Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Utvidgningens effekt på EMU"

(2003/C 61/12)

Den 1 mars 2001 beslutade Ekonomiska och sociala kommittén att i enlighet med artikel 23.3 i arbetsordningen utarbeta ett yttrande om "Utvidgningens effekt på EMU".

Sektionen för Ekonomiska och monetära unionen, ekonomisk och social sammanhållning, som svarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 3 september 2002. Föredragande var Bruno Vever.

Vid sin 393:e plenarsession den 18-19 september 2002 (sammanträdet den 19 september 2002) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 42 röster för, 1 röst emot och 4 nedlagda röster.

1. Sammanfattning

1.1. EU:s två största förändringar - EMU och utvidgningen - kommer att komplettera varandra och samtidigt ge upphov till nya utmaningar. Anpassningen kräver en heltäckande samarbetsstrategi i vilken både de ekonomiska och sociala aspekterna beaktas.

1.2. Om kandidatländerna skall kunna förbereda sig för EMU på ett effektivt sätt måste de genomföra alla förberedande etapper väl. I enlighet med Maastrichtkriterierna skall de kunna garantera bestående resultat som grundar sig på Köpenhamnskriterierna, dvs. en sund och konkurrenskraftig ekonomi, samt uppfylla alla krav i gemenskapens regelverk. Detta innebär bland annat att främja dialogen med arbetsmarknadens parter och andra representativa och effektiva arbetsmarknadsorganisationer.

1.3. EESK konstaterar att EMU:s utvidgning kräver noggranna förberedelser och en strikt bedömning av i vilken mån de olika länderna kvalificerar sig för medlemskap, så att de nya medlemsländerna inte får strukturella svårigheter och så att eurons interna och externa jämvikt inte äventyras.

1.4. För att undvika att EMU-anslutningsprocessen drar ut alltför mycket på tiden rekommenderar kommittén återigen att de nya medlemsstaterna ansluts till det europeiska växelkurssamarbetet (ERM2) så snart som länderna blivit medlemmar i EU.

1.5. Kommittén anser att bestämmelserna avseende Europeiska centralbankens ledning måste anpassas på grund av utvidgningen och för att detta skall ske på ett effektivt sätt bör de enligt kommitténs uppfattning fastställas i samband med att medlemskapsförhandlingarna avslutas. Detta beslut bör inte skjutas på framtiden.

1.6. Det är nödvändigt att öka eurogruppens självständighet eftersom antalet medlemsstater som inte deltar i eurosamarbetet inom en snar framtid kommer att öka avsevärt i rådet.

1.7. Kommittén noterar att problemen med budgetöverföringar kommer att öka i ett utvidgat EMU. Den översyn av gemenskapens politik på olika områden som nu diskuteras (t.ex. jordbruks- och regionalpolitiken) bör därför präglas av ett globalt perspektiv. Man bör också överväga att skjuta till ytterligare medel till EU:s budget efter år 2006.

1.8. Kommittén anser att man bör bevaka konsekvenserna av ett utvidgat EMU för ekonomierna i EU:s närhet.

1.9. Kommittén uppmanar Europas framtidskonvent att ta upp frågan om EMU-utvidgningen (t.ex. de institutionella aspekterna, tillämpningen av subsidiaritetsprincipen, samarbetsformerna) i sina reflexioner och slutsatser.

2. Inledande kommentarer

2.1. EMU och utvidgningen utgör två stora förändringar som kommer att prägla EU:s utveckling under de närmaste åren. Om de genomförs väl kommer båda dessa förändringar att bidra till att stärka EU. Ur ett övergripande perspektiv ser man att EMU och utvidgningen kommer att påverka varandra och naturligtvis också komplicera många frågor. På sikt verkar dessa förändringar emellertid snarare kunna komplettera än motverka varandra. Allt beror på EU:s och medlemsstaternas förmåga att anpassa sig till de nya kraven och dra nytta av alla potentiella samordningsvinster.

