SV Europeiska unionens officiella tidning C 318/106

Yttrande från Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om ”Meddelande från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén samt Regionkommittén: EU, Afrika och Kina: dialog och samarbete mellan tre parter”

KOM(2008) 654 slutlig

2009/C 318/21

Föredragande: Luca JAHIER

Den 17 oktober 2008 beslutade kommissionen att i enlighet med artikel 262 i EG-fördraget rådfråga Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om

”Meddelande från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén samt Regionkommittén: EU, Afrika och Kina: dialog och samarbete mellan tre parter”

Facksektionen för yttre förbindelser, som svarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 3 september 2009. Föredragande var Luca JAHIER.

Vid sin 456:e plenarsession den 30 september–1 oktober 2009 (sammanträdet den 1 oktober) antog Europeiska ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 145 röster för, 1 röst emot och 3 nedlagda röster.

1. Sammanfattning och rekommendationer

1.1 Under de senaste 15 åren har Afrika rönt en allt större uppmärksamhet från Kinas sida, som fått en stabil position som den afrikanska kontinentens tredje handelspartner och ekonomiska partner tack vare ett ständigt ökat handelsutbyte, ökade investeringar och partnerskap som upprättats med de flesta afrikanska länder. Europas försprång däremot har, även om vi fortfarande är Afrikas främsta ekonomiska partner, urholkats i vår multipolära värld där tillväxtländerna önskar uppnå en ny balans. Eftersom Afrika är ett närliggande område som vi delar solidariska intressen med, medför andra makters intresse att Europa måste omdefiniera sitt partnerskapsförhållande med denna kontinent.

1.2 EESK ser positivt på att kommissionen med sitt förslag vill lansera en dialog och ett trepartssamarbete mellan EU, Kina och Afrika. Det rör sig om ett nödvändigt och oundvikligt projekt, även om utgången är mycket osäker och problematisk. Vi välkomnar särskilt det pragmatiska och progressiva angreppssättet och valet av fyra specifika sektorer: fred och säkerhet, infrastruktur, utnyttjande av naturresurserna och miljö samt jordbruk och livsmedelsförsörjning.

1.3 Ett trepartssamarbete är dock bara meningsfullt om det är effektivt och jämbördigt. Obalansen i de nuvarande förhållandena måste beaktas noga: Kina är ett enda stort land som har förbindelser med vart och ett av Afrikas länder, medan EU ofta har svårt att tala med en röst i sina afrikanska kontakter. Även om Kinas närvaro i Afrika inte är helt problemfri, tenderar flera afrikanska regeringar att föredra partnerskap med Peking, som tycks mer redo att uppfylla deras önskemål utan att ställa några villkor och utan långdragen byråkrati.

1.4 För att samarbetet ska fungera effektivt måste man först och främst undersöka om samtliga berörda parter verkligen är intresserade av det förhållningssätt som föreslås och deras faktiska medverkan i trepartsdialogen. Kommissionen och rådet måste därför ta alla nödvändiga initiativ för att få gensvar på de förslag som lagts fram. Dessutom är det nödvändigt — att EU verkligen vinnlägger sig om att harmonisera sina egna insatser, såväl på det ekonomiska som på det diplomatiska området och inom utvecklingssamarbetet med hjälp av ett tydligare långsiktigt geostrategiskt angreppssätt och att unionen med kraft satsar på att blåsa nytt liv i strategin för EU–Afrika från Lissabon och ökar anslagen, — att regeringarna och Afrikanska unionen mer ser till den långsiktiga nytta som deras länder kan få av ett partnerskap med EU och Kina än till de omedelbara fördelarna för de lokala ledarna, och de måste därför få hjälp att utöka sin respektive kapacitet att fastställa och förvalta långsiktiga strategier för utveckling som rör såväl olika regioner som hela kontinenten, — att uppmana Kina att öka sina ansträngningar för att frukterna av detta trepartssamarbete, och det bilaterala samarbete som landet upprättar med enskilda afrikanska stater, kommer hela samhället och alla lokalbefolkningar till godo och inte bara deras regeringar.

1.5 Vill man som främsta mål ha en hållbar lokal tillväxt måste man särskilt se till att — det lokala mervärdet ökar, — det byggs ny social infrastruktur, varvid man även bör respektera befintliga strukturer, — det sker en effektiv kunskaps- och tekniköverföring, — man stöder tillväxten inom de lokala och regionala marknaderna, de lokala företagen och mer allmänt verkar för förbättrade levnads- och arbetsvillkor, — man stöder partnerskap mellan utländska och lokala företag, — den långsiktiga ohållbara skulden inte ökar och de lokala och regionala institutionerna generellt stärks.

