Underutnyttjandet av arbetskraften minskar men är fortfarande betydande, även i länder där arbetslösheten är låg. Under återhämtningen ökade det totala antalet arbetade timmar betydligt långsammare än sysselsättningsnivån. Antalet arbetade timmar per sysselsatt person ligger stabilt omkring 3 % lägre än före krisen. Dessutom är siffran för (ofrivilligt) deltidsarbete fortfarande hög, även om heltidsanställningarna ökade under 2016. Återhämtningen bidrar visserligen till fler både fasta och tidsbegränsade jobb, men andelen visstidsanställda ligger kvar på samma nivå i EU (omkring 14 %). Kombinationen av en hög andel visstidsanställningar och en låg andel som övergår i tillsvidareanställningar tyder på att arbetsmarknaden är segmenterad i ett antal medlemsländer. Egenföretagandet ökade endast marginellt (med 0,3 %) under 2016, med en snabbare ökning bland egenföretagare utan anställda.

Inkomstskillnaderna började långsamt minska under 2016, efter ökningen till följd av krisen. Förhållandet mellan den övre och nedre inkomstkvintilen (dvs. förhållandet mellan inkomsterna hos de 20 % av befolkningen som tjänar mest och de 20 % som tjänar minst) minskade något från 5,2 under 2015 till 5,1 under 2016, efter att ha ökat från 4,9 under 2009. Denna blygsamma utveckling speglar den förbättrade situationen i ekonomin och på arbetsmarknaden. Den genomsnittliga EU-indikatorn för inkomstskillnader döljer dock stora skillnader mellan länderna (se avsnitt 3.4).

Tack vare hushållens högre inkomster riskerar färre personer att drabbas av fattigdom eller social utestängning. Den här indikatorn förbättrades under 2016 för fjärde året i rad och minskade till 23,5 % (från 23,8 % föregående år), och närmar sig nu den lägsta noteringen på 23,3 % år 2009. Men framstegen för att nå Europa 2020-målet att hjälpa minst 20 miljoner människor ur fattigdom jämfört med 2008 räcker inte. Under 2016 riskerade omkring 118 miljoner människor att drabbas av fattigdom eller social utestängning. Det är cirka 700 000 fler än 2008. Risken var vanligare bland vissa grupper: barn (0–17 år, 26,4 %), unga (18–24 år, 30,5 %), lågutbildade med högst grundskola (34,9%) och personer med funktionsnedsättning (över 16 år, 29,9 %). Två tredjedelar av de arbetslösa riskerade också att drabbas av fattigdom eller social utestängning under 2016. Personer födda utanför EU verkar löpa större risk (39,1 % under 2015). Däremot är äldre personer (65 år eller äldre) fortfarande relativt sett bättre skyddade (med en liten försämring, från 17,4 % år 2015 till 18,3 % år 2016).

Återhämtningen bidrar till fler fasta och tidsbegränsade jobb och allt fler jobbar heltid. I absoluta tal ökade antalet tillsvidareanställningar mer än de tidsbegränsade anställningarna under 2016 (2,7 miljoner respektive 0,6 miljoner), men procentuellt sett ökade de tidsbegränsade anställningarna mer. Andelen tidsbegränsat anställda ligger kvar på 14,2 % (se avsnitt 3.3.1). Egenföretagandet ökade endast marginellt (med 0,3 %) under 2016, med en snabbare ökning bland egenföretagare utan anställda (se avsnitt 3.1.1). Såsom tidigare nämnts har antalet deltidsanställda ökat betydligt sedan krisen (med omkring 11 % jämfört med 2008), medan heltidsanställningarna har minskat (med 2 %). Denna trend kan dock vara på väg att vända. Under 2016 skapades proportionellt sett fler heltids- än deltidsjobb (det har bara inträffat en gång sedan 2008, nämligen 2014). Dessutom minskade andelen ofrivilligt deltidsarbete under 2016 från 29,1 % till 27,7 %. Liksom senare år tillkom de flesta jobben i tjänstesektorn (+1,7 %). Industrin och byggsektorn hade också en god jobbtillväxt (båda med +1 %). Sysselsättningen inom byggsektorn visade positiva tecken för första gången sedan 2008, men det är fortfarande 18 % färre sysselsatta i sektorn jämfört med det året. Inom jordbruket fortsatte jobben att minska (-4 % år 2016), vilket de gjort under en längre tid.

