KOMMISSIONENS REKOMMENDATION till allmänna riktlinjer för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik år 2001 - utarbetad i enlighet med artikel 99.2 i Fördraget om upprättandet av den europeiska gemenskapen

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

I. Allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken

1. Inledning

2. Huvudprioriteringar och krav i fråga om den ekonomiska politiken

2.1. Den senaste tidens ekonomiska utveckling och utsikterna framöver

2.2. Stora utmaningar

3. Ekonomisk-politiska rekommendationer

3.1. Att slå vakt om en makroekonomisk politik som gynnar tillväxt och stabilitet

3.2. Att förbättra de offentliga finansernas kvalitet och hållbarhet

3.3. Att effektivisera arbetsmarknaderna

3.4. Att slå vakt om att produktmarknaderna (varor och tjänster) är effektiva

3.5. Att främja effektiviseringen och integrationen av marknaderna för finansiella tjänster inom EU

3.6. Att främja företagande

3.7. Att främja utvecklingen av den kunskapsbaserade ekonomin

3.8. Att öka den miljömässiga hållbarheten

II. Landspecifika ekonomisk-politiska riktlinjer

1. Belgien

2. Danmark

3. Tyskland

4. Grekland

5. Spanien

6. Frankrike

7. Irland

8. Italien

9. Luxemburg

10. Nederländerna

11. Österrike

12. Portugal

13. Finland

14. Sverige

15. Förenade kungariket

I. Allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken

1. Inledning

Vid toppmötet i Lissabon för ett år sedan satte Europeiska unionen upp ett nytt strategiskt mål för det kommande årtiondet, nämligen "att bli världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi, med möjlighet till hållbar ekonomisk tillväxt med fler och bättre arbetstillfällen och en högre grad av social sammanhållning". I 2000 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken angavs en övergripande strategi för hur detta mål skulle uppfyllas. Denna strategi består av en sund makroekonomisk politik och genomgripande ekonomiska reformer på arbets-, produkt- och kapitalmarknaderna och bör leda till en stabil ekonomisk tillväxt på kort sikt, lägga en god grund för framtida tillväxt på medellång sikt och öka förmågan att på ett effektivt sätt klara av mer långsiktiga strukturella förändringar som till exempel effekten av att befolkningen blir allt äldre.

I 2001 års riktlinjer hålls fast vid den befintliga strategin och den utvidgas ytterligare mot bakgrund av slutsatserna från Europeiska rådets möte i Stockholm (23-24 mars 2001). Bland annat införs målsättningen att främja en hållbar utveckling, vilket görs i de olika delar av dokumentet som berörs. Riktlinjerna har utarbetats med beaktande av granskningen av genomförandet av 2000 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken och bedömningen av den ekonomiska situationen och de ekonomiska utsikterna enligt kommissionen ekonomiska prognoser från våren 2001.

Avsnitt 2 inleds med en diskussion om den ekonomiska bakgrunden till riktlinjerna och avslutas med en uppräkning av de viktigaste ekonomisk-politiska utmaningarna på kort,

medellång och lång sikt. I avsnitt 3 beskrivs sedan de allmänna ekonomisk-politiska rekommendationer som gäller alla medlemsstater och gemenskapen. Inom ramen för den övergripande strategin skiljer sig de olika medlemsstaternas prioriteringar beträffande den ekonomiska politiken något åt till följd av skillnader i ekonomisk tillväxt, ekonomiska framtidsutsikter, strukturer och institutioner. Dessa skillnader beaktas i de landspecifika ekonomisk-politiska riktlinjerna, som läggs fram i del II.

2. Huvudprioriteringar och krav i fråga om den ekonomiska politiken

2.1. Den senaste tidens ekonomiska utveckling och utsikterna framöver

En klart mindre gynnsam situation i världsekonomin P Sedan rådet antog föregående års riktlinjer försommaren 2000 har situationen i världsekonomin blivit klart mindre gynnsam till följd av ett antal inbördes beroende faktorer. Även om avmattningen i världsekonomin allmänt förväntas bli relativt kortvarig finns det en betydande risk att utvecklingen blir sämre.

Oljepriserna steg under hela sommaren och nådde nya toppnivåer under hösten. Även om de sjunkit tillbaka från toppnivåerna i slutet av 2000 och även om det lägre efterfrågetrycket i världsekonomin minskar risken för nya prisstegringar ligger oljepriset fortfarande på en relativt hög nivå och fortsätter att fluktuera mycket. En viktigare faktor är dock att den ekonomiska aktiviteten i Förenta staterna och Japan har mattats av oväntat kraftigt de senaste månaderna. I Förenta staterna var en viss

anpassning till en mer hållbar tillväxtbana väntad och önskvärd, eftersom detta skulle kunna leda till att de betydande obalanser som byggts upp under konjunkturuppgången korrigeras. Allmänt förväntas det ske en snabb (v-formad) återhämtning under andra halvåret 2001, bland annat på grund av ett klokt utnyttjande av det tillgängliga ekonomisk-politiska manöverutrymmet. Det råder dock fortfarande stor osäkerhet om utvecklingen och det kan inte uteslutas att det blir en mer allvarlig och långvarig nedgång. I Japan har den bräckliga uppgången tappat fart och ekonomin är fortfarande sårbar för chocker. Den försämrade situationen i världsekonomin har redan påverkat tillväxten i ett antal s.k. tillväxtekonomier, framför allt genom att exporten mattats av. En tredje faktor att beakta är att det skett ett kraftigt kursfall på världens aktiemarknader, särskilt när det gäller aktier i teknikföretag, vilket förklaras av att investerarna bedömer att den långsiktiga resultattillväxten kommer att bli lägre än vad man tidigare trott.

Tillväxten i euroområdet är fortfarande tämligen hög P På det hela taget var det andra året med den ekonomiska och monetära unionen ett bra år. I euroområdet var den ekonomiska tillväxten den snabbaste och arbetslösheten den lägsta på ett årtionde. Den totala inflationen steg men den underliggande inflationen låg fortfarande en bra bit under 2 procent. Tillväxten har dock fått sig en knäck, först genom den negativa oljeprischocken och sedan

>Hänvisning till>

genom avmattningen i den internationella efterfrågan. Dessutom innebar oljeprisökningen i kombination med en svagare euro att den totala inflationen ökade och nådde en toppnivå i november 2000.

Trots att avmattningen i världsekonomin försämrar utsikterna förefaller euroområdet att även under perioden 2001-2002 kunna åtnjuta relativt hög ekonomisk tillväxt på omkring 2 ¾ procent och fortsatt sysselsättningsökning i en miljö som präglas av avtagande inflationstryck. Kraftigt förbättrade grundläggande makroekonomiska faktorer, som till exempel en varaktigt återhållsam löneutveckling, och en lämplig ekonomisk politik har lett till ett gynnsamt investeringsklimat och en kontinuerlig ökning av antalet nya arbetstillfällen. Detta har skapat en självgående positiv utveckling som bärs upp av den inhemska efterfrågan. Företagens och konsumenternas framtidsoptimism har visserligen sjunkit, men ligger kvar på en nivå strax under de historiskt högsta nivåerna, eftersom den får fortsatt stöd av den ökade dynamiken i ekonomin. Investeringsefterfrågan underblåses av ett högt kapacitetsutnyttjande, gynnsamma finansieringsbetingelser och hög lönsamhet, samtidigt som konsumenternas efterfrågan får fortsatt bränsle från stigande disponibla inkomster, vilka gynnas av ökad produktivitet, högre sysselsättning och skattelättnader.

>Hänvisning till>

Den stora inre marknaden i förening med den gemensamma valutan ger dessutom en stark och stabil grund för inhemsk tillväxt med mindre exponering för växelkursfluktuationer. I och med att sedlar och mynt i euro införs den 1 januari 2002 kommer den ekonomiska integrationen att få ytterligare kraft och euron kommer då att bli en realitet i vardagslivet och kommer att göra den monetära unionen mer synlig. Tack vare de fortsatta ekonomiska reformerna har dessutom euroområdets motståndskraft mot yttre störningar förstärkts, så även om situationen i världsekonomin skulle försämras - i synnerhet om den amerikanska ekonomin inte snabbt skulle återgå till stabil tillväxt - skulle ovannämnda faktorer bidra till att dämpa effekten på euroområdet.

Medlemsstaterna utanför euroområdet - Efter att ha registrerat kraftig ekonomisk tillväxt och sysselsättningsökning under 2000 känner Danmark, Sverige och Förenade kungariket nu av den negativa utvecklingen i världsekonomin. Den ekonomiska tillväxten förväntas till följd av detta att mattas av till en mer måttlig takt. De nära handelsförbindelserna med euroområdet och den fortsatt höga inhemska efterfrågan gör att de har goda möjligheter att klara av den försämrade situationen i världsekonomin. Inflationen i dessa länder är fortsatt låg och ligger på samma nivå som eller något under inflationen i euroområdet.

2.2. Stora utmaningar

EU och euroområdet står inför ett antal stora utmaningar på kort, medellång och lång sikt. För att klara av dessa utmaningar krävs det att lämpliga åtgärder vidtas nu.

Utmaningen på kort sikt: att få den ekonomiska tillväxten och sysselsättningsökningen att fortsätta -- Den

närmast föreliggande uppgiften är att få den snabba ekonomiska tillväxten att fortsätta trots att situationen i världsekonomin ger mindre draghjälp. Euroområdet kommer att i högre grad behöva lita till sin egen förmåga.

Den ekonomiska politiken måste därför syfta till att upprätthålla och ytterligare stärka de inhemska tillväxtfaktorerna genom att föra en stabilitetsinriktad makroekonomisk politik och genomgripande strukturreformer. Detta kommer att stärka företagens och konsumenternas framtidstro samtidigt som det ökar möjligheterna att föra en penningpolitik som stödjer de inhemska tillväxtfaktorerna i euroområdet. En starkare euro i kombination med mer expansiva inhemska monetära förhållanden skulle bidra till en smidig korrigering av obalanserna i världsekonomin samtidigt som den inhemska efterfrågan hålls uppe och det yttre inflationstrycket minskar.

Bland annat måste finanspolitiken fortsätta att vara inriktad på att få de offentliga finanserna att vara nära balans eller uppvisa överskott och återhållsamheten med löneökningarna måste bevaras. Det är av största vikt att bevara den makroekonomiska stabiliteten, som ju krävt så mycket ansträngningar att åstadkomma, och att se till att den består framöver. Trycket att öka de offentliga utgifterna och att sänka skatterna stiger till följd av att situationen för de offentliga finanserna är bättre än på många år och i vissa fall på många årtionden. Ett visst lönetryck har uppstått till följd av att det har börjat uppstå falskhalsar på arbetsmarknaden och att det ställs krav på kompensation för den senaste tidens ökning i den totala inflationen och för tidigare återhållsamhet.

Den ekonomiska och monetära unionen innebär ett systemskifte och för att den skall ge de väntade fördelarna ställs det ytterligare krav på alla viktiga ekonomisk-politiska beslutsfattare. Den gemensamma penningpolitiken kan inte skräddarsys till enskilda medlemsstaters behov och växelkursen kan inte längre användas för att återställa de förluster i konkurrenskraft som blivit följden av alltför långsamma strukturförändringar eller en olämplig makroekonomisk politik.

Regeringarna och arbetsmarknadens parter har således ett gemensamt ansvar att bidra till en balanserad makroekonomisk politik både på medlemsstatsnivå och euroområdesnivå.

På ett mer övergripande plan finns det ett behov av att ytterligare öka ekonomins motståndskraft genom en lämplig kombination av strukturreformer. Mer flexibla och öppna marknader kommer att förbättra förmågan att hantera förändringar och bidra till att minimera eventuella varaktiga effekter av chocker. Det skulle också främja en positiv samverkan mellan strukturella förbättringar i ekonomin och leda till en bättre makroekonomisk utveckling. Dessutom kan strukturella reformer ha en positiv effekt på kort sikt genom att pressa ner priserna.

Utmaningen på medellång sikt: att förbättra förutsättningarna för framtida tillväxt och sysselsättning -- Den ekonomiska tillväxten sedan 1997 måste ses mot bakgrund av att det skett en konjunkturmässig återhämtning under vilken outnyttjad kapacitet har kunnat tas i anspråk. Även om det mycket väl kan vara så att den potentiella tillväxttakten har ökat under de senaste åren till följd av de produktivitetsökningar som bättre fungerande marknader och ny informations- och kommunikationsteknik gett upphov till, anses det fortfarande vara otillräckligt för att en tillväxttakt på omkring 3 procent skall kunna upprätthållas under en längre tid. För att uppgången skall kunna fortsätta krävs det således en permanent ökning av ekonomins tillväxtpotential.

