Med allmänna öppna licenser (artikel 13 i genomförandeförordningen) kan museer och liknande institutioner regelbundet föra ut kulturföremål tillfälligt. Under perioden 2018–2020 utfärdades 1 727 allmänna öppna licenser (se även tabell 3 i bilagan för uppgifter per år). Den längsta giltighetstiden för allmänna öppna licenser har också fastställts till fem år. Majoriteten av de medlemsstater som utfärdar den här typen av licenser tillämpar en kortare gräns. Längden beror i regel på försäkringsskyddet eller lånets eller utställningens behov.

En särskild öppen licens kan utfärdas för ett visst kulturföremål som regelbundet förs ut tillfälligt av en privatperson (artikel 10 i genomförandeförordningen). Under perioden 2018–2020 utfärdades 3 828 särskilda öppna licenser (se även tabell 2 i bilagan för uppgifter per år). Cirka hälften av medlemsstaterna rapporterar att de inte utfärdar sådana licenser, medan de medlemsstater som utfärdar dem gör så främst för musikinstrument som förs ut för artistuppträdanden eller för antika transportmedel som ska ställas ut.

Huvudkategorierna för vilka licensansökningar mottogs under rapporteringsperioden var (i fallande ordning) konstverk (målningar, mosaiker, akvareller och gouacher), arkeologiska föremål (främst tillfällig utförsel för utställningar), inkunabler, manuskript och kartor, föremål av numismatiskt intresse (mynt), följt av diverse antikviteter i kategori 15, såsom smycken, musikinstrument, möbler, klockor, vapen, leksaker, mattor osv. (främst för definitiv export). Flera medlemsstater rapporterade en betydande minskning av exporten för vissa kategorier (t.ex. målningar) under 2020, för vilket de anger covid-19-pandemin som skäl. Enligt medlemsstaterna rapporterades dock en betydande ökning av antalet nationella licenser (för ”fri rörlighet”) under samma period, vilket tyder på en ökad efterfrågan på unionsmarknaden.

Under perioden 2018–2020 utfärdade medlemsstaterna 44 138 standardlicenser (se även tabell 1 i bilagan för uppgifter per år).

Allmänna öppna licenser i omlopp per medlemsstat 2018–2020

4.7 Undantag från kravet på exportlicens

Detta undantag, som grundar sig på artikel 2.2 i förordningen, gör det möjligt för medlemsstater att avstå från att kräva en exportlicens för de föremål som anges i den första och den andra strecksatsen i kategori 1, om dessa föremål anses vara av begränsat arkeologiskt eller vetenskapligt intresse.

Under tidigare rapporteringsperioder uppgav bara en medlemsstat att den hade använt sig av denna bestämmelse. Under den aktuella rapporteringsperioden angav emellertid två ytterligare medlemsstater att de har undantagit arkeologiska föremål av begränsat intresse från licenskravet. Det förefaller som om det kriterium som används för att fastställa ”begränsat intresse” baseras på typen av föremål, och i synnerhet på om föremålen förr framställdes i stort antal och är i det närmaste identiska (t.ex. antika mynt) eller på om de har ”visats upp” under många år och därför inte längre kan betraktas som att de ”kommer direkt från utgrävningar”.

4.8 Skäl till att avslå en licensansökan

Liksom under tidigare rapporteringsperioder är det sällsynt med avslag av exportlicensansökningar. Med undantag för Förenade kungariket, som utgör två tredjedelar av EU:s marknad för konstföremål och som rapporterade 14 avslag, har övriga medlemsstater i genomsnitt avslagit mindre än en ansökan per år under rapporteringsperioden. Flera medlemsstater rapporterar att de under rapporteringsperioden inte har avslagit någon ansökan, medan två medlemsstater uppger att de aldrig har avslagit någon licensansökan.

De vanligaste grunder som anförs för avslag av ansökningar är, förutom att föremålet betecknas som en nationell skatt och att export därför är förbjuden, att aktören inte lämnade in sin ansökan till korrekt behörig myndighet i medlemsstaten, att den sökande vägrade eller underlät att lämna in uppgifter om lagligt ursprung, att föremålet är en förfalskning, att föremålet inte omfattas av förordningen, eller att den sökande inte hade erhållit den nationella licens för fri rörlighet som krävs.

När det gäller den sistnämnda grunden för avslag krävs enligt lagstiftningen i vissa medlemsstater att en exportör, utöver EU:s exportlicens, måste erhålla en licens för ”fri rörlighet” som ger tillstånd att föra ut kulturföremålet från medlemsstatens territorium. Vissa medlemsstaters lagstiftning om nationella licenser för ”fri rörlighet” föreskriver att en ansökan om EU:s exportlicens måste göras antingen samtidigt med eller inom en fastställd tid efter utfärdandet av licensen för ”fri rörlighet”, dvs. att en nationell licens är en förutsättning och grund för att bevilja EU:s exportlicens.

