EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 27.11.1996 
KOM(96) 583 slutlig 
GRÖNBOK 
OFFENTLIG UPPHANDLING 
INOM EUROPEISKA UNIONEN: 
ÖVERVÄGANDEN INFOR FRAMTIDEN 
(framlagt av kommissionen) 

INNEHÅLLSFÖRTECKNING 
1. INLEDNING 
2. BAKGRUNDEN TILL DEBATTEN 
I. Målen för unionens politik på området for offentlig upphandling 
II. Det som hittills uppnåts 
in. Frågor 
3. TILLÄMPNINGEN AV GEMENSKAPSREGLERNA OM OFFENTLIG 
UPPHANDLING - NULÄGE OCH UTVECKLINGSTENDENSER 
I. Inledning 
II. Direktiven skall införlivas i nationell lagstiftning 
III. Gemenskapsreglerna om offentlig upphandling skall tillämpas på ett korrekt sätt 
A. Problem i samband med oriktig tillämpning av direktiven 
a) Direktivens grundläggande definitioner 
b) Överdriven användning av det förhandlade förfarandet 
c) Bristfälliga upphandlingsmeddelanden 
d) Överdriven användning av "påskyndat förfarande" och för korta 
tidsfrister för deltagande 
e) Kriterier för kvalifikation och utvärdering 
B. Problem i samband med situationer som inte faller under direktivens 
tillämpningsområde 
a) Koncessioner eller motsvarande kontrakt 
b) Upphandlingar som understiger de tröskelvärden som anges i 
direktiven 
c) Ändringar av reglerna under pågående upphandling 
C. Preliminära slutsatser 
i<K 
IV. Kontroll av tillämpningen av gemenskapsreglerna om offentlig upphandling 
A. "Rättsmedelsdirektiven" 
B. Lämpliga påföljder 
C. Klagomål 
a) på gemenskapsnivå 
b) på nationell nivå 
D. Andra sätt att bilägga tvister 
a) Granskning 
b) Medling 
V. Frågor 
4. ATT FÖRBÄTTRA TILLTRÄDET TILL OFFENTLIGA 
UPPHANDLINGSMARKNADER 
MARKNADSBEVAKNING, INFORMATION, UTBILDNING OCH 
ELEKTRONISK UPPHANDLING 
I. Bevakningen av offentlig upphandling 
II. Information 
a) Ökad läsbarhet och förbättrade möjligheter att överblicka.regelverket 
b) Spridning av meddelanden om upphandling 
III. Utbildning 
IV. Elektronisk upphandling 
a) Det nuvarande läget 
b) Elektronisk anbudsinfordran 
c) Elektronisk spridning av information 
d) Ett helt elektroniskt upphandlingsförfarande 
e) Erfarenheter utanför den europeiska unionen 
0 Slutsats 
V. Frågor 
/ b 
5. OFFENTLIG UPPHANDLING OCH ANNAN GEMENSKAPSPOLITIK 
I. Små och medelstora företag 
II. Standardisering 
III. Transeuropeiska nät (TEN), i synnerhet transporter 
a) Den fas som föregår anbudsinfordran 
b) Beviljande av koncessioner till konsortier 
c) Användning av det förhandlade förfarandet 
IV. Upphandlingar som inbegriper finansiering med unionens fondmedel 
a) Strukturfonderna och sammaphållningsfonden 
b) Upphandlingar som genomförs av gemenskapens institutioner eller som 
finansieras med gemenskapsmedel 
V. Offentlig upphandling och arbetsmarknads- och sociala aspekter 
VI. Offentlig upphandling och miljön 
VII. Offentlig upphandling inom försvarsområdet 
VHI. Offentlig upphandling och konsumentskyddspolitiken 
LX. Frågor 
6. OFFENTLIG UPPHANDLING I TREDJE LAND 
I. Tillträde till de internationella upphandlingsmarknaderna - att uppnå nya 
gynnsamma villkor för Europa 
II. Att lägga grunden för öppna offentliga upphandlingsmarknader i Central- och 
Östeuropa och i Medelhavsländerna 
Hl. Frågor 
le 
1. INLEDNING 
1.1 Det är av avgörande betydelse att politiken som bedrivs i fråga om offentlig upphandling är 
effektiv, om den inre marknaden i sin helhet skall bli framgångsrik. Inom Europeiska unionen anslår 
myndigheter varje år ungefär 720 miljarder ecu till inköp av varor och tjänster, vilket utgör 11 % av 
unionens samlade bruttonationalprodukt. När regelverket för offentlig upphandling nu har införts är 
det viktigt att överväga om och inleda en debatt om hur man på bästa sätt skall kunna utnyttja alla 
de möjligheter som det erbjuder och att uppmana medlemsstaterna, Europaparlamentet och inte 
minst de upphandlande enheterna och leverantörerna själva, vars bidrag är väsentliga, att delta i 
denna debatt. 
1.2 Europeiska unionen har redan gjort avsevärda framsteg vad gäller genomförandet av sin politik 
om offentlig upphandling. Regelverket som avser att öppna upphandlingsmarknaden för 
konkurrens har fastställts och är på väg att införlivas i medlemsstaterna. De olika aktörerna 
anpassar sig gradvis till den nya situationen. Detta regleverk kommer även i fortsättningen att 
medverka till att förändra traditionella inhemska inköpsrutiner och kommer på detta sätt att bidra 
till att skapa en gynnsam miljö för ekonomisk utveckling i hela Europa. Den offentliga 
upphandlingen är redan mer öppen för konkurrens än någonsin tidigare. Ett ökat tillträde till de 
offentliga upphandlingsmarknaderna i andra länder, inbegripet länder utanför unionen, erbjuder 
redan idag nya betydande avsättningsmöjligheter. 
1.3 Samtidigt som vår politik för offentlig upphandling öppnar nya möjligheter innebär den också 
en enorm utmaning. Införandet av nya bestämmelser förutsätter att ansträngningar görs för att de 
traditionella arbetsmetoderna anpassas. För en upphandlande enhet fordrar denna utveckling att 
man redan från början måste förutse möjligheten att handla med nya företag som ofta hör hemma i 
en annan medlemsstat. För en leverantör innebär det att han i ökande takt utsätts för konkurrens, 
att han måste våga sig ut på nya marknader och att han absolut tvingas vara internationellt 
konkurrenskraftig. Även för medlemsstaternas regeringar är utmaningen påtaglig. De måste i 
egenskap av främsta inköpare följa bestämmelserna; de är ansvariga för att systemet är öppet och 
måste säkerställa att direktiven införlivas i den nationella lagstiftningen i enlighet med deras 
politiska åtaganden. 
1.4 Tiden är inne för att göra en översyn över vad vi redan uppnått och vad som återstår att göra. 
Omvandlingen pågår för närvarande. Tack vare antagandet av gemenskapsdirektiven på området 
och deras införlivande, även om detta endast skett delvis, och tack vare kommissionens agerande 
för att säkerställa de rättigheter som dessa skapat, håller de grundläggande inslagen i en effektiv 
inköpspolitik på att finna sin form. Denna process är dock svår och ibland smärtsam, i synnerhet i 
de fall där förbindelser som byggde på slentrianmässiga vanor, priviligierade relationer och 
nationella preferenser tidigare var förhärskande. Inköpsmetoder som var väl förankrade men 
ineffektiva överges undan för undan. Vissa inköpsorgan har redan kunnat visa att de, genom att 
tillämpa gemenskapsbestämmelserna, erhållit högsta kvalitet till bästa möjliga pris. Offentlig 
upphandling i andra medlemsstater börjar öppnas, konkurrensen ökar och våra företag blir bättre 
och bättre förberedda för att möta utmaningarna på det internationella planet. Ytterligare 
ansträngningar krävs dock om vi skall kunna fa fullt utbyte av vår politik på området för offentlig 
upphandling. 
cL 
1.5 Ansvaret för att säkra framgången av den pågående processen faller i första hand på 
inköpsorganen och leverantörerna, oavsett storlek. Kommissionen och medlemsstaterna har dock 
även de en viktig roll att spela. De måste samarbeta för att skapa de förutsättningar som behövs för 
att säkerställa att konkurrensen ges spelrum på upphandlingsområdet och befordra företagens 
välbefinnande. Återverkningarna i form av ekonomisk tillväxt och, i slutändan, av ökad 
sysselsättning kommer till stor del att förbli outnyttjade om inte hindren för leverans över gränserna 
av varor och tjänster undanröjs. En väl fungerande inre marknad på upphandlingsområdet är därför 
betydelsefull i den pågående debatten om en förtroendepakt för att främja sysselsättningen. 
1.6 Den föreliggande grönboken är avsedd att tjäna som en ram för en omfattande debatt. I de 
kapitel som följer beskrivs den bakgrund mot vilken kommissionen utvecklar sina preliminära 
överväganden om ett visst antal väsentliga frågor för gemenskapens nuvarande och framtida politik 
i fråga om offentlig upphandling. Följande ämnen kommer att tas upp: införlivningen och ett 
effektivt genomförande av lagstiftningen, hur tillträdet kan förbättras genom information, utbildning 
och utvecklandet av elektronisk upphandling, hur en korrekt tillämpning av reglerna om offentlig 
upphandling kan förenas med genomförandet av annan gemenskapspolitik, i synnerhet den som 
gäller små och medelstora företag, transeuropeiska nät (TEN), standardisering, 
sammanhållningsfonden och strukturfonderna, upphandlingar som görs av gemenskapens 
institutioner eller som finansieras med gemenskapsmedel, sociala frågor och arbetsmarknadsfrågor 
och miljöfrågor, konsumentskyddsfrågor och, slutligen, tillträdet till offentlig upphandling i andra 
länder. För att underlätta för läsaren inleds varje kapitel med en kort sammanfattning och en 
förteckning över de viktigaste frågeställningarna; Dessa återfinns även i slutet av varje kapitel. 
1.7 Kommissionen uppmanar alla berörda parter (rådet, Europaparlamentet, ekonomiska och 
sociala kommittén, regionkommittén, branschorganisationer, upphandlande enheter, leverantörer, 
konsumenter) att inkomma med synpunkter. Skriftliga svar på samtliga eller en del av de frågor 
som ställs i föreliggande grönbok bör senast den 31 mars 1997 översändas till: 
Att. 
Generaldirektören - GD XV 
Den inre marknaden och finansiella tjänster 
Rue de la Loi 200/Wetstraat 200 
B-1049 Bryssel 
Telefax: (32 2) 295 65 00 
E-post: John.MOGG@DG15.cec.be 
Vid utgången av denna fas för skriftlig konsultation avser kommissionen att besluta om 
lämpligheten av att anordna en utfrågning av berörda parter. 
1.8 På grundval av såväl de synpunkter som framkommit genom grönboken som den analys och de 
överväganden om offentlig upphandling som kan tänkas följa på meddelandet om den inre 
marknadens fbljder och effektivitet1, avser kommissionen att utarbeta ett specifikt meddelande om 
offentlig upphandling. Detta meddelande som kommer att innehålla en handlingsplan torde ange 
vilka åtgärder som bör vidtas för att stärka regelverkets effektivitet och för att bättre uppnå 
gemenskapspolitikens mål på upphandlingsområdet. 
KOM(96) 520. 
2. BAKGRUNDEN TILL DEBATTEN 
Unionens politik för offentlig upphandling syftar till att upprätta en sund och öppen konkurrens på 
området, som gör det möjligt för leverantörer att fa fullt utbyte av den inre marknaden och för 
upphandlande enheter att fritt kunna välja bland ett större antal konkurrenskraftigare anbud. Det 
gemenskapsrättsliga regelverket som var nödvändigt för att nå dessa mål har nu fastlagts. Detta 
regelverk utgör en rimlig avvägning mellan de oeftergivliga kraven på rättsäkerhet och smidighet. 
Mycket uppmuntrande resultat har redan erhållits i fråga om öppenhet. När det däremot gäller 
ekonomiska följder är tillgängliga uppgifter mindre positiva och visar att problem kvarstår i fråga 
om lagstiftningens effektivitet i praktiken, även om viss positiv utveckling har börjat märkas. 
L Målen för unionens politik på området för offentlig upphandling 
2.1 Gemenskapsbestämmelserna om öppnandet av offentlig upphandling grundas på 
Romfördraget, i synnerhet på bestämmelserna som garanterar fri rörlighet för varor, tjänster och 
kapital, vilka fastställer de grundläggande principerna (likabehandling, öppenhet och ömsesidigt 
erkännande) och förbjuder all diskriminering på grund av nationalitet. För att göra dessa 
grundläggande bestämmelser i fördraget mer effektiva var detaljerad sekundärlagstiftning (i form av 
direktiv) nödvändig. Dessa direktiv reglerar myndigheters upphandling av bygg- och 
anläggningsarbeten, varor och tjänster (de s. k. klassiska sektorerna) och upphandling av enheter 
som är verksamma inom vatten-, energi-, transport- och telekommunikationssektorerna 
(försörjningssektorerna) samt anger vilka rättsmedel leverantörerna har (för ytterligare information 
se bilaga 1 ). 
2.2 Innan det nuvarande gemenskapsrättsliga regelverket fastlades var offentliga inköp i 
medlemsstaterna vanligtvis inriktade på den nationella marknaden. Inhemska leverantörer 
beskyddades ibland i ganska hög grad och tilldelades en stor del av de offentliga 
upphandlingskontrakten, oftast med föga hänsyn till bästa förhållande mellan kvalitet och pris. 
Under dessa förhållanden fick inhemska leverantörer till den offentliga sektorn få_incitament till att 
förbättra sin konkurrenskraft. I inköpspolitiken togs sålunda alltför sällan tillräcklig hänsyn till 
affärsmässighet, och för skattebetalarna-konsumenterna återstod bara att bära den merkostnad och 
ineffektivitet som denna praxis kunde leda till, förmodligen utan deras vetskap. 
2.3 Mot denna bakgrund förblir gemenskapens grundläggande mål på området oförändrade: skapa 
de konkurrensförhållanden som krävs för att offentlig upphandling skall ske utan diskriminering, 
verka för ett rationellt utnyttjande av offentliga medel genom val av bästa inlämnade anbud och för 
att leverantörer därigenom skall fa tillträde till en inre marknad som erbjuder stora 
avsättningsmöjligheter och för att europeiska företags konkurrenskraft skall stärkas. Det är av 
avgörande betydelse att en effektiv europeisk politik för offentlig upphandling genomförs om man 
vill att denna inre marknad skall generera en långsiktig och varaktig tillväxt och skapa 
sysselsättning, att den skall gynna utveckling av företag som har förmåga att utnyttja de möjligheter 
som världens största integrerade marknad erbjuder och som effektivt kan möta konkurrensen på 
globala marknader, och om man vill att den inre marknaden skall göra det möjligt för 
skattebetalarna och användarna att erhålla offentlig service av bästa kvalitet till lägsta kostnad. 
Myndigheter och serviceföretag inom Europeiska unionen lägger varje år ut cirka 720 miljarder ecu 
på varor och tjänster, vilket 1994 utgjorde 11,5 % av bruttonationalprodukten i de femton 
3 
medlemsstaterna eller, med andra ord, det samlade värdet av de belgiska, danska och spanska 
ekonomierna, dvs. nästan 2000 ecu per invånare i unionen. Med hänsyn till den europeiska 
offentliga upphandlingens omfattning, kan effektiva inköpssystem medföra avsevärda besparingar 
för regeringarna och därmed för skattebetalarna. Sådana överväganden är särskilt viktiga inom 
ramen för politiken som syftar till den minskning av budgetunderskotten som Maastrichtfördragets 
konvergenskriterier kräver. 
2.4 En mer öppen politik i fråga om offentlig upphandling för givetvis med sig ett flertal andra 
fördelar, som kanske är mindre uppenbara. Lojala, icke diskriminerande och öppna 
upphandlingsförfaranden minskar risken för bedrägeri och korruption inom förvaltningen. Om 
öppenhet i sig inte är tillräcklig för att utplåna bedrägeri och korruption, bidrar en bevaknings- och 
kontrollmekanism av förfarandena samt ett system av proportionerliga, effektiva och avskräckande 
sanktioner till att förebygga risken för skadande av det allmännas intresse. Det bör för övrigt 
observeras att instrument som fastställer skyddsstandarder2 redan finns för att hantera problem i 
samband med bedrägeri och korruption som involverar gemenskapsmedel. Dessa skulle kunna 
erbjuda en intressant utgångspunkt för överväganden i en djupgående debatt. 
II. Det som hittills uppnåtts 
2.5 Enligt Cecchini-rapporten om kostnaden av ett ickegenomförande av den inre marknaden3 
kunde de besparingar som skulle resultera av ökad insyn och öppenhet på det offentliga 
upphandlingsområdet uppskattas till omkring 22 miljarder ecu. Det finns för närvarande inga 
påtagliga bevis på att besparingar i denna storleksordning gjorts. Det samma gäller 
priskonvergensen eller ökningen av det gemenskapsintema handelsutbytet i samband med offentlig 
upphandling inom känsliga sektorer. En undersökningsmetod har utarbetats i samarbete med 
Eurostat i syfte att på ett motsvarande och harmoniserat sätt kunna utvärdera omfattningen och 
strukturerna av offentlig upphandling i de olika medlemsstaterna. Metoden har redan prövats i två 
medlemsstater som frivilligt anmält sig (Portugal4 och Grekland5) och gjort det möjligt att 
kvantifiera omfattningen av offentlig upphandling i dessa två länder genom insamling av olika 
uppgifter (värde och antal av upphandlingar som genomförts av offentliga organ, typ av förfarande, 
inköpta varor, särdrag hos de leverantörer som tilldelats kontrakt, osv.). En liknande undersökning 
torde påbörjas i Tyskland före slutet av året. 
2.6 Kommissionen har presenterat ett meddelande om följderna och effektiviteten av lagstiftningen 
om den inre marknaden ("1996 Review")6. Liberaliseringen av offentlig upphandling är ett av de 
ämnen som behandlas. Det gäller att fastställa om vissa av de fördelar som man räknat med har 
uppnåtts på området genom att analysera bl. a. lagstiftningens effekter på utbud och efterfrågan, 
importpenetration, prisutveckling och uppskattningar av uppnådda besparingar. Även om politiken 
om offentlig upphandling inte har burit de förväntade frukterna, i synnerhet med anledning av att 
medlemsstatenia inte vidtagit alla nödvändiga åtgärder för att införliva direktiven, visar resultaten 
att den offentliga upphandlingen i hela Europa genomgår en betydelsefull omvandling. 
I fråga om gemenskapens administrativa påföljder, se förordning nr 2988/95, EGT nr L 312 av den 
8.12.1995, s. 1; och i fråga om straffrättsliga påföljder, se konventionen om skydd av gemenskapens 
finansiella intressen (mot bedrägeri) av den 26.7.1995, EGT nr C 316 av den 27.11.1995, s. 48, samt det första 
tilläggsprotokollet (om korruption) av den 27.9.1996, EGT nr C 313 av den 23.10.1996, s. 1. 
"The cost of Non-Europe in Public Sector Procurement", WS Atkins Management Consultants, 1987. 
Instituto National de Estatistica, Portugal, mars 1995. 
National Statistical Service of Greece, februari 1995. 
Se ovan fotnot nr 1. 
2.7 De tydligaste effekterna av direktiven är utan tvivel en mycket större öppenhet i 
upphandlingsförfarandena. Antalet meddelanden om upphandling som publiceras i tillägget till 
Europeiska gemenskapernas officiella tidning (och i dess elektroniska version, Tenders Electronic 
Daily) ökar ständigt. Det totala antalet meddelanden om offentlig upphandling som publicerades 
steg från 12 000 1987 till närmare 95 000 1995. Prognoser för de två kommande åren visar nya 
ökningar som bör föra det årliga antalet meddelanden till nära 200 000. Dessa siffror är i sig en bra 
indikator på effekterna av upphandlingsdirektiven i fråga om öppenhet i upphandlingsförfarandena. 
En enkät hos 1 600 leverantörer visade dessutom ett ökande intresse för nya affärsmöjligheter 
(90% för lokal upphandling och 70% för gränsöverskridande upphandling). Det bör dock tilläggas 
att av de cirka 110 000 upphandlande enheter som omfattas av upphandlingsdirektiven följer 
omkring 85% av dessa, i synnerhet lokala myndigheter, inte direktivens bestämmelser i fråga om 
publicering och öppenhet. 
2.8 De företag som levererar utrustning avsedd för transport-, telekommunikations-, el- och 
hälsovårdssektorerna, vilka alla har stora kunder inom den offentliga sektorn, har undergått en 
strukturomvandling beroende på olika faktorer, bland vilka man kan förmoda att reglerna om 
offentlig upphandling måste räknas in. Gemensamma företag har skapats och fusioner genomförts, 
vilka gör det möjligt att bedriva gemensam forsknings- och utvecklingsverksamhet. Det 
sammantagna resultatet av detta är utan tvivel en mer effektiv europeisk industri som har större 
möjligheter att utnyttja de stordriftsfördelar som den inre marknaden ger upphov till och som är 
bättre förberedd för att möta konkurrensen på världsnivå. 
2.9 Trots dessa fa uppmuntrande tecken kvarstår det omfattande problemet med åsidosättandet av 
reglerna: vissa medlemsstater har inte införlivat direktiven med den nationella lagstiftningen. Endast 
tre medlemsstater har till fullo införlivat samtliga texter. Bör det understrykas att kommissionen 
inlett 39 överträdelseförfaranden mot berörda medlemsstater för underlåtenhet att införliva 
direktiven? Frågan hur man ska uppnå en bättre efterlevnad av lagstiftningen kommer att behandlas 
i nästa kapitel. 
2.10 Dessutom synes det, på ett antal områden, att upphandlande enheter inte ser de fördelar som 
skulle kunna berättiga de anträngningar som krävs för att fullgöra de skyldigheter som direktiven 
ålägger dem och samtidigt noterar en viss återhållsamhet att lämna anbud från potentiella 
leverantörers sida (i synnerhet från andra medlemsstater). Detta tyder kanske på att ekonomiska 
aktörer behöver en viss tid för att anpassa sig till de nya reglerna och för att dra nytta av de nya 
avsättningsmöjligheterna. Vissa ekonomiska aktörer har antagligen reagerat på ett defensivt sätt på 
det som är eller upplevs som ett konkurrenshot, i stället för att genom en utvecklingsstrategi 
försöka ta sig in på marknaden i andra medlemsstater och tillskansa sig marknadsandelar. 
2.11 Slutligen, andelen importer i offentliga inköp förblir liten i Europa: den steg från 1.4% 1987 till 
3% 1995 vad gäller direkta gränsöverskridande affärstransaktioner och från 4% till 7% för inköp 
som gjorts genom importörer eller lokala dotterbolag. 
DL Frågor 
1. Förfogar ni över andra ekonomisk-statistiska uppgifter som kan befordra utvärderingen av 
direktivens följder och deras inverkan på sysselsättningen? 
2. Varför tvekar då de ekonomiska operatörerna att lämna anbud i upphandlingsförfaranden i 
annan medlemsstat ? 
3. TILLÄMPNINGEN AV GEMENSKAPSREGLERNA OM OFFENTLIG 
UPPHANDLING - NULÄGE OCH UTVECKLINGSTENDENSER 
Ett regelverk på området för offentlig upphandling har nu upprättats. Kommissionen erkänner 
behovet av en tid av stabilitet i regelverket och överväger sålunda inga grundläggande ändringar. 
Detta innebär givetvis inte att kommissionen avsäger sig sin initiativrätt. Kommissionen är beredd 
att vidta eller föreslå lämpliga åtgärder i de fall det skulle visa sig nödvändigt. 
Kommissionen vill understryka att ansträngningarna bör intensifieras vad avser såväl 
införlivningen som tillämpningen av regelverket för att samtliga aktörer inom unionen på lika 
villkor skall kunna delta i upphandlingar. 
I samband med kontrollen av tillämpningen av gemenskapsrätten, vilken åvilar kommissionen, har 
ett visst antal problem uppdagats både vad gäller införlivningen av direktiven och tillämpningen 
av bestämmelserna från upphandlande enheters sida. Dessa iakttagelser kommer att beaktas i den 
särskilda granskning av tillämpningen av idag gällande regler som kommissionen åläggs att utföra 
i enlighet med direktiven. 
För att gemenskapsreglerna om offentlig upphandling skall tillämpas på ett korrekt sätt är det 
nödvändigt att snabba och effektiva rättsmedel fungerar på ett tillfredställande sätt både på 
gemenskapsnivå och nationell nivå. De sätt på vilka rättsmedlen tillämpas uppfyller inte alltid 
dessa villkor. Med "rättsmedelsdirektiven" på plats bör de flesta problem kunna lösas på 
nationell nivå. Andra grundläggande frågor att ta upp i detta sammanhang är hur man ska kunna 
främja användningen av granskningsfbrfarandet och göra medlingsförfarandet mer lättillgängligt. 
