic] | EUROPEISKA KOMMISSIONEN |

Bryssel den 4.5.2010

KOM(2010)203 slutlig

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN OCH REGIONKOMMITTÉN

OM GENOMFÖRANDET AV TRANSEUROPEISKA ENERGINÄT UNDER PERIODEN 2007-2009enligt artikel 17 i förordning (E G) nr 680/2007 och artiklarna 9.2 och 15 i beslut nr 1364/2006/EG

SEK(2010)505 final

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONENTILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET,EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉNOCH REGIONKOMMITTÉN

OM GENOMFÖRANDET AV TRANSEUROPEISKA ENERGINÄT UNDER PERIODEN 2007-2009enligt artikel 17 i förordning (EG) nr 680/2007 och artiklarna 9.2 och 15 i beslut nr 1364/2006/EG

Riktlinjerna

Europas framtida ekonomiska tillväxt och stabilitet är beroende av lägliga och tillräckliga investeringar i energiinfrastruktur. År 1996, som en del av EU:s åtgärder för att fullborda den inre marknaden, utvecklades de transeuropeiska nätverken för energi (TEN-E). Avsikten med dessa var att ge en mer politisk impuls till investeringar i energiinfrastruktur. Fokus låg på genomförbarhetsstadiet av gas- och elnätverksprojekt som bidrar till en fungerande inre marknad, i synnerhet gränsöverskridande initiativ. Vid den tiden hade EU inga befogenheter gällande energipolitiken och ingen inre energimarknad. Nationella statliga företag förvaltade nätinvesteringsprojekt där det övergripande målet var försörjningstryggheten.

I senare revideringar av TEN-E ingår kriterier för hållbarhet och försörjningstrygghet. Man antog inom hela gemenskapen att EU:s insatser i genomförandefaserna av sådana projekt inte skulle vara nödvändiga eftersom kommersiella intressen skulle driva projekt framåt. Budgeten för TEN-E förblev följaktligen mycket låg – cirka 22 miljoner euro årligen under denna rapports period.

Denna rapport sammanfattar de framsteg som TEN-E har uppnått under 2007-2009 när det gäller att hjälpa till att utforma Europas energiindustri och genomföra strategiska nätprojekt. Den period som omfattas i denna rapport omfattas av TEN-E-riktlinjerna [1] som antogs i september 2006 och ersatte riktlinjerna från 1996[2] och 2003[3]. I de nya riktlinjerna reviderades målen för politiken och ett antal nya begrepp och verktyg infördes som t.ex. olika prioritetsnivåer och europeiska samordnare i syfte att säkerställa ett mer målinriktat tillvägagångssätt för projektens genomförande och bättre samordning mellan medlemsländerna i de transnationella korridorerna. Syftet med rapporten är även att bedöma var TEN-E har haft en positiv inverkan samt att analysera dess svagheter.

Detaljerad information om projekten av europeiskt intresse och prioriterade projekt finns i bilagan[4]. Bilagan innehåller en sammanfattande beskrivning av projekten. Framstegen i genomförandet beskrivs och källorna till finansiering under perioden 2007-2009 presenteras. Bilagan innehåller även en detaljerad utvärdering av problem som har uppstått under genomförandet av projekten.

Riktlinjerna för energipolitiken i EU har förändrats i grunden under den period som rapporten avser. Ambitiösa energi- och klimatmål (20-20-20-målen) och det tredje inre marknadspaketet antogs. Dessa mål utgör nu en central del av den nya EU2020-strategin[5] som kommissionen antog i mars 2010. EU har även under denna period varit föremål för den största ekonomiska krisen i sin historia. Dessutom har geopolitiken om energi förändrats med framväxten av Kina och andra tillväxtländer som större energiimportörer.

Denna rapport belyser vikten av energiinfrastruktur för de övergripande energipolitiska målen för EU och leveransen av 20-20-20-målen. Den ger bidrag till utarbetandet av ett förslag till en nytt EU-instrument för energitrygghet och energiinfrastruktur efter anmodan från Europeiska rådet i mars 2009[6] och förutsedd i rapporten Andra strategiska energiöversynen (2008)[7] och i Grönboken om energinät (2008)[8].

