Yttrande från Regionkommittén om "Meddelande från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén, Regionkommittén och kandidat-länderna i Central- och Östeuropa om 'Miljöstrategier inför anslutningen: Utmaningen inför utvidgningen med kandidatländerna i Central- och Östeuropa'"

(1999/C 51/06)

BAKGRUND

- "Meddelande från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén, Regionkommittén och kandidatländerna i Central- och Östeuropa om Miljöstrategier inför anslutningen: Utmaningen inför utvidgningen med kandidatländerna i Central- och Östeuropa" (KOM(98) 294 slutlig).

- Kommissionens beslut den 20 maj 1998 att i enlighet med artikel 198c i EG-fördraget rådfråga Regionkommittén i detta ärende.

- Beslut av Regionkommitténs presidium den 15 juli 1998 att ge utskott 4 "Fysisk planering, stadsfrågor, energi, miljö" i uppdrag att utarbeta yttrandet.

- Kommissionens yttrande över ansökningarna om medlemskap av den 16 juli 1997, Agenda 2000.

- Regionkommitténs yttrande om " Effekterna av en utvidgning till kandidatländerna i Central- och Östeuropa för unionens politik (konsekvensanalys)" (CdR 280/97 fin) ().

- Regionkommitténs yttrande om "Den gemensamma jordbrukspolitiken och östutvidgningen" (CdR 239/96 fin) ().

- Regionkommitténs yttrande om "Kommissionens meddelande om genomförande av gemenskapens miljölag" (CdR 437/96 fin) ().

- Regionkommitténs yttrande om "Förslag till rådets direktiv om upprättande av en ram för gemenskapsåtgärder på området för vattenpolitik" (CdR 171/97 fin) ().

- Regionkommitténs yttrande om "Miljöpolitik i städer och kommuner" (CdR 393/97 fin) ().

- Rapporten "Kostnader för tillnärmning av EU:s miljölagstiftning i de central- och östeuropeiska länderna", EDC Consultants.

- Amsterdamfördraget.

- Dobris-rapporten 1998 om miljön i Europa (från Europeiska miljöbyrån).

- Utskott 4:s utkast till Regionkommitténs yttrande (CdR 267/98 rév.) som antogs den 2 oktober 1998 (föredragande: Hannu Penttilä).

Mot bakgrund av ovanstående antog Regionkommittén enhälligt följande yttrande vid sin 26:e plenarsession den 18-19 november 1998 (sammanträdet den 19 november).

1. Inledning

1.1. Kommissionen antog den 20 maj 1998 sitt meddelande till rådet och Europaparlamentet om miljöstrategier inför anslutningen i samband med EU:s utvidgning.

1.2. Vid den förestående utvidgningen kommer miljöfrågorna att utgöra en större utmaning än vid någon tidigare anslutning. Kandidatländerna har allvarliga miljöproblem och det är stor skillnad mellan dessa länders miljöskydd och det som finns i EU. Det betyder dock inte att miljöproblemen skulle vara lösta i EU:s nuvarande medlemsländer, utan också i dessa måste man verka för en bättre miljö. Å andra sidan finns det i kandidatländerna stora områden med nästan orörd natur som bidrar till den biologiska mångfalden i hela Europa. Utmaningen under de kommande åren består i att bevara dessa tillgångar och samtidigt utveckla och förvalta ett ramverk som är ekonomiskt och miljömässigt hållbart.

1.3. I meddelandet framhålls att det, trots de ansträngningar som kandidatländerna gjort för att tillnärma sin miljölagstiftning, krävs avsevärda ytterligare insatser för att nå upp till gemenskapens miljökrav. Kommissionen menar att dessa insatser, av rättslig, administrativ och finansiell art, kommer att fordra betydande mänskliga resurser.

1.4. Utöver miljöinvesteringar behöver kandidatländerna stärka miljöförvaltningen och utarbeta utförliga strategiska handlingsplaner. Man bör främja förebyggande åtgärder genom att ta hänsyn till miljö- och hållbarhetsaspekter på politikområden som transport, energi och jordbruk. En övergripande finansieringsstrategi är nödvändig för att samordna de olika berörda institutionernas verksamhet.

1.5. Kommissionen planerar att förse kandidatländerna med mer information, vägledning och tekniskt bistånd under genomförandet av regelverket på miljöområdet, bland annat genom samarbete i nätverk. En viktig målsättning är att bedriva vetenskaplig forskning i form av samarbetsprojekt och gemensamma insatser för att sprida kunskap om hur naturresurserna kan förvaltas på ett hållbart sätt. Utvidgningsprocessen bör genomföras på ett sådant sätt att unionen som helhet eftersträvar att uppnå en hållbar utveckling.