I. Inledning 
3.1 Ett regelverk för offentlig upphandling har nu satts i verk på unionsnivå (se bilaga 1). 
Kommissionen erkänner att det under nuvarande läge finns ett behov av en tid av stabilitet i 
regelverket, eftersom det ännu inte fått sin fulla effekt. Denna stabilitet torde ge alla berörda parter 
den tid de behöver för att anpassa sig till de nya bestämmelser och rutiner som gäller i fråga om 
offentlig upphandling. Därför överväger inte kommissionen -utan att för den skull avsäga sig sin 
initiativrätt- några grundläggande ändringar i det nu gällande regelverket och bekräftar sin vilja att 
fortsätta sina insatser på området i enlighet med redan etablerade principer vad gäller den valda 
metoden och reglernas innehåll. Om problem skulle uppstå inom särskilda sektorer eller om vissa 
brister i gällande regelverk skulle uppdagas kommer kommissionen givetvis inte att tveka att vidta 
lämpliga åtgärder så att europeiska inköpare skall kunna fortsätta att dra nytta av ett öppet och 
konkurrenskraftigt utbud och så att leverantörer också i fortsättningen skall kunna ha ett faktiskt 
tillträde till offentliga upphandlingsmarknader samtidigt som deras konkurrenskraft stärks. 
Liberalisering pågår inom telekommunikationssektorn och inom andra försörjningssektorer. Vad 
gäller tillämpningen av upphandlingsdirektiven kommer kommissionen att kontrollera huruvida 
denna liberalisering leder till att villkoren för en effektiv konkurrens inom sektorn sätts i verket. 
Med denna hypotes som utgångspunkt, kommer kommissionen att undersöka hur den skall på 
bästa sätt reagera på denna situation. Det bör dessutom observeras att kommissionen enligt de 
flesta direktiven åläggs skyldigheten att granska tillämpningen av lagstiftningen. Den avser att inom 
den närmaste framtiden utföra en grundlig granskning av genomförandet av direktiven. Värdefulla 
bidrag bör framkomma av den debatt som föreliggande grönbok kommer att ge upphov till. 
3.2 Gemenskapsdirektiven skall införlivas i nationell lagstiftning. Deras tillämpning - antingen de 
handhas av nationella, regionala eller lokala myndigheter eller av upphandlande enheter inom 
fbrsörjningsssektorema - får inte äventyra det övergripande målet som består i att tillämpa samma 
upphandlingsregler för alla inom hela unionen. Själva idén att spelreglerna inte är de samma för alla 
kan utgöra ett betydande hinder för öppnandet av den offentliga upphandlingsmarknaden. 
II Direktiven måste införlivas i nationell lagstiftning 
3.3 Direktiven utgör det grundläggande redskapet i vårt system för offentlig upphandling. Med 
direktiven är det möjligt att förbättra den ekonomiska effektiviteten och få den inre marknaden att 
fungera väl. Rapporter om hur genomförandet av lagstiftningen om den inre marknaden framskrider 
publiceras regelbundet av kommissionen och granskas tillsammans med medlemsstaterna, inklusive 
på ministernivå. Kommissionen har vid ett flertal tillfällen uttryckt sin oro över att direktiven om 
offentlig upphandling ännu inte har införlivats på ett adekvat sätt (se tabell 1). Offentlig upphandling 
är en av de sektorer inom den inre marknaden som uppvisar de största svårigheterna både vad 
gäller anmälan om nationella införlivningsåtgärder och kvaliteten på införiivandet. Tjänstedirektivet 
och de omarbetade direktiven för varor och inom försörjningssektorerna är de direktiv där de 
största problemen finns. 
3.4 Fastän de flesta av direktivens bestämmelser har "direkt verkan" på det juridiska planet 
medför ett icke-införlivande och/eller ett oriktigt införlivande att gemenskapens medborgare och 
företag förhindras att fullt ut kunna dra nytta av genomförandet av den inre marknaden på 
upphandlingsområdet. Sålunda kan man konstatera att det exempelvis finns en betydande brist på 
jämvikt mellan å ena sidan andelen av gemenskapens bruttonationalprodukt hos vissa 
medlemsstater, vilka inte har införlivat direktiven på ett riktigt sätt, och å andra sidan det antal 
meddelanden från dem som publicerats i förhållande till det totala antalet publicerade meddelanden 
inom gemenskapen. Med andra ord synes antalet publicerade meddelanden i dessa medlemsstater 
vara lågt i förhållande till dessa länders ekonomiska tyngd. Följaktligen uppmanar kommissionen 
återigen medlemsstaterna att tillse att lagstiftningen om offentlig upphandling i första hand 
införlivas. Den totala frånvaron av införlivningsåtgärder kan erbjuda upphandlande enheter en 
alltför lättillgänglig ursäkt för att underlåta att tillämpa gällande regler. 
3.5 Det är dessutom av stor vikt att medlemsstaterna mycket nogrannt formulerar de nationella 
bestämmelserna, så att kvaliteten på införlivningen är tillräckligt hög för att säkerställa att 
gemenskapslagstiftningens eftersträvade mål till fullo uppnås. I själva verket kan ett felaktigt 
införlivande i vissa fall å ena sidan urholka de rättigheter som direktiven ger leverantörerna. Å andra 
sidan kan det försätta de organ som skall tillämpa bestämmelserna i en situation, där det uppstår 
konflikt mellan gemenskapslagstiftning och nationell lagstiftning, något som därför leder till att de 
tillämpar gällande gemenskapslagstiftning på ett oriktigt sätt. En sådan situation är lika allvarlig som 
bristen på införlivande eftersom den i praktiken far samma effekt. Därför bör medlemsstaterna, 
oavsett vilken metod som väljs för att införa direktivens bestämmelser i den interna rättsordningen, 
anstränga sig att undanröja alla motsägelser mellan befintliga nationella bestämmelser och 
gemenskapsrättsliga principer och bestämmelser, så att de tolkas och tillämpas på ett korrekt sätt 
från operatörers sida. Kommissionen uppmanar dessutom medlemsstaterna att se till att den 
nationella lagstiftningen i vilken direktiven infogas så vitt som möjligt görs tydligare. Detta kan 
exempelvis ske genom att man begränsar hänvisningarna till andra lagtexter och försöker 
sammanfoga samtliga relevanta bestämmelser till en enda text. På detta sätt kan man göra det 
enklare för inköpsorganen att tillämpa bestämmelserna och underlätta marknadstillträdet för 
berörda leverantörer. 
3.6 Kommissionen är medveten om att gemenskapstexterna är komplexa. Detta kan kanske 
förklara vissa av de svårigheter som uppstått vid införlivandet och framför allt vid tillämpningen av 
reglerna. Om texterna synes komplicerade så är det en direkt följd av att de problem som skall lösas 
för att man skall uppnå de eftersträvade målen även de är invecklade. Kommissionen är beredd att 
på begäran erbjuda varje medlemsstat all nödvändig hjälp för att underlätta förståelsen och 
förenklingen av befintliga texter vid införlivandet av direktiven. 
3.7 I vissa fall har, enligt vad kommissionen erfar, antagandet av införlivningsåtgärderna, för vilka 
förslag utarbetats i god tid likväl, utan uppenbara skäl, skjutits upp. I andra fall har konstaterats att 
medlemsstater vägrat att införliva vissa gemenskapsrättsliga bestämmelser. Kommissionen frågar 
sig vad som motiverar denna hållning och skulle i vilka fall det än må gälla vara intresserad av att få 
kännedom om orsakerna till de svårigheter som uppstått. 
3.8 Europeiska gemenskapernas domstol har avkunnat domar i flera mål om skydd av enskildas 
rättigheter inom ramen för gemenskapsrätten då medlemsstaterna underlåtit att uppfylla sina 
skyldigheter, bland annat i fråga om införlivande av direktiv. I Francovich-domen1 fastställde 
domstolen principen enligt vilken medlemsstaterna är ansvariga för den skada som enskilda får lida 
till följd av att ett direktiv vars bestämmelser kan åberopas av enskilda inte har införlivats, även om 
dessa bestämmelser inte nödvändigtvis har "direkt verkan". I domen Bryggeriet Pêcheur-
Factortame*, gick domstolen ännu längre och erkände att ansvarighet under vissa förutsättningar 
föreligger för medlemsstaten för skada som har åsamkats till följd av en överträdelse av 
gemenskapsrätten, oavsett vilket offentligt organ som bär ansvaret för den åtgärd eller 
underlåtenhet som ligger till grund för överträdelsen. Troligtvis kommer enskilda således att 
åberopa denna rättspraxis inför nationell domstol för att erhålla ersättning för den skada de har lidit, 
inklusive utebliven inkomst och kommer följaktligen att fa ett effektivt skydd av sina rättigheter. 
DL Gemenskapsreglerna måste tillämpas på ett korrekt sätt 
3.9 Medan det är viktigt att regelverket läggs fast på rätt sätt genom ett troget införlivande av 
direktiven är det också av avgörande betydelse att upphandlande enheter tillämpar det på ett 
korrekt sätt. 
3.10 I samband med fullgörandet, i enlighet med artikel 155 i Romfördraget, av sin uppgift att 
övervaka att gemenskapsrätten efterlevs, har kommissionen identifierat ett visst antal fall i vilka 
inköpsorganen stött på svårigheter vid tillämpningen av bestämmelserna. Utan att göra anspråk på 
att vara en fullständig uppräkning beskrivs nedan vissa exemplifierande fall av möjliga problem med 
felaktig tillämpning av gemenskapsrätten. 
Dom av den 19.11.1991 i de sammanhängande målen C-6/90 och C-9/90, REG 1991-1, s. 5403. 
Dom av den 5.3.1996 i de sammanhängande målen C-46/93 och CM8, REG 1996-1, s. 1029. Se också domen 
British Telecom av den 26.3.1996 i mål C-392/93, REG 1996-1, s. 1631. 
A Problem i samband med felaktig tillämpning av direktiven 
a) Direktivens grundläggande definitioner 
3.11 En första typ av problem som påträffats rör korrekt tolkning av räckvidden av olika 
begrepp i direktiven. I Beentjes-domen9 definierade domstolen exempelvis på ett tydligare sätt 
begreppet "upphandlande enhet" som anges i direktiven, genom att understryka att det skall tolkas 
på ett funktionellt sätt. Dessutom har praxis visat att det är svårt att dra gränser för begreppet 
upphandlande enhet i försörjningsdirektivets mening, eftersom det hänvisar både till enhetemas 
subjektiva karaktär och den verksamhet som bedrivs i en av försörjningssektorerna. I detta direktiv 
anges i själva verket en rad särskilda fall, då inköpsorganen inte omfattas av direktivets regler, 
fastän de täcks av begreppet upphandlande enhet i försörjningsdirektivets mening. 
3.12 Likaså har det i flera fall visat sig svårt att avgränsa begreppet "offentlig upphandling". 
Det definieras i direktiven i själva verket genom termer som har en ganska vid räckvidd, så att alla 
typer av skriftliga och onerösa kontrakt som sluts mellan en upphandlande enhet och en leverantör 
är underställda gemenskapsordningen. Trots denna vida definition har vissa upphandlande enheter 
försökt att kringgå direktivens bestämmmelser om upphandlingsförfaranden. 
3.13 Liknande överväganden kan också göras beträffande andra begrepp i direktiven, bland 
annat begreppet "bygg-och anläggningsarbete", för vilket vissa tolkningsinslag finns i själva 
lagtexten men som i vissa särskilda fall kan tolkas på olika sätt. Vad gäller andra begrepp såsom 
"varor" och "tjänster" konstaterar kommissionen att inköpsorganen, genom att stödja sig på dessa 
flexibla begrepp, försöker kringgå direktivens bestämmelser genom att artificiellt dela upp olika 
upphandlingar som i själva verket utgör en helhet. 
3.14 Begreppens något allmänna karaktär är en nödvändig följd av att de måste kunna 
tillämpas i en rad mycket olika nationella situationer och rättsordningar. Gemenskapens lagstiftare 
har strävat efter att ta hänsyn till denna mångfald. Det är därför viktigt att se till att begreppen i 
fråga tolkas på ett sådant sätt att lagstiftarens avsikter beaktas och så att de mål som denne har 
fastställt uppnås. 
b) Överdriven användning av det förhandlade förfarandet 
3.15 En annan typ av problem rör valet av upphandlingsförfarande och i synnerhet 
användningen av förhandlat förfarande. Enligt direktiven inom de klassiska sektorerna är det 
förhandlade förfarandet, i synnerhet det utan föregående annonsering, ett exceptionellt 
tillvägagångssätt och får endast användas i uppräknade undantagsfall. Domstolen har preciserat 
(dom i målet Kommissionen mot Italien'0) att de bestämmelser som reglerar detta förfarande skall 
tolkas restriktivt och att det åligger den som avser att åberopa detta förfarande att bevisa att de 
exceptionella omständigheter som motiverar undantaget verkligen existerar. Flera 
överträdelseförfaranden som inletts av kommissionen och domar som domstolen avkunnat vittnar 
dock om att upphandlande enheter har använt det förhandlade förfarandet i en betydligt större 
utsträckning, än vad som är tillåtet enligt gällande regler, genom att bl. a. åberopa synnerlig 
brådska, som var obefintlig eller som kunde hänföras till den upphandlande enheten eller ogrundade 
argument om att det endast fanns en enda leverantör som kunde komma i fråga vid en särskild 
upphandling. 
Dom av den 20.9.1988 i mål 31/87, REG 1987-1, s. 4635. 
Dom av den 10.3.1987 i mål 199/85, REG 1987-1, s. 1039. 
9 
3.16 I de fall då det förhandlade förfarandet får användas synes det kunna leda till ekonomiskt 
mer tillfredsställande resultat än den traditionella upphandlingen i konkurrens, och visar sig sålunda 
utgöra ett rationellt sätt att minska kostnaderna för den offentlige inköparen samtidigt som de 
eftersträvade målen uppnås. Dock kvarstår att förfarandet är mindre gynnsamt när det gäller att 
uppnå målet större öppenhet inom offentlig upphandling. 
c) Bristfälliga upphandlingsmeddelanden 
3.17 En tredje typ av problem gäller annonsering av offentliga upphandlingar. I ett stort antal 
av de meddelanden om offentlig upphandling som publiceras i Europeiska gemenskapernas 
officiella tidning, saknas en del av de uppgifter som krävs enligt de förlagor till meddelanden som 
finns i direktiven. Dessutom har korsvisa kontroller av publicerade meddelanden visat att 
skyldigheten att publicera förhandsmeddelanden och meddelanden om tilldelning av kontrakt i 
många fall inte uppfylls. 
3.18 Öppenheten kräver dock fullständiga meddelanden och är nödvändig för att genomföra 
ett öppnande av den offentliga upphandlingsmarknaden. Avsaknaden av publicering omöjliggör all 
effektiv konkurrens och de fördelar som följer av denna. Varje kategori meddelanden som anges i 
direktiven svarar mot en väl definierad logik. Förhandsmeddelandena (eller de periodiska 
meddelandena på förhand i försörjningsdirektivet) syftar till att göra det möjligt för företag, bland 
andra små- och medelstora företag, att i tillräckligt god tid få kännedom om inköpsorganens behov 
för att kunna lämna in så ändamålsenliga anbud som möjligt. Själva anbudsinfordran syftar till att ge 
de ekonomiska aktörerna all den information de behöver för att kunna besluta om och hur de skall 
delta i en bestämd upphandling. Ett meddelande om tilldelning av kontrakt gör det möjligt för 
företag som deltagit i upphandlingsförfarandet att kontrollera om deras rättigheter respekterats 
samtidigt som den innehåller upplysningar som kan användas för att analysera marknadstendenserna 
inom de olika sektorerna. 
d) Överdriven användning av "påskyndat förfarande" och för korta tidsfrister för deltagande 
3.19 En fjärde typ av svårigheter rör användningen av förkortade tidsfrister vid "påskyndat 
förfarande". En granskning av de meddelanden som publicerats i Tillägg S till Europeiska 
gemenskapernas officiella tidning enligt direktiv 92/50/EEG visar att en stor del av de 
upphandlingar som publiceras genomförs enligt det påskyndade förfarandet, vilket innebär att 
tidsfristerna för mottagande av begäran om deltagande och mottagande av anbud har förkortats 
avsevärt. Eftersom dessa tidsfrister då är högst 15 dagar respektive högst 10 dagar, blir det mycket 
svårt för företag från andra medlemsstater att delta i dessa upphandlingar. Till skilnnad från 
försörjningsdirektivet medger inte direktiven inom de klassiska sektorerna att tidsfristerna vid 
selektiv och förhandlad upphandling förkortas annat än i de fall då synnerlig brådska gör det 
omöjligt att hålla de normala tidsfristerna. Detta innebär alltså att det påskyndade förfarandet endast 
får användas i undantagsfall. I ljuset av det som här ovan konstaterats synes upphandlande enheter 
dock inte betrakta det påskyndade förfarandet som ett undantag. 
3.20 Ett liknande problem, som dock är ännu allvarligare, uppstår i de ganska vanligt 
förekommande fallen då inköpsorganen fastställer tidsfrister för deltagande i upphandling som är 
kortare än de minimitidsfrister som anges i direktiven. Det är uppenbart att ett sådant förfarandesätt 
som strider mot gällande regelverk i hög grad begränsar, eller helt förhindrar, effektiv konkurrens 
mellan samtliga intresserade leverantörer. 
10 
e) Kriterier för kvalifikation och utvärdering 
3.21 En femte typ av problem rör de kriterier som används av upphandlande enheter för 
prövning av anbudsgivares lämplighet i den aktuella upphandlingen (kvalifikationskraven) och de 
som avgör val av anbud (utvärderingsskriterierna). 
3.22 I ett visst antal fall har kommissionen gjort invändningar mot och domstolen förklarat 
olagligt (domen i målet Transporoute11) det faktum att upphandlande enheter ställer krav med 
avseende på anbudssökandes tekniska kapacitet som inte motsvarar de i direktiven uppräknade 
kraven. Dessutom har konstaterats att man vid vissa upphandlingar prövat anbudssökandes 
lämplighet på grundval av klausuler som inte kan anses som kvalifikationskrav. 
3.23 Även om domstolen redan tydligt har uttalat sig om det faktum att det finns en klar 
skillnad mellan kvalifikationsfasen och utvärderingsfasen och att de bestämmelser och kriterier som 
styr dessa två faser följaktligen inte får sammanblandas (domen i målet Beentjes12) framgår att ett 
stort antal upphandlande enheter fortsätter att ställa krav som har drag av kvalifikationskrav under 
utvärderingsfasen. Detta kan i vissa fall leda till att upphandlingskontraktet inte tilldelas den 
leverantör vars anbud synes vara det bästa i den aktuella upphandlingen utan en leverantör som har 
större erfarenhet eller finansiell tyngd än de övriga. Liknande problem uppstår när inköpsorganen, i 
vissa fall enligt nationella bestämmelser som inte överensstämmer med gemenskapsrätten, använder 
utvärderingskriterier som grundas på andra faktorer än dem som anges i direktiven och som 
sålunda inte kan godtas. De fall då utvärderingskriterierna utan större precisering vilar på regionala, 
sociala eller miljöinriktade aspekter kan illustrera problemet i fråga13. 
B Problem i samband med situationer som inte faller under direktivens tillämpningsområde 
3.24 Reglerna om offentlig upphandling grundas på en rad bestämmelser och principer, bland 
annat principerna om ickediskriminering, likabehandling, öppenhet och ömsesidigt erkännande. 
Såsom domstolen uttalat det i sin dom i målet Kommissionen mot Italien14 syftar direktiven endast 
till att säkerställa dessa principers effektivitet, men det är självklart att principerna, med hänsyn till 
deras art, skall tillämpas i alla situationer som har anknytning till offentlig upphandling och liknande 
kontrakt, bl. a. de som inte omfattas av direktiven. Som exempel nämns nedan vissa situationer som 
anses särskilt signifikativa. 
a) Koncessioner eller motsvarande kontrakt 
3.25 För genomförandet eller förvaltningen av stora infrastrukturer, liksom för 
tillhandahållandet av vissa tjänster har upphandlande enheter allt oftare tillgång till rättsliga 
instrument såsom koncessioner eller liknande kontrakt eller andra medel för beviljande av särskilda 
eller exklusiva rättigheter. I många fall används sådana instrument med anledning av de 
budgetrestriktioner som upphandlande enheter är underkastade, samtidigt som dessa instrument 
hjälper dem i deras strävan att garantera bättre förvaltning av de berörda tjänsterna. Ett flertal 
projekt inom de transeuropeiska näten kan illustrera detta15. Under alla omständigheter angår ett 
flertal av de klagomål som ingivits till kommissionen koncessioner, liknande kontrakt eller andra 
mekanismer för beviljande av särskilda eller exklusiva rättigheter. 
Dom av den 10.2.1982 i mål 76/81, REG I982-I, s. 471. 
Se fotnot nr 9 
Dessa frågor behandlas närmare i kapitel 5. 
Se fotnot nr 10. 
Se även kapitel 5 punkt DI. 
11 
3.26 Upphandlande enheter synes anse att gemenskapsrätten inte gäller vid tilldelningen av 
sådana kontrakt eller rättigheter och i många fall tillämpar de inte de åtgärder som krävs för att 
garantera öppenhet och ett vidare öppnande av marknaden för konkurrens. I en sådan typ av 
situation bör de upphandlande enheterna i själva verket följa bestämmelserna i Romfördraget, i 
synnerhet reglerna om fri rörlighet för varor och tjänster liksom de grundläggande principerna om 
ickediskriminering, likabehandling, öppenhet och ömsesidigt erkännande. Dessutom är 
medlemsstaterna enligt direktivet om upphandling av bygg- och anläggningsarbeten också skyldiga 
att följa annonseringsbestämmelserna om de använder sig av koncessionskontrakt som avser bygg-
och anläggningsarbeten. Kommissionen anser att bristen på efterlevnad av dessa grundläggande 
principer i fördraget inte kan accepteras, eftersom detta förhindrar att den inre marknaden fungerar 
på rätt sätt. En sådan underlåtenhet omöjliggör att sådana marknader (eller rättigheter), som rör 
viktiga ekonomiska intressen, utsätts för konkurrens. 
3.27 I ett framtidsperspektiv och i syfte att i än högre grad stärka öppnandet av offentlig 
upphandling för konkurrens skulle man kunna tänka sig bestämmelser som för konkurrens utsätter 
tilldelningen av exklusiva rättigheter för utförandet av offentlig service genom ett 
koncessionssystem. Införandet av sådana bestämmelser skulle syfta till att underlätta tillträde för 
nya, bkde statliga och privata, aktörer på den offentliga tjänstemarknaden, samtidigt som man 
bevarar möjligheten att bevilja exklusiva rättigheter när dessa är nödvändiga för att kunna bibehålla 
tjänster av allmänt ekonomiskt intresse. Vidare skulle införandet av bestämmelserna också syfta till 
att tillföra de befintliga aktörerna en företagsdynamik som ligger närmare användarnas krav. Ett 
sådant tillvägagångssätt skulle göra det möjligt för medlemsstaterna att kunna välja de effektivaste 
serviceföretagen vad gäller såväl räntabilitet som kvalitet. När det gäller landtransporttjänster har 
kommissionen redan lagt fram sin syn på detta i grönboken "Ett trafiknät för alla"16. 
b) Upphandlingar som understiger de tröskelvärden som anges i direktiven 
3.28 De förfaranden som anges i gemenskapsdirektiven gäller endast för upphandlingar vars 
uppskattade värde överstiger angivna tröskelvärden. Vissa upphandlande enheter anser att de 
upphandlingar som inte når upp till dessa tröskelvärden inte är underställda några 
gemenskapsregler, vilket medför att dessa upphandlingar ibland tilldelas utan föregående 
anbudsinfordran. Dessa upphandlingar är ofta av stor betydelse i synnerhet för små och medelstora 
företag. I likhet med beviljandet av koncessioner och liknande kontrakt bör denna upphandling 
göras i enlighet med bestämmelserna i Romfördraget om fri rörlighet för varor och tjänster liksom i 
enlighet med de grundläggande principerna om ickediskriminering, likabehandling och öppenhet. 
c) Ändring av reglerna under pågående upphandling 
3.29 I flera fall som underställts kommissionen har upphandlande enheter vid upphandlingar, 
vars värde överstiger de tröskelvärden som anges i direktiven, agerat eller fattat beslut som står i 
strid mot gemenskapsrätten, även om regeln som skall följas eller förbudet inte uttryckligen nämns i 
direktiven. Det handlar till exempel om väsentliga ändringar som görs i anbudsspecifikationerna 
under pågående upphandling. Sålunda hade en upphandlande enhet ändrat platsen för byggnationen 
samtidigt som den fortsatte upphandlingsförfarandet. I ett annat fall hade den upphandlande 
enheten slopat en viktig del av de arbeten som ursprungligen hade planerats. Ännu ett annat ärende 
rörde ändringen av finansieringsvillkoren. Kommissionen hävdade att sådana ändringar var 
väsentliga och borde ha medfört att pågående upphandling upphävts och att en ny upphandling 
KOM(95)601 slutl., 29.11.95. 
