EUROPEISKA KOMMISSIONEN Strasbourg den 22.11.2022 COM(2022) 781 final RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET OCH EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN Rapport om förvarningsmekanismen 2023















































Uutarbetad i enlighet med artiklarna 3 och 4 i förordning (EU) nr

1176/2011 om förebyggande och korrigering av makroekonomiska obalanser































{SWD(2022) 381 final}



Rapport om förvarningsmekanismen 2023 Innehåll Innehåll Sammanfattning 1. Den makroekonomiska bakgrunden 2. Obalanser, risker och justeringar: den viktigaste utvecklingen 2.1. Utrikeshandel 2.2. Konkurrenskraft 2.3. Icke-finansiella bolag 2.4. Bostadsmarknader och hushållens skuldsättning 2.5. Den offentliga sektorn 2.6. Finanssektorn 3. Avsnitt om länder Bilaga 1: Anmärkning till tabellerna i avsnittet om länder Bilaga 2: Prognoser och nulägesprognoser för resultattavlans indikatorer

Bilaga 3: Obalansförfarandets resultattavla



Med denna rapport om förvarningsmekanismen inleds den tolfte årliga omgången av förfarandet vid makroekonomiska obalanser (obalansförfarandet). Syftet med förfarandet är att upptäcka, förebygga och korrigera obalanser som inverkar negativt, eller kan komma att inverka negativt, på ekonomin i en medlemsstat eller Ekonomiska och monetära unionen eller unionen som helhet, och att uppmuntra till lämpliga politiska åtgärder. Obalansförfarandet ingår i den europeiska planeringsterminen för samordning av den ekonomiska politiken för att säkerställa att de analyser och rekommendationer som görs inom andra ekonomiska övervakningsverktyg är samstämmiga (artiklarna 1 och 2 i förordning (EU) nr 1176/2011). I rapporten fastställs vilka medlemsstater som måste omfattas av fördjupade granskningar för att bedöma om de har obalanser som kräver politiska åtgärder (artikel 5 i förordning (EU) nr 1176/2011). Utifrån de diskussioner om rapporten som förs med Europaparlamentet och samt i rådet och Eurogruppen gör kommissionen därefter de fördjupade granskningarna av dessa medlemsstater. De fördjupade granskningarna kommer att publiceras under våren 2023 och ligga till grund för kommissionens bedömning av om makroekonomiska obalanser föreligger och deras allvar samt om det finns brister i politiken. Rapporten omfattar också en analys av hur medlemsstaternas makroekonomiska obalanser påverkar hela euroområdet. Analysen i rapporten bygger på en ekonomisk avläsning av resultattavlan med valda indikatorer, som fungerar som ett filter för att upptäcka de första tecknen på möjliga risker och sårbarheter. I enlighet med förordning (EU) nr 1176/2011 är det kommissionens uppgift att företa en ekonomisk avläsning av resultattavlan som möjliggör en djupare förståelse av det samlade ekonomiska läget som även tar landspecifika hänsyn. () Rapporten om förvarningsmekanismen bygger också på analysverktyg och bedömningsramar och ytterligare offentliggjorda uppgifter, särskilt uppgifter från året. () Den första granskningen av obalanser i rapporten bygger på tidigare års strategi och syftar till att upptäcka risker för framväxande obalanser i ett tidigt skede. Detta kan innebära att fördjupade granskningar inleds när negativa trender tyder på en hög risk för att obalanser byggs upp. I denna rapport används därför prognoser, nulägesprognoser och framskrivningar för att bättre bedöma den möjliga utvecklingen av risker för den makroekonomiska stabiliteten. Värdena på resultattavlans variabler för 2022 och efterföljande år har skattats med hjälp av kommissionens prognosuppgifter, och nulägesprognoserna bygger på uppgifter under året (se bilaga 2 för närmare uppgifter). Det finns en betydande osäkerhet bakom dessa prognoser och det är nödvändigt att hålla detta i åtanke för att upprätthålla principerna om öppenhet när det gäller analyser och data som används samt försiktighet i fråga om slutsatserna. Den nuvarande strategin för rapporten om förvarningsmekanismen är förenlig med kommissionens förslag om framtiden för övervakningen av makroekonomiska obalanser som lades fram i samband med översynen av den ekonomiska styrningen. () Den syftar särskilt till att förfarandet vid makroekonomiska obalanser ska få en starkare förebyggande roll i en miljö som kännetecknas av nya risker. Bedömningen av obalanser skulle i högre grad baseras på riskernas utveckling och politiska åtgärder. Det reformerade förfarandet vid makroekonomiska obalanser skulle inriktas på makroekonomiska frågor som påverkar medlemsstaterna och samtidigt ge större synlighet åt obalansernas implikationer för EU och euroområdet. Sammanfattning I denna rapport om förvarningsmekanismen beaktas obalansernas utveckling vid en tidpunkt då EU:s ekonomi går från en återhämtning från covid-19-pandemin till en kraftig avmattning av tillväxten i samband med inflationstryck. I början av 2022 hade nästan alla EU-ekonomier kompenserat för BNP-nedgången 2020 till följd av pandemiutbrottet och växte kraftigt, trots vissa kvarvarande flaskhalsar på utbudssidan och ökande brist på arbetskraft. Sedan Rysslands anfallskrig mot Ukraina inleddes i februari 2022 har kraftigt ökade energikostnader lett till en betydande försämring av utsikterna för EU:s ekonomi. De nuvarande utsikterna kännetecknas av en kombination av hög inflation och sjunkande konsument- och producentförtroende. Osäkerheten, som är kopplad till energikrisens eventuella djup och varaktighet, är stor. Den ekonomiska aktiviteten minskar och tillväxten väntas bli negativ under sista kvartalet 2022. Finansieringsvillkoren har skärpts märkbart, särskilt utanför euroområdet, i och med att de monetära myndigheterna vidtar åtgärder för att komma till rätta med inflationstrycket. Utanför EU präglas de globala förhållandena av en avmattning i Kina och skälvningar i tillväxtmarknaderna. Innan de ekonomiska förhållandena försämrades återupptogs minskningen av vissa långvariga obalanser som hade ökat under pandemin, samtidigt som bostadspriserna började stiga snabbare. I och med återhämtningen återupptogs i många fall den minskning av höga privata och offentliga skuldnivåer som hade pågått under det senaste årtiondet i ett antal länder, men från högre utgångsnivåer. Den externa ombalanseringen återupptogs långsamt. Den hade stannat av under pandemin, eftersom bytesbalansen försämrades i ett antal stora låntagarländer med en betydande turistnäring, samtidigt som stora överskott i bytesbalansen kvarstod. Statsskulderna, som hade ökat avsevärt i och med covid-19-krisen på grund av den kraftiga recessionen och behovet av att stödja ekonomin, började minska från och med 2021. Bostadspriserna började öka snabbare under pandemin och den starka tillväxten fortsatte under återhämtningen. I vissa länder har kraftiga löneökningar förstärkt oron över den kostnadskonkurrenskraft som i vissa fall hade byggts upp under perioden. Den ekonomiska avläsningen av resultattavlan, som speglar utfallet för 2021, bygger på det centrala scenariot i kommissionens höstprognos 2022 och den ekonomiska utvecklingen under året. Utöver det centrala scenariot finns det ökade risker och sårbarheter som hänger samman med den ökade osäkerheten om den ekonomiska utvecklingen i nuläget, vilket diskuteras nedan. Den ekonomiska avläsningen leder till följande tematiska slutsatser: ·Under 2021 återvände de flesta medlemsstaters bytesbalans till nära 2019 års nivåer före covidkrisen, trots en kvarstående inverkan i vissa länder med en stor turistnäring. För de flesta låntagarländer låg bytesbalansen kvar under de nivåer som främjar en snabb korrigering, samtidigt som vissa stora överskott i bytesbalansen ökade. De stora stockarna av utlandsskulder minskade överlag, tack vare högre BNP-tillväxt, men är fortfarande betydande. Under hela 2022 har bytesbalansen minskat kraftigt, för såväl underskott som överskott, till följd av mycket högre energipriser. I vissa fall åtföljs dessa av en minskning av andra handelsbalanser än för energi, där växelkurseffekter inverkar. Finanspolitiska åtgärder för att mildra effekterna av energikrisen flyttar det relativa bidraget från den offentliga och privata sektorns finansiella sparande och bidrar till ökade underskott och minskade överskott i bytesbalansen. ·Enhetsarbetskostnadernas utveckling har varit svår att tolka under de senaste åren på grund av allvarliga störningar i mätningen av produktiviteten, men de har ökat överlag. Lönerna har ökat kraftigt i vissa länder under 2021, vilket tyder på en risk för minskad kostnadskonkurrenskraft i euroområdet, särskilt i länder med ihållande tryck redan före pandemiåren. Arbetsmarknaderna är särskilt ansträngda i vissa länder, vilket delvis kan bero på effekterna av pandemin. Under 2022 ökade lönerna snabbare, utan motsvarande produktivitetsökning, vilket har lett till ytterligare tryck på konkurrenskraften. På grund av den höga inflationen sjunker dock hushållens reala disponibla inkomst. Inflationsbaserade reala effektiva växelkurser har hittills inte apprecierats totalt sett i euroområdet på grund av deprecieringen av den gemensamma valutan, men det finns stora variationer mellan länderna. Energiprischockens olika inverkan på prisdynamiken spelar en roll, till följd av skillnader i energimix, energimarknadernas struktur och statligt stöd. Det finns också tydliga variationer i effektiva växelkurser baserade på kärninflation, där länder med ett större pristryck visar en appreciering i förhållande till euroområdet under innevarande år. För länder utanför euroområdet pågår både betydande deprecieringar och apprecieringar, vilket delvis återspeglar olika nominell växelkursdynamik som i vissa fall, men inte alla, drivs av den penningpolitiska inriktningen. ·Under 2021 ökade euroområdets bytesbalansöverskott till nivåerna före pandemin. Uppgifterna under året visar på en kraftig nedgång under 2022, främst till följd av ökad import, där energiimporten är den viktigaste faktorn på grund av starka priseffekter. Därför beräknas euroområdets bytesbalans sjunka avsevärt under 2022 och i stort sett förbli oförändrad under 2023, trots att den reala efterfrågan håller i sig. Förändringar i enhetsarbetskostnaderna under pandemin har lett till en tillfällig avmattning i den symmetriska anpassningen av utlandsställningen i euroområdet sammantaget under 2020 och 2021. Ökningarna har i stort sett varit likartade för länder med stor positiv och stor negativ finansiell nettoutlandsställning. Från och med 2022 bör den symmetriska anpassningen återupptas och fortsätta under prognosperioden, och enhetsarbetskostnaderna bör öka mest i vissa överskottsländer. ·Företagens skuldkvoter minskade under 2021 i takt med att den ekonomiska tillväxten återupptogs. Företagen kännetecknas av ökad likviditet, vilket delvis minskar de omedelbara riskerna i samband med företagens skuldstockar. Skuldstockarna är dock fortfarande betydande i många medlemsstater och i vissa fall över nivåerna före pandemin. En fortsatt minskning av företagens skuldsättning som andel av BNP pågår under 2022, eftersom den ekonomiska tillväxten fortfarande är positiv mot bakgrund av fortsatta finansieringsflöden, men minskningen kommer sannolikt att hämmas av den svåra makroekonomiska situationen. I vissa länder har antalet nödlidande lån och företagskonkurser börjat öka under 2022. ·Bostadspriserna tog fart i de flesta medlemsstater under 2021 efter år av ihållande tillväxt. Priserna ökade ytterligare under första halvåret 2022, men ökningen förväntas avta. Hushållens skuldkvoter återupptog sin nedåtgående trend under 2021, men är fortfarande höga och högre än före pandemin i vissa länder. Även om skuldsättningen beräknas fortsätta att sjunka som andel av BNP under 2022 kommer räntebördan för hushållen sannolikt att öka. Utanför euroområdet har bolåneräntorna ökat betydligt under 2022, medan ränteökningarna i euroområdet är mer begränsade men förväntas fortsätta. ·Den offentliga skuldkvoten minskade i nästan alla medlemsstater under 2021, men ligger fortfarande betydligt över 2019 års nivå i nästan samtliga fall. Underskotten var fortsatt höga, men den starka ekonomiska tillväxten ledde till en nedåtgående effekt på skuldkvoterna. Den offentliga skuldkvoten minskade totalt sett under 2022 till följd av fortsatt ekonomisk tillväxt tillsammans med en ytterligare minskning av underskotten, trots betydande stödpaket för hushåll och företag till följd av höga energipriser. Utsikterna för 2023 varierar mellan länderna, även om de offentliga skuldkvoterna minskar ytterligare bland de länder som har den högsta skulden. Nya politiska åtgärder för att mildra effekterna av energikrisen kan öka skuldnivåerna. Räntekostnaderna har börjat stiga sedan 2021 i samband med en åtstramning av de finansiella villkoren efter flera år av mycket gynnsamma villkor. Detta har varit mest uttalat i länderna utanför euroområdet, där skillnaden i avkastning på statsobligationer har ökat kraftigare. ·Banksektorn är välkapitaliserad och har visat sig vara motståndskraftig under pandemin. Minskningen av äldre nödlidande lån fortsatte under 2021 och 2022, men det går inte att utesluta att det kan uppstå återkopplingar. Även om bankernas lönsamhet har återhämtat sig är den fortfarande strukturellt svag och förväntas sjunka igen trots ökade räntemarginaler, eftersom de försämrade ekonomiska utsikterna påverkar tillgångar och kreditrisker. Under 2021 fortsatte kreditgivningen även efter det att de offentliga garantierna upphört att gälla och det hade skett en viss skärpning av makrotillsynen. En viss ökning av nödlidande lån förväntas till följd av en något fördröjd effekt av tillbakadragandet av de stödåtgärder som vidtagits under pandemin och av de nuvarande försämrade ekonomiska utsikterna. Med tanke på det ekonomiska klimatet finns det särskilda risker som kan leda till större obalanser. Mer negativa scenarier än det som beskrivs ovan skulle kunna uppstå, vilket skulle leda till mer akuta eller mer långvariga förlopp som kan hämma den makroekonomiska stabiliteten och ekonomiernas funktion mer allmänt: ·En utdragen energikris med fortsatt höga energikostnader skulle kunna leda till en större och längre nedgång, öka skuldstockarna både direkt och indirekt och leda till en rad dominoeffekter genom inverkan på konsumenter, arbetstagare, företag och banksektorn. Fortsatt höga energikostnader kan leda till ihållande större underskott i bytesbalansen för vissa länder, vilket sätter press på hållbarheten i deras balanser mot omvärlden.

