EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 13.11.1996 
KOM(96) 564 slutlig 
MEPPELANPE FRAN KOMMISSIONEN 
GEMENSKAPENS YTTRE HANDELSPOLITIK I FRÅGA OM STANDARDER 
OCH BEDÖMNING AV ÖVERENSSTÄMMELSE 

GEMENSKAPENS YTTRE HANDELSPOLITIK I FRÅGA OM STANDARDER 
OCH BEDÖMNING AV ÖVERENSSTÄMMELSE 
SAMMANFATTNING 
I detta meddelande behandlas Europeiska gemenskapens handelspolitiska mål i fråga om 
standarder och bedömning av överensstämmelse och strategin för att uppnå dessa mål. 
Det har två syften. Det första är att få till stånd en bättre förståelse för gemenskapens 
politik och strategi inom detta område, så att de kan främjas på ett följdriktigt sätt. Det 
andra är att se över och vid behov ändra strategin. 
Meddelandet grundas på två antaganden. Det första är att handelshinder som är relaterade 
till produktstandarder och överensstämmelse - tekniska handelshinder - tycks öka och 
kräver mer uppmärksamhet och åtgärder än tidigare. Det andra är att fullbordandet av den 
inre marknadens regleringssystem nu gör det möjligt för gemenskapen att driva en mer 
utåtriktad handelspolitik inom detta område. 
Gemenskapens handelspolitiska mål kan enkelt sammanfattas. För det första att minska 
tekniska handelshinder på marknader utanför gemenskapen och hindra att nya sådana 
uppkommer. För det andra att uppmuntra gemenskapens handelspartner att anta 
standarder och regleringsprinciper som grundas på eller är förenliga med internationell 
och europeisk praxis. Uppnåendet av dessa två mål kommer att underlätta vår handel och 
marknadstillträdet för reglerade produkter. 
Dessa handelspolitiska mål drivs genom en fyrdelad strategi som omfattar tillämpning av 
WTO-regler, särskilt Avtalet om tekniska handelshinder, på det multilaterala planet och 
avtal på det bilaterala planet för att minska hindren och öppna marknaderna, 
förhandlingar om ömsesidigt erkännande för att minska kostnaderna för provning och 
certifiering på andra marknader, tekniskt stöd till ett stort antal länder för att säkerställa 
att regleringssystemen är genomsynliga och handelsvänliga, och regleringssamarbete som 
syftar till harmonisering av standarder och föreskrifter med andra handelspartner. 
I fråga om WTO måste vi genomföra en omfattande översyn av funktionen hos och 
genomförandet av Avtalet om tekniska handelshinder i syfte att säkerställa att samdiga 
WTO-medlemmar iakttar det till fullo, och vid behov förbättra avtalets funktion. Detta 
innebär också en mer systematisk användning av WTO:s mekanism för översyn av 
handelspolitiken och större uppmärksamhet åt tekniska handelshinder i samband med 
anslutningar till WTO. Bilaterala förhandlingar kan också säkerställa iakttagandet av 
WTO-regler som en del av gemenskapens strategi för marknadstillträde. 
Vad gäller avtal om ömsesidigt erkännande bör en tydlig linje dras mellan förmånerna 
av ömsesidigt erkännande å ena sidan och av harmonisering av standarder och 
föreskrifter å andra sidan, eftersom båda i sig kan eftersträvas. Vi bör emellertid ge större 
tyngd åt användningen av ömsesidigt erkännande som ett medel för ökad harmonisering. 
På längre sikt bör vi vara öppna för att göra avtal om ömsesidigt erkännande plurilateral 
och överväga möjligheten att ingå avtal om ömsesidigt erkännande på regional basis. 
Tekniska biståndsprogram för utvecklingsländer främjar redan partnerländers 
antagande av internationella och europeiska standarder och praxis. Men det finns andra 
sätt på vilka tekniskt bistånd bättre kan tjäna målen för den yttre handeln i framtiden och 
ge en grund för framtida avtal om ömsesidigt erkännande. Vi kan också förbättra 
2 
samordningen av program och uppnå bättre överensstämmelse mellan gemenskapens och 
medlemsstaternas program för att få maximala stordriftsfördelar. 
I fråga om regleringssamarbetet omfattar de huvudsakliga gemenskapsinitiativen inom 
detta område, såväl multilateralt, plurilateral som bilateralt, de centrala 
industrisektorerna såsom fordon, läkemedel, medicinsk utrustning, livsmedel och 
kemiska produkter. Dessa olika samarbetsformer främjar internationell harmonisering 
eller godtagande av gemenskapens principer för reglering och erbjuder i många fall en 
grund för ömsesidigt erkännande. 
Inom alla dessa områden är samarbete och samordning mellan kommissionen, 
medlemsstaterna, europeisk industri och den europeiska standardiserings- och 
certifieringsgemenskapen väsentligt. Vi anser att det är möjligt att förbättra detta 
samarbete. 
Meddelandet avslutas med en sammanfattning av slutsatserna och en begäran till rådet att 
godkänna både den vittomfattande strategi som anges i detta dokument och de särskilda 
förslag som görs. 
GEMENSKAPENS YTTRE HANDELSPOLITIK I FRÅGA OM STANDARDER 
OCH BEDÖMNING AV ÖVERENSSTÄMMELSE 
INLEDNING 
1. Under senare år har standarder och certifieringsfrågor blivit en betydelsefull 
faktor i gemenskapens yttre handelsförbindelser. Med de historiskt sett låga 
industritullarna har den relativa betydelsen av icke-tariffära, tekniska hinder ökat. 
Samtidigt har fler och fler länder gradvis infört nya produktstandarder och regleringskrav 
för att bemöta de berättigade anspråken på ökat hälso-, säkerhets- och miljöskydd. Trots 
insatser från internationella organ för att utveckla globalt tillämpliga standarder och krav 
har olika länder och regioner, ofta utan motivering, antagit olika standarder för samma 
produkt, vilket har ökat kostnaderna i onödan och hindrat tillverkarna att åtnjuta de 
stordriftsfördelar som blir följden av att kunna tillverka enligt en gemensam standard. 
2. Denna spridning av olika standarder och krav har åtföljts av ökande krav på att 
överensstämmelse skall visas av importlandet genom oberoende kontroll, provning eller 
certifiering. I dag måste ett ständigt ökande sortiment av industriprodukter, från elektrisk 
utrustning, leksaker och maskiner till kemiska produkter, läkemedel och medicintekniska 
produkter, provas och certifieras enligt varierande nationella krav före försäljning. Dessa 
förfaranden för bedömning av överensstämmelse, som ofta är oundvikliga, innebär 
extrakostnader för bolag som vill sälja på flera marknader. Även länder som tillämpar 
harmoniserade regler eller godtar andra länders föreskrifter som likvärdiga förlitar sig 
sällan på det exporterande landets provningar och intyg om överensstämmelse. 
3. Detta skapar ett antal potentiella handelshinder. Det gör det nödvändigt med 
kostsamma och ofta överflödiga upprepningar av provning och certifiering för olika 
nationella marknader, vilket ökar kostnaderna för tillverkare på den globala marknaden 
utan proportionella fördelar för allmänhetens välfärd. Behovet av att lämna in produkter 
för godkännande på ofta avlägsna marknader innebär förseningar som kan hindra 
avsättningen på marknaden särskilt för innovativ teknik eller produkter med en kort 
livscykel. Svårigheter i förståelsen av regleringssystemet på en utländsk marknad på 
grund av avstånd, språk eller kulturella skillnader kan också de facto fungera som ett 
diskriminerande importhinder. Sist men inte minst kan åläggandet av betungande 
standarder och provnings- och certifieringskrav effektivt användas för att motverka 
import och skydda inhemska bolag mot konkurrens. 
4. Diskussioner med medlemsstaterna och europeisk industri avslöjar en växande 
oro över benägenheten hos standarder och överensstämmelsekrav att medföra 
handelshinder, och denna oro visar inga tecken på att avta. Ett antal lösningar, vars 
lämplighet kan variera med omständigheterna, har föreslagits. Dessa innefattar att 
uppmuntra tredje land att begränsa de obligatoriska tekniska kraven och förfarandena för 
överensstämmelse till vad som är nödvändigt för att uppnå legitima politiska mål, att när 
så är möjligt främja en ökad harmonisering av standarder och regleringsprinciper på 
andra marknader, att uppmuntra våra handelspartner att anta de standarder och tekniska 
krav som är tillämpliga inom gemenskapen eller godkänna deras likvärdighet samt att 
införa ömsesidigt erkännande av resultaten av bedömningar av överensstämmelse som ett 
sätt att minska överensstämmelsehinder. 
5. Standarder och överensstämmelsehinder kräver visserligen större uppmärksamhet 
än tidigare, men den senaste utvecklingen inom gemenskapen gör det också möjligt för 
4 
oss att bemöta dem mer följdriktigt. Införandet av harmoniserade europeiska 
produktdirektiv genom den inre marknaden har nu nästan slutförts och direktiven håller 
på att genomföras, vilket medger att större uppmärksamhet ägnas åt att söka förbättringar 
inom våra handelspartners regleringssystem. Samtidigt erbjuder de regleringslösningar 
som utvecklats av Europa, särskilt enligt programmet för den inre marknaden, en lämplig 
referenspunkt för andra länder eller regioner när de inrättar eller ändrar sina egna 
regleringssystem, eftersom de europeiska lösningarna är flexibla, handelsvänliga och 
förenliga med internationell praxis. 
6. Mot denna bakgrund har gemenskapen ställt upp två grundläggande mål för egen 
del. För det första att begränsa eller hindra uppkomsten av nya standarder och hinder för 
bedömning av överensstämmelse av industriprodukter på andra marknader. För det andra 
att i möjligaste mån främja antagandet utanför gemenskapen av standarder och 
regleringsprinciper som baseras på eller är förenliga med internationell och europeisk 
praxis i syfte att förbättra marknadstillträdet och konkurrenskraften för europeiska 
produkter. 
7. Dessa handelspolitiska mål drivs genom en fyrdelad strategi som omfattar 
tillämpning av WTO-regler, särskilt Avtalet om tekniska handelshinder (nedan kallat 
"TBT-avtalet"), på det multilaterala planet och avtal på det bilaterala planet för att minska 
hindren och öppna marknaderna, förhandlingar om ömsesidigt erkännande för att minska 
kostnaderna för provning och certifiering på andra marknader, tekniskt bistånd till 
utvecklingsländer för att säkerställa att de regleringssystem som utvecklas är 
genomsynliga och handelsvänliga, och regleringssamarbete som syftar till harmonisering 
av standarder och föreskrifter med våra handelspartner. 
8. I avsnitt I nedan beskrivs WTO:s roll - särskilt genom Avtalet om tekniska 
handelshinder (TBT-avtalet) - när det gäller att bemästra och minska tekniska hinder 
och föreslå hur multilaterala instrument kan användas på ett effektivare sätt i framtiden. 
Betydelsen av bilaterala initiativ för att säkerställa att WTO-regler iakttas behandlas 
också. 
9. I avsnitt II i dokumentet beskrivs de centrala målen för avtal för ömsesidigt 
erkännande och förhållandet mellan ömsesidigt erkännande, tekniskt bistånd och 
regleringssamarbete. Vissa justeringar av den nuvarande strategin för dessa avtal föreslås. 