1.6 En dialog och ett samarbete som bygger på likvärdiga villkor måste dessutom innebära att varje part får föra upp också de mest kontroversiella punkter på dagordningen eller punkter om vilka åsikterna skiljer sig och som tillmäts olika betydelse. Mot bakgrund av rådets beslut vore det mer förenligt med Lissabonstrategin från 2007 eller med Cotonouavtalet från 2000, som reglerar kontakterna mellan EU och AVS-länderna, att man i den föreslagna processen tog med nyckelfrågor som demokratiska styresformer, mänskliga rättigheter och det civila samhällets roll, som för närvarande inte ingår i meddelandet.

1.7 EESK vill särskilt betona att det är mycket viktigt att involvera samtliga icke-statliga aktörer och särskilt aktörer från den privata sektorn, fackföreningar, jordbruks-, kvinno- och konsumentorganisationer m.fl. i trepartsdialogen. Dessa aktörer har fått en allt större betydelse under senare år, bland annat till följd av framgången med Lomé- och Cotonouavtalen. Denna goda cirkel som medverkan av olika aktörer inom näringsliv och samhälle i kontakterna EU–Afrika innebär får alltså varken försummas eller äventyras utan ska i stället utnyttjas på lämpligt sätt. EESK uppmanar därför kommissionen att definitivt ta med denna punkt i det egna förslaget.

1.8 Med tanke på EU:s multilaterala engagemang och USA:s ökade intresse för Afrika skulle trepartssamarbetet mellan EU, Kina och Afrika kunna utvidgas också till USA med sikte på ett mer komplett, effektivt och jämbördigt partnerskap, som skulle omfatta de angivna sektorerna men som skulle kunna utökas till att omfatta också andra områden.

2. Inledning

2.1 Afrika håller snabbt på att förändras. Även om Afrika fortfarande står för endast 2 % av världens BNP och mindre än 1 % av världens industriproduktion, håller denna kontinent på att åter dras med i globaliseringen efter årtionden av geopolitisk och ekonomisk marginalisering. EU är fortfarande kontinentens främsta ekonomiska partner, men Afrika uppvaktas i allt högre grad av ”nya finansiärer”, framför allt av Kina, men också av Indien, Japan, Sydkorea, de stora länderna i Latinamerika och Gulfstaterna. Under senare år har också USA åter börjat intressera sig för kontinenten, mest för att säkerställa en trygg energiförsörjning och för att bekämpa terroristhotet. Trots att 40 % av befolkningen fortfarande lever under fattigdomsgränsen betraktas Afrika allt mindre som en ”hopplös kontinent” och alltmer som en ”ny terräng” som erbjuder utvecklings- och affärsmöjligheter.

2.2 Afrika har under de senaste tio åren genomgått en omfattande politisk utveckling: Afrikanska unionen har upprättats, den nya strategiska planen 2004–2009 har lanserats och konfliktlösningskapaciteten har ökat. De regionala ekonomiska gemenskaperna har stärkts, och programmen för ekonomisk utveckling (Nepad, det nya partnerskapet för Afrikas utveckling) och för samhällsstyrning (Afrikanska mekanismen för ömsesidig granskning) har lanserats.

2.3 Som kommissionsledamot Louis Michel (1) vid ett flertal tillfällen påpekat har alla dessa förändringar lett till att det förnyade internationella intresset för Afrika har inriktats på tre huvudområden: ekonomiska intressen, säkerhetsintressen och maktpolitiska och geostrategiska intressen.

2.4 Förutom konkurrensen om tillgången till och kontrollen över Afrikas naturresurser och i första hand energiresurserna, har man på det ekonomiska planet börjat uppmärksamma de ännu ofantliga möjligheterna på den afrikanska inre marknaden, där man under de senaste åren noterat en genomsnittlig tillväxt på 6 %, låg inflation och en gynnsam utveckling med en ständigt minskande statsskuld.