·Utsikterna till en starkare strukturomvandling bort från ett stort energiberoende av fossil energi, särskilt från Ryssland, är positiva men medför risker och anpassningskostnader. En omställning av värdekedjorna bort från mer påverkade europeiska företag som står inför globalt högre priser på insatsvaror skulle kunna dämpa lönsamheten och leda till fler företagskonkurser, framför allt i drabbade branscher och regioner, och en minskning av exportandelarna och den potentiella tillväxten i mer utsatta länder. ·Prisjusteringen av risker över hela världen skulle kunna reflekteras i finansmarknaderna, vilket skulle leda till instabilitet och driva upp lånekostnaderna för stater och privata låntagare, eventuellt på osystematiska sätt. De försämrade ekonomiska förhållandena har ökat sårbarheten och riskerna i samband med befintliga obalanser. Trots den kraftiga avmattningen i aktiviteten väntas den nominella BNP-tillväxten bidra till att skuldkvoterna minskar under både 2022 och 2023, främst på grund av effekterna av inflationen. En svagare ekonomisk aktivitet och skärpta finansieringsvillkor ökar dock de risker som är förknippade med höga skuldnivåer. En ökning av nödlidande lån och konkurser är en risk för både företags- och hushållssidan. Företagen står inför ökade produktionskostnader och kan vara begränsade i sin förmåga att föra över dessa, med kluster av mer sårbara företag branschvis och geografiskt. Hushållen står inför en minskad real disponibel inkomst i de flesta länder, där löneökningarna är lägre än inflationen men högre än produktivitetstillväxten. Bostadsprisökningarna håller på att korrigeras i många medlemsstater, mot bakgrund av de stigande bolåneräntorna och trycket på den disponibla inkomsten. En fortsatt stark bostadsprisökning i vissa länder skulle innebära en risk för en oordnad trendvändning, särskilt när den åtföljs av bolån till rörlig ränta. Stress i företag och hushåll skulle kunna förstärka varandra ömsesidigt och spridas över hela ekonomin, med konsekvenser även för finanssektorn. Ytterligare åtgärder för att stödja sårbara hushåll och mer utsatta företag skulle flytta en del av kostnaderna för energikrisen till den offentliga sektorn och öka den offentliga skulden, vilket för länder med redan hög skuld- och underskottsnivå kan vara en särskild utmaning som kräver riktade och tillfälliga samt gemensamma europeiska lösningar. Rent konkret kommer kommissionen att göra en ny bedömning av behoven för RePowerEU. Högre räntor och svagare eller negativ BNP-tillväxt gör det dessutom svårare att minska den offentliga skulden, särskilt i länder med hög skuldsättning. Detta kan få en dominoeffekt på andra sektorer, med negativa effekter på tillväxten. I takt med att den kraftiga tillväxten efter pandemin avstannar kan nya obalanser uppstå, med risk för olika priseffekter till följd av den gemensamma utbudschocken. Trots att de ökade råvarupriserna och riskerna för gasförsörjningen är en gemensam chock för EU finns det stora skillnader i dess effekter. Även om inflationen gradvis väntas börja sjunka kan det ske en stegvis förändring av de relativa pris- och kostnadsnivåerna i olika länder när den minskar. Detta skulle kunna leda till förluster i kostnadskonkurrenskraften som kan vara kostsamma att avveckla. Detta gäller särskilt länder i euroområdet och där underskott i bytesbalansen har uppstått, även om högre inflation i länder med stora bytesbalansöverskott skulle kunna underlätta en ombalansering i euroområdet. I vissa länder utanför euroområdet kan kostnadskonkurrenskraften bevaras genom valutadeprecieringar som uppväger en del kraftigt stigande arbetskraftskostnader, men detta skulle kunna leda till ytterligare inflation. Det kan i sin tur leda till stramare finansieringsvillkor, medan deprecieringar också ökar kostnaderna för extern upplåning och skuldbetalningar. Euroområdet visar vissa tecken på ombalansering på kort sikt, men dess övergripande resultat framöver kräver fortsatt nära samordning av de politiska åtgärderna. Vissa ombalanseringar inom euroområdet stöds av en starkare utveckling av enhetsarbetskostnaderna i några av långivarländerna. Den senaste tidens utveckling i bytesbalansen till följd av den negativa externa chocken stöder också i stort sett en ombalansering, där långivarländerna uppvisar större minskningar i sina stora överskott. Skillnader i omfattningen av de politiska insatser som syftar till att mildra effekterna av höga energipriser och som förskjuter bördan av energikrisen mellan företag, hushåll och offentlig sektor och förekomsten av oriktade prisåtgärder är ett problem. Dessa åtgärders typ och sammansättning i fråga om hur de påverkar energiefterfrågan och energipriserna, samt deras effekter på företag och hushåll, kan medföra spridningseffekter för resten av euroområdet och äventyra lika villkor. Det betyder att dessa åtgärder behöver vara målinriktade och tidsbegränsade. Icke samordnade politiska åtgärder kan leda till ökade skillnader, hindra den monetära transmissionen och förstärka energikrisens heterogena effekter. Den analys som presenteras i denna rapport om förvarningsmekanismen pekar på behovet av att noga följa utvecklingen och riskerna i samband med gemensamma trender, som påverkar både medlemsstater med befintliga obalanser och medlemsstater med nya sårbarheter. Konsekvenserna av Rysslands krig i Ukraina tillsammans med begränsningar på den globala utbudssidan och inflationstryck utgör gemensamma chocker som kan medföra risker för den makroekonomiska stabiliteten och för hur EU:s ekonomi som helhet och euroområdet i synnerhet fungerar. Med tanke på deras gemensamma karaktär måste dessa beaktas inom en gemensam ram för att ge en bakgrund till varje differentierad landsspecifik analys. Som en del av den analys som ligger till grund för de kommande landsspecifika fördjupade granskningarna kommer kommissionens avdelningar att göra ingående tematiska bedömningar av tre frågor av central betydelse i nuläget. Dessa bedömningar kommer att omfatta frågor som är gemensamma för ett antal medlemsstater. De kommer att identifiera gemensamma faktorer som är relevanta för den landsspecifika analysen och mer i detalj fokusera på de länder som i denna rapport om förvarningsmekanismen bedöms vara de som påverkas mest av dessa problem. Bedömningarna kommer också att läggas fram för kommittén för ekonomisk politik i början av 2023 och de berörda medlemsstaterna kommer att uppmanas att lämna synpunkter som underlag för en diskussion. Detta kommer att ligga till grund för de landsspecifika fördjupade granskningarna i den europeiska planeringsterminens vårpaket. Följande tematiska noter kommer att utarbetas: ·En fördjupad tematisk not om utvecklingen på bostadsmarknaden kommer att behandla de risker och drivkrafter som är förknippade med bostadsprisutvecklingen, bolånemarknaderna och hushållens skuldsättning. Noten kommer att inriktas på Estland, Lettland, Litauen, Luxemburg, Nederländerna, Portugal, Slovakien Sverige, Tjeckien, Tyskland och Ungern. ·En fördjupad tematisk not om konkurrenskraftsdynamiken kommer att bedöma omfattningen och effekterna av energikostnadernas genomslag på inflationen och löneutvecklingen. Noten kommer att inriktas på Estland, Lettland, Litauen, Rumänien, Slovakien Tjeckien och Ungern. ·En fördjupad tematisk not om hållbarheten i balanserna mot omvärlden kommer att behandla minskningen av handelsbalansen inom ramen för en övergripande strategi. Noten kommer att inriktas på Cypern, Grekland, Lettland, Litauen, Nederländerna, Portugal, Rumänien, Slovakien, Tyskland och Ungern. Med utgångspunkt i bedömningen i rapporten om förvarningsmekanismen kommer de fördjupade granskningarna också att omfatta ytterligare frågor och landsspecifika frågor. Detta kommer att inbegripa den nuvarande utvecklingens inverkan på de obalanser som identifierades i de fördjupade granskningarna 2022 (Cypern, Frankrike, Grekland, Italien, Nederländerna, Portugal, Rumänien, Spanien, Sverige och Tyskland). I denna rapport dras slutsatsen att fördjupade granskningar är motiverade för medlemsstater som redan har alltför stora obalanser eller obalanser. För medlemsstater som tidigare har konstaterats ha obalanser eller alltför stora obalanser kommer kommissionen i de fördjupade granskningarna 2023 att bedöma om dessa obalanser håller på att förvärras, håller på att korrigeras eller har korrigerats, i syfte att uppdatera befintliga bedömningar och bedöma eventuella återstående politiska behov. Detta kommer att vara fallet för Cypern, Frankrike, Grekland, Italien, Nederländerna, Portugal, Rumänien, Spanien, Sverige och Tyskland. Dessutom kommer fördjupade granskningar att göras för medlemsstater med särskild risk för nya obalanser. De fördjupade granskningarna kommer att bygga på noterna med de ingående tematiska bedömningarna, som kommer att ligga till grund för analysen. I rapporten dras slutsatsen att fördjupade granskningar också är motiverade för Estland, Lettland, Litauen, Luxemburg, Slovakien, Tjeckien och Ungern, som inte har varit föremål för fördjupade granskningar under den föregående cykeln, men som skulle kunna vara utsatta för särskilda risker för makroekonomiska obalanser. Diagram 1: Antal medlemsstater vars variabler ligger över resultattavlans tröskelvärden Källa: Eurostat och beräkningar av kommissionens avdelningar (se bilaga 2).