10. I avsnitt Hl beskrivs målen för olika program för tekniskt bistånd som 
gemenskapen erbjuder de av sina handelspartner som är utvecklingsländer, och ett antal 
förbättringar föreslås för att göra det möjligt att bättre nå våra externa handelspolitiska 
mål. 
11. I avsnitt IV anges de huvudsakliga gemenskapsinitiativen i fråga om 
relgeringssamarbetet. Begreppet ges en vid tolkning för att täcka både bilateralt och 
plurilateralt bruk och utgör en beskrivning av initiativ till internationell harmonisering av 
standarder och föreskrifter för att förenkla överensstämmelsekrav och främja 
regleringsreformer. 
AVSNITT I: STANDARDER OCH BEDÖMNING AV ÖVERENSSTÄMMELSE I 
VÄRLDSHANDELSORGANISATIONEN 
12. Sedan slutet av 1970-talet har det multilaterala handelssystemet försökt begränsa 
inverkan av standarder och överensstämmelsehinder. Den s.k. Tokyorundan inom GATT 
ledde till att en TBT-kod antogs 1979. Anslutningen till denna var frivillig och i den 
fastställdes grundläggande regler såsom öppenhet och icke-diskriminering i 
användningen av produktstandarder och föreskrifter. Denna kod förstärktes och gjordes 
bindande för alla medlemmar i Världshandelsorganisationen (WTO) efter Uruguayrundan 
1994. 
13. 1994 års Avtal om tekniska handelshinder innehåller åtskilliga nyheter. Det gör en 
tydlig åtskillnad mellan standarder, som är frivilliga, och tekniska föreskrifter, som är 
obligatoriska. Det för samman föreskrifter och standarder för produktrelaterade processer 
och produktionsmetoder inom sitt tillämpningsområde. Det förstärker 
proportionalitetskriteriet vid antagande av tekniska föreskrifter genom att kräva att 
medlemmarna reglerar produkter på det sätt som minst begränsar handeln. Det gör 
medlemmarna ansvariga för standarder och föreskrifter som tillämpas på icke-statlig nivå 
och inför en uppförandekod för icke-statliga standardiseringsorgan. Det inför regler för 
hur bedömning av produktöverensstämmelse skall utföras och uppmuntrar WTO-
medlemmar att erkänna sådana provningar och intyg från andra medlemmar som är 
tillförlitliga,l vilket kan säkerställas genom förhandlingar om ömsesidigt erkännande. 
Slutligen omfattas avtalet som en del av Uruguayrundepaketet av det integrerade WTO-
tvistlösningssystemet. 
TBT-avtalets funktion och genomförande 
14. På detta stadium är det för tidigt att dra några fasta slutsatser om huruvida det nya 
TBT-avtalet har uppfyllt sina mål. Det kan å ena sidan hävdas att de WTO-medlemmar 
som anslutit sig till avtalet för första gången har en begränsad medvetenhet om avtalet 
och om de inhemska reformer de kan behöva göra för att deras system skall 
överensstämma. Det är därför nödvändigt med en pedagogisk insats. Det kan ifrågasättas 
om vissa av våra handelspartner gör tillräckliga ansträngningar för att godta och använda 
internationella standarder, iaktta anmälningsförfaranden, uppmuntra iakttagande av 
uppförandekoden eller säkerställa att tekniska föreskrifter är proportionerliga. 
15. Å andra sidan torde införandet av flera nya regler i 1994 års avtal, deras bindande 
karaktär och möjligheten att tillämpa förfaranden för tvisdösning i händelse av bristande 
uppfyllande med tiden leda till förbättringar. Antalet tvistlösningssamråd inom WTO i 
samband med det nya avtalet visar redan vissa WTO-medlemmars beslutsamhet att 
säkerställa ett korrekt genomförande och att vidta åtgärder när bestämmelserna inte 
iakttas. 
16. En större översyn av avtalets funktion och genomförande kommer att äga rum 
senast vid utgången av 1997 (artikel 15.4 i avtalet), och detta kommer att vara rätt tillfälle 
att se över hur framgångsrikt avtalet är, att fastställa om det har genomförts på rätt sätt 
och att överväga om det fungerar som det skall. 
17. WTO:s ministerkonferens i Singapore i december i år kommer att vara ett 
lämpligt tillfälle för medlemmar att än en gång bekräfta vikten av att TBT-avtalet 
genomförs fullt ut och att frambringa ett åtagande att göra 1997 års översyn omfattande. 
Förutom detta bör vi överväga vilka faktorer som lämpligen bör ses över. En sådan faktor 
är att överväga hur de internationella standardernas betydelse kan förstärkas, eftersom oro 
har uttryckts för att internationell standardisering inte återspeglar den internationella 
handelns verkliga behov. För att detta mål skall kunna nås bör samordningen mellan 
nationella, regionala och internationella standardiseringsorgan förbättras. Ett förfarande 
för att mäta i vilken utsträckning medlemmar antar och tillämpar internationella 
standarder borde också utvecklas. Andra frågor som har tagits upp omfattar möjligheten 
att utveckla riktlinjer för att bistå WTO-medlemmar vid uppfyllandet av avtalet, t.ex. i 
fråga om prövningen av vad som minst begränsar handeln vid tillämpningen av tekniska 
föreskrifter och förfaranden för bedömning av överenstämmelse. De kunde också 
innefatta klargörande av tillämpningsområdet för befintliga regler särskilt i fråga om 
icke-produktrelaterade process- och produktionsmetoder, och vid behov av om ett mera 
strukturerat förhållande mellan WTO och internationella standardiseringsorgan kunde 
vara till nytta. 
18. Kommissionen drar därför slutsatsen att om både genomförandet av och 
funktionen hos avtalet granskas noggrant måste WTO:s ministerkonferens både 
understryka vikten av ett korrekt genomförande av TBT-avtalet och förbinda sig att företa 
en grundlig översyn under 1997. Gemenskapen bör därför vid ministerkonferensen i 
Singapore eftersträva 
a) bekräftelse från samtliga WTO-medlemmar av deras åtagande att fullt ut genomföra 
TBT-avtalet, och 
b) åtaganden att under 1997 genomföra en omfattande och grundlig översyn av avtalets 
genomförande och funktion. 
19. En närbesläktad fråga är förhållandet mellan gemenskapen och internationella 
reglerande/standardiserande organ. I TBT-avtalet och andra WTO-avtal fästs stor vikt vid 
internationella organs verksamhet och det har på flera områden blivit svårt att avvika från 
internationellt utvecklade regler och standarder, även när det finns tekniska orsaker till 
avvikelserna. Av denna anledning vore det önskvärt att överväga om och i så fall under 
vilka omständigheter gemenskapen bör bli närmare involverad i sådana internationella 
organs arbete i syfte att säkerställa fortsatt överensstämmelse mellan internationella 
regler och standarder, gemenskapens regelskapande och våra skyldigheter inom WTO. 
Dessa frågor kommer också att behöva övervägas. 
Kompletterande åtgärder inom WTO 
20. WTO erbjuder många ytterligare medel att säkerställa ett fullständig 
genomförande av avtalet, vilka i framtiden kan användas på ett mera fullödigt sätt. 
a) Mekanismen för översyn av handelspolitiken (Trade Policy Review Mechanism, 
TPRM). 
21. TPRM inrättades 1988 som ett medel att med bestämda intervaller granska varje 
WTO-medlems handelspolitik och att göra det möjligt för andra WTO-medlemmar att 
utvärdera dess förenlighet med WTO. Hittills har TPRM-behandlingen av standarder, 
bedömning av överenstämmelse och tekniska handelshinder varit ytlig. Det är emellertid 
tydligt att den ökande betydelsen av dessa frågor gör en närmare TPRM-granskning 
nödvändig. 
22. En uppenbar fördel med TPRM är att uppmärksamheten inriktas på våra 
handelspartners system. Problem i andra medlemmars system kan identifieras och 
lösningar föreslås. Öppenhet krävs och det land som granskas måste rättfärdiga 
bibehållandet av särskilda regler eller standarder, vilket i många fall kan vara en 
utmaning. Själva processen kan användas av reformivrare som ett yttre 
påtryckningsmedel för att understödja regleringsreformer. 
23. Gemenskapen bör dessutom vara öppen för en detaljerad översyn av sina 
standarder och sin regleringspolitik enligt TPRM. Vårt system erbjuder en bra modell för 
överensstämmelse med TBT-avtalet. Våra harmoniserade direktiv uppfyller dess 
nyckelkrav. Standarder - i stort grundade på internationella sådana - är mestadels 
frivilliga och regleringskrav har fastställts endast när det är nödvändigt av hälso-, 
säkerhets- eller andra legitima skäl. Producenterna har sålunda en viss frihet att avgöra 
hur dessa krav skall bemötas, vilket överensstämmer med skyldigheten att göra tekniska 
föreskrifter så föga begränsande som möjligt. Förfarandena för bedömning av 
överensstämmelse är genomsynliga, medan modulsystemet enligt det nya 
tillvägagångssättet, som erbjuder olika godkännandeförfaranden beroende på risknivån, 
är ett exempel på hur prövningen av vad som minst begränsar handeln kan uppfyllas. 
Godkännande av tredje lands provningsdata är möjligt genom att europeiska 
certifieringsorgan lägger ut verksamhet på kontakt, medan gemenskapen också kan peka 
på sina insatser för att säkerställa avtal om ömsesidigt erkännande med andra partner. 
24. Kommissionen rekommenderar därför att standardiserings- och certifieringsfrågor 
behandlas mer grundligt i framtida TPRM-översyner, särskilt de som avser våra största 
handelspartner och de länder där hindren är särskilt kännbara. Vi skulle också vara öppna 
för en liknade studie av gemenskapens system för standarder och överensstämmelse vid 
dess nästa översyn. För detta krävs förbättrad samordning inom kommissionen och med 
medlemsstaterna inför TPRM-översynerna, medan vi också kommer att behöva begära att 
WTO-sekretariatet inriktar mer fullständigt sig på frågan när man sätter ihop framtida 
TPRM-rapporter. 
b) Anslutningar till WTO 
25. Tidigare var tekniska handelshinder sällan en tvistefråga vid GATT-anslutningar 
beroende på den frivilliga karaktären hos Tokyorundans TBT-kod. I de fall när en GATT-
medlem frivilligt skrev under koden skedde detta nästan automatiskt. I och med att 
Uruguayrundans TBT-avtal integrerades i WTO:s samlade skyldigheter har 
kravuppfyllelse naturligtvis blivit en viktig fråga vid nya anslutningar, en fråga som 
europeisk industri tillmäter stor betydelse. Betydande uppmärksamhet ägnades 
standardiserings- och certifieringsfrågor vid Rysslands och Saudiarabiens anslutningar, 
och lika stor uppmärksamhet bör fästas vid dessa frågor vad gäller andra avtalsparter för 
att säkerställa konkreta åtaganden att anpassa systemen till TBT-avtalets regler. 
26. Kommissionen kommer därför att i samordning med medlemsstater säkerställa att 
dessa frågor ges hög prioritet i nuvarande och framtida anslutningsförhandlingar. 