2.5 På båda områdena har Kina uppvisat stor beslutsamhet och förmåga till långsiktiga strukturella investeringar (2) genom att ändra de historiska kontakter med de afrikanska länderna som landet inledde på 1950-talet. Även om Kina har fortsatt att lägga vikt vid syd-syd-samarbetet mellan utvecklingsländer har landet från och med mitten av 1990-talet inriktat sig mer på de ekonomiska möjligheter som Afrika erbjuder och har upprättat vänskapliga förbindelser med nästan samtliga afrikanska länder. Den kontinenttäckande dimensionen av Kinas nya strategi befästes genom Pekings inrättande av forumet för samarbete mellan Kina och Afrika (FOCAC) (3). De toppmöten som äger rum vart tredje år (Peking 2000, Addis Abeba 2003, Peking 2006 och det som planeras till december 2009 i Sharm el-Sheikh i Egypten) har angett takten för den fortgående utvecklingen av kontakterna mellan Kina och de afrikanska staterna. Den nya kinesiska strategin gentemot Afrika blev allmänt känd i och med att vitboken om Kinas politik i Afrika (4) offentliggjordes i januari 2006.

2.6 Eftersom situationen är väsentligt förändrad jämfört med tidigare årtionden har också EU beslutat att se över sin egen Afrika-politik. Denna process har lett till att EU i december 2007 i Lissabon antog en ny gemensam EU-Afrika-strategi, om vilken kommittén har avgett ett innehållsrikt och detaljerat yttrande (5).

2.7 Samtidigt som Kina och EU åter börjar intressera sig för Afrika och är villiga att investera där väcker det sätt på vilket dessa viktiga aktörer i framtiden kommer att fastställa sina respektive handlingslinjer frågor och förväntningar både vad avser den uppenbara konkurrens som kommer att uppstå och möjliga samarbetsområden. Man måste beakta att EU och Kina i absoluta termer ligger på första respektive tredje plats bland utländska handelspartner och investerare i Afrika och att handelsförbindelserna mellan EU och Afrika relativt sett har minskat i betydelse, medan förbindelserna mellan Kina och Afrika har fått en dramatiskt ökad betydelse (6).

2.8 Den offentliga debatten kretsar mer och mer kring Kinas roll i Afrika och eftersom kommissionen inspirerats av att Europaparlamentet i april 2008 antog ett betänkande i frågan (7) har man under de senaste två åren lanserat en djupgående diskussion som åtföljts av omfattande initiativ till ett utvidgat samråd (8) för att förstå återverkningarna av den pågående processen och för att utstaka möjliga vägar för en trepartsdialog mellan EU, Kina och Afrika.

3. Sammanfattning av kommissionens meddelande

3.1 I meddelandet föreslås att man undersöker hur man bäst kan få till stånd en dialog och ett samarbete på lika villkor mellan Afrika, Kina och EU. Kommissionens främsta mål är således att främja den ömsesidiga förståelsen och bana väg för gemensamma och samordnade insatser inom strategiska sektorer enligt prioriteringar som slagits fast framför allt av afrikanska institutioner.

3.2 Meddelandet bygger på ett pragmatiskt och progressivt tillvägagångssätt som främst inriktas på möjligheter till konkret samordning inom områden som anses väsentliga för att främja stabilitet och utveckling i Afrika. Det rör sig om följande områden: — Fred och säkerhet i Afrika, som främst syftar till ett intensivare samarbete med Afrikanska unionen och Kina inom FN:s ram, för att stödja utvecklingen av den afrikanska freds- och säkerhetsarkitekturen och stärka Afrikanska unionens kapacitet att hantera fredsbevarande insatser. — Stöd till afrikansk infrastruktur, som är grunden för utveckling, investeringar och handel, för en ökad sammanlänkning av nätverk och regional integration, främst inom transport-, telekommunikations- och energisektorerna. — Hållbar förvaltning av naturresurserna och miljön, som genom att stärka förbindelsen med initiativ som öppenhet inom utvinningsindustrin (EITI), skogslagstiftningens efterlevnad samt förvaltning av och handel med skog (Flegt) samt Kimberleyprocessen för insyn i diamantindustrin, möjliggör öppnare processer, ökad tekniköverföring och ökad finansiering för att hålla stånd mot klimatförändringen och främja utvecklingen av förnybar energi. — Jordbruk och en tryggad livsmedelsförsörjning, med sikte på att förbättra produktiviteten och produktionsnivåerna inom det afrikanska jordbruket, framför allt genom forskning och innovation inom jordbruket, kontroll av djursjukdomar och livsmedelssäkerhet. Dessa insatser skulle bakas in i det övergripande programmet för Afrikas jordbruksutveckling (CAADP).