Den ekonomiska politiken bör inriktas på att skapa de rätta förutsättningarna för en effektiv användning av produktionsfaktorerna och naturtillgångarna och för att successivt kunna förbättra dessa, bland annat genom investeringar i utbildning och fortbildning. Åtgärderna bör särskilt bidra till att förbättra marknadernas funktion genom att komma till rätta med

marknadsimperfektioner eller marknadsmisslyckanden som beror på förekomsten av externaliteter, marknadsinflytande, imperfekt information eller regelverket.

Av särskild vikt är att kraftigt förbättra det för närvarande dåligt utnyttjande humankapitalet. Den registrerade arbetslösheten i euroområdet är fortfarande oacceptabelt hög och arbetskraftsdeltagandet och sysselsättningsgraden är låga, särskilt för äldre arbetstagare och för kvinnor, och ligger långt ifrån de mål som angavs i Lissabon och Stockholm. För att öka den sociala integrationen är det också mycket viktigt att få upp arbetskraftsdeltagandet, särskilt i grupper som är underrepresenterade eller missgynnade. Den grundläggande strategin att den ekonomiska och sociala politiken ömsesidigt skall förstärka varandra leder till att tillgängliga arbetstillfällen mobiliseras fullt ut.

För att främja en ökning av arbetskraftsutbudet är det nödvändigt att säkerställa att regelverket uppmuntrar människor att ge sig in på eller stanna kvar på arbetsmarknaden. Särskilt skatte- och bidragssystemen bör reformeras ytterligare för att stärka människors ekonomiska incitament att acceptera arbetserbjudanden eller att behålla de arbeten de har. Det är nödvändigt att gå över till riktade aktiva åtgärder för att förbättra möjligheterna för de arbetslösa och de som inte deltar på arbetsmarknaden. Aktiva arbetsmarknadsåtgärder främjar även social integration. Ett annat sätt att åstadkomma en effektivare användning av den europeiska arbetskraften som helhet är att vidta åtgärder för att främja arbetskraftens rörlighet mellan medlemsstaterna, särskilt för att lösa problemet med kompetensflaskhalsar. Dessutom bör ett livslångt lärande främjas i syfte att öka arbetskraftsdeltagandet.

En ökning av arbetskraftsutbudet måste åtföljas av kapacitetshöjande investeringar. Detta

innebär att det måste skapas ett affärsklimat som främjar investeringar och som understöds av lämplig offentlig infrastruktur och en modern och effektiv offentlig förvaltning. Väl fungerande och integrerade produkt- och kapitalmarknader som präglas av konkurrens kommer att bidra till detta genom att se till att resurser används på bästa sätt. I detta sammanhang finns det ett behov av att öka konkurrensen på varu- och tjänstemarknaderna, i synnerhet när det gäller allmännyttiga tjänster och finansiella tjänster. För att åstadkomma detta bör åtgärderna på gemenskapsnivå inriktas på att fullända den inre marknaden, särskilt i tjänstesektorn. Medlemsstaterna bör å sin sida se till att faktiskt genomföra inremarknadslagstiftningen samt främja ökad konkurrens.

Ett viktigt inslag i Lissabonstrategin är insikten att företagandet och innovationsförmågan inom EU måste främjas, eftersom båda dessa faktorer utgör grundläggande förutsättningar för att öka Europas tillväxtpotential och följaktligen dess konkurrenskraft, välstånd och sysselsättning. Att stärka företagarandan och innovationsförmågan är en viktig uppgift för alla medlemsstater.

Ett logiskt komplement till främjandet av konkurrens på den inre marknaden är ökad internationell konkurrens. Europeiska unionen bör därför fortsätta att föra en gemensam

>Hänvisning till>

handelspolitik som gynnar en öppen världshandel och man bör arbeta för att få till stånd en ny multilateral förhandlingsomgång om ytterligare handelsliberaliseringar inom ramen för Världshandelsorganisationen.

För att bibehålla produktivitetsökningstakten och konkurrenskraften på lite längre sikt i en internationell miljö krävs det ständiga strukturförändringar. Europas utveckling mot en mer kunskapsbaserad ekonomi går framåt, men det finns fortfarande brister i förhållandet mellan industrin och forskningsvärlden och när det gäller nivån på den privata sektorns investeringar i forskning och utveckling (FoU), vilket har lett till att kommersialiseringen av forskningsresultaten fortfarande är svag. Dessutom är tillgången på kvalificerad IKT-personal och utbildade forskare otillräcklig.

Utmaningen på längre sikt: att vidta åtgärder för att klara av effekten av att befolkningen blir allt äldre -- Behovet av att föra en sund makroekonomisk politik och att genomföra genomgripande ekonomiska reformer blir än mer uttalat till följd av den nära förestående utmaningen att klara av effekterna av att befolkningen blir allt äldre. Om nuvarande trend håller i sig kommer den aktiva befolkningen inom EU att minska med omkring 40 miljoner personer och försörjningsbördan kommer ungefär att fördubblas mellan 2015 och 2050.

>Hänvisning till>

Preliminära beräkningar ger vid handen att de offentliga utgifterna för pensioner kommer att öka med ungefär 3-5 procent av BNP under perioden 2010-2050. Dessutom förväntas utgifterna för hälso- och sjukvård samt äldreomsorg att öka betydligt. Eftersom det behövs ett fullgott allmänt pensionsskydd kommer det faktum att befolkningen blir allt äldre således att ha betydande effekter för de offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt. Även om det kommer att dröja ytterligare några år innan effekten kommer att märkas tydligt bör regeringarna redan nu vidta åtgärder och passa på att utnyttja det tillfälle som den för närvarande allmänt goda ekonomiska situationen erbjuder att se till att pensioner, sjuk- och hälsovård samt långvård är av god kvalitet, tillräckliga och finanspolitiskt hållbara. Således bör de nuvarande systemen ses över och där så är lämpligt reformeras. Det bör göras strukturella förbättringar i de offentliga finanserna för att de framtida effekterna på de offentliga finanserna av att befolkningen blir allt äldre skall klaras av.

Förutom den omedelbara effekten på de offentliga finanserna kommer befolkningens åldrande även att få mer långtgående effekter på den ekonomiska tillväxten till följd av att den potentiella arbetskraftens storlek minskar och av potentiellt stora effekter på det totala sparandet i ekonomin. Höjningar av levnadsstandarden måste i allt högre grad åstadkommas genom ökningar av arbetsproduktiviteten och genom att få upp sysselsättningsgraden. Om tillflödet av unga nyutbildade personer till arbetskraften avtar kommer det sannolikt att försvåra kompetensförnyelsen och således även användandet av ny teknik. Att öka unga människors förmåga att använda ny teknik och att främja vuxenutbildning bör kunna bidra till att motverka effekten på kompetensnivån av att befolkningen blir allt äldre.

Medlemsstaterna bör utarbeta övergripande strategier för hur man skall klara av de ekonomiska effekterna av att befolkningen blir allt äldre. De bör lägga fram dessa samtidigt som de lägger fram sina stabilitets- och konvergensprogram och strategierna bör granskas inom ramen för den multilaterala övervakningen.

Nära samordning av den ekonomiska politiken - För att kunna utforma och genomföra ekonomisk-politiska åtgärder som stödjer varandra är det av största vikt att de ekonomisk-politiska beslutsfattarna nära samordnar sina åtgärder, till exempel genom förhandsutbyte av information. Effektiviteten i åtgärderna blir högre om man beaktar de spridningseffekter som kommer att bli allt mer betydelsefulla ju längre integrationsprocessen fortskrider.

Detta gäller särskilt de medlemsstater som ingår i euroområdet. För att klara av dessa utmaningar och för att kunna utnyttja EMU:s fulla potential uppmanas myndigheterna i de medlemsstater som ingår i euroområdet att nära samordna sin ekonomiska politik inom eurogruppen.

* *

Den ekonomisk-politiska strategi som bör följas på både makro- och mikroekonomisk nivå för att på ett effektivt sätt klara av dessa utmaningar beskrivs närmare i nästa avsnitt. Strategins viktigaste syften är att

i) slå vakt om en makroekonomisk politik som gynnar tillväxt och stabilitet,

ii) förbättra de offentliga finansernas kvalitet och hållbarhet,

iii) effektivisera arbetsmarknaderna,

iv) se till att produktmarknaderna (varor och tjänster) är effektiva,

v) främja effektiviseringen och integrationen av marknaderna för finansiella tjänster inom EU,

vi) främja företagande,

vii) främja utvecklingen av den kunskapsbaserade ekonomin, och

viii) öka den miljömässiga hållbarheten.

3. Ekonomisk-politiska rekommendationer

3.1. Att slå vakt om en makroekonomisk politik som gynnar tillväxt och stabilitet

Den makroekonomiska politiken har stor betydelse för att främja tillväxt och sysselsättning och bevara prisstabiliteten. På kort sikt bör den bidra till att den ekonomiska uppgången fortsätter och till att tillväxtpotentialen utnyttjas fullt ut. På medellång sikt bör den bidra till att skapa grundförutsättningar för att sparande och investeringar skall ligga på en nivå som leder till att ekonomin varaktigt får högre tillväxt och sysselsättning utan ökat inflationstryck.

I euroområdet förväntas tillväxten mattas av något från den mycket höga nivå som observerades 2000, men förbli relativt hög och ligga över den potentiella nivån under perioden 2000-2001 samtidigt som inflationen förväntas avta. En lämplig och välavvägd makroekonomisk politik består av nedan beskrivna delar.

Den gemensamma penningpolitiken syftar till att bevara prisstabiliteten i euroområdet i sin helhet och, utan att detta mål åsidosätts, till att stödja gemenskapens ekonomiska politik i allmänhet.

>Hänvisning till>

Som anges i stabilitets- och tillväxtpakten skapar sunda offentliga finanser nödvändigt utrymme för att de automatiska stabilisatorerna skall fungera fullt ut, utan att man riskerar att överskrida gränsvärdet för det offentliga underskottet på 3 procent av BNP. Sunda offentliga finanser verkar också dämpande på ränteläget, ökar utrymmet för investeringar i den privata sektorn, bidrar till en fortsatt minskning av den offentliga skulden i förhållande till BNP samt ökar förtroendet för ekonomin bland investerare genom att EMU:s finanspolitiska ram får ökad trovärdighet.

Som allmän princip är det viktigt att undvika att finanspolitiken blir konjunkturförstärkande, eftersom det skulle innebära att svängningarna i den ekonomiska aktiviteten förvärras, att det strukturella saldot blir ohållbart och att den gemensamma penningpolitiken belastas. Därför används de konjunkturrensade saldona för de offentliga finanserna som ytterligare ett mått vid bedömningen av situationen för de offentliga finanserna. Ett "minimisaldo" för de offentliga finanserna som är nära balans eller som uppvisar överskott har uppnåtts i flera medlemsstater och ligger inom räckhåll i de övriga. Det är nu dags att säkra vad som uppnåtts genom att se till att de konjunkturrensade saldona rör sig i riktning mot eller förblir i balans eller uppvisar överskott under de kommande åren. Där så är lämpligt bör fortsatt konsolidering av de offentliga finanserna skapa ytterligare stabiliseringspolitiskt manöverutrymme, så att oväntade försämringar av de offentliga finanserna kan klaras av, så att den offentliga skulden sjunker snabbare och så att man klarar av de finanspolitiska påfrestningarna av att befolkningen blir allt äldre. Enligt uppdateringarna från

>Hänvisning till>

2000/01 av stabilitetsprogrammen förväntas det underliggande saldot för de offentliga finanserna i euroområdet som helhet gradvis förbättras till ett saldo i balans 2003, efter att ha försämrats något under 2001.

>Hänvisning till>

Euroområdets medlemsstater bör se till att finanspolitiken ger stöd till den gemensamma penningpolitikens inriktning på prisstabilitet. De bör därför vara beredda att använda finanspolitiken för att bidra till inhemsk prisstabilitet och beakta den gemensamma penningpolitikens effekter på både euroområdesnivå och nationell nivå när de utformar finanspolitiken. Allmänt sett bör medlemsstaterna göra följande:

i. Som regel och i enlighet med fjolårets åtaganden för 2001 uppnå saldon för de offentliga finanserna som är nära balans eller som uppvisar överskott, så att det finns en tillräcklig marginal för att klara av effekten av negativa konjunktursvängningar. Se till att budgeten följs noggrant, så att det inte uppstår avvikelser från målen i stabilitetsprogrammen.

ii. Utforma budgetar för 2002 som uppfyller kravet på att ha saldon för de offentliga finanserna som är nära balans eller som uppvisar överskott och att undvika en konjunkturförstärkande finanspolitik. Där så är lämpligt ytterligare förstärka de offentliga finanserna, särskilt för att se till att de blir långsiktigt hållbara.

iii. Vara beredda att strama åt finanspolitiken (gäller de medlemsstater där det finns risk för överhettning och där inflationstrycket är högt) för att bidra till en lämplig avvägning av den makroekonomiska politiken på nationell nivå.