1. Den makroekonomiska bakgrunden I efterdyningarna av Rysslands invasion av Ukraina befinner sig EU:s ekonomi vid en vändpunkt, från en återhämtning från covid-19-pandemin till en avmattning i tillväxten under inflationstrycket. I början av 2022 hade nästan alla EU-ekonomier kompenserat för den BNP-nedgång som pandemin ledde till under 2020 och växte kraftigt. I och med Rysslands invasion av Ukraina i februari 2022 förändrades utsikterna för EU:s ekonomi avsevärt. Enligt kommissionens höstprognos 2022 kommer den reala tillväxten i EU att sjunka från 5,4 % 2021 till 3,3 % 2022 och 0,3 % 2023, med en stabil produktionstillväxt under första halvåret 2022 som skymmer den pågående försämringen under året (diagram 1.1). () I september 2022 nådde inflationen en ny rekordhög nivå på 10,9 % på årsbasis i EU, jämfört med en inflationstakt på under 2 % före pandemin. Enbart i euroområdet nådde inflationen en rekordhög nivå på 10,7 % i oktober. EU-länder som i högre grad förlitar sig på gas som energikälla väntas påverkas mer av den senaste chocken (diagram 1.2 b). Konsumenternas och producenternas förtroende har minskat till följd av stor osäkerhet. Finansieringsvillkoren har blivit märkbart svårare i och med att de monetära myndigheterna har börjat strama åt politiken för att bemöta det höga inflationstrycket, som väntas förbli relativt högt under 2023. Diagram 1.1: BNP-nedgång Källa: Eurostat och Ameco. Länder ordnade enligt prognosen för real BNP-tillväxt för 2023. De kraftigt stigande energipriserna har varit den främsta drivkraften bakom inflationen, men ett antal andra faktorer har breddat det övergripande pristrycket. Den snabba globala återhämtningen efter pandemins första våg drev upp efterfrågan och priserna på energi och andra råvaror. Detta var det första steget i ökningen av energiinflationen. () I EU kombinerades detta med efterfrågetryck som härrörde från uppdämd konsumtion och avvecklingen av hushållens stora sparande under pandemins akuta fas, vilket ledde till en snabb ökning av den inhemska efterfrågan när restriktionerna lättade. () Finanspolitiska stimulansåtgärder fortsatte också att stödja efterfrågan i EU efter den akuta tidiga pandemiperioden. Detta efterfrågetryck åtföljdes av effektiva flaskhalsar i utbudet, vilket pressade upp priserna på tillverkningsprodukterna. Efter Rysslands invasion av Ukraina i februari 2022 ledde avbrottet i de ryska gasleveranserna till Europa till kraftigt stigande energipriser, vilket gjorde att det framför allt var energipriserna som drev på HIKP-inflationen (diagram 1.2 a). Hushållens inkomstutveckling under pandemin banade väg för en stark återhämtning när restriktionerna väl avskaffades, och förhållandena på arbetsmarknaden började stramas åt i vissa länder och sektorer. En rad politiska åtgärder, bland annat sysselsättningsfrämjande åtgärder, skyddade hushållens inkomster under 2020 och 2021. Till följd av detta ökade hushållens reala disponibla inkomst mellan 2019 och 2021 i de flesta EU-länder, om än med betydande variationer. Samtidigt har hushållen i många länder ackumulerat nettobesparingar under pandemin, då begränsade konsumtionsmöjligheter har inverkat. Större ökningar av den disponibla inkomsten under 2021 har gjort det möjligt för hushållen att stå emot mer omfattande prisökningar utan minskad efterfrågan, vilket i sin tur har gjort det möjligt för vissa icke-finansiella bolag att bevara eller till och med öka vinsterna under denna period. () Denna effekt kommer sannolikt att avta, eftersom den reala disponibla bruttoinkomsten beräknas minska i de flesta EU-länder under 2022 (se avsnitt 2.4). Arbetslösheten stabiliserades genom politiska åtgärder, men totalt sett ökade det outnyttjade arbetskraftsutbudet under 2020. Sedan dess har det outnyttjade arbetskraftsutbudet minskat i takt med återhämtningen i efterfrågan och den kraftiga ökningen i antalet vakanser under 2021. () Den långsiktiga minskningen av befolkningen i arbetsför ålder till följd av en åldrande befolkning och förändrade migrationstrender kan också ha bidragit till att strama upp arbetsmarknaderna i olika EU-länder. Det outnyttjade arbetskraftsutbudet under andra kvartalet 2022 var lågt i ett antal EU-länder med hög kärninflation (diagram 1.2 d). Trots omfattande politiska åtgärder för att begränsa energipriserna är de en källa till stort ekonomiskt tryck och stor osäkerhet. De stigande energipriserna utgör en chock för bytesförhållandet gentemot utlandet som medför kostnader för EU:s ekonomi. I hela EU har regeringarna försökt begränsa bördan av högre energipriser för företag och hushåll genom omfördelningar, men de kan inte undanröja de övergripande ekonomiska konsekvenserna. Åtgärderna varierar kraftigt mellan länderna, från prisstopp och skattesänkningar till system för inkomststöd, och ytterligare stöd övervägs. Dessa åtgärder kan inte helt kompensera för energiprisökningarnas fulla effekt på hushåll och företag, som står inför mycket högre kostnader, även om deras kostnader varierar kraftigt beroende på energianvändning och exponering för högre detaljhandelspriser. Elprisinflationen i sig har varierat inom EU, inte bara på grund av regeringspolitiken, utan också till följd av ländernas energimix och avtalsarrangemang och den därmed sammanhängande övervältringen av grossistpriserna på el på slutkundspriserna. Det innebär en stor förändring av kostnader och relativa priser som kan leda till betydande och långvariga strukturella förändringar mellan sektorer och länder, beroende på varaktighet och intensitet. Det höga inflationstrycket har breddats till att omfatta mer än energi, vilket innebär en risk för att inflationsskillnaderna blir bestående. Kärninflationen ökade betydligt i alla EU-länder och euroländer under 2022, och en del av den ökade inflationen återspeglar de indirekta effekterna av högre energipriser. Det finns stora skillnader mellan länderna i kärninflationen 2022, som varierar från 2,8 % till 11,5 % mellan EU-länderna och från 2,8 % till 9,8 % inom euroområdet. Skillnaderna i de politiska åtgärderna mot energiprischocken återspeglas i olika mått på inflation, bland annat handelsdeflatorer och BNP-deflatorn. Även om övervältringen av energiinflationen spelar in, är det sannolikt att andra faktorer, såsom flaskhalsar i försörjningen och återstående uppdämd efterfrågan, kommer att vara betydande. Andrahandseffekter till följd av ökade lönekostnader är ännu inte synliga, men kan komma att utvecklas i vissa EU-länder. Bostadspriserna har stigit till mycket höga nivåer, underblåsta av långvariga utbudsbegränsningar. Om de fortsätter att stiga, trots ökande finansieringskostnader, kan detta med tiden driva upp inflationen ytterligare. Flaskhalsar i leveranskedjan kan vara på väg att minska, men fortsätter att begränsa utbudet inom ett antal sektorer. Det finns fortfarande ett fortsatt tryck till följd av störningar i leveranskedjan under 2022, även om detta tryck kan vara på väg att minska inom vissa sektorer. () Uppgifterna från januari/februari 2022 för inköpschefernas index för leverantörernas leveranstider och dynamiska faktoranalyser inklusive andra indikatorer (eftersläpningar i arbetet, order-till-lagerkvot, mellanliggande insatspriser och fraktkostnader) tyder på att trycket i leveranskedjan, även om det fortfarande är historiskt högt, har nått sin topp och börjat minska i EU. Inköpschefernas index fortsätter i oktober 2022 att visa på kortare leveranstider och minskad efterfrågan, vilket minskar flaskhalsarna i utbudet. () Eventuella störningar i samband med kriget i Ukraina kan dock leda till ett bakslag. Stigande energipriser i kombination med bredare geopolitiska spänningar orsakar betydande störningar i viktiga sektorer, såsom energiintensiva industrier, och begränsar deras tillgång till råvaror av avgörande betydelse. Beroende på deltagandet i leveranskedjan kan denna utveckling också leda till skillnader i kärninflationens utveckling i EU. Trots ökande enhetsarbetskostnader i ett antal länder håller de nominella lönerna totalt sett inte jämna steg med inflationen, vilket leder till minskad köpkraft. Under 2022 förväntas ersättningen per anställd öka med 4,2 % () i euroområdet och arbetsproduktiviteten med 1,2 %, vilket leder till en ökning av enhetsarbetskostnaderna med 3 %. Enhetsarbetskostnadernas utveckling har dock varierat mellan länderna (diagram 1.2 e). De nominella lönerna förväntas inte hålla jämna steg med inflationen. Samtidigt som detta bidrar till att skydda företagen från en ytterligare ökning av produktionskostnaderna och bevarar sysselsättningen, medför det en förlust av köpkraft för hushållen. Förlusten av köpkraft påverkar efterfrågan och ökar risken för stress i balansräkningen för utsatta hushåll. Penningpolitiken har börjat normaliseras, vilket driver upp finansieringskostnaderna och utlöser korrigeringar av tillgångspriser. I juli i år följde ECB upp sin minskning av volymen av köp av tillgångar med ytterligare ett steg på vägen mot en normalisering av politiken genom att höja de tre viktigaste styrräntorna med 50 räntepunkter, signalera ytterligare normalisering och godkänna instrumentet för överföringsskydd (TPI). Ytterligare höjningar av styrräntorna genomfördes i september och oktober. Högre finansieringskostnader för banker har delvis övervältrats genom bankernas högre utlåningsräntor, särskilt för hushållen, medan tillgångspriserna i vissa fall har justerats ned. I euroområdet har kreditkraven skärpts för alla lånekategorier under andra kvartalet 2022 och har fortsatt att stramas åt under tredje kvartalet, på grund av oro över låntagarnas risker i ett osäkert makroekonomiskt läge. De offentliga räntorna i euroområdet har varit volatila och ökat markant under 2022, även om risken för betydande skillnader i nominella räntor mellan länderna i euroområdet väntas minska genom införandet av instrumentet för transmissionsskydd (TPI). De monetära villkoren har också stramats åt i medlemsstater utanför euroområdet, eftersom centralbankerna utanför euroområdet har stramat åt sin politik mot bakgrund av hög inflation, vilket har lett till ökade finansieringskostnader för staten och den privata sektorn. Eurons nominella effektiva växelkurs har försvagats och förändringarna i valutor utanför euroområdet har varit blandade. Euron har varit mycket instabil i förhållande till dollarn under 2022, men trycket har legat på en depreciering av euron, eftersom den amerikanska centralbanken har stramat upp penningpolitiken snabbare än ECB. Euron är också utsatt för geopolitiska och ekonomiska risker i samband med kriget i Ukraina som är specifika för EU, medan dollarn gynnas av kapitalflöden till säkra investeringar, vilket den vanligtvis gör i tider av osäkerhet. Med tanke på de olika euroländernas varierande exponering för handel och finansiella flöden utanför EU utgör eurons rörelser i sig asymmetriska chocker som kan leda till olika rörelser i nominella effektiva växelkurser, vilket har dokumenterats i litteraturen. () Bland valutorna utanför euroområdet har den tjeckiska korunan upplevt en betydande appreciering i samband med en markant åtstramning av penningpolitiken i kombination med växelkursinterventioner (diagram 1.2 c). Den polska złotyn, och särskilt den ungerska forinten, har fortsatt att deprecieras trots den inhemska penningpolitiska åtstramningen. I mars 2022 deprecierades båda ländernas valutor kraftigt i samband med ökad osäkerhet till följd av Rysslands aggression mot Ukraina och skärpta globala finansiella villkor. Kroatien har agerat för att fortsätta att stabilisera sin valuta i förhållande till euron, medan Danmark har behållit sin långvariga europeg och Bulgarien har en euroförankrad sedelfond. Efter mer än två år av kunas deltagande i ERM II utan motsättningar kommer Kroatien att ansluta sig till euroområdet i januari 2023. () Den svenska kronan deprecierades förra året trots den pågående åtstramningen av penningpolitiken. Diagram 1.2: Den makroekonomiska bakgrunden Källa: Eurostat och Ameco. Ruta 1.1: Sysselsättningsutveckling och social utveckling

Före Rysslands militära aggression mot Ukraina skedde en robust återhämtning på arbetsmarknaden i EU. Den kraftfulla ekonomiska återhämtning som följde på covid-19-krisen åtföljdes av ett starkt skapande av arbetstillfällen och en minskning av arbetslösheten (diagram 1.3 a). Arbetslösheten i EU (15–74 år) uppgick till 6,4 % i slutet av 2021 och fortsatte att minska under 2022 till 6 % i augusti och september, vilket är den lägsta nivån på mer än två årtionden. De övergripande förhållandena på arbetsmarknaden fortsatte att förbättras under 2022 till följd av ett fullständigt öppnande av ekonomierna, förbättringar i den epidemiologiska situationen, effekten av uppdämd efterfrågan och den goda turistsäsongen efter det att resebegränsningarna minskat. Sysselsättningen inom tillverkningsindustrin fortsatte dock att stagnera. Till följd av en snabb ökning av efterfrågan nådde bristen på arbetskraft nya nivåer och även om den var märkbar i flera sektorer ökade den mer inom tjänstesektorn än inom tillverkningsindustrin. Sysselsättningstillväxten låg nära 1½ % och sysselsättningsgraden i EU (i åldern 20–64 år) uppgick till 74,1 % fjärde kvartalet 2021, även om den låg kvar på 2 procentenheter under nivåerna före pandemin inom tillverkningsindustrin. Däremot var skapandet av arbetstillfällen ganska stabilt inom mindre kontaktintensiva tjänster (t.ex. hälso- och sjukvård, offentlig förvaltning och IKT) och byggverksamhet (diagram 1.3 b). Utvecklingen på arbetsmarknaden väntas bromsa in till följd av de försämrade ekonomiska utsikterna. Under 2022 har arbetsmarknaden förblivit motståndskraftig på grund av den fortsatt positiva effekten av återhämtningen efter det att ekonomin öppnades igen efter nedstängningen. De stigande energipriserna utgör dock en stor risk även för arbetsmarknaden framöver. De högre energikostnaderna är mycket kännbara för de mer energiberoende sektorerna, men de har dominoeffekter på nästan alla sektorer. Effekterna på sysselsättningen av en gasprischock kan variera mellan länderna beroende på deras konkurrenskraft. Ekonometriska uppskattningar tyder på att en ökning av naturgaspriserna med 10 % kan minska produktionen med 0,6 % efter två år, medan sysselsättningen skulle minska med 0,3 % och reallönerna med 0,2 %. () Effekterna på sysselsättningen skulle kunna mildras genom en minskning av antalet arbetade timmar per anställd. Bidraget till den ökade arbetslösheten kan vara större för tjänster än för tillverkningsindustrin, där det är vanligare med hamstring av arbetskraft, medan sysselsättningen påverkas snabbare inom tjänsteindustrin under konjunkturcykeln, eftersom den har en förhållandevis högre andel tillfälligt anställda. () ·Jämfört med årssiffrorna för 2021 minskade arbetslösheten under andra kvartalet 2022 i alla länder, särskilt i Grekland (-2,5 procentenheter), Spanien (-2,3), Irland (-1,9), Österrike (-1,8) och Litauen (-1,6). Skillnaden mellan den högsta arbetslösheten i Spanien (12,5 %) och den lägsta i Tjeckien (2,4 %) minskade till 10,1 procentenheter, vilket är den lägsta skillnaden sedan oktober 2008. ·Under 2021 återhämtade sig sysselsättningsgraden (20–64 år) snabbt i nästan alla medlemsstater och överträffade den nivå som rådde före pandemin. Mellan 2020 och 2021 noterades de största ökningarna i Grekland (4,3 procentenheter), Irland (2,8), Polen (2,7), Spanien (2) och Luxemburg (2 procentenheter). Sysselsättningsgraden minskade endast i Lettland (-1,6 procentenheter). Under första halvåret 2022 fortsatte sysselsättningsgraden att öka i alla länder, särskilt i Irland (+ 3,6 procentenheter i genomsnitt under första halvåret 2022 jämfört med den årliga siffran för 2021) och Grekland (+ 3,8 procentenheter i genomsnitt under första halvåret 2022 jämfört med den årliga siffran för 2021). ·Under andra kvartalet 2022 låg sysselsättningen inom tillverkningsindustrin i stort sett under nivåerna före pandemin i ett fåtal medlemsstater, däribland Bulgarien, Rumänien, Spanien, Polen, Slovakien och Tyskland. Diagram 1.3: Sysselsättning, arbetslöshet och brist på arbetskraft Källa: Europeiska kommissionens avdelningar