Framsteg i genomförandet av TEN-E-projekt

TEN-E-politiken har utvecklats och formats under 1990-talet genom de olika TEN-E-riktlinjerna och den motsvarande budgetförordningen. De nuvarande målen för TEN-E-politiken är att (1) stödja fullbordandet av EU:s inre energimarknad (2), minska isoleringen av mindre gynnade regioner och öregioner, (3) säkra och diversifiera EU:s energiförsörjning även genom samarbete med tredje länder, (4) bidra till hållbar utveckling och miljöskydd. Den nuvarande riktlinjerna för TEN-E omfattar nätverk för el, gas och olefin.

I riktlinjerna för transeuropeiska energinät som infördes 2006 listades de projekt som berättigades för medfinansiering från gemenskapen i enlighet med ovan nämnda mål och prioriteringar. Totalt finns det cirka 550 TEN-E-projekt rangordnade i tre kategorier beroende på deras upplevda betydelse i att producera mer omfattande europeiska fördelar.

Projekt av europeiskt intresse är av gränsöverskridande art eller har en betydande inverkan på gränsöverskridande kapacitet. De har första prioritet vid gemenskapsfinansiering inom ramen för de transeuropeiska energinätens budget.

Av de 32 elprojekten och 10 gasprojekten av europeiskt intresse har 9 projekt slutförts, varav fem inom elsektorn och fyra inom gassektorn. Dessutom är 12 projekt under uppbyggnad sedan 2007, varav nio är inom elsektorn och tre inom gassektorn. Endast ett mycket begränsat antal projekt av europeiskt intresse har haft stora förseningar, såsom Yamal (förstudiefasen har inte startat) eller Baltic Interconnector (konstruktionen avbröts även om erfordrade tillstånd har beviljats). Ett projekt övergavs (Stupava (SK) – linjen sydöstra Wien (AT)).

Prioriterade projekt har en väsentlig betydelse för en väl fungerande inre marknad, för utnyttjandet av förnybara energikällor eller för försörjningstryggheten. Projekten har valts från projekt av gemensamt intresse och har andra prioritet för ekonomiskt gemenskapsstöd.

Antalet prioriterade el- och gasprojekt uppgår till omkring 140 respektive 100. 21 har slutförts under perioden 2007-2009, respektive 9 och 12 inom el- och gassektorn. Dessutom är 46 projekt under uppbyggnad i dagsläget, varav 33 inom elsektorn och 13 inom gassektorn.

Projekt av gemensamt intresse uppfyller de mål och prioriteringar som anges i riktlinjerna och uppvisar potentiell ekonomisk bärkraft i enlighet med en lönsamhetsanalys där hänsyn tas till kostnader och intäkter knutna till miljö, försörjningstrygghet och territoriell sammanhållning. I riktlinjernas lista finns 164 elprojekt och 122 gasprojekt av gemensamt intresse.

Under den period som denna rapport avser har flera projekt i de tre kategorierna omdefinierats efter förändringar i efterfrågan eller problem under genomförandet. Detta innebär att det behövs en mer flexibel definition av TEN-E-projekten för att bättre svara på utvecklingsbehov av nätverk.

TEN-E har varit mest effektiv för de projekt som valdes ut för första finansieringsprioritet, nämligen projekt av europeiskt intresse, och för de som hade betydande politiskt stöd och kommersiell potential. Det finns ett behov av att minska fokus inom TEN-E på ett begränsat antal strategiska projekt som uppvisar europeiska prioriteringar. Samtidigt bör definitionen av projekten vara flexibel för att bättre motsvara marknadens utveckling.

