Kommissionens tillkännagivande – Riktlinjer för utlämning till tredje land

(2022/C 223/01)

Innehåll

Förteckning över förkortningar 3

Inledning 3

1. Sammanfattning av domstolens rättspraxis 5

1.1. Framställningar om utlämning för lagföring 5

Domstolens dom av den 6 september 2016, Petruhhin , C-182/15 5

Domstolens beslut av den 6 september 2017, Schotthöfer & Steiner v Adelsmayr , C-473/15 7

Domstolens dom av den 10 april 2018, Pisciotti , C-191/16 8

Domstolens dom av den 2 april 2020, Ruska Federacija , C-897/19 PPU 8

Domstolens dom av den 17 december 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin , C-398/19 9

Domstolens dom av den 12 maj 2021, WS , C-505/19. 11

1.2. Framställningar om utlämning för verkställighet av ett fängelsestraff eller annan frihetsberövande åtgärd 12

Domstolens dom av den 13 november 2018, Raugevicius , C-247/17 12

C-237/21 Generalstaatsanwaltschaft München [målet ännu inte avgjort] 13

2. Tillämpliga riktlinjer i fall där stater tillämpar undantaget på grund av medborgarskap 14

2.1. Framställningar om utlämning för lagföring 14

2.1.1. Tillämpningsområdet för Petruhhin -mekanismen 14

2.1.2. Steg som de behöriga myndigheterna ska följa när undantaget på grund av medborgarskap är tillämpligt 15

2.1.3. Tidsfrist för att svara på ett meddelande 17

2.1.4. Avslag på en begäran om utlämning 17

2.1.5. Återupptagande av utlämningsförfarandet 17

2.2. Framställningar om utlämning för verkställighet av ett fängelsestraff eller annan frihetsberövande åtgärd 17

2.2.1. Tillämpningsområde 17

2.2.2. Steg som de behöriga myndigheterna ska följa när undantaget på grund av medborgarskap är tillämpligt 18

2.2.3. Informationsutbyte mellan den anmodade staten och medborgarskapslandet 18

3. Riktlinjer som är tillämpliga på alla stater oavsett undantag på grund av nationalitet 18

3.1. Bedömning av grundläggande rättigheter före en utlämning 18

3.1.1. Tillämpning av stadgan 18

3.1.2. Tillämpning av Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. 19

3.2. Ogrundade eller otillbörliga, inbegripet politiskt motiverade röda meddelanden, arresteringsorder och framställningar om utlämning 20

3.2.1. Interpols befintliga mekanism för missbruk av röda meddelanden 20

3.2.2. Informationsutbyte mellan kontaktpunkter om ogrundade eller otillbörliga, särskilt politiskt motiverade, framställningar om utlämning 21

4. Praktiska aspekter av Petruhhin-mekanismen och politiskt motiverade framställningar om utlämning 21

4.1. Kontaktpunkter 21

4.2. Regler i fråga om språk samt kostnader 21

4.3. Dataskyddsordning 21

BILAGA 1 Exempel på åtgärder som ska vidtas när det gäller framställningar om utlämning för lagföring – de viktigaste stegen i Petruhhin -mekanismen 22

BILAGA 2 Översikt över undantag på grund av medborgarskap (uppgifter som tillhandahållits av stater) 23

BILAGA 3 Mall för att informera medborgarskapslandet 25

BILAGA 4 Mall för att lämna ytterligare information till medborgarskapslandet 28

BILAGA 5 Mall för att begära en förlängning av tidsfristen för att informera den anmodade myndigheten i enlighet med Petruhhin -mekanismen 30

BILAGA 6 Mall för svar på en begäran om förlängning av tidsfristen 31

BILAGA 7 Mall för medborgarskapslandets svar till den anmodade staten 32

BILAGA 8 Mall för att anmäla eller begära information om ogrundade, otillbörliga, särskilt politiskt motiverade framställningar om utlämning och/eller framställningar som tar upp frågor som rör stadgan/Europakonventionen 34

Förteckning över förkortningar

Stadgan Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna Domstolen Europeiska unionens domstol EES Europeiska ekonomiska samarbetsområdet ERN Europeiskt rättsligt nätverk Eurojust Europeiska unionens byrå för straffrättsligt samarbete Europol Europeiska unionens byrå för samarbete inom brottsbekämpning Arresteringsorder EU-IC/NO Arresteringsorder som utfärdas enligt avtalet mellan Europeiska unionen och Republiken Island och Konungariket Norge om förfarande för överlämnande mellan Europeiska unionens medlemsstater och Island och Norge Rambeslutet om en europeisk arresteringsorder Rådets rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna Interpol Internationella kriminalpolisorganisationen Stat De 27 EU-medlemsstaterna samt Island och Norge EUF-fördraget Fördraget om Europeiska unionens funktionssätt USA Amerikas förenta stater

Ansvarsfriskrivning

Dessa riktlinjer är varken rättsligt bindande eller uttömmande. De påverkar inte befintlig EU-lagstiftning och dess framtida utveckling. De påverkar inte heller EU-domstolens auktoritativa tolkning av unionsrätten.

INLEDNING

Utlämningsförfaranden mellan medlemsstater och tredjeländer regleras främst genom en kombination av olika rättsliga grunder på flera nivåer: multilaterala avtal (t.ex. Europarådets konventioner (1)), bilaterala avtal (som ingåtts antingen av EU eller av medlemsstaterna) och nationell lagstiftning.

I allmänhet ger utlämningsavtal möjlighet till ett ”undantag på grund av medborgarskap”, vilket innebär att de avtalsslutande parterna kan vägra att utlämna sina egna medborgare.

Dessutom innebär vissa avtal som föreskriver undantag på grund av nationalitet att de avtalsslutande parterna ska respektera principen ”aut dedere aut judicare” (2) för att förhindra straffrihet för sina egna medborgare (3). I allmänhet kan länders åtal mot egna medborgare baseras på principen om aktiv person, som är tillämplig på brott som begåtts av medborgare utanför en avtalsslutande parts territorium.

År 2016 införde Europeiska unionens domstol i domen Petruhhin (4) särskilda skyldigheter för medlemsstater som inte utlämnar sina egna medborgare när de mottar en begäran om utlämning från ett tredjeland för lagföring av en unionsmedborgare som är medborgare i en annan medlemsstat och som har utövat sin rätt till fri rörlighet enligt artikel 21.1 (5) i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget). Domen i målet Petruhhin är den första där domstolen slog fast att en medlemsstat i Europeiska unionen som ställs inför en begäran om utlämning från ett tredjeland avseende en medborgare i en annan medlemsstat är skyldig att inleda ett samrådsförfarande med den medlemsstat där unionsmedborgaren är medborgare (Petruhhin-mekanismen), och därmed ger denna medlemsstat möjlighet att lagföra sin medborgare genom en europeisk arresteringsorder. De särskilda skyldigheter som åläggs medlemsstater som inte utlämnar sina egna medborgare har sin grund i behovet av att säkerställa icke-diskriminerande behandling mellan egna medborgare och andra EU-medborgare (6). Medlemsstaternas skyldigheter har preciserats ytterligare i senare rättspraxis (7). Domstolen utvidgade dessutom Petruhhin-mekanismen till Island och Norge (8).

Den 4 juni 2020 anmodade rådet ordförandeskapet att uppmana Eurojust och det europeiska rättsliga nätverket att analysera hur framställningar om utlämning av EU-medborgare från tredjeländer hanteras i praktiken. De enades också om att lägga fram förslag i detta avseende, med tanke på eventuella EU-riktlinjer som ska utarbetas av kommissionen (9).

Som svar på detta offentliggjorde Eurojust och det europeiska rättsliga nätverket en gemensam rapport i november 2020 (10). Till de viktigaste utmaningar som identifierades i denna rapport hörde följande:

— Osäkerhet om vilken myndighet som ska vända sig till medborgarskapsmedlemsstaten, vilken medlemsstat som ska hantera och bära kostnaderna för översättning, och/eller vilket instrument för rättsligt samarbete som bäst tillämpas för att säkerställa lagföring i den medlemsstat där personen är medborgare.

— Olika metoder i fråga om omfattningen av den information som lämnas, tidsfrister för svar och beslut samt typer av bedömningar som utförs inom ramen för Petruhhin-mekanismen.

— Spänningar mellan skyldigheter enligt EU-rätten å ena sidan och bilaterala och multilaterala utlämningsfördrag å andra sidan.

— Flera parallella kanaler användes för att informera och överföra information, vilket ofta ledde till dubbelarbete, osäkerhet och förvirring.

Därefter antog rådet i december 2020 slutsatser om den europeiska arresteringsordern och utlämningsförfaranden – aktuella utmaningar och vägen framåt (11). I slutsatserna erinrades om följande: Till följd av domstolens domar i målet Petruhhin och flera senare avgöranden (12) har medlemsstaterna vid handläggning av sådana framställningar två skyldigheter: å ena sidan skyldigheten att fullgöra de gällande förpliktelserna enligt internationell rätt och bekämpa risken för att det berörda brottet inte medför någon påföljd och, å andra sidan, skyldigheten för medlemsstater som inte utlämnar sina medborgare att i enlighet med principerna om fri rörlighet och icke-diskriminering på grund av nationalitet skydda medborgare från andra medlemsstater så effektivt som möjligt från åtgärder som kan beröva dem rätten att fritt röra sig och uppehålla sig i EU.

Enligt Eurojusts och det europeiska rättsliga nätverkets rapport finns det ytterligare problem som påverkar utlämning. I sina slutsatser från 2020 betonade rådet följande: De praktiska erfarenheterna i olika medlemsstater visar att det förekommer att tredjeländer ger in ogrundade och otillbörliga framställningar om utlämningarr. Rådet uppmanar kommissionen att, mot bakgrund av resultaten av den analys som utarbetats av Eurojust och det europeiska rättsliga nätverket, överväga behovet av ytterligare åtgärder, till exempel ett förslag om en gemensam strategi för att hantera potentiellt otillbörliga och även politiskt motiverade framställningar om sökning och utlämning från tredjeländer. I detta sammanhang bör bästa praxis i medlemsstaterna beaktas.

För utarbetandet av dessa riktlinjer samrådde kommissionen med medlemsstaterna genom en enkät om framställningar om utlämning från tredjeländer. Kommissionen har också utarbetat en tabell över utlämningsavtal och avtal om ömsesidig rättslig hjälp som medlemsstaterna har ingått med tredjeländer (finns på det europeiska rättsliga nätverkets webbplats). I juni och oktober 2021 diskuterades resultaten av enkäten vid särskilda möten med medlemsstaternas experter. Kommissionen samrådde också med olika intressenter och experter, däribland Eurojust och det europeiska rättsliga nätverket.