2. Obalanser, risker och justeringar: den viktigaste utvecklingen 2.1. Utrikeshandel Bytesbalansen i de flesta medlemsstater uppvisade små eller måttliga förändringar under 2021, och upphävde ofta endast delvis de förändringar som uppstått för ett år sedan. Framför allt bidrog återhämtningen i resebalansen till en partiell förbättring av bytesbalansen i vissa stora låntagarländer. Trots förbättringen låg bytesbalansen i vissa av dessa EU-länder kvar på ett stort underskott under 2021 och deras finansiella nettoutlandsställning (NIIP) var fortfarande mycket negativ. Samtidigt ökade vissa stora överskott i bytesbalansen och närmade sig 2019 års nivåer efter en liten nedgång 2020. Sammantaget fortsatte de stora bytesbalansöverskotten i vissa länder att avsevärt överstiga vad som kan förklaras av fundamenta. () I vissa andra länder skedde små minskningar och i ett fåtal fall var balanserna betydligt lägre än 2019 (diagram 2.1.1 a). Bytesbalansen minskar kraftigt under 2022, främst till följd av höga energipriser (diagram 2.1.1 a). De två viktigaste drivkrafterna bakom förändringarna i bytesbalansen under 2021 och fram till i dag 2022 har varit den lägre energihandelsbalansen () och, i motsatt riktning, återhämtningen i internationella resor. Återhämtningen inom turismen gynnar främst låntagarländerna, men är fortfarande inte fullständig. De flesta länder som är starkt beroende av turistexport uppvisar fortfarande resebalanser som ligger under nivån före pandemin, även om uppgifterna för den viktigaste turistsäsongen ännu inte har kommit för tredje kvartalet 2022. Förbättringen av resebalansen överträffas dessutom ofta av effekterna av höga energipriser som påverkar nästan alla länder (diagram 2.1.3 d and e). För ett antal länder pågår också en märkbar försämring av handelsbalansen för andra produkter än energi under 2022. I vissa fall drivs detta av en motståndskraftig inhemsk efterfrågan. Den totala effekten är en kraftig nedgång i bytesbalansen under 2022, där ett antal länder med överskott under tidigare år har hamnat i underskott. Prognosen för 2023 visar att bytesbalansen har ökat något i många, men inte alla, EU-länder, men ofta klart mindre än de försämringar som registrerades 2022. En stark nominell BNP-tillväxt under 2021 bidrog till att minska såväl negativa som positiva nettoutlandsställningar. Tack vare en markant återhämtning i den ekonomiska tillväxten under 2021 minskade den starka denominatoreffekten, men avhjälpte inte alltid helt och hållet, den spridning av nettoutlandsställningen som hade ägt rum 2020 (diagram 2.1.1 b och diagram 2.1.3 a). Detta mönster har fortsatt under 2022, där de stora låntagarländernas finansiella nettoutlandsställningar i förhållande till BNP ofta uppvisar ytterligare betydande förbättringar, även om de flesta av dem fortfarande ligger under sundhetsvärdena för den finansiella nettoutlandsställningen. () För de flesta av dessa låntagarländer ligger den senaste tidens bytesbalansutfall under de nivåer som främjar en snabb korrigering av deras negativa stockar, vilket framgår av den bytesbalans som krävs för att nå ett specifikt mål för den finansiella nettoutlandsställningen, även om Spanien och Portugal endast ligger något under den nivån (diagram 2.1.1 a och b). Omvänt har den finansiella nettoutlandsställningen i flera långivarländer förblivit betydligt högre än vad ekonomiska fundamenta antyder. Ur ett sektorsperspektiv minskar hushållens nettoutlåning under 2022 till följd av den minskade köpkraften. Under 2021 kännetecknades det finansiella sparandet i de flesta medlemsstater av offentlig nettoupplåning och positiv nettoutlåning från den privata sektorn, både hushåll och företag (diagram 2.1.3 b). Det exceptionella finanspolitiska stöd som genomfördes under 2020 för att mildra pandemikrisen minskade något, vilket i stort sett uppvägde en liten nedgång i den privata sektorns nettoutlåning. Det finanspolitiska stödet väntas fortsätta under 2022, även om de flesta medlemsstater väntas fortsätta att redovisa ytterligare förbättrade offentliga nettopositioner (diagram 2.1.3 c). Samtidigt väntas nedgången i hushållens nettoutlåning dominera och i de flesta fall bidra till lägre totala nettoupplånings- och nettoutlåningspositioner. Diagram 2.1.1: Bytesbalans (CA) och finansiell nettoutlandsställning (NIIP) Källa: Eurostat och beräkningar av kommissionens avdelningar. En global åtstramning av penningpolitiken, mot bakgrund av hög inflation och höga geopolitiska risker, kan påverka finansieringsvillkoren för vissa medlemsstater utanför euroområdet. Såsom anges i avsnitt 1 har både pandemin och, på senare tid, den ökade osäkerheten till följd av Rysslands aggression mot Ukraina lett till förändringar av vissa växelkurser utanför euroområdet, där den polska złotyn och den ungerska forinten har deprecierat. Om externa (åter-)finansieringsrisker skulle uppstå skulle länder med betydande valutareserver och länder med solida överskott i externa flöden vara mindre exponerade. Externa finansieringsbehov har betydelse i detta sammanhang (se avsnitt 2.6 om den offentliga sektorn). Euroområdets bytesbalansöverskott minskar kraftigt under 2022. Energikostnaderna är den viktigaste faktorn för euroområdets kraftigt sjunkande bytesbalans under året (diagram 2.1.2 a). Sedan 2021 har globala försörjningsproblem lett till kraftiga ökningar av importpriserna på varor utöver råvaror. Detta återspeglas i euroområdets handelsbalans gentemot Kina, som har minskat med mer än en procentenhet av BNP jämfört med 2019. Den höga lagerimporten och importpriserna från Kina förklarar en del av den kraftiga nedgången i framför allt Tysklands handelsöverskott. Dessutom avtar den globala efterfrågan på europeisk export, eftersom avmattningen i Kina och den penningpolitiska åtstramningen i USA påverkar efterfrågan inte bara hos dessa två handelspartner utan även på de flesta tillväxtmarknader. Som framgår av avsnitt 1 har euron deprecierats kraftigt, särskilt gentemot US-dollarn. Detta inverkar negativt på euroområdets handelsbalans, eftersom andelen import i dollar, särskilt för energiprodukter, vida överstiger den dollardenominerade exporten. Inkomster från utländska tillgångar denominerade i dollar samt handel och intäkter från den globala råvaruhandeln har dock i viss mån dämpat handelschockens inverkan på bytesbalansen. Nedgången i euroområdets handelsbalans 2022 har drivits på av handelschocken, medan den reala efterfrågan är fortsatt stark. Den handelschock som har pågått under 2022 på grund av mycket högre energiimportpriser och svagare euro har drivit på nedgången i euroområdets nominella handelsbalans – och i förlängningen i bytesbalansen (diagram 2.1.2 b). Mätt i reala termer, dvs. i fasta priser, väntas handelsbalansen stärkas något under 2022, eftersom den reala aggregerade efterfrågan bör öka något mindre än BNP. Tillväxten i den reala efterfrågan väntas överträffa produktionstillväxten under 2022 i stora långivarländer och har minskat deras bidrag till överskottet i euroområdets bytesbalans (diagram 2.1.2 b). Detta väntas fortsätta under 2023. Flera låntagarländer förbättrade sin reala handelsbalans genom att efterfrågan inte höll jämna steg med återhämtningen av BNP-tillväxten. Sammantaget är det de mindre länderna som driver på stabiliteten i den reala handelsbalansen 2022 och motverkar nedgången i den reala balansen i Tyskland, som är den största bidragsgivaren till euroområdet. Prognosen för 2023 tyder på en övergripande stabilitet i euroområdets handelsbalans, inklusive dess sammansättning, men det råder stor osäkerhet om detta. Flaskhalsar i leveranskedjan och importpriser kommer sannolikt att minska något under 2023, men väntas fortsätta att tynga ned euroområdets handelsbalans. En avmattning av den globala efterfrågan kommer att dämpa exportutsikterna men kan ge en viss lättnad för råvarupriserna. Till följd av detta beräknas effekterna av handelsvillkoren minska något, vilket ger en marginell förbättring av euroområdets totala handelsbalans. I stället är ökningen av den inhemska efterfrågan en nyckelfaktor för utvecklingen i euroområdets bytesbalans under 2023. När det gäller sammansättningen förväntas justeringen bort från de stora långivarländernas bidrag fortsätta. Diagram 2.1.2: Euroområdets bytesbalans och handelsbalans Källa: Europeiska kommissionens avdelningar På landsnivå är det värt att lyfta fram följande utveckling: ·Under 2021 låg bytesbalanssaldona, baserat på treårsgenomsnitt, för fyra medlemsstater under resultattavlans nedre tröskelvärde på -4 % av BNP: Cypern, Grekland, Irland och Rumänien. Samtidigt hade tre medlemsstater genomsnitt som ligger över den övre gränsen på 6 % av BNP: Danmark, Tyskland och Nederländerna. När det gäller avläsningarna av nettoutlandsställningen låg de för tio medlemsstater under resultattavlans tröskelvärde på -35 % av BNP: Cypern, Grekland, Irland, Kroatien, Polen, Portugal, Rumänien, Slovakien, Spanien och Ungern. ·Bytesbalansen i vissa stora låntagarländer, såsom Cypern, och särskilt Grekland, har fortfarande stora underskott, även om Cypern har noterat måttliga förbättringar. Medan Spaniens lilla överskott ökade något, var Portugals måttliga underskott i stort sett oförändrat under 2021. I dessa länder, förutom Spanien, ligger bytesbalansen fortfarande under de nivåer som ekonomiska fundamenta tyder på, även om det finns olika marginaler. Under de första två kvartalen 2022 ger en ytterligare solid återhämtning i det internationella resandet, i kombination med stigande priser i sektorn, ett starkt stöd för deras överskott i resebalansen, särskilt för Portugal och, i något mindre utsträckning, även för Cypern, Grekland och Spanien, och den viktigaste turistsäsongen kommer fortfarande under årets tredje kvartal. Med undantag för Spanien väntas dock avläsningarna av bytesbalansen försämras för dessa länder för detta år som helhet, främst till följd av försämringar i energibalanser. Deras tydligt negativa finansiella nettoutlandsställning har förbättrats, främst på grund av den starka nominella ekonomiska tillväxten, men förbättringen försvagades något av de negativa värderingseffekterna för Grekland.