3.3 Det är kommissionens önskan att dialogen och samråden ska föras på samtliga nivåer (nationell, regional, kontinental och inom de bilaterala kontakterna EU–Kina) för att bland beslutsfattarna skapa större ömsesidig förståelse om de olika politikinsatserna och strategierna och därmed göra det möjligt att utveckla konkreta samarbetsmöjligheter. Processen kommer samtidigt att bidra till att göra stödet effektivare i linje med Pragdeklarationen från mars 2005 och slutsatserna från seminariet i Accra i september 2008.

3.4 Rådet har tagit till sig och godtagit de viktigaste rekommendationerna i meddelandet och anser att en trepartsdialog skulle bidra till ”att stödja Afrikas och världssamfundets insatser för att främja demokratisering, politisk och ekonomisk integrering, god samhällsstyrning och respekten för de mänskliga rättigheterna” (9) och rekommenderar att förslagen till konkreta förslag behandlas mer i detalj.

3.5 EESK ser dock med oro och besvikelse på att varken Kina eller Afrikanska unionen hittills har intagit någon officiell ståndpunkt i fråga om den trepartsdialog som EU föreslår. Inte heller vid det senaste toppmötet mellan EU och Kina behandlades samarbetet med Afrika, vilket dock föreslogs i det meddelande som här behandlas (10). Just nu finns det alltså inga konkreta tecken på att Kina och Afrikanska unionen ställer sig positiva till EU:s förslag.

4. Positiva aspekter

4.1 Meddelandet innehåller olika värdefulla och positiva inslag, särskilt följande: — Ett tillvägagångssätt som bygger på dialog och utbyte som ingår i den nödvändiga strävan efter samordning mellan givarna och de viktigaste aktörerna. — Kommissionens pragmatism vid valet av fyra strategiska sektorer som ger ett stort antal insatsmöjligheter. — Förslaget om en progressiv uppbyggnad av trepartssamarbetet där man strävar efter att utnyttja samtliga redan befintliga strukturer i stället för att upprätta ännu en kostsam multilateral struktur.

4.2 Vad gäller i synnerhet den andra punkten är det utan tvekan så att de fyra sektorer som valts är av avgörande betydelse för utvecklingen på den afrikanska kontinenten liksom, om än på olika sätt, för systemen för bilaterala förbindelser mellan Kina och Afrika och EU och Afrika.

4.3 På nytt uppblossande konflikter, sårbara pågående fredsprocesser tillsammans med risken för att det uppstår nya former av integralism och/eller områden som kan hysa terrorister gör det ytterst viktigt att samarbeta för att upprätthålla och främja fred och säkerhet. Stödet till den afrikanska freds- och säkerhetsarkitekturen liksom EU:s fredsbevarande insatser bör särskilt uppmärksammas i form av kapacitetsuppbyggnad, utbildning samt logistiskt och/eller ekonomiskt stöd.

4.4 I samarbetet kring upprätthållande och främjande av fred och säkerhet borde också ingå en särskild dialog om reglerna för vapenleveranser och vapenhandel, särskilt till regeringar och icke-statliga beväpnade grupper som är inblandade i pågående konflikter och/eller som begår allvarliga brott mot de mänskliga rättigheterna (11). På detta sätt skulle man också i trepartskontakterna Kina–EU–Afrika behandla en fråga som redan tagits upp i FN.

4.5 Den nya tonvikten på investeringar i infrastruktur, som under lång tid försummats i det europeiska samarbetet men som däremot är stommen i Kinas Afrikastrategi, är strategiskt viktig av två olika slags skäl. Framför allt är lämplig infrastruktur nödvändig för att säkerställa dels tillgång till och transport av råvaror eller varor som släpps ut på de afrikanska marknaderna, dels de former av konkret och effektiv regional integration som är grundläggande för Afrikas sociala och ekonomiska utveckling. Förbättring av infrastruktur eller inrättande av helt ny är dessutom en tydlig prioritering för många afrikanska regeringar och får inte längre vara avhängig uteslutande av lokal finansieringsförmåga eller finansiell hållbarhet (12).

4.6 Vikten av en hållbar miljö och förvaltning av naturresurserna är självklar, inte bara med avseende på den globala klimatförändringen utan också vad gäller alla aspekter som rör utnyttjande, transporter och användning av Afrikas naturresurser, särskilt mineraler och energi.