2. Allmänna kommentarer

2.1. ReK anser att meddelandet om utvidgningen och miljön har aktualitet och stor betydelse.

2.2. Regionkommittén anser att miljön är en av de viktigaste frågorna vid anslutningsförhandlingarna. Detta bör också avspeglas vid de konkreta förhandlingarna. En förutsättning för medlemskap är att kandidatlandet fullständigt införlivar EU:s regelverk på miljöområdet i sin lagstiftning. Kandidatländerna skall utarbeta ett utförligt lagstiftningsprogram, en plan för att genomföra det och en finansieringsstrategi. För att införa och upprätthålla gemenskapens regelverk är det mycket viktig att inrätta och stödja lokala och regionala organ för miljöförvaltning och säkerställa att de fungerar effektivt.

2.3. I kandidatländerna kommer man behöva göra stora investeringar för miljön, både av tekniskt och administrativt slag. Det kommer också att behövas resurser för att modernisera dataadministration och kontrollsystem, utbilda personal och förvärva mark. I Agenda 2000 lovar kommissionen att ge kandidatländerna tillgång till stöd för att de skall kunna uppfylla villkoren för medlemskap. Man bör se till att alla miljöinvesteringar i kandidatländerna uppfyller kriterierna i gemenskapens regelverk på miljöområdet. Det kommer att behövas finansiering från privata, inhemska och internationella källor. Många av kandidatländerna samarbetar med EU:s medlemsstater i bilaterala miljöfinansieringsprojekt.

2.4. Anslutningsprocessen ger också möjligheter till ökat samarbete mellan Europas regioner. Organisationer i näringsliv och samhälle och särskilt företagen måste engageras i denna process. Sedan en tid tillbaka förekommer det ett aktivt samarbete på området för miljöförvaltning mellan många kandidatländer och EU-länder. Man bör främja uppbyggnaden av nätverk och kunskapsutbyte mellan lokala och regionala myndigheter.

2.5. Anslutningsprocessen bör ses som ett tillfälle att förbättra miljön både i Europa och globalt. Det slutliga målet för miljöpolitiken skall inte ens i kandidatländerna anses vara uppnått i och med genomförandet av gemenskapens befintliga regelverk på miljöområdet. Målsättningen för EU:s miljöpolitik är en hållbar utveckling, enligt Amsterdamfördraget 1997. Miljöfrågorna skall beaktas inom alla politikområden: transport, energiproduktion och jordbruk. Detta gäller i lika hög grad de nuvarande medlemsstaterna.

3. Särskilda kommentarer

3.1. Miljöns allmänna tillstånd i kandidatländerna

Det finns stora miljöproblem i kandidatländerna, men de har sedan början av 1990-talet utvecklat sin miljölagstiftning och förbättrat reningssystemen. Det är viktigt att betänka att föroreningar inte stannar innanför gränserna utan sprids och kan påverka miljön i stora områden.

3.2. Luften

3.2.1. I slutet av 1980-talet var utsläpp av svaveldioxid och förorenande partiklar ett stort problem i många industriområden. Särskilt orsakade förbränning av brunkol i "den svarta triangeln" i Östtyskland, norra Tjeckoslovakien och södra Polen skogsdöd och försurning. Fastän en minskning av utsläppen har skett under 1990-talet släpps fortfarande avsevärda kvantiteter ut i många områden och försurningen fortsätter. Utsläppen sprids över stora avstånd och orsakar problem i områden på långt avstånd från utsläppskällan. Frågan om att värna om ren luft är kopplad till utvecklingen av industri, energiproduktion och transport. Politiken på dessa områden måste ta hänsyn till miljön och vara långsiktig.

3.2.2. I början av 1990-talet överskred hälften av de största städerna i Central- och Östeuropa gränsvärdena för luftkvalitet som fastslagits av WHO. Situationen har förbättrats avsevärt under senare år men luftkvaliteten i städerna i Central- och Östeuropa är fortfarande sämre än i städerna i Västeuropa. Uppskattningsvis kommer 40 % av de miljöinvesteringar som är nödvändiga före en anslutning till EU att tas i anspråk för att motverka luftförorening. Trots att de allvarligaste luftföroreningarna kan noteras i Bulgarien och Rumänien finns det också stora problem i Estland (bruket av oljeskiffer för energiproduktion), Polen (koleldade kraftstationer), Tjeckien (luftföroreningar orsakade av industrin) och Slovakien. Vissa länder har utarbetat åtgärdsprogram för de mest förorenade områdena, men att stänga förorenande anläggningar kommer att bli svårt.

3.2.3. Flera av kandidatländerna står inför finansiella problem när det gäller att anpassa sina raffinaderier till EU:s nuvarande och framtida kvalitetsnormer för bränsle. Trafiken håller på att bli den största källan till luftförorening i Lettland, Litauen, Slovakien och Ungern. I EU-länderna är trafiken redan den främsta orsaken till luftförorening. Problem som trafiken kan ge upphov till måste förebyggas. En målsättning bör vara att modernisera kollektivtrafiken och utveckla järnvägsnät i stället för att bygga motorvägar.

