Det nuvarande förslaget rör endast en del av problemet med marint plastskräp. Det är en del av en till stor del integrerad och konsekvent EU-politik för att åtgärda alla källor till marint plastskräp, vilket beskrivs i den nyligen antagna plaststrategin. Denna strategi lägger tonvikten vid luckor och brister i den nuvarande lagstiftningen och politiken mot marint plastskräp och innehåller förslag på målinriktade åtgärder för att bättre förebygga, samla in och återvinna plast, särskilt plastförpackningar. Den har även som mål att skapa ett regelverk för biologiskt nedbrytbar plast, i syfte att hindra skador på ekosystemen. Europeiska kemikaliemyndigheten håller på att fastställa begränsningar för mikroplastpartiklar som avsiktligen läggs till i produkter, exempelvis kosmetika, och för användning av oxo-nedbrytbar plast. Åtgärder håller på att tas fram för mikroplast som inte används i produkter med avsikt utan som genereras under deras användning, till exempel från däck och textilier, samt för att minska läckaget av plastpellets före produktion.

Genom detta förslag införs också åtgärder för förbättrad hantering av uttjänta fiskeredskap som innehåller plast som återförs till land samt finansiering av denna. Dessa mekanismer och incitament förväntas öka andelen fiskeredskap som samlas in i slutet av sin livscykel. Hanteringen av avfall från fiskeredskap regleras och stöds ekonomiskt i viss mån genom ett antal EU-instrument som främst gäller kopplingen mellan de allmänna bestämmelserna för avfall och skräp från havsbaserade källor och fiskeredskap samt spårning och rapportering av förlorade eller övergivna fiskeredskap till havs. Detta förslag kompletterar den befintliga lagstiftningen om mottagningsanordningar i hamn för fartygsavfall, vilken för närvarande håller på att ses över. Den föreslagna översynen omfattar fiskefartyg inom systemet för 100 % indirekta avgifter, som ger fartygen rätt att lämna in allt sitt avfall i hamn, inbegripet övergivna fiskeredskap. Dessutom kompletterar det den planerade översynen av förordningen om fiskerikontroll, varvid bestämmelser för rapportering om förlorade redskap och om bärgning av förlorade redskap förväntas skärpas.

Konsekvensen med direktivet om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse säkerställs också. Det direktivet innehåller krav på insamling och behandling av avloppsvatten från tätbebyggelse samt kvalitetskriterier för behandlingen, vilket gör det möjligt att fånga in en stor del av de föroreningar som släpps ut. Emellertid är det för närvarande inte tillräckligt ändamålsenligt, särskilt vad gäller insamling och behandling av vatten från dagvattenbrunnar. Dessutom fångas vissa nedspolade föremål, t.ex. bomullspinnar i plast och sanitetsbindor, inte upp tillräckligt väl i de befintliga anläggningarna, och de hamnar därför på våra stränder. Detta lagstiftningsförslag kompletterar det direktivet eftersom det innehåller uppströmsåtgärder som sätts in före avloppsvattenreningen, såsom medvetandehöjande insatser, utökat producentansvar och krav på märkning av vissa plastartiklar för engångsbruk.

Under studien gjordes ett antal formella och informella intervjuer med berörda parter från offentliga institutioner, icke-statliga organisationer, industrisammanslutningar och företag som underlag för problem- och konsekvensanalysen. Vid intervjuerna undersöktes vad som var tekniskt genomförbart och de troliga direkta effekterna av vissa alternativ. Intervjuerna gav också tillfälle att samla in specifika data om resultat och kostnader och information om hur dessa kan förändras till följd av potentiella interventionsåtgärder.