4.7 På senare år har debatten framför allt gällt miljö- och arbetsförhållanden på de byggplatser som leds eller som är kopplade till kinesiska företag i Afrika, vilket utförligt dokumenteras i en studie från African Labour Research Network (13). Man ska dock inte glömma att detsamma gäller många europeiska och gränsöverskridande företag. Frågan om respekten för internationella normer liksom för insynen (14) vad gäller ingående och genomförande av kontrakt som tecknats med afrikanska regeringar rör således Kina, EU och Afrika i samma grad och bör därför ingå i trepartsdialogen om hållbar förvaltning av naturresurserna och miljön och om stödet till afrikansk infrastruktur.

4.8 Jordbruket och livsmedelförsörjningen har till sist åter hamnat högst bland prioriteringarna hos de viktigaste givarna och i den gemensamma strategin visavi den afrikanska kontinenten. Detta intresse måste emellertid snarast omsättas i konkreta åtgärder som får långsiktigt stöd och som berör landsbygdsutvecklingen i dess helhet. I sammanhanget måste man se till att landsbygdsbefolkningen deltar fullt ut, att lantbruksorganisationerna medverkar och att man garanterar deras långsiktiga tillgång till och förvaltning av de lokala resurserna.

4.9 Mot bakgrund av detta bör man beakta den varning som nyligen utfärdades vid det toppmöte för lantbruksorganisationerna i de fem afrikanska regionerna som anordnades i Rom av Coldiretti (de italienska lantbrukarnas sammanslutning) och som handlade om den kraftiga ökningen i mängden förvärv av jordbruksmark i Afrika och i andra utvecklingsländer som görs av länder som Sydkorea, Kina, Förenade Arabemiraten, Saudiarabien och Japan som vill försäkra sig om livsmedelsförsörjning och resurser för produktion av biobränsle (15).

4.10 Samarbetet kring livsmedelsförsörjningen skulle också kunna tjäna till att lansera en dialog om andra viktiga ämnen som uppnåendet av millennieutvecklingsmålen, skyddet av sårbara grupper och hälsoskyddet. På det sistnämnda området bör man särskilt inrikta sig på att fastställa gemensamma strategier för att bekämpa de tre stora pandemierna (16) – malaria, hiv/aids och tuberkulos – som för övrigt är föremål för internationellt samarbete i multilaterala sammanhang.

4.11 Vad gäller de afrikanska institutionernas roll i trepartsdialogen, intar Afrikanska unionen en värdefull central plats vid sidan av de ekonomiska regionala institutionerna och enskilda afrikanska stater. Det är också viktigt att involvera AU-trojkan i den årliga dialogen EU–Kina liksom att låta AU-kommissionen i Addis Abeba spela rollen av mellanhand i de reguljära trepartssamråden. Dessa tankar ligger i linje med kravet på att de afrikanska institutionerna måste ta på sig ett konkret ansvar, vilket också EESK betonade i sitt yttrande om strategin EU–Afrika (17). Syftet är att stärka deras suveränitet och legitimitet och att möjliggöra verkligt balanserade partnerskap. Man måste dock försäkra sig om att Afrikanska unionen stöder och antar dessa prioriteringar och att de snarast omsätts i konkreta handlingsplaner.

4.12 Strävan efter en trepartsdialog mellan EU, Kina och Afrika är än viktigare mot bakgrund av den dragningskraft som Kina har på Afrika. I många afrikanska regeringars ögon framstår Kina som en modell, eftersom landet lyckats ta sig ur fattigdom, bekämpa sjukdomar och blivit en framträdande aktör på den internationella arenan under loppet av bara en generation. Kinas kamp mot fattigdom har främst bedrivits på landsbygden och inriktats på utveckling och på ökad jordbruksproduktion, en strategi som skulle kunna tjäna också de afrikanska ländernas intressen (18). Kinas dragningskraft har dock också ökat eftersom landet inte har något kolonialt förflutet, utan fortsätter att kalla sig ett utvecklingsland och tar avstånd från förhållandet givare-biståndsmottagare, något som historiskt sett varit mer kännetecknande för OECD-länderna. Dessa egenskaper tillsammans med omfattande resurser till investeringar eller lån till de afrikanska regeringspartnerna ger Peking uppenbara fördelar i kontakterna med Afrika.

5. Negativa inslag

5.1 Samtidigt har förbindelserna Kina–Afrika också negativa inslag, som bekymrar externa observatörer och som borde få utrymme i dialogen inom processen för det samarbete mellan tre parter som kommissionen föreslår.