I dessa riktlinjer sammanfattas domstolens rättspraxis. De tar också hänsyn till erfarenheterna från tillämpningen av Petruhhin-mekanismen i hela EU samt i Island och Norge under de senaste fem åren.

1. SAMMANFATTNING AV DOMSTOLENS RÄTTSPRAXIS

Framställningar om utlämning kan utfärdas i syfte att lagföra brott eller verkställa ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande åtgärd.

Vad gäller den första kategorin – framställningar om utlämning som görs för lagföring, har domstolen utvecklat den så kallade Petruhhin-doktrinen (13).

Beträffande den andra kategorin – framställningar om utlämning i syfte att verkställa ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande åtgärd – har domen i målet Raugevicius hittills varit det enda vägledande förhandsavgörandet (14). För närvarande pågår ett annat mål vid EU-domstolen rörande en framställan om utlämning i syfte att verkställa ett fängelsestraff (15).

1.1. Framställningar om utlämning för lagföring

Domstolens dom av den 6 september 2016, Petruhhin, C-182/15 (16)

Domen i målet Petruhhin är den första där domstolen slog fast att en medlemsstat i Europeiska unionen som ställs inför en begäran om utlämning från ett tredjeland avseende en medborgare i en annan medlemsstat är skyldig att inleda ett samrådsförfarande med den medlemsstat där unionsmedborgaren är medborgare (Petruhhin-mekanismen), och därmed ger denna medlemsstat möjlighet att lagföra sin medborgare genom en europeisk arresteringsorder.

Fakta i målet

Målet gällde en begäran om utlämning från de ryska myndigheterna till Lettland avseende en estnisk medborgare, Aleksei Petruhhin, misstänkt för försök till organiserad brottslig handel med en stor mängd narkotika. Republiken Lettlands allmänna åklagarmyndighet godkände utlämningen till Ryssland. Aleksei Petruhhin ansökte dock om att utlämningsbeslutet skulle hävas med motiveringen att han enligt avtalet mellan Republiken Estland, Republiken Lettland och Republiken Litauen om rättslig hjälp och rättsförhållanden åtnjöt samma rättigheter i Lettland som en lettisk medborgare, däribland skydd mot ogrundad utlämning.

Tolkningsfrågorna

Den lettiska högsta domstolen frågade EU-domstolen huruvida medborgare i en annan medlemsstat, vid tillämpningen av ett utlämningsavtal som ingåtts mellan en medlemsstat och ett tredjeland (Lettland och Ryssland), med hänsyn till principen om förbud mot diskriminering på grund av nationalitet enligt artikel 18 EUF-fördraget och unionsmedborgarnas rätt att fritt röra sig och uppehålla sig enligt artikel 21.1 EUF-fördraget, ska omfattas av den regel som förbjuder utlämning från den anmodade medlemsstaten av dess egna medborgare. Den lettiska högsta domstolen frågade även om den anmodade medlemsstaten (det vill säga den medlemsstat från vilken ett tredjeland begär utlämning av en medborgare i en annan medlemsstat, i förevarande fall Lettland) ska kontrollera (och, i förekommande fall, enligt vilka kriterier) att utlämningen inte kommer att påverka de rättigheter som skyddas av Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (17) (stadgan).

Domstolens resonemang och svar

Domstolen preciserade preliminärt att även om reglerna om utlämning i princip omfattas av medlemsstaternas behörighet, omfattas en sådan situation som den som är aktuell i det nationella målet fortfarande av tillämpningsområdet för fördragen i den mening som avses i artikel 18 EUF-fördraget, eftersom den innebär att den rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier som föreskrivs i artikel 21 EUF-fördraget ska utövas när det inte finns något internationellt avtal mellan unionen och det berörda tredjelandet.

En medlemsstat är inte skyldig att ge varje unionsmedborgare som har flyttat inom dess territorium samma skydd mot utlämning som dess egna medborgare.

I avsaknad av unionsbestämmelser om utlämning mellan medlemsstater och tredjeland är det, för att motverka risken för straffrihet och samtidigt skydda unionsmedborgarna från åtgärder som kan frånta dem rätten till fri rörlighet, nödvändigt att använda alla förfaranden för samarbete och ömsesidig hjälp på straffrättens område enligt unionsrätten. Följaktligen ska informationsutbytet med den medlemsstat där den berörda personen är medborgare prioriteras för att ge myndigheterna i denna medlemsstat möjlighet att utfärda en europeisk arresteringsorder för lagföring, såvida de enligt nationell rätt är behöriga att lagföra personen för brott som begåtts utanför deras territorium. Genom att samarbeta på detta sätt med den medlemsstat där den berörda personen är medborgare och genom att prioritera denna potentiella europeiska arresteringsorder framför framställningen om utlämning, agerar den mottagande medlemsstaten på ett sätt som i mindre utsträckning inkräktar på utövandet av den fria rörligheten, samtidigt som risken för straffrihet i möjligaste mån undviks. Den europeiska arresteringsordern anses vara lika effektiv som utlämning för att minimera risken att en person som misstänks för brott undgår straff.

Domstolen fann också att när en medlemsstat mottar en framställning från ett tredjeland om utlämning av en medborgare i en annan medlemsstat, ska den anmodade medlemsstaten kontrollera att utlämningen inte kommer att påverka de rättigheter som avses i artikel 19 i stadgan (18). I den mån den behöriga myndigheten i den anmodade medlemsstaten har tillgång till uppgifter som visar att det finns en verklig risk för att frihetsberövade personer i den utfärdande medlemsstaten utsätts för en omänsklig eller förnedrande behandling, är den skyldig att bedöma förekomsten av en sådan risk när den fattar beslut om framställningen om utlämning. I detta syfte ska den behöriga myndigheten i den anmodade medlemsstaten grunda sin bedömning på objektiva, trovärdiga, precisa och vederbörligen aktualiserade uppgifter. Dessa uppgifter kan bland annat erhållas från internationella domstolsavgöranden, såsom domar från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna, domar från domstolar i det berörda tredjelandet samt beslut, rapporter och andra handlingar som upprättats av organ inom Europarådet eller under Förenta nationernas överinseende.

Domstolens beslut av den 6 september 2017, Schotthöfer & Steiner v Adelsmayr, C-473/15 (19)

I beslutet Schotthöfer & Steiner v Adelsmayr upprepade domstolen resonemanget från domen Petruhhin om att stadgan är tillämplig när en unionsmedborgare har använt sin rätt att röra sig fritt inom unionen genom att flytta från en medlemsstat där har eller hon är medborgare till en annan medlemsstat. Domstolen slog dessutom fast att en begäran om utlämning ska avslås av den anmodade medlemsstaten när denna medborgare löper en allvarlig risk att utsättas för dödsstraff vid utlämning.

Fakta i målet

Peter Adelsmayr hade arbetat som narkos- och intensivvårdsläkare i ett antal år med början år 2004. I februari 2009 inträffade att en patient som Adelmayr behandlade i Förenade Arabemiraten, vilken var i ett allvarligt tillstånd och hade haft flera hjärtattacker, avled efter en operation efter att ha drabbats av ännu en hjärtattack. Adelsmayr anklagades för patientens död. Efter anmälan från en läkare på det sjukhus där Adelsmayr var verksam genomfördes en utredning. I utredningsrapporten konstaterades att det förelåg misstankar om mord och dråp. År 2011 inleddes ett rättegång i Förenade Arabemiraten. Åklagarmyndigheten yrkade att den tilltalade (Adekmayr) skulle dömas till döden. År 2012 lämnade han Förenade Arabemiraten. I hans frånvaro dömdes han till livstids fängelse i ett interimistiskt förfarande som kunde återupptas när som helst och där han fortfarande skulle dömas till dödsstraff.

Ett straffrättsligt förfarande inleddes även mot Adelsmayr i den stat där han var medborgare, nämligen Österrike, avseende samma anklagelser som de som riktats mot honom i Förenade Arabemiraten. År 2014 lade åklagarmyndigheten i Österrike ned förundersökningen och förklarade att ”motparten trovärdigt kunde visa att det förfarande som hade inletts i Dubai troligen var en hetskampanj mot honom”.

Tolkningsfrågorna

Den hänskjutande domstolen ställde ett antal frågor till domstolen. Domstolen besvarade emellertid endast frågan rörande artiklarna 19.2 och 47 (20) i stadgan. Den hänskjutande domstolen har ställt denna fråga för att få klarhet i huruvida de två artiklarna ska tolkas så, att en medlemsstat i Europeiska unionen ska avslå ett tredjelands begäran om utlämning av en unionsmedborgare som vistas på den ifrågavarande medlemsstatens territorium, om det straffrättsliga förfarande som ligger till grund för begäran om utlämning och utevarodomen i tredjelandet inte har varit förenliga med den folkrättsliga miniminivån för skydd och unionens principer om grunderna för rättsordningen (ordre public) och principen om en rättvis rättegång.

Domstolens resonemang och svar

Domstolen erinrade om att bestämmelserna i stadgan, särskilt artikel 19, är tillämpliga på ett beslut av en medlemsstat om utlämning av en unionsmedborgare, i en situation där denna medborgare har utnyttjat sin rätt till fri rörlighet inom unionen. Domstolen slog fast att artikel 19.2 i stadgan ska tolkas så, att en begäran om utlämning från ett tredjeland som avser en unionsmedborgare som, vid utövandet av sin rätt till fri rörlighet, lämnar sin ursprungsmedlemsstat för att uppehålla sig i en annan medlemsstat, ska avslås av den sistnämnda medlemsstaten när vederbörande löper en allvarlig risk att utsättas för dödsstraff vid utlämning. Det var därför inte nödvändigt att pröva frågan i den del den avsåg artikel 47 i stadgan.

Domstolens dom av den 10 april 2018, Pisciotti, C-191/16 (21)

I domen Pisciotti tillämpade domstolen resonemanget från domen Petruhhin på en situation där det fanns ett gällande utlämningsavtal mellan Europeiska unionen och det tredjeland som begärde utlämning. Domstolen konstaterade att en medlemsstat inte är skyldig att utvidga ett förbud mot att utlämna sina egna medborgare till Förenta staterna till att omfatta alla EU-medborgare som reser inom dess territorium. Innan en anmodad medlemsstat utlämnar en unionsmedborgare måste den emellertid ge den medlemsstat där han eller hon är medborgare möjlighet att begära överlämnande av denna medborgare med stöd av en europeisk arresteringsorder.