I enlighet med ramdirektivet om en marin strategi har information om marint skräp på europeiska stränder samlats in av det gemensamma forskningscentrumets tekniska arbetsgrupp för marint skräp (övervakningsprogram, uppstädningskampanjer och forskningsprojekt). Skräpet samlades in från 276 stränder i 17 EU-medlemsstater och fyra regionala hav under 2016. Sammanlagt 355 671 föremål från 679 undersökningar rangordnades efter förekomst, huvudsakligen med hjälp av den huvudförteckning över kategorier av strandskräp som ingår i ramdirektivet om en marin strategi. Det gemensamma forskningscentrumets förteckning användes sedan för att upprätta en kortare förteckning med diskreta kategorier som visar den relativa förekomsten av föremål som liknar varandra i fråga om källa, användning eller material och som i allmänhet omfattas av ett avgränsat policyområde. Dessa data kompletterades också med ett flertal pågående projekt såsom Marine Litter Watch som utvecklats av Europeiska miljöbyrån.

(5)Vid beräkningar av antalet skräpföremål på stränderna har det fastställts att 80–85 % av det marina skräpet i unionen består av plast. Av detta utgörs 50 % av plastartiklar för engångsbruk och 27 % av fiskerelaterade föremål. I gruppen plastartiklar för engångsbruk ingår många olika frekvent använda och kortlivade konsumentprodukter som slängs bort efter att ha använts för sitt syfte en gång, som sällan återvinns och som ofta orsakar nedskräpning. En stor del av de fiskeredskap som släpps ut på marknaden samlas inte in för behandling. Plastartiklar för engångsbruk och fiskeredskap som innehåller plast är därför ett särskilt allvarligt problem i samband med marint skräp, som utgör ett stort hot mot de marina ekosystemen, den biologiska mångfalden och eventuellt också mot människors hälsa. De har också en skadlig inverkan på verksamheter såsom turism, fiske och sjöfart.

(6)Unionens befintliga lagstiftning och policyinstrument säkerställer en viss reglering av marint skräp. Särskilt plastavfall omfattas av unionens allmänna åtgärder och mål för avfallshantering, exempelvis återvinningsmålet för förpackningsavfall av plast och plaststrategins nyligen antagna mål om att säkerställa att alla plastförpackningar ska vara återvinningsbara senast 2030. Denna lagstiftning är emellertid inte tillräckligt effektiv mot marint skräp och de nationella åtgärderna för att förebygga och minska marint skräp skiljer sig åt i fråga om omfattning och ambitionsnivå. Dessutom kan en del av dessa åtgärder, särskilt marknadsbegränsningar av plastartiklar för engångsbruk, leda till handelshinder och snedvrida konkurrensen i unionen.

(7)För att rikta in insatserna på de områden där de behövs mest bör detta direktiv endast gälla de oftast påträffade plastartiklarna för engångsbruk, vilka beräknas utgöra omkring 86 % av de plastartiklar för engångsbruk som påträffas på stränderna i unionen räknat i antal.

(8)Plastartiklar för engångsbruk kan tillverkas av många olika sorters plast. Plast definieras vanligtvis som ett polymermaterial med eller utan tillsatser. Denna definition skulle emellertid också omfatta vissa naturliga polymerer. Omodifierade naturliga polymerer bör inte omfattas, eftersom de förekommer naturligt i miljön. Därför bör definitionen av polymer i artikel 3.5 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1907/2006 anpassas, och en separat definition införas för tillämpningen av detta direktiv. Plast som tillverkas av modifierade naturliga polymerer, eller plast som tillverkas av biobaserade, fossila eller syntetiska startsubstanser, förekommer inte naturligt och bör därför omfattas av detta direktiv. Den anpassade definitionen av plast bör därför omfatta både polymerbaserade gummiföremål och biobaserad och biologiskt nedbrytbar plast, oavsett om de tillverkas av biomassa eller är avsedda att brytas ner biologiskt med tiden. Vissa polymermaterial kan inte användas som huvudsaklig strukturkomponent i slutmaterial och slutprodukter, såsom polymerbeläggningar, färger, bläck och lim. Dessa material bör inte omfattas av detta direktiv och bör därför inte heller ingå i definitionen.

