Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon samt om ändring av direktiv 73/239/EEG och 92/49/EEG (Fjärde direktivet om motorfordonsförsäkring) (97/C 343/07) (Text av betydelse för EES) KOM(97) 510 slutlig - 97/0264(COD)

(Framlagt av kommissionen den 13 oktober 1997)

EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska unionen, särskilt artiklarna 57.2 och 100a i detta,

med beaktande av kommissionens förslag,

med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande,

i enlighet med förfarandet i artikel 189b i fördraget, och

med beaktande av följande:

För närvarande råder olikheter mellan lagar, andra författningar och administrativa bestämmelser i medlemsstaterna om ansvarsförsäkring för motorfordon, vilket hindrar den fria rörligheten för personer och försäkringstjänster.

Det är därför nödvändigt att företa en tillnärmning av dessa lagar och andra författningar för att bidra till en väl fungerande inre marknad.

I rådets direktiv 72/166/EEG (1) senast ändrat genom direktiv 90/232/EEG (2), antog rådet bestämmelser om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet.

Genom direktiv 88/357/EEG (3), senast ändrat genom direktiv 92/49/EEG (4), antog rådet bestämmelser om samordning av lagar och andra författningar om direkt försäkring annat än livförsäkring som är avsedda att underlätta det fria utbudet av tjänster.

Genom sin resolution om sakdereglering efter trafikolyckor i annat land än den skadades hemland av den 26 oktober 1995 (5) tog Europaparlamentet ett initiativ enligt artikel 138b.2 i EG-fördraget och uppmanade kommissionen att lägga fram ett förslag till rådets och Europaparlamentets direktiv för att behandla denna fråga.

Det finns ett reellt av att komplettera den ordning som infördes genom direktiv 72/166/EEG, (6) och 90/232/EEG för att garantera att skadelidande vid olyckshändelser med motorfordon tillförsäkras jämförbar behandling oavsett var inom gemenskapen skadan inträffar, men det finns luckor i skaderegleringen efter olyckor som inträffar i en annan medlemsstat än den där den skadelidande är bosatt.

För att åtminstone delvis fylla dessa luckor är det lämpligt att föreskriva att den medlemsstat där försäkringsgivaren är etablerad kräver att försäkringsbolaget utser representanter som är bosatta eller etablerade i de andra medlemsstaterna och som sammanställer all nödvändig information som krävs för att sköta skadeersättningsärenden som härrör från denna typ av olyckor, och som har tillräcklig befogenhet för att representera försäkringsbolaget gentemot personer som har lidit skada i samband med dessa olyckor, inklusive för utbetalning av ersättningen, och för att representera försäkringsbolaget eller vid behov anlita någon att representera det inför domstol i frågor som gäller skadeersättningsansökningar, i den mån detta är förenligt med bestämmelserna för internationell privaträtt om tillerkännande av domstolsbefogenheter, och inför myndigheterna i dessa andra medlemsstater.

Det ingår i villkoren för tillträde till och idkande av sådan försäkringsverksamhet som omfattas av klass 10 i punkt A i bilagan till direktiv 73/239/EEG att försäkringsbolaget tillsätter representanter att ansvara för skaderegleringen. Därför omfattas detta villkor av den övergripande administrativa auktoriseringen som beviljats av myndigheterna i medlemsstaterna där försäkringsbolaget har sitt säte, enligt avdelning II i direktiv 92/49/EEG. Detta villkor gäller även för företag som har sitt säte utanför gemenskapen men som har fått tillstånd att driva verksamhet på en medlemsstats territorium. Direktiv 73/239/EEG och 92/49/EEG ändras och kompletteras i detta hänseende.

En logisk förutsättning för tillsättandet av sådana representanter är att det skall finnas möjlighet till direktanspråk. En sådan möjlighet skulle dessutom förbättra den rättsliga situationen för skadelidande vid trafikolyckor som råkat ut för en olycka i en annan medlemsstat än den där de är bosatta.

Vid sidan av att försäkringsbolaget bör garantera att det finns en kontaktman som representerar bolaget i landet där den skadelidande är bosatt, bör även den skadelidandes rättigheter garanteras rent innehållsmässigt, nämligen genom att tvisten får en snar lösning. Därför bör det i nationell lag åläggas lämpliga påföljder på en försäkringsgivare som inte uppfyller sina förpliktelser genom att komma med ett ersättningsbud inom rimlig tid. För att försäkringsgivaren skall kunna lämna ett godtagbart bud inom den föreskrivna tiden bör ansvaret och skadan dock inte vara tvistiga.