Fakta i målet

År 2010 utfärdade en amerikansk domstol en arresteringsorder mot Romano Pisciotti, en italiensk medborgare. Romano Pisciotti greps i Tyskland när hans flyg från Nigeria till Italien gjorde en mellanlandning på en tysk flygplats. Han hölls häktad i avvaktan på överlämnande och år 2014 godkändes utlämningen av honom av en tysk domstol. De italienska konsulära myndigheterna hölls informerade om Romano Pisciotti situation innan framställningen om utlämning beviljades, men de italienska rättsliga myndigheterna utfärdade inte någon europeisk arresteringsorder. Innan han utlämnades gjorde Pisciotti gällande att utlämningen av honom stred mot unionsrätten, eftersom artikel 16.2 i den tyska grundlagen strider mot det allmänna förbudet mot diskriminering på grund av nationalitet, då den begränsar undantaget på grund av nationalitet till tyska medborgare.

Tolkningsfrågorna

Den hänskjutande domstolen frågade huruvida artikel 18 i EUF-fördraget borde tolkas så att den utgör hinder för att den anmodade medlemsstaten på grundval av en grundlagsbestämmelse gör åtskillnad mellan sina egna medborgare och medborgare i andra medlemsstater och att staten tillåter utlämning av sistnämnda medborgare, medan den inte tillåter utlämning av sina egna medborgare.

Domstolens resonemang och svar

Domstolen konstaterade att EU-rätten inte hindrar att den anmodade medlemsstaten (Tyskland) att på grundval av en grundlagsbestämmelse göra åtskillnad mellan sina egna medborgare och medborgare i andra medlemsstater och att den beviljar utlämning av den berörda EU-medborgaren samtidigt som den förbjuder utlämning av sina egna medborgare, under förutsättning att den anmodade medlemsstaten hade gett de behöriga myndigheterna i den medlemsstat där personen i fråga var medborgare (Italien) möjlighet att begära utlämning den medborgaren på grundval av en Europeisk arresteringsorder, och den senare medlemsstaten inte vidtagit några åtgärder i den riktningen.

Domstolen följde samma resonemang som i domen i målet Petruhhin och slog fast att den även ska anses tillämplig på ett internationellt avtal mellan unionen och ett tredjeland (avtalet om utlämning mellan Europeiska unionen och Amerikas förenta stater (22)) som gör det möjligt för en medlemsstat att föreskriva ett undantag på grund av medborgarskap, antingen på baserat på bestämmelserna i ett bilateralt avtal eller baserat på bestämmelser i dess konstitutionella rätt (såsom den tyska grundlagen).

Domstolen preciserade även att en europeisk arresteringsorder som utfärdats av en annan medlemsstat än den anmodade medlemsstaten, för att säkerställa målet att den berörda personen ska undgå straff för de brott som läggs honom eller henne till last, åtminstone måste avse samma brott och den medlemsstat där han eller hon är medborgare ska enligt nationell rätt vara behörig att lagföra personen för sådana brott, även om de begåtts utanför dess territorium.

Domstolens dom av den 2 april 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU (23)

I domen Ruska Federacija klargjorde domstolen att Petruhhin-mekanismen i tillämpliga delar gäller för framställningar om utlämning av medborgare i stater i Europeiska frihandelssammanslutningen (Efta) med vilka EU har ingått ett avtal om överlämnande, nämligen avtalet mellan Europeiska unionen och Republiken Island och Konungariket Norge om överlämnande mellan Europeiska unionens medlemsstater och Island och Norge (24).

Fakta i målet

År 2015 var I.N., en rysk medborgare, föremål för ett internationellt meddelande om efterlysta personer som offentliggjordes av Internationella kriminalpolisorganisationens (Interpol) kontor i Moskva. På grundval av detta meddelande greps I.N., som under tiden hade blivit isländsk medborgare, i Kroatien 2019, där han var på semester. De kroatiska myndigheterna mottog en begäran om utlämning från Ryssland, som godkändes av en kroatisk domstol. I kroatisk lag föreskrivs ett undantag på grund av medborgarskap i samband med framställningar om utlämning. I.N. överklagade beslutet om tillstånd till utlämning till Kroatiens högsta domstol.

Tolkningsfråga

Kroatiens högsta domstol frågade i princip EU-domstolen om Petruhhin-mekanismen även är tillämplig i en situation som rör en person som inte är unionsmedborgare, men som är medborgare i en Eftastat som Island, som är part i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES-avtalet).

Domstolens resonemang och svar

Domstolen prövade preliminärt frågan huruvida situationen för en medborgare i en Eftastat som är part i EES-avtalet omfattas av unionsrättens tillämpningsområde. Den erinrade om att artiklarna 18 och 21 i EUF-fördraget inte är tillämpliga på tredjelandsmedborgare. Domstolen ansåg emellertid att artikel 36 i EES-avtalet, som utgör en integrerad del av unionsrätten, garanterar friheten att tillhandahålla tjänster på ett sätt som i allt väsentligt är identiskt med artikel 56 EUF-fördraget, inbegripet rätten att resa till ett annat land för att där motta tjänster. På grundval av detta måste situationen för I.N., som åkte till Kroatien för att tillbringa sin semester där och därmed för att motta tjänster med anknytning till turism, anses omfattas av unionsrätten.

Domstolen slog dessutom fast att Island har särskilda förbindelser med Europeiska unionen som går utöver ekonomiskt och kommersiellt samarbete. Landet genomför och tillämpar Schengenregelverket, deltar i det gemensamma europeiska asylsystemet och har ingått ett avtal om överlämnande med Europeiska unionen.

Vad gäller begäran om utlämning ska den anmodade medlemsstaten, såsom redan fastslagits i domen Petruhhin, först kontrollera, i enlighet med artikel 19.2 i stadgan, att den berörda personen vid utlämning inte riskerar att utsättas för dödsstraff, tortyr eller annan omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Vid denna kontroll måste den anmodade staten förlita sig på objektiva, trovärdiga, precisa och vederbörligen aktualiserade uppgifter. I samband med denna kontroll tillade domstolen att en särskilt allvarlig uppgift är att den berörda personen, innan denne erhöll medborgarskap i den berörda Eftastaten, beviljades asyl av denna stat, just på grund av det just på grund av den lagföring som inletts mot honom i den stat som framställt begäran om utlämning.

Innan den anmodade medlemsstaten beslutar om verkställighet av begäran om utlämning är nämnda stat under alla förhållanden skyldig att informera den aktuella Eftastaten och – i förekommande fall – på begäran av denna stat överlämna dess medborgare i enlighet med bestämmelserna i avtalet om överlämnande, under förutsättning att nämnda Eftastat enligt nationell rätt är behörig att lagföra personen för de gärningar som begåtts utanför dess territorium.

Domstolens dom av den 17 december 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin, C-398/19 (25)

I sin dom i mål C-398/19 Generalstaatsanwaltschaft Berlin preciserade domstolen ytterligare kraven i den samarbetsmekanism som utvecklades i domen Petruhhin. Domstolen slog fast att en unionsmedborgare endast får utlämnas till ett tredjeland efter samråd med den medlemsstat där unionsmedborgaren är medborgare. Inom ramen för detta samråd ska den medlemsstat där personen är medborgare underrättas av den medlemsstat från vilken utlämning begärs om samtliga faktiska och rättsliga omständigheter som har meddelats i framställningen om utlämning och ska ges en rimlig tidsfrist för att utfärda en europeisk arresteringsorder avseende denna medborgare. Om den medlemsstat där han är medborgare inte formellt fattar ett beslut om utfärdande av en europeisk arresteringsorder, är den anmodade medlemsstaten inte skyldig att vägra utlämning av en unionsmedborgare som är medborgare i en annan medlemsstat och själv lagföra denna person för brott som begåtts i ett tredjeland.

Fakta i målet

Ukraina begärde utlämning från Tyskland av en ukrainsk medborgare som flyttade till Tyskland 2012. Den berörda personen, BY, erhöll år 2014 rumänskt medborgarskap i egenskap av ättling till rumänska medborgare. Han hade dock aldrig varit bosatt i Rumänien. År 2016 utfärdade en ukrainsk brottmålsdomstol en arresteringsorder mot honom för förskingring av tillgångar under åren 2010 och 2011. Efter begäran om utlämning greps BY i Tyskland. Mot bakgrund av tillämpningen av Petruhhin-mekanismen kontaktade de tyska myndigheterna det rumänska justitieministeriet och frågade om de själva avsåg att lagföra BY. De rumänska myndigheterna informerade de tyska myndigheterna om att det krävdes tillräckliga bevis för att brotten begåtts utomlands för att utfärda en europeisk arresteringsorder. De rumänska myndigheterna begärde dessutom att den allmänna åklagarmyndigheten i Berlin skulle tillhandahålla dokument och kopior av bevismaterialet från Ukraina. Eftersom de rumänska rättsliga myndigheterna inte formellt fattade något beslut om ett eventuellt utfärdande av en europeisk arresteringsorder, ställde den tyska hänskjutande domstolen tre tolkningsfrågor om tolkningen av artiklarna 18 och 21 EUF-fördraget och om tillämpningen av Petruhhin-mekanismen.

Tolkningsfrågor

Den hänskjutande domstolen frågade huruvida

— de rättigheter som följer av unionsmedborgarskapet (artiklarna 18 och 21 EUF-fördraget) är tillämpliga i en situation där den berörda personen flyttade sitt centrum för sina intressen till den anmodade medlemsstaten vid en tidpunkt då han eller hon inte var unionsmedborgare,

— antingen den medlemsstat där personen är medborgare eller den anmodade medlemsstaten är skyldiga att begära att det ansökande tredjelandet tillhandahåller akten i brottsutredningen för att kunna bedöma om de själva ska överta lagföringen,

— den anmodade medlemsstaten, på grundval av domen Petruhhin, är skyldig att vägra utlämning och själv lagföra den berörda personen om det är tillåtet enligt nationell rätt.

Domstolens resonemang och svar

När det gäller den första frågan om tillämpligheten av artiklarna 18 och 21 EUF-fördraget, slog domstolen fast att den omständigheten att en person har blivit medborgare i en medlemsstat i unionen, och därmed fått ställning som unionsmedborgare, vid en tidpunkt då han eller hon redan vistades i en annan medlemsstat, inte kan påverka bedömningen att en person på grund av det förvärvade unionsmedborgarskapet har rätt att åberopa artikel 21.1 EUF-fördraget och omfattas av fördragens tillämpningsområde, i den mening som avses i artikel 18 EUF-fördraget, vilken innehåller principen om förbud mot diskriminering på grund av nationalitet. Domstolen preciserade vidare att samma resonemang gäller när den eftersökta unionsmedborgaren också är medborgare i det tredjeland som begär utlämning: Dubbelt medborgarskap kan inte innebära att den berörda personen går miste om de friheter han har enligt unionsrätten i egenskap av medborgare i en medlemsstat.