5.2 Den ökande kinesiska närvaron i Afrika har också sina mörka sidor. Till att börja med har de lokala förvaltningarna och stadseliten åter fått en central plats, vilket lett till en oroande marginalisering av den privata sektorn i Afrika, äventyrande av de afrikanska fackföreningarnas blygsamma landvinningar och kraftigt diskriminerande arbetsförhållanden för de lokala arbetstagarna. En verklig partnerrelation mellan likar borde ge alla tre parter – EU, Kina och Afrika – möjlighet att på dagordningen föra upp också de mest kontroversiella punkterna eller de punkter om vilka åsikterna skiljer sig och som tillmäts olika betydelse.

5.3 Om man jämför de fyra samarbetsområden som kommissionen föreslår med de åtta punkter som fastställts som prioriteringar i den handlingsplan för strategin EU–Afrika som lanserades i Lissabon (19), kan man notera frånvaron i meddelandet av viktiga ämnen som demokratisk samhällsstyrning, mänskliga rättigheter och anständiga arbetstillfällen. Om dessa frågor och det civila samhällets roll skulle tas med i trepartsdialogen skulle det för EU ligga mer i linje med både Lissabonstrategin och Cotonouavtalet från 2000 (20), som reglerar kontakterna mellan EU och AVS-länderna.

5.4 EU:s och Kinas strategier för insatser i Afrika skiljer sig åt. Medan EU lämnar större delen av sitt bistånd i form av donationer, som för övrigt i allt högre grad är förbundna med politiska villkor (respekt för demokratiska regler, mänskliga rättigheter, ILO-konventionerna, kamp mot korruption, främjande av goda styresformer samt det civila samhällets medverkan) och har som mål att minska fattigdomen, beviljar Kina för det mesta lån till fördelaktiga villkor, som till största delen är avsedda för uppförande av infrastruktur och som garanteras av långsiktiga kontrakt för utnyttjande av naturresurserna. De kinesiska lånen är dessutom ofta kopplade till användningen av kinesiska företag, varor och ibland också kinesisk arbetskraft, med former av ”bundet bistånd” som OECD-länderna numera i stort sett har frångått. Samma regler för anbudsförfaranden i OECD-området gynnar i många fall företagen i utvecklingsländerna med Kina i täten.

5.5 Det kinesiska förhållningssättet uppskattas i allmänhet mer av de styrande klasserna i Afrika, eftersom det inte innebär några villkor och inte bromsas av EU:s byråkrati. Det innebär dock en dubbel risk: Det genererar en form av ny massiv skuldsättning, som skulle kunna ge ohållbara effekter på lång sikt och göra de små länderna mer ekonomiskt beroende av produktion och export av en enda gröda, som i sin tur är utsatt för prisfluktuationer på de internationella marknaderna.

5.6 Även om EU å sin sida fortsätter att vara Afrikas främsta ekonomiska partner och handelspartner, strävar unionen efter att tala med en röst och att föra en verkligt enhetlig politik, vare sig det handlar om utveckling, handel eller utrikes- och säkerhetspolitik. Även på fältet finns det fortfarande många begränsningar i samordningen av de olika medlemsstaternas åtgärder, vilket leder till minskad verkan och effektivitet.

6. Ytterligare knäckfrågor

6.1 Utöver de redan nämnda villkor som EU ställer i sina kontakter med Afrika finns ytterligare aspekter som illustrerar skillnaderna mellan Europas och Kinas arbetssätt och som olika afrikanska regeringar inte försummar att påpeka. — De olika problem som uppstått i kontakterna mellan EU och de afrikanska länderna i samband med förhandlingarna om de ekonomiska partnerskapsavtalen och som står i motsättning till den kinesiska marknadens gradvisa och tydligt proklamerade öppning för tullfri import av afrikanska varor (under 2010 torde antalet varuslag öka till 440, jämfört med 190 år 2006). — Den kinesiska regeringens kraftfulla och väl synliga åtagande vad gäller att uppföra infrastruktur, skolor, sjukhus och offentliga byggnader, jämfört med de ofta endast delvis utförda arbeten som kan tillskrivas tidigare europeiska initiativ. — Mycket mer konkreta insatser från Kinas sida för utbildning och vidareutbildning av anställda inom områdena jordbruk, medicin, vetenskap och kultur. Kina har också öppnat sina universitet och utbildningscentrum för ett stort antal afrikanska studenter. — Det stora utbudet av kinesiska varor – som i vissa fall knappast iakttar internationella standarder för produktsäkerhet och får allvarliga konsekvenser för folkhälsan och miljön – som gradvis invaderar marknaderna och hushållen på hela den afrikanska kontinenten, med ofta förödande effekter på några specifika lokala produktionssektorer, främst textilsektorn (21).