2.2. Utvidgningen kommer att verka som en decentraliserande kraft och oundvikligen sätta sammanhållningen inom unionen på prov. I detta sammanhang är EMU:s främsta fördel att den utgör en motverkande, strukturerande kraft som inger trygghet. EMU stärker sammanhållningen på sunda och stabila grunder och påverkar även de medlemsstater som uppmanas att ansluta sig till denna union i ett senare skede.

2.3. Utvidgningen kommer i sig att erbjuda nya utvecklingsmöjligheter för EMU. Antalet medlemsstater i euroområdet kan successivt komma att fördubblas (genom att eurosamarbetet utvidgas till Polen, Ungern, Tjeckien, Slovakien, Estland, Litauen, Lettland, Slovenien, Cypern, Malta, Rumänien och Bulgarien samt även till Turkiet, som inte ännu har inlett anslutningsförhandlingarna). För dessa blivande medlemsländer kommer euron att medföra flera ekonomiska fördelar och bidra till ökade utländska investeringar, mer dynamiska finansmarknader och säkrare handel. Utvidgningen kommer emellertid också att skapa ökad politisk säkerhet för hela EU. Ett utvidgat EU kommer att bli ett viktigt område i världsekonomin baserat på rättsstatens och rättssäkerhetens principer. Frågan om huruvida denna utvidgning kommer att stärka eller påverka den europeiska valutans tyngd och internationella inflytande, särskilt i förhållande till dollarn, avgörs av hur den genomförs och hur väl den nya valutan mottas i de nya medlemsstaterna (samt av utvecklingen i de tre medlemsstater - Danmark, Storbritannien och Sverige - som för närvarande står utanför eurosamarbetet).

2.4. Utvidgningen kommer självfallet att innebära nya utmaningar för EMU. I början kommer utvidgningen av EU att innebära en stor förändring av förhållandet mellan euroområdet och övriga medlemsstater, eftersom större delen av EU då kommer att stå utanför eurosamarbetet. I dagens läge består EU av 15 medlemsstater, varav 12 medlemsstater har en gemensam valuta och 3 medlemsstater står utanför valutasamarbetet. I ett framtida EU med 25 medlemsstater kommer 13 medlemsstater att stå utanför eurosamarbetet. I ett senare skede, när de nya medlemsstaterna har införlivats i euroområdet, kommer läget för EMU att förändras. Skillnaderna inom denna union kommer att bli mycket större än i dag (kandidatländernas BNP uppgår till endast 6 % av euroländernas BNP) och samordningen och kontrollen av den ekonomiska politiken och budget-politiken kommer likaledes att försvåras.

2.5. Kommittén vill således framhålla vikten av en övergripande strategi för att det förväntade samspelet mellan utvidgningen och EMU skall kunna hanteras. Denna strategi bör vara en politisk och avtalsrelaterad samarbetsstrategi som omfattar följande:

- Europeiska konventet - som samtliga kandidatländer lämpligt nog är knutna till - när det gäller de reformer som rör institutionerna och befogenhetsfördelningen.

- Medlemsstaterna och EU-institutionerna när det gäller den politiska förvaltningen av EMU.

- Näringslivet, arbetsmarknadsparterna och övriga aktörer i det organiserade civila samhället när det gäller att stärka EMU:s ekonomiska och sociala grundvalar, genom att dessa aktörer uppmanas att självständigt utöva alla sina friheter samtidigt som de också har en ansvarsfull attityd och ofta använder sig av partnerskap och avtal.

2.6. Denna strategi bör fokusera på två huvudsakliga frågor:

2.6.1. Å ena sidan effektiva förberedelser av kandidatländerna inför EMU, vilket innebär att man i samråd med varje kandidatland utarbetar noga avpassade strategier för medlemskap i EMU och därefter genomför dessa strategier.

2.6.2. Å andra sidan en lyckad anpassning av EMU till ett utvidgat EU, vilket innebär att man redan nu diskuterar ett övergripande program som berör samtliga framtida medlemsstater.