I nästan hälften av medlemsländerna minskade arbetslösheten radikalt under 2016, med mer än 1 procentenhet. Arbetslösheten minskade snabbare än genomsnittet i vissa länder med mycket hög arbetslöshet – särskilt Spanien, Kroatien och Cypern (med 2 procentenheter eller mer), men också i Grekland och Portugal – vilket tyder på en konvergens i riktning mot lägre arbetslöshet. Men skillnaderna är fortfarande stora. Som framgår av diagram 5 (som visar både nivåer och förändringar enligt den gemensamma metoden för att bedöma huvudindikatorerna för den sociala resultattavlan), varierade arbetslösheten kraftigt under 2016, från cirka 4 % i Tjeckien och Tyskland (”bästa resultat”) till 23,6 % i Grekland (”kritisk situation”). Även om arbetslösheten minskade med 1,3 procentenheter i Grekland är den fortfarande mycket hög. Arbetslösheten är också fortfarande hög i Italien, utan några större förbättringar under 2016 (en minskning med 0,2 procentenheter). Bland de länder där arbetslösheten är lägre än genomsnittet rapporterade Estland och Österrike en svag ökning under 2016. Trots en stadig minskning sedan 2013 var arbetslösheten i de flesta länder fortfarande högre 2016 än 2008 (se diagram 6). De enda undantagen är Tyskland, Ungern, Malta, Polen, Storbritannien och Tjeckien.

Löneökningen förblir dämpad i EU, trots fortsatta förbättringar på arbetsmarknaden. Reallönerna justerade efter förändringar i konsumentpriserna ökade i nästan alla medlemsländer och sammantaget med 1,3 % i EU. Ökningen var lägre i euroområdet där den allmänt låga inflationen 2015 och 2016 gjorde att reallönerna ökade med knappt 1 % under båda åren. Måttliga löneökningar, tillsammans med en liten nedgång i produktivitetstillväxten, ledde till en måttlig uppgång av arbetskostnaderna per enhet. Ersättningen till anställda varierar avsevärt: från 4,6 euro per arbetad timme i Bulgarien till 43,3 euro i Luxemburg. Diagram 9 visar dessutom att EU i stort sett består av antingen låglöneländer eller höglöneländer, där endast Cypern, Slovenien, Italien och Spanien ligger nära EU-genomsnittet. I den nedre delen sticker särskilt Bulgarien, Polen och Ungern ut, samt Rumänien som rapporterade en stor ökning det senaste året. Vissa tecken på konvergens kan ses, även om sambandet mellan absoluta lönenivåer och förändringar inte är så starkt.

Att vara egenföretagare utan anställda är fortfarande vanligt. Under 2016 ökade antalet egenföretagare utan anställda utanför den primära sektorn med 1,8 % (till 9 % mer än under 2008), medan antalet arbetsgivare (egenföretagare med anställda) utanför den primära sektorn endast steg med 0,3 % (och var 10 % lägre än under 2008). Antalet egenföretagare utan anställda kan dölja situationer med ”falska” egenföretagare under vissa omständigheter. Denna fråga kommer att diskuteras vidare i avsnitt 3.3 tillsammans med segmenteringen av arbetsmarknaden.

Flera länder fortsatte att använda anställningsstöd för att främja efterfrågan på arbetskraft och nya jobb. De flesta åtgärder vänder sig till specifika grupper som har svårt att komma in på arbetsmarknaden, till exempel ungdomar, äldre, långtidsarbetslösa och flyktingar, och omfattar ekonomiska incitament (skatterabatter eller sänkta sociala avgifter) för arbetsgivare som anställer personer från dessa grupper. Under referensperioden (från andra halvåret 2016 och framåt) infördes riktat anställningsstöd i flera medlemsländer (mer information finns i avsnitt 3.2). Vissa länder införde också (eller planerar att införa) ett mer allmänt anställningsstöd utan eller med mindre strikta kriterier, vanligtvis för att främja tillsvidareanställningar. Italien införde i de södra regionerna sänkta sociala avgifter för arbetsgivare som tillsvidareanställer eller erbjuder en lärlingsplats åt unga under 25 år eller personer som varit arbetslösa i minst sex månader. Frankrike förlängde den premie på 4 000 euro som ett litet eller medelstort företag får för att anställa en person som tjänar upp till 1,3 gånger minimilönen (förlängning med sex månader till första halvåret 2017, men nu fasas den ut). Nästan 1,6 miljoner arbetstagare har gynnats av bidraget. Österrike undersöker just nu möjligheterna att införa en bonus för att skapa nya jobb genom att minska lönekostnaderna för arbetsgivare som nyanställer. I andra fall är anställningsstödet inriktat på flera mindre gynnade grupper. Portugal har till exempel infört ekonomiska finansiella incitament för tillsvidareanställningar, där företagen delvis slipper sociala avgifter för vissa utsatta grupper (unga, långtidsarbetslösa och äldre). Ett anställningsstöd riktat till samma grupper ska dessutom bidra till att visstidsanställningar går över i tillsvidareanställningar. Europeiska socialfonden bidrar till både den här åtgärden och till ett nytt initiativ för att främja övergången från praktik till tillsvidareanställning. Cypern införde bidrag för att anställa personer från utsatta grupper, bland annat personer som får en garanterad minimiinkomst eller har någon funktionsnedsättning. I Ungern bidrar socialfonden till att öka sysselsättningen i sociala företag genom incitament och bidrag för att skapa nya jobb.