Löneutvecklingen i de medlemsstater som ingår i euroområdet bör återspegla skillnader i ekonomisk situation och sysselsättning. Regeringarna kan skapa rätt ramförutsättningar för att underlätta löneförhandlingarna mellan arbetsmarknadens parter. Från en makroekonomisk synvinkel är det nödvändigt att de nominella löneökningarna är förenliga med målen om att bevara prisstabiliteten och skapa nya arbetstillfällen. Detta innebär att ECB:s prisstabilitetsmål måste beaktas samtidigt som reallöneökningarna inte får överstiga produktivitetsökningarna.

I medlemsstaterna utanför euroområdet syftar penningpolitiken till att bevara prisstabiliteten. För att uppnå detta mål inriktas penningpolitiken i Danmark på att stödja en fast växelkurs gentemot euron inom ramen för ERM2. I Sverige och Förenade kungariket styrs penningpolitiken direkt av ett inflationsmål. Om detta inflationsmål uppfylls bidrar det till att skapa förutsättningar för växelkursstabilitet.

Medlemsstaterna utanför euroområdet skall i enlighet med stabilitets- och tillväxtpakten också bibehålla sunda offentliga finanser. Allmänt sett bör de göra följande:

i. Bibehålla saldon för de offentliga finanserna som uppvisar överskott 2001 och därmed en tillräcklig marginal för att kunna hantera effekterna av konjunkturförsvagningar. Se till att budgeten följs noggrant, så att det inte uppstår avvikelser från målen i konvergensprogrammen.

ii. Utforma budgetar för 2002 som uppfyller kravet på att ha saldon för de offentliga finanserna som är i balans eller som uppvisar överskott och att undvika en konjunkturförstärkande finanspolitik. Där så är lämpligt ytterligare förstärka de offentliga finanserna, särskilt i syfte att se till att de blir långsiktigt hållbara.

Löneutvecklingen i medlemsstaterna utanför euroområdet bör också återspegla skillnader i den ekonomiska och sysselsättningsmässiga situationen. Från en makroekonomisk synvinkel är det nödvändigt att de nominella löneökningarna är förenliga med målen om att bevara prisstabiliteten och skapa nya arbetstillfällen. Detta innebär att den nationella centralbankens prisstabilitetsmål måste beaktas samtidigt som reallöneökningarna inte får överstiga produktivitetsökningarna.

3.2. Att förbättra de offentliga finansernas kvalitet och hållbarhet

Medlemsstaterna måste bibehålla sunda offentliga finanser samtidigt som de förbättrar deras kvalitet och hållbarhet i enlighet med den rapport som antogs vid Europeiska rådets möte i Stockholm. På så sätt kan de offentliga finansernas bidrag till tillväxt och sysselsättning maximeras och de mål som fastställdes vid toppmötena i Lissabon och Stockholm, bland annat målet om social sammanhållning, uppnås. En lämplig avvägning mellan att minska den offentliga skulden, sänka skatterna och finansiera offentliga investeringar på viktiga områden måste göras och åtgärderna måste fördelas över tiden på ett lämpligt sätt. Medlemsstaterna bör därför göra följande:

i. Vidta åtgärder för att göra skatte- och bidragssystemen mer sysselsättningsvänliga, bland annat genom att inom ramen för fortsatt finanspolitisk konsolidering minska skattetrycket, särskilt på låga löner, och genom att förbättra skattesystemens effektivitet (se även avsnitt 3.3).

ii. Styra om offentliga utgifter i syfte att utöka det fysiska kapitalet och humankapitalet.

iii. Öka effektiviteten i de offentliga utgifterna genom att genomföra institutionella och strukturella reformer, som till exempel att införa eller förstärka de mekanismer som bidrar till att begränsa de offentliga utgifterna.

iv. Förbättra den långsiktiga hållbarheten i de offentliga finanserna genom att följa en tredelad strategi. Detta kommer att kräva inte enbart åtgärder för att öka sysselsättningsgraden, utan även en snabb minskning av skulden för att få till stånd en strukturell förbättring i de offentliga finanserna samt ytterligare reformer av pensionssystemen. Åtgärder för att göra pensionssystemen stabilare bör omfatta steg i riktning mot att öka fonderingsinslaget så att det skapas en bättre balans mellan de olika pelarna inom pensionssystemen i de länder där detta ännu inte uppnåtts.

v. Ytterligare samordna skattepolitiken för att undvika skadlig skattekonkurrens samt på ett effektivt sätt genomföra rådets överenskommelse om skattepaketet från november 2000.

3.3. Att effektivisera arbetsmarknaderna

De senaste årens positiva sysselsättningsutveckling fortsatte under 2000. Detta förklaras till stor del av de gynnsamma makroekonomiska förhållandena, men utvecklingen på arbetsmarknaden talar också starkt för att det skett en minskning i den strukturella arbetslösheten tack vare de reformer och åtgärder för att förbättra arbetsmarknadernas funktion som genomförts det senaste årtiondet, särskilt inom ramen för den europeiska sysselsättningsstrategin. Löneökningstakten har ökat endast i begränsad utsträckning eftersom det fanns stort utrymme för arbetslösheten att minska, vilket också skedde, och långtidsarbetslösheten har sjunkit ännu mer än den totala arbetslösheten. Det finns dock gott om utrymme för ytterligare förbättringar. Närmare bestämt står EU inför fyra problem. För det första har det börjat uppstå rekryteringsproblem och kompetensbrist i flera medlemsstater, vilket är ett tecken på att EU nu börjar närma sig gränsen för snabb konjunkturbetingad sysselsättningsökning. För det andra är arbetslösheten

>Hänvisning till>

fortfarande oacceptabelt hög med stora skillnader mellan olika medlemsstater och regioner. För det tredje kommer det att krävas ytterligare stora minskningar av arbetslösheten och en betydande ökning av utbudet på arbetskraft för att målet, som beslutades vid Europeiska rådets möte i Lissabon, om en total sysselsättningsgrad på 70 procent och på 60 procent för kvinnor skall vara uppfyllt till 2010. Detta gäller även delmålen på 67 procent respektive 57 procent till januari 2005 liksom målet om 50 procent för äldre personer i arbetsför ålder till 2010, vilket beslutades vid Europeiska rådets möte i Stockholm. För det fjärde skall målet vara att även skapa bättre jobb och inte endast fler jobb, vilket framhölls vid Europeiska rådets möte i Stockholm. Detta skall bland annat ske genom förbättrad utbildning, livslångt lärande och bättre möjligheter att förena arbetsliv och privatliv.

För att klara av dessa utmaningar bör medlemsstaterna utnyttja att de makroekonomiska förhållandena är gynnsamma och vidta nödvändiga strukturella förbättringar av arbetsmarknaderna så att målet om full sysselsättning kan uppnås. Medlemsstaterna bör före utgången av 2002 uppfylla målen i sysselsättningsriktlinjerna. Under de kommande 18 månaderna bör de framför allt vidta följande åtgärder:

i. Främja ökat arbetskraftsdeltagande, särskilt bland kvinnor och äldre arbetstagare, bland annat genom att försöka skapa lika möjligheter för kvinnor och män, tillhandahålla omsorgsmöjligheter för barn och andra anhöriga, reformera systemen för förtidspensionering och genom livslångt lärande. Även funktionshindrades, etniska minoriteters och migranters deltagande bör främjas. Andra relevanta åtgärder, som till exempel reformering av pensionssystemen, tas upp i avsnittet om de offentliga finanserna.

ii. På grundval av tidigare granskningar bör skatte- och bidragssystemen reformeras för att få arbete att löna sig. Reformerna bör inriktas på att sänka skatten på arbete för låginkomsttagare, få ned de högsta effektiva marginalskatterna samt eventuellt ändra bidragssystemens incitamentseffekter, bidragens varaktighet, kriterierna för att erhålla bidrag och kontrollen av att bidragsreglerna följs.

iii. Främja en lönebildningsprocess där skillnader i produktivitetsnivåer och lokala arbetsmarknadsförhållanden beaktas på ett bättre sätt.

iv. Undanröja hinder för arbetskraftens rörlighet inom och mellan medlemsstaterna, bland annat genom ömsesidigt erkännande av utbildningsbevis, förbättra möjligheterna att ta med sig sina pensionsrättigheter till andra medlemsstater genom att snabbt anta och genomföra direktivet om tjänstepensionsfonder, förbättra tillgången till alleuropeisk information om lediga jobb och utbildningsmöjligheter i medlemsstaterna i samband med utvecklingen av de nya europeiska arbetsmarknaderna.

v. Underlätta arbetskraftens rörlighet mellan olika branscher genom att tillsammans med arbetsmarknadens parter förbättra utbildning, vidareutbildning och livslångt lärande för att motverka att elever lämnar skolsystemet för tidigt samt vidta åtgärder för att utveckla den kunskapsbaserade ekonomin.

vi. Se till att de aktiva arbetsmarknadsåtgärderna är effektiva och inrikta dessa på de personer som löper störst risk att bli långtidsarbetslösa. Se till att bidragssystemen kompletteras med effektivt stöd till arbetssökande så att dessa kan öka sin anställbarhet och sina möjligheter på arbetsmarknaden.

vii. Tillsammans med arbetsmarknadens parter främja en mer flexibel arbetsorganisation, bland annat beträffande arbetstiderna, och modernisera den nuvarande regleringsmässiga, avtalsmässiga och rättsliga ramen beträffande bland annat anställningsskydd och deltidsarbete i syfte att kombinera ökad flexibilitet med säkerhet. Se till att eventuella minskningar i den totala arbetstiden inte leder till att enhetsarbetskostnaden stiger samt se till att framtida arbetskraftsbehov beaktas fullt ut.

viii. Bedriva en politik som syftar till att minska de löneskillnader mellan könen som beror på de facto-diskriminering.

>Hänvisning till>

Den 19 januari 2001 antog rådet i enlighet med artikel 128 i fördraget detaljerade riktlinjer för sysselsättningspolitiken för år 2001, vilka ligger i linje med ovannämnda prioriteringar, samt specifika riktlinjer för varje medlemsstat. När det gäller arbetsmarknadsreformer skall medlemsstaterna beslutsamt genomföra sysselsättningsriktlinjerna och de rekommendationer som riktats till dem.

3.4. Att slå vakt om att produktmarknaderna (varor och tjänster) är effektiva

Skapandet av den inre marknaden och införandet av euron har lett till ökad konkurrens på produktmarknaderna inom EU. Detta har haft en dämpande effekt på inflationsnivån och har bidragit till att prisnivåerna i medlemsstaterna konvergerat, vilket konsumenterna haft stor nytta av. Konkurrensen har också lett till en rationalisering av produktionen, vilket har bidragit till att öka de europeiska företagens konkurrenskraft. Den inre marknaden för tjänster hämmas dock fortfarande av befintliga hinder, vilket skapar hinder för gränsöverskridande verksamhet. Avregleringen av telekommunikationssektorn och i mindre utsträckning energisektorn har börjat ge positiva resultat. Kommissionen har föreslagit en fullständig avreglering av elektricitets- och gassektorn för samtliga konsumenter till den 1 januari 2005. På samma sätt har den europeiska ekonomins ökade exponering för världshandeln utsatt europeiska företag för internationell konkurrens, vilket har bidragit till att öka de europeiska produktmarknadernas effektivitet. Europeiska unionen är fortsatt för att liberalisera handeln och att inleda en ny förhandlingsomgång inom ramen för WTO. Även om de europeiska produktmarknaderna fungerar betydligt bättre än tidigare finns det fortfarande ett antal områden där ytterligare ansträngningar behöver göras. Medlemsstaterna bör:

>Hänvisning till>

i. fullborda den inre marknaden genom att

- minska den andel av inremarknadslagstiftningen som ännu inte genomförts till mindre än 1,5 procent före Europeiska rådets möte våren 2002,

- undanröja tekniska handelshinder,

- skapa en verkligt fungerande inre marknad för tjänster genom att undanröja regleringsmässiga och andra hinder för gränsöverskridande verksamhet mellan medlemsstaterna och marknadstillträde, och

- ytterligare öppna upp marknaden för offentlig upphandling och göra den tillgänglig on-line senast 2003.

ii. öka konkurrensen på ett sätt som ger verkliga fördelar för konsumenterna genom att

- påskynda avregleringen av nätverkssektorerna (energi-, järnvägs-, flygtransport- och posttjänstesektorerna) med beaktande av skyldigheterna att tillhandahålla tjänster och krav på leveranssäkerhet,

- öka de konkurrensvårdande och regleringsansvariga myndigheternas handlingsförmåga och oberoende, och

- minska den totala nivån på det statliga stödet i förhållande till BNP till 2003 och styra bort det från ad hoc-mässigt stöd och sektorsstöd och genom att öka insynen i medlemsstaternas beslut om statligt stöd.