Bilaterala initiativ för att säkerställa iakttagelse av WTO-regler och minska 
tekniska handelshinder 
27. Rådet godkände nyligen en ny gemenskapsstrategi för marknadstillträde genom 
vilken kommissionen kommer att inrikta sig på handelshinder i tredje land både genom 
det multilaterala ramverket och, när det är lämpligt, bilateralt. Handelshinder som gäller 
standarder och certifiering finns helt klart bland de icke-tariffära hinder som strategin för 
marknadstillträde måste bemästra. I enlighet med det tillvägagångssätt som underströks 
däri kommer gemenskapen att fortsätta att använda WTO:s tvistlosningsforfaranden för 
att bemöta de mest flagranta och tydliga brotten mot TBT-avtalet. 
28. Beträffande de hinder som fortsatt kommer att vara mer nåbara för en bilateral 
lösning utan tillgripande av hela WTO-maskineriet har gemenskapen ett urval av resurser 
till sitt förfogande, inbegripet sina handels- och samarbetsavtal med många 
handelspartner, formella samrådsförfaranden såsom möten på ministernivå och hög nivå 
och möjligheten att bemöta problem inom en viss sektor eller från fall till fall vartefter de 
uppkommer. Handelshindersförordningen, som visserligen huvudsakligen är multilateral 
till sin inriktning, kan också vara ett användbart medel att lösa bilaterala tvister. 
29. Med hänsyn till det uppenbarligen ökande antalet tekniska handelshinder och 
deras växande betydelse kan en mer systematisk användning av dessa mekanismer bli 
nödvändig i framtiden. Av detta följer att gemenskapens begränsade resurser måste 
användas effektivt och prioriteringar anges rigoröst. Beslut bör fattas t.ex. om huruvida 
man i ett givet fall skall gå genom WTO eller använda bilaterala medel, huruvida man 
skall söka lösningar genom förhandlingar om marknadstillträde eller genom dialoger om 
regleringar på lång sikt, huruvida man skall koncentrera insatserna på att lösa problem på 
en eller ett par större marknader eller bredda målet, och huruvida man skall inrikta sig på 
samtliga tekniska handelshinder på en särskild marknad eller fokusera på de viktigaste. 
30. Det är inte lätt att ge ett kategoriskt svar på hur sådana prioriteringar bör 
fastställas. Erfarenheten hittills visar att gemenskapen har betonat problemen i USA på 
bekostnad av andra länder där problem uppenbarligen finns och ökar. Samtidigt har det 
inte alltid fastställts vilken relativ prioritet som skall ges olika problem. En omfokusering 
för att inbegripa andra handelspartner samt för att bedöma den relativa betydelsen av 
olika hinder - och därav de resurser som skall ägnas dem - är motiverad. 
31. Denna omfokusering kommer att utföras på följande sätt. För det första skall en 
databas om hinder i tredje land inrättas inom ramen för strategin för marknadstillträde 
och vara i funktion nästa år. Den kommer att innehålla information om tekniska 
handelshinder hos våra handelspartner som regelbundet skall kontrolleras, uppdateras och 
offentliggöras. Denna information kommer att utgöra basen för samråd med 
medlemsstaterna och industrin så att våra prioriteringar både geografiskt och sektorsvis 
kan fastställas kollektivt och strikt och regelbundet uppdateras, och så att 
överenskommelse kan nås om de åtgärder som bör vidtas. 
32. För det andra, och separat, kan vi förbättra samordningen genom att sammanföra 
resurserna för alla berörda parter i Europa - kommissionen och medlemsstaterna (med 
sina respektive delegationer utanför gemenskapen), europeisk industri, inbegripet 
europeiska affärsråd i tredje land, och europeiska standardiserings-, certifierings- och 
ackrediteringsorgan - för att mer fullständigt förstå regleringsfrågor och hinder på 
nyckelmarknader - t.ex. USA, Japan, Korea, Kina och Ryssland - och att följa och 
påverka regleringsförändringar. Information (t.ex. översättningar av föreskrifter utfärdade 
av olika parter) bör spridas, en kontinuerlig dialog etableras med regleringsbyråer i 
berörda tredje länder, en pågående bedömning av problem göras och systematisk 
påtryckning tillämpas för att minska handelshinder på grundval av de identifierade 
prioriteringarna. 
33. Detta är en uppgift som kräver tid och expertis och innebär inte endast en 
grundlig samordning inom gemenskapen utan också i berörda tredje länder. I fråga om de 
nyckelmarknader som angivits ovan och andra potentiella sådana kommer kommissionen 
att se till att dess delegationer prioriterar utfärdande av standarder och regleringsfrågor. 
På så sätt kan samordningen mellan kommissionen och medlemsstaterna (och deras 
respektive delegationer utanför gemenskapen), europeiskt näringsliv och myndigheter i 
tredje land förstärkas, utveckling av system i tredje land systematiskt följas och mer 
samordnade åtgärder vidtas. Sådan samordning kommer naturligtvis inte enbart att vara 
till nytta i frågor som gäller tekniska handelshinder utan också för att stödja 
gemenskapens verksamheter vad gäller ömsesidigt erkännande, tekniskt bistånd och 
regleringssamarbete, Dessa områden behandlas närmare nedan. 
10 
AVSNITT II: AVTAL OM ÖMSESIDIGT ERKÄNNANDE 
34. För två år sedan inledde kommissionen, på grundval av rådets 
förhandlingsdirektiv, förhandlingar om avtal om ömsesidigt erkännande med ett antal 
tredje länder. Förhandlingar pågår för närvarande med USA, Kanada, Australien, Nya 
Zeeland, Japan och Schweiz, varav vissa kommer att avslutas i år. Ytterligare 
förhandlingar kommer senare att inledas med andra prioritetsländer1. 
Karaktären hos avtal om ömsesidigt erkännande 
35. Avtal om ömsesidigt erkännande är avtal om ömsesidigt erkännande av 
bedömning av överensstämmelse av reglerade produkter. Genom avtal om ömsesidigt 
erkännande ges vardera parten befogenhet att prova och certifiera produkter enligt den 
andra partens regleringskrav, på sitt eget territorium och före export. Vardera parten 
erkänner provningar, intyg och godkännanden som utfärdats av den andra partens 
godkända organ för bedömning av överenstämmelse, och produkterna kan exporteras och 
avsättas på den andra partens marknad utan att genomgå ytterligare förfaranden. En sådan 
överföring av förfaranden är av uppenbara skäl endast möjlig i de fall då länderna kräver 
obligatorisk produktcertifiering utförd av en tredje part. Detta krävs normalt beträffande 
produkter som utgör en risk och som måste underkasta strikta statliga kontroller. 
Genom avtal om ömsesidigt erkännande försöker man underlätta handeln och samtidigt 
skydda bägge parternas hälso-, säkerhets- och miljöintressen. Avtalen kräver eller 
förutsätter inte harmonisering av parternas väsentliga krav eller erkännande av deras 
likvärdighet (vilket är fallet på EG:s inre marknad). Vardera parten till ett avtal om 
ömsesidigt erkännande är fri att ställa de krav beträffande hälsa, konsumentskydd, 
miljöstandarder eller andra bestämmelser som den anser vara nödvändiga, så länge de 
överensstämmer med internationella åligganden. Avtalen ingriper inte alls i den friheten. 
De kräver dock att vardera sidan har fullt förtroende för att den andra partens 
certifieringsprocess fullkomligt kan uppfylla dess krav. Detta förtroende kan bäst 
etableras på bilateral nivå mellan partner vars uppfattning om produktprovning och 
godkännande i stort sett stämmer överens, och när det en gång har etablerats krävs 
mekanismer för dess bibehållande. 
Fördelarna med avtal om ömsesidigt erkännande 
36. Avtal om ömsesidigt erkännande kan medföra åtskilliga fördelar: vissa är 
omedelbara och andra långsiktiga, vissa medför påtagliga inbesparingar för industrin, 
vissa är mindre kvantifierbara men ändå användbara för att främja effektiva, 
genomsynliga och allt mer förenliga regleringssystem i olika länder. Alla dessa faktorer 
bör hållas i minnet när man i framtiden överväger fördelarna med ömsesidigt erkännande. 
a) De utgifter och den tid som går åt och framför allt den oförutsägbarhet som hör 
samman med att få godkännande kan minskas genom att man får en produkt bedömd i 
1 Rådet anger följande prioritetsländer: USA, Kanada, Japan, Australien, Nya Zeeland, Hong 
Kong, Israel, Korea, Singapore och Filippinerna samt, när de har anslutit sig till GATT:s (nu 
WTO:s) TBT-avtal, Kina, Sydafrika, Malaysia, Indonesien, Thailand och Turkiet. Av de sex 
sistnämnda är alla utom Kina nu anslutna till WTO:s TBT-avtal. Vad gäller Turkiet utgör 
arrangemang för ömsesidigt erkännande en del av tullunionen mellan EG och Turkiet. Ett separat 
förhandlingsmandat för Schweiz erhölls 1995 efter landets beslut att inte ansluta sig till Avtalet om 
Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES). 
11 
produktionslandet eller ett kvalitetssystem utvärderat av lokala inspektörer. Dessa 
besparingar kan bli särskilt betydande när marknaden är avlägsen och när 
destinationslandets agenturers avvisande av produkter kan skapa dröjsmål och föranleda 
ytterligare skeppnings- eller andra kostnader, när sektorn är kraftigt reglerad, när 
provning utförs både före och efter export eller när tidig marknadsföring kan vara 
avgörande för produktens konkurrenskraft. 
b) För små och medelstora företag, som kanske saknar resurser att förstå och få tillträde 
till regleringssystem på en avlägsen marknad i tredje land, kan avtal om ömsesidigt 
erkännande ge fördelar genom att alla provnings- och certifieringssteg utförs lokalt. 
37. Avtal om ömsesidigt erkännande kan dessutom skapa mer långsiktiga 
regleringsfördelar, inklusive följande: 
c) Överföring av rätten att certifiera produkter till organ hos den andra parten i avtalet om 
ömsesidigt erkännande utgör en sorts regleringsreform, särskilt när regleringen av en 
sektor tidigare har varit förbehållen en enda regleringsbyrå. Detta kan minska risken för 
att bedömning av överenstämmelse används för att skydda inhemska tillverkare eller på 
ett sätt som kan leda till otillåten tekniköverföring, problem med immateriella rättigheter 
eller annan konkurrensfientlig praxis (en risk när provning och certifiering utförs i 
samband med forskning för inhemska industriintressen). 
d) Långsiktigt regleringssamarbete och inte minst regleringsöverensstämmelse kan 
stimuleras genom avtal om ömsesidigt erkännande, eftersom vardera parten måste förstå 
och korrekt tillämpa den andra partens regleringskrav. Detta innebär regelbunden kontakt 
mellan regleringsbyråer och organ för bedömning av produktöverensstämmelse för att 
säkerställa fortsatt och enhetlig tillämpning av den andra partens regler. Detta i sin tur 
skapar ett incitament att söka förenliga lösningar när nya föreskrifter eller förfaranden för 
bedömning av överensstämmelse utvecklas. 
e) Slutligen kan ömsesidigt erkännande bidra till regleringseffektivitet. Genom att man 
kan lita på bedömningar som utförts av ett annat behörigt organ kan reglerarens 
begränsade resurser omfördelas. 