Finansiering av TEN-E-infrastruktur

I EU finansieras energiinfrastruktur huvudsakligen av systemansvariga för överföringssystem (TSO:er) genom avgifter (enligt principen ”användaren betalar”). TSO:er äger resurser som uppgår till cirka 20-100 % av den totala investeringen som krävs beroende på omfattningen av den totala investeringen. Resten täcks normalt av lån från internationella finansinstitut eller affärsbanker. Samarbeten med företag verksamma inom gas- och elsektorn, andra än de systemansvariga för överföringssystem, kan ibland också erbjuda ytterligare kapital. Medlemsländer deltar i de flesta fall inte direkt i finansieringen av TEN-E-projekt eftersom dessa i regel genomförs och finansieras av TSO:er.

EU-finansierade stöd till TEN-E-projekt passerar genom ett antal instrument:

- Budgetförordningen för TEN [9], som reviderades i juni 2007, kompletterar TEN-E-riktlinjerna. Budgeten för finansieringsprogram för transeuropeiska energinät uppgår till 155 miljoner euro för budgetperioden 2007-2013, varav ca 70 miljoner euro för perioden 2007-2009. Även om beloppet för den maximala medfinansieringen ligger på 50 % för studier och 10 % av de stödberättigande kostnaderna för bygg- och anläggningsarbeten, uppgår det sällan till mer än 0,01-1 % av den totala investeringskostnaden för ett projekt.

- Europeiska investeringsbanken spelar en viktig roll i genomförandet av TEN-E-projekten. Under 2007-2009 uppgick finansieringsramarna till 2 561 miljoner euro och 3 407 miljoner euro respektive för gas- och elprojekt.

- Som ett erkännande av deras sociala och ekonomiska betydelse har energiinfrastrukturprojekt högre prioritet i andra EU-finansieringskällor, inklusive strukturfonderna, Instrument för stöd inför anslutningen (IPA) och den europeiska grannskapspolitiken (ENP[10]/NIF[11]), ramprogrammet för FoTU . Dessa program har en betydligt större budget än TEN-E för energirelaterade åtgärder. Men de absoluta beloppen förblev dock låga med undantag för strukturfonderna, där stödet till TEN-E-projekt nådde nästan 700 miljoner euro.

- Under 2009 enades rådet undantagsvis att anslå 3,98 miljarder euro till infrastruktur för energi och teknik i Europeiska energiprogrammet för återhämtning (EEPR) . Den ekonomiska krisen 2009 hade en stor inverkan på kommersiella infrastrukturprojekt. Denna finansiering riktades till de projekt där förseningar orsakade av kredittillbakadragande inte bara skulle skada EU:s försörjningstrygghet och därmed den framtida ekonomiska tillväxten, utan också ha allvarliga konsekvenser för sysselsättning och kompetens i energi- och byggsektorn, och förhindra införandet av förnybar teknik med låga koldioxidutsläpp i energisektorn. En stor del av återhämtningsprogrammets finansiering kommer att gynna prioriterade TEN-E-projekt.

TEN-E-budgeten används mer effektivt genom en ökad samordning med andra verksamheter som berör energiinfrastruktur och instrument inom EU. Potentialen för en mer effektiv samordning, bland annat med nationella åtgärder, skulle kunna struktureras bättre för att stärka synergier och leverans av resultat, inte bara i ekonomiska termer utan också för att säkerställa en övergripande samstämmighet i EU:s åtgärder och politik. Det krävs en ökad samordning mellan instrumenten TEN-E och IPA/ENPI för att skapa fler möjligheter till nät- och marknadsintegration och för att beakta frågor såsom utvecklingen av smarta nät och bättre sammanlänkningar mellan de nya medlemsstaterna (strukturfonderna och EIB) och tredje länder (IPA, ENPI/NIF). Effekterna av TEN-E skulle kunna förhöjas betydligt genom en förstärkning av denna strategi.

Ökad politisk inverkan

2006 års riktlinjer upprepade de sedan länge uppsatta målen för TEN-E, nämligen att främja en effektiv drift och utveckling av den inre marknaden för energi, och att minska isoleringen av mindre gynnade regioner och öregioner. De lade också en ökad fokusering på behovet av att stärka tryggheten i energiförsörjningen och bekräftade det nya målet att bidra till hållbar utveckling och miljöskydd.