3.5. Att främja effektiviseringen och integrationen av marknaderna för finansiella tjänster inom EU

Integrationen av det finansiella systemet inom EU ökar gradvis till följd av globaliseringen, avregleringarna, den tekniska utvecklingen och införandet av euron. De effektivitetsvinster som den finansiella integrationen ger upphov till kommer att leda till en förbättrad kapitalallokering och lägre kapitalkostnader, vilket kommer att ha gynnsamma effekter på tillväxt och sysselsättning i EU-ländernas ekonomi. De kvarvarande hindren för den finansiella integrationen gör att de potentiella fördelarna inte kan utnyttjas fullt ut. Ett av de största hindren är att det saknas ett harmoniserat regelverk för EU, vilket förhindrar verklig gränsöverskridande konkurrens. Arbetet med att harmonisera EU:s regelverk på det finansiella området går framåt i kraft av ett flertal åtgärder som vidtagits inom ramen för handlingsplanen för finansiella tjänster. Om handlingsplanen för riskkapital genomförs bör det öka tillgången på lämpliga finansieringsmöjligheter för innovativa små och medelstora företag, vars flexibilitet och tillväxtpotential gör dem till viktiga källor för ekonomisk tillväxt och sysselsättning. Arbetet med att skapa en genuint gemensam marknad för finansiella tjänster går för närvarande alltför långsamt. Därför är det nödvändigt att:

i. se till att den strategi beträffande värdepappersmarknaderna som vismannakommittén föreslog när det gäller regleringen av de europeiska värdepappersmarknaderna kan börja tillämpas från och med 2002,

ii. påskynda samtliga berörda parters - rådet, Europaparlamentet och kommissionen - ansträngningar för att se till att handlingsplanen för finansiella tjänster genomförs till fullo senast före 2005 och i synnerhet att vidta nödvändiga åtgärder för att uppnå en integrerad värdepappersmarknad före utgången av 2003, bland annat de prioriterade åtgärder som anges i vismannakommitténs rapport om

regleringen av de europeiska värdepappersmarknaderna,

iii. öka ansträngningarna att skapa en väl fungerande riskkapitalmarknad före 2003 genom att inte endast genomföra handlingsplanen för finansiella tjänster, särskilt med avseende på riskkapitalmarknaderna, utan även genomföra handlingsplanen för riskkapital, särskilt när det gäller att lätta på de kvantitativa begränsningarna för institutionella investeringar i aktiekapital, göra konkurslagstiftningen mindre rigid och utveckla en finanspolitisk ram som i högre grad främjar investeringar och företagande, samt

iv. på ett effektivt sätt ta sig an de utmaningar på stabilitetstillsynens område som är följden av de ökade kopplingarna över nations- och sektorsgränserna mellan de finansiella marknaderna och intermediärerna. Medlemsstaterna bör därför vidta nödvändiga åtgärder för att ytterligare förbättra samarbetet över nations- och sektorsgränserna mellan tillsynsmyndigheterna och andra berörda myndigheter.

3.6. Att främja företagande

Företagande är en grundläggande förutsättning för att kunna öka EU:s tillväxtpotential, konkurrenskraft och sysselsättning. Det måste skapas ett gynnsammare företagsklimat inom EU. Företagen och medborgarna behöver en reglerings- och skattemässig ram som är tydlig, lättbegriplig, effektiv och som är lätt att tillämpa på en världsmarknad som är stadd i snabb förändring. Åtgärder för att förbättra den offentliga sektorns effektivitet och för att minska byråkratiskt krångel har vidtagits för att minska företagens administrativa börda. Det finns dock fortfarande ett betydande utrymme för ytterligare åtgärder. De små och medelstora företagen inom EU anser fortfarande att bristande tillgång till finansiering är ett hinder för nystartade företag och ett problem som begränsar företagens tillväxtmöjligheter. Medlemsstaterna bör:

i. skapa ett företagsvänligt klimat genom att

- ytterligare minska den administrativa bördan och andra hinder för företagen genom att införa enklare och tydligare förfaranden, s.k. "one-stop shops" för nystartade företag och genom att förenkla företagsbeskattningssystemen,

- öka de offentliga tjänsternas effektivitet, bland annat genom att tillämpa benchmarking och öka användningen av offentlig upphandling, samtidigt som man ser till att offentliga och privata enheter konkurrerar enligt samma spelregler i de fall offentliga organ eller offentlig-privata partnerskap tillhandahåller marknadsvaror eller -tjänster, och

- förenkla mervärdesskattesystemen och se till att dessa tillämpas på ett mer enhetligt sätt.

ii. uppmuntra risktagande genom att förbättra tillgången till finansiering, särskilt för små och medelstora företag (se även avsnitt 3.5).

3.7. Att främja utvecklingen av den kunskapsbaserade ekonomin

Utvecklingen av den kunskapsbaserade ekonomin går framåt inom Europeiska unionen, men den måste påskyndas om det strategiska mål som sattes upp vid toppmötet i Lissabon skall uppnås. Företagen och medborgarna måste uppmuntras att ta vara på de möjligheter som den kunskapsbaserade ekonomin erbjuder. Trots att spridningen av informations- och kommunikationsteknik (IKT) ökat den senaste tiden ligger EU fortfarande efter Förenta staterna till exempel när det gäller forskning och utveckling, investeringar i ny

>Hänvisning till>

teknik och Internetanvändande. Det är av största vikt att de riktlinjer som angavs vid Europeiska rådets möte i Stockholm för att påskynda de ekonomiska reformerna genomförs inom den angivna perioden. Det krävs ökade investeringar i humankapital, FoU och IKT för att förbättra EU:s konkurrenskraft. Att inrätta produktmarknader som präglas av konkurrens (se avsnitt 3.4) och väl fungerande kapitalmarknader (se avsnitt 3.5) bidrar till ett företagsklimat som stödjer innovation och risktagande och som främjar investeringar. På FoU-området består den största utmaningen i att öka den privata sektorns delaktighet, vilket skulle bidra till att förbättra det kommersiella utnyttjandet av FoU-resultaten och till upprättandet av det europeiska området för forskning. För att underlätta utvecklingen av den kunskapsbaserade ekonomin är det nödvändigt att:

i. främja FoU och innovation genom att

- ge tillräckliga incitament för företag att satsa på FoU, bland annat genom att förbättra skyddet av immateriella tillgångar och fastställa en rättslig grund för ett gemenskapspatent före utgången av 2001,

- förbättra kopplingarna mellan universitet och företag, vilket bör leda till kunskapsöverföringar och ett förbättrat kommersiellt utnyttjande av FoU-resultat,

- förbättra forsknings- och innovationssamarbetet inom Europa, bland annat genom att främja nätverk där företag och forskningsinstitutioner medverkar och genom att främja forskarnas rörlighet och genom att förbättra samordningen av medlemsstaternas nationella forsknings- och innovationspolitik och -program, och

- se till att det finns tillräckligt med offentliga medel för FoU och fastställa tydliga och konsekventa prioriteringar för offentlig forskning.

ii. främja tillgång till IKT genom att

- ge fritt tillträde till accessnätet i syfte att åstadkomma en betydande sänkning av kostnaderna för att använda Internet,

- se till att Internet används mer och på ett bättre sätt i skolorna och slutföra den nödvändiga utbildningen av lärarna före utgången av 2002,

- förbättra regelverket för e-handel (genom att genomföra direktivet om elektronisk signatur och genom att under 2001 anta förslagen om copyright, distansförsäljning, mervärdesskatt och elektronisk fakturering), och

- främja Internetanvändning i den offentliga förvaltningen.

iii. öka både de privata och offentliga utbildnings- och vidareutbildningsansträngningarna i syfte att öka utbudet av utbildade forskare, öka antalet IKT-experter och förbättra befolkningens grundläggande IKT-kompetens.

>Hänvisning till>

3.8. Att öka den miljömässiga hållbarheten

Vid Europeiska rådets möte i Stockholm uppmanade man till att integrera främjandet av en hållbar utveckling i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. En hållbar utveckling är ett begrepp som sträcker sig längre än en rent ekonomisk bedömning och som syftar till förbättringar i livskvaliteten genom att främja konsekventa åtgärder som baseras på en övergripande bedömning av deras ekonomiska, sociala och miljömässiga dimensioner. Det är ett framåtsyftande begrepp som tar i beaktande både nuvarande och framtida generationers välfärd. I detta avsnitt behandlas hur miljöaspekter kan integreras i den ekonomiska politiken, särskilt användandet av marknadsbaserade instrument, som ett sätt att främja en hållbar utveckling.

Medlemsstaterna bör i högre grad använda sig av marknadsbaserade instrument för att uppfylla miljöpolitiska mål, då det oftast är det effektivaste sättet att minska föroreningarna eftersom det leder till att de externa kostnaderna internaliseras i priserna. Att använda dessa instrument är därför ett sätt att tillämpa principen om att förorenaren skall betala. Dessutom ger de industrin flexibilitet att minska föroreningarna på ett kostnadseffektivt sätt och de uppmuntrar till teknisk utveckling. Att gradvis men kontinuerligt och på ett trovärdigt sätt förändra skattesatsernas nivå och struktur tills de externa kostnaderna till fullo återspeglas i priserna skulle minimera de strukturella anpassningsproblemen och stödja innovativa lösningar från företagens sida. Denna strategi skulle också minimera behovet av undantag för de företag eller sektorer som påverkas mest. Sådana undantag minskar ofta åtgärdens miljömässiga effektivitet, snedvrider skattestrukturen och är svåra att ta bort i ett senare skede. Om det inrättades en ram för användandet av marknadsbaserade instrument på gemenskapsnivå skulle det bidra till att sådana snedvridningar kan undvikas och det skulle ge stöd till den inre marknaden.

Därför är det nödvändigt att

i. införa och öka användningen av marknadsbaserade instrument som beskattning, användaravgifter och avgifter för den som förorenar, försäkrings-/ansvarssystem och handel med utsläppsrätter,

ii. minska branschstöd och skatteundantag och andra åtgärder som har en negativ inverkan på miljön,

iii. intensifiera användandet av ekonomiska instrument för att minska utsläppen av växthusgaser, så att åtagandena enligt Kyotoprotokollet kan uppfyllas, och

iv. enas om en lämplig ram för energibeskattning på EU-nivå.

II. Landspecifika ekonomisk-politiska riktlinjer

1. Belgien

Ekonomin växte med ungefär 4 procent 2000 och BNP förväntas öka med ungefär 3 procent i reala termer 2001 och 2002. Den privata konsumtionen ökade kraftigt under 2000 och kommer att ligga kvar på en hög nivå både 2001 och 2002 till följd av att hushållen har större disponibla inkomster och att sysselsättningen ökar. Den relativt höga nivån på investeringarna bör också fortsätta att ge bränsle åt den inhemska efterfrågan. Exportefterfrågan väntas dock inte bidra lika mycket till den ekonomisk aktiviteten under 2001 och 2002. Inflationen, mätt enligt det harmoniserade konsumentprisindexet, förväntas sjunka från 2,7 procent 2000 till strax under 2 procent 2001 för att sedan sjunka ytterligare 2002. Sysselsättningen bör fortsätta att öka båda åren till följd av fortsatt hög ekonomisk tillväxt och de aktiva arbetsmarknadsåtgärder som genomförts under de senaste åren.

Med tanke på att den offentliga skuldkvoten fortfarande är mycket hög och att åtgärder måste vidtas för att klara av framtida effekter på de offentliga finanserna av att befolkningen blir allt äldre är det nödvändigt att fortfarande ge konsolideringen av de offentliga finanserna högsta prioritet. Arbetsmarknaden präglas fortfarande av en låg sysselsättningsgrad, särskilt bland de äldre arbetstagarna, och de regionala skillnaderna när det gäller situationen på arbetsmarknaden är fortfarande stora. Bristen på konkurrens i specifika sektorer, de alltför stora administrativa bördorna på företagen samt behovet av att öka effektiviteten i den offentliga sektorn är också stora ekonomisk-politiska utmaningar.