3.3. Vatten

3.3.1. I många kandidatländer, bland annat Litauen, Polen, Rumänien och Ungern, är vattenföroreningar det största miljöproblemet. Det orenade eller bristfälligt renade avloppsvattnet från städerna försämrar vattenkvaliteten i floderna och orsakar övergödning av havsområden som Östersjön och Nordsjön. Medan fosforkoncentrationerna sedan 1980-talet har minskat i västeuropeiska floder har de under samma period stigit i Östeuropa. Det kommer att bli en stor utmaning att införa principen om samordnad förvaltning av flodområden i de stater genom vilka internationella floder som Donau och Oder rinner.

3.3.2. Det är ett problem i hela Europa att nitratkoncentrationerna i vattenområdena har ökat under loppet av de senaste tjugo till fyrtio åren. Vad gäller införande eller genomförande av bestämmelserna i direktiven om nitrater verkar inget av kandidatländerna ha gjort några större framsteg, men den nuvarande minskningen i jordbruksproduktionen på grund av den ekonomiska krisen har lett till en minskad användning av gödningsmedel.

3.3.3. Det är viktigt att man i kandidatländerna inför nödvändiga förvaltningsstrukturer för att begränsa nitratföroreningar från oidentifierade källor. Det finns också behov av förbättringar i de nuvarande medlemsstaterna. Man bör under harmoniseringsprocessen reformera lagstiftningen i alla medlemsstaterna så att föroreningar från oidentifierade källor kan begränsas. Hur jordbruket utvecklas i framtiden har samtidigt stort inflytande på vattenskydd och den biologiska mångfalden. I samband med utvidgningen bör man lägga fast en ny strategi för allt europeiskt jordbruk på grundval av principen om hållbar utveckling.

3.3.4. Det kommer att gå åt nästan en tredjedel av de miljöinvesteringar som är nödvändiga för att uppfylla EU:s anslutningskrav för att få avlopps- och dricksvattenhantering att motsvara EU:s krav. Dålig dricksvattenkvalitet är ett problem i bland annat Bulgarien, Slovenien, Rumänien, Ungern och Estland. Det befaras att bekämpningsmedel skall bli ett hot mot dricksvattenskvaliteten i Litauen. Grundvattnet är också hotat i många EU-länder, särskilt i Central- och Västeuropa, bland annat på grund av den utbredda användningen av gödningsmedel. Stora investeringsprogram för att förbättra dricksvattenskvaliteten och avloppsvattenhanteringen planeras eller har redan påbörjats i de baltiska staterna och i flera andra kandidatländer.

3.4. Avfall

3.4.1. Ökningen av mängden hushållsavfall är ett gemensamt europeiskt problem. Hittills har Öst- och Centraleuropa producerat en något mindre mängd avfall per person än EU-länderna, men när välståndet växer kommer avfallsmängden sannolikt också att växa. Särskilt är mängden emballageavfall mycket större i EU än i kandidatländerna. Avfallshanteringen sker i stor utsträckning på avstjälpningsplatser som i många kandidatländer inte övervakas. I Bulgarien och Litauen uppfyller förbränningsanläggningarna inte EU:s krav.

3.4.2. Problemavfall, förorening av marken samt farliga ämnen som rinner ner i marken och i grundvattnet är ett problem i nästan alla kandidatländer. I Polen produceras stora mängder industriavfall och i Tjeckien är de gamla industriområdena mycket förorenade. Det kommer att kosta cirka 20 % av miljöinvesteringsutgifterna att få avfallshanteringen att motsvara EU:s krav. Det viktigaste målet för EU:s avfallshantering, nämligen att minska mängden avfall, är också en viktig uppgift för alla nuvarande medlemsstater. Mycket återstår att göra i kandidatländerna innan de kan sägas ha uppfyllt kraven i Seveso-direktivet.

3.5. Kärnsäkerhet och strålskydd

3.5.1. I alla länderna har det nyligen antagits en grundläggande rättsakt om kärnsäkerhet och strålskydd. Det löfte som Bulgarien (1993) och Litauen (1994) gett, i enlighet med kärnsäkerhetsöverenskommelsen med EBRD, om att stänga högriskanläggningar skall uppfyllas. Även om landet inte har avgivit något sådant löfte står Slovakien inför liknande utmaningar som gäller stängning av två reaktorer. Inte heller i Estland tas strålskydd på tillräckligt stort allvar. Det behövs ytterligare lagstiftning, och man bör notera att huvuddelen av denna lagstiftning måste antas även om landet inte har någon kärnkraftssektor.