·Underskotten i bytesbalansen är mycket stora och ligger på de högsta nivåerna på flera år för Ungern och Rumänien. Rumäniens bytesbalans försämrades från ett redan högt underskott och fortsätter att förvärras under 2022 utan att man förväntar sig någon betydande förbättring nästa år. Ungern redovisar också en märkbar försämring, och endast en liten förbättring förväntas under 2023, som uppvisar en av de kraftigaste försämringarna i landets energibalans. Deprecieringen av den ungerska forinten ökar oron över utvecklingen i landets utrikeshandel. För båda länderna är nettoutlandsställningen klart negativ, men inkommande utländska direktinvesteringar utgör en betydande del av detta. Detta gör deras finansiella nettoutlandsställningar, exklusive instrument utan risk för betalningsinställelse (Nendi), mer gynnsamma. ·I Lettland, Malta och Slovakien hade bytesbalansen 2021 ett icke försumbart underskott. I många fall förutspås betydande försämringar för 2022 och 2023. I Bulgarien, Polen och Tjeckien beräknas de låga bytesbalansunderskotten under 2021 öka. Deprecieringen av złotyn ökar oron över utrikeshandelns utveckling i Polen. Belgien och Litauen förväntas övergå till ett märkbart underskott under 2022. Slovakien och Litauen har noterat några av de största försämringarna av handelsbalansen till följd av försämrade energibalanser. Slovakiens underskott förväntas öka ytterligare över nivån före pandemin. För Polen och Slovakien, som har utpräglat negativa nettoutlandsställningar, samt för andra medlemsstater i Central- och Östeuropa, utgör inkommande utländska direktinvesteringar en betydande del av deras utlandsskulder. Följaktligen är deras finansiella nettoutlandsställning exklusive instrument utan risk för betalningsinställelse (Nendi) mer gynnsam. ·Danmarks, Nederländernas, Sveriges och Tysklands stora överskott ligger fortfarande över deras bytesbalansnormer. Med undantag för Sverige ökade överskottet i bytesbalansen i dessa länder under 2021, men väntas minska markant under 2022. Framför allt har Nederländernas, Sveriges och Tysklands bytesbalans minskat märkbart och mer än försämringen av energibalansen. Danmarks överskott har ökat under första halvåret, men totalt sett väntas en minskning för 2022. Nederländernas, Danmarks, Tysklands och Belgiens finansiella nettoutlandsställningar ligger långt över de nivåer som ekonomiska fundamenta antyder. Diagram 2.1.3: Utrikeshandel: utvalda diagram Källa: Europeiska kommissionens avdelningar 2.2. Konkurrenskraft Enhetsarbetskostnaderna ökade snabbare under perioden 2020–2021 än under perioden före pandemin, och deras tillväxttakt ökar under 2022. En kraftig ökning av enhetsarbetskostnaderna hade observerats i de flesta medlemsstater under 2020, till följd av mekaniska minskningar av den uppmätta produktiviteten, eftersom systemen för bevarande av arbetstillfällen dämpade nedgången i sysselsättningen trots den klart lägre produktionen. Under 2021 vände denna trend delvis eftersom återhämtningen i produktiviteten ledde till minskade enhetsarbetskostnader eller till en märkbar avmattning i tillväxten i nästan hela EU (diagram 2.2.1 a). Enhetsarbetskostnaderna beräknas öka i år och nästa år, i vissa fall avsevärt (diagram 2.2.1 b). Ökningen av enhetsarbetskostnaderna förväntas förstärkas av kraftigt stigande nominella ersättningar per anställd, som väntas bli betydligt högre än den reala ökningen i arbetsproduktiviteten i nästan alla EU-länder (diagram 2.2.3 a och b), ofta mot bakgrund av låg och sjunkande arbetslöshet. I vissa fall kan dessa effekter vara fortsättningen på trender som väckte oro för ett potentiellt överhettningstryck före covid-19-krisen. I takt med att den ekonomiska dynamiken avtar kommer produktivitetsvinsterna att bli lägre och dämpa enhetsarbetskostnaderna mindre än vad de har gjort på senare tid. Överlag har den reala växelkursdynamiken ännu inte varit betydande, även om det har förekommit skillnader, särskilt utanför euroområdet. Förändringarna i HIKP-baserade reala effektiva växelkurser var fortsatt begränsade under 2021, även om små deprecieringar konstaterades i fler länder än 2020. Förändringarna i den HIKP-baserade och BNP-deflatorbaserade reala effektiva växelkursen under tre år fram till 2021 var också begränsade (diagram 2.2.3 c). Under 2022 har den nominella effektiva växelkursen hittills deprecierats i nästan alla medlemsstater i euroområdet, vilket återspeglar eurons depreciering, medan förändringarna i den HIKP-baserade reala effektiva växelkursen har förblivit måttliga, utom i de få fall där inflationen antingen var mycket högre än i andra medlemsstater eller där den nominella effektiva växelkursen deprecierades mer kraftigt (diagram 2.2.3 e). I vissa länder utanför euroområdet har förändringarna i den reala effektiva växelkursen under året varit mer markanta. Den BNP-deflatorbaserade reala effektiva växelkursen visar inga starka tecken på försämrad priskonkurrenskraft för de flesta medlemsstater, även om det finns vissa märkbara variationer mellan länderna (diagram 2.2.3 d). Framöver kan det uppstå utmaningar i fråga om reala effektiva växelkurser inom euroområdet på grund av skillnader i inflationstakt och i exponeringen mot eurons nominella växelkursförändringar mellan de olika länderna i euroområdet. Mer heterogenitet förväntas mellan länder utanför euroområdet, vilket delvis återspeglar skillnader i nominell växelkursdynamik. Hög och olikartad inflationstakt utgör en risk för konkurrenskraften i den mån den blir bestående, med särskilda risker inom euroområdet. Som framgår av avsnitt 1 är inflationstakten inte bara hög, utan mycket olikartad, även inom euroområdet. Denna skillnad beror i stora drag på att energiintensiteten varierar mellan olika ekonomier och påverkas av de statliga åtgärdernas omfattning och sammansättning. Trots att inflationen till stor del drivs av de ökade energikostnaderna och förväntas sjunka, medför skillnader i inflationstakten en risk för konkurrenskraften ur två aspekter. För det första kan det hända att energipriserna inte återgår till tidigare nivåer, utan stabiliseras på högre nivåer. Detta skulle medföra stora kostnader för specifika sektorer, t.ex. energiintensiva industrier. Om dessa kostnader blir permanenta skulle länder med högre inflation på grund av energikostnadernas direkta inverkan ha permanent högre prisnivåer. Denna relativa ökning kan påverka deras konkurrenskraft negativt och kan leda till en risk för utlokalisering, vilket i förlängningen leder till en minskning av exportandelarna och den potentiella tillväxten i de mer utsatta länderna. Detta kan med tiden göra det nödvändigt för dem att ändra sin affärsmodell, vilket skulle kunna medföra kostsamma strukturella förändringar. För det andra kan inflationsskillnader leda till prisökningar även inom andra områden än energi. Skillnaderna mellan länderna gäller inte enbart den totala inflationstakten utan framgår även allt tydligare i kärninflationen. I ruta 2.2.1 diskuteras risken för att dessa kan bli bestående och leda till ytterligare löneökningar. Sådana ökande skillnader kan leda till reala apprecieringar och minska konkurrenskraften. De relativa förändringar av konkurrenskraften som blir följden skulle kunna leda till en ombalansering i euroområdet, om länder med redan befintliga brister i konkurrenskraften får fördelar jämfört med de andra länderna. För närvarande påverkar de mest markanta inflationsskillnaderna dock inte de stora nettolångivarna eller nettolåntagarna som helhet. Dessutom kan heterogena inflationsförväntningar i vissa fall leda till ökad sårbarhet inom euroområdet, om alltför låga förväntade realräntor i vissa länder leder till en alltför stor ackumulering av skulder. Utanför euroområdet medför valutadeprecieringar andra risker, till exempel i fråga om extern upplåning och kostnader för skuldbetalning. Den nuvarande situationen där inflationsskillnaderna ökar skiljer sig från situationen inför den globala finanskrisen, men kan fortfarande medföra risker för makroekonomiska obalanser. Före finanskrisen ledde den höga inflationen i vissa euroländer till en konjunkturcykel där låga realräntor bidrog till överdriven efterfrågan och ackumulering av skulder, vilket underblåste apprecieringar av de reala växelkurserna. Denna gång är dock chocken främst en kontraktiv kostnadshöjande energichock, snarare än en expansiv sådan. Även om hög inflation i de värst drabbade länderna denna gång kan bidra till att hålla nere realräntorna och i viss mån dämpa de mer negativa effekterna på efterfrågan på kort sikt till följd av högre energiräkningar, skulle uppkomsten av bestående pris- eller löneökningar kunna försvåra insatserna för att få ned inflationen. Detta skulle kunna leda till förlorad konkurrenskraft, vilket kan dämpa den ekonomiska tillväxten framöver. Diagram 2.2.1: Enhetsarbetskostnader Källa: Ameco; uppgifter för 2022 och 2023 kommer från Europeiska kommissionens ekonomiska höstprognos 2022. Uppgifterna avser antalet anställda och sysselsatta. Utvecklingen av exportmarknadsandelen under 2021 återspeglar att covid-19-krisens effekter delvis har upphävts, men kommer sannolikt att avta inom den närmaste framtiden, mot bakgrund av de högre energikostnaderna och en avmattning i handeln. En effekt av pandemin var att exportmarknadsandelen minskade för ekonomier med stora internationella turistsektorer, varav flera har en mer negativ utlandsställning, och att exportmarknadsandelarna ökade för flera nettolångivarländer jämfört med nivåerna före krisen. Exportandelarna beräknas minska i de flesta EU-länder under 2023 och påverkas negativt av den särskilt höga energikostnadsökningen i Europa. Vissa störningar i leveranskedjan påverkar också. En starkare effekt förväntas för vissa långivarländer med betydande tillverkningssektorer. Förändringar i konkurrenskraften har återigen generellt sett bidragit till en mer symmetrisk ombalansering av utlandsställningen inom euroområdet. (Diagram 2.2.3 f). Enhetsarbetskostnadernas utveckling är något mer måttlig i låntagarländer än i långivarländer. Inflationsutvecklingen, särskilt när det gäller kärninflationen, har dock varit i stort sett likartad eller ibland mer begränsad i långivarländerna, vilket kan dämpa ombalanseringen framöver, såvida inte löneutvecklingen fortsätter att skilja sig åt med tanke på skillnaderna i outnyttjat arbetskraftsutbud. Även om långivarländerna i allmänhet tenderar att dra större nytta av en depreciering av euron med tanke på deras högre andel av handeln med länder utanför euroområdet, pekar exportmarknadsandelarnas dynamik i detta fall på en extern ombalansering eftersom låntagarländerna återtar en del av den förlorade exportmarknaden, medan långivarnas andelar förväntas minska framöver. På landsnivå är det värt att lyfta fram följande konkurrenskraftsutveckling: ·Den sammanlagda ökningen av enhetsarbetskostnaderna under de tre åren fram till 2021 låg över resultattavlans tröskelvärde i 15 medlemsstater: Bulgarien, Estland, Lettland, Litauen, Luxemburg, Malta, Nederländerna, Portugal, Rumänien, Slovenien, Slovakien, Spanien, Tjeckien, Ungern och Österrike. För den HIKP-baserade reala effektiva växelkursen var de treåriga förändringarna mer begränsade och ingen medlemsstat överskred resultattavlans tröskelvärden. De femåriga förändringarna av exportmarknadsandelarna låg under resultattavlans tröskelvärde i Frankrike, Italien och Spanien 2021. Medan nedgången i Frankrike främst berodde på den minskande andelen export av varor, berodde minskningen i Spanien och Italien på en minskning av andelen export av tjänster. I alla de tre länderna var de ovannämnda minskningarna mest uttalade under pandemin 2020. ·Oron över kostnadstrycket har varit betydande i vissa länder under ett antal år och ökar, eller minskar inte tillräckligt, bland annat i Bulgarien, Estland, Lettland, Litauen, Luxemburg, Rumänien, Slovakien, Tjeckien och Ungern. De var vanligtvis betydande redan före covid-19-krisen, och i de flesta fall fortsatte de under 2021 och första halvåret 2022 på grund av jämförelsevis strama arbetsmarknader. Ökningen av enhetsarbetskostnaderna beräknas förbli hög eller öka kraftigt nästa år i de flesta av dessa länder. Flera av dem står inför ytterligare risker för sin konkurrenskraft på grund av den kraftigt ökade inflationen, som är mycket högre än i resten av EU och i euroområdet. I de flesta av dessa länder beräknas den reala effektiva växelkursen minska under 2023, men Slovakien förväntas få en svag appreciering. ·Malta och Slovenien har uppvisat liknande effekter som de länder som nämns ovan under perioden före covid-19, men oron över eventuella konkurrenskraftsförluster var mer måttlig under 2021 och förväntas förbli liten även i år. I Belgien och Polen beräknas enhetsarbetskostnaderna öka kraftigt under året och nästa år. Omvänt har enhetsarbetskostnaderna ökat och förväntas fortsätta att dämpas i Italien, vilket tyder på en liten relativ ökning av konkurrenskraften. ·Oron för kostnadskonkurrenskraften har minskat i vissa stora låntagarländer, däribland Cypern, Grekland, Portugal och Spanien. I synnerhet har enhetsarbetskostnaderna ökat något mindre än i handelspartner och resten av euroområdet.