3. Effektiva förberedelser av kandidatländerna inför EMU

3.1. Rättsliga och politiska infallsvinklar

3.1.1. Både EG-fördraget efter Amsterdam och kandidatländernas skriftliga åtaganden inför ett medlemskap gör klart att dessa länder inte kommer att ha någon möjlighet till den typ av politiska undantag att ställa sig utanför EMU som erbjöds Storbritannien och Danmark. Det kan verka uppenbart att de nya medlemsstaterna inte kan gå med i EMU direkt när de blir medlemmar i EU, men de bör ändå göra sitt yttersta för att ansluta sig till EMU så snart som möjligt genom att anpassa sig till de olika förberedande kraven. EESK finner det positivt att EU gjort dessa formella överenskommelser med kandidatländerna, som bekräftar kandidatländernas vilja att ansluta sig till EMU så fort de uppfyller samtliga krav.

3.1.2. Införlivandet av kandidatländerna i EMU kommer alltså att ske i följande fyra steg:

3.1.2.1. Redan under den pågående fasen med förberedelser inför anslutningen till EU bör kandidatländerna anpassa sig till EU:s regelverk. Detta gäller även på nyckelområden för EMU, t.ex. när det gäller att slå vakt om den fria rörligheten för kapital, avskaffa statens möjligheter att finansiera den offentliga sektorn via sedelpressarna samt garantera att centralbanken ges en oberoende ställning.

3.1.2.2. I och med anslutningen till EU måste de nya medlemsstaterna respektera ett stort antal ekonomiska krav som gäller inom EU, även om de ännu inte är redo för att delta i EMU. De bör godta EMU:s mål, acceptera att deras valutapolitik och ekonomiska politik hädanefter är frågor av gemensamt intresse inom EU, se till att förebygga alltför stora underskott, godta stabilitets- och tillväxtpakten samt successivt uppfylla samtliga Maastrichtkriterier. I samband med hösttoppmötet kontrolleras varje år att de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken och sysselsättnings-riktlinjerna följs, och detta gäller såväl nya som gamla medlemsstater. Under vårtoppmötet kontrolleras hur väl man uppfyllt de åtaganden som gjordes i Lissabon om att genomföra strukturella reformer på ekonomiskt, socialt och förvaltningsmässigt plan (t.ex. politik som rör utbildning, innovationer, arbetsmarknaden, social trygghet och den offentliga sektorn).

3.1.2.3. Ett annat obligatoriskt förberedande steg kommer att vara kandidatländernas deltagande i eurons växelkursmekanism inom ramen för ERM2, på samma sätt som Danmark deltar i dag. Minst två års deltagande i ERM2 är en förutsättning för att landet i fråga skall kunna ansluta sig till EMU.

3.1.2.4. Slutligen bör det sista steget i varje ny medlemsstats anslutning till EMU vara ett detaljerat beslut av rådet efter ett förslag från kommissionen. Rådet bör beakta det aktuella landets ekonomiska kapacitet och framför allt i vilken utsträckning landet uppfyller Maastrichtkriterierna, vilket innebär följande:

- Inflationsnivån får inte vara mer än 1,5 % högre än den genomsnittliga inflationen i de tre medlemsstater som har lägst inflation.

- De långsiktiga räntorna får inte avvika med mer än 2 % från den genomsnittliga räntan i de tre medlemsstater som har lägst inflation.

- Budgetunderskottet måste ligga nära eller vara lägre än 3 % av BNP.

- Statsskulden får inte vara högre än 60 % av BNP utom om den tenderar att nå denna nivå.

- Den nationella valutans växelkurs får inte variera med mer än 2,25 % uppåt eller nedåt i förhållande till euron.

De nationella centralbankerna måste dessutom garanteras en oavhängig ställning gentemot de centrala myndigheterna och eftersträva prisstabilitet i enlighet med målen i artikel 2 i EG-fördraget.