(9)För att tydligt avgränsa direktivets tillämpningsområde bör begreppet plastartikel för engångsbruk definieras. Definitionen bör inte omfatta plastprodukter som har utformats, konstruerats och släppts ut på marknaden för att under sin livscykel återanvändas flera gånger genom att återfyllas eller återanvändas för samma ändamål som de utformades för.

(10)Plastartiklar för engångsbruk bör vara föremål för en eller flera åtgärder, beroende på olika faktorer, exempelvis om det finns lämpliga och mer hållbara alternativ, hur genomförbart det är att ändra konsumtionsmönstren och i vilken utsträckning de redan omfattas av befintlig unionslagstiftning.

(11)För vissa plastartiklar för engångsbruk finns det ännu inga lättillgängliga alternativ som är lämpliga och mer hållbara. Förbrukningen av de flesta sådana plastartiklar för engångsbruk förväntas öka. För att vända denna utveckling och verka för mer hållbara lösningar bör medlemsstaterna vara skyldiga att vidta nödvändiga åtgärder för att tydligt minska förbrukningen av dessa produkter, dock utan att äventyra livsmedelshygienen eller livsmedelssäkerheten, god hygienisk praxis, god tillverkningssed, konsumentinformation eller spårbarhetskraven i unionens livsmedelslagstiftning.

(12)För andra plastartiklar för engångsbruk finns det redan lämpliga och mer hållbara alternativ till överkomligt pris. För att minska sådana produkters inverkan på miljön bör medlemsstaterna vara skyldiga att förbjuda att dessa släpps ut på unionsmarknaden. Det skulle öka användningen av de lättillgängliga och mer hållbara alternativen och främja innovativa lösningar för mer hållbara affärsmodeller, återanvändbara alternativ och ersättningsmaterial.

(13)Korkar och lock, som till en betydande del är gjorda av plast, från dryckesbehållare är bland de plastartiklar för engångsbruk som påträffas oftast på stränderna i unionen. Därför bör dryckesbehållare i form av plastartiklar för engångsbruk endast få släppas ut på marknaden om de uppfyller särskilda krav på produktutformning som betydligt minskar läckaget till miljön av korkar och lock från sådana behållare. För dryckesbehållare som är avsedda för engångsbruk och utgör en förpackning gäller detta krav utöver de väsentliga kraven på förpackningars sammansättning och möjligheterna till återanvändning och återvinning, även materialutnyttjande, av förpackningar som fastställs i bilaga II till direktiv 94/62/EG. För att underlätta efterlevnaden av kravet på produktutformning och säkerställa en välfungerande inre marknad måste en harmoniserad standard tas fram och antas i enlighet med Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1025/2012, och efterlevnaden av denna standard bör utgöra grund för att förutsätta överensstämmelse med dessa krav. Tillräckligt med tid bör ges för att utveckla en harmoniserad standard och för att göra det möjligt för tillverkarna att anpassa sina produktionskedjor inför genomförandet av kravet på produktutformning.

(14)Vissa plastartiklar för engångsbruk hamnar i miljön till följd av olämpligt bortskaffande via avlopp eller annat olämpligt utsläppande i miljön. Därför bör märkningskrav införas för plastartiklar för engångsbruk som ofta bortskaffas via avlopp eller på annat olämpligt sätt. Märkningen bör informera konsumenterna om lämpliga bortskaffandesätt och/eller bortskaffandesätt som bör undvikas eller om de negativa miljöeffekterna av nedskräpning som orsakas av olämpligt bortskaffande. Kommissionen bör ges befogenhet att införa ett harmoniserat format för märkningen och bör samtidigt vid behov testa hur representativa konsumentgrupper uppfattar den föreslagna märkningen för att garantera att den är effektiv och lättförståelig.

(15)När det gäller plastartiklar för engångsbruk för vilka det inte finns några lättillgängliga, lämpliga och mer hållbara alternativ bör medlemsstaterna, i enlighet med principen att förorenaren betalar, också införa system för utökat producentansvar för att täcka kostnaderna för avfallshantering och uppstädning av skräp samt kostnaderna för medvetandehöjande åtgärder för att förebygga och minska sådant skräp.