Avtal om ömsesidig överensstämmelse och harmonisering av standarder och 
föreskrifter 
38. I punkt 35 konstaterades att ömsesidigt erkännande av bedömning av 
överensstämmelse kan fungera oberoende av om parternas underliggande 
produktstandarder och krav är desamma eller likvärdiga. I fråga om EES, tullunionen 
mellan EG och Turkiet och framtida ordningar med centraleuropeiska länder medför 
målet, den ekonomiska integrationen, att ömsesidigt erkännande bör grunda sig på 
gemensamma bestämmelser. I de flesta andra fall - som i fråga om förhandlingarna med 
USA eller Kanada - kommer avtalen dock att fungera även när parternas underliggande 
krav förblir olika. 
39. Därav följer att Ömsesidigt erkännande och harmonisering på intet sätt utesluter 
varandra. Harmonisering ger producenten stordriftsfördelar och gör det möjligt att på 
flera marknader sälja en produkt som producerats enligt en enda standard eller likvärdiga 
standarder. Harmoniseringen garanterar emellertid inte i sig marknadstillträde i fråga om 
produktgodkännanden: endast ömsesidigt erkännande kommer att göra det möjligt att 
12 
certifiera produkten i exportlandet och sedan avsätta den på bestämmelsemarknaden. 
Omvänt tillåter inte ömsesidigt erkännande i sig ett enda godkännande för flera 
marknader om det inte åtföljs av harmonisering eller likvärdighet i föreskrifterna för 
vardera parten. De största vinsterna görs i allmänhet när ömsesidigt erkännande uppnås 
mot bakgrund av harmoniserade eller likvärdiga regler, så att en enda provning och ett 
enda godkännade är tillräckligt både för inhemska och utländska marknader. 
40. Denna åtskillnad har inte alltid förståtts. Europeisk industri och andra berörda 
grupper har emellertid i ökad utsträckning börjat erkänna de olika men sinsemellan 
kompletterande rollerna hos avtal om ömsesidigt erkännande och harmoniseringsinitiativ 
och har begärt att båda eftersträvas för underlättande av handeln. Den verkliga frågan är 
inte huruvida man skall inrikta sig på avtal om ömsesidigt erkännande eller på 
harmonisering, eftersom deras mål och fördelar är olika, utan snarare om det finns några 
omständigheter under vilka det ena bör prioriteras före det andra. 
41. I denna fråga kan vi inte vara kategoriska. Inom några sektorer kan fördelarna av 
hannoniseiing, i och med att den eliminerar industrins kostnader för nationella skillnader 
i standarder eller tekniska föreskrifter, bedömas som mer betydelsefulla än avtal om 
ömsesidigt erkännande. I dessa fall kan ömsesidigt erkännande huvudsakligen ses som ett 
viktigt första steg mot regleringsöverensstämmelse, vilken förblir prioriteten och bör 
eftersträvas samtidigt. Ömsesidigt erkännande bör naturligtvis inte verka för att hindra 
detta mål, t.ex. genom att avleda resurser från harmoniseringsarbete eller från 
förhindrande av regleringsförändringar. I fall när harmonisering är nära förestående kan 
det finnas ett ekonomiskt argument för att grunda avtal om ömsesidigt erkännande på 
sådan harmonisering, t.ex. i fråga om god klinisk sed för läkemedel (punkt 74 nedan) 
eller godkännande av fordon (punkt 76). 
42. I andra fall kan ömsesidigt erkännande dock vara industrins prioritet eller enda 
intresse. Detta kan vara fallet när kostnaderna för bedömning av överensstämmelse är 
särskilt betungande, när regleringsskillnaderna inte medför några större extrakostnader i 
fråga om produktmodifiering, när harmonisering anses möjlig att uppnå endast på mycket 
lång sikt eller - i synnerhet - när harmonisering inte är möjlig på grund av att villkor och 
parametrar är olika i de olika länderna. Icke-kvantifierbara fördelar av ömsesidigt 
erkännande, såsom regleringsfördelar, bör också tas med i en sådan bedömning. 
43. Kommissionen drar två allmänna slutsatser av denna utvärdering. För det första 
måste skillnaden mellan harmoniseringsinitiativ och ömsesidigt erkännande väl förstås, 
och båda bör eftersträvas på grund av deras värde i sig. Särskilt i situationer där 
ömsesidigt erkännande har konstaterats vara fördelaktigt för gemenskapen bör 
harmoniseringsinitiativ som är tillämpliga inom samma sektor inte tillåtas påverka eller 
försena ömesidigt erkännande, om inte harmoniseringen är nära förestående. 
44. För det andra bör vi, med hänsyn till den betydelse industrin faster vid att uppnå 
större internationell harmonisering av standarder och föreskrifter och det faktum att 
harmonisering och ömsesidigt erkännande ofta kompletterar varandra, säkerställa att avtal 
om ömsesidigt erkännande stöder detta mål i de fall det är möjligt. 
45. Mot bakgrund av dessa två slutsatser måste vi i framtida samråd med europeiska 
industrigrupper först och främst säkerställa att förhållandet, om ett sådant finns, mellan 
ömsesidigt erkännande och harmoniseringsinitiativ kan etableras i varje enskilt fall, deras 
tekniska genomförbarhet förstås, en lämplig tidsskala fastställas för bådadera och 
13 
resurserna fördelas på lämpligt sätt. Sådant samråd bör självklart ta hänsyn till den olika 
men kompletterande karaktären hos ömsesidigt erkännande. 
46. För det andra bör avtal om ömsesidigt erkännande uttryckligen användas tor att 
förstärka regleringssamarbete och främja harmonisering eller överensstämmelse. Trots att 
dessa avtal inte innebär eller kräver överensstämmelse är det uppenbart att tordelarna kan 
bli större, uppfyllande av krav lättare att övervaka och regleringseffektiviteten maximeras 
i den mån avtalsparternas regleringssystem liknar varandra. Vi bör därför inom ramen för 
varje avtal om ömsesidigt erkännande sträva efter ett åtagande från parterna att utöka 
regleringssamarbetet och, när det är lämpligt, nå större överensstämmelse mellan tekniska 
krav, som avtalet i sig självt kan stödja, och att inom ramen för avtalen identifiera de 
sektorer där harmonisering eller likvärdighet finns. 
47. För det tredje bör vi vid fastställandet av framtida förhandlingspartner och 
framtida sektorer som skall bli föremål för förhandlingar ta hänsyn till partnernas 
åtagande att harmonisera regler inom en viss sektor i enlighet med internationell eller 
europeisk praxis, som vi tex. gör i fråga om länderna i Central- och Östeuropa. När det 
är möjligt bör ömsesidigt erkännande vara ett medel för att uppmuntra till större 
konvergens hos partner som har utvecklat skiljaktiga nationella regler. Beträffande länder 
som får tekniskt bistånd bör, som en inledning till framtida ömsesidigt erkännande, 
biståndet även i fortsättningen användas för att underlätta konvergens med europeiska 
och internationella principer. Detta kommer att göra det lättare att i framtiden etablera 
ömsesidigt erkännande mellan gemenskapen och dessa länder och maximera nyttan 
därav. 
Nuvarande och framtida prioriteringar 
48. Gemenskapens förhandlingsprioriteringar och strategi för ömsesidigt erkännande 
övervägdes senast av rådet i mars 1995, när kommissionens förslag om att inleda 
ytterligare förhandlingar eller förberedande diskussioner med Korea, Singapore, Israel 
och Ungern godkändes. Den rationella grunden för dessa förslag håller fortfarande, och 
eftersom de pågående förhandUngama med ett antal länder snart torde vara 
framgångsrikt avslutade kan ytterhgare förhandlingar gradvis inledas. Sedan dess har 
emellertid ett viss utveckling ägt rum som gör det nödvändigt att ytterligare anpassa 
strategin. 
49. För det första har ytterligare några associerade centraleuropeiska länderna begärt 
att förhandlingar skall påbörjas om avtal om ömsesidigt erkännande med gemenskapen. 
Denna fråga har vid flera tillfällen diskuterats av rådet, som har godtagit principen att 
förhandlingar skall inledas med associerade länder som kan uppfylla de nödvändiga 
tekniska villkoren. Det har också understrukits att alla avtal om ömsesidigt erkännande 
dels bör gynna den bilaterala handeln före anslutningen och dels bör grunda sig på att 
dessa länders lagstiftning anpassas till gemenskapens regler. Mot denna bakgrund 
förbereder kommissionen nu förhandlingar enligt respektive Europaavtal, så snart de 
berörda länderna uppfyller de relevanta villkoren. 
50. För det andra ger utsikten att gemenskapen inom en nära framtid har en rad 
bilaterala avtal om ömsesidigt erkännande upphov till frågan om huruvida dessa skulle 
kunna göras plurilaterala. Diskussioner inom QUAD och annorstädes har visat att det 
finns intresse för att göra nätverk av kommande bilaterala avtal i syfte att skapa ett 
plurilateral ramverk. Vi bör understöda denna idé, förutsatt att vi först säkrar ett antal 
14 
bilaterala avtal, att eventuell framtida plurilateralisering bevarar våra handelsfördelar och 
att ett sådant "nätverk" är förenligt med säkerställandet av att hälso- och säkerhetsmål 
inte på något sätt komprometteras. 
51. För det tredje utvecklas avtal om ömsesidigt erkännande nu inom APEC-området. 
För att säkerställa att gemenskapens intressen på detta område skyddas bör vi eftersträva 
största möjliga överensstämmelse mellan dessa ordningar och vår egen strategi och 
målsättning vad gäller ömesidigt erkännande. Detta kan i praktiken uppnås genom att 
avtal om ömsesidigt erkännande gradvis förhandlas fram med de APEC-medlemmar som 
uppfyller de tekniska villkoren och andra villkor för sådana avtal. I praktiken ingår också 
ett antal APEC-medlemsländerna i de geografiska prioriteringar som rådet angav 1992. 
52. För det fjärde kan uppkomsten av allt fler regionala handelsavtal med tiden bli 
relevant för vår framtida hållning i fråga om avtal om ömsesidigt erkännande. För 
närvarande planerar ett antal regionala grupperingar, inklusive Australien och Nya 
Zeeland genom deras avtal om närmare ekonomiska förbindelser, NAFTA, ASEAN, 
Gulfstaternas samarbetsråd (Gulf Cooperation Council), Mercosur och centraleuropeiska 
frihandelsavtalet (CEFTA) alla att införa former av ömsesidigt erkännande, så snart en 
gemensam regleringsram har upprättats. På några undantag när (t.ex. Australiens och Nya 
Zeelands transtasmanska avtal om ömsesidigt erkännande) är dessa avtal i ett 
begynnelsestadium. Även om kommissionen på medellång sikt kommer att fortsätta att 
förhandla fram bilaterala avtal om ömsesidigt erkännande bör vi vara lyhörda för 
framtida regionala överenskommelser och försöka att dra fördel av dem. Om sådana 
överenskommelser i framtiden ger upphov till en regleringsunion liknande den 
europeiska inre marknaden och ger de nödvändiga tekniska garantierna, kan det finnas 
stordriftsfördelar i att sluta avtal om ömsesidigt erkännande på regional nivå. I samband 
med tekniska biståndsprogram i avsnitt Hl nedan föreslår vi att större vikt fästs vid 
främjande av regionala överenskommelser genom våra program. När detta sker bör 
möjligheten att sådana överenskommelser på lång sikt leder till ett regionalbaserat 
ömsesidigt erkännande tas i beaktande. 