De som orsakas skador vid trafikolyckor har ibland svårt att få vetskap om vilka försäkringsbolag som meddelat ansvarsförsäkring för fordonen som varit inblandade. I de skadelidandes intresse bör medlemsstaterna skapa informationsorgan för att garantera att denna information är tillgänglig omgående. Dessa informationsorgan bör också förse de skadelidande med information om de representanter som ansvarar för skaderegleringen. Det är nödvändigt att dessa organ samarbetar med varandra och reagerar snabbt på begäran om information från informationsorgan i andra medlemsstater.

Det är nödvändigt att det finns ett organ som garanterar att den skadelidande inte blir utan ersättning i fall då försäkringsgivaren inte har tillsatt en representant eller påtagligt drar ut på tiden med skaderegleringen. I sådana fall är det viktigt att tillse att den skadelidande kan vända sig direkt till det organet. Det är berättigat att ge detta organ rätt att överta den skadelidandes ersättningskrav på försäkringsgivaren i motsvarande utsträckning som organet har betalat ersättning till den skadelidande. För att underlätta för organet i den skadelidandes land att göra sina krav på försäkringsgivaren gällande bör detta organ ha rätt att automatiskt få ersättning från motsvarande organ i det land där försäkringsgivaren har sitt säte, i utbyte mot att den skadelidandes ersättningskrav överförs till det organet, som är bättre i stånd att göra sina krav gällande mot försäkringsgivaren.

Det är nödvändigt att det finns ett organ som garanterar att den skadelidande inte blir utan ersättning i fall då det inte varit möjligt att identifiera det försäkringsbolag som meddelat försäkring för det fordon som orsakade olyckan. Det finns skäl att föreskriva att den som slutligen skall utge det belopp som betalats ut som ersättning till den skadelidande skall vara ett organ i den medlemsstat där det icke-försäkrade fordonet som vållat olyckan normalt är hemmahörande.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Tillämpningsområde

Detta direktiv har som syfte att fastställa särskilda bestämmelser för skadelidande vid olyckor

a) som inträffat i en annan medlemsstat än den där den skadelidande är bosatt, och

b) som orsakats av ett fordon som är

- försäkrat i ett försäkringsbolag som är etablerat i en annan medlemsstat än den där den skadelidande är bosatt, och

- registrerat i en annan medlemsstat än den där den skadelidande är bosatt.

Artikel 2

Direktanspråk

Varje medlemsstat skall övervaka att skadelidande vid sådana olyckor som definieras i artikel 1 i detta direktiv har rätt att framställa ersättningskrav direkt till den ansvariges försäkringsgivare.

Artikel 3

Skaderegleringsrepresentant

1. Varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att tillse att alla försäkringsbolag

- som i enlighet med artikel 6 i direktiv 73/239/EEG, ändrat genom artikel 4 i direktiv 92/49/EEG, är auktoriserade för risker som omfattas av klass 10 i punkt A i bilagan till direktiv 73/239/EEG med undantag för transportföretagsförsäkring, eller

- som är auktoriserade i enlighet med artikel 23.2 i direktiv 73/239/EEG

efter eget val tillsätter ett organ (nedan kallat "skaderegleringsrepresentant") i varje medlemsstat utom den där försäkringsbolaget har sitt säte. Dessa organ skall ha till uppgift att handlägga och reglera de ersättningsärenden som härrör från trafikolyckor som inträffat i en annan medlemsstat än den där de skadelidande är bosatta och orsakats av fordon som är försäkrade av det försäkringsbolaget och registrerade i en annan medlemsstat än den där de skadelidande är bosatta. Skaderegleringsrepresentanten skall vara bosatt eller etablerad i den skadelidandes medlemsstat.

2. Direktiv 73/239/EEG ändras enligt följande.

a) I artikel 8.1 skall följande stycke läggas till:

"f) meddela namn och adress på de skaderegleringsrepresentanter som tillsatts i de olika medlemsstaterna, om de risker som skall täckas omfattas av klass 10 i punkt A i bilagan".

b) I artikel 23.2 skall följande stycke läggas till:

"h) meddela namn och adress på de skaderegleringsrepresentanter som tillsatts i de olika medlemsstaterna, om de risker som skall täckas omfattas av klass 10 i punkt A i bilagan".

3. Skaderegleringsrepresentanten skall samla all nödvändig information i samband med ersättningsärendet och vidta nödvändiga åtgärder för att sköta skaderegleringen i enlighet med de anvisningar som försäkringstagaren ger honom, med de bestämmelser för obligatorisk ansvarsförsäkring som ges i artikel 2 sista stycket i direktiv 90/232/EEG och med de nationella regler för ansvarighet som är tillämpliga på olyckan. Kravet om att det skall finnas en representant utesluter inte att den skadelidande eller dennes försäkringsbolag direkt kan vidta åtgärder mot den som orsakat skadan eller dennes försäkringsgivare.

4. Skaderegleringsrepresentanten skall ha lämplig behörighet. Han skall ha den utrustning som behövs för att utföra de uppgifter som avses i denna artikel.