Finanspolitiken

Den oväntat snabba BNP-tillväxten under 2000 ledde till att de offentliga finanserna utvecklade sig på ett gynnsammare sätt än väntat. Istället för det planerade offentliga underskottet på 1 procent av BNP uppnåddes balans i den offentliga sektorns finanser. Enligt 2000 års uppdaterade stabilitetsprogram förväntas det offentliga överskottet uppgå till motsvarande 0,2 procent av BNP 2001 för att sedan öka något till 0,3 procent av BNP 2002. Den finanspolitiska strategi för perioden fram till 2005 som anges i 2000 års uppdatering bygger på att det uppnås stora offentliga primära överskott på mer än 6 procent av BNP per år. Återhållsamhet med de reala primära utgifterna förväntas vara den viktigaste faktorn i konsolideringsarbetet där man följer en outtalad norm om en ökningstakt på 1,5 procent per år i reala termer för utgifter i kategori 1 (statens utgifter och socialförsäkringssystemen). Den offentliga skuldkvoten förväntas sjunka från 110,6 procent av BNP 2000 till 101,4 procent av BNP 2002. Mot denna bakgrund och med tanke på att Belgien ingår i euroområdet bör finanspolitiken inriktas på att

i. uppnå ett offentligt överskott på 0,2 procent av BNP 2001 enligt beräkningarna i 2000 års uppdatering av stabilitetsprogrammet, även om den reala BNP-tillväxten skulle bli lägre än väntat,

ii. inom ramen för budgeten för 2002 strikt begränsa den årliga ökningen av de primära utgifterna till högst 1,5 procent i reala termer inom kategori 1 och på så sätt uppnå de finanspolitiska målen, särskilt ett primärt överskott på mer än 6 procent av BNP,

iii. från och med 2002 fördela budgetmarginalerna enligt definitionen i 2000 års uppdaterade stabilitetsprogram på ett sätt som är förenligt med gränsvärdet på 1,5 procents ökningstakt för de reala utgifterna och anslå alla ytterligare offentliga intäkter som kan uppstå till följd av en bättre än väntad real BNP-tillväxt till att minska skulden, och

iv. vidta åtgärder för att man skall klara av effekten på de offentliga finanserna av att befolkningen blir allt äldre genom att i tid reformera pensionssystemen och genom att i nästa uppdatering av stabilitetsprogrammet anslå årliga budgetmedel till en särskild fond.

Arbetsmarknaden

Situationen på arbetsmarknaden i Belgien fortsatte att förbättras under 2000, vilket ledde till att arbetslösheten sjönk till 8,5 procent. Regeringen försöker skapa en "aktiv välfärdsstat" som bland annat utmärks av en gradvis övergång från passiva åtgärder till en mer förebyggande och aktiv inställning till arbetsmarknadsfrågor. Det har tagits initiativ för att bekämpa arbetslöshetsfällor. Bidragsberoendet är dock fortfarande relativt stort inom vissa segment av arbetsmarknaden. Befolkningens stigande medelålder och de begynnande tecknen på arbetskraftsbrist inom vissa sektorer pekar på behovet av att ytterligare åtgärder bör vidtas för att mobilisera den del av befolkningen som är i arbetsför ålder och som saknar arbete och på så sätt öka sysselsättningen och arbetskraftsdeltagandet. Det är en av de största utmaningarna för den belgiska arbetsmarknaden, som kännetecknas av en relativt låg total sysselsättningsgrad (60,9 procent), särskilt för äldre personer i arbetsför ålder (endast 24 procent i åldersintervallet 55-64). Att det kvarstår betydande skillnader i arbetslöshet mellan olika delar av landet tyder på att arbetskraften inte är tillräckligt rörlig och att löneflexibiliteten är för låg. Även om skattetrycket på arbete i Belgien är bland de högsta inom EU förväntas de skattesänkningar som planeras enligt den nya reformplanen leda till att beskattningen av arbete gradvis sjunker

under de kommande åren. Mot bakgrund av dessa aspekter, och i kombination med en strikt tillämpning av sysselsättningsrekommendationerna, bör Belgien prioritera följande:

i. ytterligare reformera skatte- och bidragssystemen så att det lönar sig att arbeta, bland annat genom att skapa tillräckliga incitament för äldre personer att fortsätta arbeta eller åter ge sig in på arbetsmarknaden, sänka de högsta bidragen och ompröva den regel som undantar äldre arbetslösa (äldre än 50 år) från kravet på att aktivt söka ett arbete,

ii. undanröja de största hindren för arbetskraftens rörlighet och uppmuntra arbetsmarknadens parter att låta lönesättningen i högre grad återspegla skillnader i produktivitet och lokala arbetsmarknadsförhållanden, samtidigt som den totala löneökningstakten förblir måttlig, och

iii. fortsätta att tillsammans med arbetsmarknadens parter öka arbetsmarknadens flexibilitet genom att ytterligare mjuka upp villkoren för visstids- och deltidsanställningar och öka arbetstidsflexibiliteten, samtidigt som man ser till att eventuella minskningar av arbetstiden inte påverkar enhetsarbetskostnaden och utbudet av arbetskraft i oönskad riktning.

Produktmarknaderna och den kunskapsbaserade ekonomin

Belgien är en liten öppen ekonomi med högt konkurrenstryck på varumarknaderna, vilket har bidragit till en relativt hög arbetsproduktivitet inom tillverkningsindustrin och relativt låga priser i förhållande till landets levnadsstandard. Avregleringen inom telekommunikationssektorn går enligt planerna och flera åtgärder har vidtagits för att främja den kunskapsbaserade ekonomin. Det finns dock fortfarande

konkurrensproblem inom vissa tjänstesektorer. Avregleringen av energisektorn har inte kommit lika långt. Åtgärder för att minska den administrativa bördan på företagen och för att reformera de offentliga myndigheterna har aviserats, men endast ett fåtal åtgärder har vidtagits. Med tanke på det ovan anförda bör Belgien prioritera att

i. öka konkurrensen inom transportsektorn och gas- och eldistributionssektorn och inrätta oberoende organ med ansvar för transportnätverken i dessa sektorer för att säkerställa lika tillgång för alla och se till att den planerade reformen av järnvägarna kommer att öka effektiviteten och kvaliteten i tjänsterna och minska behovet av driftsstöd,

ii. öka öppenheten kring kopplingarna mellan den offentliga och privata sektorn på lokal nivå och på provinsnivå, särskilt kommunernas och deras organs roll ("intercommunale/ intercommunaal") i olika sektorer som till exempel energi- och banksektorn, för att undvika snedvridningar av konkurrensen och intressekonflikter, och

iii. vidta åtgärder för att minska och förenkla den administrativa bördan på företag.

Kapitalmarknaderna

Kapitalmarknaderna i Belgien fortsätter att utvecklas. Aktiemarknaden har blivit mer internationellt integrerad i och med den sammanslagning av fondbörserna i Bryssel, Paris och Amsterdam som ägde rum 2000. Även banksektorn har omvandlats genom ett antal internationella och inhemska fusioner och förvärv de senaste åren. Riskkapitalmarknaden har vuxit snabbt och präglas av en hög nivå på riskkapitalinvesteringarna i förhållande till BNP, men även en betydande grad av offentlig medverkan. Trots detta skulle det vara önskvärt om riskkapitalmarknaden utvecklades ytterligare, särskilt vad gäller den privata snarare än den offentliga riskkapitalmarknaden. Effektiviteten i det finansiella systemet bör gynnas av ett antal lagar för att förbättra företagsstyrningen. Mot bakgrund av det ovan anförda bör Belgien prioritera att

i. ytterligare utveckla riskkapitalmarknaden genom att lätta på de kvantitativa begränsningarna för institutionella investeringar i aktier, fastställa en finanspolitisk ram som främjar investeringar och företagande (företagande kommer även att underlättas av en anpassning av konkurslagstiftningen), och

ii. se till att tillsynssystemen i olika sektorer och länder håller jämna steg med utvecklingen i det finansiella systemet.

2. Danmark

Under 2000 hade Danmark en ekonomisk tillväxt på närmare 3 %, som hölls uppe främst genom dynamiska investeringar och stark extern efterfrågan. Tillväxten förväntas avta något under 2001, sannolikt till en nivå strax över 2 %. Även om tillväxten i såväl privat som offentlig konsumtion förväntas återhämta sig efter fjolåret, bedöms denna utveckling enligt prognoserna mer än kompenseras av en betydligt svagare tillväxt vad gäller investeringar. Samtidigt som tillväxten på exportmarknaderna beräknas avta något under 2001, förväntas även den starka ökning av importen som noterades under 2000 plana ut - denna ökning orsakades till stor del av en hög importintensitet både i fråga om insatsvaror för exporten och maskininvesteringar. Nettoexportens bidrag till tillväxten beräknas således öka under 2001. Under 2002 bedöms den ekonomiska aktiviteten komma att öka i snabbare takt, närmare 2 1/2 %, främst på grund av att den privata konsumtionen fortsätter att återhämta sig.

Tillväxtpotentialen i den danska ekonomin kan förbättras om man på ett effektivt sätt kan åtgärda följande problem: begränsningar i tillgången på arbetskraft, som riskerar att leda till flaskhalsar med nya löneökningar som följd i en del sektorer, otillräcklig konkurrens inom vissa viktiga sektorer, behov av att uppnå en hög effektivitet inom Danmarks omfattande offentliga sektor samt behovet att på ett verkningsfullt sätt begränsa den offentliga konsumtionens tillväxt i reala termer, särskilt med tanke på budgeteffekterna av den åldrande befolkningen.

Finanspolitiken

Överskottet i de offentliga finanserna år 2000 uppgick till 2,4 % av BNP, vilket var mer än vad som förväntades när budgetpropositionen antogs. Enligt statens egna prognoser kommer överskottet att stiga till 2,9 % av BNP 2001, för att därefter sjunka tillbaka till 2,6 % av BNP 2002. Som framgår av Danmarks uppdaterade konvergensprogram 2000 håller man i stort sett fast vid strategin att successivt minska primärutgifterna och sänka skatterna i förhållande till BNP. Under 2001 förväntas dock båda dessa kvoter öka något, som en följd av att den offentliga konsumtionen hamnar betydligt över målet - en real tillväxt på 1 % per år - samt skattehöjningar som genomförts av lokala och regionala myndigheter, och som klart går utöver de icke bindande överenskommelser som slutits med de centrala myndigheterna. Enligt mera långsiktiga prognoser bedöms Danmarks offentliga finanser ha förutsättningar att klara det tryck som följer av en åldrande befolkning. Mot bakgrund av dessa konstateranden bör finanspolitiken inriktas på

i. att strikt begränsa ökningen av den offentliga konsumtionen under 2001 till de 1,9 % i reala termer som anges i budgeten,

ii. att inom ramen för 2002 års budget få ned primärutgifterna till en nivå på högst 49,5 % av BNP, vilket är det mål som anges i 2000 års uppdaterade konvergensprogram, samt möjliggöra ett minskat skattetryck samtidigt som ett överskott i de offentliga finanserna på ca 2,5 % av BNP bibehålls, samt

iii. att även på medellång sikt hålla tillbaka den reala tillväxten i den offentliga konsumtionen, så att skattetrycket kan fortsätta minska fram till 2005 i linje med statens prognoser i det uppdaterade konvergensprogrammet. Det är dock viktigt att detta sker utan att de offentliga finanserna försvagas på så sätt att det blir svårare att klara kostnaderna för en åldrande befolkning. För att uppnå dessa mål bör man särskilt eftersträva mera bindande åtaganden från lokala och regionala myndigheter, med vederbörlig hänsyn tagen till dessa myndigheters självständighet.

Arbetsmarknaden

Den danska arbetsmarknaden är en av de bäst fungerande inom EU, med en sysselsättningsgrad på över 76 %, en relativt låg arbetslöshet (5 %) och många exempel på framgångsrik aktiv arbetsmarknadspolitik. Villkoren för vissa sociala förmåner har också skärpts i syfte att öka tillgången på arbetskraft. Exempel på detta är reformerna av systemen för förtidspensionering 1996 och 1999, och den planerade reformen av systemet för invaliditetspension, som skall genomföras 2003. Generellt sett har dock utbudet av arbetskraft minskat de senaste åren och kommer ytterligare att inskränkas p.g.a. vissa beslut som nyligen fattats, särskilt beslutet år 2000 om att förlänga semestern inom den privata sektorn med en vecka. Begränsningar i tillgången på arbetskraft förväntas därför bestå på så väl kortare som längre sikt, trots ansträngningarna för att öka utbudet av invandrad arbetskraft. Det finns ytterligare möjligheter att öka utbudet genom reformer av skatte- och bidragssystem, på så sätt att systemens struktur i högre grad gynnar sysselsättningen. Mot bakgrund av dessa aspekter, och i kombination med en strikt tillämpning av sysselsättningsrekommendationerna, bör Danmark prioritera följande:

i. ytterligare minska det totala skattetrycket på arbete under de närmaste åren, särskilt genom att sänka de höga marginalskatterna för låg- och medelinkomsttagare, samt reformera bidragssystemen på så sätt att det lönar sig bättre för den enskilde att ta arbete.