3.2. Ekonomiska och sociala krav

3.2.1. De politiska och juridiska villkor som föreskrivs i fördraget och förklaringarna från EU-toppmötena innebär att kandidatländernas förberedelser inför EMU skall ske gradvis. Den ekonomiska och sociala verkligheten, som är knuten till genomförandet av stabilitets- och tillväxtpakten, förutsätter likaledes en successiv anpassning. Om kandidatländerna skall förbereda sig väl inför EMU får de inte gå igenom de olika faserna alltför snabbt, eftersom tillväxten och investeringarna i de nya medlemsstaterna då skulle kunna bromsas av en alltför strikt penning- och finanspolitik samtidigt som EMU:s sammanhållning i ett utvidgat Europa också skulle kunna påverkas. Man måste absolut undvika risken att senare hamna i en låst situation där ett land som har blivit medlem i EMU inte klarar av att uppfylla alla krav. Ytterligare skäl talar för att länderna skall gå igenom de olika etapperna i tur och ordning och i lagom takt. Eurons värde i förhållande till omvärldens valutor, som är avgörande för dess stabilitet, får inte påverkas av EMU-utvidgningen. Det ligger inte heller i euroländernas intresse att det uppstår alltför stora inre spänningar på grund av dramatiska och asymmetriska skillnader. Medlemsstaternas och EU:s budgetbegränsningar innebär att det inte finns utrymme för att tillgodose en eventuell begäran om extra stöd från nya medlemsstater som alltför snabbt införlivats i euroområdet.

3.2.2. Det är särskilt viktigt att kandidatländerna lägger en stabil grund till en öppen ekonomi och stärker sin konkurrensförmåga. Ett centralt krav är att kapitalmarknaden skall fungera utan hinder (inte bara när det gäller investeringar i lös egendom utan även investeringar i byggnader och mark), att bank- och finanssektorn stärks (bl.a. genom att marknaderna öppnas för fler företag från EU), att den offentliga sektorn inte finansierar sin verksamhet via centralbanken och att det finns instanser som på ett effektivt sätt kan kontrollera att lagar och förordningar genomförs och att marknaderna fungerar väl. Dessa krav kan motivera kontroll från EU:s sida, i samarbete med arbetsmarknadsorganisationerna.

3.2.3. Det är nödvändigt att omsorgsfullt se till att det finns solida och varaktiga grundförutsättningar i dessa länder för att införandet av euron skall bli framgångsrik, genom att man ser till att den ekonomiska och sociala strukturen stärks (produktivitet, socialt klimat, anpassning av den offentliga sektorn, utveckling av små och medelstora företag etc.) redan innan länderna uppfyller Maastrichtkriterierna. Detta ställer också krav på jämförbar statistik. Den "nominella" konvergensen måste utgå från en "reell" konvergens för att bli hållbar och gynnsam. Man kan inte räkna med att Maastrichtkriterierna skall uppfyllas och resultaten bli bestående, om inte ekonomin först utvecklas och öppnas till en viss grad. Man kan t.o.m. konstatera att vissa kandidatländer, som ser ut att ha lång väg kvar för att uppfylla Maastrichtkriterierna, i själva verket kan ha kommit längre i arbetet med att lägga grunden till en öppen ekonomi och därmed i de faktiska förberedelserna för en senare integration i EMU. Det bör även framhållas att vissa nya faktorer efter anslutningen tillfälligt kan göra det svårt för de nya medlemsstaterna att uppfylla Maastrichtkriterierna. Man kan t.ex. förvänta sig nya inflationstryck som en följd av de nya jordbrukspriserna eller överföringen av strukturfondsmedel. En absolut förutsättning för att kandidatländerna skall kunna förbereda sig väl för EMU är dels att kandidatländerna förbereder sig noggrant när det gäller att uppfylla kriterierna för medlemskap i EU, dels att de anpassar sig till medlemskapets ekonomiska och sociala följdverkningar.

3.2.4. Vid sidan om anpassningen till den nya ekonomiska och juridiska verkligheten är det viktigt att särskilt uppmärksamma arbetet med att stärka kandidatländernas institutionella och sociala struktur. Man bör först och främst stärka arbetsmarknadsparternas ställning och förbättra arbetsmarknadens funktion. Genom att inrätta organisationer som representerar arbetsmarknadens parter och få till stånd ett samråd mellan arbetsmarknadens parter och regeringen kan man på ett direkt sätt bidra till att effektivt samordna den makroekonomiska politiken och politiken för arbetsmarknadsreformer, framför allt inom ramen för Cardiff-, Köln- och Lissabonprocesserna. Arbetsmarknadsparterna i de nuvarande medlemsstaterna kan liksom Ekonomiska och sociala kommittén via de gemensamma rådgivande kommittéerna ge sitt stöd till de socioekonomiska organisationerna i kandidatländerna genom att anordna utbyten samt informations- och utbildningsprogram.