53. För det femte måste gemenskapen förbli uppmärksam på den vikt som fästs vid 
ömsesidigt erkännande i andra länder och regioner, t.ex. Medelhavsområdet och 
Latinamerika, med vilka vi har betydande bilaterala ekonomiska förbindelser, för vilka 
gemenskapen är den huvudsakliga marknaden eller vars inhemska system tillnärmas eller 
kan vägledas av europeiska standarder och regleringsprinciper. För många sådana länder 
och regioner ses ömsesidigt erkännande som ett särskilt långsiktigt syfte och ett mål för 
tekniskt bistånd, eller kan skapa ett incitament för tillnärmning till gemenskapsstandarder 
och -föreskrifter. Gemenskapen har också ett intresse i avtal om ömsesidigt erkännande 
som kan underlätta dess export till dessa områden och stimulera förenliga standarder och 
föreskrifter. Vår hållning bör också i fortsättningen vägledas av de geografiska 
prioriteringar som anges i rådets förhandlingsmandat och måste ta hänsyn till begränsade 
resurser, men vi bör ändå vara öppna för att överväga framtida förhandlingar med 
ytterligare länder så snart de kan uppfylla de tekniska villkoren för ömsesidigt 
erkännande. 
54. Till sist kan noteras att genomförandet av ett antal avtal om ömsesidigt 
erkännande i framtiden kommer att ha resursinnebörd, både för medlemsstaterna och 
kommissionen. De kommer att behöva samordna förbindelserna mellan varje parts 
myndigheter och organ för bedömning av Överenstämmelse, spåra 
lagstiftningsförändringar och säkerställa avtalens fortsatt goda funktion, särskilt 
15 
provnings- och certifieringsorganens goda funktion. Vad kommissionen beträffar bör 
prioritet ges åt att säkerställa att det bland de befintliga resurserna, vid både högkvarter 
och delegationer, identifieras tillräckliga resurser för att garantera att framtida avtal om 
ömsesidigt erkännande fungerar tillfredsställande. 
16 
AVSNITT ni: PROGRAM FÖR TEKNISKT BISTÅND I FRÅGA OM 
STANDARDISERING. CERTIFIERING, MÄTNING OCH KVALITET 
55. Sedan 1990 har gemenskapen försett ett ökat antal länder med tekniska 
biståndsprogram i fråga om standarder, certifiering, mätning och kvalitet. En del av dessa 
har utförts på gemenskapens vägnar av Comité Européen de Normalisation (CEN). 
Program tillhandahålls för närvarande åtskilliga handelspartner, bl.a. länderna i Central-
och Östeuropa, Ryssland och OSS, ett antal länder i Medelhavsområdet och 
Mellanöstern, Latinamerika, Asien och AVS-länder. Vissa av dessa program levereras 
inom ramen för handels- eller samarbetsavtal med våra partner. En förteckning över 
pågående och planerade program finns i bilaga 1. 
56. När en politik för tekniskt bistånd först fastställdes var det av följande skäl: 
- För att svara mot utvecklingsländers begäran om information om europeisk 
standardisering och förskrifter, särskilt sådana som utvecklats för den inre marknaden, 
varigenom öppenheten i gemenskapssystemet kunde visas och utvecklingsländer kunde få 
det lättare att exportera till gemenskapen. 
- För att bistå utvecklingsländer med att utveckla standarder och infrastruktur för 
överensstämmelse som skulle underlätta internationell handel. 
- För att stödja utvecklingsländers antagande av internationella och europeiska standarder 
som en form av tekniköverföring. 
57. Med tiden har programmens räckvidd ofta gått utöver dessa ursprungliga inslag. 
Program är nu vanligtvis fleråriga åtaganden och kan innefatta tillhandahållande av 
information om gemenskapsstandarder och förordningar, utbildning och rådgivning om 
inrättande eller förbättring av standardiseringsorgan, bistånd i att uppgradera fysisk 
infrastruktur, bistånd med att inrätta ackrediteringssystem, utbildning av personal i att 
utarbeta standarder, bedömning av överensstämmelse och ackreditering, bistånd med att 
utveckla tekniska föreskrifter samt utbildnings- och informationsprogram i fråga om 
kvalitet, från utveckling av förmågan att certifiera kvalitetssystem till förbättring av 
industrins förmåga att uppfylla europeiska kvalitetskrav, både på reglerings- och privat 
nivå. 
58. Vid fastställande av prioriteringar för sådana program tar kommissionen hänsyn 
till ett antal faktorer, särskilt betydelsen av ett sådant samarbete i samband med 
övergripande förbindelser med tredje land, dess ekonomiska eller tekniska nivå, 
programmens förmåga att minska tekniska hinder och deras förmåga att underlätta handel 
och investeringar genom att främja godkännandet av internationella och europeiska 
standarder och regleringsprinciper, även när dessa konkurrerar med andra länders 
standarder och föreskrifter. I fråga om programutformning har kommissionen också tagit 
hänsyn till de särskilda prioriteringar som fastställts av gemenskapen och partnerlandet, 
sektoriella behov, budgetbegränsningar och huruvida programmet bör vara rent bilateralt 
eller skulle kunna dra fördel av en regional inriktning. 
59. Tekniska biståndsprogram har otvivelaktigt hjälpt till att visa öppenheten i 
gemenskapens regleringssystem och har i och med detta hjälpt tredje land att förstå 
systemet och att exportera sina produkter. Detta fortsätter att vara huvudsyftet med 
programmen för de mindre utvecklade länderna. Det har också legat i både gemenskapens 
17 
och det berörda tredje landets intresse att bistånd ges för bättre kvalitet och säkrare 
produkter, medan gemenskapen har ett tydligt intresse av att i tredje land främja 
konsumenternas efterfrågan på kvalitet, vilken gemenskapsprodukterna ofta har bäst 
förutsättningar att tillhandahålla. Det är emellertid svårare att avgöra om alla program 
faktiskt har minskat handelshinder eller spritt internationella eller europeiska standarder 
och praxis i maximal utsträckning. 
60. Kommissionen har identifierat vissa områden som bör ägnas mer uppmärksamhet 
för att värdet av tekniskt bistånd skall kunna maximeras. För det första har gemenskapens 
handelsintressen inte alltid fastställts uttryckligen eller integrerats fullt ut vid 
genomförandet av program. Bolag och enskilda som har valts ut för att genomföra 
program har inte alltid varit tillräckligt medvetna om sin egen branschs intressen i 
motsats till tekniska och industriella mål. Program kan utformas och genomföras så att 
mer hänsyn tas till partnerlandets specifika behov eller egenskaper och den europeiska 
industrins prioriteringar. 
61. För det andra kan samordningen av program förbättras så att prioriteringar bättre 
kan fastställas och så att programmen bygger på en enhetlig princip. Vi kan vara mer 
aktiva i att säkerställa informationsutbyte med medlemsstaterna för att undvika 
överlappande resursanvändning och säkerställa gemensamma mål mellan gemenskapen 
och medlemsstaternas program. På samma sätt skulle samverkan med program inom 
närbesläktade områden såsom konsumentskydd, tullförfarande, kontroll före skeppning 
och marknadsövervakning kunna vara till nytta. Programmen skulle också i vissa fall 
kunna dra fördel av ökade resurser och mer systematisk uppföljning eller utvärdering av 
deras resultat. På så sätt kan samordningen och förvaltningen förbättras. 
Programmål och innehåll 
62. I fråga om det tekniska biståndets innehåll inom det här området tror vi att de 
ursprungliga mål som anges ovan fortfarande är relevanta men behöver kompletteras på 
minst fyra punkter. 
63. För det första måste vi integrera tydligare principer för de handelsrelaterade och 
ekonomiska målen i framtida program. Ömsesidigt ekonomiskt intresse och 
handelsintresse bör vara en mer uttrycklig faktor i programutformningen, medlen för att 
fullfölja dessa mål bör specificeras och programmen bör utvärderas för att utröna om 
dessa mål har uppnåtts. Utbildning och bistånd för att tillämpa och följa multilaterala 
handelsdiscipliner, särskilt WTO:s TBT-avtal, kan också införlivas i fler program som ett 
särskilt inslag. Program kan också mer systematiskt möjliggöra identifiering av 
prioriterade industrisektorer, vilket skall ske i samråd med partnerländer och den 
europeiska industrin och på grundval av ömsesidigt ekonomiskt intresse. 
64. För det andra har vissa partnerländer nu nått ett stadium av ekonomisk och 
industriell utveckling där grundläggande infrastrukturer, såsom ett fungerande 
standardiseringsorgan, ett urval grundläggande industriella standarder och 
provningslaboratorier, har etablerats. Biståndet kan därför bättre målinriktas på sådana 
områden som att förbättra regleringssystemet för särskilda sektorer eller att förfina den 
infrastruktur som är nödvändig för att avtal om ömsesidigt erkännandet skall kunna 
slutas. Möjligheterna att främja antagandet av europeiska och internationella 
regleringsprinciper i motsats till endast standarder, bör få mer uppmärksamhet, eftersom 
18 
ett ökat antal handelshinder är relaterade inte till standardisering utan till 
regleringsverksamhet, inbegripet bedömning av överensstämmelse. 
65. För det tredje bör vi säkerställa att ömsesidigt erkännande kan vara ett av målen 
för tekniskt bistånd, när detta är lämpligt och när de tekniska villkoren uppfylls. 
66. För det fjärde kan den snabba tillväxten av regionala överenskommelser och 
grupperingar de senaste fem åren bättre återspeglas i målen för tekniskt bistånd, som 
fortfarande mest ges bilateralt eller är knutet till nationella snarare än regionala lösningar. 
Idag utvecklar ett antal regional grupperingar, inbegripet ASEAN, Mercosur, 
Gulfstaternas samarbetsråd och OSS, gemensamma standarder och regelsystem. I den 
utsträckning dessa och andra regioner under de kommande decennierna utvecklar 
regleringsunioner liknande gemenskapens bör dessa i möjligaste mån återspeglas i och 
stödjas genom våra program. Det ligger i vårt intresse att uppmuntra standardisering, och 
utveckling av tekniska föreskrifter och bedömning av överensstämmelse på en regional 
grund, med tanke på de stordriftsfördelar detta ger producenterna, möjligheten att få 
tillträde till flera marknader med stöd av bedömning av en enda produkt och 
sannolikheten att regionala strukturer använder internationella standarder och praxis. 
Samtidigt kan gemenskapens egen erfarenhet av en inre marknad vara en relevant modell 
för många områden i världen som överväger regionala system. De lösningar vi har funnit 
kan delas. Vi anser därför att vi bör uppmuntra andra länder att försöka inrätta regionala 
regelsystem och att våra program i större utsträckning än hittills bör utformas för att 
underlätta sådan utveckling. 