6.2 Den pågående globala ekonomiska och finansiella krisen föranleder slutligen en diskussion om de möjliga effekterna på Afrika (22). Effekterna av den globala konjunkturnedgången, minskad export, många marknader som präglas av protektionism och fallande priser på många råvaror skapar ett oroväckande scenario som riskerar att allvarligt äventyra de mål som uppnåtts under de senaste tio åren, som minskad statsskuld och minskat budgetunderskott, ökade investeringar i infrastruktur och ökad konkurrens för att tillhandahålla den eller saneringen av skattesystemen samt strävandena efter diversifiering av de nationella produktionsstrukturerna.

6.3 För att motverka krisen har Kina nyligen bekräftat och ökat sina åtaganden, såväl vad gäller bistånd och lån som investeringar (23). EU försöker leva upp till sina åtaganden, men några medlemsstater har redan drastiskt dragit in på resurser och bilaterala finansiella åtaganden under 2009 med liknande, om inte ännu större, nedskärningar för 2010. Som framhållits vid alla toppmöten den senaste tiden behövs det dock nya resurser.

6.4 En rad migrationsfenomen har blivit allt viktigare inom kontakterna mellan EU, Kina och Afrika, men har ännu inte undersökts tillräckligt, särskilt vad gäller invandringen av kinesiska medborgare till afrikanska länder. En diskussion om formerna för och omfattningen på dessa migrationsströmmar och deras eventuella inbördes samband skulle kunna göra det möjligt att förstå den inverkan de kan få på Afrikas utveckling.

6.5 EESK anser slutligen att den komplexa frågan om det civila samhällets medverkan är av avgörande betydelse. Det är inte bara EU (24) som anser frågan viktig, den har också blivit ett viktigt inslag i alla partnerskapsrelationer med Afrika, särskilt efter Cotonouavtalet. Denna aspekt tycks för ögonblicket inte vara relevant i förbindelserna mellan Kina och Afrika, och inte heller i de bilaterala kontakterna mellan Peking och de enskilda länderna. De fyra sektorer som kommissionen anger lämpar sig för ett brett och strukturerat deltagande av alla icke-statliga aktörer, särskilt arbetsgivare, fackföreningar och jordbruks-, kvinno- och konsumentorganisationer. Även om deras roll i det afrikanska samhället, den ekonomiska utvecklingen och de politiska förbindelserna är erkänd och har vuxit just tack vare framgångarna med den process som lanserades med Lomé- och Cotonouavtalen, riskerar den nu att krympa och på nytt marginaliseras om de bi- och trilaterala dialogerna endast kommer att föras på mellanstatlig nivå. Deras roll borde i stället betraktas som en avgörande tillgång som man bör dra nytta av och lyfta fram.

6.6 EESK ser med oro på att meddelandet inte behandlar denna fråga eller den konkreta möjligheten att involvera såväl arbetsmarkandens parter som mer allmänt de icke-statliga aktörerna i den föreslagna processen.

Bryssel den 1 oktober 2009 Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs ordförande Mario SEPI

(1) Se särskilt Louis MICHEL, Afrique-Europe: l'indispensable alliance, internt, ej officiellt dokument, Europeiska kommissionen, december 2007.

(2) Det handlar inte bara om naturresurser, infrastruktur och handel. Kinas största bank, Industrial Land Commercial Bank of China, har förvärvat 20 % av Sydafrikas och Afrikas största bank Standard Bank, en satsning på 5,6 miljarder dollar. Det är den största investeringen någonsin i Afrika av en utländsk grupp.

(3) Se FOCAC:s officiella webbplats www.focac.org/eng/

(4) ”China’s African policy”, 12 januari 2006, http://www.focac.org/eng/zgdfzzc/t463748.htm

(5) EUT C 77, 31.3.2009, s. 148–156, ”Strategin EU–Afrika”, föredragande: Gérard DANTIN.

(6) Enligt uppgifter från Internationalla valutafonden (IMF) har handeln mellan EU och Afrika, som 1995 utgjorde 45 % av den totala Afrika-handeln, minskat till strax över 30 %, medan Kinas handel har ökat från några ynka procent 1995 till ca 27 % i dag. Under 2008 uppgick handeln Kina–Afrika till 106,8 miljarder dollar, och överträffade på så sätt två år i förväg, och med en tillväxt på 45 % jämfört med året före, det mål på 100 miljarder fram till 2010 som uppställdes under toppmötet i Peking 2006. Se även Commission staff working paper, Annexes to the Comunication of the Commission, SEK(2008) 2641 slutlig.