12 
skulle ha gjorts genom publicering av ett nytt meddelande om upphandling. I vissa fall har ett annat 
problem uppdagats, nämligen användningen av förhandling med en eller flera anbudssökande vid 
öppen eller selektiv upphandling. Kommissionen hävdade att sådan förhandling inte är tillåtlig då 
den strider mot likabehandlingsprincipen. Det bör påpekas att de tolkningar som kommissionen 
gjort har bekräftats av domstolens rättspraxis 17. För sådana situationer gäller även de synpunkter 
som utvecklats ovan i fråga om koncessioner och kontrakt som ligger under tröskelvärdena. Även 
om dessa situationer inte regleras av direktiven, lyder de dock under de allmänna 
gemenskapsrättsliga principerna. 
C. Preliminära slutsatser 
3.30 Ovannämnda exempel visar att tillämpningen av gemenskapsreglerna i medlemsstaterna 
fortfarande inte är konsekvent. Det är sålunda nödvändigt att i än högre grad förklara och förtydliga 
gällande regler. Kommissionen anser därför att det är dags att förtydliga vissa av de punkter som 
tidigare nämnts. Detta kan ske genom tolkningsmeddelanden och/eller riktlinjer, utan att därför 
andra lämpliga sätt eller nya bestämmelser utesluts. 
3.31 Den ovanbeskrivna situationen är klart otillfredsställande eftersom strävandena att uppnå 
ett fullständigt och korrekt införlivande av direktiven skulle vara meningslösa om de inte tillämpas 
på rätt sätt i praktiken. Kommissionen är fast besluten att inte förhålla sig passiv framför dessa 
problem. I denna grönbok (och särskilt detta och följande kapitel) övervägs några möjligheter att 
uppnå en bättre tillämpning av bestämmelserna om offentlig upphandling. För kommissionen är det 
viktigt att fa veta om de sektorer som berörs anser att dessa möjligheter kan ge tillfredsställande 
lösningar på de problem som nämnts ovan eller om det finns andra tänkbara lösningar. 
IV. Kontroll av tillämpningen av gemenskapsreglerna om offentlig upphandling 
3.32 För att komma till rätta med problemen i fråga om införlivning och tillämpning av 
gemenskapsrätten och för att nå de eftersträvade målen är det absolut nödvändigt att alla berörda 
parter fullgör sina uppgifter och vidtar lämpliga åtgärder, först och främst vad avser system för 
övervakning och tillsyn av upphandlande enheters tillvägagångssätt och snabba medel för att 
återupprätta den rättsliga efterlevnaden. Sådana system och medel finns redan både på 
gemenskapsnivå och nationell nivå, men bör dock förstärkas. 
3.33 Medlemsstaterna och Europeiska kommissionen bör ta sitt ansvar. Medlemsstaterna bör 
tillse att de skyldigheter som följer av gemenskapslagstiftningen fullgörs, i synnerhet genom kontroll 
och sanktioner, som är effektiva i praktiken och har avskräckande verkan (artikel 5 i 
Romfördraget). Kommissionen bör å sin sida, enligt artikel 155 i Romfördraget, övervaka att 
medlemsstaterna respekterar och fullföljer ovannämnda skyldigheter, inte bara genom att ta hänsyn 
till lagens bokstav, utan även till den mening som lagen har. Genomförandeåtgärderna bör förbättra 
efterlevnaden av bestämmelserna och befästa leverantörers förtroende för att systemet fungerar väl. 
Se domarna Kommissionen mot Danmark av den 22.6.1993 i mål C-243/89, REG 1993-1, s.3385, och 
Kommissionen mot Belgien av den 25.4.1996 i mål C-87/94, ännu inte publicerad. 
13 
A. "Rättsmedelsdirektiven" 
3.34 Granskning av leverantörers sätt att reagera är självfallet det bästa sättet att försäkra sig 
om att upphandlande enheter genomför sina upphandlingar i öppen konkurrens. Leverantörerna är 
bäst placerade för att konstatera om de regler som gäller för offentlig upphandling följs eller ej och 
kan i förekommande fall snabbt meddela inköpsorganen i händelse av överträdelse. Ibland rättas 
överträdelser till omedelbart efter att de anmälts till den upphandlande enheten. I andra fall kan 
formella rättsmedel användas, inklusive domstolsförfarande. 
3.35 Genom införandet av "rättsmedelsdirektiven" har leverantörerna, i händelse av 
överträdelse av direktivens bestämmelser, möjlighet att hos varje medlemsstat begära prövning i 
nationell instans med domstols ställning- eller instans mot vars avgöranden rättsmedel finns. Enligt 
"rättsmedelsdirektiven" skall vederbörande prövningsorgan ha behörighet att förordna om 
interimistiska åtgärder (exempelvis för att avbryta en pågående upphandling) och att uttala sig 
huruvida upphandlingar står i överensstämmelse med bestämmelserna, samt i förekommande fall, 
upphäva eller säkerställa upphävandet av olagliga beslut. Nämnda prövningsorgan skall också ha 
behörighet att besluta om att vissa villkor i anbudsinfordran skall undanröjas och, i förekommande 
fali, bevilja skadestånd. Genom bredden i de medel som ställs tiil leverantörernas förfogande, borde 
utnyttjande av dem vara det effektivaste sättet att säkerställa de rättigheter, som deltagare i offentlig 
upphandling har. 
3.36 Leverantörerna skall ha tillgång till all nödvändig information om de rättigheter som 
"rättsmedelsdirektiven" ger dem när det gäller upphandlingar som genomförs i andra 
medlemsstater. Kommissionen kommer att publicera vägledningar för att informera leverantörer om 
möjliga rättsmedel i händelse av eventuell överträdelse av bestämmelserna i en annan medlemsstat, 
inklusive tillgängliga förfaranden, hur man använder sig av dem och eventuella rättigheter till 
gottgörelse till leverantörer som lidit skada. I detta sammanhang bör hänvisas till de nya möjligheter 
som EG-domstolens rättspraxis erbjuder i händelse av skada som enskild lidit till följd av att 
medlemsstat brutit mot gemenskapsrätten (se punkt 3.8). 
B. Lämpliga påföljder 
3.37 Ett viktigt inslag i upprättandet av ett regelverk för offentlig upphandling är fastställandet 
av lämpliga påföljder. I sitt meddelande till rådet och Europaparlamentet om påföljders roll18, 
framhöll kommissionen offentlig upphandling som ett av de områden där möjligheten att införa ett 
gemensamt sanktionssystem kan övervägas för att bibehålla lagstiftningens integritet, eftersom 
skillnader i påföljd mellan olika medlemsstater i händelse av överträdelse av gemenskapsrätten 
skulle kunna äventyra denna politiks effektivitet. Å sin sida erkände rådet också betydelsen av 
denna fråga i sin resolution av den 29 juni 1995 om sanktioner som skall tillämpas vid överträdelse 
av gemenskapsrätten19. Rådet uppmanade kommissionen att se till att gemenskapslagstiftningen 
inklusive sanktioner genomförs på ett effektivt sätt och att, i förekommande fall, inkludera 
bestämmelser om påföljder i kommande förslag. Dessutom uppmanade rådet medlemsstaterna att 
aktivt stödja gemenskapens åtgärder på detta område. 
18 KOM(95) 162 slutl, 3.5.95. 
19 EGT nr C188,22.7.1995, s. 1. 
14 
3.38 Kommissionen uttrycker oro över det faktum att tillämpningen av 
"rättsmedelsdirektiven" i praktiken varierar avsevärt från en medlemsstat till en annan och ibland 
till och med inom en och samma medlemsstat. Kommissionens uppmärksamhet har också riktats på 
de stora skillnader som finns mellan medlemsstaterna bl. a. i fråga om den sökandes bevisskyldighet 
för skadan när det gäller att få ersättning, liksom i fråga om storleken på de skadeståndsbelopp som 
beviljas. I vissa fall har domstolarna endast tillerkänt vederbörande ett belopp av symboliskt värde. I 
andra fall har klagande tillerkänts belopp motsvarande kostnaderna för att förbereda anbud (dessa 
kostnader kan vara omfattande, men gottgörelsen för dem utgör inte på något sätt en full ersättning 
för den skada som den sökande lidit genom att inte erhålla kontraktet). Kommissionen anmodar 
medlemsstaterna och övriga berörda parter att ge sina synpunkter på hur effektiv den prövning som 
finns i medlemsstaterna är, och föra fram alla eventuella diskrepanser mellan de sanktioner som 
tillämpas. Kommissionen önskar synpunkter på förslaget att införa en skyldighet att i alla händelser 
säkerställa full ersättning för den lidna skadan och önskar därutöver synpunkter på förslaget om 
beviljande av ett avhållande skadeståndsbelopp, gående utöver den lidna skadan. Är sådana 
åtgärder önskvärda? 
C Klagomål 
a) på gemenskapsnivå 
3.39 I sin egenskap av fördragets väktare, handlägger kommissionen de klagomål som inges 
av leverantörer som anser sig ha lidit skada och vinnlägger sig om att nå en lösning på de problem 
som tas upp. Ett stort antal ärenden har sålunda lösts tack vare kommissionens ingripande utan att 
den haft behov av att föra ärendet vidare till domstolen. Men i de fall då kommissionen befinner sig 
i den situationen att den måste väcka talan i domstolen visar erfarenheten att förfarandet enligt 
artikel 169 i Romfördraget inte kan garantera en snabb och effektiv rättelse. Samtidigt som 
kommissionen åtagit sig att påskynda sina interna förfaranden kan de olika stadierna i förfarandet 
enligt artikel 169 som leder till domstolens avgörande (dessa stadier avser i första hand att sända en 
formell underrättelse till den berörda medlemsstatens myndigheter och i andra hand avgivandet av 
ett motiverat yttrande) pågå upp till tre år och i vissa fall ännu längre, med anledning bl. a. av att det 
kan vara svårt att i tid fa tag i nödvändig information. På upphandlingsområdet är det ofta risk för 
att så långdragna förfaranden blir ineffektiva. 
3.40 Såsom kommissionen angivit det i sitt meddelande inför regeringskonferensen "Att 
stärka den politiska unionen och förbereda utvidgningen" anser den att medlen för att säkerställa 
tillämpningen av gemenskapsrätten borde göras mer effektiva, bland annat när det gäller den inre 
marknaden. Kommissionen anser vidare att domstolens roll bör förstärkas i synnerhet vad gäller 
verkställandet av dess domar. 
3.41 I detta sammanhang anser vissa kommentatorer att olika möjligheter bör utforskas för att 
nå dessa mål. En av dessa möjligheter skulle kunna bestå i att ge kommissionen mer effektiva 
utredningsbefogenheter än de som den nu förfogar över, som avsevärt begränsar effektiviteten och 
snabbheten hos kommissionens insatser i fråga om offentlig upphandling. Det system som grundas 
på förordning (EEG) nr 17/62 om konkurrens skulle kunna utgöra ett lämpligt exempel på ett 
sådant tillvägagångssätt. På samma sätt har vissa observatörer övervägt att utsträcka de förfaranden 
och kontrollmöjligheter som anges i förordning (Euratom, EG) nr 2185/9620 om skydd av EG:s 
finansiella intressen till att omfatta all offentlig upphandling. Dessa bestämmelser är nämligen 
tillämpliga på offentlig upphandling som genomförs med stöd av gemenskapsmedel såsom t. ex. 
upphandlingar inom ramen för de transeuropeiska näten (TEN), strukturfonderna och 
sammanhållningsfonden eller upphandlingar som görs med tredje land (se kapitel 5). 
EGT av den 15.11.1996. 
15 
b) På nationell nivå 
3.42 Kommissionen förfogar varken över de resurser eller den information som är nödvändiga 
för att kunna avslöja eller lösa varje överträdelse av gemenskapsbestämmelserna inom hela 
Europeiska unionen. Av praktiska skäl borde de problem som leverantörerna möter i de flesta fall 
lösas på nationell nivå. Det är dock självklart att kommissionen inte kommer att tveka att ingripa 
var gång som det blir nödvändigt för att bibehålla gemenskapsrättens integritet i fråga om offentlig 
upphandling. Kommissionen bekräftar också sin beslutsamhet att till fullo spela sin roll i 
tillämpningen av lagstiftningen, i synnerhet när det gäller att lösa ärenden som äventyrar viktiga 
ekonomiska intressen och/eller rör viktiga juridiska frågor. 
3.43 Kommissionens vilja att lägga tonvikten på fullständig och effektiv tillämpning av 
reglerna om offentlig upphandling på nationell nivå har redan vunnit gehör i vissa medlemsstater. I 
Sverige, exempelvis, har en oberoende myndighet inrättats med uppgiften att utöva kontroll över 
enheternas upphandling. Erfarenheten visar att denna myndighet inte bara utreder klagomål utan att 
den också har den förtjänsten att den bara genom att finnas till förhindrar uppkomsten av 
situationer som utmynnar i klagomål och minskar därför den potentiella belastningen på nationella 
domstolar och gemenskapens institutioner. Med sikte på en föibättring av kontrollen av 
tillämpningen av bestämmelserna på nationell nivå kunde det vara av intresse att detta exempel följs 
i andra medlemsstater. 
3.44 För att vara effektiva (och kända som sådana) bör myndigheter av den här typen 
verkligen vara oberoende och ha befogenhet att ålägga inköpsorganen att rätta till varje fel som 
begås i ett upphandlingsförfarande. Deras eventuella bidrag bör dock i första hand inte värderas i 
form av upptäckta fel utan i de förbättringar av upphandlingsförfarandena som de har givit upphov 
till. Dessa myndigheter skulle kunna spela en framträdande roll för att förbättra 
upphandlingssystemen. De skulle kunna ge råd till inköpsorganen, granska upphandlingsrutinerna 
för att se om de är effektiva och se till att det finns ett system med obligatoriska intyg som gör det 
möjligt för medlemsstaterna att förse kommissionen med alla nödvändiga statistiska uppgifter. 
Dessutom skulle det kunna vara angeläget att anordna ett regelbundet informationsutbyte mellan 
likartade organ. Ett ständigt administrativt nätverk skulle på så sätt bildas mellan medlemsstaterna. 
Inrättandet av sådana myndigheter kan inte skada det nuvarande fördelningssystemet i fråga om 
befogenheter, vare sig det rör sig om kommissionens befogenheter som fördragets väktare eller de 
nationella domstolarna som bl. a. genom "rättsmedelsdirektiven" har ansvaret för att skydda 
företagens rättigheter. Varje eventuell konflikt som kan uppstå mellan kommissionen och dessa 
myndigheter borde lösas av domstolen som enligt artikel 164 i Romfördraget säkerställer att lag 
och rätt följs vid tolkning och tillämpning av gemenskapsrätten. 
3.45 Kommissionen uppmanar medlemsstaterna att överväga om en sådan oberoende 
myndighet bör inrättas eller utses. Kommissionen anser att befintliga organ i vissa fall torde kunna 
fylla denna funktion. De uppgifter som en oberoende myndighet av ovannämnda karaktär skulle 
fullgöra faller i själva verket inom ramen för de uppgifter som revisionsrätten i medlemsstaterna har, 
eller en likvärdig myndighet, som verkligen och obestridligen är oberoende. Kommissionen 
kommer att vara särskilt uppmärksam på alla berörda parters reaktioner på idén att utse nationella 
oberoende myndigheter för offentlig upphandling. Kommissionen uppmanar varje intresserad 
medlemsstat att starta ett pilotprojekt för att fastställa huruvida ett sådant system är genomförbart. 
D Andra sätt att bilägga tvister 
a) Granskning 
3.46 I samband med undersökningen av de åtgärder som skulle kunna säkerställa bättre 
tillämpning av gällande bestämmelser anser kommissionen att man i högre grad bör utnyttja de två 
förfarandena för granskning respektive medling som redan finns angivna i "rättsmedelsdirektiven" 
för försörjningssektorerna men som hittills inte har använts. 
3.47 De upphandlande enheter som tillämpar de bästa rutinerna för upphandling och sunda 
interna förfaranden har största möjlighet att dra fördel av gällande gemenskapsordning. Detta är 
orsaken till att "rättsmedelsdirektiven" för försörjningssektorerna anger skapandet av ett 
granskningssystem. Inom denna ram kan upphandlande enheter låta sina rutiner för upphandling 
undersökas av en oberoende granskare med uppgift att kontrollera om dessa överensstämmer med 
direktivet och syftar till ett rationellt utnyttjande av allmänna medel. I likhet med en finansiell 
kontroll genomförs denna granskning av ett oberoende organ som är kvalificerat och godkänt för 
detta. Det "rättsmedelsdirektiv" som gäller för de klassiska sektorerna innehåller inga liknande 
bestämmelser. 
3.48 För att erhålla ett intyg om goda upphandlingsrutiner måste de upphandlande enheterna 
kunna visa att de tillämpar förfaranden som, med hänsyn till vunnen erfarenhet, överensstämmer 
med bestämmelserna. Om granskningen av det som har förekommit tidigare inte ger några absoluta 
garantier vad gäller framtida upphandlingar ger den dock den upphandlande enheten visst 
förtroende för att den använder korrekta förfaranden. Publiceringen av intyget i Europeiska 
gemenskapernas officiella tidning kan bidra till att övertyga potentiella leverantörer, att det är värt 
att lämna anbud eftersom den upphandlande enheten har kunnat visa, att den använder sig av öppna 
och konkurrensbaserade upphandlingsförfaranden. De upphandlande enheter som godkänner 
föreskrivna standard och följer dessa torde sålunda kunna få ett större urval av leverantörer och 
konkurrenskraftigare anbud och på så sätt erhålla bästa möjliga kvalitet för priset. 
3.49 I enlighet med det mandat som kommissionen har givit de europeiska 
standardiseringsorganen CEN och CENELEC, antogs en europeisk standard för ackreditering av 
fysisk eller juridisk person i juni 1995 . Medlemsstaterna måste nu vidta nödvändiga åtgärder för 
att utse granskare av upphandlingsrutiner så att dessa kan påbörja arbetet. Kommissionen är 
mycket angelägen om att upphandlande enheter inom försörjningssektorerna begär granskning. 
Med hänsyn till de fördelar som granskningsförfarandet medför anser kommissionen dessutom att 
det skulle vara bra om dessa bestämmelser också gällde för upphandlande enheter utanför 
försörjningssektorerna och välkomnar en debatt i denna fråga. Samtidigt överväger den, som en 
prioritet, att tillämpa ett granskningssystem på de upphandlande enheter som gör upphandlingar 
som delvis finansieras av gemenskapsmedel (se kapitel 5 nedan). 
b) Medling 
3.50 Det är alltid bäst om tvister kan lösas i godo. I "rättsmedelsdirektivet" för 
försörjningssektorerna fastställs i detta sammanhang ett medlingsförfarande enligt vilket 
leverantörerna och de upphandlande enheterna kan komma överens om att utreda och lösa tvister 
som uppkommer mellan dem i fråga om tillämpning av gemenskapsrätten genom att vädja till en 
oberoende medlare. Under de tre år som detta förfarande har funnits har det dock aldrig utnyttjats. 
Standard EN 45503, publicerad av CEN/CENELEC den 24.1.1996. 
17 
Detta kan delvis förklaras av brist på information bland leverantörer och upphandlande enheter om 
hur förfarandet fungerar. Kommissionen önskar en debatt med deltagande av medlemsstaterna, 
erfarna medlare, upphandlande enheter och företag om hur medlingsförfarandet kan förbättras och 
hur det kan göras mer tillgängligt och användbart. 
V. Frågor 
1. Har ni några synpunkter på hur effektivt medlemsstaterna har införlivat direktiven? Vilka är 
enligt er åsikt orsakerna till svårigheter vid införlivandet som medlemsstaterna har stött på? 
2. Instämmer ni i den lista över tillämpningsproblem med gemenskapslagstiftningen som ovan 
lagts fram? Bör andra typer av felaktig tillämpning nämnas? Anser ni att det finns andra orsaker 
till de problem som uppstått än de som ovan nämnts ? 
3. På vilka punkter skulle enligt er åsikt tolkningsmeddelanden eller riktlinjer vara av värde för att 
bättre förklara och förtydliga gällande regler? 
4. Hur effektiva är de rättsmedel som finns i medlemsstaterna? Har ni konstaterat några skillnader 
i tillämpning av rättsmedel och påföljder inom en och samma medlemsstat och mellan olika 
medlemsstater som kan påverka hur väl den inre marknaden fungerar på detta område? Om 
detta är fallet, bör åtgärder vidtas? 
5. Skulle skadestånd som går utöver själva den lidna skadan vara av värde? 
6. Anser ni att kommissionen, för att på ett effektivare och snabbare sätt skall kunna övervaka att 
gemenskapsrätten efterlevs, borde förfoga över effektivare utredningsbefogenheter än dem 
som den har för närvarande, liknande de som anges i förordning nr 17/62 i fråga om 
konkurrens? 
7. Skulle inrättandet av en oberoende kontrollmyndighet i varje medlemsstat kunna förbättra 
upphandlingssystemen och gynna ett effektivt genomförande av reglerna? Bör kommissionen 
på gemenskapsnivå skapa samarbetsmekanismer mellan sådana oberoende myndigheter som 
kan verka för en enhetlig tillämpning av upphandlingsreglerna och för ett mera rättvist tillträde 
till offentliga upphandlingsmarknader? 
8. Instämmer ni att det vore lämpligt att uppmana till användning av granskningssystemet såsom 
ett effektivt sätt att garantera goda upphandlingsrutiner? Bör granskningen utsträckas till att 
omfatta upphandlande enheter utanför försörjningssektorerna? Om svaret är ja, hur kan detta 
lämpligast ske (skulle det exempelvis kunna göras på frivillig basis)? 
9. Vad tror ni det beror på att det medlingsförfarandet som anges i "rättsmedelsdirektivet" för 
försörjningssektorerna ännu inte har utnyttjats? 
4. ATT FÖRBÄTTRA TILLTRÄDET TILL OFFENTLIGA 
UPPHANPLINGSMARKNADER 
MARKNADSBEVAKNING. INFORMATION, UTBILDNING OCH 
ELEKTRONISK UPPHANDLING 
När nu regelverket finns på plats bör upphandlande enheter och leverantörer utnyttja de möjligheter 
som detta regelverk erbjuder och dra maximala fördelar av den. Genom marknadsbevakning 
insamlas de upplysningar som behövs för att utvärdera de ekonomiska följderna som gällande 
ordning har samtidigt som leverantörer får möjlighet att analysera de särdrag som efterfrågan på 
upphandlingsområdet i hela unionen uppvisar. Â andra sidan är denna bevakning nödvändig för att 
kommissionen skall kunna kontrollera tillämpningen av bestämmelserna på ett sammanhängande 
sätt. Information och utbildning kan på ett avgörande sätt bidra till att garantera optimala 
förutsättningar, i fråga om effektivitet och kostnad, vid offentlig upphandling. Det kan dock 
konstateras att många offentliga inköpare synes sakna mer ingående kunskaper om sina juridiska 
skyldigheter och att leverantörer, i synnerhet små och medelstora företag, ofta synes vara 
omedvetna om marknadens potential. Det är just på dessa nivåer som de möjligheter som utbildning 
och information ger till fullo bör utnyttjas. Tack vare utbildning kan gamla tanke- och handlingssätt 
ändras för att öppnas mot en kultur som, i fråga om offentlig upphandling, tillämpar såväl insyn och 
öppenhet vid val av leverantör som de mest högställda affärsmässiga kriterier. Information är 
livsnerven i effektiv upphandling: om kvaliteten på informationen förbättras blir det lättare både för 
upphandlande enheter och leverantörer att utnyttja de möjligheter som står till buds. Om man 
blickar framåt torde utvecklingen av elektronisk upphandling kunna leda till ökad öppenhet och 
förbättra tillträdet till de offentliga upphandlingsmarknaderna. 
I. Bevakningen av offentlig upphandling 
4.1 Kontrollen av den korrekta tillämpningen av gällande regler bör kompletteras med en ständig 
bevakning av den offentliga upphandlingen så att man far fördjupad kunskap om de ekonomiska 
realiteter som ligger bakom offentlig upphandling. I själva verket tillämpas gemenskapens relativt 
homogena regelverk på alltmer heterogena marknader. Bevakning är särskilt nödvändig när det 
gäller upphandling av tjänster, eftersom denna endast sedan en kort tid tillbaka omfattas av 
gemenskapens bestämmelser. En sådan bevakning skulle till exempel kunna inriktas på regelbunden 
insamling av information om klassificeringen av dessa upphandlingar enligt bilagorna IA och IB till 
direktiv 92/50/EEG och om de upphandlande enheternas agerande på detta område. För att det 
skall bli möjligt att bedöma de ekonomiska följderna av gemenskapsbestämmelserna om offentlig 
upphandling kommer att behövas, dels en analys av konkurrenssituationen och av de priser som de 
upphandlande enheterna har betalat, dels en bättre kunskap av efterfragesidans storlek och struktur 
och leverantörssidans behov av information. På denna grundval blir det möjligt att bedöma i vilken 
utsträckning det aktuella upphandlingssystemet motsvarar upphandlande enheters och leverantörers 
behov. 