3.2.5. Kommissionens senaste årsrapport från november 2001 om dessa förberedelser och framför allt om anpassningen till EU:s regelverk ger en lovande bild av tio av de tolv kandidatländer som för anslutningsförhandlingar med EU. Rumänien och Bulgarien har fortfarande mer arbete kvar innan de kan komma i fråga för ett EU-medlemskap (vilket i ännu högre grad gäller möjligheterna att längre fram delta i EMU).

3.2.6. I och med anslutningen kommer frågan om att konstant driva på förberedelserna för utvidgningen av EMU att komma upp. Två punkter bör uppmärksammas.

3.2.6.1. Man bör vara medveten om att den "big bang" som tio nya medlemsstaters samtidiga EU-inträde innebär, inte nödvändigtvis skyndar på en direkt EMU-utvidgning, även om det skapas möjligheter för en sådan. De nuvarande medlemsstaterna, kommissionen och Europeiska centralbanken kan vara benägna att tillämpa en strängare differentiering för nästa etapp inför EMU-inträdet. Vissa nya medlemsstater kommer sannolikt att lyckas bli medlemmar i eurosamarbetet på kortast möjliga tid, men andra länder utan tvivel riskerar att stå utanför euroområdet en längre tid.

3.2.6.2. Likaväl som man inte får forcera de olika stegen på väg mot ett EMU-medlemskap, får man inte heller förskansa sig bakom en passiv attityd och låta de nya medlemsstaterna vänja sig alltför väl vid att stå utanför euroområdet. Det skulle medföra en risk för att inre marknaden på lång sikt splittras och att disciplinen för att anpassa sig till EMU försämras i dessa länder. Man bör alltså finna en jämvikt mellan dessa olika behov.

3.2.7. Ett effektivt sätt att nå denna jämvikt vore att man redan från anslutningen garanterar att de nya medlemsstaterna får delta i en reviderad växelkursmekanism inom ramen för ERM2. Kommittén har redan formulerat denna rekommendation i sitt yttrande från april 2001(1) om de ekonomiska indikatorerna för anslutningen. ESK vill upprepa denna rekommendation, som skulle kunna få följande resultat:

3.2.7.1. Att medlemsstaternas växelkurspolitik redan från början placeras i en gemenskapsram.

3.2.7.2. Att man på detta sätt driver på för att dessa länders aktiva förberedelser för EMUskall upprätthållas.

3.2.7.3. Att det införs juridiska villkor som måste uppfyllas i samband med dessa förberedelser, för att undvika alla risker för att ett visst land skall begära undantag från EMU. En sådan "opt-out" skulle strida mot åtagandet att avstå från varje politiskt undantag.

3.2.7.4. Att en avsevärd marginal för växelkursvariationen bibehålls, eftersom en variation på 15 % uppåt eller nedåt medges inom ERM2. På så vis kan man undvika att kurserna låses alltför tidigt och i stället garantera en fortsatt smidig ekonomisk och social anpassning.

3.2.8. När det blir dags att fatta beslut om inträdet i EMU efter minst två års deltagande i växelkursmekanismen, behöver man inte bara kontrollera att Maastrichtkriterierna verkligen uppfylls, utan även att de uppfylls under omständigheter som garanterar bestående resultat.