Vad gäller den andra frågan upprepade domstolen tolkningen av sin tidigare rättspraxis och underströk att den anmodade medlemsstaten är skyldig att informera den medlemsstat där han är medborgare, så att den rättsliga myndigheten i denna medlemsstat kan begära att den berörda personen överlämnas genom en europeisk arresteringsorder. Beträffande detaljerna i det informationsutbyte som krävs slog domstolen fast följande:

— Den anmodade medlemsstaten måste informera de behöriga myndigheterna i den medlemsstat i vilken den eftersökta personen är medborgare inte enbart om att det föreligger en begäran om utlämning avseende denna person, utan även om samtliga rättsliga och faktiska omständigheter som det ansökande tredjelandet lämnat inom ramen för begäran om utlämning.

— Myndigheterna i medborgarstaten är skyldiga att iaktta sekretess avseende dessa omständigheter om detta krävts av det begärande tredjelandet i fråga.

— Den anmodade medlemsstaten ska hålla de behöriga myndigheterna i den medlemsstat där personen är medborgare underrättade om alla förändringar i den eftersökta personens situation som kan vara relevanta för möjligheten att utfärda en europeisk arresteringsorder med avseende på denna person.

— varken den anmodade medlemsstaten eller medborgarskapsmedlemsstaten är skyldig att lämna in en ansökan till tredjelandet om översändande av brottsutredningen.

— det ankommer på den anmodade medlemsstaten att fastställa en rimlig tidsfrist efter vilken utlämningen får verkställas, om den medlemsstat där personen är medborgare inte har utfärdat en europeisk arresteringsorder.

— den anmodade medlemsstaten får verkställa utlämningen utan att vara skyldig att vänta längre än en rimlig tid för att den medlemsstat där han är medborgare ska fatta ett formellt beslut om avstående från rätten att utfärda en europeisk arresteringsorder för den berörda personen.

Som svar på den tredje frågan preciserade domstolen att enligt EU-rätten har den anmodade medlemsstaten ingen skyldighet att vägra utlämning och själv lagföra vederbörande för brott som begåtts i tredjelandet i ett tredjeland, när den anmodade medlemsstatens nationella lagstiftning medger detta. Detta skulle gå utöver de gränser som unionsrätten kan uppställa för utövandet av det utrymme för skönsmässig bedömning som denna medlemsstat åtnjuter när det gäller beslutet om huruvida lagföring ska inledas eller ej.

Domstolens dom av den 12 maj 2021, WS, C-505/19 (26).

Principen ne bis in idem kan utgöra hinder för att en person som är föremål för ett Interpolmeddelande grips inom Schengenområdet och Europeiska unionen. Så är fallet när de behöriga myndigheterna känner till ett lagakraftvunnet rättsligt beslut som fattats i en stat som är part i Schengenavtalet eller i en medlemsstat som fastställer att denna princip är tillämplig.

Fakta i målet

År 2012 offentliggjorde Interpol, på begäran av Förenta staterna på grundval av en arresteringsorder som utfärdats av myndigheterna i detta land, ett rött meddelande avseende WS, en tysk medborgare, i syfte att eventuellt utlämna honom. Om en person som är föremål för en sådan anmälan befinner sig i en stat som är ansluten till Interpol, kan denna stat i princip tillfälligt gripa personen i fråga eller övervaka eller begränsa hans eller hennes förflyttningar.

Innan detta röda meddelande offentliggjordes hade emellertid ett förfarande för utredning av WS genomförts i Tyskland, vilket åtminstone delvis avsåg samma gärningar som de som låg till grund för meddelandet i fråga. Förfarandet avslutades genom ett lagakraftägande beslut år 2010 efter det att WS hade betalat ett visst penningbelopp, i enlighet med ett särskilt förfarande för uppgörelse som tillämpas enligt tysk straffrätt. Den tyska federala kriminalpolisen informerade därefter Interpol om att den ansåg att principen ne bis in idem, på grund av detta tidigare förfarande, var tillämplig i förevarande fall. Denna princip, som stadgas i såväl artikel 54 i konventionen om tillämpning av Schengenavtalet (27) som i artikel 50 i stadgan, innebär bland annat förbud mot att en person beträffande vilken fråga om ansvar redan har prövats genom lagakraftägande dom åtalas på nytt för samma brott.

År 2017 väckte WS talan mot Tyskland vid förvaltningsdomstolen i Wiesbaden och yrkade att Tyskland skulle förpliktas att vidta nödvändiga åtgärder för att återkalla det röda meddelandet. WS åberopade inte bara ett åsidosättande av principen ne bis in idem, utan även ett åsidosättande av hans rätt till fri rörlighet, såsom den garanteras i artikel 21 EUF-fördraget, eftersom han inte kunde resa till någon stat som är part i Schengenavtalet eller till någon medlemsstat utan att riskera att gripas.

Tolkningsfråga

Den hänskjutande domstolen ställde ett antal frågor till EU-domstolen. Den centrala frågan av relevans för utlämning till följd av ett rött meddelande är emellertid huruvida artikel 54 (28) i tillämpningskonventionen och artikel 21.1 EUF-fördraget, jämförda med artikel 50 (29) i stadgan, ska tolkas så, att de utgör hinder för att myndigheterna i en stat som är part i Schengenavtalet eller i en medlemsstat tillfälligt kan gripa en person beträffande vilken Interpol har offentliggjort ett rött meddelande, på begäran av ett tredjeland, när för det första denna person redan varit föremål för ett straffrättsligt förfarande i en medlemsstat som har avbrutits av åklagaren efter det att den berörda personen uppfyllt vissa villkor, och för det andra myndigheterna i denna medlemsstat har underrättat Interpol om att dessa förfaranden enligt deras uppfattning avser samma gärningar som de som omfattas av det röda meddelandet.

Domstolens resonemang och svar

Domstolen konstaterade att principen ne bis in idem är tillämplig i en situation där ett beslut har fattats som slutgiltigt avslutar det straffrättsliga förfarandet, under förutsättning att den berörda personen uppfyller vissa villkor, såsom betalning av ett penningbelopp som fastställts av åklagarmyndigheten.

Artikel 54 i tillämpningskonventionen, artikel 50 i stadgan och artikel 21.1 EUF-fördraget utgör dock inte hinder för ett tillfälligt omhändertagande av en person som är föremål för ett rött meddelande från Interpol, när det inte har fastställts att den berörda personens ansvar har prövats genom lagakraftägande dom av en stat som är part i Schengenavtalet eller av en medlemsstat för samma gärningar som de som ligger till grund för det röda meddelandet och att principen ne bis in idem följaktligen är tillämplig.

Om det fortfarande är osäkert huruvida principen ne bis in idem är tillämplig, kan det tillfälliga omhändertagandet vara ett nödvändigt steg för att genomföra nödvändiga kontroller och samtidigt undvika risken för att den berörda personen avviker. Åtgärden kan således motiveras av det legitima målet att förhindra att den berörda personen undgår straff, ”förutsatt att det är nödvändigt för dessa kontroller” (30). I den mån det i ett lagakraftägande rättsligt avgörande har fastställts att principen ne bis in idem är tillämplig, är det däremot så, att både det ömsesidiga förtroende mellan de stater som är parter i Schengenavtalet och rätten till fri rörlighet utgör hinder för ett sådant tillfälligt omhändertagande eller för att ett sådant omhändertagande består. Medlemsstaterna och de avtalsslutande staterna i tillämpningskonventionen ska säkerställa tillgång till rättsmedel som gör det möjligt för den berörda personen att erhålla ett sådant lagakraftvunnet domstolsavgörande i vilket det fastställs att principen ne bis in idem är tillämplig.

1.2. Framställningar om utlämning för verkställighet av ett fängelsestraff eller annan frihetsberövande åtgärd

Domstolens dom av den 13 november 2018, Raugevicius, C-247/17 (31)

I målet Raugevicius behandlade EU-domstolen en begäran om utlämning för verkställighet av ett fängelsestraff. Domstolen har i viss mån följt resonemanget i domen i målet Petruhhin, men i detta fall kommit fram till ett annat resultat. Detta var nödvändigt med hänsyn till att ärenden om utlämning för verkställighet av ett straff kan ge upphov till frågor om ne bis in idem om Petruhhin-mekanismen skulle tillämpas (32). Domstolen tog dock hänsyn till att det enligt nationell och/eller internationell rätt finns mekanismer som gör det möjligt för eftersökta personer att avtjäna sina straff i den medlemsstat där de är medborgare. Till exempel ger Europarådets konvention från 1983 om överförande av dömda personer (33) en rättslig ram för denna möjlighet.

Fakta i målet

Raugevicius är litauisk och rysk medborgare som har flyttat till Finland och bott där i flera år. Han är också far till två barn som är bosatta i Finland och som är finska medborgare. Efter en fällande dom i Ryssland utfärdade de ryska myndigheterna 2011 en internationell arresteringsorder för verkställighet av ett utdömt fängelsestraff. För att kunna fatta beslut om framställningen om utlämning begärde Finlands justitieministerium ett utlåtande från Finlands högsta domstol. Högsta domstolen var osäker på huruvida domen Petruhhin var tillämplig och beslutade därför att begära ett förhandsavgörande från EU-domstolen.

I den relevanta finska lagen (den finska grundlagen) föreskrivs att ett fängelsestraff får verkställas i Finland om den dömda personen är finsk medborgare eller utlänning som stadigvarande vistas i Finland och den dömde har samtyckt till verkställighet.

Tolkningsfrågor

Finlands högsta domstol har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida nationella bestämmelser om utlämning ska bedömas på samma sätt med avseende på den fria rörligheten för medborgare i en annan medlemsstat, oberoende av om en begäran om utlämning från ett tredjeland avser verkställighet av ett fängelsestraff eller lagföring såsom i domen Petruhhin. Den andra frågan gällde hur en begäran om utlämning skulle besvaras i en situation där begäran delges medborgarstaten, som emellertid, på grund av rättsliga hinder, inte vidtar åtgärder med avseende på sina medborgare.