Programsamordning och programförvaltning 
67. För att förbättra programsamordning och programförvaltning i framtiden bör vi 
vidta följande åtgärder: 
a) Säkerställa att europeisk industri är medveten om och i stånd att ange sina 
prioriteringar vid tillhandahållande av tekniska biståndsprogram. Vi föreslår att man 
regelbundet underrättar industriförbund om både pågående och framtida program och 
försöker engagera den europeiska industrin och andra berörda parter i genomförandet av 
program när detta kan vara gynnsamt. 
b) Säkerställa bästa möjliga samverkan och undvika överlappning mellan 
gemenskapsprogram och program som tillhandahålls av medlemsstater eller andra 
internationella organisationer (t.ex. ISO, Världsbanken, FN, WTO) genom 
informationsutbyte om programinnehåll. Programmen kan sedan utformas eller ändras för 
att anpassas till andra program. Grundläggande information kan utbytas mellan 
kommissionen och medlemsstater genom artikel 113-kommitténs tekniska grupp för 
ömsesidigt erkännande. Kommissionen kommer att syfta till att säkra liknande 
informationsutbyte med internationella organisationer och underrätta medlemsstater 
därom genom samma kanal. Kommissionen kommer också att sträva efter närmare 
samordning med program inom närbesläktade områden, såsom konsumentskydd, 
tullförfarande, kontroll före skeppning och förfaranden för marknadsövervakning. Det är 
på intet vis meningen att detta informationsutbyte skulle ersätta den etablerade 
19 
mekanismen för samråd om tekniskt bistånd och samarbete med utvecklingsländer2, utan 
det skall erbjuda ett forum med bredare inriktning. 
c) Skapa ett nytt medel för förvaltning av programmen i framtiden genom ett nytt 
ramkontrakt som planeras med CEN och som kommer att medföra fördelar i de fall då 
program förvaltas av CEN på gemenskapens vägnar. För det första kan CEN maximera 
resurseffektiviteten genom att ha en pålitlig prognos på medellång sikt för programbehov 
och budget. För det andra kommer vi genom CEN att bättre kunna främja programmens 
europeiska karaktär. Idag är många partnerländer praktiskt taget omedvetna om att 
programmen är gemenskapsprogram. För det tredje kommer CEN att få i uppdrag att 
bygga upp ett informationsförråd om tredje länders system och de byråer och konsulter 
som anlitas samt ett bibliotek med programinformation och utbildningsmaterial som kan 
användas vid utformningen och genomförandet av program. I de fall då programmen 
genomförs självständigt av CEN kommer vi att eftersträva ordningar genom vilka de som 
tillhandahåller programmen samordnar utbytet av information, dokument och material 
med CEN. På detta sätt kan ett gemensamt centrum skapas för de olika europeiska 
organisationer som är behöriga på området. 
d) Förbättra valet av dem som skall verkställa programmen, främst genom att i ramavtalet 
med CEN säkerställa tillgång till bästa möjliga källor och genom att ge kommissionen 
större talan i valet av underleverantörer. Vi bör i större utsträckning än hittills ge 
organisationer inom den offentliga sektorn (standardiseringsorgan och 
ackrediteringsorganisationer i Europa och i medlemsstater, medlemsstaters 
regleringsmyndigheter) möjlighet att delta i program. Dessa har ett långsiktigt allmänt 
intresse av att programmen blir framgångsrika och kan upprätta permanenta förbindelser 
med partnerorganisationer och -tjänstemän. Större engagemang från reglerarna är också 
önskvärt i den mån framtida program fäster större vikt vid att förbättra regleringsramarna 
i tredje land (punkt 64 ovan). 
e) Slutligen, integrera en möjlighet till självständig översyn i programmen så att det kan 
utvärderas om deras mål nås. 
2 Särskilt den kommitté som inrättats genom artikel 15 i rådets förordning (EEG) nr 443/92 av den 25 
februari 1992 om finansiellt och tekniskt bistånd till och ekonomiskt samarbete med utvecklingsländerna i 
Asien och Latinamerika (EGT nr L 52, 27.2.1992) och den kommitté som inrättats enligt artikel 21 i det 
interna avtalet om finansiering och förvaltning av gemenskapens hjälp enligt den fjärde ASV-EEG-
konventionen (EGT nr L 229,17.8.1991). 
20 
AVSNITT IV: REGLERINGSSAMARBETE 
68. Begreppet regleringssamarbete används i vid mening och omfattar både 
a) multilaterala och plurilaterala initiativ för harmonisering av eller överensstämmelse 
mellan standarder, regleringskrav och förfaranden för överensstämmelse eller för 
främjande av bästa praxis, och 
a) bilateralt samarbete med våra handelspartner för att utveckla tekniska föreskrifter, 
harmonisering av standarder och regleringsreformer. 
69. En översyn av multilaterala och plurilaterala initiativ framläggs först, följd av en 
översyn av huvudsakliga bilaterala verksamheter. Tekniska biståndsprogram, som är en 
viktig form av regleringssamarbete och den viktigaste formen för samarbete med 
utvecklingsländerna, behandlas inte i detalj eftersom de presenteras i avsnitt Hl ovan. 
Bilaterala avtal om ömsesidigt erkännande, som kan vara ett medel för 
regleringssamarbete, behandlas separat i avsnitt II ovan. 
Multilaterala och plurilaterala initiativ 
70. Nedan ges en beskrivning av gemenskapens viktigate multilaterala och 
plurilaterala verksamheter i fråga om regleringssamarbete samt målen för var och en av 
dessa. 
Beskrivningen är inte uttömmande utan anger de prioriteringsinitiativ som pågår. 
a) OECD 
71. Gemenskapen och medlemsstaterna har varit aktiva i att inom OECD utveckla en 
tvärvetenskaplig studie om regleringsreformer. Denna syftar till ett enigt uttalande om 
principer och argument för och handelsfördelar med en regleringsreform och omfattar 
avreglering, harmonisering och ömsesidigt erkännande Genom denna process har 
gemenskapen kunnat dela med sig av sin erfarenhet av den inre marknaden och föra fram 
Europas regleringsprinciper som ett exempel på god regleringssed. Genom utvidgning av 
OECD-processen till icke-OECD-länder via organisationens "utåtriktade" hållning 
kommer detta argument för regleringsreformer att spridas internationellt. 
72. Ett samtidigt arbete inom OECD:s konsumentpolitiska kommitté syftar till att 
klargöra förhållandet mellan konsumentpolitik, certifiering och internationell handel. 
Detta har lett till en studie och rekommendationer som ministrarna skall pröva. Studien 
understryker den betydelse för konsumenten och handeln som standarder och bedömning 
av överensstämmelse har och hur man skall anpassa konsumentpolitiska, reglerings- och 
handelsmålsättningar. Vid arbetet framhålls gemenskapens regleringsprinciper som ett 
exempel på hur anpassning kan uppnås, och det kommer även att spridas till icke-OECD-
länder. 
73. Sedan 1980-talet har OECD:s kommitté för kemiska produkter främjat 
harmoniseringen av den provningspraxis som används när kemiska produkter godkänns 
och ömsesidigt erkännande av data från laboratorier som uppfyller god laboratoriesed. 
OECD:s principer för god laboratoriesed har gradvis blivit den internationella standarden, 
och gemenskapen och andra har integrerat dem i sina egna föreskrifter. De gemensamma 
21 
OECD-standarderna och samarbetet mellan medlemmar organiserade genom OECD har 
tillhandahållit en teknisk grund för att förhandla om avtal om ömesidigt erkännande 
mellan gemenskapen och tredje land. OECD-arbetet inom detta område väntas snart bli 
öppet för icke-OECD-länder, vilket ytterligare kommer att internationalisera 
OECD-standarderna. 
b) Läkemedel: Internationella harmoniseringskonferensen 
74. International Conference on Harmonisation of Technical Requirements for 
Registration of Pharmaceuticals (ICH) sammanför de reglerande myndigheterna i 
Europeiska unionen, Japan och Förenta staterna och experter från läkemedelsindustrin för 
att diskutera vetenskapliga och tekniska aspekter av läkemedelsregistrering. Målet är att 
minska eller undanröja behovet av att dubblera den provning som sker vid forskning och 
utveckling av nya läkemedel i syfte att nå en mera rationell användning av mänskliga, 
animala och materiella resurser. Harmoniserade riktlinjer antas etappvis av de tre 
regionernas reglerare. Man räknar med att alla aktuella ICH-riktlinjer kan vara avslutade 
vid nästa ICH-konferens i juli 1997, varefter uppföljningsarbete tar vid. ICH:s arbete kan 
sannolikt underlätta ingåendet av avtal om ömsesidigt erkännande, särskilt i fråga om god 
klinisk sed. 
International Co-operation on Harmonisation of Technical Requirements for Registration 
of Veterinary Medicinal Products (VICH) inleddes i april 1996 med liknande 
målsättningar och deltagande. 
År 1994 tillträdde Europeiska gemenskapen separat den konvention om utarbetande av en 
europeisk farmakopé som utformats av Europarådet. Konventionens syfte är att 
harmonisera specifikationer för tillverkning och kvalitetskontroll av läkemedel för att 
dessa skall kunna cirkulera inom Europa. Monografierna i Europeiska farmakopén blir 
officiella tekniska regler som skall tillämpas på de parters territorier som är anslutna till 
konventionen. 
c) FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation (FAO) 
75. Codex Alimentarius Commission, ett gemensamt program för FAO och 
Världshälsoorganisationen, antar standarder, riktlinjer och rekommendationer beträffande 
vissa aspekter av livsmedelssäkerhet och -hygien. Enligt WTO-avtalet om tillämpning av 
sanitära och fytosanitära åtgärder antas medlemmarna uppfylla sina skyldigheter inom 
WTO om deras åtgärder grundar sig på kodexens standarder, riktlinjer och 
rekommendationer. WTO-medlemmar som antar andra åtgärder kan bli uppmanade att 
motivera dessa på grundval av vetenskaplig bevisning eller som en följd av ett behov av 
en högre skyddsnivå. Gemenskapen har grundat mycket av sin lagstiftning om 
livsmedelssäkerhet och -hygien på kodexens standarder och kommer att fortsätta med 
detta i den mån dessa överensstämmer med våra behov. Dessutom kommer 
kommissionen att fortsätta att övervaka våra handelspartners sanitära och fytosanitära 
åtgärder för att säkerställa att de uppfyller sina internationella åligganden. Kommissionen 
har fått ett mandat att inleda förhandlingar med sekretariatet för kodexen om att bli 
fullvärdig medlem i kodexen, så att gemenskapen kan inta den roll som tillkommer den i 
fråga om internationell harmonisering på detta område. 
d) Förenta nationernas ekonomiska kommission för Europa (ECE) 
22 
76. Under FN-ECE har det sedan 1958 funnits ett avtal om harmonisering av 
standarder och tekniska föreskrifter för motorfordonsutrustning och reservdelar och om 
ömsesidigt erkännande av godkännanden. Gemenskapen, av vars medlemsstater fjorton 
är parter till avtalet, har infört ett stort antal FN-ECE-regler i den nationella 
lagstiftningen. Med själva gemenskapens planerade anslutning till avtalet, som för 
närvarande diskuteras i rådet och Europaparlamentet, kommer det att vara lättare för 
gemenskapen att i framtiden införliva fler ECE-regler med EG:s system för 
typgodkännande. 