5. Skaderegleringsrepresentanten skall ha tillräcklig befogenhet för att kunna representera försäkringsbolaget inför personer som har lidit skada och lägger in en skadeersättningsansökan. Han skall även kunna bevilja slutbetalning i ärendet, och vid behov representera försäkringsbolaget inför domstol i samband med dessa skadeersättningsansökningar, i den mån detta är förenligt med Brysselkonventionen av den 27 september 1968 om domstolsbefogenheter och verkställande av beslut inom civilrätt och handelsrätt (7) och med andra bestämmelser inom internationell privaträtt om tillerkännande av domstolsbefogenheter, och inför myndigheterna i den medlemsstat inom vilkens territorium han representerar försäkringsgivaren.

6. Medlemsstaterna skall föreskriva skyldigheter under straffansvar för att säkerställa att

- den ansvariges försäkringsbolag eller dess skaderegleringsrepresentant lämnar ett ersättningsbud om ansvaret har fastställts och skadan beräknats,

- det försäkringsbolag som skadeersättningsansökan ställts till eller detta bolags skaderegleringsrepresentant lämnar ett lämpligt svar på de punkter som anförts i ansökan, om ansvaret inte är klart fastställt och omfattningen av den skada som lidits inte är helt fastställd.

Detta skall ske inom tre månader från den dag då den skadelidande lämnade in sin skadeersättningsansökan antingen direkt till den ansvariges försäkringsbolag eller till skaderegleringsrepresentanten.

7. Artikel 12a.4 sista stycket i direktiv 88/357/EEG skall gälla.

Artikel 4

Informationsorgan

1. Varje medlemsstat skall inrätta eller auktorisera ett organ (nedan kallat "informationsorgan") med uppgift att föra register över motorfordon som är registrerade inom dess territorium, över försäkringsbolag som tillhandahåller ansvarsförsäkring för dessa fordon och över de skaderegleringsrepresentanter som försäkringsbolagen har tillsatt i enlighet med artikel 3 och vars namn de har meddelat informationsorganet i enlighet med punkt 2 i denna artikel, eller att förvalta insamling och spridning av dessa uppgifter. Informationsorganet har dessutom till uppgift att bistå de skadelidande med att få vetskap om vilket motorfordonsförsäkringsbolag som meddelat försäkring för fordon registrerade i medlemsstaten och om vem som är skaderegleringsrepresentant, enligt uppgifter som lämnats till informationsorganet.

2. Försäkringsbolagen som meddelar motorfordonsförsäkring skall underrätta informationsorganet i den medlemsstat inom vilkens territorium de är etablerade om registreringsnumret på de fordon som de meddelar försäkring för och som är registrerade i den staten, och om försäkringsnumret och namn på och adress till försäkringstagarna för dessa fordon. Förutom namn på och adress till de skaderegleringsrepresentanter som tillsatts enligt artikel 3 i de olika medlemsstaterna skall informationsorganen i de övriga medlemsstaterna ge motsvarande information om de fordon som är registrerade i dessa länder och som de meddelar försäkring för enligt bestämmelserna för fritt tjänsteutbud.

3. Medlemsstaterna skall säkerställa att den skadelidande vid en olycka som inträffat i en annan medlemsstat än den där den skadelidande är bosatt har rätt att begära att informationsorganet i dennes hemland eller i det land där fordonet är registrerat ger uppgift om försäkringsbolag, försäkringsnummer och försäkringsbolagets skaderegleringsrepresentant i det land där den skadelidande är bosatt. Om fordonet inte är försäkrat på ett giltigt eller lagligt sätt, skall informationsorganet ge den skadelidande uppgifter om namn och adress när det gäller ägaren eller den person som vanligtvis kör fordonet.

Artikel 5

Skadeersättningsorgan

1. Varje medlemsstat skall inrätta eller auktorisera ett organ (nedan kallat "skadeersättningsorgan") med uppgift att ersätta dem som drabbas av material- eller personskador orsakade av fordon som är registrerade och försäkrade i en annan medlemsstat än den där de skadelidande är bosatta, om olyckan där skadorna vållas händer i en annan medlemsstat än den där de skadelidande är bosatta.

Skadeersättningsorganet i det land där den skadelidande är bosatt skall inom två månader från det att den skadelidande till detta organ har givit in sin ersättningsansökan träda in i följande fall

- Om försäkringsgivaren till det fordon som vållat olyckan inte har tillsatt en skaderegleringsrepresentant i enlighet med artikel 2.