Under rapportperioden har TEN-E-programmet bidragit positivt till utvecklingen och driften av den inre energimarknaden. I synnerhet de elva avslutade gränsöverskridande elprojekt som påskyndades av TEN-E-riktlinjerna har tillåtit ökad energihandel och konkurrens. Detta bidrar inte bara till konvergens av genomsnittliga energipriser, utan stimulerar även integrationen av marknaden och därmed utvecklingen av en verklig inre marknad för energi.

Försörjningstryggheten har förstärkts genom ökad överföringskapacitet mellan och inom medlemsländerna, både för el och gas, samt de tre projekten för LNG-terminaler och gaslagring. I detta avseende har TEN-E bidragit till större mångfald i gasleveranserna. Det är dock bara genom återhämtningsprogrammet som betydande investeringar görs i teknik för omvänt gasflöde för nya och/eller befintliga gassammanlänkningar, vilket således förstärker försörjningstryggheten.

Utvecklingen har varit lägre när det gäller målen att minska isoleringen av perifera regioner och öar. Fyra av nio projekt är under uppbyggnad. Det är osäkert om den framtida blandningen av elproduktion (importerad gas mot förnybara energikällor) har en bromsande effekt på utvecklingen av infrastrukturer i isolerade marknader.

Under senare år har TEN-E-riktlinjerna stärkts genom att utvidga målen bortom marknadssammanlänkning till trygghet och diversifiering av försörjning och hållbarhetsmål. Programmets resultat verkar dock fortfarande vara mest effektiva när det gäller större sammanlänkningsprojekt som till stor del är utbudsdrivna. Effekterna av TEN-E har varit mindre betydande i samband med de senare utmaningarna när det gäller EU:s strategiska energipolitiska mål.

Stärka samordning och samarbete

Riktlinjerna etablerade ett ramverk för närmare samarbete, bland annat genom ett bättre utbyte av information och samordning mellan medlemsländer. Under denna period av rapportering användes TEN-E för första gången för att utse europeiska samordnare, och i september 2007 hade fyra samordnare utsetts för fyra år[12].

Samordnarnas roll var att medla i strategiska gränsöverskridande projekt för att lösa praktiska problem som bromsade dessa projekt. Två år senare har två av samordnarna på ett framgångsrikt sätt slutfört sina uppdrag och två är fortfarande aktiva. Samordnarna var mest effektiva där de kunde föra medlemsländerna tillsammans på högsta nivå för att lösa politiska eller administrativa problem. Detta var möjligt tack vare deras opartiskhet och politiska erfarenhet, deras tydliga mandat, tidspressade scheman och nära samverkan med kommissionen och medlemsländerna på högsta nivå. En nackdel är risken för förväxling mellan samordnarnas och kommissionens roller, i synnerhet om deras mandat omfattar projekt som går utöver EU:s gränser.

Samtidigt har kommissionen tagit en aktiv roll för att föra berörda aktörer tillsammans med målet att nå samförstånd om vägen framåt i politiskt känsliga och komplicerade regionala projekt. Dessa omfattar i synnerhet planen för sammanlänkning på den baltiska energimarknaden (BEMIP), södra korridoren, inklusive Nabucco, liksom stöd till regionala initiativ såsom Energiforumet (gas och el), och det nya s.k. Heptalateral Forum (el) som marknadsförs av Tyskland och Polen.

Samordning mellan medlemsländer och de nationella tillsynsmyndigheterna har blivit allt viktigare eftersom arbetet med att slutföra ett sammanlänkat europeiskt el- och gasnät intensifieras.

De europeiska samordnarnas ingripande har behandlat några av svagheterna i de befintliga TEN-E-riktlinjerna. Deras arbete har lett till betydande framsteg i berörda projekt, särskilt när projekt står inför klart definierade hinder som omfattar några få länder och företag.