77. Gemenskapen har gått i spetsen för ansträngningarna att omvandla ECE-avtalet 
till ett globalt system för att stödja ett internationellt antagande av ECE-grundade 
fordonsförordningar och godkännanden. Ett steg i riktning mot detta mål togs nyligen i 
och med en omförhandling av 1958 års avtal vilket öppnar detta avtal för icke-europeiska 
länder. Japan har förbundit sig att tillträda avtalet, medan EU och USA har angett att ett 
reviderat avtal om utvecklande av internationella standarder för fordonsprodukter skall 
upprättas på global basis inom FN-ECE som en prioritering inom ramen för den nya 
transatlantiska agendan för andra hälften av 1996. Gemenskapen kommer att fortsätta att 
försöka få andra betydande biltillverkande och -importerande länder att delta för att 
säkerställa bredast möjliga antagande av ECE-baserade regler och ömsesidigt erkännande 
av godkännanden. Alla bilaterala avtal om ömsesidigt erkännande inom denna sektor bör 
utformas på ett sådant sätt att de underlättar partnerländernas anslutning. 
e) Global Harmonisation Task Force for Medical Devices 
78. Global Harmonisation Task Force inrättades år 1992 som ett forum för utbyte av 
erfarenheter om föreskrifter för medicintekniska produkter och har blivit ett centrum för 
insatserna för att införa harmoniserade kvalitetssystemkrav inom de största ekonomierna. 
Med stöd av både Europas och USA:s industri har denna grupp låtit gemenskapens 
regleringsprinciper i fråga om certifiering av kvalitetssystem bli godkänd som en 
internationell modell. Kanada, Australien och Japan har genom detta påverkats att anta 
regler som liknar gemenskapens, och det finns tecken på att USA kommer att göra 
detsamma. Gruppen är ett exempel på hur gemenskapens erfarenhet av den inre 
marknaden - som lett till mer flexibla regleringsprinciper - erbjuder en modell som kan 
åberopas på annat håll. Kommissionen kommer att fortsätta att prioritera gruppens arbete, 
särskilt som en grund för att främja införandet av kvalitetssystemsprincipen i andra 
länder, särskilt i Östasien, som ser över sina regler för medicintekniska produkter. 
f) Civilflyg 
79. Omfattande regleringssamarbete i fråga om civilflyg sker på internationell nivå 
genom Internationella civila luftfartsorganisationen (ICAO) och på europeisk nivå genom 
Gemensamma luftfartsmyndigheterna (Joint Aviation Authorities, JAA). Den sistnämnda 
organisationen, som omfattar EG:s medlemsstater och 12 andra europeiska länder, 
samarbetar för att harmonisera flygbestämmelser och främja ömsesidigt erkännande av 
certifiering av luftfartyg i hela Europa. 
Gemenskapens roll i dessa verksamheter har hittills varit begränsad men väntas växa i 
framtiden. För det första kommer vidareutvecklingen av gemenskapens regleringssystem 
för civilflyg att förbättra dess möjligheter att samarbeta med tredje land, både inom 
internationella forum och bilateralt. För det andra planerar kommissionen att som en del 
av en framtida flygsäkerhetsstrategi starta program för tekniskt bistånd i syfte att förbättra 
23 
säkerhetsstandarderna i dessa länder och främja antagandet av de europeiska 
regleringsprinciperna. Dessa program kommer sannolikt i första hand att genomföras i 
samarbete med ICAO och JAA. 
f) Ekonomiskt samarbete för Asien och Stillahavsområdet (APEC) 
80. År 1995 lanserade APEC-medlemmarna ett långsiktigt sam arbetsprogram i fråga 
om standarder och överensstämmelse. Detta omfattar harmonisering av standarder och 
föreskrifter grundade på internationella sådana, samarbete för att förbättra certifierings-
och ackrediteringssystem och avtal om ömsesidigt, erkännande. Gemenskapens handel 
kan eventuellt dra förd Ekonomiskt samarbete för Asien och Stillahavsområdetel 
av dessa APEC-initiativ. Vi har ett intresse av att största möjliga förenlighet råder mellan 
de standarder och föreskrifter och den infrastruktur för bedömning av överensstämmelse 
som utvecklats av APEC-ekonomier - särskilt deras nyligen industrialiserade medlemmar 
- och av gemenskapen. Med tanke på det tekniska bistånd som erbjuds vissa APEC-
medlemmar både av gemenskapen och av de mer utvecklade APEC-medlemmar torde det 
också finnas ett intresse av att söka samstämmighet mellan dessa program för att utnyttja 
dem maximalt. 
81. Kommissionen anser att våra intressen i en APEC-process i första hand kan 
tjänas genom att vi fortsätter att övervaka utvecklingen och i andra hand genom att vi 
söker få en dialog med APEC:s arbetsgrupp för standarder och överensstämmelse, som 
skulle användas för utbyte av information och erfarenheter om våra respektive 
verksamheter. 
Bilaterala initiativ 
82. På det bilaterala planet kan målen för regleringssamarbetet med gemenskapens 
huvudsakliga handelspartner sammanfattas enligt följande: 
a) Att förbättra öppenheten genom informationsutbyte om pågående och planerade 
initiativ såsom kommande lagar och tekniska förskrifter som påverkar industriprodukter. 
b) Att genom samråd före lagstiftning minimera skillnader i regleringsprinciper och 
minska risken för efterföljande störningar av handeln med våra handelspartner. 
c) Att underlätta harmonisering av eller erkännande av likvärdighet hos standarder, 
tekniska föreskrifter och förfaranden för bedömning av överensstämmelse mellan 
gemenskapen och tredje land, inom de sektorer där detta har bedömts vara möjligt att 
uppnå och ekonomisk fördelaktigt för gemenskapsexportörer. 
I vissa fall kan bilateralt samarbete lägga grunden för utveckling av standarder eller 
föreskrifter på multilateral nivå. 
a) USA 
83. Regleringssamarbetet mellan världens två största handelsenheter har alltid 
prioriterats och har på senare år utvidgats och formaliserats. År 1995 antog gemenskapen 
och USA på nivån under kabinettet ett dokument i vilket anges principerna för 
regleringssamarbetet. Detta principdokument omfattar de mål som anges ovan och är 
avsett att vägleda tjänstemän och regleringsbyråer i deras arbete. Det regleringssamarbete 
24 
mellan EG och USA som för närvarande bedrivs tar hänsyn till dessa principer inom 
många områden, inbegripet industristandarder (GD III-CEN/ANSI-
Handelsdepartementet), miljö (GD XI/EPA), civilflyg (GD VII/FA A), 
telekommunikationer (GD XIII/FCC), livsmedel och läkemedel (GD III/FDA), energi 
(GD XVII/EPA-Energidepartementet), bekämpningsmedel (GD VI/EPA) och 
bioteknologi (GD III/VI/XI/FDA/USTR). På ett möte under kabinettnivå i maj 1996 
föreslogs fem pilotprojekt för framtida regleringssamarbete (rökmätning, dioxiner, 
bioteknologi, dieselmotorer och hamnstatskontroll). 
84. Regleringssamarbetet har fått en avsevärt mera framskjuten ställning i och med att 
EG:s och USA:s transatlantiska agenda och handlingsplan lades fram vid 
ministertoppmötet i december 1995, varigenom inrättades en omfattande och långsiktig 
tidsplan för ytterhgare samarbete i fråga om standarder, tekniska föreskrifter och 
bedömning av överensstämmelse inom ett flertal industrisektorer. Industrin på båda sidor 
om Atlanten har bidragit till att fastställa prioriteringar genom en transatlantisk 
affärsdialog i vilken olika sektorer har identifierat åtgärder på kort, medellång och lång 
sikt för att minska handelshinder och förstärka överensstämmelsen mellan EG:s och 
USA:s regleringssystem. 
b)Japan 
85. Även om regleringssamarbetet med Japan inte har varit så omfattande som med 
USA har dialogen mellan de två sidorna ökat under senare år. De huvudsakliga bilaterala 
verksamheter som är knutna till standarder och regleringsfrågor är följande: 
- Japans autonoma avregleringsintiativ, i vilken ändringar i Japans standardiserings- och 
överensstämmelsesystem intar en framskjuten plats och där gemenskapen har angivit 
prioriteringar för att förbättra tillträdet till Japans regleringssystem inom flera sektorer. 
- Den årliga dialogen om industripolitik och industrisamarbete, genom vilken EG och 
Japan underlättar samarbetsprogram mellan centrala industrisektorer, och som innefattar 
övervägande av regleringsfrågor. 
- EG-Japan-dialogen om standarder och kvalitet, som syftar till att förbättra förståelsen av 
bägge parternas principer för standardisering och kvalitetscertifiering. 
- Årliga samråd på hög nivå om telekommunikationspolitik. 
- Årliga samråd på hög nivå om miljöfrågor, som syftar till ett samarbete för utveckling 
av miljöföreskrifter. 
86. Regleringssamarbetet med Japan sker också inom flera av de plurilaterala forum 
som beskrivs ovan. Det finns icke desto mindre utrymme för att intensifiera det bilaterala 
samarbetet med Japan, vilket erkändes 1995 i meddelandet till rådet "Europa och Japan: 
Nästa steg". I detta angav vi att dialogen om regleringssamarbete bör ses som en 
kontinuerlig dialog, i vilken EG:s erfarenhet av regleringsreformer som förvärvats 
särskilt genom införandet av den inre marknaden kan komma till användning. Detta 
prioriteras fortfarande av gemenskapen, och vi avser att från Japan försöka få ett åtagande 
om ett sådant fortlöpande program som med tiden skulle kunna bli jämförbart med 
USA:s åtagande. 
25 
c) Kanada 
87. Regleringsdialogen med Kanada har tidigare bedrivits huvudsakligen genom 
plurilaterala forum. Kanada har emellertid på senare tid försökt stärka ramen för det 
bilaterala samarbetet med gemenskapen genom att sluta ett avtal jämförbart med EU:s 
och USA:s transadantiska agenda. Även om ett avtal med Kanada kanske inte blir så 
omfattande till sin räckvidd kommer det ändå att vara ett viktigt redskap för att öka 
överensstämmelsen i framtiden inom sektorer med gemensamt handelsintresse, medan 
räckvidden för det framtida NAFTA-samarbetet förstärks, vilket kan medföra uppenbara 
stordriftsfördelar. 
d) De associerade länderna i Central- och Östeuropa 
88. De central- och östeuropeiska länder med vilka gemenskapen har ingått 
Europaavtal utgör ett specialfall. För att förbereda dessa länder för en sludig anslutning 
till EU har omfattande program lanserats för att understöda institutionella reformer som 
gör det möjligt att anpassa deras standarder och regleringssystem med gemenskapens. De 
viktigaste medlen för att främja anpassningen av regler under tiden fram till anslutningen 
är genomförande av Europaavtalen, särskilt genom de kommittéer under 
associeringsråden som arbetar med anpassning av lagstiftningen och genom 
industrisamarbete, Phare-programmen för tekniskt samarbete, gradvis utveckling av 
närmare förbindelser med standardiserings-, certifierings- och ackrediteringsorgan på 
europeisk nivå samt eventuellt avtal om ömsesidigt erkännande. 
e) Andra länder 
89. Med undantag för Schweiz, med vilket det finns ett konsekvent 
regleringssamarbete inom flera områden, bedrivs det mesta regleringssamarbetet med 
andra handelspartner genom de plurilaterala eller multilaterala medel som beskrivs ovan. 