- Om försäkringsgivaren eller dess skaderegleringsrepresentant inte har kommit med ett ersättningsbud, inte lämnat ett motiverat svar på de krav som den skadelidande har framställt i sin ersättningsansökan eller har avvisat den skadelidandes skadeersättningsansökan utan att ha meddelat orsakerna till avvisandet inom tre månader från den dag då de skadelidande lämnade in sin skadeersättningsansökan, antingen direkt till försäkringsbolaget eller till skaderegleringsrepresentanten, beträffande de punkter som rests i skadeersättningsansökan, inom de gränser för obligatorisk ansvarsförsäkring som anges i artikel 2 sista stycket i direktiv 90/232/EEG och i enlighet med de nationella regler för ansvar som gäller för olyckan.

Skadeersättningsorganet i den skadelidandes hemland skall informera den ansvariges försäkringsbolag eller dess skaderegleringsrepresentant om att det har mottagit en skadeersättningsansökan från den skadelidande och att skadeersättningsorganet i sin tur kommer att träda in inom två månader från det att den skadelidande gav in sin ersättningsansökan.

2. Det ersättningsorgan som ansvarar för att betala ersättning till den skadelidande i dennes hemland har rätt att få ersättning av motsvarande organ i den medlemsstat där försäkringsgivaren har sitt säte. Ersättningsorganet i den stat där försäkringsgivaren har sitt säte skall, inom två månader från det att dess motsvarighet i det land där den skadelidande är bosatt har lämnat in en begäran om ersättning, ersätta det belopp som det sistnämnda organet har betalat ut.

Därefter övertar ersättningsorganet i det land där försäkringsgivaren har sitt säte den skadelidandes ersättningskrav på den som vållade olyckan eller dennes försäkringsbolag, i den utsträckning som motsvarande organ i den skadelidandes hemland har ersatt denne för den lidna skadan. Om ersättningsbeloppet till den skadelidande har fastställts genom ett domstolsbeslut, genom att försäkringsgivaren har erkänt skulden eller genom uppgörelse i godo, har försäkringsgivaren inte rätt att motsätta sig att betala ersättningen, såvida han inte kan bevisa att organet inte har underrättat försäkringsgivaren enligt punkt 1 i denna artikel eller att organet felaktigt har beviljat oberättigade skadeersättningsansökningar eller övervärderat skadan. Ersättningsorganet i det land där den skadelidande är bosatt och i landet där försäkringsgivaren har sitt säte kan också kräva ersättning för skäliga kostnader i samband med fallet.

3. Varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att garantera att ersättningsorganet inom dess territorium inom den tid som föreskrivs i punkt 2 i denna artikel betalar ersättning till ersättningsorganet i en annan medlemsstat som har betalat ersättning till en skadelidande vid en olycka vållad av ett fordon som är försäkrat i ett försäkringsbolag med säte i den första medlemsstaten, i sådana fall som avses i punkt 1.2 i denna artikel.

Artikel 6

Omöjligt att identifiera försäkringsgivaren

Om det inte är möjligt att identifiera försäkringsgivaren skall fordonet betraktas som oförsäkrat. Ersättning för material- eller personskadorna som drabbat den skadelidande skall då göras av organet och inom de gränser som anges i artikel 1.4 i direktiv 84/5/EEG. Den skadelidande skall få ersättning från det organ i den skadelidandes hemland som avses i den artikeln. Detta organ kommer därefter, på de villkor som anges i artikel 5.2 i detta direktiv, att ha en fordran på motsvarande organ i det land där fordonet vanligtvis är hemmahörande eller i förekommande fall på Gröna kort-byrån i den medlemsstaten.

Artikel 7

Genomförande i nationell lag

1. Medlemsstaterna skall vidta och offentliggöra de åtgärder som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast 18 månader från dagen för anmälan och genast underrätta kommissionen om detta. De skall genomföra dessa bestämmelser inom 24 månader från dagen för anmälan av detta direktiv.

2. Medlemsstaterna skall underrätta kommissionen om texten för de väsentliga lagar som antagits inom det område som omfattas av detta direktiv.

Artikel 8

Ikraftträdande

Detta direktiv träder i kraft den . . . dagen efter det att det har offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.

Artikel 9

Sanktioner

Medlemsstaterna skall fastställa den sanktionsordning som skall tillämpas vid överträdelser av de nationella bestämmelser som införts för att genomföra detta direktiv och därvid vidta alla de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att sanktionerna verkställs. Dessa sanktioner skall vara effektiva, proportionerliga och avskräckande. Medlemsstaterna skall senast den dag som anges i artikel 7 underrätta kommissionen om dessa bestämmelser och snarast möjligt om varje senare ändring av dem.

Artikel 10

Mottagare

Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.

(1) EGT L 103, 2.5.1972, s. 1.

(2) EGT L 129, 19.5.1990, s. 33.

(3) EGT L 172, 4.7.1988, s. 1.

(4) EGT L 228, 11.8.1992, s. 1.

(5) EGT C 308, 20.11.1995, s. 108.

(6) EGT L 8, 11.1.1984, s. 17.

(7) EGT L 299, 31.12.1972.