Kommissionens roll att underlätta genomförandet av komplexa regionala projekt, som involverar flera länder och företag och där det krävs ett sektorsövergripande synsätt, har visat sig vara nödvändig.

Tillståndsförfaranden

Per definition står nästan alla TEN-E-projekt inför några hinder under genomförandet. Hindren är huvudsakligen relaterade till ekonomiska och tekniska begränsningar, i synnerhet problem med vald väg och rättsliga och politiska ramar. Ett av de största hindren är emellertid relaterat till tillståndsförfarandena. TEN-E har inga befogenheter att ta itu med denna fråga.

TEN-E-riktlinjerna kräver att medlemsländer vidtar alla nödvändiga åtgärder för att minska förseningar i projekt (särskilt projekt av europeiskt intresse), samtidigt som de måste iaktta miljöförfaranden. Detta gäller även involverade tredje länder, i enlighet med energistadgefördraget. Den oförutsägbara längden på tillståndsförfaranden, som ibland kan ta flera år, även decennier, är ett växande problem. På landsbygden kan detta förvärras av miljökrav och allmänhetens motstånd mot större byggnadsprojekt. I långväga projekt, som TEN-E-projekt ofta är, kan problemen bli ännu flera för varje kommun, region och land som projektet berör.

De flesta, om inte alla medlemsländer är medvetna om problemet och några har börjat ta itu med det genom nya nationella rättsakter som syftar till att påskynda eller förenkla tillståndsförfaranden. Eftersom denna lagstiftning är mycket ny har dess sårbarhet för rättsliga utmaningar och andra praktiska problem ännu inte testats.

För att garantera det stöd som behövs på nationell nivå kan vissa medlemsländer förklara vissa projekt som projekt av nationellt intresse. Detta kan undvika förseningar under tillståndsförfarandet och påskynda genomförandet av infrastrukturprojekt.

Ändå har detta inte gjorts i alla medlemsländer och samordnas ofta inte på en bredare regional eller europeisk nivå för gränsöverskridande projekt. Dessutom finns det för närvarande ingen mekanism i TEN-E-riktlinjerna som skulle säkerställa samstämmighet mellan EU och nationella prioriteringar för energiinfrastruktur.

Det finns ett klart behov av att effektivisera planerings- och tillståndsförfaranden när det gäller projekt som berör flera jurisdiktioner. Under de senaste två åren har det skett vissa framsteg med att förenkla förfarandena för godkännande av större infrastrukturprojekt i medlemsländerna. Det finns dock ett behov av åtgärder på EU-nivå för att garantera ökad samordning och konsekvens.

Slutsatser och perspektiv

TEN-E har bidragit positivt i de utvalda projekten genom att ge dem politisk synlighet och hjälpa till vid utnyttjandet av medel från den finansiella marknaden. Den "TEN-E-märkning" som har getts till projekt av högsta europeiskt intresse och upprättandet av europeiska samordnare har bidragit till dessa resultat.

Den europeiska energipolitiken har genomgått en dramatisk förändring under de senaste åren, vilket kräver en grundlig översyn av både begreppet och syftet med TEN-E-riktlinjerna. Redan 2008 undersökte Europeiska kommissionens grönbok om energinät lämpligheten av TEN-E för leverans av 20-20-20-mål och säkerheten av mål. I grönboken föreslog man att ett nytt instrument krävdes för att hantera de växande utmaningarna i energitrygghet och nätinvesteringar i EU. Europeiska rådet godkände dessa slutsatser i mars 2009. Denna rapport styrker dessa argument ytterligare. Denna rapport sammanfaller också med slutsatserna från Europeiska rådet i mars 2009, där kommissionen uppmanas att utveckla ett nytt instrument för energitrygghet och infrastruktur.