3.2.9. Långt innan dessa länder går med i EMU kommer de att ha använt euron som transaktionsvaluta parallellt med den nationella valutan, precis som vissa tidigare gjorde med D-marken, innan euron fanns i form av sedlar och mynt. Friheten att använda euron i affärstransaktioner kan innebära flera praktiska fördelar för dessa länder, bidra till att göra euron internationellt attraktiv och göra det lättare för befolkningen att bekanta sig med en valuta som senare kommer att bli deras egen. Men denna frihet kan inte ensam driva på ländernas integration i EMU, en integration som är beroende av alla ekonomiska, finansiella, budgetrelaterade och samhälleliga kriterier som nämns ovan.

3.3. EU:s stöd

3.3.1. EU ger ett betydande ekonomiskt stöd till förberedelserna inför anslutningen och för att tillgodose olika behov under de första medlemskapsåren (genom Agenda 2000). Genom Berlinavtalet från mars 1999 har omkring 20 miljarder EUR avsatts till föranslutningsinstrument för perioden 2000-2006 och omkring 50 miljarder avsätts från och med år 2002 till de nya medlemsstaterna.

3.3.2. Kommissionen presenterade den 30 januari 2002(2) en uppdatering av den preliminära budgeten, med hänsyn till två viktiga faktorer som uppkommit på senare tid:

- Tidpunkten för de första anslutningarna har å ena sidan flyttats fram till 2004.

- Man räknar å andra sidan inte längre med fem eller sex utan tio nya medlemsstater i den första anslutningsomgången.

3.3.3. Kommissionens nya riktlinjer innebär att det inför de tio nya medlemsstaternas anslutning 2004 skall avsättas 40 miljarder EUR i åtagandebemyndiganden och 28 miljarder EUR i betalningsbemyndiganden för perioden 2004-2006. Dessa anslag respekterar EU:s budgettak och det fleråriga Berlinavtalet samtidigt som de ligger i övre delen av anslagsspannet.

3.3.4. Denna budget får inga negativa effekter för de kommande reformerna av jordbruks-, regional- och budgetpolitiken. Tvärtom innebär den att strukturfondsmedel för vissa EU-regioner som tidigare haft hög prioritet skall avvecklas successivt, att en tioårig övergångsperiod införs för jordbrukarna i de nya medlemsstaterna innan de får direktstöd och att de nya medlemsstaterna skall bidra till gemenskapsbudgeten redan från och med första året efter inträdet (något som ännu inte har bekräftats i anslutningsförhandlingarna). Enligt kommitténs åsikt är det även självklart att anslutningen måste innebära en snabbare anpassning av jordbruks-, regional- och budgetpolitiken.

3.3.5. En andra rapport(3) som lades fram av kommissionen vid samma tidpunkt tar upp sammanhållningspolitikens framtid från och med 2007. I ett Europa med 25-27 medlemsstater kommer de regionala BNP-skillnaderna att fördubblas, dvs. öka från 1:3 till 1:6. Förutom överföringarna till Östeuropa förespråkar kommissionen en stödpolitik som inte begränsar sig till EU:s minst utvecklade regioner, även om målen kan behöva omprioriteras (för t.ex. storstads-, bergs-, gräns- och randområden). Det finns en risk för att kostnaden för utvidgningen kan leda till att frågan om medlemsstaternas bidrag och EU:s medel formuleras på ett nytt sätt senast 2007. Den översyn av gemenskapens politik på olika områden som nu diskuteras (t.ex. jordbruks- och regionalpolitiken) bör därför präglas av ett globalt perspektiv. Man bör även överväga en utökning av EU:s egna medel.

3.3.6. Ekofinrådet enades under första halvåret 2001 om att inleda ett närmare samarbete med kandidatländernas finansministrar och centralbankschefer. Kandidatländerna bjuds in under varje ordförandeskap och Ekofinrådet skall lägga fram regelbundna rapporter om det ekonomiska läget i dessa länder. EESK uppskattar detta samarbete kring ekonomisk konvergens och föreslår att det fördjupas inom andra rådskonstellationer som berörs direkt av detta mål, främst sysselsättning och sociala frågor (framför allt arbetet med att förbereda kandidatländerna inför genomförandet av sysselsättningsriktlinjerna).