19 
4.2 Kommissionen har för avsikt att skapa ett bevakningssystem för att kunna värdera den 
offentliga upphandlingens ekonomiska följder och undersöker för närvarande hur de uppgifter som 
insamlas från olika källor (den dagliga bulletinen över anbudsinfordringar -TED, Eurostat) optimalt 
kan utnyttjas i detta syfte. I konkreta termer bör denna bevakning utmynna i prisindikationer för en 
representativ korg av varor som upphandlas av enheter som omfattas av gemenskapsreglerna. Som 
tidigare nämnts är det endast genom att välja de mest kvalificerade och konkurrenskraftiga 
leverantörerna som de upphandlande enheterna kan erbjuda allmänheten bästa service. 
4.3 Kommissionen bekräftar sitt åtagande, att i enlighet med de principer som fastställs i 
Romfördraget, ständigt övervaka att gemenskapsdirektiven efterlevs. Den ekonomiska bevakningen 
bör i detta hänseende också möjliggöra marknadsanalyser inom vissa, särskilda sektorer i samtliga 
medlemsstater. Kommissionen kommer på så sätt att systematiskt kunna ringa in 
problemsektorerna och utöva sin kontroll på ett mer sammanhängade sätt än genom att begränsa 
sig till att reagera på individuella klagomål. Databaser (inklusive den dagliga bulletinen över 
anbudsinfordringar - TED) är värdefulla instrument för insamling, analys och spridning av 
information och kan spela en stor roll i kontrollen av tillämpningen av rätten. Ett system med 
regelbundna kontroller som syftar till att upptäcka de mest betecknande fallen av underlåtenhet att 
publicera ett upphandlingsmeddelande har också införts. På grund av den enorma mängd 
upphandlingar som görs (liksom antalet och mångfalden offentliga inköpsorgan) kan kommissionen 
dock inte ensam genomföra en detaljerad bevakning. Detta är i högsta grad fallet när det rör sig om 
att kontrollera om de offentliga inköpssorganen verkligen publicerar information om all relevant 
upphandling. Mot denna bakgrund är kommissionen intresserad av alla förslag till förbättringar av 
bevakningen av upphandlingsförfaranden både på gemenskapsnivå och nationell nivå. Den skulle 
också vilja ta del av synpunkter på lämpligheten av en ny översyn av frågan om det europeiska 
observationsorganets funktion. Detta organ skapades inom ramen för den rådgivande kommittén 
för offentlig upphandling för att övervaka att de upphandlande enheterna i medlemsstaterna på ett 
korrekt sätt tillämpar reglerna om offentlig upphandling, men den har ännu inte nått sin fulla 
funktion. Organet har likväl aldrig varit avsett att utvecklas till ett kontor eller en byrå för tekniskt 
bistånd. Idén att införa korsvisa kontrollförfaranden skulle också kunna utnyttjas i detta 
sammanhang. 
IL Information 
4.4 Information, vare sig den handlar om gällande regelverk eller om olika typer av upphandlingar 
eller om de oegentligheter eller funktionsbrister som konstaterats, är nyckeln till en sund och 
effektiv upphandling som ger valuta för pengarna. 
a) Ökad läsbarhet och förbättrade möjligheter att överblicka regelverket 
4.5 Det är väsentligt att strävandena att förbättra upphandlingsrutinerna stöds av framsteg i fråga 
om öppenhet och spridning av information. Kommissionen har redan vidtagit ett antal åtgärder för 
att både kvalitativt och kvantitativt förbättra information om gemenskapens regler som ger 
leverantörer rättigheter och innebär skyldigheter för upphandlande enheter. Trots att 
gemenskapsdirektiven om offentlig upphandling samlats och publicerats i en enda volym, skulle det 
vara lättare att förstå själva bestämmelserna om varje direktiv blev föremål för en kodifiering som 
sammanförde alla regler om offentlig upphandling, som gäller för varje särskild sektor. När det 
gäller upphandling av varor och bygg-och anläggningsarbeten, liksom upphandling inom 
försörjningssektorerna, har antagandet av direktiven 93/36/EEG, 93/37/EEG och 93/38/EEG gjort 
20 
det möjligt att uppnå formell kodifiering. Det är dock inte säkert att en sådan formell kodifiering 
kan göras var gång som ett direktiv om offentlig upphandling ändras: Där det inte är möjligt bör 
andra åtgärder övervägas. 
4.6 För att öka begripligheten i reglerna om offentlig upphandling har kommissionen utfäst sig att 
ge ut ett antal "vade-mecum" (tolkningsmeddelanden) som kommer att förklara och förtydliga 
frågor gällande tillämpningen av direktiven. Vissa av dessa "vade-mecum" kommer att vara 
uppdateringar av den som gavs ut första gången 1987 (direktiven om varor och bygg-och 
anläggningsarbeten). Andra kommer att innehålla liknande texter relaterade till 
tjänsteupphandlingsdirektivet och direktivet inom försörjningssektorerna. Kommissionen bekräftar 
att den avser att ge ut informationsvägledning om nationella prövningsförfaranden och de medel 
som står till leverantörernas förfogande för att hävda deras rättigheter. 
b) Spridning av meddelanden om upphandling 
4.7 Lika viktigt som att ge information som förtydligar gällande regelverk är att se till att 
leverantörer förfogar över den infomation och de data som är nödvändiga för att kunna lämna in 
anbud. För att kunna utnyttja de möjligheter som offentlig upphandling erbjuder är det väsentligt att 
tillförlitliga och lätt tillgängliga uppgifter står till buds. När mer än 130 000 meddelanden om 
upphandling publiceras varje år i tillägget S till Europeiska gemenskapernas officiella tidning är det 
inte lätt för leverantörer att bland alla dessa välja ut de anbudsinfordringar som kan vara av intresse 
för dem. Kommissionen är medveten om att det är svårt att sprida en sådan mängd information på 
ett öppet sätt genom den tryckta upplagan av tillägget till EGT. En omläggning av 
publiceringssystemet för att kunna undvara den tryckta utgåvan övervägs på sikt. 
4.8 Kommissionen har redan genomfört en marknadsstudie bland prenumeranterna på tillägget till 
EGT och databasen TED för att fa en mer exakt uppfattning om hur innehållet i och utformningen 
av informationen kan förbättras. Studien visade att endast en liten del av prenumeranterna föredrar 
de nuvarande publiceringssätten framför andra möjligheter. Flertalet prenumeranter skulle föredra 
att informationen fanns tillgänglig på World Wide Web eller CD-ROM med sökmöjligheter. 
Abonnemang på ett urval av tillägget är även tänkbara, så att användarna endast erhåller 
information om de upphandlingar som är av särskilt intresse för dem. Även om sådana förbättringar 
väntas göra upphandlingen mer öppen för företagen bör man vara ännu mer ambitiös och sträva 
efter att tillgången till information underlättas i takt med varje framsteg inom tekniken. 
4.9 Idag är dessutom själva kvaliteten på upphandlingsmeddelandena ett vanligt problem. Trots att 
flera direktiv påbjuder att upphandlingens art skall beskrivas genom användning av CPA-
nomenklaturen (klassificering av produkter efter näringsgren) eller CPC-nomenklaturen (Förenta 
nationernas centrala produktklassificering) är det fa upphandlande enheter som använder sig av 
dem. Detta får kostsamma följder för de europeiska skattebetalarna. Kommissionen har utarbetat en 
gemensam upphandlingsordlista (CPV) i form av en förteckning över koder enligt samma modell 
som CPA men anpassad till den offentliga upphandlingens särskilda behov. En reviderad version av 
CPV gavs nyligen ut22 tillsammans med en rekommendation23 till upphandlande enheter att använda 
denna ordlista så att syftet med upphandlingen kan fastställas på sakkunnig nivå i CPV:s termer. 
Om samtliga upphandlande enheter använde CPV skulle upphandlingsförfarandena inom unionen 
bli mer öppna och skattebetalarna skulle dra nytta av betydande besparingar eftersom 
publiceringsförfarandet skulle förenklas, i synnerhet vad gäller översättningen till unionens 11 
22 H(iT nr S169, 03.9.1996. 
" I-XiT nr 1,222,03.9.1996. 
21 
officiella språk. Kommissionen skulle i detta avseende vilja ta del av berörda parters synpunkter på 
det lämpliga i att införa en skyldighet att använda CPV. Ett alternativ vore att de upphandlande 
enheter som inte använder CPV och de standardiserade elektroniska blanketterna för att beskriva 
syftet med sina upphandlingar, faktureras ett belopp i proportion till de tilläggskostnader som 
behandlingen av deras upphandlingsmeddelanden medför. 
HL Utbildning 
4.10 En ändring av de traditionella upphandlingsrutinerna kommer endast att ske om man 
lyckas utveckla den administrativa kulturen genom att frigöra den från alltför nära kontakter med 
inhemska leverantörer. Så skapas en miljö som är öppen och verkligen affärsmässig och i vilken 
andra anbudsgivare kan delta och där den främsta motiveringen är att erhålla bästa möjliga 
förhållande mellan kvalitet och pris. Det är inte omöjligt att det bästa -och samtidigt det billigaste­
sättet att åstadkomma en sådan omvandling är att prioritera utbildning gällande regler och rutiner 
om offentlig upphandling. Vissa regeringar synes dock anse ?tt detta skulle vara en dyrbar lyx och 
de budgetar som används för denna typ av utbildning är de första som far lida i tider av 
budgetåtstramning. De nya teknikerna inom offentlig upphandling, till exempel elektronisk 
anbudsinfordran och elektronisk upphandling, kommer endast att ge hela sin potential, i fråga om 
effektivitet och kostnadsminskning, på villkor att de behärskas av dem som svarar för 
upphandlingen. 
4.11 Uppmuntrande tecken på förändring är synbara. De aktuella diskussionerna om 
förbättring av den europeiska konkurrenskraften betonar alltmer vikten av fortbildning och 
tillämpning av förvärvade kunskaper. Inom offentlig upphandling förutsätter detta att ännu större 
ansträngningar görs för att säkerställa grundlig och systematisk utbildning av den berörda 
personalen i syfte att ge den de nödvändiga verktygen för en effektiv upphandling. 
4.12 Oavsett hur brådskande behoven är, vore det missledande att tro att väl förankrade 
traditionella rutiner kan ändras från en dag till en annan. För att kunna genomföra en optimal politik 
i fråga om offentlig upphandling måste man vara fullt medveten om vad som verkligen menas med 
att sträva efter största möjliga affärsmässighet. Därför anser kommissionen att det är dags att vidta 
åtgärder för att stimulera utbildning av dem som svarar för offentlig upphandling för att ge dem nya 
utvecklingsbara kunskaper och hjälpa dem att bättre förstå den nya roll som de kommer att spela. 
Om man vill framkalla verklig förändring bör man dock genomföra ett program som garanterar att 
denna utbildning sprids inom hela gemenskapen och fokuseras på att lära ut de bästa 
upphandlingsrutinerna och inte begränsas till en enda punktinsats. Tillämpning av 
informationsteknologi på upphandlingsområdet och informationsutbyte om bra rutiner skulle till 
exempel kunna inkluderas. För att ett sådant program skall kunna utarbetas krävs deltagande från 
kommissionen, medlemsstaterna, nationella organ inom sektorn, företag, universitet och andra 
berörda. 
22 
IV. Elektronisk upphandling 
4.13 De nuvarande upphandlingsförfarandena bygger på traditionella administrativa rutiner 
och kommunikationsmedel: det rör sig huvudsakligen om ett system med anmälan/spridning av 
meddelanden och inlämnande av anbud i skriftlig form. Men tack vare framstegen inom datateknik 
och telekommunikationer är det inte längre nödvändigt att förfara som tidigare. Det är dags att 
inrikta gemenskapens politik för offentlig upphandling mot framtiden och dra fördel av alla de 
möjligheter som framstegen inom informationstekniken erbjuder. På kort sikt kommer dessa nya 
tekniker att göra det möjligt att införa elektronisk överföring av meddelanden om upphandling och 
spridning av information till leverantörerna. På längre sikt torde telekommunikationer och 
datasystem medföra revolutionerande omvandlingar av den offentliga upphandlingen. Man kan 
tänka sig en "elektronisk marknad" där leverantörerna i elektroniska kataloger visar upp sortiment 
och priser så att inköpsorganen kan jämföra priser och villkor, innan de beställer de eftersökta 
varorna till fördelaktigaste pris. När allt kommer omkring tjänar alla inom offentlig upphandling på 
denna form av spridning. Elektronisk upphandling kommer att ge större insyn och vara mer öppen 
för dialog med leverantörerna och mycket mer effektivt än det nuvarande pappersbaserade 
systemet. 
4.14 Europeiska unionen kan inte tillåta sig några förseningar på detta område. Bland 
rekommendationerna i Bangemann-gruppens rapport24 till Europeiska rådet återfanns offentlig 
upphandling bland de områden som prioriterades när det gällde tillämpning av 
informationsteknologi inom den offentliga sektorn. I rapporten föreslogs som mål att minst 10 % av 
alla upphandlade enheter borde tillämpa elektronisk upphandlingsförfaranden inom två till tre år. 
Två år efter det att denna rapport lades fram, är det uppenbart att ihärdiga insatser är nödvändiga 
på alla nivåer för att nå detta mål. Under G7-konferensen om informationssamhället 1995, 
uppmanade deltagarna den privata sektorn att vidta åtgärder på detta område och åtog sig att 
stödja dess insatser för att utveckla informationsnät och tillhandahälla nya tjänster med anknytning 
till information. 
a) Den nuvarande situationen 
4.15 På området för offentlig upphandling torde det vara lämpligast att införa 
informationsteknologi i fråga om överföring och spridning av meddelanden om upphandling. Enligt 
gemenskapsdirektiven är upphandlande enheter skyldiga att publicera meddelanden om 
upphandling i tillägget till Europeiska gemenskapernas tidning. Detta tillägg (S) bestar redan av mer 
än 300 sidor varje dag och förväntas bli ännu mer omfångsrikt under de närmaste 12 månaderna. 
Det är därför föga överraskande att leverantörerna har vissa svårigheter att välja ut just de 
meddelanden som är av intresse för dem. Man måste helt enkelt göra det enklare och mer effektivt 
att använda systemet. 
4.16 Stora framsteg har redan gjorts. Databasen TED infördes för tio år sedan och har nyligen 
uppdaterats genom införande av en mer användarvänlig programvara, och den gemensamma 
upphandlingsordlistan (CPV) och genom tillgång till Internet. Andra förbättringsförslag undersöks 
för närvarande25. 
Europa och det globala informationssamhället - rekommendationer framlagda till Europeiska rådet i Korfu, 
Bryssel den 26 maj 1994. 
Se även punkterna 4.7 till 4.9. 
23 
b) Elektronisk anbudsinfordran 
4.17 Med de nuvarande teknologierna flerdubblas möjligheterna till ökad öppenhet, minskade 
driftskostnader och förkortade tidsfrister. I detta syfte har kommissionen lanserat ett ambitiöst 
program kallat SiMAP ("Informationssystem för offentlig upphandling") som drar nytta av 
erfarenheten med TED och där flera olika projekt ingår. Det omedelbara målet är att öka 
kapaciteten i det nuvarande publiceringssystemet så att det utan problem kan svälja det ökande 
antalet upphandlingsmeddelanden som skall publiceras. SIMAP torde i själva verket göra det 
möjligt att lämna bättre information om anbudsinfordringar på kortare tid. Det rör sig om ett 
framsteg som förutom att det har blivit brådskande (med hänsyn till det snabbt ökande antalet 
publicerade meddelanden), är av avgörande betydelse om man vill förbättra öppenheten i 
upphandlingsförfarandena i Europa. SIMAP kan förbättra marknadsbevakning och -analys av 
offentlig upphandling. Dessutom erbjuder den möjligheten att utbyta en stor mängd av andra 
användbara uppgifter så att leverantörerna lättare kan identifiera de upphandlingar som är av 
intresse för dem. 
4.18 Ett antal pilotprojekt har redan lanserats under SIMAP, med deltagande av ett begränsat 
antal offentliga inköpare och informationsleverantörer. Projekten avser huvudsakligen elektronisk 
överföring av offentliga inköpares meddelanden om upphandling till gemenskapemas officiella 
tidning och TED och tillhandahållande på nätet av information till leverantörer. Om dessa 
pilotprojekt blir framgångsrika -de första resultaten är uppmuntrande- så kan de i ett framtida skede 
utvecklas och ge upphov till ett högst användbart elektroniskt system för överföring och spridning 
av meddelanden om upphandling, som alla intresserade parter i unionen får tillträde till (genom en 
elektronisk brevlåda för meddelanden om offentlig upphandling som täcker hela gemenskapen). 
4.19 Genom att använda detta system skulle upphandlande enheter kunna överföra sina 
meddelanden elektroniskt istället för på papper. En väsentlig fråga återstår dock att lösa, nämligen 
hur man skall gå från den tryckta upplagan till elektronisk överföring. De senaste ändringarna av 
lagtexterna har redan tillåtit vissa justeringar som syftar till att möjliggöra en elektronisk överföring 
av upphandlingsmeddelanden. Till en början och under flera år framåt kommer det pappersbaserade 
systemet och elektroniska att existera sida vid sida. Man måste nu bedöma om denna utveckling 
kan ske på frivillig basis eller om det vore lämpligt att ålägga offentliga inköpare en skyldighet att 
överföra sina meddelanden på elektronisk väg. I det senare fallet bör dessutom fastställas om en 
sådan skyldighet under en första tid endast skall omfatta central förvaltning och 
försörjningssektorerna innan den utsträcks till att omfatta alla. Elektronisk överföring av 
upphandlingsmeddelanden skulle också kunna göra det möjligt att förkorta tidsfristerna för 
spridning av informationen och kanske, på lång sikt, tidsfristerna för inlämnande av anbud. 
Kommissionen ber om synpunkter på denna fråga. 
c) Elektronisk spridning av information 
4.20 Med det ständigt ökande antalet upphandlingsmeddelanden som publiceras och den 
förbättrade tekniken för elektronisk publicering är det uppenbart att EGT S pappersupplaga på sikt 
kommer att ersättas av elektroniska upplagor. Den marknadsstudie som genomförts bland 
prenumeranterna bekräftade att flertalet skulle föredra att information fanns tillgänglig på World 
Wide Web och att många är intresserade av en CD-ROM. Ett CD-ROM projekt är redan föremål 
för en undersökning och det kan inte förnekas att vissa förbättringar av databasen TED, till exempel 
genom att det blir tillgängligt på Internet, skulle locka mer intresse. 
24 
4.21 För närvarande finns omkring 13 000 prenumeranter på tillägget till den officiella 
tidningen. Det kan framhållas att det här endast rör sig om en ringa andel av de leverantörer som är 
potentiellt intresserade. Elektroniska upplagor eller sådana som finns on-line bör alltså utformas, 
både för att locka nya prenumeranter och för att ersätta den tryckta upplagan som nuvarande 
prenumeranter erhåller men som blir allt mer besvärlig att använda. 
4.22 När dessa ersättningssystem blir användbara och har accepterats av prenumeranterna, 
kan bestämmelserna som fastställer skyldigheten att publicera i pappersupplagan av tillägget till 
EGT komma att ändras genom införande av en hänvisning till elektroniska medel så att 
pappersupplagan gradvis kan överges i takt med att förfrågan faller. 
4.23 På grundval av resultaten av marknadsstudien överväger kommissionen att ge ut endast 
korta sammandrag av upphandlingsmeddelandena i ett tillägg till EGT som blir betydligt tunnare, 
medan de kompletta uppgifterna kommer att finnas enbart i en databas. Denna blir dock även 
tillgänglig i form av en CD-ROM eller via Internet. Kommissionen undersöker också möjligheten 
att endast sammanställa databasversionen eller att lämna uppgifterna endast genom förmedling av 
tredje part som har utsetts för denna uppgift. 
4.24 Kommissionen uppmanar alla intresserade parter, medlemsstater, upphandlande enheter 
och leverantörer att meddela sina reaktioner eller ge kommentarer till de olika alternativ som 
övervägs. 
d) Ett helt elektroniskt upphandlingsförfarande. 
4.25 De möjligheter som erbjuds av tekniken är långt mer omfattande än den relativt enkla 
tillämpning som gäller elektronisk överföring och spridning av upphandlingsmeddelanden. På lång 
sikt kommer framtidens datorisering av offentlig upphandling oundvikligen att leda till helt 
elektronisk upphandling. Elektroniska förfaranden torde kunna användas i allt större omfattning för 
att uppfylla de skyldigheter som för närvarande följer av direktiven (till exempel 
publiceringsskyldigheten) men torde också, på ett mycket mer genomgripande sätt, kunna 
utsträckas till samtliga övriga etapper i upphandlingsförfarandet och under avtalstiden. Ett system 
för elektronisk upphandling skulle sålunda kunna omfatta förmedling av förfrågningsunderlaget och 
inlämning av anbud, såväl som informationsutbyte under avtalstiden (inklusive fakturering och 
betalning). Observera dock, att till skillnad från publicering av upphandlingsmeddelanden, sådana 
tillämpningar inte direkt faller inom kommissionens kompetensområde. Dessa frågor överlämnas till 
upphandlande enheters och leverantörers fria affärsmässiga bedömning. Kommissionen avser 
självfallet att förbli nära knuten till utvecklandet av dessa tillämpningar, eftersom dessa med all 
säkerhet kommer att på ett avgörande sätt påverka gemenskapens regelverk på området för 
offentlig upphandling. Det finns dessutom stor risk för att inkompatibla nationella system skapar 
nya omfattande inre (och yttre) handelshinder. 
4 26 Det system som skall införas måste vara så flexibelt att det kan möta den utmaning som 
den ständiga utvecklingen på upphandlingsområdet utgör. Eftersom upphandlingsdirektiven inte 
innehåller några bestämmelser som särskilt gäller användning av informationsteknologi torde 
gällande regler, närhelst är möjligt, tolkas på sådant sätt att deras tillämpning anpassas till eventuella 
innovationer på området. Fastän kommissionen utgår från att någon ändring av regelverket på 
området för offentlig upphandling inte kommer att föreslås, kan det inte uteslutas att teknisk 
utveckling på vissa områden, som inte ifrågasätter gällande regelverks grundläggande principer, 
emellertid gör det nödvändigt att lägga fram förslag om särskild lagstiftning. Elektronisk 
upphandling skulle kunna vara ett av dessa områden. 
25 
26 e) Erfarenheter utanför Europeiska unionen 
4.27 Även om man inte med säkerhet kan säga något om hur informationsteknologierna 
kommer att integreras i offentlig upphandling under åren som kommer, kan man ändå åberopa 
några viktiga exempel. Den amerikanska administrationen har exempelvis anförtrott uppgiften att 
sprida information om upphandlingsmeddelanden åt ett dussintal privata för ändamålet särskilt 
godkända företag, som har utvecklat så kallade mervärdesnätverk (på engelska "value-added 
networks" eller VANs). Dessa nätverk lämnar uppgifter av hög kvalitet om 
upphandlingsmöjligheter i USA och i utlandet. Ett liknande deltagande från den privata sektorn kan 
konstateras i Kanada. Med hänsyn till det affärsmässiga värdet som uppgifter om offentlig 
upphandling har skulle den privata sektorn även i Europa kunna vara intresserad av deras spridning, 
även om språkmångfalden inom unionen skulle kunna utgöra en bromsande faktor i denna 
utveckling. I detta sammanhang skulle kommissionen välkomna varje uttryck för intresse från 
aktörer inom den privata sektorn. Man bör fundera på vilket sätt tillgänglig information om 
potentiella leverantörer av varor och tjänster kan förbättras, liksom på vilket sätt den privata 
sektorn kan stimuleras att tillhandahålla den nödvändiga infrastrukturen för elektronisk handel med 
upphandlande enheter. Detta kräver grundlig eftertanke från alla berörda parters sida, bl. a. för att 
fastställa villkoren för samarbete i syfte att skapa nödvändiga verktyg och tjänster. 
4.28 Elektronisk upphandling är ett världsomspännande fenomen. Våra främsta affärspartners 
har redan inlett ambitiösa program för att utveckla elektroniskt integrerade sätt att inhämta 
information om upphandling och för att ge mera utrymme åt elektroniska upphandlingsförfaranden. 