Domstolens resonemang och svar

Domstolen tillämpade analogt resonemanget i domen Petruhhin genom att slå fast att en medborgare i en medlemsstat som flyttade till en annan medlemsstat utnyttjade sin rätt till fri rörlighet inom unionen och därför omfattas av tillämpningsområdet för artikel 18 EUF-fördraget. Dubbelt medborgarskap i en medlemsstat och i ett tredjeland kan inte beröva den berörda personen de friheter han har enligt unionsrätten i egenskap av medborgare i en medlemsstat.

En nationell bestämmelse som endast förbjuder utlämning av egna medborgare medför en skillnad i behandling mellan dessa medborgare och medborgare från andra medlemsstater och medför en begränsning av den fria rörligheten i den mening som avses i artikel 21 EUF-fördraget: en sådan begränsning måste vara nödvändig och stå i proportion till det legitima syftet att minimera risken för straffrihet för medborgare i andra medlemsstater än den anmodade medlemsstaten, och det bör inte finnas mindre ingripande åtgärder för att uppnå detta mål, med beaktande av alla faktiska och rättsliga omständigheter i fallet.

Domstolen konstaterade emellertid att när det gäller framställningar om utlämning för verkställighet av ett straff kan konflikten med icke-diskrimineringsprincipen inte lösas genom att den medlemsstat där personen är medborgare ges möjlighet att på nytt utöva sin behörighet att lagföra den berörda personen, eftersom ett sådant nytt åtal mot en redan dömd person kan strida mot principen ne bis in idem. För att undgå risken för straffrihet i sådana situationer hänvisar domstolen till andra mekanismer i nationell och internationell rätt (t.ex. konventionen om överförande av dömda personer) som gör att berörda personer kan avtjäna sina straff, till exempel i sin ursprungsstat, vilket ökar deras möjligheter till social återanpassning efter det att de har avtjänat sina straff.

I detta sammanhang konstaterade domstolen att artikel 3 i den finska lagen om internationellt samarbete vid verkställighet av vissa straffrättsliga påföljder ger utlänningar som är permanent bosatta i Finland möjlighet att avtjäna ett fängelsestraff som utdömts av ett tredjeland i Finland, förutsatt att både den berörda personen och tredjelandet samtycker till detta. Domstolen konstaterade därför också att Raugevicius kunde avtjäna det straff som han dömts till i Ryssland i Finland, förutsatt att både Ryssland och Raugevicius själv samtyckte till detta.

Domstolen slog fast att medborgare i den anmodade medlemsstaten, å ena sidan, och medborgare i andra medlemsstater som är permanent bosatta i den anmodade medlemsstaten och som uppvisar en viss grad av integration i samhället, å andra sidan, befinner sig i en jämförbar situation. Det ankommer på myndigheterna i den anmodade staten att fastställa om det finns en sådan koppling mellan medborgare i andra medlemsstater och den anmodade medlemsstaten. Om så är fallet krävs innebär artiklarna 18 och 21 i EUF-fördraget ett krav på att medborgare i andra medlemsstater, på samma villkor som medborgare i den anmodade medlemsstaten, kan avtjäna sitt straff på den anmodade medlemsstatens territorium.

Domstolen slog således fast att artiklarna 18 och 21 i EUF-fördraget ska tolkas så, att när en begäran om utlämning har framställts av ett tredjeland avseende en unionsmedborgare som har utövat sin rätt till fri rörlighet, inte för lagföring, utan för verkställighet av ett fängelsestraff, är den anmodade medlemsstaten, vars nationella lagstiftning förbjuder utlämning av sina egna medborgare i syfte att verkställa ett straff och föreskriver en möjlighet att avtjäna ett sådant straff som utdömts i utlandet, skyldig att säkerställa att unionsmedborgaren, under förutsättning att han eller hon är stadigvarande bosatt på dess territorium, behandlas på samma sätt som landets egna medborgare i fråga om utlämning.

C-237/21 Generalstaatsanwaltschaft München [målet ännu inte avgjort]

Fakta i målet

Målet grundar sig på begäran om utlämning från Bosnien och Hercegovina till Tyskland avseende S.M. för verkställighet av ett fängelsestraff. Den person som begärs överlämnad är en medborgare i Serbien, Bosnien och Hercegovina och Kroatien som har bott i Tyskland med sin hustru sedan mitten av 2017 och som har arbetat i Tyskland sedan maj 2020. Generalstaatsanwaltschaft München (åklagarmyndigheten i München) begärde, med hänvisning till domen i målet Raugevicius, att begäran om utlämning av den eftersökta personen skulle avvisas.

Tolkningsfråga

Mot bakgrund av åklagarmyndighetens begäran beslutade den hänskjutande tyska domstolen att fråga EU-domstolen om de principer för tillämpningen av artiklarna 18 och 21 i EUF-fördraget som EU-domstolen slog fast i domen Raugevicius kräver att en begäran från ett tredjeland enligt Europeiska utlämningskonventionen av den 13 december 1957 (34) om utlämning av en unionsmedborgare för verkställighet av ett straff ska avslås, även om den anmodade medlemsstaten enligt internationell rätt är skyldig att utlämna unionsmedborgaren, eftersom den har definierat begreppet ”medborgare” i den mening som avses i artikel 6.1 b i konventionen på så sätt att det endast avser dess egna medborgare och inte andra unionsmedborgare (35).

2. TILLÄMPLIGA RIKTLINJER I FALL DÄR STATER TILLÄMPAR UNDANTAGET PÅ GRUND AV MEDBORGARSKAP

2.1. Framställningar om utlämning för lagföring

2.1.1. Tillämpningsområdet för Petruhhin-mekanismen

a. Materiellt tillämpningsområde: när är Petruhhin-mekanismen tillämplig?

Petruhhin-mekanismen (anmälan) måste utlösas i följande fall där

— en begäran om utlämning för lagföring och

— den anmodade staten tillämpar undantaget på grund av nationalitet endast på egna medborgare, vilket leder till potentiell diskriminering mellan egna medborgare och medborgare i andra länder som har utövat sin rätt till fri rörlighet (jfr Bilaga 2 – en översikt över nationella system).

Petruhhin-mekanismen är tillämplig på alla framställningar om utlämning, antingen på grundval av

— avtalet om utlämning mellan Europeiska unionen och Amerikas förenta stater (36), eller

— avtalet om handel och samarbete mellan Europeiska unionen och Europeiska atomenergigemenskapen, å ena sidan, och förenade konungariket Storbritannien och Nordirland (37), å andra sidan, som omfattar Petruhhin-mekanismen (38).

— multilaterala avtal som ingåtts av stater,

— bilaterala avtal som ingåtts av stater, eller

— nationell rätt.

b. Personligt tillämpningsområde: med avseende på vem är Petruhhin-mekanismen tillämplig?

Petruhhin-mekanismen är tillämplig på medborgare i de 27 EU-medlemsstaterna som befinner sig på en annan medlemsstats territorium och som har utövat sin rätt till fri rörlighet. Medborgare som också är medborgare i det tredjeland som begär utlämning omfattas också. Domstolen klargjorde att dubbelt medborgarskap inte kan innebära att den berörda personen går miste om de friheter han har enligt unionsrätten i egenskap av medborgare i en medlemsstat (39). Tidpunkten för när en person erhöll medborgarskap i en medlemsstat saknar dessutom betydelse (40).

Domstolen klargjorde att Petruhhin-mekanismen även är tillämplig på medborgare i en Eftamedlemsstat som är part i EES-avtalet och med vilken Europeiska unionen har ingått ett avtal om överlämnande (Island och Norge) (41). Artiklarna 18 och 21 i EUF-fördraget inte är tillämpliga på tredjelandsmedborgare. Domstolen ansåg emellertid att artikel 36 i EES-avtalet (42) jämförd med artikel 36 i EES-avtalet (43), som utgör en integrerad del av unionsrätten, garanterar friheten att tillhandahålla tjänster på ett sätt som i allt väsentligt är identiskt med artikel 56 EUF-fördraget, inbegripet rätten att resa till ett annat land för att där motta tjänster (44).

Vidare bekräftade domstolen att rätten till fri rörlighet enligt artikel 21.1 i EUF-fördraget/artikel 36 i EES-avtalet även gäller för en person som endast transiterar på en flygplats (45) eller tar emot tjänster som turist (46) i en annan stat.

c. Territoriellt tillämpningsområde: vilka myndigheter är bundna av Petruhhin-mekanismen?

När de nationella myndigheterna i de 27 EU-medlemsstaterna samt Island och Norge tillämpar undantaget på grund av medborgarskap är de bundna av Petruhhin-mekanismen.

2.1.2. Steg som de behöriga myndigheterna ska följa när undantaget på grund av medborgarskap är tillämpligt

a. Skyldigheter för den anmodade staten

Artiklarna 18 och 21 i EUF-fördraget/artikel 4 i EES-avtalet, jämförda med artikel 36 i EES-avtalet, kräver inte att det upprättas en absolut likvärdighet mellan egna medborgare och medborgare i andra stater när det gäller skydd mot utlämning till tredjeländer. De innebär dock ett krav på att stater som föreskriver en annan behandling vid utlämning av sina egna medborgare än vad som gäller för medborgare i andra stater, innan de tillåter utlämning, kontrollerar huruvida det legitima målet att undvika den straffrihet som eftersträvas genom utlämning kan uppnås genom en mindre ingripande åtgärd för utövandet av rätten till fri rörlighet, vilken skulle vara lika effektiv (47)

Vid en framställning om utlämning för lagföring är den anmodade staten skyldig att samråda med medborgarstaten för att ge den staten möjlighet att utfärda en europeisk arresteringsorder/en arresteringsorder för medborgare i Island eller Norge, vilket skulle anses vara en lika effektiv men mindre skadlig åtgärd.

Den anmodade staten har dock ingen skyldighet att vägra utlämning av en unionsmedborgare som är medborgare i en annan medlemsstat eller i Norge eller Island och lagföra vederbörande för brott som begåtts i tredjelandet i ett tredjeland, när den anmodade medlemsstatens nationella lagstiftning medger detta (48). Detta skulle gå utöver de gränser som unionsrätten kan uppställa för utövandet av det utrymme för skönsmässig bedömning som denna medlemsstat åtnjuter när det gäller beslutet om huruvida lagföring ska inledas eller ej.

b. Inledande av samrådsförfarandet

Den anmodade staten är skyldig att underrätta den stat där den berörda personen är medborgare om en pågående begäran om utlämning.