Överenskommelsen om en Gemensam energipolitik för EU [13] under 2007 satte upp ambitiösa och bindande mål för både utsläppen av växthusgaser[14] och energi från förnybara källor[15] för att bekämpa klimatförändringen, förbättra konkurrenskraften och garantera en säker energiförsörjning för de europeiska konsumenterna. En lämplig infrastruktur för energiutveckling behövs för att uppfylla dessa mål, särskilt i fråga om integrering av förnybara energikällor i nätet, men även för att lindra de högre tekniska riskerna av koldioxidsnål teknik, att bidra till integrationen av de europeiska energimarknaderna och säkerställa försörjningstryggheten.

Den rättsliga ramen relaterad till gas- och elinfrastruktur har utvecklats betydligt: det tredje inre marknadspaketet för energi [16] antogs under sommaren 2009 och är under genomförande. Det ger nya instrument för bättre samarbete mellan systemansvariga för överföringssystem och tillsynsmyndigheter. Byrån för samarbete mellan energitillsynsmyndigheter (ACER) kommer att starta sin verksamhet under 2011, med målet att säkerställa samordningen av reglerna för nättillträde och investeringar över gränserna. Europeiska nätverket av systemansvariga för överföringssystem för gas (ENTSO-G) och el (Entso-E) har till uppgift att sätta den integrerade marknaden i verket genom att tillhandahålla en europeisk syn på nättillträde och nätinvesteringar. En av deras viktigaste uppgifter är att utarbeta tioåriga nätutvecklingsplaner. Ett första utkast för gas offentliggjordes i december 2009 och för el i mars 2010.

I juli 2009, efter den andra strategiska energiöversynen i november 2008 och telefonsamtal från rådet och parlamentet som blev fler på grund av gaskrisen i januari 2009, föreslog Europeiska kommissionen en ny förordning om åtgärder för att garantera en trygg gasförsörjning . Även om förordningen lägger tonvikt på den inre marknaden som den bästa garantin för försörjningstrygghet, föreskriver den gemensamma normer för försörjningstrygghet – infrastrukturen standard (n-1) och försörjningsnormer för skyddade kunder. Den kräver också att omvända flöden etableras på alla samtrafik inom 2 år från dess ikraftträdande (vissa undantag).

För att stimulera ekonomisk återhämtning tilldelade Europeiska energiprogrammet för återhämtning nästan 4 miljarder euro för att öka den privata investeringen i el- och infrastruktur, havsbaserad vindkraft och projekt för lagring och avskiljning av koldioxid. Det ger nyttiga lärdomar om fördelarna med ett större samarbete mellan medlemsländerna och strategiskt engagemang på en hög nivå.

Mot denna bakgrund har svagheterna i TEN-E kommit i förgrunden under 2007-2009. Programmet har reagerat för långsamt på de stora utmaningar som har uppstått de senaste åren, och det är dåligt utrustat för att hantera de växande utmaningar som kommer att uppstå från ambitionerna för 2020 och 2050.

Den nya politiska miljön skapar en utmaning för TEN-E, som varken har resurser eller möjlighet att till fullo bidra till att genomföra de ambitiösa energi- och klimatmålen. Under 2010 kommer kommissionen att undersöka behovet av ett nytt instrument, som till fullo återspeglar vikten av infrastruktur för att genomföra politiska mål.

Baserat på resultaten i denna rapport träder följande prioriteringsområden fram som kommer att vidareutvecklas och analyseras i den kommande översynen av TEN-E och dess medföljande konsekvensanalyser.

För det första måste prioriteringsstrategier för energiinfrastruktur i EU definieras bättre . Energinäten måste moderniseras för att EU ska kunna uppfylla sina energipolitiska mål, däribland 20/20/20-målen. Näten måste breddas mer i Europa för att möjliggöra utveckling och en väl fungerande inre energimarknad, inte bara för att stärka försörjningstryggheten, utan även för att tillåta tillämpningen av nya tekniker. Nätverken måste också bli flexibla för att tillåta flera olika förnybara energikällor, mer decentraliserad elproduktion, införa efterfrågad teknik för intelligent energi, däribland begreppet om ett EU-omfattande "supernät" för el och gas samt nätverk för koldioxidavskiljning och lagring (CCS). Den externa dimensionen av infrastruktur och diversifiering av leveransvägar och källor kommer också att behöva ses över, särskilt inom gassektorn, men möjligen också för olja.