Produktmarknaderna och den kunskapsbaserade ekonomin

Den danska ekonomin är mindre utsatt för internationell konkurrens än vad som är fallet i en del andra mindre medlemsstater. Detta kan vara en orsak till att det råder otillräcklig konkurrens i vissa sektorer och att konsumentpriserna är relativt höga. På senare tid har dock Danmark gjort betydande framsteg när det gäller att öppna offentlig upphandling för konkurrens och att öka effektiviteten när det gäller att tillhandahålla allmännyttiga tjänster. Konkurrenspolitiken har också skärpts, bland annat genom införande av fusionskontroll och skärpt tillämpning av artiklarna 81 och 82 i fördraget. Även om Danmark spenderar mera resurser på FoU än EU-länderna i genomsnitt har man inte nått samma resultat som övriga nordiska länder. Detta beror bland annat på att företagens FoU-statsningar är mindre framträdande samt att man varit mindre framgångsrik när det gäller att omsätta tekniska framsteg i konkreta produkter. En ny policystrategi för det danska näringslivet har utarbetats i syfte att skapa en mera framgångsrik FoU-verksamhet. Mot bakgrund av det som konstaterats ovan bör Danmark i första hand

i. skärpa tillämpningen av konkurrensreglerna inom de sektorer där konkurrensen bedömts vara otillräcklig, och

ii. förbättra förutsättningarna för konkurrens inom offentlig upphandling samt stärka konkurrenstrycket i fråga om allmännyttiga tjänster, såväl genom benchmarking (att skapa riktmärken för tjänsternas kvalitet och innehåll) som genom ökad användning av anbudsförfaranden.

Kapitalmarknaderna

Vad avser kapitalmarknaderna i Danmark har myndigheterna riktat in sin politik på att stärka marknadstillsynen, förbättra konkurrensvillkoren för företag inom finanssektorn samt öka öppenheten på marknaden. För att främja aktiemarknadens utveckling har Danmark lättat på vissa kvantitativa restriktioner i fråga om pensionsfondernas aktieinnehav, och dessa fonder har nu rätt att investera upp till 70 % av sina tillgångar i aktier på grundval av försiktighetsregler ("prudent man-principen"). Danmark har också infört gynnsammare skatteregler för personalägande och reformerat sina bestämmelser för investeringsfonder genom att införa en särskild form av mindre fonder som specialiserar sig på små, innovativa företag. Riskkapitalinvesteringarna har fördubblats sedan 1998 men framstår ännu som relativt små om

man jämför med andra marknader. Det finns därför anledning att vidta ytterligare åtgärder för att utveckla riskkapitalmarknaden. Man planerar att sammanföra de bestämmelser som gäller finansmarknaderna till en och samma ramlagstiftning och samtidigt samordna och förenkla tillsynsstrukturerna. Eftersom antalet fusioner och andra företagssammanslagningar i finanssektorn ökat i de nordiska länderna har de danska tillsynsmyndigheterna tecknat ett samarbetsavtal med motsvarande svenska, finska och norska myndigheter för att kunna garantera en verkningsfull och övergripande tillsyn över de institutioner som har verksamhet i flera länder. Mot bakgrund av ovanstående bör Danmark först och främst

i. bidra till riskkapitalmarknadens fortsatta utveckling genom att införa skatteregler som gynnar investeringar och företagande, och för det sistnämnda syftet även se över sin konkurslagstiftning.

3. Tyskland

Efter den mycket starka exportuppgången under 2000 förväntas den ekonomiska tillväxten i Tyskland avta något på kort sikt, främst därför att den långsammare tillväxten i världsekonomin dämpar denna exportökning. En stärkt inhemsk efterfrågan, som i viss mån förväntas kompensera för exportens avtagande bidrag till tillväxten, kommer nu att bli den starkaste drivkraften i ekonomin. Privatkonsumtionen hölls i viss mån tillbaka under fjolåret till följd av de höga import- och oljepriserna, men antas nu återhämta sig eftersom dessa faktorer idag är mindre påtagliga. En ökad sysselsättning och genomförandet av det tredje steget i inkomstskattereformen den 1 januari 2001 förväntas ytterligare stärka denna utveckling. Investeringarna i maskiner och utrustning beräknas också förbli på en hög nivå, eftersom den befintliga kapaciteten nu utnyttjas i hög grad. Enligt kommissionens prognoser förväntas BNP-tillväxten sjunka till ca 2 1/4 % under 2001, för att åter öka något under 2002, till drygt 2 1/2 %. Det förväntas att denna successivt ökade tillväxt även i fortsättningen skall medföra ökad sysselsättning.

Även om den ekonomiska utvecklingen i Tyskland förbättrats väsentligt jämfört med 90-talet har Tyskland inte kunnat få till stånd en endogen tillväxtprocess, och ekonomin är således fortfarande känslig för externa chocker. Trots de positiva effekterna av inkomst- och bolagsskattereformerna förefaller dynamiken i ekonomin hämmas av en viss stelhet, särskilt på arbetsmarknaden. Även om löneutvecklingen hållits under bättre kontroll de senaste åren är arbetskraftskostnaden per enhet fortfarande relativt hög i de nya delstaterna, där arbetslösheten också är dubbelt så hög som det nationella genomsnittet, varför denna region är beroende av stora transfereringar från de västra landsdelarna. Skatte- och bidragssystemen har en negativ inverkan på arbetslöshetsproblemet,

eftersom relativt höga marginalskatter i kombination med förlorade sociala förmåner lätt kan försätta personer i låglöneyrken i en arbetslöshetsfälla. Det finns en risk att Tysklands ekonomiska tillväxt även i framtiden kommer att hämmas av dessa faktorer om inte verkningsfulla reformer av arbetsmarknaden och transfereringssystemen genomförs.

Finanspolitiken

Tyskland uppnådde sitt konsolideringsmål förra året, då nettounderskottet i de offentliga finanserna, exklusive UMTS-intäkter, sjönk till 1,0 % av BNP. Om man räknar med UMTS-intäkterna blir resultatet ett överskott på 1,5 %, vilket har möjliggjort en snabbare reducering av den offentliga skulden. Enligt 2000 års uppdatering av Tysklands stabilitetsprogram torde underskottet i de offentliga finanserna successivt sjunka, för att nå ett jämviktsläge 2004. Ungefär hälften av denna förbättring bygger på en gynnsam utveckling i delstater och kommuner. Minskningen av underskottet borde i huvudsak åstadkommas genom nedskärningar i utgifterna, medan skattetrycket däremot bör minska. Enligt prognosen i det uppdaterade stabilitetsprogrammet förväntas dock en tillfällig ökning av budgetunderskottet till ca 1 ½ % av BNP 2001 som en följd av skattereformen. Den långsiktiga hållbarheten i de offentliga finanserna kommer att förbättras genom den pågående pensionsreformen. Det återstår dock en del långsiktiga finanspolitiska risker, eftersom systemen för sjukförsäkring och transfereringar till icke yrkesverksamma ännu inte är fullt anpassade till en situation med en åldrande befolkning. Mot bakgrund av ovanstående och med tanke på att Tyskland ingår i euroområdet bör dess finanspolitik inriktas på att

i. hålla de offentliga finanserna på ett underskott på högst 1 1/2 % av BNP år 2001, genom att de offentliga utgifterna under året anpassas till de prognoser som

gjordes i samband med "Finanzplanungsrat" i november 2000.

ii. vid beredningen av 2002 års budget hålla fast vid den planerade minskningen av underskottet i de offentliga finanserna till 1 % av BNP även om den ekonomiska tillväxten under 2000-2001 skulle bli lägre än vad som förutses i det uppdaterade stabilitetsprogrammet från oktober 2000, så att det medelfristiga målet att få ner underskottet till 0 år 2004 kan uppnås; om skatteintäkterna skulle bli högre än förväntat bör dessa intäkter användas för att hålla underskottet under det planerade målet,

iii. från och med 2001 samordna finanspolitiken mellan de olika myndighetsnivåerna genom att stärka Finanzplanungsrats inflytande, samt eventuellt som en del av en nationell stabilitetspakt,

iv. fullfölja pensionsreformen och inom loppet av 2001 utarbeta reformer inom områdena för sjukförsäkring och ersättningssystem för icke yrkesverksamma - det förstnämnda i synnerhet vad gäller långvård och annan långsiktig äldreomsorg - i syfte att slå vakt om hållbarheten i de offentliga finanserna.

Arbetsmarknaden

Situationen på arbetsmarknaden i Tyskland fortsatte att förbättras under 2000. Sysselsättningen ökade i högre takt än tidigare, med fler nya arbetstillfällen skapade än någon gång under 90-talet, och arbetslösheten sjönk till 8,1 %. Dessa förbättringar är dock beräknade i genomsnitt, och de har inte nått de östra delarna av landet, där sysselsättningen fortsatte minska och arbetslösheten låg relativt stabilt på 16,7 %. Som den del av den nyligen genomförda

skattereformen vidtogs en del viktiga åtgärder för att få ner skattetrycket på arbete. Pensionsreformpaketet har ännu inte bahandlats i förbundsdagens andra kammare (Bundesrat), och bidragen till pensionssystemet minskade marginellt under år 2000. Det måste dock konstateras att de kombinerade effekterna av skatte- och bidragssystemen fortfarande kan skapa negativa incitament att ta arbete. De program för aktiva arbetsmarknadsåtgärder som inletts har, i synnerhet i de östra landsdelarna, visat sig ineffektiva när det gäller att integrera bidragstagare på arbetsmarknaden, och tenderar att felaktigt användas som socialpolitiska verktyg. De stora regionala skillnaderna vad gäller arbetslösheten påvisar tydligt behovet av att underlätta rörlighet och anpassa lönesättningen. Mot bakgrund av dessa aspekter, och i kombination med en strikt tillämpning av sysselsättningsrekommendationerna, bör Tyskland prioritera följande:

i. De aktiva arbetsmarknadsåtgärderna bör riktas in på de grupper som löper störst risk att drabbas av långtidsarbetslöshet, och man bör se till att de arbetsmarknadsutbildningar som ingår är väl anpassade till efterfrågan. Åtgärderna bör generellt sett också göras mera ändamålsenliga, i synnerhet i de nya delstaterna. Vidare bör processen för lönesättning anpassas på så sätt att den bättre återspeglar regionala skillnader i produktivitet och förhållanden på arbetsmarknaden.

ii. Inkomstskattereformen bör komplettas med ytterligare reformer av skatte- och bidragssystem, på så sätt att det lönar sig att ta arbete. Ytterligare åtgärder krävs för att minska de fortfarande höga lönebikostnaderna, i synnerhet i de lägre inkomstskikten.

iii. Man bör - eventuellt som en del av arbetet inom "förbundet för nya jobb" (Bündnisses für Arbeit) - vidta åtgärder för att göra anställningskontrakt och arbetsorganisation mera flexibla, samt förbättra förutsättningarna för livslångt lärande.

Produktmarknaderna och den kunskapsbaserade ekonomin

De tyska produktmarknaderna är öppna för internationell konkurrens. Produktiviteten ligger kring EU-genomsnittet men de relativa prisnivåerna ligger något högre än vad man kunde förvänta med tanke på levnadsstandarden. Tyskland har vidtagit en rad åtgärder för att förbättra produktmarknadernas funktion och skapa bättre villkor för företagen. Man har särskilt gjort framsteg när det gäller att stärka konkurrensreglerna inom fria yrken och hantverkssektorer. Skattereformen, de förenklade reglerna för stöd till företag och liberaliseringen av telemarknaden har också börjat få positiva effekter. Även elmarknaden har liberaliserats, och ett system för förhandlat tillträde till elnätet för tredje part har införts. Avgifterna för tillgång till nätet varierar dock mycket mellan olika regioner. Direktivet om gasmarknaden har ännu inte i sin helhet införlivats i tysk lag, vilket försenat utvecklingen av en verklig konkurrens. De statliga stöden till företag har minskat gradvis men ligger fortfarande över EU-genomsnittet. Det finns också en del myndigheter som inte tillämpar bestämmelserna om offentlig upphandling fullt ut. Den ekonomiska tillväxten i de östra landsdelarna har hämmats av bland annat en underutvecklad sektor för tjänster riktade till företag och en bristande innovativ kapacitet. Informations- och kommunikationstekniken får snabbt ökat genomslag och åtgärder har vidtagits för att undvika att ett en s.k. digital klyfta

uppstår. Det finns också ett allvarligt underskott på IT-personal. Mot bakgrund av dessa faktorer bör Tyskland i första hand

i. reformera systemet för högre utbildning och försöka avhjälpa bristen på IT-personal genom utbildningssatsningar,

ii. stärka konkurrensen på produktmarknaderna genom att ytterligare öppna den offentliga upphandlingen för konkurrens, fullfölja politiken att minska statliga stöd liksom att minska konkurrensbegränsande regleringar för fria yrkesutövare och inom hantverkssektorerna,

iii. minska de stora regionala skillnaderna när det gäller avgifter för tillträdet till lokala elnät, samt inrätta en särskild tillsynsmyndighet för energisektorn.