När det gäller tidpunkten för en sådan underrättelse föreslås att den anmodade staten så snart som möjligt underrättar den stat där han är medborgare om en inkommande eller pågående framställning om utlämning. Detta kan ske redan när en person tillfälligt omhändertas, om tillräcklig information finns tillgänglig genom ett rött meddelande från Interpol, och/eller i ett senare skede när den anmodade staten mottar begäran om utlämning.

c. Typ av information som ska lämnas till den stat eller de stater där den berörda personen är medborgare

Som ett minimum bör myndigheterna i den anmodade staten informera kontaktpunkten (49) i medborgarlandet om

— förekomsten av en begäran om utlämning av denna person, och

— samtliga rättsliga och faktiska omständigheter som det ansökande tredjelandet lämnat inom ramen för begäran om utlämning (50) (se Bilaga 3 - mall).

Dessutom bör myndigheterna i den anmodade staten hålla myndigheterna i medborgarstaten informerade om alla förändringar i den eftersökta personens situation som kan vara av relevans för möjligheten att utfärda en europeisk arresteringsorder/en arresteringsorder för medborgare i Island och Norge med avseende på denna person (51) (jfr bilaga 4 – mall). Bilaga 4 – mall).

d. Förbindelser med det begärande tredjelandet och sekretess

Varken den anmodade staten eller medborgarstaten är skyldiga enligt unionsrätten att inge en ansökan om översändande av brottsutredningen till det tredjeland som begär utlämning (52). Om den anmodade staten eller medborgarstaten var skyldig att anmoda det tredjeland som begär utlämning att översända brottsutredningen, skulle utlämningsförfarandet kunna bli betydligt mer komplicerat och dra ut på tiden avsevärt, med risk för att äventyra målet att motverka straffrihet för brott (53). Utdragna förfaranden kan dessutom vara till skada för den eftersökta personen, särskilt om denne är frihetsberövad.

Myndigheterna i medborgarstaten är skyldiga att respektera sekretessen i sådana ärenden där sekretess har krävts av det begärande tredjelandet. Dessutom bör det begärande tredjelandet hållas vederbörligen informerat om detta (54).

Medborgarstaten kan dock tillämpa mekanismer för samarbete och/eller ömsesidigt bistånd för att inhämta bevis från den anmodade staten (t.ex. utfärdande av en europeisk utredningsorder) (55)

e. Skyldigheter för medborgarstaten

Efter underrättelsen bör de behöriga myndigheterna i medborgarstaten bedöma om det är lämpligt att utfärda en europeisk arresteringsorder/en arresteringsorder för medborgare i Island eller Norge avseende samma brott som den berörda personen anklagas för i begäran om utlämning, i den mån de enligt sin nationella lagstiftning är behöriga att lagföra personen för brott som begåtts utanför det nationella territoriet.

2.1.3. Tidsfrist för att svara på ett meddelande

Den anmodade staten bör fastställa en rimlig tidsfrist inom vilken medborgarstaten (-erna) ska svara. Den anmodade staten har ett utrymme för skönsmässig bedömning när den fastställer en rimlig tidsfrist, särskilt med beaktande av huruvida en eftersökt person är frihetsberövad på grundval av utlämningsförfarandet samt ärendets komplexitet (56).

Den fastställda tidsfristen bör anges i intyget (se Bilaga 3 – mall).

Vid behov kan kontaktpunkten eller den utfärdande rättsliga myndigheten (57) i medborgarstaten begära en förlängning av tidsfristen (jfr Bilaga 5 – mall). Den kontaktpunkt eller den rättsliga myndighet som handlägger begäran om utlämning i den anmodade staten bör fatta beslut om förlängningen (jfr Bilaga 6 – mall).

2.1.4. Avslag på en begäran om utlämning

Endast i fall där en rättslig myndighet i en medborgarstat utfärdar en europeisk arresteringsorder för en EU-medborgare eller en medborgare i Island eller Norge rörande samma brott (58) (eller gärningar) och informerar den anmodade staten om detta, bör den anmodade staten vägra utlämning och överlämna den berörda personen till medborgarstaten (se bilaga 7 – mall).

2.1.5. Återupptagande av utlämningsförfarandet

Om myndigheterna i medborgarstaten(-erna) inte svarar inom den fastställda tidsfristen eller vid ett svar inom tidsfristen, eller om myndigheterna i den anmodade staten inte svarar inom tidsfristen, får myndigheterna i den anmodade staten i lämpliga fall verkställa utlämningen utan att behöva vänta på att den stat där personen är medborgare svarar och/eller fattar ett formellt beslut om avstående från rätten att utfärda en europeisk arresteringsorder/en arresteringsorder för medborgare i Island eller Norge (59) (se bilaga 7 – mall).

2.2. Framställningar om utlämning för verkställighet av ett fängelsestraff eller annan frihetsberövande åtgärd

2.2.1. Tillämpningsområde

a. Materiellt tillämpningsområde

Domen Raugevicius är i fall där

— framställningen rör utlämning för verkställighet av ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande åtgärd och

— den anmodade staten tillämpar undantaget på grund av nationalitet endast på egna medborgare, vilket leder till potentiell diskriminering mellan egna medborgare och medborgare i andra länder som har utövat sin rätt till fri rörlighet (jfr Bilaga 2 – en översikt över nationella system).

b. Personligt tillämpningsområde när det gäller framställningar om utlämning för verkställighet av en påföljd: med avseende på vem är domen Raugevicius tillämplig?

Skyldigheten till likabehandling i detta avseende gäller endast i den mån egna medborgare och medborgare i andra stater befinner sig i en jämförbar situation med avseende på målet att undvika risken för straffrihet. Eftersom verkställigheten av fängelsestraff i den berörda personens ursprungsstat främjar den berörda personens sociala återanpassning efter det att straffet har avtjänats, föreligger en jämförbar situation endast med avseende på medborgare i andra stater som är stadigvarande bosatta i den anmodade staten och således har en viss grad av samhällsintegration i den staten.

Domstolen slog därför fast att den personliga tillämpningsområdet är begränsat till medborgare i andra stater som är permanent bosatta i en anmodad stat och visar på en viss grad av integration i denna stats samhälle (60), eftersom de är i en jämförbar situation med medborgare i den anmodade medlemsstaten. Å andra sidan skulle en medborgare i en stat som grips på en flygplats i den anmodade staten i samband med transitering inte uppfylla kriteriet att befinna sig i en jämförbar situation.

Om en eftersökt person inte kan anses vara stadigvarande bosatt i den anmodade staten ska frågan om utlämning avgöras på grundval av tillämplig nationell eller internationell rätt (61).

2.2.2. Steg som de behöriga myndigheterna ska följa när undantaget på grund av medborgarskap är tillämpligt

Vid en framställning om utlämning i syfte att verkställa ett straff blir ingreppet i utövandet av rätten till fri rörlighet mindre om den anmodade staten övertar ansvaret för verkställigheten av påföljden på dess territorium i stället för att utlämna den berörda utlänningen till tredjelandet, när en sådan möjlighet föreligger även för dess egna medborgare. Domstolen förväntas klargöra närmare vilka steg som ska följas (särskilt omfattningen av staternas skyldigheter och huruvida ett samtycke från ett tredjeland krävs) i det pågående målet C-237/21 (62).

2.2.3. Informationsutbyte mellan den anmodade staten och medborgarskapslandet

Artiklarna 18 och 21 i EUF-fördraget föreskriver inte att den anmodade staten ska underrätta den stat där han är medborgare om en pågående begäran om utlämning för verkställighet av ett straff eller en annan frihetsberövande åtgärd. Den anmodade staten är dock inte förhindrad att kontakta medborgarskapslandet för att erhålla alla relevanta upplysningar som den anser kan vara till nytta.

3. RIKTLINJER SOM ÄR TILLÄMPLIGA PÅ ALLA STATER OAVSETT UNDANTAG PÅ GRUND AV NATIONALITET

3.1. Bedömning av grundläggande rättigheter före en utlämning

3.1.1. Tillämpning av stadgan

Domstolen fann att beslutet att utlämna en unionsmedborgare/IC/NEJ, i en situation som omfattas av artikel 18 EUF-fördraget och artikel 21 EUF-fördraget eller artikel 4 i EES-avtalet jämförd med artikel 36 i EES-avtalet, omfattas av unionsrättens tillämpningsområde i den mening som avses i artikel 51.1 i stadgan (63). Bestämmelserna i stadgan, särskilt artikel 19, är därför tillämpliga på ett sådant beslut.

Dessutom är det tillräckligt att det finns ett internationellt unionsavtal om utlämning för att stadgan ska tillämpas. Stadgan är därför även tillämplig på framställningar om utlämning som görs av Förenta staterna respektive Förenade kungariket enligt avtalet om utlämning mellan Europeiska unionen och Amerikas förenta stater (64) och handels- och samarbetsavtalet mellan Europeiska unionen och Europeiska atomenergigemenskapen, å ena sidan, och Förenade kungariket, å andra sidan (65), även om det inte är fråga om utövande av fri rörlighet inom EES-området. I sådana fall är stadgan dessutom tillämplig även på tredjelandsmedborgare och statslösa personer.

När stadgan är tillämplig ska den anmodade staten först kontrollera att utlämningen inte kommer att påverka de rättigheter som avses i artikel 19 i stadgan (66).

Enligt artikel 19.2 i stadgan får ingen avlägsnas, utvisas eller utlämnas till en stat där vederbörande löper en allvarlig risk att utsättas för dödsstraff, tortyr eller andra former av omänsklig eller förnedrande bestraffning eller behandling.

Domstolen preciserade vidare att enbart [d]en omständigheten att det finns förklaringar och godkännanden av internationella fördrag som i princip säkerställer iakttagandet av grundläggande rättigheter är i sig inte tillräcklig för att säkra ett lämpligt skydd mot risken för otillbörlig behandling när pålitliga källor vittnar om praxis från myndigheter eller tolererad av desamma som uppenbart strider mot principerna i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna.

Härav följer att i den mån den behöriga myndigheten i den anmodade medlemsstaten har uppgifter som visar på en verklig risk för omänsklig eller förnedrande behandling av personer i det anmodande tredjelandet, ska den beakta att det finns en sådan risk när den ska besluta om att någon ska utlämnas till detta land (se, för ett liknande resonemang avseende artikel 4 i stadgan, dom av den 5 april 2016, Aranyosi och Căldăraru, C-404/15 och C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, punkt 88).

I detta syfte ska den behöriga myndigheten i den anmodade medlemsstaten grunda sin bedömning på objektiva, trovärdiga, precisa och vederbörligen aktualiserade uppgifter. Dessa uppgifter kan bland annat erhållas från internationella domstolsavgöranden, såsom domar från Europadomstolen, domar från domstolar i det ansökande tredjelandet samt avgöranden, rapporter och andra handlingar som upprättats av organ inom Europarådet eller under ledning av Förenta nationerna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 april 2016, Aranyosi och Căldăraru, C-404/15 och C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, punkt 89) (67).