Såsom många andra nya och spännande företeelser är denna utveckling löftesrik samtidigt som den 
även innebär hot. Bland de positiva möjligheterna kan bland annat nämnas den ökade tillgången till 
uppgifter om upphandling. Sofistikerad programvara gör det nu möjligt för leverantörer, oavsett 
var de befinner sig, att erhålla all önskad information genom att trycka på en knapp. När det gäller 
hot kan fruktas att inhemska politiska hänsynstaganden och andra nationella intressen utövar ett för 
stort tryck på regeringarna. Detta skulle kunna medföra att tekniskt inkompatibla system införs, 
som gör det svårare att kommunicera. Detta skulle göra det praktiskt omöjligt att skörda de 
förväntade fördelarna av elektronisk upphandling. Med stöd av kommissionen har 
Världshandelsorganisationens (WTO) kommitté för offentlig upphandling -som behandlar frågor 
som rör tillämpningen av avtalet om offentlig upphandling (GPA)- börjat undersöka frågan om 
tillämpning av informationsteknologi inom offentlig upphandling. Industrin har också uttryckt en 
önskan om att möjligheterna att upprätta ett elektroniskt upphandlingssystem, som är kompatibelt 
mellan Europeiska unionen och USA, undersöks. De diskussioner som hålls inom GPA-kommittén 
syftar också till att uppnå konsensus om kompatibla system mellan alla parter som undertecknat 
GPA. Nyckelfrågorna om fastställande av internationellt godtagna standarder och tekniska 
förfaranden kommer sålunda att behandlas. 
f) Slutsats 
4.29 När kommissionen har analyserat reaktionerna på grönboken kommer den att ge ut ett 
vägledande dokument om elektronisk upphandling som i beräkningen medtar reflektioner rörande 
elektronisk handel och om informationssamhället. Dess syfte är, att med medlemsstaternas hjälp, 
utarbeta ett handlingsprogram för hur elektronisk upphandling skulle kunna utvecklas under de 
kommande fem åren. 
Se även kapitel 6. 
26 
V. Frågor 
I. Har tillräcklig vikt lagts vid bevakningen av korrekt tillämpning av upphandlingsreglerna som 
ett medel att förebygga problem eller upptäcka eventuella överträdelser? Finns förslag som 
kan förbättra kommissionens och medlemsstaternas system för bevakning? Förtjänar tanken på 
en gränsöverskridande bevakning att utvecklas, exempelvis i form av ett europeiskt 
observationsorgan som skulle kunna utvärdera i vilken utsträckning upphandlingar görs i 
överensstämmelse med bestämmelserna om offentlig upphandling? 
2 Incitament för att främja effektiv bevakning på området är av väsentlig betydelse. Vilka typer 
av åtgärder (korsvisa kontroller, publicering av resultat, bonus, osv.) skulle kunna vidtas på 
nationell nivå? 
3. Är ni tillfredsställd med den information som kommissionen eller medlemsstaterna ger i frågor 
som rör offentlig upphandling? Skulle det, enligt er mening, vara värdefullt med ett 
informationsblad som regelbundet rapporterar om den senaste utvecklingen på området och 
stimulerar utbytet av åsikter och erfarenheter på europeisk nivå? 
4. Vilka andra informationskällor finns? Vilken typ av statistiska uppgifter skulle kunna svara mot 
behovet av information och öppenhet? 
5. Enligt de bestämmelser om skydd av finansiella intressen som nu har införts, är 
medlemsstaterna skyldiga att regelbundet underrätta kommissionen om bedrägerier och 
oegentligheter. Denna skyldighet gäller redan i fråga om upphandling som finansieras med 
gemenskapsmedel. Kan ett sådant informationssystem göras generellt tillämpligt på offentlig 
upphandling? 
6. Har er medlemsstat vidtagit åtgärder i fråga om utbildning (om svaret är ja, precisera)? Ägnas 
tillräcklig uppmärksamhet åt utbildning som rör tillämpningen av informationsteknologi på 
området för offentlig upphandling? 
7. Är ett gemenskapsprogram för att främja utbildningsåtgärder och säkerställa en generalisering 
av lämpliga upphandlingsrutiner nödvändigt? Vilken form bör programmet ha och under hur 
lång tid bör det pågå? Hur skall man se till att medlemsstaterna, de yrkesverksamma på 
området, universiteten och företagen till fullo deltar i ett sådant program? 
8. Hur kan tillägget till gemenskapernas officiella tidning och den dagliga bulletinen för 
anbudsinfordran (databasen TED) förbättras? 
9. Medför elektronisk överföring och spridning av upphandlingsmeddelanden att 
upphandlingsförfarandena blir mer effektiva och tillgängligare för leverantörerna? Medverkar 
dessa till att offentlig upphandling öppnas för konkurrens? 
10. Vilket är det bästa sättet att stimulera upphandlande enheter att på elektronisk väg överföra 
sina upphandlingsmeddelanden (sker det bäst genom stimulans till frivillighet eller genom 
skyldighet i lag)? Vilken typ av stimulansåtgärd kan övervägas i detta syfte? 
II. Vilka är de faktorer som enligt er mening är viktigast för att man skall kunna utnyttja hela den 
elektroniska upphandlingens potential? Vilken roll bör kommissionen, medlemsstaterna, de 
upphandlande enheterna, leverantörerna respektive programvaruleverantörerna spela? 
12. Är den privata sektorn intresserad av informationstjänster om offentlig upphandling inom 
unionen? 
13. Bör det vara en högprioriterad uppgift för unionen att genom diskussioner med sina främsta 
handelspartners nå enighet om tekniskt kompatibla elektroniska upphandlingssystem? 
27 
5. OFFENTLIG UPPHANDLING OCH ANNAN GEMENSKAPSPOLITIK 
Politiken på området offentlig upphandling inverkar positivt på annan gemenskapspolitik. Genom 
att till exempel förbättra tillträdet till upphandlingsmarknaderna öppnar den nya potentiella 
avsättningsmöjligheter för små och medelstora företag. Dessa företag möter dock fortfarande vissa 
svårigheter när det gäller att effektivt delta i offentlig upphandling. Kommissionen kommer här med 
förslag till åtgärder som skulle kunna förbättra denna situation. 
I fråga om standardisering avser kommissionen, i samverkan med företagen, att intensifiera 
ansträngningarna så att standardiseringsorganen utarbetar europeiska standarder som kan användas 
i förfrågningsunderlaget och som möjliggör ett faktiskt öppnande av offentlig upphandling. 
De ansenliga finansiella engagemang som är nödvändiga för att genomföra de transeuropeiska 
näten underlättas av de anbudsförfaranden som gäller enligt direktiven. Härigenom garanteras 
investerarna en acceptabel räntabilitet. Kommissionen är beredd att klargöra regelverket om det 
visar sig nödvändigt för att säkerställa ett partnerskap mellan den offentliga och den privata sektorn 
på detta område. 
Korrekt tillämpning av gemenskapsreglerna gör det också möjligt att på effektivaste sätt använda 
gemenskapsmedlen från strukturfonderna och de regionala utvecklingsfonderna. I denna avsikt 
föreslår kommissionen ett antal åtgärder som kan leda till att gemenskapsreglerna bättre följs när 
det gäller upphandling som samfinansieras med dessa fonder. Grönboken ger en beskrivning av 
situationen i fråga om upphandling som genomförs av gemenskapsinstitutioner eller av tredje land 
som mottar gemenskapsmedel. 
Bestämmelserna om offentlig upphandling kan bidra till genomförande av social- och 
arbetsmarknadspolitiska och miljöpolitiska mål. En beskrivning av de möjligheter som direktiven 
erbjuder på dessa områden återfinns i detta kapitel. Som en följd av den debatt som denna grönbok 
ska inleda avser kommissionen att undersöka hur arbetsmarknads- och socialpolitiska aspekter och 
miljöhänsyn i högre grad kan integreras vid tillämpning av regelverket. 
Slutligen kommer kommissionen att se positivt på alla initiativ som syftar till att stärka 
konkurrensen inom offentlig upphandling på försvarsområdet för att skapa en europeisk 
säkerhetspolitisk och försvarspolitisk identitet och samtidigt förbättra industrins konkurrenskraft 
inom EU. 
I. Små och medelstora foretag 
5.1 Majoriteten av våra större företag har nu skaffat sig stor erfarenhet av offentlig upphandling i 
utlandet. De är vanligtvis väl placerade för att samla in information om olika upphandlingar och är 
tillräckligt erfarna för att delta i dessa. De fortsätter ofta att lämna anbud genom sina dotterbolag 
eller konsortier vars företrädare kommer från samma medlemsstat som inköpsorganet. Det är 
fortfarande sällsynt att en anbudsgivare direkt erhåller ett kontrakt i en annan medlemsstat. Samma 
konstaterande kan göras i fråga om små och medelstora företag som på grund av sin relativa 
begränsning har ännu större svårigheter. Även om en enkät om små och medelstora företag27 som 
genomfördes 1994 av flera Euro Info Centra gjort det möjligt att identifiera företag som erhållit 
kontrakt i andra medlemsstater, rör det sig bara om ett fåtal fall, något som inte tillåter någon 
generalisering. 
Enkät om den inre marknadens effekter soin genomfördes hos mer än 140 små och medelstora företag i tolv 
medlemsstater. Se kommissionens pressmeddelande IP(95) 364 av den 10.4.95. 
28 
5.2 Ett större deltagande av små och medelstora företag i offentlig upphandling är dock 
nödvändigt med hänsyn till dessa företags betydelse för den europeiska ekonomin. Små och 
medelstora företag står i själva verket för mer än 65 % av omsättningen inom den privata sektorn i 
unionen. Ett ökat deltagande skulle kunna leda till att det bildas en liten kärna av små och 
medelstora företag som har förmåga att utnyttja de affärsmöjligheter som erbjuds av öppnandet av 
offentlig upphandling inte bara inom Europeiska unionen, utan också i de länder som omfattas av 
GATT-avtalet om offentlig upphandling (se kapitel 6). Detta skulle samtidigt göra det möjligt för 
dessa företag att på längre sikt i ännu högre utsträckning bidra till ökad tillväxt, konkurrenskraft 
och sysselsättning. De grundläggande målen för en inre marknad på området för offentlig 
upphandling (breddning i leverantörsledet och förstärkning av gemenskapsindustrins 
konkurrenskraft) kan inte uppnås om inte också de små och medelstora företagen får ett reellt 
tillträde till de europeiska marknaderna. 
5.3 Med utgångspunkt i det arbete som inletts baserat på olika meddelanden eller resolutioner som 
ägnats de små och medelstora företagen och den inre marknaden28 har det varit möjligt att 
identifiera en hel serie hinder som de små och medelstora företagen möter inte bara under själva 
upphandlingsförfarandet utan också före och efter detta. 
5.4 Sålunda stöter de små och medelstora företagen redan i planeringsfasen på problem med att 
organisera sig för att effektivt kunna delta i den upphandling, som intresserar dem. De har 
svårigheter att anpassa sin verksamhet till marknadens behov. De saknar praktisk information om 
den upphandling som förekommer inom deras sektor, utbildad personal och nödvändigt tekniskt 
stöd som kan hjälpa dem att vinna behörighet, i synnerhet inom försörjningssektorerna. I 
förekommande fall kan även tekniskt stöd saknas när det gäller att förbereda anbuden. Kraven som 
fastställts i fråga om kvalitetssäkring kan också vara problematiska, liksom diskrepansen mellan 
dessa företags storlek och omfattningen av den upphandling, som omfattas av direktiven och är 
underställd anbudsinfordran på gemenskapsnivå. Med det sistnämnda problemet sammanhänger 
svårigheten för små och medelstora företag att ingå olika former av effektiva och fördelaktiga 
partnerskap. 
Se exempelvis kommissionens meddelanden: COM(90)166, 7.5.90,"Promotion de la participation des PME aux 
marchés publics dans la Communauté" (Främjande av de små och medelstora företagens deltagande i offentlig 
upphandling inom gemenskapen); SEC (92)722, 1.6.92, "I.a participation des PME aux marchés publics dans 
la Communauté" (Deltagande av små och medelstora företag i offentlig upphandling i gemenskapen); 
SEC(92)1052, 3.6.92, "Communication de la Commission au Conseil relative aux orientations pour des 
mesures en faveur des industries fournissant les secteurs dits exclus dans les régions de la Communauté en 
retard développement" (Meddelande från kommissionen till rådet om riktlinjer för åtgärder till förman för 
industrier som levererar till de s.k. försörjningssektorerna i de mindre utvecklade regionerna i gemenskapen"; 
SEC(92)2214, 18.11.92, "Le problème des délais de paiement dans les transactions commerciales" (Problemet 
med betalningsfrister vid affärstransaktioner); COM(93)632, 22.12.93, "Tirer le meilleur parti du Marché 
intérieur: Programme stratégique" (Ett optimalt utnyttjande av den inre marknaden. Strategiskt program); 
COM(94)207, 3.6.94, "Programme intégré en faveur des PME et de l'artisanat" (Integrerad plan för små och 
medelstora företag och hantverkssektorn); rådets resolutioner av den 22.11.93, EGT nr C 326/1 "sur le 
renforcement de la compétivité des entreprises notamment de petites et moyennes entreprises et de l'artisanat, 
et le développement de l'emploi" (om stärkande av företagens konkurrenskraft, särskilt de små och medelstora 
företagen och hantverket, och utveckling av sysselsättningen) och av den 22.4.96, EGT nr C 130/1 "om 
koordinering av gemenskapens verksamhet till förmån för små och medelstora företag och hantverket", 
Parlamentets resolution av den 21.4.93, EGT nr C 150/71, om kommissionens meddelanden till rådet "Vers un 
marché européen de la sous-traitance" (Mot en europeisk underleverantörsmarknad) och om "la participation 
de PME aus marchés publics dans la Communauté" (små och medelstora företags dellagande i offentlig 
upphandling inom gemenskapen") 
29 
5.5 I upphandlingsfasen möter små och medelstora företag också ett antal problem. Till exempel 
svårigheten att snabbt få tillgång till de upplysningar som är nödvändiga för att förbereda anbuden, 
bl. a. när det gäller att identifiera och tolka de upphandlingsmeddelanden som kan vara av intresse, 
syftet med upphandlingen, gällande bestämmelser (inklusive nationella bestämmelser), standarder 
och tekniska specifikationer som skall följas. En nyligen genomförd studie29 visar att sent 
utsändande av förfrågningsunderlaget från upphandlande enheter utgör ett verkligt hinder för små 
och medelstora företags deltagande, eftersom detta i många fall (över 50 % av de fall som 
undersökts) medför att det blir omöjligt att lämna in giltiga anbud inom fastställd tid. Kostnaderna 
för att lämna in anbud liksom sökandet av finansiella garantier till konkurrenskraftiga räntesatser 
utgör också påtagliga hinder för dessa företag. 
5.6 Även under avtalstiden möter små och medelstora företag särskilda svårigheter, till exempel för 
att svara upp emot de krav på fullgörandegaranti som de godtagit då kontrakten slöts och när det 
gäller att på utsatt tid erhålla betalning för sina tjänster och varor. De kan även sakna möjligheter att 
snabbt och utan alltför stora kostnader lösa tvister liksom de kan sakna adekvat skydd i sin 
egenskap av underleverantör. 
5.7 På gemenskapsnivå har åtgärder redan vidtagits för att lösa dessa problem. Vad gäller 
tillgängligheten till information erbjuder nu vissa nätverk, som stöds av gemenskapen, (inklusive ett 
antal Euro Info Centra som är specialiserade på offentlig upphandling) informations- och 
marknadsstödstjänster i samarbete med privata konsulter. Dessa nätverk, tillsammans med ett antal 
lokala, sektorsvisa eller nationella tjänster, lämnar upplysningar även vad beträffar upphandlingar 
under de tröskelvärden som anges i direktiven, liksom ytterligare upplysningar om vissa 
upphandlande enheters planerade upphandlingar. Dessutom underlättar säkerligen den nya 
utformningen av meddelandena om upphandling, som dagligen publiceras i den Officiella tidningen, 
uppgiften för de små och medelstora företag, som har tillgång till den. De kan där skaffa sig 
tillräcklig information om affärsmöjligheter, i synnerhet i andra medlemsstater. 
5.8 Kommissionen har även vidtagit ett visst antal åtgärder som syftar till att ge information och 
tekniskt stöd till små och medelstora företag i mindre gynnade områden för att göra det möjligt för 
dem att delta i den europeiska upphandlingen. Bland dessa åtgärder kan PRISMA-initiativet30 
(Förberedelse för företagen inför den inre marknaden), som löpte fram till 1994 nämnas, liksom de 
nya initiativen PME31 och INTERREG II32 som även omfattar främjande av partnerskap mellan 
små och medelstora företag från olika medlemsstater och för ändamålet anpassad utbildning. 
5.9 Kommissionen anser att fler åtgärder bör vidtas. Den är angelägen om att erhålla kommentarer 
om de åtgärder som övervägs i detta avseende och som beskrivs nedan. 
5.10 Vad gäller allmän information kan det visa sig lämpligt att sammanställa en praktisk 
handbok som förklarar för små och medelstora företag hur de kan förbereda sig för att delta i 
offentlig upphandling. Det kan också bli lämpligt att sammanställa tolkningsmeddelanden om olika 
frågor gällande tillämpningen av direktiven som är av särskilt intresse för dessa företag, såsom 
delkontrakt, publicering av förhandsmeddelanden, problemet med tidsfrister för förmedling av 
handlingar som rör upphandling. 
Euro Info Center Arhus län "Analysis of irregularities occuring in tender notices published in the Official Journal 
of the European Communities 1990-1993" studie som lagts fram för kommissionen 1996. 
PRISMA (91/C 33/05), EGT nr C 33/9, 8.2.1991. 
PME initiativen (94/C 180/13), EGT nr C 180/10, 1.7.1994. 
INTERREG D (94/C 180/13), EGT nr C 180/60, 1.7.1994. 
30 
5.11 När det gäller information om särskilda upphandlingar skulle databasen TED kunna 
anpassas till de som små och medelstora företagens särskilda behov. En annan möjlighet är att 
utnyttja Internets och World Wide Web:s allt större spridning för att göra det möjligt för en mycket 
större publik att få tillgång till denna information. Några större hinder för detta finns inte på det 
tekniska planet men för att sådana åtgärder skall bli framgångsrika kan en viss samordning på 
europeisk nivå visa sig vara nödvändig. För övrigt kan det vara lämpligt att yrka på större öppenhet 
från upphandlande enheters sida genom att rekommendera att de använder den gemensamma 
upphandlingsordlistan (CPV) och, så långt det är möjligt, använder standardblanketter för alla de 
handlingar som ingår i förfarandet. Härigenom skulle utväxlandet av datauppgifter underlättas33. 
5.12 Beträffande förberedelserna för upphandling, så kan öppnandet och förenklingen av 
upphandlande enheters upphandlingsrutiner genom utbildning av därför ansvariga, genom 
tjänstemannautbyte och utbyte av information angående bra rutiner på området endast göra det 
lättare för små och medelstora företag att delta. 
5.13 Med hänsyn till deras storlek skulle det vara lättare för små och medelstora företag att 
faktisk delta i en alltmer internationaliserad marknad om olika former för samarbete dem emellan 
infördes. Det kan därför vara värt att överväga om den Europeiska ekonomiska 
intressegrupperingen (EEIG) kan vara ett lämpligt instrument för att främja samarbetet mellan små 
och medelstora företag, i synnerhet för gränsöverskridande upphandling. 
5.14 En mycket viktig faktor för små och medelstora företag, som direktiven inte direkt berör, 
är frågan om underleverantörsavtal. Det bör påminnas om att kommissionen har uppmanats "att 
tillsammans med medlemsstaterna fortsätta att spela sin allmänna roll för att påverka, stimulera och 
koordinera åtgärder som syftar till att skapa en gynnsam miljö för underleverantörer"34.1 detta syfte 
kan åtgärder komma att vidtas på detta område, för att exempelvis förbättra det befintliga 
databasnätverket om underleverantörer eller för att främja utarbetandet av godkända koder för bra 
rutiner och standardiserade kontraktsvillkor. I syfte att mäta den ekonomiska omfattningen av 
underleverantörsfenomenet i Europa har pilotenkäter genomförts i tio medlemsstater enligt en 
gemensam metod som utarbetats av Eurostat. Dessa enkäter har gjorts bland underleverantörer 
eller bland dem som lägger ut order i tre sektorer (bil-, elektronik- och textilindustrin). Resultaten 
kommer att publiceras före slutet av 1996. 
5.15 En annan aspekt som är av stort intresse för små och medelstora företag är frågan om 
betalningsfrister. Kommissionen har efter breda samråd antagit en rekommendation35 till 
medlemsstaterna. Denna rekommendation uppmanar dem att se till att deras upphandlande enheter 
iakttar en viss disciplin när det gäller betalning. I rekommendationen fastställs till exempel en 
tidsfrist inom vilken betalning bör ske och likaledes en sådan för erläggande av dröjsmålsränta vid 
för sen betalning. Medlemsstaterna skall före slutet av 1997 inlämna en rapport om genomförandet 
av denna rekommendation. Kommissionen är intresserad av att redan nu få berörda parters 
reaktioner på denna fråga. 
Jfr de synpunkter som läggs fram i kapitel 4. 
34 Se rådets resolution av den 26 september 1989, om utvecklingen av underleverantörsavtal inom gemenskapen, 
EGT nr C 254/1, 7.10.1989. 
35. Kommissionens rekommendation om betalningsfrister vid affärstransaktioner, EGT nr L 127/19, 10.6.1995 och 
nr C 144/3, 10 6.1995. 
31 
5.16 Mer allmänt sett anser kommissionen att små och medelstora företags faktiska tillträde 
till offentlig upphandling skulle kunna nås genom en serie konkreta åtgärder baserade på en 
grundlig analys av dessa företags praktiska behov och möjligheter, och särskilt genom utvecklandet 
av nätverk av tjänster som stöd för deras verksamhet. Sådana nätverk skulle kunna tillhandahålla 
nödvändiga upplysningar, tekniskt stöd, liksom adekvat utbildning. Efter det samråd som inleds 
genom denna grönbok har kommissionen för avsikt att lägga fram ett meddelande om de åtgärder 
som föreslås på detta område. 
EL Standardisering 
5.17 Standarder och tekniska specifikationer som beskriver karakteristika för bygg-och 
anläggningsarbeten, varor eller tjänster som är föremål för upphandling spelar en väsentlig roll i 
strävandena att öppna offentlig upphandling för konkurrens. Bruk av nationell standard kan i stor 
utsträckning begränsa icke nationella leverantörers tillträde till dessa marknader. I detta 
sammanhang föreskriver direktiven att upphandlande enheter ska utforma sina tekniska 
specifikationer genom hänvisning till europeisk teknisk standard eller europeiska tekniska 
godkännanden om detta kan ske utan att det påverkar tillämpningen av bindande nationella 
tekniska bestämmelser om dessa överensstämmer med gemenskapsrätten. Man har i direktiven 
strävat efter att lösa detta problem genom att ålägga de upphandlande enheterna skyldigheten att 
hänvisa till europeiska standarder, när sådana finns. Inom ramen för rådets resolution från 1985 om 
en ny metod ("den nya metoden") i fråga om teknisk harmonisering och standardisering 36, har 
kommissionen givit de europeiska standardiseringsorganen (CEN, CENELEC, ETSI) i uppdrag att 
färdigställa ett stort antal europeiska standarder, som därefter skall införlivas på nationell nivå. 
Mandat har dessutom givits vid ett antal tillfällen i samband med offentlig upphandling. Denna 
insats bör intensifieras, eftersom man fortfarande idag kan konstatera att det i praktiken finns en 
uppdelning av vissa marknader, huvudsakligen beroende på otillräckliga standardiseringsinsatser. 
Kommissionen håller för närvarande på, att tillsammans med företagen, granska på vilka områden, 
som nya mandat är nödvändiga. Det skulle vara av stort intresse för kommissionen att erhålla 
synpunkter från berörda parter, som kan belysa den allmänna frågeställningen om standardisering 
och tekniska specifikationer på området för offentlig upphandling, liksom information om sektorer 
där bristen på europeisk standard gör öppnandet av de offentliga upphandlingsmarknaderna 
problematisk. 
HL Transeuropeiska nät (TEN), i synnerhet transporter 
5.18 I Maastrichtfördraget fastställs att Europeiska unionen skall främja skapandet av ett antal 
transeuropeiska nät (TEN) inom transport- energi- och telekommunikationssektorerna. Ett 
framgångsrikt inrättande av de transeuropeiska näten kommer att medverka till ett optimalt 
utnyttjande av den inre marknadens möjligheter. Att investera i de transeuropeiska näten är att 
investera i vår framtid. Denna politik är av avgörande betydelse för EU-ekonomins konkurrenskraft 
och bidrar både direkt och indirekt till att skapa sysselsättning. Flera stora projekt har redan startat, 
som exempelvis byggandet av en järnvägs- och vägförbindelse över Öresund mellan Danmark och 
Sverige, moderniseringen av Malpensa-flygplatsen i Milano och byggandet av en 
järnvägsförbindelse mellan Cork och Stranraer. Framstegen har dock gått långsamt när det gäller 
andra prioriterade projekt. 
Resolution av den 07.4.1985, EGT nr C 136/1, 04.6.1985. 