Kapitalmarknaderna

Ett flertal åtgärder har vidtagits i Tyskland för att få ramlagstiftningen för kapitalmarknaderna att fungera bättre. Man kommer bland annat att lägga fram förslag till en fjärde lag till stöd för finansmarknaden 2001 (Finanzmarktförderungsgesetz), som förväntas kunna börja tillämpas 2002. I lagförslaget ingår bestämmelser om avreglering av aktiemarknaden, skärpta bestämmelser om manipulation av aktiemarknaden samt starkare rättsligt skydd i samband med terminshandel. Tyskland har också meddelat sin avsikt att reformera systemet för reglering av finansiella tjänster genom att inrätta ett enda federalt organ för tillsyn av bank-, försäkrings- och värdepapperssektorerna, för att förbereda tillsynsstrukturen för dessa marknaders successiva integration. Allmänt sett bör reformen av företagsbeskattningen och den föreslagna reformen av pensionssystemet också gynna kapitalmarknaden, och det har också

föreslagits en lag om övertagandebud. En expertkommission har satts samman för att utforma rekommendationer om god praxis för ägarstyrning, och en lag har införts vars syfte är att förenkla introduktionen av innehavaraktier (Namensaktien). Mot bakgrund av ovan nämnda aspekter bör Tyskland i första hand:

i. ytterligare bidra till riskkapitalmarknadens utveckling genom att fortsatt arbeta för att skatteregler och övriga relevanta bestämmelser skall bli mera investerings- och företagarvänliga.

4. Grekland

Greklands ekonomi växte snabbt under 2000 och förväntas expandera ännu snabbare under 2001 och 2002, med en real BNP-tillväxt på ca 4,8 % år 2002. En stark inhemsk efterfrågan kommer att mötas med hjälp av investeringar, och i synnerhet investeringarna inom byggsektorn förutses tillta ytterligare inför 2004 års olympiska spel. De lägre räntor som följt av Greklands anslutning till euroområdet förväntas ge ekonomin extra kraft. Bytesbalansen tros enligt bedömningarna försämras ytterligare som en följd av den ökade import som genereras av den starka inhemska efterfrågan i kombination med att tillväxten försvagats på vissa exportmarknader. Konsumentprisinflationen ökade under 2000 och nådde 4,2 % vid mätning i december. Allteftersom importpriserna nu stabiliseras förväntas inflationen plana ut under 2001 och 2002. Det finns dock tydliga risker för överhettning av ekonomin, med tanke på att den ekonomiska aktiviteten är mycket hög samtidigt som den monetära situationen också verkar i expansiv riktning. Arbetsmarknadsläget kommer sannolikt att förbättras allteftersom ekonomin fortsätter att expandera, även om arbetslösheten förutses ligga kvar på en relativt hög nivå.

Inflationsrisken kan komma att bestå under 2001 och således kräva stabiliserande åtgärder. Om så blir fallet skulle finanspolitiken vara det mest lämpliga politiska redskapet, samtidigt som även löneutvecklingen måste följas noggrant. Vidare behövs fortsatta insatser för att konsolidera den offentliga budgeten, i synnerhet för att minska den offentliga skuldkvoten och förbereda finanserna för de långsiktiga utmaningar som följer av problemet med en åldrande befolkning. Strukturreformer inom arbets-, produkt- och kapitalmarknaderna förblir också av hög prioritet, bland annat för att höja produktiviteten, främja skapandet av nya jobb och stärka ekonomins konkurrenskraft i förhållande till omvärlden.

Finanspolitiken

Underskottet i de offentliga finanserna år 2000 hade sjunkit till 0,8 % av BNP, jämfört med 1,9 % av BNP 1999. Enligt det uppdaterade stabilitetsprogrammet för 2000 bör de offentliga finanserna kunna vändas till ett överskott på 0,5 % av BNP 2001 och 1,5 % av BNP 2002. Dessa prognoser bygger på antagandet om en hög real BNP-tillväxt på ca 5 % båda dessa år. Strategin består i att sträva efter stora primära överskott på kring 7 % av BNP 2001 och 2002, samtidigt som man utnyttjar de lägre ränteutgifter som följer av att räntesatserna sjunkit och skuldkvoten förbättrats. Enligt programmet är det dock först under 2002 som den offentliga sektorns primärutgifter skall minskas på ett mera påtagligt sätt. Mot bakgrund av ovan nämnda aspekter och med tanke på att Grekland ingår i euroområdet, bör dess finanspolitik riktas in på följande mål:

i. Man bör försäkra sig om att uppnå målet med ett överskott i de offentliga finanserna på 0,5 % år 2001, och vara redo att strama åt finanspolitiken under 2001 vid ett fortsatt inflationstryck.

ii. Även under 2002 bör budgeten inriktas på prisstabilitet. Därför bör målet att få till stånd ett primärt överskott i de offentliga finanserna respekteras, främst genom att man snabbt befäster de planerade nedskärningarna i primärutgifterna genom tydliga och bindande normer.

iii. Man bör fullfölja den reform av den offentliga sektorn som inletts, och som syftar till att på medellång sikt minska dess storlek, öka konkurrensen och konkurrenskraften i ekonomin, samt lätta på den börda som belastar de offentliga finanserna.

iv. Reformen av socialförsäkringssystemen bör påskyndas. Det är viktigt att säkra den långsiktiga hållbarheten i dessa system, bland annat genom att under 2001 inleda de nödvändiga pensionsreformerna för att klara de utmaningar som följer av en åldrande befolkning.

Arbetsmarknaden

Efter en nedgång i sysselsättningen 1999 trots hög ekonomisk aktivitet ökade sysselsättningen med 1,2 % år 2000, vilket också banade väg för en minskad arbetslöshet. Trots denna utveckling kännetecknas dock den grekiska ekonomin av en låg sysselsättningsgrad (55,4 % år 2000), hög arbetslöshet och en stark segmentering av arbetsmarknaden som bl.a. tar sig uttryck i en särskilt hög arbetslöshet bland kvinnor och ungdomar. Ett antal åtgärder har nyligen införts för att förbättra läget på arbetsmarknaden, bland annat justeringar av vissa skatter och bidrag, och beslut har fattats om ett andra, ambitiöst paket i fråga om arbetsmarknadsåtgärder. Generellt sett fortsätter genomförandet av de arbetsmarknadsåtgärder som redan inletts, liksom reformen av den offentliga arbetsförmedlingen. Trots de förändringar som skett på senare tid är arbetsmarknaden fortfarande alltför rigid i en del avseenden: den omfattas av många och komplicerade bestämmelser, löneförhandlingarna har ännu inte decentraliserats i tillräcklig omfattning och skatte- och bidragssystemen skapar störningar i form av negativa incitament. Utbildningssystemet förefaller delvis vara illa anpassat till arbetsmarknadens krav. Mot bakgrund av dessa aspekter, och i kombination med en strikt tillämpning av sysselsättningsrekommendationerna, bör Grekland prioritera följande:

i. se till att befintliga reformpaket för arbetsmarknaden genomförs fullt ut, och bygga vidare på dessa framsteg genom att framför allt lätta på de rigida bestämmelserna för anställningsskydd,

ii. avhjälpa de viktigaste av de snedvridande effekter som uppstår på grund av beskattningen av arbetskraft och bestämmelserna om pensionsrättigheter, och på så sätt stärka incitamenten att ta arbete, i synnerhet deklarerat arbete,

iii. se till att lönesättningen bättre återspeglar skillnader i produktivitet och villkor på lokala arbetsmarknader, bland annat genom att göra det praktiskt möjligt att inte följa vissa delar av de territoriella sysselsättningspakterna,

iv. öka investeringarna och främja ökad kvalitet i utbildningssystemen och därmed bidra till att höja arbetskraftens kompetens.

Produktmarknaderna och den kunskapsbaserade ekonomin

Grekland är endast i viss mån integrerat i EU:s produktmarknader, vilket inte minst beror på dess geografiska läge. Arbetskraftens produktivitet ligger fortfarande under EU-genomsnittet, men däremot något högre än vad som normalt skulle förväntas i förhållande till landets levnadsstandard, och den också är på väg att förbättras. Reformerna på produktmarknaderna fortsätter, men relativt långsamt. I arbetet med att öppna nätverksamheterna för konkurrens har man gjort vissa framsteg när det gäller att upprätta den rättsliga och institutionella struktur som krävs, men liberaliseringen går fortfarande långsamt, särskilt inom sektorerna för gasdistribution och sjötransport. Privatiseringen av statliga företag fortsatte under 2000, om än något mindre intensivt än tidigare år, och vissa åtgärder vidtogs för att underlätta nyetablering av företag. Grekland är fortfarande långsammast av EU-länderna när det gäller att införliva gemenskapens inremarknadsbestämmelser i den nationella lagstiftningen, och endast små framsteg har gjorts när det gäller att förbättra företagsklimatet. Även om informations- och kommunikationsteknik fått starkare genomslag och blivit föremål för ökade investeringar på senare år har Grekland fortfarande en relativt svag position i utvecklingen av den kunskapsbaserade ekonomin. Mot bakgrund av dessa aspekter bör Grekland framför allt

i. fortsätta lätta på företagens börda i form av lagar och administrativa förpliktelser, effektivisera den offentliga förvaltningen och skapa mera konsekventa regler för företagsbeskattning,

ii. vidta ytterligare åtgärder när det gäller FoU-anslag,

iii. fortsätta verka för ett ökat genomslag för informations- och kommunikationsteknik och e-handel,

iv. påskynda införlivandet av gemenskapens intremarknadsbestämmelser, särskilt vad gäller offentlig upphandling, och

v. påskynda den planerade liberaliseringen av gasdistributionen och sjötransportsektorn och verka för ökad konkurrens inom de försörjningssektorer som redan liberaliserats.

Kapitalmarknaderna

Greklands kapitalmarknader fortsätter att utvecklas i snabb takt, med stöd av förbättringar av lagstiftningen och marknadsinfrastukturen. Riskkapitalmarknaden har fått hjälp att utvecklas genom inrättandet av en ny fondbörs för små och medelstora företag och en fond för investeringar i tidigt skede i sådana företag, samt ytterligare skattelättnader vad gäller avkastning på kapital. Trots dessa framsteg finns det anledning att lägga ned ytterligare ansträngningar på att vidareutveckla riskkapitalmarknaden. Konkurrensen inom den inhemska banksektorn har gynnats genom privatiseringar, och förändringar i banksektorns struktur medför tillsammans med den successiva integrationen med finanssystemen i övriga EU att samarbete mellan tillsynsmyndigheter inom olika sektorer och i olika länder blir allt mer betydelsefullt. Mot bakgrund av ovan nämnda aspekter bör Grekland i första hand

i. bidra till riskkapitalmarknadens fortsatta utveckling genom att avskaffa kvantitativa begränsningar för hur mycket institutionella investerare får placera i aktier och skapa ett skattesystem som är mera gynnsamt för investeringar och företagande, och komplettera de sistnämnda åtgärderna med en översyn av konkurslagstiftningen, samt

ii. se till att systemen för tillsyn griper över gränserna mellan sektorer mellan länder, så att de är anpassade till motsvarande utveckling inom själva finansmarknaden.

5. Spanien

BNP-tillväxten var fortsatt stabil under år 2000, men avmattades något under det andra halvåret p.g.a. en vikande tillväxt i den inhemska efterfrågan, vilken dock i viss mån kompenserades av ett positivt bidrag från utrikeshandeln. Prognoserna för 2001 och 2002 tyder på en svagare men mera balanserad tillväxt. Den inhemska efterfrågan förväntas avmattas ytterligare under 2001, samtidigt som det negativa externa nettot krymper något och inflationen minskar. BNP-tillväxten förutses åter tillta under 2002, i huvudsak på grund av en ökning av privatkonsumtionen orsakad av de ökade disponibla realinkomster som förväntas följa av en gynnsammare prisutveckling, samt av den stabila utvecklingen mot fler nya arbetstillfällen.

Även om arbetslösheten fortsatte minska under år 2000 återstår fortfarande en del problem på arbetsmarknaden. Tidsbegränsade anställningar utgör närmare en tredjedel av den totala sysselsättningen, och arbetslösheten är fortfarande mycket ojämnt fördelad mellan regionerna. Prisutvecklingen under 2000 blev mera ogynnsam än väntat, dels beroende på instabila faktorer som energipriser och priser på livsmedelsråvaror och på en ökning av den underliggande inflationen. Konsolideringen av de offentliga finanserna kommer enligt beräkningarna att fortgå på medellång sikt i linje med prognosen i 2001 års uppdaterade stabilitetsprogram, men mera kraftfulla åtgärder behövs för att hantera budgetkonsekvenserna av den åldrande befolkningen. Slutligen måste också behovet av att utveckla kunskapssamhället och därmed förbättra den spanska ekonomins förutsättningar på medellång sikt tas i beaktande vid utformningen av den ekonomiska politiken.