3.1.2. Tillämpning av Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna.

Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen) är tillämplig på utlämning från stater till tredjeländer i situationer som inte omfattas av stadgan (68), såsom utlämning av en unionsmedborgare som inte har utövat rätten till fri rörlighet eller av en tredjelandsmedborgare till ett tredjeland med vilket unionen inte har ingått ett utlämningsavtal.

Artikel 3 och artikel 6 i Europakonventionen är av särskild relevans. Artikel 3 i den europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna har följande lydelse:

Ingen får utsättas för tortyr eller omänsklig eller förnedrande bestraffning och behandling.

I artikel 6 i Europakonventionen (rätten till en rättvis rättegång, oskuldspresumtionen och rätten till försvar) föreskrivs följande:

1. Var och en skall, vid prövningen av hans civila rättigheter och skyldigheter eller av en anklagelse mot honom för brott, vara berättigad till en rättvis och offentlig rättegång inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol som upprättats enligt lag. Domen skall avkunnas offentligt, men pressen och allmänheten får utestängas från rättegången eller en del därav av hänsyn till den allmänna moralen, den allmänna ordningen eller den nationella säkerheten i ett demokratiskt samhälle, eller då minderårigas intressen eller skyddet för parternas privatliv så kräver eller, i den mån domstolen finner det strängt nödvändigt, under särskilda omständigheter när offentlighet skulle skada rättvisans intresse.

2. Var och en som blivit anklagad för brott skall betraktas som oskyldig till dess hans skuld lagligen fastställts.

3. Var och en som blivit anklagad för brott har följande minimirättigheter a) att utan dröjsmål, på ett språk som han förstår och i detalj, underrättas om innebörden av och grunden för anklagelsen mot honom, b) att få tillräcklig tid och möjlighet att förbereda sitt försvar, c) att försvara sig personligen eller genom rättegångsbiträde som han själv utsett eller att, när han saknar tillräckliga medel för att betala ett rättegångsbiträde, erhålla ett sådant utan kostnad, om rättvisans intresse så fordrar, d) att förhöra eller låta förhöra vittnen som åberopas emot honom samt att själv få vittnen inkallade och förhörda under samma förhållanden som vittnen åberopade mot honom, e) att kostnadsfritt få bistånd av tolk om personen inte förstår eller talar det språk som används vid domstolen.

3.2. Ogrundade eller otillbörliga, inbegripet politiskt motiverade röda meddelanden, arresteringsorder och framställningar om utlämning

Länder har ställts inför fall av ogrundade eller otillbörliga fall, däribland politiskt motiverade framställningar om utlämning och parallella röda meddelanden från Interpol. Därför skulle detta avsnitt kunna tillämpas redan i ett skede där ingen begäran om utlämning ännu har utfärdats eller där personen ännu inte har gripits på grundval av ett rött meddelande (t.ex. när en stat känner till att Interpols röda meddelanden utgör missbruk kan den informera andra kontaktpunkter proaktivt, även innan den eftersökta personen flyttar till en annan stat).

3.2.1. Interpols befintliga mekanism för missbruk av röda meddelanden

Det finns ett automatiskt system för kontroll och upptäckt av röda meddelanden (69) inom Interpol. Det gör det möjligt att filtrera ut fall av missbruk. Varje inkommande begäran kontrolleras mot en bevakningslista med begäranden som tidigare har avslagits, med följden att sådana begäranden automatiskt avvisas. Interpol arbetar med att utveckla nya automatiska it-säkerhetsåtgärder för att förbättra bedömningen av inkommande begäranden om offentliggörande av meddelanden och registreringar.

Dessutom har en särskild arbetsgrupp, bestående av jurister och poliser från olika Interpol-medlemsländer, inrättats vid Interpols generalsekretariat. Arbetsgruppen bedömer alla inkommande begäranden om offentliggörande av meddelanden och registreringar från Interpols medlemsländer med avseende på deras förenlighet med respektive rättsliga ramar och krav.

Interpols röda meddelanden kan avlägsnas på en rad grunder genom att i inlagor till den oberoende kommissionen för kontroll av registreringar göra gällande att de strider mot Interpols stadgar och dess regler om uppgiftsbehandling. Medlemsstaterna kan råda den person som berörs av ett oriktigt rött meddelande, i synnerhet om det rör sig om ett politiskt motiverat rött meddelande, att utöva sina rättigheter inför kommissionen för kontroll av registreringar och varna dem i förväg, eller begära att meddelandena eller registreringarna raderas.

En permanent rådgivningsgrupp för meddelanden stöder denna verksamhet.

3.2.2. Informationsutbyte mellan kontaktpunkter om ogrundade eller otillbörliga, särskilt politiskt motiverade, framställningar om utlämning

Medborgarskapslandet har ofta information av väsentlig betydelse för att avgöra om en begäran om utlämning är ogrundad eller otillbörlig, och särskilt om den är politiskt motiverad. Ett nära samarbete och informationsutbyte med den stat där den eftersökta personen är medborgare kan därför vara av avgörande betydelse när en anmodad stat bedömer en begäran om utlämning av en annan stats medborgare.

Vid skälig misstanke om att en framställning om utlämning är otillbörlig, särskilt om den misstänks vara politiskt motiverad eller på annat sätt ogrundad (olaglig), bör kontaktpunkten i en stat som har mottagit en begäran om utlämning från ett tredjeland avseende en medborgare i en annan stat alltid informera kontaktpunkten i medborgarskapslandet. Detta kommer att göra det möjligt att utbyta relevant information i syfte att fatta ett välgrundat beslut om huruvida begäran om utlämning är politiskt motiverad eller på annat sätt ogrundad (olaglig) (se Bilaga 3 - mall och Bilaga 8 - mall).

Dessutom bör alla kontaktpunkter vid rimliga misstankar om att en begäran om utlämning är ogrundad eller oskälig, särskilt politiskt motiverad, snabbt och proaktivt informera och samråda med andra kontaktpunkter samt Eurojust, Europol och Interpol (se). Bilaga 8 - mall).

Denna meddelandemekanism mellan kontaktpunkterna i fall av ogrundade eller otillbörliga, inbegripet politiskt motiverade framställningar om utlämning, gäller för medborgare i stater samt för medborgare i tredjeländer och statslösa personer.

4. PRAKTISKA ASPEKTER AV PETRUHHIN-MEKANISMEN OCH POLITISKT MOTIVERADE FRAMSTÄLLNINGAR OM UTLÄMNING

4.1. Kontaktpunkter

Vid tillämpning av Petruhhin-mekanismen och ogrundade eller olagliga, särskilt politiskt motiverade framställningar om utlämning, har stater utsett kontaktpunkter (t.ex. centrala myndigheter).

Den uppdaterade förteckningen över kontaktpunkterna finns på:

https://www.ejn-crimjust.europa.eu/ejn/AtlasChooseCountry/EN

Länder bör snabbt informera det europeiska rättsliga nätverket om eventuella ändringar i fråga om sina kontaktpunkter.

Vid frågor kan kontaktpunkterna samråda med Eurojust och det europeiska rättsliga nätverket.

4.2. Regler i fråga om språk samt kostnader

Ett officiellt språk i medborgarskapslandet föreslås som språk som ska användas för handlingar som översänds mellan den anmodade staten och medborgarskapslandet.

Stater kan också underrätta kommissionen om de beslutar att godta översättningar till ett eller flera andra officiella EU-språk eller isländska eller norska.

Det anmodade landet och medborgarskapslandet ska vart och ett stå för sina egna kostnader (huvudsakligen översättningskostnader).

4.3. Dataskyddsordning

Direktiv (EU) 2016/680 om skydd för fysiska personer med avseende på behöriga myndigheters behandling av personuppgifter för att förebygga, förhindra, utreda, avslöja eller lagföra brott eller verkställa straffrättsliga påföljder, och det fria flödet av sådana uppgifter (70), är tillämpligt.

(1) Europeiska utlämningskonventionen (ETS nr 24) och dess tilläggsprotokoll (ETS nr 086), det andra tilläggsprotokollet (ETS nr 098), det tredje tilläggsprotokollet (ETS nr 209) och det fjärde tilläggsprotokollet till Europeiska utlämningskonventionen (ETS nr 212).

(2) Skyldigheten att utlämna eller lagföra.

(3) I handels- och samarbetsavtalet mellan Europeiska unionen och Europeiska atomenergigemenskapen, å ena sidan, och Förenade kungariket, å andra sidan (EUT L 149, 30.4.2021, s. 10), föreskrivs till exempel en uttrycklig skyldighet med avseende på principen ”aut dedere aut judicare” i artikel 603.

(4) Domstolens dom av den 6 september 2016, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630. EUT L 280, 26.10.2010, s. 1.

(5) I artikel 21.1 i EUF-fördraget anges följande: Varje unionsmedborgare ska ha rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier, om inte annat följer av de begränsningar och villkor som föreskrivs i fördragen och i bestämmelserna om genomförande av fördragen.

(6) Baserat på förbudet mot diskriminering på grund av nationalitet i artikel 18 EUF-fördraget, där följande föreskrivs: Inom fördragens tillämpningsområde och utan att det påverkar tillämpningen av någon särskild bestämmelse i fördragen, ska all diskriminering på grund av nationalitet vara förbjuden.

(7) Domstolens dom av den 10 april 2018, Piscotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222. Domstolens dom av den 13 november 2018, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898. Domstolens dom av den 2 april 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, och dom av den 17 december 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin, C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032.

(8) Domstolens dom av den 2 april 2020, Piscotti, C-897/19, ECLI:EU:C:2020:262.

(9) Arbetsdokument från Europeiska unionens råd, informell videokonferens med justitieministrarna, 4 juni 2020: Förberedelse – Utlämning av EU-medborgare till tredjeländer – diskussionsunderlag från ordförandeskapet, dokument WK 5231/2020 INIT.

(10) Gemensam rapport från Eurojust och det europeiska rättsliga nätverket om utlämning av EU-medborgare till tredjeländer: https://www.eurojust.europa.eu/joint-report-eurojust-and-ejn-extradition-eu-citizens-third-countries.

(11) EUT C 419, 4.12.2020, s. 23.