32 
5.19 I tider av ökande budgetåtstramning har Europeiska rådet understrukit den betydelse 
som privat finansiering spelar i unionens strävanden att öka investeringarna i de transeuropeiska 
näten. Det blir alltmer osannolikt att investeringsprojekten uteslutande kan finansieras genom 
subventioner från lokala eller nationella myndigheter. Eftersom dessa projekt kräver stora finansiella 
åtaganden måste man finna nya sätt att skaffa kapital. Ett stort antal organisationer inom den 
privata sektorn har tydligt angivit att de är alltmer benägna att göra betydande investeringar i TEN-
projekt och att de är beredda att göra det med stöd av riskkapital. Ett antal hinder återstår dock 
ännu att övervinna. 
5.20 Kommissionen beskrev i sin rapport till Europeiska rådet i Madrid (december 1995) 
olika sätt att undanröja hindren för privat finansiering av TEN-projekt. Förutom frågan om hur man 
ska kunna garantera en godtagbar räntabilitet nämndes också i rapporten problemet med icke­
kommersiella risker som kan dyka upp i samband med politiska förändringar. Kommissionen 
undersöker för närvarande denna fråga. Den privata sektorn har visat sig bekymrad över 
tillämpningen av gemenskapsreglerna om offentlig upphandling. I vissa kretsar anses att direktiven 
kan försvåra deltagande från den privata sektorn. 
5.21 Det slutliga målet för gemenskapsdirektiven om offentlig upphandling är att skapa 
förutsättningar för en sund och öppen konkurrens, när det gäller att delta i upphandlingsförfaranden 
på den inre marknaden. Direktivens mål är att underlätta och inte försvåra för den privata sektorn 
att delta i projekten. Kommissionen anser att gemenskapens bestämmelser på området kan 
underlätta för den privata sektorn att delta i de transeuropeiska nätverken, utan att det under de 
nuvarande förhållandena, är nödvändigt att ändra de idag gällande reglerna. Om det visar sig 
nödvändigt att förtydliga dessa är kommissionen redo att ta sig an de olika frågor, som de berörda 
parterna kan ha, för att se till att samarbetet mellan den statliga och den privata sektorn inte på 
något sätt äventyras. Som kommissionen angav i sin rapport till Europeiska rådet i Madrid har den 
dessutom infört en särskilt informationstjänst för de transeuropeiska näten som kan svara på alla 
frågor som de privata samarbetspartema i nämnda nät kan komma att ställa. 
5.22 Hittills har företagen identifierat tre större problemställningar som utan att vara 
uteslutande knutna till TEN-projekten, förvisso är betydelsefulla inom detta särskilda område. 
Dessa rör den fas som föregår meddelandet om anbudsinfordran, den som rör beviljandet av 
koncessioner till konsortier och den gällande användningen av förhandlat förfarande' . 
a) Den fas som föregår anbudsinfordran 
5.23 Den privata sektorn har av rädsla för att principen om lika behandling kan komma att 
åsidosättas meddelat sin tveksamhet när det gäller att delta i något slags studie eller diskussion som 
föregår publiceringen av anbudsinfordran utan att ha garantier för att dess representanter inte 
därefter kommer att uteslutas från det fortsatta upphandlingsförfarandet. Kommissionen erkänner 
att det, med hänsyn till den komplexitet som präglar de flesta av projekten -varav vissa kräver helt 
nya lösningar- kan visa sig nödvändigt att en teknisk dialog förs mellan de upphandlande enheterna 
och de berörda privata samarbetspartema, innan anbudsinfordran publiceras. Om upphandlande 
enheter genom inrättande av särskilda "skyddsnät", avseende såväl sakförhållandena som 
förfarandet, undviker att begära eller ta emot upplysningar som kan verka begränsande på 
konkurrensen, så skulle principen om lika behandling inte komma att åsidosättas. 
Se resonemanget i kapitel 3. 
33 
b) Beviljande av koncessioner till konsortier 
5.24 Som tidigare nämnts är beviljande av en koncession för bygg- och anläggningsarbeten 
det vanligaste sättet för den privata sektorn att, på egen risk, delta i uppbyggandet och utnyttjandet 
av infrastruktur i samarbete med den offentliga sektorn. Kommissionen noterar att det enligt 
gällande gemenskapsbestämmelser på området är väsentligt att de konsortier som deltar på egen 
risk, har möjlighet att lämna in anbud för koncessioner, i vetskap om att de kan sluta avtal med sina 
samarbetsparter om nödvändiga varor, tjänster eller bygg- och anläggningsarbeten. Bestämmelserna 
i "entreprenaddirektivet" som gäller för beviljande av koncessioner för uppbyggande av offentlig 
infrastruktur för transporter tillåter att det konsortium som tilldelats upphandlingskontraktet förfar 
på detta sätt. 
c) Användning av förhandlat förfarande 
5.25 Vid upphandling som avser komplexa bygg- och anläggningsarbeten och tjänster kan det 
i vissa fall finnas skäl till att man använder förhandlat förfarande. Enligt försörjningsdirektivet rar 
upphandlande enheter redan välja fritt mellan tre förfaranden (öppet, selektivt eller förhandlat 
förfarande), som förutsätter föregående anbudsinfordran. Inom de klassiska sektorerna är det 
däremot, vilket redan har betonats (se kapitel 3), endast möjligt att använda det förhandlade 
förfarandet under vissa noga definierade omständigheter som alla räknas upp. I "tjänstedirektivet" 
till exempel finns möjligheten att använda det förhandlade förfarandet när den tjänst som skall 
upphandlas är av sådan komplicerad art att den inte kan beskrivas med tillräcklig precision, i 
synnerhet när det gäller intellektuella tjänster. Å sin sida tillåter "entreprenaddirektivet" 
användningen av det förhandlade förfarandet i vissa undantagsfall, när till exempel arten av bygg-
och anläggningsarbetena eller därmed förknippade risker inte medger att ett totalt pris fastställs på 
förhand. 
IV. Upphandlingar som inbegriper finansiering med fondmedel från unionen 
a) Strukturfonderna och sammanhållningsfonden 
5.26 Under de senaste två åren har strukturfonderna och sammanhållningsfonden bidragit med 
över 50 miljarder ecu till förmån för myndigheters investeringar i medlemsstaterna. Ytterligare 34 
miljarder ecu har ställts till förfogande genom andra finansiella instrument (såsom lån från 
Europeiska investeringsbanken och subventioner från andra gemenskapskällor). Unionen planerar 
för övrigt att använda 57 miljarder ecu av gemenskapsfondernas medel under de två kommande 
åren. Det är tydligt att medlemsstaterna bör ha förtroende för att bestämmelser iakttas och vara 
övertygade om att skattebetalarnas medel används på effektivast möjliga sätt samt att riskerna för 
bedrägeri begränsas till ett minimum. Gemenskapsreglerna om offentlig upphandling och de till 
skydd för gemenskapens finansiella intressen spelar en nyckelroll i detta avseende -med hänsyn till 
att här inte får förekomma någon diskriminering vid deras tillämpning vare sig det här rör sig om 
upphandling som finansieras med nationella medel eller upphandling där en finansiering av 
strukturfonderna eller sammanhållningsfonden är nödvändig. 
34 
5.27 Det nuvarande kontrollsystemet för strukturfonderna vilar på ett meddelande från 
kommissionen till rådet 1989 som klargör medlemsstatemas skyldighet att systematiskt 
kontrollera att bestämmelserna om offentlig upphandling iakttas och, för varje begäran om 
utbetalning som sänds till kommissionen, bekräfta att så verkligen varit fallet. Få medlemsstater har 
emellertid infört ett systematiskt och fullständigt kontrollsystem på detta område. Kommissionen 
kan för sin del inte frigöra medel förrän den har erhållit uttrycklig bekräftelse på att bestämmelserna 
har iakttagits. Om så inte är fallet (till exempel om en anbudsinfordran inte publicerats på lämpligt 
sätt) kan finansieringen avbrytas och, i förekommande fall, dras tillbaka och ett 
överträdelseförfarande inledas. Det bör påpekas att, när det gäller sammanhållningsfonden och de 
stora projekten som ingår inom ramen för Europeiska regionala utvecklingsfonden ERUF, utförs en 
systematisk förhandskontroll vid handläggning av ärenden om beviljande av samfinansiering. 
5.28 Kommissionen måste i allt större utsträckning lita på att medlemsstaterna uppfyller sina 
skyldigheter med hänsyn i synnerhet till det ökande antalet individuella projekt. Problemet har blivit 
allt mer tillspetsat och kräver en lösning. Sedan reformen av strukturfonderna åvilar i själva verket 
resursförvaltningen (bl. a. urval och bevakning av finansierade projekt) varje enskild medlemsstat. 
Denna ökande kontroll av fondernas förvaltning bör gå hand i hand med ett större ansvarstagande 
när det gäller efterlevnaden av reglerna på upphandlingsområdet. Det är sålunda av vital betydelse 
att medlemsstatemas nuvarande kontrollsystem förbättras. Det bör påminnas att en viktig 
diskussion pågår inom ramen för SEM 2000 om behovet av ökad insyn och disciplin i 
användningen av strukturfonderna. I detta sammanhang kommer konkreta förslag att läggas fram 
för Europeiska rådet i Dublin, som syftar till att klargöra vissa kriterier samtidigt som de avser att 
främja samarbete och dialog mellan medlemsstaterna och kommissionen inom ramen för 
partnerskap, allt i de deltagandes intresse. Villkoren för tillämpningen av finansiella 
korrektionsmedel i händelse av bedrägerier eller oegentligheter behandlas även, inklusive 
nettokorrektion i extremfallet då en medlemststat framhärdar att inte uppfylla sina 
granskningsskyldigheter. Arbetet kommer att fortsättas under 1997. I detta sammanhang bör 
påminnas om reglerna om insyn enligt vilka fall av bedrägerier eller oegentligheter som konstaterats 
skall meddelas till kommissionen. 
5.29 Även om det slutligen faller på medlemsstaterna att ansvara för att kontrollförfarandena 
förbättras kommer kommissionen att göra allt som står i dess makt för att bättre kontrollsystem 
införs så snart som möjligt. Lösningarna bör gå utöver en enkel identifiering av problem som 
uppstår i samband med särskilda projekt. Målet bör vara att skapa ett system som leder till ett 
mervärde. Rättfärdigat utnyttjande av fondmedlen, effektivitet och resultat bör styra förvaltningen 
av strukturfonderna. Fördelarna härav är uppenbara, avsevärda besparingar på alla nivåer, ett mer 
effektivt utnyttjande av begränsade resurser, förbättring av sysselsättningssituationen i de berörda 
regionerna, större förtroende hos medborgarna att gemenskapens medel utnyttjas rätt, projekt som 
användarna är nöjda med. För att visa den vikt som läggs vid riktigt utnyttjande av allmänna medel 
och för att vinna allmänhetens stöd anser kommissionen att medlemsstaterna för varje projekt bör 
tillkännage att de utbetalade medlen har använts på bästa möjliga sätt. 
5.30 Relativt små ändringar i förfarandena skulle kunna göra det möjligt att förbättra själva 
kontrollsystemet. Exempelvis skulle den för varje projekt ansvarige nationelle tjänstemannen kunna 
underteckna en förklaring som anger att reglerna om offentlig upphandling har iakttagits. Denna typ 
av förklaring som innebär personlig ansvarighet har redan använts på andra områden och även av 
andra länder utanför gemenskapen, bland annat i USA. Den har visat sig vara ett av de mest 
effektiva sätten att uppnå bästa förhållande mellan kvalitet och pris och att förebygga bedrägeri. På 
ett mer allmänt plan skulle man kunna utarbeta en uppförandekod som nationella tjänstemän åtog 
K()M(88)2510, EGT nr C 22, 28.1.1989. 
35 
sig att följa. Genomförbarheten av den här typen av åtgärder måste givetvis undersökas med hänsyn 
till de olika nationella bestämmelserna i fråga om tjänstemans ställning. 
5.31 Idéen med personlig ansvarighet bygger på begreppet förebyggande åtgärder. Vår politik 
när det gäller förvaltningen av strukturfonderna bör ha ett förebyggande syfte: bättre att 
förekomma än att förekommas. Tillämpningen av granskningssystemet (se kapitel 3) på 
upphandlande enheter som mottar gemenskapsmedel skulle avsevärt förbättra situationen. Detta 
skulle dessutom ge en garanti för att mottagarna har system, som lika bra som den privata sektorns 
system, gör det möjligt att visa att de pengar som utbetalats har utnyttjats på bästa sätt. Detta ligger 
i vårt gemensamma intresse. Utfärdandet av ett intyg om att effektiva rutiner för upphandling 
tillämpas, kräver mycket ringa ansträngning från upphandlande enheters sida i förhållande till den 
fördel som de avsevärda besparingarna av gemenskapsmedel innebär. 
5.32 Ett mer vittgående förslag är att låta oberoende myndigheter (se kapitel 3) utöva kontroll 
över att upphandlingsreglerna i fråga om gemenskapsmedel efterlevs. Utan att inkräkta på 
kommissionens behörighet skulle sådana organ kunna spela en avgörande roll inte bara genom att 
övervaka myndigheternas agerande utan också genom att ge dem råd. Denna verksamhet skulle 
också kunna läggas på en nationell revisionsrätt eller en likvärdig oberoende myndighet. 
5.33 Förslag som endast avser själva tillämpningen av gällande system gör det inte möjligt att 
lösa alla de problem som finns. En -strukturell och varaktig- omläggning av offentlig upphandling 
som inbegriper finansiering med gemenskapsmedel kommer endast att uppnås om dessa särskilda 
lösningar åtföljs av en ständig anpassningsprocess i nära samarbete med medlemsstaterna. För att 
uppnå verkliga och varaktiga förändringar blir det kanske nödvändigt att göra dessa åtgärder 
officiella (till exempel för att etablera principen om ansvarighet). Detta ligger också i linje med 
andan och målen för programmet för "god och sund finansiell förvaltning" (SEM 2000) som leds 
av kommissionen och personliga representanter för medlemstaterna som följd av de impulser som 
givits av Europeiska rådet i Madrid 1995. Denna grupps slutstatser bekräftar angelägenhetsgraden i 
fråga om disciplin, insyn vid utnyttjandet av anslag och i fråga om delat ansvar. Dess slutstatser 
kommer att läggas fram för rådet i Dublin i december 1996 
5.34 Genom införandet av ett förbättrat kontrollsystem på nationell nivå skulle kommissionen 
för sin del kunna koncentrera sina insatser på kontroll av projekt i efterhand (till exempel i nära 
samarbete med det oberoende organ som utsetts i varje medlemsstat). Den skulle också kunna 
anmodas att utföra en granskning av det kontrollsystem som inrättats i varje land. Dessutom 
kommer kommissionen att sträva att, särskilt genom att använda informationsteknologier, förbättra 
informationsflödet mellan sina avdelningar och medlemsstaterna i fråga om pågående projekt. 
b) Upphandlingskontrakt som ingås av EU-institutioner eller som finansieras av tredje 
land som mottar gemenskapsmedel 
5.35 När de europeiska institutionerna upphandlar för sin verksamhet eller för genomförande 
av gemenskapspolitik för vilken gemenskapen har ansvaret, bör dessa institutioner i enlighet med 
bestämmelserna i artikel 56 i gemenskapernas budgetförordning39 fullgöra samma skyldigheter som 
dem som gäller för upphandlande enheter i medlemsstaterna enligt direktiven om offentlig 
upphandling. Endast de upphandlingar, som genomförs av rådet och kommissionen, är därutöver 
underställda bestämmelserna i avtalet om offentlig upphandling (GPA), som slutits inom ramen för 
världshandelsorganisationen (se kapitel 6). Undantagen från förpliktelserna, som följer av dessa 
Budgetförordningen för Europeiska gemenskapernas allmänna budget av den 21.12.1977, senast ändrad genom 
rådets förordning (EEG-Euratom-EKSG) nr 2335/95, av den 18.9. i 995 (EGT nr L 240, 7.10.1995). 
36 
texter, gäller a) för GPA:s vidkommande, de upphandlingar som genomförs inom ramen för 
livsmedelsstöd och b) när det gäller de skyldigheter som följer av artikel 56 i budgetförordningen, 
samma undantagsfall som de som anges i direktiven, till vilka man i enlighet med Avdelning IX i 
budgetförordningen bör foga de upphandlingar som görs inom området för yttre stöd, som 
finansieras genom gemenskapernas budget, med undantag av tjänsteupphandlingar, som görs för 
kommissionens räkning, för vilka den normala ordningen gäller. För alla dessa upphandlingar, som 
finansieras med gemenskapsmedel (allmänna budgeten och EUGFJ), inom ramen för 
gemenskapsprogrammen (såsom PHARE, TACIS, MED A, osv) och inom ramen för EUF, och för 
vilka direktiven inte gäller, gäller givetvis fortsatt särskilda bestämmelser, liksom de grundläggande 
principerna i fråga om upphandling, i synnerhet principerna om öppenhet och lika behandling. 
5.36 Dessa allmänna skyldigheter, som har en mycket bred räckvidd, har preciserats närmare 
genom nyligen genomförda ändringar i budgetförordningen och kommer att ytterligare förtydligas 
genom andra ändringar som kommissionen ämnar föreslå i syfte att avgränsa ovannämnda 
undantag. Detta görs för att garantera en restriktiv tolkning av dessa undantag. Kommissionens 
åtgärder utgör en väsentlig de! i dess strävanden att, i enlighet med riktlinjerna i SEM 2000-
programmet, förbättra budgetförvaltningen. 
5.37 Detta regelverk syftar till ett bättre utnyttjande av gemenskapens allmänna budget och 
samarbetsfonder genom främjande av konkurrensen på upphandlingsområdet. Följaktligen bör de 
berörda avdelningarna inom kommissionen göra sitt yttersta för att tillämpa det så fullständigt som 
möjligt. Kommissionen vill gärna veta om de åtgärder som övervägs anses tillräckliga för att 
garantera ett rättvist tillträde både till de upphandlingar som görs av de europeiska institutionerna 
och till dem som genomförs av andra organ eller av tredje land inom ramen för 
gemenskapsprogram och med gemenskapsmedel. I detta avseende borde även de tredje länder, som 
får bidrag från gemenskapens budget, anmodas att åta sig att fullgöra vissa skyldigheter, bl. a. vad 
gäller kontroll på plats i syfte att upptäcka oegentligheter och förskingring, återvinning av 
förskingrade summor och sanktionsåtgärder mot otillbörligt beteende. 
V. Offentlig upphandling och arbetsmarknads- och sociala aspekter 
5.38 Europeiska unionens arbetsmarknads och sociala politik skall bidra till att främja en hög 
nivå i fråga om sysselsättning och socialt skydd (artikel 2 i Romfördraget), fri rörlighet för 
arbetstagare, lika möjligheter för kvinnor och män, stärkt ekonomisk och social sammanhållning, 
förbättrade arbetsvillkor och höjd levnadsstandard, hög nivå i fråga om hälsoskydd, och till att 
främja skol- , universitets- och yrkesutbildning av god kvalitet samt social integration av 
handikappade och andra mindre gynnade kategorier. 
5.39 Upphandlande enheter kan anmodas genomföra olika arbetsmarknads- och 
socialpolitiska aspekter vid sina upphandlingar, eftersom offentliga inköp i själva verket kan vara ett 
viktigt medel att påverka ekonomiska aktörers agerande. Som exempel på sådana arbetsmarknads-
och socialpolitiska mål kan nämnas de juridiska skyldigheterna i fråga om anställningsskydd och 
arbetsvillkor, som är bindande på den arbetsplats, där bygg- och anläggningsarbeten utförs, eller så 
kallade "positiva åtgärder". Det sistnämnda innebär att offentlig upphandling används som ett medel 
för att uppnå ett eftersträvat mål, till exempel genom att bygga upp en stadigvarande 
avsättningsmöjlighet för en skyddad verkstad, som inte rimligtvis kan förväntas tåla konkurrensen 
från vanliga affärsföretag med en normal produktivitetsnivå. 
37 
5.40 I dessa situationer gäller fortfarande det regelverk som skapats av Romfördraget och 
direktiven. Sedan direktiven om offentlig upphandling trätt i kraft, ställs därför ständigt frågan om 
och i vilken utsträckning dessa arbetsmarknads- och socialpolitiska mål kan eller bör eftersträvas, 
med hänsyn till de särskilda begränsningar, som direktiven föreskriver för att undvika att deras syfte 
ifrågasätts. 
5.41 Vissa bestämmelser, som finns i alla direktiv, erbjuder en första möjlighet genom att de 
tillåter uteslutning av entreprenörer som är dömda för brott avseende yrkesutövningen eller som har 
gjort sig skyldiga till allvarligt fel i denna. Detta gäller givetvis också när brottet eller det allvarliga 
felet leder till överträdelse av lagstiftning som syftar till att främja arbetsmarknads- och 
socialpolitiska mål. I dessa fall gör sålunda de ovannämnda bestämmelserna det indirekt möjligt för 
upphandlande enheter att söka nå sociala mål genom att från upphandlingsförfarandet utesluta 
anbudssökande, som inte skulle ha iakttagit en sådan lagstiftning. 
5.42 En andra möjlighet består i att ställa, såsom villkor som skall gälla under avtalstiden, krav 
av social karaktär. Dessa kan till exempel avse att främja anställning av kvinnor eller skydd av vissa 
missgynnade kategorier. I detta avseende bör bedömningen av ett sådant villkor äga rum utanför 
själva upphandlingsförfarandet (se ovan nämnda dom i Beentjes-mk\et, liksom kommissionens 
meddelande om sociala och regionala aspekter i offentlig upphandling40). Givetvis tillåts endast de 
villkor, som inte har någon direkt eller indirekt diskriminerande effekt gentemot anbudsgivare från 
andra medlemsstater. Dessutom måste lämplig öppenhet garanteras genom att dessa villkor nämns i 
meddelandet om upphandling eller i förfrågningsunderlaget. 
5.43 Däremot medger direktivens bestämmelser inte, under nuvarande förhållanden, att 
arbetsmarknads- och socialpolitiska hänsyn beaktas i den fas i anbudsförfarandet då anbudsgivares 
eller ansökandes lämplighet kontrolleras på grundval av kvalifikationskrav i fråga om ekonomisk, 
finansiell eller teknisk förmåga, och inte heller i den fas, då anbuden prövas efter 
utvärderingskriterier, som skall motsvara de ekonomiska kvaliteter i prestationen, som är föremål 
för upphandlingen. Det bör emellertid tilläggas att inköpsorganen, när det gäller upphandlingar för 
belopp som ligger under de tröskelvärden som anges i direktiven, kan införa sociala preferenser 
bland utvärderingskriterierna, under förutsättning att de utan diskriminering omfattar alla inom 
gemenskapen som utmärks av samma karakteristika. 
5.44 I detta sammanhang inställer sig först och främst frågan om det finns ett behov av ett 
tolkningsmeddelande som förtydligar de möjligheter som reglerna om offentlig upphandling 
erbjuder de olika berörda kategorierna för att genomföra gemenskapens och de nationella 
arbetsmarknads- och socialpolitiska målen och därefter frågan om dessa möjligheter är tillräckliga 
för att möta behoven eller om andra åtgärder behövs för att säkerställa att målen uppfylls vid 
tillämpningen av gemenskapsbestämmelserna om offentlig upphandling samtidigt som man 
garanterar sund konkurrens. 
Kommissionens meddelande av den 22.9.1989, KOM(89)400 slutl. EGT nr C 311, 12.12.1989. 
38 
VI. Offentlig upphandling och miljöhänsyn 
5.45 Miljöpolitiken har utvecklats till ett av de viktigaste områdena på gemenskapsnivå, först 
till följd av ändringarna i Romfördraget enligt Enhetsakten, och därefter som följd av 
Maastrichtfördraget. Mer än 200 rättsakter har antagits som rör bland andra kampen mot luft­
vatten- och markföroreningar, avfallshantering, säkerhetsnormer för produkter, utvärdering av 
miljöpåverkan samt skydd av naturen. Dessutom anges i artikel 130r i Romfördraget att 
miljöskyddskraven skall integreras i utformningen och genomförandet av gemenskapens övriga 
politik. Ett antal medlemsstater har för sin del utvecklat en mycket långtgående miljöpolitik. 
5.46 Inom denna särskilda sektor kan konstateras att medlemsstaterna, och deras 
myndigheter, i allt högre grad tar hänsyn till miljöpåverkan vid offentlig upphandling. På grund av 
sin storlek kan sådan upphandling i själva verket få mycket stora återverkningar på viss ekonomisk 
verksamhet, ja till och med visa sig avgörande för vissa produkters kommersiella 
framtidsmöjligheter. Den danska regeringen har sålunda nyligen antagit en "handlingsplan för en 
"grön" politik inom området för offentlig upphandling". Andra medlemsstater undersöker också 
åtgärder för att främja inköp av "gröna" varor och tjänster. Dessutom har OECD nvKgen antagit en 
rekommendation om förbättring av regeringarnas resultat för att skydda miljön41, enligt vilken 
medlemsländerna och i synnerhet regeringarna bör inrätta och genomföra en inköpspolitik av 
miljövänliga varor och tjänster. 