3.6. Natur

3.6.1. I kandidatländerna finns vidsträckta områden med orörd natur som är av stor betydelse för den biologiska mångfalden i hela Europa. Det finns säregna naturtillgångar i alla kandidatländerna, till exempel Karpaterna och Donau-deltat i Rumänien. Slovenien har en mycket stor artrikedom, Bulgarien vidsträckta naturskyddsområden, och i de baltiska staterna och Polen finns det myrar, skogar, ängar och strandområden. Även om kommissionen i sin rapport påpekar att naturskyddet sköts på ett mycket tillfredsställande sätt i kandidatländerna är det viktigt att denna positiva situation fortsätter. Eftersom länderna har olika definition av naturskyddsområden, står dessa områdens faktiska betydelse klar först när man studerar deras målsättningar, förvaltning och begränsningar. ReK uppmanar kommissionen att främja en anpassning av lagstiftningen i medlemsstaterna och kandidatländerna om denna definition.

3.6.2. Det är inte tillräckligt med naturskyddsområden för att bevara de olika staternas och än mindre hela Europas biologiska mångfald på nuvarande nivå. I all ekonomisk verksamhet bör man ta största möjliga hänsyn till bevarandet av den biologiska mångfalden. Ett outvecklat jordbruk och skogsbruk har bidragit till att säkerställa kandidatländernas biologiska mångfald. I många regioner är naturvärdena nu hotade dels på grund av effektiviseringen inom skogs- och jordbruk, dels på grund av att man anlägger nya vägar. EU finansierar idag otaliga projekt i kandidatländerna, trots att deras påverkan på den biologiska mångfalden ofta är oklar. Vid beslut om finansiering bör det alltid krävas en omfattande miljökonsekvensutredning, där biologisk mångfald skall vara en lika viktig faktor som andra miljöskyddsaspekter.

3.6.3. I många kandidatländer pågår en privatiseringsprocess som kan hota bevarandet av skyddade områden. Staterna bör på förhand fastslå klara regler för skyddsvärda områden och kompensation för dessa. Det är också viktigt att de nuvarande naturskyddsområdena inte nödvändigtvis skall stå för genomförandet av direktiven om vilda fåglar och livsmiljöer. Många EU-länder har haft stora problem att genomföra programmet Natura 2000 bara på grund av de oklara reglerna om kompensation. Kandidatländernas naturskyddslagstiftning bör uppdateras, och direktiven om vilda fåglar och om livsmiljöer införlivas i den nationella miljölagstiftningen, såsom har skett i Litauen.

3.6.4. Vad gäller naturskydd är det nödvändigt att stärka forsknings- och förvaltningsstrukturerna i kandidatländerna samt utveckla data- och övervakningssystemen så att man inte ovetande mister värdefulla arter eller naturområden. Det saknas också adekvata datasystem i flera av de nuvarande medlemsstaterna. De europeiska länderna har generellt sett en förhållandevis god kunskap om arterna, självklart varierande efter mängden arter. Kännedomen om naturtyper är däremot mindre systematisk. Tjeckien har som enda kandidatland utarbetat "en rödbok om livsmiljöer".

3.6.5. För att skydda många livsmiljöer är det nödvändigt att förvalta dessa, och att genomföra en löpande övervakning. Detta kräver nya resurser varje år. Med hjälp av finansieringen från till exempel Life-Nature-programmet har kandidatländerna också kunnat bygga upp de nödvändiga strukturerna för att sprida information om naturområdena.

3.6.6. Det är viktigt att naturskyddslagstiftningen stärks i kandidatländerna så att de olika förvaltningarna kan ta hänsyn till den biologiska mångfalden i sin verksamhet. Genom att tydligt betona naturskydd som kandidatländernas trumfkort på miljöskyddsområdet, där de kan tjäna som förebild för hela Europa, finns det en möjlighet till ömsesidig utveckling för både kandidatländerna och EU:s medlemsstater.

3.7. Miljölagstiftningen: nuläge och kandidatländernas utvecklingsbehov

3.7.1. Alla kandidatländerna har en allmän miljölag, men innehållet varierar mycket. Kandidatländerna har börjat omsätta EU:s regelverk för miljön till nationell lagstiftning. Detta arbete framskrider i bland annat Polen, Litauen, Lettland och Ungern, medan det fortfarande krävs en stor insats för att EU:s rättsakter skall införlivas i den nationella lagstiftningen i Bulgarien, Rumänien, Slovenien och Tjeckien. Direktivet om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar är exempel på en rättsakt som inget av kandidatländerna hittills har införlivat i sin lagstiftning.

3.7.2. Kandidatländerna behöver en strategi och en realistisk tidsplan i samband med harmoniseringen av lagstiftningen. De nationella lagstiftningsprogrammen skall bygga på en detaljerad värdering av miljötillståndet i det enskilda landet och inriktas på de mest betydande lagstiftnings- och förvaltningsmässiga bristerna. Hjälp finns att hämta i EU:s riktlinjer "Guide to the Approximation of European Union Environmental Legislation". Utöver en ramlagstiftning på miljöområdet är det viktigt att de grundläggande förfarandena i kandidatländernas miljöförvaltning fungerar. I flera länder kräver genomförandet av lagstiftningen betydande investeringar och nya eller omorganiserade institutionella strukturer.