3.3.7. Kommittén är även positiv till att förbindelserna mellan ECB och kandidatländerna har intensifierats och nu är etablerade och regelbundna, med operativa stödprogram (bl.a. ömsesidiga kontakter, utbildningspraktik och metoder för att uppdatera statistiska uppgifter). De flesta av kandidatländernas centralbanker kan betraktas som oberoende (även om det i vissa fall tar tid att förankra ett verkligt oberoende och reell stabilitet). Under alla omständigheter kommer krav på ett sådant oberoende att ställas på kandidatländerna omedelbart efter EU-anslutningen.

3.3.8. Kommittén är positiv till att kandidatländerna deltog i toppmötet i Barcelona i mars 2002. Detta initiativ från de 15 medlemsstaterna låg helt i linje med de rekommendationer som kommittén själv formulerar i sitt yttrande från april 2001 om de ekonomiska indikatorerna inför anslutningen, i vilket man föreslår att kandidatländerna skall knytas till genomförandet av Lissabonmandatet från mars 2000. Kandidatländernas förberedelse för anslutningen och senare för EMU blir bara bättre genom att de direkt medverkar i de ekonomiska, sociala och administrativa reformer som Lissabonmandatet kräver och som under tiden fram till 2010 skall göra EU till världens mest dynamiska och konkurrenskraftiga ekonomi.

4. En lyckad anpassning av EMU till ett utvidgat EU

4.1. Institutionella förändringar

4.1.1. Det stora antalet nya medlemmar kommer att vara en första utmaning. De nya medlemsstaternas centralbankschefer kommer direkt att beredas plats i ECB:s allmänna råd, men däremot inte i ECB-rådet (där de får ingå först när landet blir medlem i EMU). ECB-ledningens sammansättning bör ses över och skärpta bestämmelser bör införas, så att ledningen kan fungera effektivt även efter utvidgningen. Det står klart att omorganisationen av Europeiska centralbanken - och framför allt översynen av principen "en man, en röst" - inte har tagits upp i Nicefördraget. Frågan har endast hänskjutits till rådet genom en bemyndigandeklausul. Det är inte säkert om de olika ländernas centralbankschefer själva kan komma fram till en lösning, eftersom diskussionerna mellan medlemsstaterna verkar ha hamnat i ett dödläge. Men tiden går, och det vore önskvärt att lösa denna fråga i samband med medlemskapsförhandlingarna snarare än att vänta ett antal år efter det att euroområdet utvidgas för första gången. Bestämmelserna avseende Europeiska centralbankens ledning måste anpassas på grund av utvidgningen och för att detta skall ske på ett effektivt sätt bör de enligt kommitténs uppfattning fastställas i samband med att medlemskapsförhandlingarna avslutas. Detta beslut bör inte skjutas på framtiden. Man bör framför allt vara medveten om att centralbanken kommer att fatta allt färre beslut med enhällighet och allt fler majoritetsbeslut i ett utvidgat EMU. Man bör redan nu försäkra sig om att alla institutionella resurser kommer att sättas in för detta ändamål.

4.1.2. Mångfalden kommer att bli en andra utmaning. Det kommer att ta lång tid att minska eller helt åtgärda skillnaderna i utvecklingsnivå.

4.1.2.1. I ett första skede kommer skillnaderna mellan euroområdet och övriga medlemsstater att bli mycket större, såväl kvalitativt som kvantitativt. I dag står ju endast tre medlemsstater utanför eurosamarbetet (Danmark, Storbritannien och Sverige). I samband med de tio nya EU-ländernas inträde kommer länderna i euroområdet att bli färre än de som står utanför (12 mot 13). Därmed uppstår genast frågan om en institutionalisering av eurogruppen, vilket skulle innebära att denna grupp får en juridisk ställning och beslutsbefogenheter som den nu saknar och att den inte längre är beroende av Ekofinrådet när det gäller beslut som direkt berör den.