5.47 Tillämpningen av direktiven om offentlig upphandling lämnar förvisso ett 
manöverutrymme åt myndigheter för att främja skydd av miljön. I detta sammanhang är det utan 
tvivel lämpligt, att klargöra vilka möjligheter som står till buds inom ramen för nu gällande 
lagstiftning för att integrera miljöhänsyn och samtidigt peka på vilka begränsningar som finns däri. 
5.48 I första hand, och på samma sätt som för de sociala aspekterna, kan miljöhänsyn 
tillgodoses genom särskild lagstiftning. Brott mot denna medför att entreprenören döms för brott 
avseende yrkesutövningen eller gjort sig skyldig till allvarligt fel i denna. I dessa fall får 
upphandlande enheter enligt direktiven utesluta varje entreprenör som gjort sig skyldig till sådana 
överträdelser. 
5.49 I andra hand kan hänsyn till miljön tas i de tekniska föreskrifterna för de bygg- och 
anläggningsarbeten, varor eller tjänster som är föremål för upphandling, dvs. de tekniska 
specifikationer som inköpsorganen måste ange i de allmänna anbudshandlingarna och som 
anbudsgivarna måste följa enligt direktiven. En extra insats bör göras för att utveckla europeiska 
standarder eller gemensamma tekniska specifikationer, som syftar till att införliva och framhäva 
miljöaspekter, samtidigt som man undviker de negativa följder som upprättandet av alltför skilda 
kriterier kan resultera i för den inre marknaden. Ett exempel på en sådan specifikation skulle kunna 
vara ett europeisk_miljömärke som överensstämmer med gemenskapsrätten. Under alla 
omständigheter kan inköpsorganen redan nu uppmanas företagen till ett aktivt tillvägagångssätt när 
det gäller miljön genom att undvika att vid sina upphandlingar -vilket händer- förkasta anbud 
omfattande produkter som innehåller renoverade delar eller återanvända material, trots att dessa 
produkters tekniska prestanda motsvarar de krav som fastställts i anbudsförfrågan. 
Rekommendation från OECD:s råd C(596)39 slutl., 20.2.1996. 
39 
5.50 I tredje hand ger bestämmelserna i direktiven möjlighet att på vissa villkor integrera 
målsättningen om skyddet av miljön i kraven som ställs på anbudssökande. Dessa kvalifikationskrav 
avser att bedöma anbudssökandes ekonomiska, finansiella och tekniska förmåga och kan 
följaktligen omfatta miljöhänsyn, beroende på de krav på förmåga som ställs i en bestämd 
upphandling. 
5.51. I fjärde hand och när det gäller fasen för tilldelning av upphandlingskontrakt, skulle 
miljöfaktorer kunna spela en roll vid val av det ekonomiskt mest fördelaktiga anbudet, dock endast 
om hänvisningen till dessa faktorer gör det möjligt att mäta en ekonomisk fördel som är avhängig 
av den prestation som är föremål för upphandlingen och som direkt tillfaller den upphandlande 
enheten. För upphandlingar som ligger under de tröskelvärden som anges i direktiven kan 
miljöpreferenser utgöra tilldelningskravet, på villkor att de inte är diskriminerande utan öppna för 
alla anbudsgivare från gemenskapen, enligt principen om ömsesidigt erkännande. 
5.52 I femte hand kan inköpsorganen säkerställa skyddet av miljön via utförandevillkor, som 
de utvalda leverantörerna är skyldiga att fullgöra enligt kontraktet. Med andra ord kan en 
upphandlande enhet från den leverantör, vars anbud antagits, begära att prestationen som 
upphandlingen gäller, genomförs med hänsyn till vissa miljökrav. Dessa utförandevillkor får givetvis 
inte vara av diskriminerande art och inte heller på något sätt lägga hinder i vägen för en väl 
fungerande inre marknad. Dessutom måste man säkerställa att deltagarna i anhudsförfarandet 
förfogar över rimlig kännedom om att dessa villkor existerar, vilket kan ske genom att de anges i 
det publicerade meddelandet om upphandling eller i förfrågningsunderlaget. Slutligen bör 
leverantörens förmåga att fullgöra sina kontraktsskyldigheter i enlighet med dessa villkor prövas 
utanför själva upphandlingsförfarandet. 
5.53 Inom ramen för de möjligheter som nämnts ovan, är Kommissionen mycket angelägen 
om att få information om medlemsstaternas eller de upphandlande enhetemas egna erfarenheter av 
hur de själva tar hänsyn till miljön i samband med sina inköp. Kommissionen har redan i sitt förslag 
till beslut om revidering av det femte miljöhandlingsprogrammet, visat att tilläggsåtgärder skulle 
kunna bli nödvändiga för att bättre integrera miljöhänsyn vid tillämpning av gemenskapsreglerna 
om offentlig upphandling samtidigt som en sund konkurrens alltfort respekteras. 
VII. Offentlig upphandling inom försvarsområdet 
5.54 Inom Europeiska unionen uppgick 1990 fbrsvarsministeriemas utgifter för upphandling 
av försvarskontrakt till totalt mellan 65 - 70 miljarder ecu. Även om en stor del (omkring en 
tredjedel) av dessa inköp redan omfattas av direktiven om offentlig upphandling utnyttjas fördelama 
med Öppnandet av marknaderna inom denna sektor ännu inte till fullo. En studie, som genomfördes 
för kommissionen 1992 om kostnaderna för att det inte finns någon inre marknad på 
försvarsupphandlingsområdet, inklusive upphandling av försvarsmateriel, visade att omfattande 
besparingar (i storleksordningen 5 till 11 miljarder ecu år 1990 enligt de olika situationer som kan 
förutses) skulle kunna göras inom denna sektor. Kommissionen skulle se mycket positivt på alla 
åtgärder som syftar till att skärpa konkurrensen på försvarsupphandlingsområdet. Ökad konkurrens 
skulle inte bara resultera i direkta besparingar utan också ge stordriftsfördelar tack vare längre 
tillverkningsserier och med tiden bidra till att förstärka den europeiska försvarsindustrins 
konkurrenskraft. I syfte att bidra till debatten gav kommissionen nyligen ut ett meddelande med 
titeln "Utmaningar för den europeiska försvarsindustrin - ett bidrag till insatserna på europeisk 
40 
nivå"42. Eftersom försvarsindustrin nästan uteslutande är beroende av offentliga beställningar, 
behandlar detta meddelande utförligt problemet med offentlig upphandling. Icke desto mindre och 
med hänsyn till att en konkurrenskraftig europeisk industri inom försvarssektorn också är en 
oundgänglig förutsättning för att garantera en europeisk försvars- och säkerhetspolitisk identitet är 
det nödvändigt att ta hänsyn till denna sektors särart. Detta skulle kunna medföra vissa ändringar av 
de förfaranden som anges i direktiven om offentlig upphandling. Dessutom kan man inte bortse från 
åtgärder inom VEU och andra liknande organisationer som är verksamma inom området för 
försvarssamarbete. 
VIII. Offentlig upphandling och konsumentskyddspolitiken 
5.55 Genomförandet av en effektiv politik på upphandlingsområdet, som förbättrar tillträdet 
till marknaden och öppenheten inom ramen för en ökande integrering av den inre marknaden, kan 
innebära stora fördelar för konsumenter i fråga om service från samhället och de infrastrukturer 
som ställs till deras förfogande och därutöver en högre grad av ekonomisk effektivitet. I detta 
sammanhang synes det vara viktigt att bättre integrera konsumentskyddet i politiken för offentlig 
upphandling. I synnerhet vore det önskvärt med ökad öppenhet och dialog med 
konsumentskyddsorganisationer. 
IX Frågor 
1. Anser ni att det såsom allmän information skulle vara lämpligt att överväga sammanställningen 
av en praktisk handbok som riktar sig till små och medelstora företag och som redogör för hur 
de bäst kan förbereda sig för att delta i anbudsförfaranden för offentlig upphandling, samt att 
utarbeta tolkningsdokument över olika aspekter av direktivens tillämpning som kan vara av 
särskilt intresse för dessa företag? Vilka teman borde enligt er åsikt särskilt behandlas i sådana 
dokument? 
2. Med hänsyn till att vissa nätverk i EU-regi redan ger kompletterande uppgifter om offentlig 
upphandling, bl. a. för små och medelstora företag, skulle det vara lämpligt att förstärka dessa 
nätverks roll, och i så fall hur? 
3. Vad är er åsikt om de möjligheter som övervägs (anpassning av databasen TED, användning av 
Internet, av CPV och av standardblanketter) för att förbättra de små och medelstora företagens 
information om de särskilda marknaderna? Anser ni att det finns andra möjligheter för att 
uppnå detta syfte som borde undersökas? 
4. Är EEIG ett lämpligt verktyg för att främja samarbetet mellan små och medelstora företag, i 
synnerhet inom gränsöverskridande upphandlingar? 
5. Anser ni att det är nödvändigt att införa andra åtgärder på gemenskapsnivå, särskilt i fråga om 
underleverantörer och betalningsfrister för att stimulera större deltagande av små och 
medelstora företag i offentlig upphandling? Om så är fallet, vilka typer av åtgärder? Skulle man 
till exempel behöva överväga föreskrivna betalningsfrister efter vilka ränta tillkommer vid 
försenad betalning, och om behov därav uppstår, skadestånd skall utgå? 
Meddelande från kommissionen (KOM(96)10 slutl., 24 I 1996. 
41 
6. Vilka är enligt er åsikt de lämpligaste sätten att utveckla nätverken för stöd till små och 
medelstora företag? Vilka typer av tjänster bör dessa nätverk särskilt ge? 
7. I vilken utsträckning har enligt er åsikt den standardiseringspolitik som förs av de europeiska 
standardiseringsorganen (CEN, CENELEC, ETSI) på uppdrag av kommissionen, gjort det 
möjligt att undanröja hindren för ett öppnande av den offentliga upphandlingsmarknaden? 
8. Vilka produktsektorer är lämpliga att prioritera när avtal skall träffas om nya mandat gällande 
europeiska standarder? 
9. Ett visst antal farhågor som den privata sektorn har givit uttryck åt har behandlats i den del av 
detta kapitel som ägnas åt de transeuropeiska näten. Är de förtydliganden som ges i fråga om 
bestämmelserna tillräckliga för att undanröja dessa farhågor, eller vore det lämpligt att 
överväga nya skriftliga riktlinjer om tillämpningen av direktiven på upphandlingar som rör de 
transeuropeiska näten eller andra stora projekt (exempelvis genom ett tolkningsmeddelande)? 
10. Känner ni till andra frågor gällande upphandlingsförfarandena som kräver förtydliganden eller 
lösningar för att underlätta deltagande av privata företag i de transeuropeiska näten eller andra 
partnerskap mellan den offentliga och den privata sektorn? 
11. För att stimulera till en mer effektiv förvaltning av strukturfonderna, anser ni att 
medlemsstaterna och de upphandlande enheterna bör ge stor offentlighet åt det faktum att 
bästa möjliga förhållande kvalitet/pris har uppnåtts vid upphandlingar avseende projekt som 
samfinansieras av Europeiska unionen? 
12. Vore det lämpligt att kräva att ansvariga undertecknar en personlig förklaring, som intygar att 
man för ett bestämt projekt erhållit bästa möjliga förhållande kvalitet/pris och att 
bestämmelserna om offentlig upphandling har följts? 
13. Finns det några andra sätt att öka effektiviteten i upphandlingsreglerna när medel från 
strukturfonderna används? 
14. Anser ni att det vore lämpligt att stimulera de upphandlande enheter, som erhåller medel från 
unionen, att underställa sig ett granskningsförfarande för att garantera att det finns effektiva 
upphandlingsrutiner? 
15. Anser ni att det vore lämpligt och effektivt om en oberoende nationell myndighet, vid 
upphandling som görs med gemenskapsfinansiering, i nära samarbete med kommissionen, 
bistår de upphandlande enheterna? 
16. Anser ni att de bestämmelser som gäller för upphandling som görs av gemenskapsinstitutioner 
liksom för den upphandling som görs av andra organ eller tredje länder inom ramen för 
gemenskapsprogram och med gemenskapsmedel, är tillräckliga för att säkerställa lika tillträde 
för alla som är intresserade av dessa upphandlingar? 
17. Finns det enligt er åsikt ett behov av förtydligande, exempelvis genom ett 
tolkningsmeddelande, av de möjligheter som regelverket om offentlig upphandling erbjuder för 
att genomföra gemenskapens och medlemsstaternas arbetsmarknads- och socialpolitiska 
målsättningar? 
42 
18. Anser ni att dessa möjligheter är tillräckliga för att fylla de befintliga behoven? Om detta inte är 
fallet, vilka åtgärder skulle enligt er mening kunna vidtas för att bättre säkerställa 
genomförandet av de socialpolitiska målen vid tillämpningen av gemenskapsreglerna om 
offentlig upphandling, samtidigt som en sund konkurrens alltfort garanteras? 
19. Har man enligt er mening tagit tillräcklig hänsyn till skyldigheterna i fråga om säkerhet och 
hälsa på arbetsplatsen vid utarbetandet av upphandlingsmeddelandena och 
förfrågningsunderlagen? Vilka förbättringar skulle ni vilja föreslå? 
20. Vilken är er erfarenhet av incitamentet att ta hänsyn till miljön genom upphandling av varor och 
tjänster som omfattas av gemenskapsdirektiven? Bedömer ni det nödvändigt att kommissionen 
förtydligar de möjligheter som finns att integrera miljöhänsyn vid tillämpningen av 
upphandlingsdirektiven (till exempel i form av ett meddelande)? 
21. Bedömer ni att de möjligheter som erbjuds är tillräckliga för att nå de eftersträvade målen? Om 
detta inte är fallet, vilka åtgärder skulle enligt er åsikt kunna vidtas för att ta bättre hänsyn till 
miljön vid tillämpning av gemenskapsreglerna för offentlig upphandling samtidigt som en sund 
konkurrens garanteras? Skulle i detta sammanhang införandet i de tekniska specifikationerna, 
som ingår i en upphandlings allmänna handlingar, av ett miljömärke eller krav på registrering i 
"Environmental Management and Audit Scheme" (miljöstyrnings- och 
miljörevisionsprogrammet) såsom ett bland kvalifikationskraven, kunna anses som lämpliga 
åtgärder? 
22. Med hänsyn till bristen på konkurrens inom försvarsmaterielsektom borde inte denna styras av 
ett system för offentlig upphandling såsom en del medlemsstater önskar? 
43 
6. OFFENTLIG UPPHANDLING I TREDJE LAND 
Sedan det nya avtalet om offentlig upphandling (GPA) som slutits inom ramen för 
Världshandelsorganisationen trätt i kraft är globaliseringen av den offentliga upphandlingen på god 
väg. Gemenskapens företag måste med kraft möta denna utmaning. Ställda inför en allt hårdare 
internationell konkurrens blir företagens framgång avhängig av nytänkande och internationell 
utblick. Öppnandet av upphandlingsmarknaderna för konkurrens bör fullföljas aktivt: en löpande 
konstruktiv dialog med aktörerna inom gemenskapen är förutsättningen för nya kommersiella 
avsättningsmöjligheter och fastställande av målen för senare förhandlingar. I detta syfte uppmanar 
kommissionen medlemsstaterna och de berörda aktörerna att lämna information om tänkbara 
problem på olika marknader och förslag till lösningar, bl. a. gällande de marknader där 
förhandlingar om avtal om marknadstillträde pågår. 
Förberedelserna i de associerade länderna i Central- och Östeuropa inför inträdet i EU förblir en av 
de högst prioriterade uppgifterna. Kommissionens vitbok lägger fram de stora linjerna för den 
politik på olika områden som förs inom ramen för inre marknaden, bland annat i fråga om offentlig 
upphandling. Kommissionen och medlemsstaterna har redan genomfört ett stort arbete för att lägga 
grunderna för ett effektivt system för offentlig upphandling. Dessa insatser bör ökas. Det är av 
största vikt att utbildning om lämpligaste rutiner i fråga om offentlig upphandling och tillgång till 
juridisk rådgivning på detta område säkerställs. I linje med kommissionens strävanden att förbättra 
förbindelserna med länder i Medelhavsområdet, och i överensstämmelse med vad som avtalats med 
Turkiet, Marocko och Tunisien, kommer kommissionen också att undersöka lämpliga sätt att 
hjälpa dessa länder att utveckla konkurrensdugliga metoder gällande offentlig upphandling. 
I. Tillträde till de internationella upphandlingsmarknaderna - att uppnå nya gynnsamma 
villkor för Europa 
6.1 Den ökade liberaliseringen av offentlig upphandling inom den europeiska unionen bör så långt 
det är möjligt stå modell för de övriga länderna, så att gemenskapsföretagen kan dra största möjliga 
fördel av deras öppnande för konkurrens. Europeiska unionen har bidragit till en kraftigt ökad 
liberalisering av offentlig upphandling tillsammans med sina främsta handelspartners främst genom 
undertecknandet av det första GATT-avtalet om offentlig upphandling 1979, därefter genom 
avtalet om det Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES), Europaavtalen och senast genom 
WTO-avtalet om offentlig upphandling (GPA) inom ramen för förhandlingarna i Uruguay-rundan. 
6.2 GPA trädde i kraft den 1 januari 1996. Förutom Europeiska unionen är USA, Kanada, Japan, 
Israel, Sydkorea, Norge och Schweiz parter i avtalet. Aruba och Liechtenstein har nyligen anslutit 
sig till avtalet. Singapores anslutning har inletts. Tillämpningsområdet för GPA omfattar 
upphandlingar som genomförs på lägre nivå i förvaltningen (som exempelvis av 
delstatsförvaltningar när det gäller de federala länderna och i län och städer), liksom av de enheter 
som är verksamma inom ett antal särskilda försörjningssektorer (nämligen elförsörjning, 
stadstransporter, vattenförsörjning, hamnar och flygplatser). Medan avtalet om offentlig 
upphandling från 1979 var begränsat till upphandling av varor, faller hädanefter också upphandling 
av bygg- och anläggningsarbeten och tjänster inom GPA:s tillämpningsområde. En annan 
avgörande skillnad är att leverantörerna också har rätt att ifrågasätta beslut om tilldelning av 
kontrakt, om de anser sig ha blivit utsatta för diskriminering. Kommissionen anser att det nya 
avtalet som helhet kommer att öppna offentlig upphandling till ett värde av ungefär 450 miljarder 
ecu per år för internationell konkurrens. Detta belopp är cirka tio gånger högre än värdet av de 
marknader som öppnades för konkurrens genom avtalet från 1979. 
44 
6.3 Ett stort antal av de diskriminerande bestämmelser som fanns i tredje länder och som uteslöt 
gemenskapsfbretagen från upphandlingsförfaranden för enorma summor slopades i början av detta 
år. Nya avsättningsmöjligheter har öppnats inom sektorer såsom banktjänster och tung industri. I 
USA har majoriteten av de diskriminerande bestämmelserna i lagstiftningen om nationell preferens 
"Buy American" av vilka en del går tillbaka till 30-talet, upphävts av den federala regeringen, 
liksom av 39 av de 50 delstaterna (bland andra av Kalifornien, New York, Texas, Illinois och 
Florida). Nya avsättningsmöjligheter till ett årligt värde av omkring 100 miljarder ecu kommer 
sålunda att öppnas för företagen inom Europeiska unionen. GPA innebär också ett viktigt steg 
framåt på vägen mot öppnandet av motsvarande marknader i Sydostasien. Japan har sålunda 
godkänt att avtalet omfattar upphandlingar som görs av dess 47 prefekturer, vilka står för den 
största delen av de offentliga inköpen, främst på området för bygg- och anläggningsarbeten. I 
Sydkorea, där GPA träder ikraft från och med 1997, kommer gemenskapsföretagen att kunna 
lämna anbud inom hela den offentliga sektorn utan att behöva underställa sig de obligatoriska 
avtalen om teknologiöverföring, kompensationsköp eller utnyttjande av lokala resurser som tidigare 
tillämpades. 
6.4 Men vi kan inte nöja oss med detta. Trots de stora framgångar som hittills har uppnåtts, har alla 
begränsningar, när del gäller möjligheterna att lämna anbud, ännu inte undanröjts. Foitfarande 
återstår några viktiga begränsningar i de länder som har undertecknat GPA (vilket har lett 
gemenskapen till att tillämpa reciprocitetsprincipen). Dessutom är GPA, som för tillfället är ett 
fierpartsavtal, tänkt att bli ett multilateralt avtal, vilket innebär att ett stort antal länder inom en viss 
framtid kommer att ansluta sig. Med hänsyn till att offentlig upphandling inom den europeiska 
unionen i regel är öppen för leverantörer från tredje länder ligger det i gemenskapsföretagens 
intresse att Europeiska unionen strävar att inom ramen för de förhandlingar som förs med dessa 
länder, sluta avtal som säkerställer en total och ömsesidig liberalisering av upphandling. 
6.5 Vårt främsta mål förblir sålunda att uppnå en större öppenhet i fråga om offentlig upphandling 
på världsnivå och detta bör, först och främst inom WTO:s multilaterala ram, ske genom en 
utvidgning av GPA: s tillämpningsområde mellan de parter som redan har undertecknat avtalet och 
genom att andra länder ansluter sig. Principen bör vara att de framtida ansökarl änderna för 
anslutning till WTO, såsom Kina och Taiwan, måste ansluta sig till GPA, om så är nödvändigt efter 
en övergångsperiod (Taiwan har redan lagt fram sin ansökan). Kommissionen uppmanar med 
eftertryck de nuvarande medlemmarna i WTO att ansluta sig till GPA, i synnerhet de som avtalet 
tilldelat observatörsstatus. Det multilaterala tillvägagångssättet inom WTO förblir den främsta 
ramen för våra insatser. En parallell förhandlingsprocess kommer att inledas för att nå ett avtal om 
insyn, öppenhet och rättsmedelsmekanismer på området offentlig upphandling. Dess slutliga mål 
förblir nationell behandling och effektiv tillämpning av klausulen mest gynnad nation för samtliga 
upphandlingar och länder inom WTO. För att främja denna process föreslår Europeiska unionen en 
tidigarelagd revidering av 1994 års GPA som skulle kunna inbegripa utvidgningen av avtalet, 
slopandet av diskriminerande åtgärder och praxis samt en förenkling och förbättring av avtalet. 
Likväl bör man inte se bort från de bilaterala förhandlingarna. Kommissionen har redan inlett 
sådana förhandlingar med Schweiz och Sydkora. Likaså arbetar kommissionen för att vinna tillträde 
till marknaderna runt Medelhavet för leverantörerna i Europeiska unionen. I förlängningen av 
Barcelona-förklaringen, som syftar till att i början av 2000-talet inrätta ett frihandelsområde mellan 
gemenskapen och länderna i Medelhavsområdet, har ett Europa - Medelhavsavtal om associering, 
som faller under artikel XXIV i WTO-avtalet, slutits med Israel. Detta avtal kompletteras med två 
andra avtal om offentlig upphandling som ännu inte har ratificerats. Syftet med dessa avtal är, att 
utvidga de erbjudanden, som gjorts på basis av reciprocitet enligt GPA och att öppna marknaderna 
för telekommunikationer för de två undertecknande parterna. Ett avtal om fullbordande av en 
tullunion har också slutits med Turkiet, vilket förutser ett framtida öppnande av offentlig 
upphandling på ömsesidig basis. De båda Europa - Medelhavsavtal om associering som slutits med 
Marocko och Tunisien hämtar också sin inspiration ur detta tillvägagångssätt. 
45 
6.6 De europeiska företagen känner redan väl till de vanskligheter som är förknippade med att 
lämna anbud i tredje länder. Såsom den visat i sitt meddelande om en strategi för 
marknadstillträde43 bör kommissionen, för att denna strategi skall vara effektiv, förfoga över aktuell 
information och förstahandsupplysningar om de problem som leverantörer möter i tredje land så att 
den kan undanröja de hinder som är de mest skadliga för europeiska intressen. Det vore därför 
värdefullt att få konkreta exempel på den erfarenhet som företagen har av förhållandena i tredje 
land. Den nya interaktiva databasen som är tillgänglig på Internet gör det möjligt för industrin att 
direkt underrätta kommissionen om sina problem vad gäller tillträdet till marknader. Härigenom 
kommer kommissionen att kunna bedöma problemen, undersöka och besluta om vilka åtgärder 
som kan vidtas för att komma till rätta med dem. För att ringa in svårigheterna med tillträde och 
bidra till att precisera målen för kommande förhandlingar med tredje länder, har kommissionen 
dessutom inlett en bred studie som täcker upphandlingssystemen i 19 länder i Asien, Mellanöstern 
och Latinamerika. Resultaten av denna studie kommer snart att bli kända. Alla bidrag från berörda 
europeiska aktörer välkomnas. 