Ruta 2.2.1: Potentiellt långvarig inflation och minskad konkurrenskraft Hög och varierande inflation, som har konstaterats i EU sedan slutet av 2021, kan påverka konkurrenskraften negativt, särskilt om den blir långvarig. Om de samlade löneökningarna helt eller delvis kompenserar för arbetstagarnas minskade köpkraft kommer dessa löneökningar att återspeglas i högre enhetsarbetskostnader, såvida de inte uppvägs av produktivitetsökningar. Sådana ökningar av enhetsarbetskostnaderna kan sedan leda till andrahandseffekter och risker för högre framtida inflation. () Skillnader i konkurrenskraft mellan medlemsstaterna i euroområdet kan uppstå om inflationschocken skiljer sig mycket åt mellan länderna eller om det uppstår mycket olika andrahandseffekter till följd av denna inflationschock. Men om kraven på löneökningar tar hänsyn till att inflationen sannolikt kommer att sjunka är risken för en pris- och lönespiral fortfarande begränsad. I kommissionens rapport om euroområdet 2023 diskuteras inflationsförväntningarnas roll för löneökningarna. () De kraftigt stigande energipriserna står för en stor del av prisökningarna i de flesta medlemsstater. Om inflationen till stor del har utvidgats till att omfatta mer än energi och även omfattar andra varor och tjänster kan dock levnadsstandarden inte upprätthållas om inte inkomsttillväxten fortsätter att öka, även när energipriserna sjunker. Energi- och livsmedelskomponenterna i de totala prisindexen kan vara ganska volatila och påverkas förhållandevis lite av penningpolitiska beslut, eftersom de vanligtvis påverkas starkt av internationella marknader, åtminstone på längre sikt, dvs. i avsaknad av reglerings- eller skattepolitiska åtgärder. Till följd av detta använder centralbankerna mått på kärninflation för att bättre fånga upp den underliggande inflationstrenden. () Enhetsarbetskostnaderna för flera EU-länder, däribland Estland, Lettland, Litauen och Luxemburg samt två medlemsstater utanför euroområdet, Bulgarien och Polen, ökade under året fram till andra kvartalet 2022 (diagram 2.2.2 a). Uppgången berodde på en mycket kraftig ökning av ersättningen per anställd, som översteg eller låg mycket nära 10 %. I endast fyra medlemsstater ökade dock ersättningen per anställd med mer än priserna, och skillnaden var särskilt stor i Bulgarien. Produktivitetsförändringarna var otillräckliga för att dämpa ökningen av enhetsarbetskostnaderna, och i vissa fall förstärktes de. I Bulgarien och Luxemburg ökade enhetsarbetskostnaderna mer än priserna, medan tillväxten i Estland, Lettland, Litauen och Polen översteg kärninflationen. Det sistnämnda var även fallet i Belgien, Frankrike, Italien och Rumänien, men deras ökning av enhetsarbetskostnaderna har varit något mer begränsad. Dessa överskott i enhetsarbetskostnaderna i förhållande till prisökningarna skapar risker för ytterligare prishöjningar för att företagen ska kunna behålla sina pris- och kostnadsmarginaler. Skillnader i utvecklingen av kärninflationen och enhetsarbetskostnaderna kan få betydande och mer bestående konsekvenser för vissa länders konkurrenskraft, vilket är särskilt relevant för länderna i euroområdet. Förändringen i den centrala inflationsbaserade reala effektiva växelkursen (diagram 2.2.2 b) tyder på en icke försumbar förlust av konkurrenskraft för Estland, Litauen och Slovakien på grund av en mycket högre kärninflation än i resten av euroområdet. För de två sistnämnda länderna kompenseras detta av förändringar i den reala effektiva växelkursen i förhållande till länder utanför euroområdet. Däremot gynnas Tysklands konkurrenskraft, och i mindre utsträckning Finland, Frankrike och Italien, av en lägre kärninflation än i resten av euroområdet. Den allmänt konstaterade deprecieringen av den reala effektiva växelkursen för länder utanför euroområdet bidrar ytterligare till dessa länders ökade konkurrenskraft. För vissa länder utanför euroområdet påverkade nominella växelkursrörelser kraftigt den reala effektiva växelkursen. Det mest slående är fallet med Ungern, där den kraftiga nominella deprecieringen ledde till ökad konkurrenskraft trots jämförelsevis hög kärninflation. Liknande effekter kan observeras i Polen och Sverige. Tjeckien upplevde däremot en appreciering av den (effektiva) nominella växelkursen, som tillsammans med den relativt höga kärninflationen har lett till en stark real appreciering. Det bör noteras att även om valutadevalveringar kan minska kostnadstrycket kan de medföra andra risker, såsom högre lånekostnader för skulder i utländsk valuta, såväl inhemska som externa. Detta kan begränsa användningen av nominella devalveringar som ett instrument för att mildra de ökade kostnadernas inverkan på konkurrenskraften. Diagram 2.2.2: Enhetsarbetskostnad, (kärn-)inflation och konkurrenskraft Källa: Eurostat och beräkningar av kommissionens avdelningar. Diagram 2.2.3: Konkurrenskraft: utvalda diagram Källa: Europeiska kommissionens avdelningar 2.3. Icke-finansiella bolag De icke-finansiella bolagens skuldkvoter var fortfarande ganska stora i många länder under 2021, även om de fortsatte att minska. Efter den betydande skuldminskning som har skett under det senaste årtiondet i många medlemsstater var de icke-finansiella bolagens skuldkvoter lägre 2021 än den topp som noterades före pandemin i de flesta EU-länder. Under 2021 låg dock skuldkvoterna över de nivåer som såväl ekonomiska fundamenta som försiktighetsrelaterade nivåer skulle tyda på i nästan hälften av EU-länderna och låg i många länder över de nivåer som redovisades 2019, innan covid-19-pandemin bröt ut (diagram 2.3.1 a och b). () Under 2021 minskade företagens skuldkvot i de flesta medlemsländer, främst till följd av den kraftiga återhämtningen i BNP (diagram 2.3.3 a). Nettokrediten till icke-finansiella bolag var positiv i hela EU och började öka i de flesta EU-länder under 2021, bland annat i ett antal fall med hög skuldsättning hos icke-finansiella bolag, mot bakgrund av ökade investeringar (diagram 2.3.3 c). Den skuldminskningsprocess som återupptogs 2021 fortsatte under 2022, men kommer sannolikt att hämmas framöver av den svåra makroekonomiska situationen. Företagens skuldkvot fortsatte att minska i nästan alla medlemsstater under första halvåret 2022, trots den ökade kreditgivningen, vilket också kan bero på ökande likviditetsbehov. Effekten av nya nettokrediter på företagens skuldkvot uppvägdes mer än väl av den reala BNP-tillväxten och den kraftiga inflationsökningen (diagram 2.3.3 b). Den passiva skuldminskningen förväntas på det hela taget fortsätta, till följd av stigande inflation snarare än real BNP-tillväxt, men det finns en betydande risk för att minskningen av skuldkvoterna kan avta eller vända. Den ökande inflationen kan pressa vinstmarginalerna om ökade kostnader inte kan föras över på kunderna och minska efterfrågan totalt sett. Företagens vinstandel började minska under första halvåret 2022, men ligger fortfarande över nivån före covid-19. I nästan alla euroländer innebär en hög andel ny utlåning till företag med korta löptider att stramare lånevillkor och stigande räntor kan påverka företagen ganska snabbt. () I flera medlemsstater utanför euroområdet skedde en märkbar ökning av utlåningsräntorna för företag, och utöver en hög andel företagslån denominerade i utländsk valuta är detta en källa till ytterligare sårbarheter. Ökande oro i samband med nödlidande företagslån och konkurser ökar företagens och finanssektorns övergripande sårbarheter efter covid-19-chocken. Vissa branscher, såsom hotell- och transportbranschen, har drabbats hårt av covid-19-krisen. () Andelen nödlidande lån och företagskonkurser har minskat i de flesta medlemsstater sedan 2020, även efter det att moratorier för återbetalning av skulder har fasats ut. Andelen sårbara företag efter covid-19 är dock särskilt hög i vissa länder med en hög andel nödlidande lån (diagram 2.3.3 f). Andelen nödlidande lån fortsatte att minska i de flesta medlemsstater även under första halvåret 2022, men i vissa medlemsstater började den öka (diagram 2.3.3 e). Dessutom började konkurser för företag att öka i vissa medlemsstater under första halvåret 2022. Samtidigt fortsätter kreditgivningen att öka kraftigt, men kreditkraven skärps avsevärt och ligger nu på sin högsta nivå sedan 2013 (diagram 2.3.3 c och d). Även om likviditetsbuffertar och nettosparande har ökat under de senaste åren kan den svåra makroekonomiska situationen, i kombination med strukturella förändringar och störningar i leveranskedjan, leda till försämrade balansräkningar, pressa vinstmarginalerna och påverka skuldbetalningar och företagens sparande och investeringar (se ruta 2.3.1). Energikrisen kommer att drabba vissa industrier särskilt hårt, genom prisökningar och försörjningsavbrott, och kan få varaktiga effekter som leder till strukturella förändringar. Energiintensiva industrier är särskilt utsatta och kan utsättas för tryck på sina balansräkningar. Strukturomvandlingarna påskyndas av energikrisen. Energipriserna och energiförsörjningen väntas normaliseras, men det kan ske en permanent strukturomvandling som kan få omfattande effekter på produktionskapaciteten och den potentiella tillväxten i de länder som påverkas mer, beroende på deras energiintensitet och produktionsspecialisering. Energikrisens akuta fas kan leda till nedläggning av företag och/eller en omläggning av efterfrågan till produktion från andra – mindre drabbade – platser, vilket leder till en permanent utlokalisering. Normaliseringen av priser och löner kan landa på en högre nivå, vilket skulle kunna öka kostnaderna i samband med energiomställningen och totalt sett leda till minskad konkurrenskraft, särskilt i vissa energiintensiva industrier och med olika effekter mellan länderna. Diagram 2.3.1: Icke-finansiella bolags skuldsättning Källa: Eurostats sektorsvisa finansiella balanskonton – lån (F4) plus skuldförbindelser (F3), Ameco och uppskattningar av kommissionens avdelningar. Politiska åtgärder spelar en viktig roll när det gäller att skydda de nationella ekonomierna från påfrestningar på företagen, men en brist på samordning kan ge upphov till oro från ett euroområdesperspektiv och ett inremarknadsperspektiv. Nationella politiska åtgärder fördelar bördan av energikrisen mellan företagssektorn, hushållssektorn och den offentliga sektorn på ett mer rättvist sätt. Detta kommer att vara särskilt viktigt för att skydda utsatta branscher och undvika minskad aktivitet, nedläggningar, utlokalisering och fallissemang. Utan sådana åtgärder skulle företagens stress kunna spridas i de nationella ekonomierna. Även om det hittills inte finns några bevis kan finansiella villkor och tillgängligt finanspolitiskt utrymme i förlängningen ha betydelse för storleken på och omfattningen av eventuella nationella åtgärder. Olika tillvägagångssätt i länderna kan förstärka skillnaderna i företagens likviditet eller solvensrisker, särskilt om krisen skulle fördjupas eller bli utdragen. Detta skulle i sin tur påverka priserna, eftersom skillnader i företagens investerings- och prissättningsbeteende skulle kunna leda till skillnader i efterfrågetillväxt och den penningpolitiska transmissionsmekanismen, med tanke på de befintliga och framväxande skillnaderna i inflation och konkurrenskraft i euroområdet. Ytterligare integrationsinsatser kan bidra till att övervinna denna kombination av utmaningar och minska företagens sårbarhet och skillnader i tillväxt och produktivitet. På den nationella sidan är lämpliga insolvensordningar viktiga för att minimera de långsiktiga ekonomiska konsekvenserna av företagsinsolvens. På landsnivå är det värt att lyfta fram följande utveckling: ·De icke-finansiella bolagens skuldsättning är mycket hög, mer än 100 % av BNP och ligger över sina riktvärden för fundamenta och försiktighetsriktvärden i Sverige och Danmark, och det finns ytterligare tecken på sårbarheter. I Sverige är företagens skuldkvot fortfarande högre än sin topp före covid-19-krisen, och ökar. I Danmark minskade företagens inlåning från en redan låg nivå. ·Även i Belgien, Cypern, Irland, Luxemburg och Nederländerna har de icke-finansiella bolagen mycket höga skuldkvoter på över 100 % och ligger över sina riktvärden för fundamenta och försiktighetsriktvärden. Detta beror dock också på en betydande andel utländska direktinvesteringar och företagsinterna lån över gränserna, vilket delvis kan begränsa sårbarheten. ·De icke-finansiella bolagens höga skuldkvoter i Frankrike, Grekland, Malta och Portugal, som ligger över riktvärdena för fundamenta och försiktighetsriktvärdena, är på väg att minska. I Frankrike och Malta mildras den höga skuldnivån delvis av betydande likviditetsbuffertar. I Österrike ligger företagens skuldsättning i förhållande till BNP över försiktighetsriktvärdet och kredittillväxten har varit stark. Covid-19-krisen drabbade ett antal branscher i oproportionerligt hög grad, vilket gjorde företagssektorerna sårbara i länder som Grekland och Italien.