3.7.3. I kommissionens vitbok från 1995 "Förberedelse av de associerade staterna i Central- och Östeuropa för integrering med den inre marknaden i unionen" föreslås en miljölagstiftning som har direkt inverkan på aktiviteterna på den inre marknaden (det vill säga produktspecifik miljölagstiftning). Av kandidatländerna är det hittills bara Ungern som fullt ut har införlivat alla rättsakter i den nationella lagstiftningen. Estland, Lettland, Litauen och Tjeckien har också införlivat stora delar.

3.7.4. DISAE (Development of Implementation Strategies for Approximation in Environment) och TAIEX har utvecklats med tanke på överföringen av EU:s regelverk till den nationella lagstiftningen. Dessutom kommer det att finnas tillgång till investeringstekniskt bistånd för projektförberedelser genom Phare-programmets LSI-del.

3.8. Miljöförvaltningens utvecklingsbehov och framtidsperspektiv

3.8.1. Det konstateras i kommissionens meddelande att alla tio kandidatländerna, men några mer än andra, bör stärka den förvaltningsstruktur som är en förutsättning för miljöförvaltningen. Detta är nödvändigt på alla olika förvaltningsnivåer. Utarbetande och genomförande av miljölagstiftning, bevakning av miljöns tillstånd och främjande av en hållbar utveckling är också den viktigaste uppgiften för kandidatländernas miljöförvaltning.

3.8.2. Miljöministerierna utarbetar den nödvändiga lagstiftningen och fastslår reglerna för de åtgärder som är nödvändiga för att genomföra lagstiftningen. Det är i regel de lokala och regionala myndigheterna som skall utöva lagstiftningen. De har ansvaret för övervakning, tillståndsgivning och kontroll. I många av länderna förutsätter den nya lagstiftningen en fullständig modernisering av institutionerna och omskolning av personalen. Det bör avsättas medel både till uppbyggnad och förstärkning av miljöförvaltningsstrukturer och till mer traditionella investeringsprojekt. Alla kandidatländerna måste göra en stor insats för att utveckla den lokala och regionala miljöförvaltningen.

3.8.3. Ett viktigt bidrag till denna utveckling är samarbetet och utbytet av erfarenheter mellan de lokala och regionala myndigheterna i EU-15, som har mångårig erfarenhet och kompetens inom miljöförvaltningsområdet, och de lokala och regionala myndigheterna i kandidatländerna, där denna kompetens håller på att byggas upp.

3.8.4. Eftersom de lokala myndigheterna får ett allt större ansvar för genomförandet av EU:s miljölagstiftning vill kommissionen hjälpa kandidatländernas kommuner att delta i de europeiska städernas kampanj för en hållbar utveckling. Därigenom kommer kandidatländerna att lättare kunna utveckla samordnade och kostnadseffektiva planer för genomförande av den nya lagstiftningen. Principen om en hållbar utveckling bör införlivas i lagstiftningen och arbetsmetoderna på olika områden, till exempel handel och industri. Det är också viktigt att ta hänsyn till principen om hållbar utveckling i förvaltningen av de olika områdena. Detta förutsätter utbildning av arbetstagarna, information och ökat medborgarinflytande.

3.8.5. Med tanke på att deltagandet i de europeiska städernas kampanj för en hållbar utveckling har utökats med lokala myndigheter i Central- och Östeuropa, uppmanar kommittén kommissionen att garantera ett långsiktigt ekonomiskt stöd för verksamheter i de europeiska städernas kampanj för en hållbar utveckling. Kommittén föreslår därför att man inrättar en Fond för hållbara städer.

3.8.6. Stöd till miljöområdet och åtgärder för uppbyggande av institutioner förstärks genom de nationella Phare-programmen. Kommissionen vill också hjälpa myndigheterna i kandidatländerna genom att ge ut ett antal vägledningar. EU:s inofficiella nätverk IMPEL som arbetar för miljölagstiftningens genomförande och ikraftträdande grundades 1992 med målet att främja effektivare tillämpning av gemenskapens miljölagstiftning. Kommissionen har börjat bygga upp ett liknande nätverk i kandidatländerna, som är nära knutet till IMPEL och som kommer att utnyttja erfarenheterna från detta nätverk när det gäller att genomföra och anpassa miljölagstiftning.