4.1.2.2. I ett andra skede, när nya medlemsstater går med i EMU, hamnar fokus i stället på de kraftigt ökade skillnaderna mellan de olika medlemsstater som ingår i EMU. I ett EMU med 25 medlemsländer måste man se över vissa grundläggande aspekter såsom subsidiaritetsprincipen, de nationella parlamentens roll och förvaltningssamarbetet mellan medlemsländerna. Man bör hitta nya samarbetsformer som utan tvivel måste omfatta en europeisk skattereform. Hur skall dessa reformer påbörjas, med vilken demokratisk jämvikt, vilka befogenheter och vilka kompromisser mellan gemenskapsmetoder och regeringsmetoder? Alla dessa frågor bör diskuteras inom Europeiska konventet och kommer även att kräva stor uppmärksamhet av Europeiska centralbanken, rådet och kommissionen.

4.2. Nya ekonomiska och sociala förutsättningar

4.2.1. Man får inte överskatta den förändring av den ekonomiska balansen som EMU-utvidgningen innebär, eftersom de tolv kandidatländernas BNP endast utgör 6 % av de tolv euroländernas BNP. När EMU:s utveckling måste anpassas till mycket mer skilda ekonomiska och sociala förhållanden än i dag kommer dock flera frågor att behöva ställas, i ett första skede kring förhållandet mellan euroområdet och de medlemsstater som står utanför EMU, och senare kring förvaltningen av en gemensam valuta i ekonomier som skiljer sig åt mer än tidigare. Frågorna kommer främst att gälla anpassningen till dessa nya situationer.

4.2.2. Dessa frågor kommer bland annat att gälla skillnaderna i konkurrenskraft och ekonomisk produktivitet, löneskillnaderna och de migrationsströmmar som skulle kunna uppstå i euroområdet, framför allt över nationsgränserna. Efter ett årtionde eller mer kommer acklimatiseringseffekter att bidra till att göra det utvidgade euroområdet mer homogent (när det gäller ländernas förvaltningsmetoder, näringslivets och arbetsmarknadsparternas gemensamma ansvar, effekterna av de ekonomiska och sociala reformer för perioden 2000-2001 som man kom överens om i Lissabon etc.). Under en övergångsperiod måste man dock kunna hantera dessa jämförelser och konfrontationer mellan mycket olika nationella system och ekonomier.

4.2.3. I detta sammanhang blir frågan om budgetöverföringar inom ett utvidgat EMU särskilt viktig. Hittills har EU valt att ha en ekonomisk och monetär union utan större federal inblandning, med små gemensamma budgetmedel och utan någon omfattande skatteharmonisering. I och med att EMU kommer att bestå av länder med inbördes stora skillnader uppstår nya problem som blir svåra att lösa med de nuvarande arrangemangen, t.ex. de tidigare nämnda frågorna om stora skillnader mellan produktionsfaktorerna, risker för ekonomiska och sociala spänningar eller chockeffekter p.g.a. asymmetri. Det är därför EU efter år 2006 kommer att behöva se över följande:

- Frågan om överföringar från gemenskapsbudgeten (sammanhållningsfondsmedel, stöd etc.).

- Frågan om gemenskapsbudgetens finansiering (och om en eventuell europeisk skatt).

- Andra frågor som knyter an till de ovanstående, särskilt frågor rörande beskattningen i Europa (olikheter och konkurrens mellan olika skattesystem samt det totala skattetrycket).

4.3. Internationella återverkningar

4.3.1. Målsättningen är att euron skall bli en tungt vägande internationell valuta. Utvidgningen av EMU måste ske under förtroendeingivande omständigheter och får inte hota eurons ställning internationellt. Ett internationellt förtroende för euron är en förutsättning för att valutan skall bli en framgång.

4.3.2. Man måste också bevaka vilka följder ett utvidgat EMU får för ekonomierna i EU:s närhet, särskilt i Ryssland, Ukraina, Vitryssland och övriga länder i f.d. Sovjetunionen och även i Medelhavsländerna och AVS-länderna.

Bryssel den 19 september 2002.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Göke Frerichs

(1) "EU:s utvidgning: kandidatländernas utmaning att uppfylla de ekonomiska kriterierna inför anslutningen", EGT C 193, 10.7.2001.

(2) SEK(2002) 102 slutlig.

(3) KOM(2002) 46 slutlig.