Finanspolitiken

De offentliga finanserna slutade år 2000 på ett underskott motsvarande 0,3 % av BNP, vilket är 0,9 procentenheter lägre än 1999. Enligt 2001 års

uppdaterade stabilitetsprogram förväntas de offentliga finanserna vara i balans 2001 och stå på 0,3 % plus 2004. Den finanspolitiska strategin avviker inte mycket från den som presenterades i de två tidigare programmen. Den bygger på en återhållsamhet med primärutgifterna, med utrymme för större offentliga investeringar, samt en minskning av skattetrycket. Med tanke på Spaniens särskilda känslighet i demografiskt hänseende och den börda som en åldrande befolkning utgör för budgeten finns det särskild anledning till oro för de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet. Mot bakgrund av ovanstående, och med tanke på att Spanien ingår i euroområdet, bör finanspolitiken inriktas på följande:

i. Jämvikt i de offentliga finanserna bör skapas redan 2001, i linje med det uppdaterade stabilitetsprogrammet, särskilt genom återhållsamhet med primära utgifter. Man bör också vara redo att strama åt finanspolitiken ytterligare för att motverka ett eventuellt ökat inflationstryck.

ii. Det mål som formulerades i 2001 års uppdaterade stabilitetsprogram bör utgöra ett minimimål för 2002 års budget, genom att alla resultat som eventuellt blir bättre än väntat 2001 överförs som saldo till påföljande budget. Man bör fästa stor vikt vid att motverka inflationstrycket, och se till att den finanspolitiska reform som planeras för 2002 genomförs med tonvikt på utbudssidan och inte äventyrar budgetmålen i stabilitetsprogrammet.

iii. Den pensionsfondsreserv som inrättades genom 2000 års budgetlag bör utökas till att omfatta 1 % av BNP 2004, i enlighet med den sensate uppdateringen av stabilitetsprogrammet. En ny lag om reform av det offentliga pensionssystemet bör med fördel införas redan 2001 för att garantera detta systems långsiktiga hållbarhet.

Arbetsmarknaden

Situationen på arbetsmarknaden i Spanien har kraftigt förbättrats de senast åren, med en stark sysselsättningstillväxt och snabbt avtagande arbetslöshet, från 24 % 1994 till 14 % år 2000. Strukturarbetslösheten är dock fortfarande mycket hög, och skillnaderna mellan olika regioner är stora. Sysselsättningsgraden är mycket låg, i synnerhet bland kvinnor (40,3 % 1999). Till de viktigare strukturella problemen hör att man inte förmått anpassa arbetskraftskostnaderna till produktivitet och lokala arbetsmarknadsvillkor, samt en låg rörlighet för arbetskraften, som bl.a. har att göra med en rigid bostadsmarknad samt effekter av vissa regionala förmånssystems funktionssätt. Några nyligen framlagda förslag om reformer av reglerna för anställningskontrakt förefaller vara ett steg på vägen mot att avhjälpa en del av stelheten inom detta område, även om erfarenheten talar för att genomförandefasen är den mest kritiska vid sådana reformer. Även om utgifterna för aktiva arbetsmarknadsåtgärder ökat betydligt på senare år synes mindre arbete ha lagts ned på att se till att dessa åtgärder faktiskt är effektiva, vilket är en faktor av avgörande betydelse för att minska långtidsarbetslösheten. Mot bakgrund av dessa aspekter, och i kombination med en strikt tillämpning av sysselsättnings-rekommendationerna, bör Spanien prioritera följande:

i. uppmuntra till reformer av lönebildningen, så att lönerna kan anpassas bättre till skillnader i produktivitet och villkor på den lokala arbetsmarknaden, samt minska hindren för arbetskraftens rörlighet, bland annat genom att förbättra bostadsmarknadens funktionssätt och förändra vissa regionala förmånssystem.

ii. investera i utbildning och sträva efter att höja kvaliteten inom detta område, samt övervaka att aktiva arbetsmarknadsåtgärder är anpassade efter behoven hos de grupper som löper störst risk att bli långtidsarbetslösa samt efter arbetsmarknadens behov, och

iii. sträva efter ett verkningsfullt genomförande av de nyligen antagna reformerna i fråga om anställningskontrakt, i syfte att snabbt minska bruket av tidsbestämda kontrakt, öka möjligheterna till deltidsarbete och stärka sysselsättningen bland kvinnor. Detta bör ske i samarbete med arbetsmarknadens parter och med en god avvägning mellan flexibilitet och anställningstrygghet.

Produktmarknader och den kunskapsbaserade ekonomin

Även om Spanien successivt stärkte sin integration med de europeiska varumarknaderna under hela 1990-talet förblir den spanska ekonomin mindre öppen än de andra stora medlemsstaternas. Arbetskraftens produktivitet är också relativt låg. Under 2000 införde Spanien en rad åtgärder för att förbättra produktmarknadernas funktionssätt. Man har bland annat påskyndat införlivandet av gemenskapens inremarknadsbestämmelser i den nationella lagstiftningen, liksom liberaliseringen av tele- och energimarknaderna. Gemenskapens regler för offentlig upphandling har nu i högre grad omsatts i praktiken, och de statliga stöden har minskat. Ytterligare åtgärder har införts för att minska den administrativa bördan på företagen, i synnerhet de små och medelstora företagen. Spanien har vidare lanserat ett treårigt riksomfattande program för FoU och innovation, för att öka de tidigare alltför blygsamma investeringarna i FoU. Det måste dock konstateras att de offentliga utgifterna för utbildning är relativt låga jämfört med andra EU-länders, och Spanien ligger på näst sista plats när det gäller genomslag för Internet. Mot bakgrund av ovan nämnda aspekter bör Spanien i första hand:

i. verka för att förbättra medborgarnas grundläggande färdigheter nät det gäller att använda informations- och kommunikationsteknik och öka tillgången på kvalificerad personal inom detta område samt inom forskningsområdet, och

ii. fortsätta genomföra programmet för förenkling av reglerna för små och medelstora företag.

Kapitalmarknaderna

Kapitalmarknaderna i Spanien har genomgått ett ambitiöst privatiseringsprogram, och ett antal bestämmelser har införts för att stärka öppenheten på dessa marknader. Effektiviteten har ökat genom att ett flertal clearing- och avräkningssystem har sammanförts. En

konsolidering är också på gång inom banksektorn, och har redan gett resultat genom ökad lönsamhet och utökat bruk av avancerad teknologi. Riskkapitalmarknaden har expanderat som en följd av att mera fördelaktiga skatteregler införts och sedan Nuevo Mercado öppnades, men den måste ändå sägas vara på ett tidigt utvecklingsstadium, i synnerhet när det gäller tillgången till kapital för investeringar i tidigt skede. Åtgärder bör därför vidtas för att främja denna marknads utveckling. Mot bakgrund av ovan nämnda aspekter bör Spanien i första hand

i. bidra till att vidareutveckla riskkapitalmarknaden, bland annat genom att avskaffa restriktioner för de institutionella investerarnas möjlighet att investera i aktier, samt att skapa skatteregler som är mer gynnsamma för investeringar och företagande, kompletterat med justeringar av konkurslagstiftningen.

6. Frankrike

Frankrikes ekonomi förväntas fortsätta växa relativt stabilt, även om tillväxten temporärt planat ut något på grund av vikande exportefterfrågan: den reala BNP-tillväxten bedöms enligt de senaste prognoserna hamna strax under 3 % både 2001 och 2002. Båda dessa år förväntas framför allt den stabila inhemska efterfrågan vara den faktor som håller liv i den tillväxttrend som började för drygt tre år sedan. Perioden av höga oljepriser nyligen hade vissa negativa effekter på hushållens köpkraft, men dessa effekter blir nu allt mindre påtagliga. De skattesänkningar som planeras för 2001 och 2002 förväntas bidra till en ytterligare ökning av den privata konsumtionen. Dessa positiva efterfrågeprognoser torde även fortsättningsvis leda till omfattande investeringar inom den produktiva sektorn. Dessutom bedöms den ekonomiska tillväxten förbli sysselsättningsintensiv, och således bidra till en fortsatt snabbt sjunkande arbetslöshet.

Även om arbetslösheten som sagt sjunkit snabbt under 2000 sker detta fortfarande på en hög nivå, och löne- och prisutvecklingen har hittills varit måttlig. Det börjar dock synas tendenser till brister på arbetskraft, och kapacitetsutnyttjandet i tillverkningssektorn har nått den högsta nivån på mycket länge. Dessa faktorer förefaller ännu inte begränsa produktionskapaciteten, men utgör däremot en potentiell risk som bör förebyggas med lämpliga politiska åtgärder. För att den nuvarande tillväxten skall förbli hållbar krävs förbättringar på utbudssidan, bland annat ett utökat deltagande på arbetsmarknaden, ett mer gynnsamt investeringsklimat och ökad konkurrens. Vidare bör den nuvarande makroekonomiska situationen utnyttjas för att snabbare eliminera underskottet i de offentliga finanserna, vilket skulle vara av särskilt stort värde inte minst med tanke på de framtida

finanspolitiska utmaningar som följer av den åldrande befolkningen.

Finanspolitiken

Under 2000 minskade det offentliga underskottet med 0,3 procentenheter till 1,3 % av BNP, vilket låg under målet för det året. Enligt 2000 års uppdatering av stabilitetsprogrammet bör fortsatta minskningar av underskotet vara att vänta under 2001 och följande år, och de offentliga finanserna förväntas vara i balans eller uppvisa ett överskott senast 2004. Frankrikes finanspolitik bygger på att en noggrann kontroll av de offentliga utgifterna i reala termer. Ungefär hälften av de marginaler som skapas genom denna återhållsamhet används sedan för att minska det offentliga underskottet och resten till skattelättnader. I ett längre perspektiv kommer de offentliga finanserna att belastas allt mer av problemet med en åldrande befolkning, och en offentlig reservfond för pensioner inrättades 1999 i syfte att dämpa denna effekt. Mot bakgrund av ovanstående, och med tanke på att Frankrike ingår i euroområdet, bör finanspolitiken inriktas på att

i. få ned det offentliga underskottet till 1 % av BNP 2001 (exklusive UMTS-intäkter), vilket sattes som mål i 2000 års uppdaterade stabilitetsprogram, och för detta ändamål se till att ökningen av de offentliga utgifterna i reala termer 2001 inte överstiger de 1,8 % som beräknats enligt prognos,

ii. vid utarbetandet av 2002 års budget hålla tillväxten i de reala offentliga utgifterna inom gränsen 1,6 %, så att målet med ett offentligt underskott på högst 0,6 % som sattes i det uppdaterade stabilitetsprogrammet år 2000 kan uppfyllas,

iii. från och med år 2002 avsätta alla överskjutande resurser till att ytterligare konsolidera budgetläget som en förberedelse för framtida belastningar, i synnerhet i med tanke på problemet med en åldrande befolkning. I anknytning därtill och med samma syfte att säkerställa de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet bör man redan nu inleda en omfattande reform av pensionssystemet.

Arbetsmarknaden

Den franska arbetsmarknaden fortsätter utvecklas mycket starkt i positiv riktning: under 2000 ökade sysselsättningen med 1,9 % medan arbetslösheten föll kraftigt till 9,5 %. Löneutvecklingen har varit måttligt trots tilltagande oro för ett arbetskraftsunderskott inom vissa yrken och sektorer, som dessutom förväntas bli än mer uttalat på grund av minskningen av arbetstiden. Arbetslösheten är dock fortfarande hög trots den senaste tidens upphämtning, och sysselsättningsgraden är relativt låg, i synnerhet bland äldre arbetstagare (29,3 % år 2000). Det finns också ett behov av att öka tillgången på arbetskraft, särskilt vad gäller lågutbildade och äldre arbetstagare. Den höga strukturarbetslösheten beror delvis på en del negativa incitament att ta arbete som uppstår på grund av skatte- och bidragssystemen, trots att en del åtgärder vidtagits på senare tid för att motverka arbetslöshetsfällor. En annan orsak är den relativt rigida arbetsmarknadslagstiftningen. Mot bakgrund av dessa aspekter, och i kombination med en strikt tillämpning av sysselsättningsrekommendationerna, bör Frankrike prioritera följande:

i. komplettera reformerna av skatte- och bidragssystemen genom att förbättra villkoren för äldre arbetstagare som

fortsätter vara yrkesverksamma och eliminera de återstående negativa incitamenten att ta hel- eller deltidsarbete; i detta sammanhang bör man fästa särskild uppmärksamhet vid systemen för fö