(16)Den stora andel plast från övergivna, förlorade eller kasserade fiskeredskap som innehåller plast som ingår i det marina skräpet tyder på att de befintliga lagstiftningskraven inte ger tillräckliga incitament för att ta med sådana fiskeredskap tillbaka till hamn för insamling och behandling. Det tilltänkta systemet med indirekta avgifter i unionslagstiftningen om mottagningsanordningar i hamn som gäller inlämning av avfall från fartyg tar bort incitamentet för fartyg att dumpa sitt avfall till havs och garanterar rätten till inlämning. Detta system bör emellertid kompletteras med ytterligare finansiella incitament för fiskare att ta med sig sina fiskeredskap tillbaka till hamn för att undvika en eventuell ökning av den indirekta avfallsavgiften. Eftersom det finns goda möjligheter att återvinna plastkomponenter i fiskeredskap bör medlemsstaterna, i enlighet med principen att förorenaren betalar, införa utökat producentansvar för fiskeredskap som innehåller plast i syfte att underlätta separat insamling av uttjänta fiskeredskap och finansiera en sund avfallshantering av sådana fiskeredskap, särskilt återvinning.

(17)Allt marint skräp som innehåller plast utgör visserligen ett hot mot miljön och människors hälsa och bör åtgärdas, men proportionaliteten bör också beaktas. Därför bör yrkesfiskarna själva och småskaliga tillverkare av fiskeredskap som innehåller plast inte omfattas av det utökade producentansvaret.

(18)I syfte att förebygga nedskräpning och andra olämpliga former av bortskaffande som leder till marint plastskräp måste konsumenterna ges tillräcklig information om de lämpligaste bortskaffandesätten eller vilka bortskaffandesätt som bör undvikas, bästa praxis för bortskaffande av avfall, miljöpåverkan av olämpligt bortskaffande samt om plastinnehållet i vissa plastartiklar för engångsbruk och fiskeredskap. Därför bör det krävas av medlemsstaterna att de vidtar medvetandehöjande åtgärder som garanterar att sådan information lämnas till konsumenterna. Informationen bör inte innehålla något marknadsföringsinnehåll som uppmanar till användning av plastartiklar för engångsbruk. Medlemsstaterna bör ha möjlighet att välja vilka åtgärder som är lämpligast beroende på produktens eller dess användnings karaktär. Tillverkare av plastartiklar för engångsbruk och fiskeredskap som innehåller plast bör täcka kostnaderna för de medvetandehöjande åtgärderna, som en del av det utökade producentansvaret.

(19)I direktiv 2008/98/EG fastställs allmänna minimikrav för system för utökat producentansvar. Dessa krav bör även gälla för de system för utökat producentansvar som inrättas genom detta direktiv. Detta direktiv innehåller emellertid ytterligare krav på utökat producentansvar, exempelvis ett krav på att tillverkare av vissa plastartiklar för engångsbruk ska stå för kostnaderna för uppstädning av skräp.

(20)Dryckesflaskor som är plastartiklar för engångsbruk är en av de vanligaste marina skräpartiklarna på unionens stränder. Det beror på att de separata insamlingssystemen är ineffektiva och att konsumenterna inte deltar i systemen i tillräcklig utsträckning. Det behövs effektivare separata insamlingssystem, och därför bör ett minimimål för separat insamling fastställas för dryckesflaskor som är plastartiklar för engångsbruk. Medlemsstaterna bör kunna uppnå detta minimimål genom att fastställa separata insamlingsmål för dryckesflaskor som är plastartiklar för engångsbruk inom sina system för utökat producentansvar eller genom att inrätta pantsystem eller genom någon annan åtgärd som de anser lämplig. Det kommer att få en direkt positiv inverkan på insamlingsgraden, kvaliteten på det insamlade materialet och kvaliteten på det återvunna materialet, vilket skapar möjligheter för återvinningssektorn och marknaden för återvunnet material.