6.7 Faktum kvarstår dock att insamling och analys av information endast utgör en halv seger. 
Avtalen är endast till hjälp om de tillämpas i praktiken. Kommissionen kommer därför att vidta 
åtgärder för att säkerställa att GPA faktiskt genomförs. I denna uppgift kommer kommissionen att 
stödja sig på sitt nätverk av delegationer i tredje länder. Kommissionen uppmanar samtidigt 
medlemsstaterna att där så erfordras vaka över att dessa leverantörer behandlas på ett rättvist sätt. 
Skulle det visa sig nödvändigt kommer kommissionen inte att tveka att utnyttja de 
samrådsförfaranden som fastställs i GPA. Om dessa förfaranden misslyckas kan kommissionen 
komma att inleda de förfaranden som förutses inom WTO för biläggande av tvister. 
6.8 Konkurrensen är likväl inte en enkelriktad ansträngning. Gemenskapen och medlemsstaterna 
kan bidra till att skapa de nödvändiga förutsättningarna för konkurrens men de europeiska 
företagen måste också vara redo för att möta den hårda konkurrens, som leverantörer från tredje 
land, som nu kommer att omfattas av bestämmelserna i GPA, kommer att utsätta dem för, vid 
tilldelning av offentliga upphandlingskontrakt inom Europeiska unionen. Leverantörerna bör därför 
i tid söka få största möjliga kommersiella utbyte av avtalet i syfte att öka sin export till tredje länder 
och att stärka sina andelar av den offentliga upphandling som sker i dessa länder. De företag som 
anpassar sig till förändring och förmår söka nya avsättningsmöjligheter kommer logiskt sett att 
klara sig bäst medan de företagen som förhåller sig passiva däremot riskerar att hamna i utsatt 
position. 
II. Att lägga grunden för öppna offentliga upphandlingsmarknader i Central- och 
Östeuropa och i Medelhavsländerna 
6.9 Sedan Europa-avtalen, som faller under artikel XXIV i WTO-avtalet, trädde ikraft har 
leverantörer i Ungern, Polen, Tjeckien, Slovakien, Bulgarien, Rumänien, Slovenien (och inom kort, 
de baltiska staterna) fått tillträde till anbudsförfrågningar i Europeiska unionen. Vid utgången av en 
övergångsperiod på 10 år kommer leverantörer som är etablerade inom Europeiska unionen också 
att få tillträde till upphandlingar i de associerade länderna. Det är sålunda helt avgörande att 
leverantörerna i de associerade länderna antar den utmaning som ett deltagande i 
upphandlingsförfarandena i Europeiska unionen innebär. De måste också göra framsteg när det 
gäller konkurrenskraft för att vid utgången av denna övergångsperiod kunna erbjuda verklig 
konkurrens när de möter gemenskapsfbretagen inom ramen för de nationella 
KOM(96)53 slutl. 
46 
upphandlingsförfarandena. Å sin sida kommer kommissionen, i linje med sina strävanden att stärka 
banden med länderna runt Medelhavet och i enlighet med de avtal som slutits med Turkiet, 
Marocko och Tunisien, att utforska möjligheterna att hjälpa dessa länder att utveckla 
konkurrensrutiner inom offentlig upphandling. 
6.10 En av de största utmaningar som Europeiska unionen står inför är att hjälpa länderna i 
Central- och Östeuropa att förbereda sin anslutning till unionen. Ett av de viktigaste momenten i 
fasen som föregår inträdet, är dessa länders skyldighet att anpassa sin lagstiftning till 
gemenskapslagstiftningen om den inre marknaden. På begäran av Europeiska rådet i Essen lade 
kommissionen grunden för sin strategi i vitboken med titeln "Förberedelse av de associerade 
staterna i Central- och Östeuropa för integrering med unionens inre marknad "44. Vitboken, som 
lades fram för Europeiska rådet i Cannes i juni 1995, innehåller rekommendationer om 
lagstiftningsåtgärder som bör vidtas för att dessa länder före anslutningen till Europeiska unionen 
skall kunna skapa den därför nödvändiga regelstrukturen. I vitboken preciseras, på området för 
offentlig upphandling, att lämpliga administrativa förfaranden måste fastställas i lag så att 
anbudsförfarandena ytterligare öppnas för konkurrens och att konkurrensen mellan leverantörer 
främjas. 
6.11 Öppna och konkurrensbaserade upphandlingsförfaranden är likväl någonting relativt nytt 
för flertalet leverantörer och upphandlande enheter i Central- och Östeuropa. Att deras nationella 
lagstiftning läggs i linje med den om den inre marknaden kommer i sig inte att vara tillräckligt för 
att uppnå de ändringar som är nödvändiga för att leverantörer och upphandlande enheter skall 
kunna införa ett effektivt system för offentlig uppphandling. Det regelverk som håller på att införas 
kommer att stärkas genom väl avpassat och målinriktat tekniskt bistånd. De som svarar för de 
offentliga upphandlingsförfarandena bör fa sådan utbildning att de på ett så effektivt sätt som 
möjligt, med kunskap om ekonomiska och finansiella följdverkningar, skall kunna definiera de varor 
och tjänster som behöver inköpas. Utbildningen kommer också att vara en hjälp till stärkandet av 
deras kompetens i fråga om administration och förvaltning så att de på ett effektivt sätt kan 
handskas med anbudssystemet vid offentlig upphandling och de kontrakt som därvid sluts. 
Leverantörerna måste också vänja sig vid tanken att leverera varor och tjänster som motsvarar 
kundernas förväntningar inom den offentliga sektorn och förbättra sin kapacitet att utarbeta och 
lämna anbud. 
6.12 Europeiska unionen stödjer redan länderna i Central- och Östeuropa i deras första 
strävanden att lägga grunderna för ett öppet och effektivt upphandlingssystem. De erhåller sålunda 
ett värdefullt stöd, i synnerhet för att utarbeta lagar och skapa administrativa ramar, tack vare 
PHARE-programmet och bland annat SIGMA-programmet , som till största delen finansieras 
genom PHARE-medel och drivs i OECD:s regi. Kommissionen har också skapat ett nytt 
multinationellt instrument, kontoret för informationsutbyte om tekniskt bistånd, dit begäran om 
bistånd och rådgivning som sänds till kommissionen kommer att kanaliseras och vilket fungerar 
som central kontaktpunkt för upplysningar och informationsutbyte om tekniskt bistånd i fråga om 
den inre marknaden. 
KOM(95)163, 3 och 10.5.1995. 
Support for the Improvement of Governance and Management in Central and Eastern European Countries (Stöd 
till förbättring av ledarskap och förvaltning i länderna i Central- och Östueropa) 
47 
III. Frågor 
1. Vilka effekter har avtalet om offentlig upphandling fått när det gäller öppnandet av 
upphandlingsmarknaderna? Är ytterligare åtgärder nödvändiga? 
2. Vilket land (eller vilken grupp av länder) och vilka sektorer bör ur företagens synpunkt 
prioriteras inom ramen för framtida insatser för att öppna upphandlingsmarknaderna? 
3. Anser ni att en rad gemensamma principer (som öppenhet och ickediskriminering) räcker för 
att i framtiden säkerställa ett faktiskt öppnande av upphandlingsmarknaderna i 
utvecklingsländerna? 
4. Förekommer andra hinder (lagliga eller andra), som inte omfattas av avtalet om offentlig 
upphandling och som förhindrar ett framgångsrikt deltagande i offentlig upphandling i tredje 
land? 
5. Skulle det vara till hjälp om en rådgivande grupp sammansatt av företrädare för berörda 
sektorer inrättades som kunde bistå kommissionen i frågor som har anknytning till tillträdet till 
offentlig upphandling i tredje land? 
6. Vilka andra åtgärder skulle gemenskapen eller medlemsstaterna kunna vidta för att hjälpa 
leverantörerna att hävda de rättigheter som GPA ger dem och för att säkerställa att de andra 
parterna i avtalet följer spelreglerna? 
7. Anser ni att gemenskapen bör prioritera bistånd till länderna i Central- och Östeuropa för att 
hjälpa dem att utveckla sin kompetens i fråga om offentlig upphandling? Vilka former av 
utbildning vore i så fall de mest effektiva för dessa länder? 
8. Skulle experter på offentlig upphandling vara beredda att aktivt medverka i biståndet till 
länderna i Central- och Östeuropa och förmedla nödvändiga kunskaper om offentlig 
upphandling till dem? Har ni själv redan deltagit i ett utbildningsprogram? Om så är fallet, vilka 
slutsatser drar ni av denna erfarenhet inför framtida program? 
9. Eftersom kommissionen söker efter sätt på vilka den kan bistå länderna i Medelhavsområdet 
med att utveckla system för offentlig upphandling där, vilka åtgärder skulle ni anse vara 
lämpliga i detta avseende? 
48 
BILAGA 1 
De första gemenskapsdirektiven om offentlig upphandling, nämligen bygg- och 
anläggningsdirektivet (71/305/EEG) och varuupphandlingsdirektivet (77/62/EEG) gav ett positivt 
men begränsat bidrag till öppnandet av offentlig upphandling för konkurrens. Tillämpningsområdet 
för dessa direktiv var alltför begränsat, eftersom stora upphandlingsområden, såsom sektorerna för 
vatten, energi, transporter, telekommunikationer och tjänster inte omfattades. Dessutom fanns 
ingen harmonisering av prövningsförfaranden vilket ledde till att leverantörer, som uteslutits från ett 
upphandlingsförfarande till följd av en överträdelse av direktivens bestämmelser, ofta inte hade 
någon möjlighet, varken att ifrågasätta tvivelaktiga beslut om tilldelning av kontrakt, eller att kräva 
skadestånd. Gemenskapsbestämmelserna innehöll också alltför många luckor, vilka utnyttjades av 
de upphandlande enheterna för att inte använda sig av öppna förfaranden, under motiveringar som 
inte var sakligt grundade. Gemenskapsbestämmelserna om offentlig upphandling har alltså ändrats 
för att väga in de reaktioner som inkommit från politiskt håll, liksom från de berörda sektorerna 
mot bakgrund av tidigare missbruk och de luckor som uppdagats i systemet. 
Det regelverk som gäller för offentlig upphandling kompletterades mellan åren 1987 och 1993, som 
ett led i programmet från 1985 för fullbordandet av den inre marknaden. Direktiven om varor och 
bygg- och anläggningsarbeten uppdaterades 1988 respektive 1989 och kodifierades 1993 (i direktiv 
93/36/EEG och 93/37/EEG). Upphandling av tjänster integrerades i det öppna 
gemenskapssystemet för upphandling genom direktivet 92/50/EEG, som trädde i kraft den 1 juli 
1993. Ett direktiv om upphandling av varor och bygg- och anläggningsarbeten som genomförs av 
enheter som har verksamhet inom vatten-, energi-, transport- och telekommunikationssektorerna 
(direktivet om "försörjningssektorerna"), som både omfattar offentliga företag och de företag som 
medlemsstaterna beviljar särskilda eller exklusiva rättigheter, antogs av rådet 1990 (direktiv 
90/531/EEG). En kodifierad version av detta direktiv, som inkluderar upphandling av tjänster, 
antogs i juni 1993 (direktiv 93/38/EEG). När det trädde i kraft den 1 juli 1994 (den 1 januari 1997 
för Spanien och den 1 januari 1998 för Grekland och Portugal) ersatte det direktiv 90/531/EEG. 
Två särskilda direktiv om rättsmedel har antagits, ett för de "klassiska" sektorerna (direktiv 
89/665/EEG, ändrat genom tjänstedirektivet 92/50/EEG) och det andra för försörjningssektorerna 
(direktiv 92/13/EEG). "Rättsmedelsdirektiven" ålägger medlemsstaterna skyldigheten att se till att 
administrativa eller juridiska rättsmedel finns tillgängliga för leverantörer som lidit skada till följd av 
en överträdelse av reglerna om offentlig upphandling. 
Direktiven fastställer att det åvilar medlemsstaterna att tillse att upphandlingar, som överskrider 
vissa tröskelvärden, sker enligt öppna och konkurrensbaserade förfaranden. De innehåller 
bestämmelser om publicering av meddelanden om upphandling, om de förfaranden som skall följas 
vid tilldelning av kontrakt (de tekniska specifikationerna måste exempelvis hänvisa till europeiska 
standarder när sådan finns, eller om sådana saknas till nationella standarder som i sin tur hänvisar till 
internationella standarder) och om de kvalifikations- och utvärderingskriterier som skall användas. 
De tröskelvärden över vilka upphandlingar omfattas av direktiven uppgår, för varor och tjänster, till 
200 000 ecu (400 000 ecu för upphandling inom försörjningssektorerna och närmare 130 000 ecu 
för upphandling som omfattas av avtalet om offentlig upphandling inom 
Världshandelsorganisationen) och 5 miljoner ecu för upphandling av bygg-och anläggningsarbeten. 
Dessa värden har fastställts så att reglerna om upphandling i konkurrens gäller för upphandlingar på 
sådan nivå, att de i all sannolikhet kan intressera leverantörer från andra medlemsstater. Det har 
vidare fastställts så att de inte påför upphandlingar, som ligger under tröskelvärdena, onödigt tunga 
administrativa och procedurkostnader. 
49 
LÄGET MED AVSEENDE PÀ INFÖRLIVANDET AV DIREKTIVEN 
OM OFFENTLIG UPPHANDLING 
DIREKTIV 
89/440/CEE 
Bygg- og anlaggningsdirektivet 
«v den 18.07.1989 
I kraft sedan den 19.07.1990 
EL, E.P: 01.03.1992 
A, FIN. S: 1.1.1994 
ersatt av 93/37/EEG 
88/295/CEE 
VaruupphandJingsdirektivet av 
den 02.03.1988 
I kraftsedan den 01.01.1989 
EL, E,P: 01.03.1992 
A.FIN.S: 1.1.1994 
89/665/CEE 
Rättsmedelsdirektivet av den 
21.12.1989 
I kraft sedan den 21.12.1991 
A.7IN.S. 1.1.1994 
90/S31/CEE 
Försörjningsdirektivet av den 
1709.1990 
Ikraft sedan den 01.01.1993 
E: 01.01.1996 
EL. P: 01.01.1998 
A,FIN,S: 1.1.1994 
92/13/CEE 
Rättsmedelsdirektivet inom 
försörjningssektorerna av den 
25.02.1992 
Ikraft sedan den 01 01.1993 
A, FIN, S: 1.7.1994 
E: 30.06.1995 
EL, P: 30.06.1997 
92/50/CEE 
Tjänsteupphandlingsdirektivet 
av den 18.06.1992 
I kraft sedan den 01.07.1993 
A, FIN, S: 1.7.1994 
93/36/CEE 
Varuupphandlingsdirektivet av 
den 14.6.1993 
I kraft sedan den 1406.1994 
A.FIN.S: 1.7.1994 
93/38/CEE 
Försörjningsdirektivet av den 
1406.1993 
I kraft sedan den 01.07.1994 
A.FIN.S: 1.7.1994 
E. 01.01.1997 
EL. P: 01.01.1998 B DK D EL 
E 
E 
E E r KL I 
E 1 L NL P 
E 
E 
E UK A FIN S 
Teckenförklaring: 
Nationella införlivningsåtgärder har icke anmälts eller endast delvis anmälts 
Nationella införlivningsåtgärder har anmälts och kontrollerats - overträdciseforfarandcn for 
bristande överensstämmelse har inletts 
Nationella införlivningsåtgärder har anmälts 
Medlemsstaten har beviljats undantag 
50 
FINANSIERINGSÖVERSIKT 
1. ÅTGÄRDENS RUBRIK 
Grönbok 'Offentlig upphandling inom Europeiska unionen: 
överväganden inför framtiden" 
2. BUDGETPOST(ER) 
Se nedan punkt 10. 
3. RÄTTSLIG GRUND 
Direktiven 92/50/EEG, 93/36/EEG, 93/37/EEG, 93/38/EEG, 
89/665/EEG, 92/13/EEG. 
4. BESKRIVNING AV ÅTGÄRDEN 
4.1 Det allmänna målet för åtgärden 
Ett fullständigt regelverk för offentlig upphandling har nu upprättats på 
gemenskapsnivå tack vare nyss nämnda direktiv, som utgör den 
rättsliga grunden för denna Grönbok. En fullständig och effektiv 
tillämpning i syfte att nå de eftersträvade målen är en svår process. De 
offentliga upphandlingsmarknaderna i medlemsstaterna börjar öppna 
sig, konkurrensen ökar och upphandlande enheters inköpsrutiner 
effektiviseras undan för undan. Ytterligare ansträngningar krävs dock 
från samtliga intresserade parters sida om man fullt ut ska kunna dra 
fördel av gemenskapspolitiken på detta område. 
Grönboken i fråga är avsedd att tjäna som ram för en omfattande 
debatt. I boken utvecklar kommissionen sina preliminära överväganden 
i ett antal väsentliga frågor med avseende på sin aktuella och framtida 
politik och uppmanar alla intresserade parter (myndigheter i 
medlemstaterna, gemenskapens institutioner, branschorganisationer, 
upphandlande enheter, leverantörer) att komma med synpunkter. 
Med hänsyn till sin karaktär innehåller denna Grönbok i princip inga 
förslag från kommissionen som kan fa direkta finansiella återverkningar. 
I de flesta fallen begränsar sig kommissionen i själva verket till att 
överväga möjligheten att anta eller stödja vissa initiativ enbart i de fall 
då, vid slutet av debatten med de berörda parterna, det visar sig att 
dessa skulle kunna vara användbara eller t.o.m väsentliga för att uppnå 
sin politiks målsättningar i fråga om offentlig upphandling. 
57 
Endast en åtgärd som kan fa finansiella återverkningar presenteras i 
Grönboken. Det gäller det eventuella anordnandet av ett möte i Bryssel 
med de mest representativa bland intresserade parter i medlemsstaterna, 
efter en första utvärdering av inkomna svar. 
4.2 Tidsperiod som täcks av åtgärden och närmare bestämmelser om 
hur den skall förnyas 
De utgifterna som följer av den under 4.1 angivna åtgärden 
(anordnande av ett möte i Bryssel) skall bindas till 1997. 
5. KLASSIFICERING EFTER UTGIFTER/INKOMSTER 
5.1 Icke-obligatoriska utgifter 
5.2 Icke-uppdelade anslag 
5.3 Förutsedd inkomsttyp- intet 
6. UTGIFTERNAS/INKOMSTERNAS ART 
Utgifterna gäller anordnandet, efter att en första utvärdering av de 
inkomna svaren genomförts, av ett eventuellt möte i Bryssel med 
deltagande av de mest representativa bland de intresserade parterna i 
medlemsstaterna, och skall täcka bl. a. återbetalning av resekostnaderna 
(och, i förekommande fall, uppehållskostnader). 
7. FINANSIELLA ÅTERVERKNINGAR PÅ DE OPERATIVA 
ANSLAGEN (AVSNITT B) 
Intet. 
8. ÅTGÄRDER FÖR BEDRÄGERIBEKÄMPNING 
Åtgärden som avses i 4.1 skall genomföras direkt av kommissionens 
tjänstemän, i enlighet med bestämmelserna om återbetalning av rese-
och uppehållskostnader och om de kostnader en kommissionen 
utomstående person, inkallad i egenskap av expert, åsamkas genom 
resan. 
9. UPPLYSNINGAR OM KOSTNAD/EFFEKTIVITET 
9.1 Specifika och kvantifierbara mål, målgrupp 
Det specifika målet är att samtliga berörda parter närmare informeras 
om de reflektioner och alternativ som övervägs av kommissionen och 
som avser olika frågor som rör dess politik på området för offentlig 
upphandling, i syfte att inleda en omfattande debatt om de banor som 
fal 
kan följas i framtiden. I förekommande fall, skulle ett möte kunna hållas 
i Bryssel vid utgången av fasen för skriftlig konsultation. Mötet skulle 
kunna ge tillfälle för representanter för de mest intresserade parterna, 
som deltagit i den skriftliga fasen, att förtydliga sina synpunkter och 
bistå kommissionen i dess arbete att bestämma den lämpligaste 
uppföljningen av Grönboken. 
Målgruppen består av institutionella samtalspartner i medlemsstaterna, 
inköpsorgan, branschorganisationer och företag som bedriver 
verksamhet inom de offentliga upphandlingssektorerna. 
9.2 Motiv för åtgärden 
Gemenskapen ansvarar för upprättandet av den politik som avser 
genomförandet av den inre marknaden och dess funktion, såsom 
politiken i fråga om offentlig upphandling. Enligt det som ovan sagts, 
syftar Grönboken till att inleda en debatt för att identifiera nödvändiga 
och lämpliga initiativ för att man fullt ut skall kunna dra nytta av 
gemenskapspolitiken på området. Med hänsyn till den typ av punktvisa 
initiativ som övervägs i Grönboken bör dessa direkt ledas av 
kommissionen. 
När det gäller syftet med att öppna en diskussion om frågor rörande 
offentlig upphandling visar det sig att publiceringen och spridningen av 
en Grönbok är kommissionens vanligaste instrument. 
Hittills har åtgärder av samma innebörd eller liknande dem som 
övervägs i föreliggande text icke vidtagits varken på gemenskapsnivå 
eller på nationell nivå. 
Detta initiativ har övervägts efter att berörda parter på olika sätt givit 
uttryck för behovet av ett sådant initiativ. Det är därför sannolikt att 
Grönboken välkomnas av publiken och medverkar till att de mål som 
eftersträvas kan realiseras. 
9.3 Uppföljning och utvärdering av åtgärden 
Avsikterna med de åtgärder som övervägs är följande: 
a) att ge upphov till en omfattande debatt om de frågor som berörs i 
Grönboken; 
b) en bättre tillämpning av lagstiftningen från berörda parters sida; 
c) åstadkomma en grundligare kunskap av tendenser och strukturer 
inom offentlig upphandling 
d) en ökad effektivitet i gällande regler. 
ÇS 
En grundlig uppföljning av de synpunkter som Grönboken och de olika 
initiativ, som redan nu övervägs, kommer att ge upphov till, kommer att 
omhänderhas av Direktorat XV/B. Enligt vad som ovan sagts, kommer 
man vid utgången av fasen för skriftlig konsultation av berörda parter, 
att överväga om det kan anses lämpligt att anordna en utfrågning i 
Bryssel med deltagande av samtliga intresserade parter. 
På grundval av inkomna synpunkter, avser kommissionen att utarbeta 
ett meddelande om offentlig upphandling som riktar sig till 
gemenskapens institutioner, vilken bör omfatta en handlingsplan och 
lägga fram de åtgärder som bör vidtas för att stärka regelverkets 
effektivitet och för att i framtiden bättre uppfylla gemenskapspolitikens 
mål i fråga om offentlig upphandling. 
10. ADMINISTRATIVA UTGIFTER (DEL A I AVDELNING in I 
DEN ALLMÄNNA BUDGETEN) 
Den direkta användningen av de nödvändiga administrativa resurserna 
kommer att bero på kommissionens årliga beslut om medelstilldelning 
med hänsyn tagen till den extra personal och de extra anslag som torde 
beviljas av budgetmyndigheten. 
10.1 Återverkningar på antalet tjänster 
Typ av tjänst 
Tjänstemän 
eller 
tillfälligt 
anställda A 
B 
C 
Andra resurser 
Totalt Antal tjänster som bör 
ställas till förfogande för 
att förvalta åtgärden 
permanent 
a tjänster 
2 
1 
1 
4 tillfälliga 
tjänster varav 
resurser 
som finns 
att tillgå 
inom GD:et 
eller den 
berörda 
avdelninge 
n 
2 
1 
1 
4 ytterligare 
resurser tid 
1 år 
lår 
lår 
91 
10.2 Finansiella återverkningar som helhet av extrapersonalen 
(i ecun) 
Belopp Beräkningsmetod 
Tjänstemän 
Tillfälligt anställda inga 
Andra resurser 
Totalt I inga | 
Utgifterna vad gäller de resurser som är nödvändiga för att genomföra åtgärden skall 
täckas genom omorganisation av de befintliga resurserna enligt följande: 
Tjänstemän (Titlarna Al, A2, A4 och A5): 400,000 ecu/år. 
10.3 Ökning av andra administrativa utgifter till följd av åtgärden 
Budgetlinje Belopp Beräkningsmetod 
Intet 
Totalt 1 | 
A250 Allmänna möten: 22,000 ecu - 1997 års budget 
(på basis av +/- 30 deltagande a +/- 695 ecu/deltagande) 
A3410 Publicering av Grönboken 12,130 ecu - 1996 års budget 
(på basis av +/- 9,300 exemplar) 
De resurser som är nödvändiga för att täcka de administrativa utgifterna 
som nämnts ovan kan erhållas genom att de befintliga finansiella 
resurserna omstruktureras, således uppstår inget behov av 
tilläggsanslag. 
# 

ISSN 1024-4506 
KOM(96) 583 slutlig 
DOKUMENT 
SV 08 10 
Katalognummer : CB-C0-96-627-SV-C 
ISBN 92-78-12861-9 
Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg 
51