3.8.7. EU:s program för forskning, teknisk utveckling och demonstration spelar en allt större roll för att värva deltagare från de öst- och centraleuropeiska länderna till gemenskapens program. Samarbetsnätverk för forsknings- och utvecklingsaktiviteter med partner i kandidatländerna kommer att underlätta och påskynda gränsöverskridande och tvärvetenskapligt miljösamarbete. Härutöver kommer de aktiviteter som har planerats i forskningsprogrammet om informationssamhället (femte ramprogrammet) att främja samarbetet mellan de nationella och de lokala myndigheterna, forskningsinstitut och industrin i EU och i de öst- och centraleuropeiska länderna. Dessutom involveras kandidatländerna i Europeiska miljöbyråns verksamhet, särskilt i utarbetandet av rapporter om miljöns tillstånd i Europa och genomförandet av EU:s miljölagstiftning.

3.9. Hur hanteras utmaningen på det finansiella området?

3.9.1. De totala investeringskostnaderna för att kraven på miljöområdet skall kunna uppfyllas kommer sannolikt att uppgå till ungefär 100-120 miljarder ecu för de tio kandidatländerna sammanlagt. Den största delen av investeringarna kommer förmodligen att avse insatser för begränsning av luftföroreningar, hantering av vatten och avloppsvatten, samt avfallshantering. Därutöver kommer betydande resurser att behöva satsas på upp- och utbyggnad av miljöförvaltningssystem för att säkerställa effektivt genomförande, övervakning och handläggning.

3.9.2. Kommissionens rapport redogör tyvärr inte för hur finansiering av miljöskyddet i kandidatländerna skall kunna uppbringas. Investeringsberäkningarna måste kontrolleras och man bör dessutom ta hänsyn till utgifterna för miljöskydd. När Irland blev EU-medlem anslogs 100 miljoner irländska pund för utgifterna i samband med Habitatdirektivet och till övervakning, vilket var ungefär 10 % av samtliga miljöutgifter vid landets inträde, dvs. en betydande andel.

3.9.3. Miljön, näringslivet och konkurrenskraften kan bara frodas samtidigt om miljöhänsynen fullt ut integreras i de olika politikområdena och investeringsbesluten. I praktiken kan detta ske genom att omfattande miljökonsekvensbedömningar används, genom att försiktighetsprincipen och principen att förorenaren betalar tillämpas och genom att grundliga vetenskapliga bedömningar görs av alla investerings- och principbeslut. Det räcker inte att rättsliga krav uppfylls, utan det behövs en långsiktig strategi som bland annat lägger vikt vid effektiv energianvändning, mer miljövänlig teknik, minimal avfallsproduktion, kollektivtrafik och miljöns egna begränsningar. Kandidatländerna måste undersöka hur de miljövinster som följer av den ekonomiska nedgången skall kunna bevaras när ekonomin återigen börjar växa.

3.9.4. EU erbjuder genom Phare-programmet ekonomiskt stöd (1,5 miljarder ecu per år) till kandidatländernas förberedelser inför anslutningen. En betydande del av stödet från programmet bör gå till infrastrukturinvesteringar som kan bidra till att miljökraven uppnås, till regionala samarbetsprojekt som fastställer målsättningar för genomförande av de viktigaste ramdirektiven om vatten- och luftkvalitet och för efterlevnad av internationella avtal, samt till projekt som syftar till att utveckla miljöförvaltningen. Kandidatländerna har redan haft möjlighet att delta i Life-programmet och erhålla stöd därifrån. I synnerhet vad gäller utveckling av miljöförvaltningen är det viktigt att utnyttja möjligheterna i de finansiella instrumenten inför anslutningen, såsom den del av Phare-programmet som handlar om institutionell uppbyggnad i ett brett samarbete där expertisen och erfarenheterna kan användas på lokal och regional nivå.

3.9.5. Det är viktigt att investera i vattenskydd, men man bör ytterligare utveckla tekniken för lokal avloppsvattenrening och inte endast bygga stora reningsanläggningar, även om sådana utan tvivel behövs för att lösa storstädernas problem med avloppsvatten. Här bör man emellertid också eftersträva att utveckla en mer hållbar teknik, t.ex. bör slammet från avloppsvattnet hanteras så att det inte deponeras direkt på en soptipp. Inom byggsektorn bör nya system som baseras på vattencirkulation och dubbel vattendistribution tas i bruk i nya byggnader.

3.9.6. Som stöd till jordbruket inför anslutningen har kommissionen för perioden 2000 till 2006 avsatt cirka 500 miljoner ecu per år till jordbruket och landsbygdsutveckling. Framför allt bör man eftersträva ett hållbart jordbruk i kandidatländerna i stället för det intensiva jordbruk som är typiskt för EU. Jordbruket i kandidatländerna är fortfarande tämligen extensivt och använder få kemikalier. Länderna bör i sin utveckling försöka hoppa över skedet med ett intensivt jordbruk och överdriven kemikalieanvändning.