·Företagens skuldkvot i Spanien ligger över riktvärdet för fundamenta och försiktighetsriktvärdet. I Bulgarien är företagens skuldkvot måttlig, om än över riktvärdet för fundamenta och högre än i andra regioner.



Ruta 2.3.1: Utveckling i företagens sparande och investeringar Utvecklingen i företagens sparande och investeringar kan ge värdefulla insikter om företagens sundhet och sårbarheter i samband med företagens skuldstockar. En ökning av företagens skuldsättning för att finansiera investeringar skiljer sig ekonomiskt från ökningar för att täcka oförutsedda kostnader, eftersom ytterligare lån för att finansiera investeringar tenderar att öka produktiviteten och produktionskapaciteten och därmed företagens sundhet. Samtidigt kan företagens sårbarhet i samband med hög skuldsättning delvis mildras genom ökat sparande eller ökad inlåning. I denna ruta undersöks mer i detalj den roll som utvecklingen i företagens sparande och investeringar spelar för att minska företagens sårbarhet i samband med återhämtningen från covid-19-pandemin och den senaste tidens ekonomiska avmattning. Företagens besparingar har ökat i många medlemsstater sedan covid-19-pandemin (diagram 2.3.2 a). Många företag byggde upp förebyggande besparingar i början av covid-19-pandemin för att förbättra sin likviditetsposition, vilket delvis underlättades av stödåtgärder. Företagens bruttobesparingar började minska fjärde kvartalet 2021 och fortsatte att sjunka kraftigt under första halvåret 2022 från ett år tidigare, men i de flesta länder ligger de fortfarande över nivån före covid-19. Företagens sparande, uttryckt i procent av BNP, beräknas dock öka i de flesta medlemsstater totalt sett under 2022 (diagram 2.3.2 a). Inlåningen började minska under första halvåret 2022 i de flesta medlemsstater, eftersom många företag behöver betydande likviditet för att hantera den kraftiga ökningen av insatskostnaderna, men låg kvar över 2019 års nivå. De icke-finansiella bolagens vinstandel i EU började minska under första halvåret 2022, men ligger fortfarande över nivån före covid-19. Företagens investeringar minskade kraftigt i samband med covid-19-krisen, men återhämtade sig i de flesta länder under 2021. Återhämtningen var stark, och företagens bruttoinvesteringar i förhållande till BNP under 2021 översteg 2019 års nivåer i 16 av de 24 medlemsstater för vilka uppgifter finns tillgängliga, med undantag för Cypern, Irland, Luxemburg, Nederländerna, Slovakien, Spanien, Tyskland och Österrike. Under 2021 ökade investerings- och nettokreditflödena, båda i procent av BNP, i många medlemsstater (diagram 2.3.2 b). Detta tyder på att ytterligare lån användes för att finansiera investeringar i vissa länder. Behovet av att finansiera fasta investeringar har blivit en betydligt mindre viktig faktor för efterfrågan på lån under 2022, enligt ECB:s bankutlåningsenkät. I reala termer fortsatte investeringarna för EU som helhet att öka något under första halvåret 2022, men i mycket lägre takt än tidigare, och hade ännu inte återgått till 2019 års nivå. Diagram 2.3.2: Icke-finansiella bolags investeringar, lån och sparande Källa: Eurostat och Ameco. Diagram 2.3.3: Icke-finansiella bolag: utvalda diagram Källa: Ameco, Eurostat och ECB. 2.4. Bostadsmarknader och hushållens skuldsättning Bostadspriserna ökade ytterligare under 2021 och beräknas vara övervärderade med mer än 10 % i hälften av EU-länderna. Sedan covid-19-pandemin bröt ut steg bostadsprisökningarna och priserna beräknades vara övervärderade med mer än 10 % i flera medlemsstater och i många med över 20 % i slutet av 2021 (diagram 2.4.1 a). () Ökningen av bostadspriserna är tydligare i nominella termer, men även deflaterade bostadspriser ökade i de flesta länder, under en period med hög inflation. Utbudsbegränsningar finns fortfarande på bostadsmarknaden och bidrar tillsammans med höga byggkostnader till högre bostadspriser tillsammans med en stark efterfrågan. Under första halvåret 2022 uppvisade bostadspriserna rekordhöga tillväxttal, men en dämpning väntas på kort till medellång sikt. Låga bolåneräntor och inkomstökningar var kopplade till ökningen av såväl krediter som bostadspriser under det senaste årtiondet, även om ökningen sedan pandemins utbrott är alltför stor för att kunna förklaras av dessa faktorer. Ränteökningarna förväntas leda till en viss dämpning av bostadspriserna, och aktuella uppgifter från 2022 visar att detta pågår i många, men inte alla, EU-länder. Bolåneräntorna är fortfarande betydligt lägre än inflationen, vilket ger en rekordstor negativ realränta och ett incitament till ytterligare fastighetsköp, men den förväntade ökningen av kostnaderna för nya bolån bör dämpa efterfrågan på bostäder och bostadspriserna framöver. På samma sätt bör den minskade köpkraften till följd av högre inflation och osäkerheten om styrkan i ekonomin och hushållens inkomster också dämpa efterfrågan på bostäder och på så sätt också bidra till att dämpa bostadsprisökningarna. I vissa länder har bolåneräntorna redan ökat betydligt medan realinkomsterna minskar eller stagnerar i de flesta EU-länder (diagram 2.4.1 b). Diagram 2.4.1: Bostadsprisutveckling och fundamenta Källa: Eurostat, Ameco, ECB, Europeiska kommissionens ekonomiska höstprognos 2022 och kommissionens avdelningars beräkningar av uppskattade bostadsprisvärderingsgap 2021. Efter ökningen 2020 minskade hushållens skuldsättning i förhållande till BNP under 2021 i de flesta EU-länder, även om nettokreditflödena ökade. Hushållens skuldsättning i förhållande till BNP minskade under 2021 jämfört med 2020 på grund av BNP-ökningen, men förblev högre än 2019 i flera länder och förväntas inte förändras i grunden under 2022 (diagram 2.4.3 a och b). Nettokreditflödena till hushållen var dock positiva i nästan alla EU-länder och ökade även där hushållens skuldsättning redan är hög. Hushållens skulder förefaller höga i nästan hälften av EU-länderna när de jämförs med riktvärden som bestämmer landsspecifika ekonomiska fundamenta och med tröskelvärden som är viktiga ur försiktighetssynpunkt. () Bankernas kreditutveckling under 2022 har varit ojämn i EU, och kredittillväxten har avtagit, särskilt i länder utanför euroområdet. Utanför euroområdet ökade bolåneräntorna betydligt tillsammans med penningmarknadsräntorna. Detta gäller särskilt länder som står inför en depreciering av sin nominella växelkurs. I euroområdet är utvecklingen mer ojämn, men kreditkostnaderna har också ökat på senare tid (diagram 2.4.1 b). Bankernas nettokreditflöden minskade endast i ett mycket begränsat antal länder i euroområdet, medan minskningen i länder utanför euroområdet är mer synlig (diagram 2.4.2 b). Framöver finns det risker i samband med hushållens förmåga att betala sina bolån. I de flesta medlemsstater är andelen lån med fast ränta på upp till fem år hög, över 80 % i åtta EU-länder och mellan 40 % och 80 % i ytterligare nio, vilket gör hushållen i dessa länder mer sårbara för räntehöjningar. Hushållens inkomster kommer att vara pressade, med stigande energiräkningar som minskar de tillgängliga inkomsterna för andra utgifter. Dessa två effekter skapar en risk för stress i balansräkningen trots mycket låga och till och med negativa realräntor. En djupare eller längre bestående ekonomisk nedgång med negativ inverkan på sysselsättningen kan leda till ytterligare återbetalningssvårigheter och anstånd. Riskerna för ekonomin till följd av en betydande nedjustering av bostadspriserna mildras något av sektorns lägre vikt i ekonomin och av makrotillsynsåtgärder, men går inte att bortse ifrån. Under 2021 var byggverksamheten högre i de länder där bostadspriserna är övervärderade, men fortfarande lägre än toppnivåerna. Detta kan minska effekten av en eventuell nedjustering av priserna, eftersom förädlingsvärdet och sysselsättningen skulle påverkas mindre än före den globala finanskrisen, även om hushållens konsumtionstillväxt skulle kunna minskas av välståndseffekter. Dessutom kommer varje sänkning av bostadspriserna sannolikt att bli mer dämpad, eftersom de strukturella faktorer som har lett till att bostadsutbudet har begränsats kommer att finnas kvar. De befintliga makrotillsynsåtgärderna har också minskat riskerna för den övergripande finansiella stabiliteten på bostadsmarknaden (se ruta 2.4.1). Trots dessa riskreducerande faktorer kvarstår risker som kan sprida sig till andra sektorer och skapa negativa återkopplingar som avslöjar systembrister. Skillnader i dynamiken på bostadsmarknaden i kombination med den gemensamma penningpolitiken kan leda till olika trender inom euroområdet. Även om risken för stora bostadspriskorrigeringar verkar finns det utmaningar kopplade till höga bolåneskulder, särskilt när räntorna har kort bindningstid, bolånen har långa löptider och bostadsvärderingarna ligger över fundamenta. Situationen varierar kraftigt mellan euroländerna, vilket kan ge upphov till vissa utmaningar mot bakgrund av en gemensam penningpolitik. Den nuvarande åtstramningen av penning- och finansieringsvillkoren i euroområdet kan vara otillräcklig för att dämpa bostadspriserna i länder där bostadsutbudet är mycket begränsat. Tvärtom kan åtstramningar av de finansiella villkoren i länder med ett mer flexibelt utbud pressa ned bostadspriserna med negativa effekter inom byggsektorn. Detta kan höja insatsen för landsspecifik politik, särskilt när det gäller bostadsbeskattning och hushållens skuldsättning och återbetalningar, samt makrotillsynsåtgärder och politik på utbudssidan. Diagram 2.4.2: Hushållens skuldsättning och banklån till hushåll Källa: Eurostat, Ameco, ECB, Europeiska kommissionens ekonomiska höstprognos 2022 och uppskattningar av kommissionens avdelningar.

På landsnivå är det värt att lyfta fram följande utveckling på bostadsmarknaden och av hushållens skuldsättning: ·Under 2021 överskred de deflaterade bostadsprisökningarna resultattavlans tröskelvärde på 6 % i 14 medlemsstater: Danmark, Estland, Grekland, Lettland, Litauen, Luxemburg, Nederländerna, Portugal, Slovenien, Sverige, Tjeckien, Tyskland, Ungern och Österrike. Under andra kvartalet 2022 steg bostadspriserna fortfarande och steg mer än 20 % i nominella termer från ett år tidigare i Estland, Litauen, Tjeckien och Ungern. I ytterligare tolv medlemsstater, Bulgarien, Irland, Kroatien, Lettland, Luxemburg, Nederländerna, Polen, Portugal, Slovakien, Slovenien, Tyskland och Österrike, låg prisökningen på mellan 10 % och 20 %. ·Bland de medlemsstater där bostadspriserna beräknas vara övervärderade med mer än 20 %, återfinns Belgien, Danmark, Luxemburg, Nederländerna, Portugal, Sverige, Tjeckien, Tyskland och Österrike. I Frankrike och Sverige ligger hushållens skuldsättning över försiktighetsriktvärdet, kreditgivningen till hushållen är hög och hushållens skuldsättning beräknas vara högre i slutet av 2022 än 2019. I Frankrike är de flesta bolån till fast ränta, men i Sverige har mer än två tredjedelar av bolånen rörlig ränta med en fast löptid på endast upp till ett år, vilket exponerar hushållen mer för risken för ökade bolånebetalningar på grund av högre räntor. I Luxemburg är övervärderingen av bostadspriserna den högsta i EU och hushållens skuldsättning är mycket hög i förhållande till hushållens inkomster. Dessutom ökar kreditgivningen snabbt. I Tjeckien, Tyskland och Österrike ligger hushållens skuldsättning under eller i linje med försiktighetsriktvärdena, men kreditflödena till hushållen är höga. Tyskland och Österrike fick nyligen rekommendationer från ESRB om sin bostadsmarknad. I Belgien ligger hushållens skuldsättning över försiktighetsriktvärdet och i Portugal ligger den över både försiktighetsriktvärdet och riktvärdet för fundamenta. Även i Portugal har två tredjedelar av bolånen en fast ränta på upp till ett år, medan de återstående bolånen främst har fast ränta för en period på mellan ett och fem år. ·I Estland, Frankrike, Grekland, Ungern, Lettland, Malta, Slovakien och Spanien var bostadspriserna också övervärderade under 2021 och steg snabbt under första halvåret 2022. Med undantag för Estland och Lettland, ligger hushållens skuldsättning även i dessa länder över försiktighetsriktvärdet eller ökar och närmar sig riktvärdet. I Slovakien har hushållens skuldsättning ökat med tiden, den är högre än riktvärdet för fundamenta och beräknas överskrida försiktighetsriktvärdet i år. ·I Bulgarien, Irland, Kroatien, Litauen, Polen och Slovenien stiger de nominella bostadspriserna också i snabb takt, med mer än 10 % jämfört med ett år tidigare under första halvåret 2022. ·I Cypern och Finland verkar bostadspriserna inte vara övervärderade, men det finns problem med hushållens skuldsättning. I Cypern minskar hushållens skuldsättning och ligger under riktvärdet för fundamenta, men beräknas ligga långt över försiktighetsriktvärdet. I Finland ligger hushållens skuldsättning också över riktvärdet för fundamenta och försiktighetsriktvärdet. I båda länderna har mer än 90 % av bolånen rörlig ränta eller är har räntor som är bundna i endast upp till ett år.