(7) Kinas politik och dess konsekvenser för Afrika, EP:s ref.: A6-0080/2008/P6_TA-PROV(2008)0173, Europaparlamentets resolution av den 23 april 2008, föredragande: Ana Maria GOMES.

(8) Särskilt viktig var konferensen Partners in competition? The EU, Africa and China, som anordnades av kommissionen den 28 juni 2007 med deltagande av över 180 beslutsfattare, sakkunniga och diplomater från Afrika, Kina och EU.

(9) Jfr slutsatserna från det 2902:a sammanträdet i rådet (allmänna frågor och yttre förbindelser) den 10 november 2008.

(10) 11:e toppmötet EU–Kina, Prag den 20 maj 2009, gemensamt pressmeddelande.

(11) Se fotnot 7.

(12) Se diskussioner och överläggningar under Afrikanska unionens tolfte toppmöte den 26 januari–3 februari 2009 i Addis Abeba, där det centrala temat var just ”Infrastrukturutveckling i Afrika” www.africa-union.org

(13) A. Yaw Baah - H. Jaunch, Chinese investment in Africa, a labour perspective, ALRN, maj 2009, http://www.fnv.nl/binary/report2009_chinese_investments_in_africa_tcm7-23663.pdf

(14) Jfr Tax Justice Network, Breaking the curse: how transparent taxation and fair taxes can turn Africa’s mineral wealth into development, http://www.taxjustice.net/cms/upload/pdf/TJN4Africa_0903_breaking_the_curse_final_text.pdf

(15) Organisationerna i fråga talar om förvärv av jordbruksmark på 7,6 miljoner hektar bara under 2008 och jordbruksavtal som Kina undertecknat med olika afrikanska länder; http://www.coldiretti.it/docindex/cncd/informazioni/314_09.htm Se även L. Cotula, S. Vermeulen, R. Leonard, J. Keeley, Land grab or development opportunity? – Agricultural investment and international land deals in Africa, FAO-IFAD-IIED, maj 2009.

(16) EUT C 195, 18.8.2006, s. 104–109, ”Afrika – en nödvändig prioritering: det europeiska civila samhällets ståndpunkt”, föredragande: Adrien BEDOSSA.

(17) Se ovannämnda yttrande, EUT C 77, 31.3.2009, s. 148–156.

(18) Med endast 7 % av den odlingsbara marken föder Kina 22 % av världens befolkning. Landet har i stort sett vunnit kampen mot den extrema fattigdomen, analfabetismen, mot de svåraste sjukdomarna och epidemierna och har minskat barnadödligheten. Enligt Martin Ravallion, Are there lessons for Africa from China's success against poverty?, The World Bank, Policy Research working paper no4463, januari 2008, skulle Afrika kunna dra nyttiga lärdomar av en djupgående analys av de främsta orsakerna till Kinas utveckling.

Se även R. SANDREY, H. EDINGER, The relevance of Chinese agricultural technologies for African smallholder farmers: agricultural technology research in China, Centre for Chinese Studies, Stellenbosch University, april 2009, http://www.ccs.org.za/downloads/CCS%20China%20Agricultural%20Technology%20Research%20Report%20April%202009.pdf

(19) Fred och säkerhet, demokratisk samhällsstyrning och mänskliga rättigheter, handel, regional integration och infrastruktur, partnerskap kring millennieutvecklingsmålen, energi, klimatförändringarna, migration, mobilitet och sysselsättning, vetenskap, informationssamhället och markanvändning.

(20) Se art. 9, första stycket.

(21) Se den intressanta rapporten från Världsbanken från 2007, Africa's Silk Road.

(22) Se i samband med detta meddelandet ”Att hjälpa utvecklingsländerna hantera finanskrisen”, KOM(2009) 160 slutlig och det EESK-yttrande som håller på att utarbetas.

(23) Se de åtaganden som gjordes under president Hu Jintaos resa i fyra afrikanska länder (Mali, Senegal, Tanzania och Mauritius) i mitten av februari 2009.

(24) EUT C 110, 9.5.2006, s. 68–74, ”Det civila samhällets roll i förbindelserna mellan EU och Kina”, föredragande: Sukhdev SHARMA.