3.9.7. Det strukturpolitiska instrumentet inför anslutningen, ISPA (1 miljard ecu per år), är inriktat på att förbättra infrastrukturen på transportområdet samt på miljöinvesteringar (under perioden 2000 till 2006). Kandidatländerna skall främja en hållbar transport- och energipolitik. På transportområdet gäller detta utvecklingen av miljömässigt hållbara transportsätt och transporttjänster i kandidatländerna, som t.ex. spårbunden trafik, vattenburen trafik, kollektivtrafik och integrering av flera olika transportsätt (intermodalitet). Dessa mål kan också uppnås med finansiering från EU:s utvecklingsbanker (EIB, EBRD). Inom ramen för Phare-transportprogrammet har ett program igångsatts i syfte att genom regionalt samarbete mildra transporternas miljöpåverkan. Samordningen mellan Interreg och Phare bör förstärkas.

3.9.8. Regionkommittén fäster vikt vid att de lokala och regionala myndigheterna i kandidatländerna får möjlighet att spela en aktiv roll i genomförandet av insatsen inom ramen för ISPA, dels genom att delta i eller själva genomföra konkreta projekt, dels genom att vara fast representerade i de kommittéer som skall övervaka och utvärdera insatsen.

3.9.9. Kandidatländerna bör utforma en omfattande finansieringsstrategi och detaljerade riktlinjer. EU:s stöd skall fungera som en katalysator och bör alltid kombineras med nationell finansiering och gärna även annan finansiering, t.ex. från internationella finansieringsinstitut.

4. Slutsatser

4.1. Enligt Regionkommitténs uppfattning är miljön en av de viktigaste frågorna i förhandlingarna om utvidgning. Utvidgningen öppnar betydande möjligheter för att förbättra miljösituationen i Europa. Målet bör vara en hållbar utveckling som man kan uppnå genom att genomföra miljölagstiftningen och integrera miljöperspektivet inom alla områden, t.ex. transport, energiproduktion och jordbruk. Övertagandet av EU:s regelverk på miljöområdet i ländernas lagstiftning är alltså inte slutmålet, utan endast ett etappmål på vägen mot en mer hållbar utveckling i Europa.

4.2. Regionkommittén anser att det viktigaste är att förstärka kandidatländernas miljöförvaltning, främja miljöfrågorna och sprida kunskap om hållbar utveckling.

4.3. Regionkommittén betonar att det är mycket viktigt att granska miljösituationen och informera om resultaten. Detta kan även bli en hävstång för det tilltagande miljömedvetandet bland medborgarna och idén om hållbar utveckling kan inbegripas i alla samhällsfrågor.

4.4. Regionkommittén instämmer med kommissionen i att särskild vikt bör läggas vid att utveckla den regionala och lokala miljöförvaltningen i samtliga kandidatländer. Strategierna inför anslutningen har stor betydelse på den lokala och regionala nivån. Miljölagstiftningen stiftas naturligtvis på nationell nivå, men genomförandet sker lokalt. I regel är det de lokala och regionala myndigheterna som har ansvaret för tillämpningen och som övervakar, beviljar tillstånd och kontrollerar. I många fall förutsätter den nya lagstiftningen att de befintliga institutionerna skall omorganiseras och medarbetarna omskolas. Medel bör avsättas för att bygga upp och förstärka miljöförvaltningsstrukturerna, men även för att stödja mer traditionella investeringsprojekt.

4.5. Regionkommittén manar därför till en särskild insats för att stärka samarbetet och utbytet av erfarenheter mellan lokala och regionala myndigheter i respektive kandidatland och EU-15, i syfte att stärka den administrativa kapaciteten i genomförandet och förvaltningen av miljölagstiftningen. Regionkommittén uppmanar likaså kommissionen att se till att de lokala och regionala myndigheterna i kandidatländerna på ett tidigt stadium får en aktiv roll i alla faser av planeringen och genomförandet av miljöstrategierna inför anslutningen.

4.6. Regionkommittén anser att en förbättrad luftkvalitet är en av de viktigaste frågorna i kandidatländerna och att man bör arbeta för detta genom att påverka industrin, energiproduktionen och transportsektorn. Direktivet om samordnande åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar måste genomföras.

4.7. Regionkommittén anser att omfattande investeringar krävs för att hanteringen av dricksvatten och avloppsvatten skall kunna bringas i överensstämmelse med EU:s miljökrav. Regionkommittén anser emellertid att hållbara lösningar bör eftersträvas när nya system byggs upp.

4.8. Enligt Regionkommitténs åsikt öppnar utvidgningen goda möjligheter att förbättra yt och grundvattnets kvalitet i hela Europa. Det uppnår man dels genom att skärpa lagstiftningen, bl.a. nitratdirektivet, utforma förvaltningsplaner för flodområden och lagstiftning om föroreningar från ytkällor, dels genom att utveckla nya innovativa projekt.