Vissa länder har justerat sina minimilöner eller gjort lönesättningssystemen mer förutsägbara i samråd med arbetsmarknadens parter. Bulgariens regering har föreslagit en lönesättningsmekanism för minimilön med tre scenarier och en konsekvensanalys, där man väntar på godkännande från arbetsmarknadens parter. Regeringen planerar att gradvis höja minimilönen från 230 euro per månad till 305 euro år 2020. Rumänien har fastställt minimilöner fram till 2020 i sitt regeringsprogram. Minimilönen har mer än fördubblats sedan 2010 och väntas öka från 315 euro i månaden till 380 euro 2020. I Irland höjdes minimilönen per timme från 9,15 euro 2016 till 9,25 euro 2017 efter rekommendationer från låglönekommittén (Low Pay Commission), som också bedömer de sociala konsekvenserna av ändrade minimilöner. Den irländska regeringen har nyligen aviserat en ytterligare höjning av minimilönen med upp till 9,55 euro per timme från januari 2018. Lettland höjer minimilönen till 430 euro per månad från och med den 1 januari 2018, vilket är en ökning från 380 euro. Polen höjde minimilönen per månad till 2 000 zloty och införde minimilön för de som har civilrättsliga anställningsavtal (13 zloty per timme, dvs. cirka 3 euro). Portugals regering höjde minimilönen den 1 januari 2017 från 530 euro till 557 euro per månad, efter ett trepartsavtal med arbetsmarknadens parter. Höjningen följdes av en tillfällig sänkning av arbetsgivarnas sociala avgifter för de arbetstagare som får minimilön. Den brittiska regeringen vill höja den nationella minimilönen för personer över 25 till 60 % av medianlönen senast 2020 (cirka 9 pund per timme, dvs. omkring 10,3 euro). Den årliga uppräkningen i april 2017 justerade den nationella levnadslönen till 7,50 pund per timme (8,6 euro) och den nationella minimilönen för unga arbetstagare och lärlingar kommer också att höjas. I Tyskland har den federala regeringen följt rekommendationen från den permanenta minimilönekommittén med arbetsmarknadens parter, och höjt den allmänna minimilönen från 8,50 euro per timme till 8,84 euro från och med den 1 januari 2017.





3.2 Riktlinje 6: Öka arbetskraftsutbudet och arbetskraftens färdigheter och kompetens

I detta avsnitt beskrivs genomförandet av sysselsättningsriktlinje nr 6, som rekommenderar medlemsländerna att skapa förutsättningar för att öka arbetskraftsutbudet och arbetskraftens färdigheter och kompetens. Först presenteras indikatorer om hur utbildningen påverkar anställbarheten (grundläggande färdigheter, deltagande i livslångt lärande och övergången från skola till arbete för olika typer av utbildningar). Därefter diskuteras arbetsmarknadsresultaten för olika underrepresenterade grupper (t.ex. unga, äldre arbetstagare, personer med invandrarbakgrund och kvinnor). I avsnitt 3.2.2 beskrivs medlemsländernas politiska åtgärder på dessa områden och åtgärder riktade till dessa mindre gynnade grupper.