4.9 Frågor som rör licensformuläret

Fotografier. Det är mycket viktigt att bifoga fotografier till licensansökan eftersom tullen då kan identifiera föremålet när exportlicensen kontrolleras. Alla medlemsstater kräver fotografier vid definitiv export, i synnerhet när det gäller export av samlingar som omfattas av en enda exportlicens, men några medlemsstater har gjort vissa undantag vid tillfällig export eller för föremål av lågt värde/litet intresse (t.ex. boksamlingar eller föremål utan några särskilda identifierbara kännetecken).

Återsändande av exemplar nr 3. Enligt artikel 5 i genomförandeförordningen ska tullkontoret vid platsen för utförseln återsända exemplar nr 3 av exportlicensen till den utfärdande behöriga myndigheten för att bekräfta att utförseln har ägt rum och att licensen använts. Medlemsstaterna rapporterar emellertid att så inte görs i alla fall.

Bara två medlemsstater som har utvecklat och använder ett elektroniskt system för att utfärda exportlicenser kan kontrollera om alla licenser har använts, eftersom deras system är sammankopplat med tullmyndigheten. Även i dessa fall är det dock svårt att genomföra kontrollen om kulturföremålen har förts ut ur unionen via en annan medlemsstats territorium. Användning av ett centraliserat e-licensieringssystem som är sammankopplat med tullmyndigheternas it-system, såsom det som håller på att utvecklas för importförordningen, uppfattas generellt av medlemsstaterna som en idealisk lösning på problemet.

4.10 Upphävande och återkallande av licenser

Runt hälften av medlemsstaterna har lagstiftning om återkallande eller upphävande av licenser efter att de utfärdats, antingen i form av särskilda bestämmelser för kulturföremål eller baserad på allmän förvaltningsrättslig lagstiftning enligt vilken en förvaltningshandling ska återkallas om den baseras på vilseledande eller falska uppgifter. Under rapporteringsperioden återkallade bara en medlemsstat exportlicenser (en licens). En annan medlemsstat rapporterade att den hade återkallat 13 licenser för ”fri rörlighet”, som är en förutsättning för att den aktuella medlemsstaten ska bevilja EU:s exportlicens.

4.11 Användning av elektroniska system/databaser

Som anges ovan (se avsnitt 3.1) håller kommissionen på att utveckla ett centraliserat elektroniskt system för genomförandet av formaliteter och för administrativt samarbete inom ramen för förordning (EU) 2019/880, det så kallade ICG-systemet för import av kulturföremål. Eftersom detta system förväntas underlätta kontroller och bidra till bekämpandet av olaglig handel med kulturföremål som har sitt ursprung i tredjeländer, ansågs det lämpligt att samma insatser bör göras för och samma skydd ges åt kulturföremål med europeiskt ursprung. Kommissionen var därför noga med att ICG-systemet skulle utformas så att det i framtiden även, efter nödvändiga anpassningar, skulle kunna användas för unionens exportlicensordning.

Ett växande antal medlemsstater har eller håller för närvarande på att digitalisera sina system med exportlicenser. I vissa medlemsstater kan ansökan fyllas i och lämnas in elektroniskt (t.ex. genom att sökanden fyller i en aktiv pdf-fil på nätet), men själva exportlicensen utfärdas och undertecknas sedan i pappersformat. Detta beror på bestämmelserna i genomförandeakten, som kräver att en licens i pappersformat används.

I detta sammanhang bör det noteras att den nationella lagstiftningen i flera medlemsstater ger medborgarna rätt att lämna in ansökningar till myndigheter digitalt via nätet. Det gäller alla typer av ansökningar, inte bara sådana som rör export av kulturföremål, och innebär en motsvarande skyldighet för förvaltningarna att utveckla lämpliga it-plattformar och it-system för att digitalisera sina förfaranden och kunna ta emot elektroniska ansökningar från medborgarna. Som en följd har flera medlemsstater utvecklat sådana nationella elektroniska system för att hantera både unionens exportlicenser och nationella licenser för fri rörlighet, dvs. licenser för förflyttning av kulturföremål inom unionen.

Det finns många självklara fördelar med ett digitalt EU-system för exportlicenser: bättre samarbete och kommunikation mellan tullmyndigheter och behöriga kulturmyndigheter på både nationell nivå och EU-nivå, bättre övervakning av användningen av licenser, framför allt om utförseln sker vid ett tullkontor i en annan medlemsstat än den som utfärdade licensen, gränssnitt mot tullmyndigheternas it-system via EU:s miljö med en enda kontaktpunkt för tullen, underlättad handel för exportörer, enhetligare genomförande av förordningen, ett snabbare genomförande av formaliteter i en papperslös miljö, och ett effektivare förhindrande av förfalskningar, för att bara nämna ett fåtal. En stor majoritet av medlemsstaterna är därför mycket positiva till digitalisering. Två medlemsstater har emellertid uttryckt en viss oro över att använda samma typ av centraliserat elektroniskt system som det som för närvarande tas fram för import.