Ruta 2.4.1: ESRB:s bedömning av sårbarheter för bostadsfastigheter Europeiska systemrisknämnden (ESRB) har sedan 2016 systematiskt bedömt sårbarheterna för bostadsfastigheter på medellång sikt i EES-länderna (). ESRB har arbetat aktivt med att bedöma sårbarheter för bostadsfastigheter i hela EES. Efter en första uppsättning varningar 2016 utfärdade ESRB en uppsättning landsspecifika rekommendationer 2019, tillsammans med ytterligare varningar om sårbarheter på medellång sikt inom bostadsfastighetssektorn. ESRB kan utfärda varningar om den anser att sårbarheter och trender som kan störa den finansiella stabiliteten behöver uppmärksammas särskilt, medan rekommendationer utfärdas inte enbart för att markera risker för den finansiella stabiliteten utan också för att peka på nödvändiga korrigerande åtgärder. Den senaste bedömningen offentliggjordes i februari 2022. I ESRB:s bedömning från februari 2022 dras slutsatsen att riskerna för bostadsbyggande på grund av snabba bostadsprisökningar och ökande skuldsättning hos hushållen har fortsatt att öka i flera länder. De viktigaste sårbarheter som lyfts fram i ESRB:s bedömning är av medelfristig karaktär och hänger, beroende på land, samman med snabb bostadsprisökning och eventuell övervärdering av bostadsfastigheter (i takt med att klyftan mellan bostadsprisökningarna och hushållens disponibla inkomst ökar), nivån på och dynamiken i hushållens skuldsättning, ökningen av bostadskrediter och tecken på en uppmjukning av utlåningsnormerna. De specifika sårbarheterna varierar från land till land, och närmare uppgifter om de mer oroväckande fallen finns i de enskilda varningarna och rekommendationerna. Utöver makrotillsynspolitiska överväganden skulle vissa underliggande sårbarheter i ett antal länder kunna minskas mer effektivt med hjälp av reformer av bostads- och skattepolitiken. Tabell 2.4.1: Källa: ESRB Efter sin bedömning utfärdade ESRB fyra landsspecifika varningar och två rekommendationer till EU-länder om sårbarheter för bostadsfastigheter på medellångsikt. Varningar utfärdades till fyra EU-länder med nyligen identifierade sårbarheter: Bulgarien, Kroatien, Slovakien och Ungern. Rekommendationer utfärdades till Tyskland och Österrike, som redan hade fått ESRB-varningar 2016 respektive 2019 och vars sårbarheter inte har åtgärdats tillräckligt. Sårbarheterna för bostadsfastigheter har förblivit höga i de länder som fick rekommendationer från ESRB 2019. I Danmark, Finland, Luxemburg, Nederländerna och Sverige har sårbarheter kvarstått trots de åtgärder som nyligen vidtagits för att komma till rätta med dem. I de flesta av dessa fall har bostadspriserna fortsatt att stiga eller ökat ännu snabbare än tidigare, vilket har lett till oförändrad eller ökad övervärdering av bostadspriserna. Riskerna i samband med hushållens skuldsättning har också förblivit oförändrade eller ökat i flera länder. För de återstående EES-länderna har ESRB antingen inte identifierat någon uppbyggnad av väsentliga sårbarheter inom bostadsfastighetssektorn, eller så har sådana sårbarheter identifierats, men den nuvarande politiska inriktningen bedöms vara tillräcklig för att ta itu med dem. Diagram 2.4.3: Hushållens skuldsättning och bostadspriser: utvalda diagram Källa: Ameco, Eurostat, ECB och kommissionens avdelningar 2.5. Den offentliga sektorn De offentliga skuldkvoterna minskade i de flesta medlemsstater under 2021 men ligger fortfarande långt över nivåerna före pandemin. Under 2021 minskade skuldkvoten i nästan alla EU-länder, och EU:s totala skuldkvot minskade med cirka två procentenheter. Denna minskning är ett resultat av återhämtningen i nominell BNP efter 2020, samtidigt som gynnsamma finansieringsvillkor fortsatte. Däremot förblev budgetunderskotten, även om de var lägre än 2020, ofta stora, och uppgick i genomsnitt till 5,1 % av BNP för euroområdet och 4,6 % av BNP för EU eftersom finanspolitiken förblev expansiv. Framför allt fortsatte budgetunderskotten att återspegla effekterna av betydande tillfälliga covid-19-nödåtgärder för att stödja hushåll och företag som drabbats av pandemin, vilket motsvarade omkring 3¼ % av BNP för EU totalt sett. Den offentliga sektorns andel av BNP förväntas minska ytterligare i de flesta EU-länder under 2022. I de flesta medlemsstater beräknas statsskulden under 2022 minska med 3½ procentenheter totalt sett, men väntas fortfarande vara högre än 2019 års nivåer, i vissa fall med nästan 15 procentenheter. Förbättringen är ett resultat av fortsatt nominell ekonomisk tillväxt, som är högre än den implicita skuldkostnaden, tillsammans med en ytterligare minskning av underskotten, trots betydande stödpaket för hushåll och företag i samband med höga energipriser, efter två år av omfattande finanspolitiskt stöd i samband med covid-19-pandemin. Minskningen av skuldkvoten har varit större i de mest skuldsatta länderna eftersom den ekonomiska tillväxten har en starkare skuldminskningseffekt när skulden i förhållande till BNP är större. I vissa länder med låga eller måttliga offentliga skuldkvoter förväntas dessa öka ytterligare.

Utsikterna för 2023 pekar på mildare nedgångar eller en stabilisering av den offentliga skuldkvoten i de flesta EU-länder. Under 2023 väntas försvagningen av den ekonomiska aktiviteten leda till mindre minskningar av skuldkvoten, medan de offentliga underskotten sammantaget förväntas öka, med viss differentiering mellan länderna. De offentliga skuldkvoterna beräknas nå nivån för sina avläsningar före covid-19 till 2023 i endast en minoritet av medlemsstaterna (diagram 2.5.1). Under de kommande månaderna kan ytterligare riktade åtgärder vidtas för att stödja utsatta hushåll och företag, vilket skulle flytta en del av kostnaderna för energikrisen till den offentliga sektorn och öka den offentliga skulden. Dessutom kan en ytterligare skärpning av finansieringsvillkoren eller växelkursrörelserna ha en negativ inverkan på de offentliga finansernas utveckling, särskilt i länder utanför euroområdet, där skuldsättningen i utländsk valuta ofta är betydande. Högre inflation skulle kunna bidra till att minska skuldbördan genom att öka nominell BNP, men högre riskpremier och svagare ekonomisk aktivitet kan bidra till att öka den offentliga skuldkvoten och i sin tur innebära utmaningar inte bara för den finanspolitiska hållbarheten utan även för andra delar av ekonomin (se ruta 2.5.1). Räntekostnaderna kan öka på grund av högre nominella räntor. I reala termer beräknas för närvarande räntorna förbli negativa i euroområdet. Räntorna på statsobligationer har stigit i hela euroområdet under 2022, och spreadarna har ökat något i takt med att marknaderna har räknat in risk i sina priser. Trots åtstramningen av penningpolitiken beräknas realräntorna fortfarande vara fortsatt negativa och statsobligationsräntorna i euroområdet är fortfarande bland de lägsta i världen. Obligationsräntorna i medlemsstater med stora skulder ökade dock något kraftigare under tredje kvartalet, men längre löptider för skulder bidrar till att dämpa effekterna. Det går inte att bortse från möjligheten till en höjning av räntorna och negativ nominell BNP, vilket skulle vara en situation som är mer negativ än den nuvarande prognosen. I detta fall kan räntorna överstiga den nominella BNP-tillväxten, vilket ökar trycket på att förbättra de offentliga finanserna i vissa länder med hög skuldsättning. ECB:s införande av instrumentet för transmissionsskydd i juli 2022 för att säkerställa en ordnad monetär transmission i alla medlemsstater i euroområdet ger en viss försäkring mot en kraftig försämring av finansieringsvillkoren, så länge villkoren för den ekonomiska politiken är uppfyllda. Medlemsstater utanför euroområdet står inför högre räntekostnader på grund av ökande räntedifferenser för statsobligationer och exponering mot skulder denominerade i utländsk valuta. Den globala åtstramningen av finansieringsvillkoren har haft en mer uttalad effekt utanför euroområdet. Räntorna på statsobligationer är särskilt höga i Polen, Rumänien och Ungern. Dessutom har länder utanför euroområdet en betydande andel av den offentliga skulden i utländsk valuta, särskilt Bulgarien () (74 %) och Rumänien (52 %), men även Ungern (22 %), Polen (22 %) och Sverige (17 %). Diagram 2.5.1: Statsskuld och underskott i förhållande till BNP Källa: Ameco och Europeiska kommissionens avdelningar På landsnivå är det värt att lyfta fram följande utveckling inom den offentliga sektorn: ·I slutet av 2021 låg den offentliga skuldkvoten över 60 % i Finland, Kroatien, Slovenien, Slovakien, Tyskland, Ungern och Österrike, och över 100 % i Grekland, Italien, Portugal, Spanien, Frankrike, Belgien och Cypern. Skuldkvoten minskade i alla dessa medlemsstater under 2021, utom Tyskland och Slovakien, och väntas fortsätta att minska i de flesta av dem under 2022 och 2023. ·Grekland har identifierats som ett land med höga risker för den finanspolitiska hållbarheten på kort sikt (se ruta 2.5.1). Landets offentliga skuldkvot är den högsta i EU och ligger långt över 100 % och budgetunderskottet är fortfarande betydande, men förväntas minska markant. Bruttofinansieringsbehoven väntas minska under de närmaste åren. ·På medellång sikt bedöms nio medlemsstater ha höga risker för den finanspolitiska hållbarheten, nämligen Belgien, Frankrike, Grekland, Italien, Portugal, Rumänien, Slovakien, Slovenien och Spanien. De länder som har de högsta skuldkvoterna är särskilt sårbara för förändrade finansieringsvillkor. I ett scenario med en ökning på 1 procentenhet av tillväxt-/ränteskillnaden skulle skulden öka med mer än 10 procentenheter av BNP fram till 2023 i Italien, Grekland, Spanien och Portugal (se ruta 2.5.1). ·Rumänien och Ungern kännetecknas av ihållande stora budgetunderskott och stigande obligationsräntor, och skulder denominerade i utländsk valuta är relevanta för båda länderna, särskilt det förstnämnda. I Ungern ligger den offentliga skulden också över 60 % av BNP och de offentliga bruttofinansieringsbehoven är stora. I Rumänien beräknas den offentliga skuldkvoten minska något mot bakgrund av de förväntade bättre budgetutfallen.



Ruta 2.5.1: Förändring av finansieringsvillkoren – ett negativt scenario med ”r-g” Kommissionen bedömer hållbarhetsriskerna på kort, medellång och lång sikt i medlemsstaterna. Den konstaterar att Grekland är sårbart på kort sikt på grund av både finanspolitiska och makroekonomiska variabler. () På medellång sikt bedöms nio medlemsstater ha hög risk för den finanspolitiska hållbarheten, nämligen Belgien, Frankrike, Grekland, Italien, Portugal, Rumänien, Slovakien, Slovenien och Spanien. Riskerna beror på följande: · Höga eller ökande skuldkvoter, särskilt kopplade till svaga