(12) Domstolens beslut av den 6 september 2017, Schotthöfter & Steiner/Adelsmayr, C-473/15, ECLI:EU:C:2017:633, Domstolens dom av den 10 april 2018, Piscotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222, domstolens dom av den 13 november 2018, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898, domstolens dom av den 2 april 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, och domstolens dom av den 17 december 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin, C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032.

(13) Domstolens dom av den 6 september 2016, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630. EUT L 280, 26.10.2010, s. 1.

(14) Domstolens dom av den 13 november 2018, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898.

(15) Mål C-237/21, Generalstaatsanwaltschaft München.

(16) Domstolens dom av den 6 september 2016, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630. EUT L 280, 26.10.2010, s. 1.

(17) EUT C 202, 7.6.2016, s. 389.

(18) I artikel 19.2 i stadgan föreskrivs följande: Ingen får avlägsnas, utvisas eller utlämnas till en stat där han eller hon löper en allvarlig risk att utsättas för dödsstraff, tortyr eller andra former av omänsklig eller förnedrande bestraffning eller behandling’.

(19) Domstolens dom av den 6 september 2017, Schotthöfer & Steiner v Adelsmayr, C-473/15, ECLI:EU:C:2017:633.

(20) Artikel 47 i stadgan innehåller följande bestämmelse: Var och en vars unionsrättsligt garanterade fri- och rättigheter har kränkts har rätt till ett effektivt rättsmedel inför en domstol, med beaktande av de villkor som föreskrivs i denna artikel.

Var och en har rätt att inom skälig tid få sin sak prövad i en rättvis och offentlig rättegång och inför en oavhängig och opartisk domstol som har inrättats enligt lag. Var och en ska ha möjlighet att erhålla rådgivning, låta sig försvaras och företrädas.

Rättshjälp ska ges till personer som inte har tillräckliga medel, om denna hjälp är nödvändig för att ge dem en effektiv möjlighet att få sin sak prövad inför domstoll.

(21) Domstolens dom av den 10 april 2018, Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222.

(22) Avtal om utlämning mellan Europeiska unionen och Amerikas förenta stater (EUT L 181, 19.7-2003, s. 27).

(23) Domstolens dom av den 2 april 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262.

(24) EUT L 292, 21.10.2006, s. 2.

(25) Domstolens dom av den 17 december 2020, Raugevicius, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (utlämnande till Ukraina),C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032. EUT L 280, 26.10.2010, s. 1.

(26) Domstolens dom av den 12 maj 2021, WS, C-505/19, ECLI:EU:C:2021:376.

(27) Konvention om tillämpning av Schengenavtalet av den 14 juni 1985 mellan regeringarna i Beneluxstaterna, Förbundsrepubliken Tyskland och Franska republiken om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna (EGT L 239, 22.9.2000, s. 19).

(28) I artikel 54 i Schengenkonventionen anges följande: En person beträffande vilken fråga om ansvar prövats genom lagakraftägande dom hos en avtalsslutande part, får inte åtalas för samma gärning av en annan part, under förutsättning att, vid fällande dom, straffet avtjänats eller är under verkställighet eller inte längre kan verkställas enligt lagarna hos den part hos vilken avkunnandet ägt rum.

(29) Artikel 50 i stadgan innehåller följande bestämmelse: Ingen får lagföras eller straffas på nytt för en lagöverträdelse för vilken han eller hon redan har blivit frikänd eller dömd i unionen genom en lagakraftvunnen brottmålsdom i enlighet med lagen.

(30) Domstolens dom av den 12 maj 2021, WS, C-505/19, ECLI:EU:C:2021:376, punkt 84.

(31) Domstolens dom av den 13 november 2018, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898. EUT L 280, 26.10.2010, s. 1.

(32) Eftersom den eftersökta personen redan har påförts ett straff i tredjelandet.

(33) Konventionen om överförande av dömda personer (ETS nr 112).

(34) Europeiska utlämningskonventionen (ETS nr 24)

(35) Finland har gjort följande förklaring i enlighet med artikel 6 i den europeiska utlämningskonventionen: I denna konvention avses med termen ”medborgare” medborgare i Finland, Danmark, Island, Norge och Sverige samt utländska medborgare bosatta i dessa stater.

(36) EUT L 181, 19.7.2003, s. 27.

(37) EUT L 149, 30.4.2021, s. 10.

(38) I artikel 614.1 och 614.2 i handels- och samarbetsavtalet anges följande: 1. Om två eller flera stater har utfärdat en europeisk arresteringsorder eller en arresteringsorder för samma person, ska beslutet om vilken av framställningarna som ska verkställas fattas av den verkställande rättsliga myndigheten, som ska ta vederbörlig hänsyn till alla omständigheter, särskilt brottens relativa svårhetsgrad och platsen för deras förövande, de respektive datumen för arresteringsorderna eller de europeiska arresteringsorderna och huruvida de har utfärdats för lagföring eller för verkställighet av ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande åtgärd samt medlemsstaters skyldigheter som följer av unionsrätten, särskilt vad gäller principerna om fri rörlighet och icke-diskriminering på grund av nationalitet. 3. Vid en konflikt mellan en arresteringsorder och en framställning om utlämning som givits in av ett tredjeland ska beslutet om huruvida arresteringsordern eller framställningen om utlämning ska ges företräde fattas av den behöriga myndigheten i den verkställande staten medvederbörlig hänsyn till alla omständigheter, särskilt de som anges i punkt 1 och de som anges i den tillämpliga konventionen.

(39) Domstolens dom av den 13 november 2018, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898, punkt 29 och domstolens dom av den 17 december 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Utlämning till Ukraina), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, punkt 32.

(40) Domstolens dom av den 17 december 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (utlämnande till Ukraina), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, punkt 31.

(41) Domstolens dom av den 2 april 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262.

(42) I artikel 61.1 i EES-avtalet föreskrivs följande: Inom detta avtals tillämpningsområde, och utan att det påverkar tillämpningen av någon särskild bestämmelse i fördraget, skall all diskriminering på grund av nationalitet vara förbjuden.

(43) I artikel 61.1 i EES-avtalet lyder: Inom ramen för detta avtal, ska alla inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster inom de avtalsslutande parternas territorium förbjudas beträffande medborgare i EG- och EES-medlemsstaterna som har etablerat sig i en annan medlemsstat inom EG eller EES än mottagaren av den ifrågavarande tjänsten.

(44) Domstolens dom av den 2 april 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, punkterna 52 – 55.

(45) Domstolens dom av den 10 april 2018, Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222, punkt 34.

(46) Domstolens dom av den 2 april 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, punkt 54.

(47) Domstolens dom av den 6 september 2016, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630, punkt 41.

(48) Domstolens dom av den 17 december 2020, Raugevicius, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (utlämnande till Ukraina),C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, punkterna 49–50.

(49) en förteckning över nationella kontaktpunkter som utsetts av de 27 EU-medlemsstaterna, Norge och Island offentliggörs på det ERN:s webbplats, se 4.1,

(50) Domstolens dom av den 17 december 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (utlämnande till Ukraina), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, punkt 48.

(51) Ibid.

(52) Ibid., punkt 49.

(53) Ibid., punkt 51.

(54) Ibid., punkt 48.

(55) Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/41/EU av den 3 april 2014 om en europeisk utredningsorder på det straffrättsliga området (EUT L 130, 1.5.2014, s. 1).

(56) Domstolens dom av den 17 december 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (utlämnande till Ukraina), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, punkt 55.

(57) Som utsetts enligt artikel 6.1 rambeslutet om en europeiska arresteringsorder eller enligt artikel 9.1 i avtalet mellan Europeiska unionen och Republiken Island och Konungariket Norge om överlämnande mellan Europeiska unionens medlemsstater och Island och Norge.

(58) Domstolens dom av den 10 april 2018, Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222, punkt 54.

(59) Domstolens dom av den 17 december 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (utlämnande till Ukraina) C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, punkterna 53 och 54.

(60) Domstolens dom av den 13 november 2018, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898, punkt 46.

(61) Ibid., punkt 48.

(62) Mål C-237/21, Generalstaatsanwaltschaft München.

(63) Domstolens dom av den 6 september 2016, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630, punkterna 52 och 53 och domstolens dom av den 2 april 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, punkt 63. I artikel 51.1 i stadgan föreskrivs följande: 1. Bestämmelserna i denna stadga riktar sig, med beaktande av subsidiaritetsprincipen, till unionens institutioner, organ och byråer samt till medlemsstaterna endast när dessa tillämpar unionsrätten. Institutionerna, organen, byråerna och medlemsstaterna ska därför respektera rättigheterna, iaktta principerna och främja tillämpningen av dem i enlighet med sina respektive befogenheter och under iakttagande av gränserna för unionens befogenheter enligt fördragen.

(64) EUT L 181, 19.7.2003, s. 27.

(65) EUT L 149, 30.4.2021, s. 10.

(66) Domstolens dom av den 6 september 2016, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630, punkt 60, domstolens beslut av den 6 september 2017, Schotthöfer & Steiner v Adelsmayr, C-473/15, ECLI:EU:C:2017:633, domstolens dom av den 13 november 2018, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898, punkt 49, domstolens dom av den 2 april 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, punkterna 63 – 68.

(67) Domstolens dom av den 6 september 2016, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630, punkterna 58 och 59.

(68) Jfr 3.1.1. ovan.

(69) Ett rött meddelande är varken en begäran om utlämning eller en internationell arresteringsorder. Det är en varning till brottsbekämpande myndigheter i hela världen om att lokalisera och tillfälligt omhänderta en person i avvaktan på utlämning, överlämnande eller liknande rättsliga åtgärder. Ett rött meddelande avser dock en internationell arresteringsorder eller ett internationellt rättsligt beslut, stöder utlämningsförfarandet och innehåller nationella brottsuppgifter (utom om det röda meddelandet utfärdas av en internationell domstol). I artikel 82 i Interpols regler om behandling av uppgifter [IRPD, III/IRPD/GA/2011 (2019)] anges följande: Röda meddelanden ska offentliggöras på begäran av en nationell centralbyrå eller ett internationellt organ med befogenhet att utreda och lagföra brott för att lokalisera en eftersökt person och gripa eller anhålla honom eller henne eller begränsa hans eller hennes rörelsefrihet för utlämning, överlämnande eller liknande laglig handling.

(70) Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2016/680 av den 27 april 2016 om skydd för fysiska personer med avseende på behöriga myndigheters behandling av personuppgifter för att förebygga, förhindra, utreda, avslöja eller lagföra brott eller verkställa straffrättsliga påföljder, och det fria flödet av sådana uppgifter och om upphävande av rådets rambeslut 2008/977/RIF (EUT L 119, 4.5.2016, s. 89).