För det andra behövs en ny strategi för att projektera definition . Den nuvarande indelningen är förvirrande och ger ingen tydlig översikt av målen. Tillvägagångssättet i kommissionens andra strategiska energiöversyn, där flera projekt samlas i ett regionalt initiativ, som den södra korridoren för gasimport från Kaspiska havet, eller planen för sammanlänkning på den baltiska energimarknaden, kan eventuellt bedrivas. En grundlig politisk debatt behövs för att bestämma vilka de framtida prioriteringarna för europeisk infrastruktur bör vara.

För det tredje måste möjligheterna till samarbete mellan de medlemsstater som deltar i enskilda projekt utnyttjas bättre . Detta gäller på planeringsnivån och nivån för politisk samordning. Situationer där projekt av europeiskt intresse inte ges nationell prioritet eller där dessa projekt inte stöds lika mycket av alla berörda medlemsstaten är ohållbara. Möjligheten att utforma en (central) tillståndsenhet inom en medlemsstat bör utforskas, åtminstone för gränsöverskridande projekt för att påskynda genomförandet.

För det fjärde behöver en starkare EU-infrastruktur locka till sig investeringar på en nivå som motsvarar utmaningarna . Finansieringen av nätinvesteringar från avgifter som betalas av nätanvändarna är den etablerade metoden i Europa. Detta kommer att förbli den viktigaste funktionen även i framtiden. Det kan dock finnas få fall där offentlig finansiering kan vara motiverad på grund av vida utbredda europeiska fördelar och tydligt uppvisade marknadsmisslyckanden, vilka hindrar investeringar som behöver göras. Befintliga medel som är tillgängliga enligt andra EU-instrument måste utnyttjas bättre och samordnas med energiåtgärder.

Kommissionen presenterar parallellt med denna rapport de första reflektionerna om den framtida åtgärdsplan för energi, i vilken en av de främsta prioriteringarna bör vara utvecklingen av en starkare och mer flexibel infrastruktur för energi som är helt anpassad till de politiska utmaningarna i vår tid.

[1] Beslut nr 1364/2006/EG.

[2] Beslut nr 96/391/EG.

[3] Beslut nr 1229/2003/EG.

[4] SEC(2010)xxx.

[5] EU 2020 – En strategi för smart och hållbar tillväxt för alla, den 3 mars 2010.

[6] Europeiska rådet i Bryssel, 19-20 mars 2009, ordförandeskapets slutsatser 7880/1/09.

[7] KOM(2008)781.

[8] KOM(2008)782.

[9] Förordning (EG) nr 680/2007.

[10] Europeiskt grannskaps- och partnerskapsinstrument

[11] Investeringsinstrument för grannskapspolitiken

[12] Mario Monti, Josiaz van Aartsen, Georg Wilhelm Adamowitsch och Prof Wladyslaw Mielczarski. Se årsrapporterna och andra relevanta dokument från europeiska samordnare på: http://ec.europa.eu/energy/infrastructure/tent_e/coordinators_en.htm.

[13] KOM (2007) 1 godkänd av rådets slutsatser under våren 2007.

[14] Direktiv 2009/29/EG om ändring av direktiv 2003/87/EC för att förbättra och utvidga gemenskapens system för handel med utsläppsrätter för växthusgaser, beslut nr 406/2009/EG om medlemsstaterna insatser för att minska utsläppen av växthusgaser för att möta gemenskapens åtaganden för minskning av växthusgasutsläpp fram till 2020.

[15] Direktiv 2009/28/EG om främjandet av användning av energi från förnybara källor (”RES-direktiv”).

[16] Direktiv 2009/72-73/EG, förordningar (EG) 713-714-715/2009.