4.9. Regionkommittén betraktar den stora avfallsmängden i Europa som bekymmersam. Kommittén anser att man med alla medel bör sträva efter att utvidgningen inte skall medföra en ökning av avfallsmängden i kandidatländerna, utan leda till en minskning av den i de gamla medlemsstaterna. De ekonomiska instrumenten måste utnyttjas bättre för att lösa detta problem. Det är också nödvändigt att säkerställa att anpassningsprocessen i kandidatländerna inte förorsakar störningar i den fria rörligheten för varor och bryter mot principen om fri konkurrens inom ramen för en gemensam lagstiftning.

4.10. Regionkommittén betraktar problemen i samband med strålskydd och kärnsäkerhet som mycket allvarliga. De farliga anläggningarna i kandidatländerna bör ovillkorligen stängas.

4.11. Regionkommittén anser att naturskydd och bevarande av den biologiska mångfalden bör ges ökad uppmärksamhet. Även om det idag finns ett relativt väl fungerande nätverk av skyddade områden i kandidatländerna, betyder det inte automatiskt att denna positiva situation inte kan ändra sig. Man får räkna med att det möjligen kommer att ske förändringar när det gäller markägarförhållandena. I alla ekonomiska verksamheter bör hänsyn tas inte endast till skyddade områden, utan i möjligaste mån även till bevarande av den biologiska mångfalden. Kandidatländernas utmärkta skyddsnivå när det gäller livsmiljöer och arter bör bevaras. För att skydda många livsmiljöer krävs förvaltning. Dessutom är en kontinuerlig övervakning att rekommendera. Detta kräver nya resurser varje år. Tillräckliga resurser bör avsättas för miljöskyddsinvesteringar (i genomsnitt cirka 10 % av miljöinvesteringsutgifterna).

4.12. Regionkommittén anser att man mer ingående bör analysera de ekonomiska effekterna av utvidgningen och de investeringsbehov den medför med hjälp av lokal sakkunskap och genom att grunda investeringsplanerna på alternativ som är förenliga med hållbar utveckling. I dessa planer bör de alternativ beaktas vars effekter på sysselsättningen är förenliga med hållbar utveckling. Dessutom bör man investera mer i planering och utveckling så att man inte genomför projekt utan att i förhand veta om de är förnuftiga eller inte. Investeringarna bör även omfatta medel för att utvärdera och övervaka effekterna av projekten. Man bör inrätta ett system som gör det möjligt att undvika misstag och att lära av misstag som begåtts tidigare.

4.13. Regionkommittén anser att hållbar utveckling måste vara utgångspunkten när utvidgningens miljökonsekvenser skall bedömas. Kandidatländerna bör inte strikt eftersträva att gå i de nuvarande medlemsstaternas fotspår när det gäller utveckling och hantering av miljöproblem. De bör i stället undersöka hur de kan komma steget före. Detta är ofta genomförbart med utnyttjande av samma mänskliga och finansiella resurser som man annars skulle ha använt för att efterlikna EU-staterna. Man bör hålla i åtanke att det i medlemsstaterna finns allvarliga miljöproblem som lagstiftningen till viss del verkar stå helt maktlös inför.

4.14. Regionkommittén anser att man bör sträva efter att upprätthålla den i allmänhet väl utbyggda kollektivtrafiken i kandidatländerna och vidareutveckla den. På så sätt är det möjligt att undvika en kraftig ökning av antalet bilar, vilket tyvärr redan har skett i många av kandidatländerna. En välavvägd blandning av alla transportsätt (järnväg, vatten, luft och landsväg) bidrar till att skapa en hållbar transportstrategi i kandidatländerna.

4.15. Regionkommittén anser att kandidatländerna bör satsa på ett hållbart jordbruk, så att inte misstaget med ett intensivt jordbruk upprepas i dessa länder.

4.16. Regionkommittén betonar att stöd bör ges för att bygga upp nätverk mellan regioner och kommuner i Europa. Ett verkligt samarbete bör utvecklas inom och mellan förvaltningsområdena.

4.17. Enligt Regionkommitténs uppfattning bör man försöka anlägga ett övergripande perspektiv i miljöstrategierna i samband med utvidgningen. I meddelandet framhävs betydelsen av lagstiftning och finansiering. Det finns ett klart behov av lagstiftning för att komma till rätta med problemen. När det gäller finansiering är det viktigt att de avsatta medlen används för att främja en hållbar utveckling.

4.18. Regionkommittén anser att utbildningen spelar en viktig roll för att förbättra miljösituationen i kandidatländerna och öka medborgarnas miljömedvetande.

Bryssel den 19 november 1998.

Regionkommitténs ordförande

Manfred DAMMEYER

() EGT C 64, 27.2.1998, s. 48.

() EGT C 116, 14.4.1997, s. 39.

() EGT C 244, 11.8.1997, s. 43.

() EGT C 180, 11.6.1998, s. 38.

() EGT C 180, 11.6.1998, s. 22.