3.2.1 Nyckelindikatorer

Andelen unga med högst grundskoleutbildning minskade ytterligare i EU under 2016. Andelen var då 10,7 %, vilket är 0,3 procentenheter lägre än under 2015. I sjutton medlemsländer var andelen lägre än EU-målet 10 %. I Malta, Spanien och Rumänien uppgick andelen däremot till nästan 20 % och situationen i dessa länder samt i Portugal anses vara kritisk, medan Kroatien, Litauen och Slovenien har de bästa resultaten med en andel under 5 %. I majoriteten av medlemsländerna har det inte skett någon större förändring under det senaste året vad gäller andelen unga med högst grundskoleutbildning (se diagram 13). Andelen minskade mest i Luxemburg (3,5 procentenheter) och i Grekland (1,4 procentenheter) men ökade betydligt i Cypern (ökningen var 2,8 procentenheter, men nivån är ändå under genomsnittet i EU). Det finns inget som tyder på konvergens mellan medlemsländerna under 2016, utan regressionslinjen som visar årliga förändringar i andelen unga med högst grundskoleutbildning är nästan vågrät. Jämfört med 2008 (diagram 14) har dock andelen unga med högst grundskoleutbildning minskat i nästan alla medlemsländer – i snitt med 4 procentenheter. Mest minskade andelen i Portugal, Spanien, Grekland och Luxemburg medan den ökade i Ungern, Tjeckien, Slovakien och Rumänien. Skillnaden mellan andelen män och andelen kvinnor med högst grundskoleutbildning minskade till 3 procentenheter 2016 från att 2008 ha legat på 3,9 procentenheter. Det är ovanligare att kvinnor har högst grundskoleutbildning.

Källa: Eurostat. Period: Nivåerna för 2016 och årliga förändringar jämfört med 2015. Anm.: Axlarnas skärningspunkt motsvarar det oviktade EU-genomsnittet. En förklaring finns i bilagan.

Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen. Onlinedatakod: edat_lfse_14.

Att andelen unga med högst grundskoleutbildning under en längre tid har minskat är en positiv trend som till stor del beror på strukturreformer inom utbildningssystemen och riktade politiska åtgärder. Minskningen kan dock delvis hänga samman med att det efter krisen har varit svårt för unga att få tillgång till arbetsmarknaden i länder där ungdomsarbetslösheten är hög och att de därför har beslutat att fortsätta utbilda sig i stället. Det finns en stark koppling mellan unga med högst grundskoleutbildning och unga som har sämre sociala förutsättningar och lågutbildade föräldrar. Elever med invandrarbakgrund, särskilt de som är födda utomlands, hoppar oftare av skolan. Elever med funktionsnedsättning är också mer utsatta och skillnaden jämfört med elever utan funktionsnedsättning var 10,3 procentenheter 2015.

En viktig indikator på de grundläggande utbildningssystemens kvalitet är elevernas färdigheter i läsförståelse, matematik och naturvetenskap. Enligt OECD:s Pisaundersökning från 2015 hade 19,7 % av 15-åringarna i Europa bristande kunskaper i läsförståelse, 22,2 % i matematik och 20,6 % i naturvetenskap efter grundskolan. Jämfört med föregående undersökning från 2012 har resultaten försämrats på alla områden, både i genomsnitt i EU och i de flesta EU-länder. De grundläggande färdigheter som eleverna tillägnar sig varierar dock fortfarande kraftigt mellan länderna. EU-länderna är alltså längre från målet att minska andelen elever med svaga resultat i läsförståelse, matematik och naturvetenskap till under 15 % senast 2020.

En mindre gynnad socioekonomisk bakgrund är den största enskilda orsaken till svaga utbildningsresultat. Elever som har särskilda behov och/eller invandrarbakgrund klarar sig också sämre i skolan. Bland de elever som deltog i Pisaundersökningen 2015 hade i genomsnitt cirka 34 % av den lägsta socioekonomiska kvartilen i EU bristande kunskaper i naturvetenskap, vilket är 26 procentenheter mer än hos eleverna i den högsta kvartilen (diagram 15). I medlemsländer där många av eleverna har invandrarbakgrund är andelen elever med svaga grundläggande färdigheter i allmänhet högre än genomsnittet och elevernas resultat korrelerar ofta starkt med deras socioekonomiska status. Såsom tidigare nämnts i denna rapport har inflödet av migranter till EU under de senaste åren visat att utbildningssystemen kan hjälpa tusentals unga människor att ta vara på sin potential och integreras i samhället.