(21)Europeiska unionens domstol har vid flera tillfällen erinrat om att det vore oförenligt med den bindande karaktär som tillkommer direktiv enligt artikel 288 tredje stycket i fördraget att i princip utesluta enskilda från möjligheten att åberopa de skyldigheter som följer av direktiven. Detta gäller särskilt när det är fråga om ett direktiv som har som ett av sina syften att skydda miljön från de skadliga effekterna av marint skräp. I enlighet med Århuskonventionen om tillgång till information, allmänhetens deltagande i beslutsprocesser och tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor bör den berörda allmänheten därför ha tillgång till rättslig prövning för att bidra till att skydda rätten att leva i en miljö som är förenlig med personlig hälsa och personligt välbefinnande. Dessutom, när ett stort antal personer lider en ”kollektiv skada” på grund av samma olagliga metoder som innebär ett åsidosättande av rättigheter som garanteras genom detta direktiv, bör de ha möjlighet att använda kollektiva prövningsmöjligheter, i de fall sådana mekanismer har inrättats av medlemsstaterna i enlighet med kommissionens rekommendation 2013/396/EU.

(22)I enlighet med punkt 22 i det interinstitutionella avtalet mellan Europaparlamentet, Europeiska unionens råd och Europeiska kommissionen om bättre lagstiftning av den 13 april 2016 bör kommissionen utvärdera detta direktiv. Denna utvärdering bör bygga på erfarenheter från och data som samlats in under genomförandet av detta direktiv samt data som samlats in enligt direktiv 2008/56/EG eller direktiv 2008/98/EG. Utvärderingen bör ligga till grund för en bedömning av eventuella ytterligare åtgärder och av huruvida bilagan med en förteckning över plastartiklar för engångsbruk behöver ses över, mot bakgrund av övervakningen av marint skräp i unionen. Vid utvärderingen bör det också undersökas om vetenskapliga och tekniska framsteg har gjorts under tiden – inklusive utveckling av biologiskt nedbrytbara material och framtagande av kriterier eller en standard för biologisk nedbrytning av plast i den marina miljön, i enlighet med vad som fastställs i den europeiska strategin för plast – som gör det möjligt att ta fram en standard för biologisk nedbrytning av vissa plastartiklar för engångsbruk i den marina miljön. Denna standard skulle inkludera en standard för att testa om plast, vid fysisk och biologisk nedbrytning i marin miljö, bryts ner helt till koldioxid (CO2), biomassa och vatten tillräckligt snabbt för att plasten inte ska hinna orsaka skador på det marina livet eller leda till en ansamling av plast i miljön. Om så är fallet skulle plastartiklar för engångsbruk som uppfyller denna standard kunna undantas från förbudet mot utsläppande på marknaden. I den europeiska strategin för plast ingår redan åtgärder på detta område, men där konstateras också att det är svårt att skapa ett regelverk för biologiskt nedbrytbar plast på grund av de olika förhållandena i olika hav.

(23)Medlemsstaterna bör fastställa regler för sanktioner för överträdelser av bestämmelserna i detta direktiv och se till att de tillämpas. Sanktionerna bör vara effektiva, proportionerliga och avskräckande.

(24)I syfte att säkerställa enhetliga villkor för genomförandet av detta direktiv bör kommissionen tilldelas genomförandebefogenheter i fråga om följande: den metod som används för att beräkna årsförbrukningen av de plastartiklar för engångsbruk för vilka mål om minskad förbrukning har fastställts, specifikationerna för den märkning som ska anbringas på vissa plastartiklar för engångsbruk samt formatet för den information om genomförandet av detta direktiv som medlemsstaterna ska tillhandahålla och som ska sammanställas av Europeiska miljöbyrån. Dessa befogenheter bör utövas i enlighet med Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 182/2011.