Allt eftersom ytterhgare behov uppkommer inom en särskild sektor eller 
samarbetsområde kommer dessa att följas upp. 
26 
AVSNITT V: SLUTSATSER OCH SAMMANFATTNING AV 
REKOMMENDATIONERNA 
Slutsatser 
90. Ovan har kommissionen understrukit behovet av en aktivare och mer utåtriktad 
strategi för att minska tekniska handelshinder, underlätta en vidare användning av 
europeiska och internationella standarder och föreskrifter och föra målet med en enda 
provning och certifiering närmare. Vi anser att en sådan strategi är både nödvändig och 
läglig. Den är nödvändig för att vi skall kunna förhindra en spridning av omotiverat 
skiljaktiga standarder och föreskrifter i ett ökat antal länder och stödja tillvägagångssätt 
som är förenliga med multilaterala skyldigheter, öppna, proportionerliga och fördelaktiga 
för europeiska exportörer på världsmarknaderna. Den är läglig, eftersom det 
regleringssystem som stöttar gemenskapens egen inre marknad nu har utvecklats så långt 
att vi har råd att både inrikta oss mer på våra partners system och utnyttja vår egen 
erfarenhet för att föreslå lösningar på några av problemen. 
91. Vid översynen av inslagen i denna strategi - WTO-instrumenten och bilaterala 
avtal, tekniskt bistånd, regleringssamarbete och ömsesidigt erkännande - har vi 
rekommenderat hur de kan göras effektivare eller mer anpassade till den snabbt 
föränderliga handelsmiljön. Rekommendationerna sammanfattas i punkt 96 nedan. 
92. Samtidigt har vi understrukit vikten av överensstämmelse mellan olika inslag i 
strategin. Vi har framhållit WTO-instrumentens betydelse för att minska tekniska 
handelshinder och främja användningen av internationella standarder och föreskrifter och 
föreslagit hur dessa instmment kan utnyttjas mer fullständigt. Program för tekniskt 
bistånd kan emellertid också främja WTO:s mål. Vi har hävdat att sådana program, om 
de har en lämplig handelsinriktning, utgör ett viktigt medel för att främja förenlighet med 
WTO:s regler. De utgör också ett viktigt medel för att gynna införandet i andra länder av 
europeiska standarder och europeisk regleringspraxis - som i sig själva i hög grad grundar 
sig på internationella regler - inom sektorer av ömsesidigt handelsintresse. Tekniska 
biståndsprogram kan också hjälpa mer avancerade partner att förbereda sig för 
uppfyllandet av de nödvändiga villkoren för framtida avtal om ömsesidigt erkännande, 
vilket kan stimulera till ett gott genomförande av programmen. 
93. Vi har framställt ömsesidigt erkännande som ett svar på den berättigade - men 
ökande - användningen av en tredje parts bedömning av överensstämmelse inom den 
internationella handeln. Avtal om ömsesidigt erkännande kan underlätta handeln inom 
sektorer där statlig reglering kommer att krävas även framöver, oberoende av om de 
underliggande produktkraven har harmoniserats eller kan harmoniseras. Vi har emellertid 
hävdat att ömsesidigt erkännande ofta kan medföra de största handelsfördelarna inom 
sektorer som har harmoniserats och att det nödvändiga förtroendet mellan parterna i ett 
avtal om ömesidigt erkännande kanske skapas snabbare och bibehålls lättare under 
sådana omständigheter. Medlemskap i WTO:s TBT-avtal, vilket är en förutsättning för 
ingående av avtal om ömsesidigt erkännande, är i sig inte tillräckligt för att skapa detta 
förtroende. 
94. Slutligen har vi konstaterat att harmonisering av standarder och regleringskrav har 
uppnåtts genom regleringssamarbete både på multilateral nivå och bilateralt. Dessa 
initiativ bidrar i likhet med tekniskt bistånd till att förebygga handelshinder och kan 
skapa en god teknisk grund för ömsesidigt erkännande. Regleringssamarbete på i 
27 
synnerhet multilateral nivå garanterar att gemenskapens intressen skyddas när det gäller 
utveckling av internationella standarder och föreskrifter, vilket är av största vikt för vår 
internationella handel och dessutom den grund på vilken en stor del av våra skyldigheter 
inom WTO vilar. 
95. De mål som anges i detta meddelande kan dock endast uppnås med god 
samordning och den rätta institutionella ramen. Några specifika rekommendationer har 
framlagts: att samråda med industrin i större utsträckning när man fastställer 
prioriteringar, att förbättra utbytet av information om tekniska biståndsprogram, att stärka 
externa delegationers täckning av standardiseringsfrågor. Men fullständig nytta av den 
strategi som beskrivs i detta meddelande kan endast dras genom ordentlig samordning 
och kontroll. Inom kommissionen kommer vi att överväga en förstärkning av resurserna 
för de enheter som är ansvariga för tillsyn och samordning mellan enheterna av de olika 
ledande principer som anges i detta dokument. På rådsnivå ser vi dock fördelar i att 
utvidga det nuvarande mandatet för artikel 113-kommitténs tekniska grupp för 
ömsesidigt erkännande till att omfatta tekniska handelshinder, tekniskt bistånd och 
regleringssamarbete i fråga om standarder och bedömning av överensstämmelse. Denna 
rådsgrupp omfattar både handels- och regleringsexpertis och är väl skickad att ge teknisk 
vägledning i denna fråga, dock fortsättningsvis under artikel 113-kommitténs strategiska 
ledning och tillsyn. Kommissionen rekommenderar därför en sådan utvidgning av 
mandatet för gruppen för ömsesidigt erkännande. 
Sammanfattning av rekommendationerna 
96. Nedan ges en sammanfattning av de rekommendationer som utfärdats: 
a. För att säkerställa bättre genomförande och funktion av WTO-avtalet om tekniska 
handelshinder (TBT) bör gemenskapen vid WTO:s ministerkonferens i Singapore i 
december 1996 sträva efter 
1) bekräftelse från alla WTO-medlemmar av deras åtagande att fullt ut genomföra TBT-
avtalet, 
2) åtagande att säkerställa den omfattande och djupgående översyn av TBT-avtalet som 
planerats för 1997 (punkt 18). 
b. Vidare, att överväga om och i så fall under vilka omständigheter gemenskapen 
bör bli närmare involverad i de internationella reglerings- och standardiseringsorganens 
arbete i syfte att säkerställa fortsatt överensstämmelse mellan internationella föreskrifter 
och standarder, gemenskapens regelskapande och våra skyldigheter inom WTO (punkt 
19). 
c. Att söka få en fullständig täckning av standarder och frågor om överensstämmelse 
i framtida TPRM-översyner, särskilt när det gäller våra största handelspartner eller länder 
där hindren är särskilt kännbara. Dessutom att vara öppen för en grundlig TPRM-översyn 
av gemenskapens regleringssystem (punkt 24). 
d. Att säkerställa att frågor om standarder och bedömning av överensstämmelse ges 
företräde i samband med pågående och kommande förhandlingar om nya WTO-
medlemmars anslutning (punkt 26). 
28 
e. Att inom ramen för strategin för marknadstillträde säkerställa att problem med 
marknadstillträde beroende på tekniska handelshinder allsidigt dokumenteras och att 
lämpligt samråd och informationsutbyte i dessa frågor äger rum mellan kommissionen, 
medlemsstaterna och europeisk industri (punkt 31). 
f. Att säkerställa att centrala externa delegationer prioriterar en samordning uv 
frågor om standarder och överensstämmelse (punkt 32-33). 
g. Vad gäller avtal om ömsesidigt erkännande, att säkerställa att skillnaderna mellan 
harmonisering å ena sidan och ömsesidigt erkännande å andra sidan bättre förstås och att 
var och en av dem fortsättningsvis eftersträvas på grund av deras värde i sig. I enlighet 
med detta bör målet med regleringsharmonisering främjas i framtida förhandlingar om 
avtal om ömsesidigt erkännande, särskilt genom att sådana avtal används för att stärka 
samarbete och främja harmonisering. Samtidigt bör vid fastställandet av framtida 
förhandlingsprioriteringar hänsyn tas till partnernas åtagande att harmonisera 
regleringssystemet i en viss sektor med internationell eller europeisk praxis (punkt 43-
47). 
h. Att inleda förhandlingar om ömsesidigt erkännande med associerade länder i 
Central- och Östeuropa i den mån de kan uppfylla de tekniska och andra villkoren för 
sådana avtal (punkt 49). 
i. Att vara öppen inför principen att göra ingångna bilaterala avtal om ömsesidigt 
erkännande plurilaterala när det är förenligt både med våra handelsintressen och 
regleringsmål. Dessutom att vara öppen för möjligheten att längre fram inrätta avtal på 
regional grund (punkt 50). 
j. Att fortsätta att prioritera avtal om ömsesidigt erkännande med enskilda 
medlemmar i APEC för att maximera förenligheten mellan dessa avtal och APEC:s 
arbete inom detta område (punkt 51). 
k. Att ta hänsyn till befintliga riktlinjer och mandat, att fortsätta att vara öppen inför 
att förhandla om ömesidigt erkännande med andra länder som uppfyller de nödvändiga 
tekniska kraven (punkt 53). 
1. Att se till att det finns tillgängliga medel för att genomföra avtal om ömsesidigt 
erkännande på rätt sätt, både på nationell nivå och inom kommissionen (punkt 54). 
m. Att i fråga om tekniska biståndsprogram integrera handelspolitiska mål fullt ut i 
pågående och framtida program, inbegripet bistånd för uppfyllande av WTO-skyldigheter 
och -discipliner i tillämpliga fall (punkt 63). Programmen bör dock fortsätta att fylla de 
mindre utvecklade ländernas särskilda behov vad gäller handel och marknadstillträde. 
n. Att säkerställa att tekniska biståndsprogram på lämpligt sätt koncentreras till 
regleringsfrågor, vid behov på ett mer sektorinriktat sätt (punkt 64). 
o. Att fortsätta att använda tekniskt bistånd för att upprätta en grund för avtal om 
ömsesidigt erkännande och andra former av regleringssamarbete (punkt 65). 
p. Att ta full hänsyn till den regionala dimensionen vid tillhandahållandet av 
program, inbegripet främjande av regionala system för produktföreskrifter och 
29 
bedömning av överensstämmelse och att när så är lämpligt främja gemenskapens 
regleringsprinciper i sådana program (punkt 66). 
q. Att regelbundet samråda med europeiska industrigrupper om pågående och 
kommande tekniska biståndsprogram och försöka engagera dem i dessa (punkt 67 a). 
r. Att genom rådskommittén enligt artikel 113 inrätta en mekanism för systematiskt 
informationsutbyte mellan kommissionen, medlemsstaterna, europeiska och 
internationella organisationer om program inom detta område, för att förstärka 
öppenheten, minska dubbelarbete och skapa synergieffekter mellan program (punkt 67 b). 
Det bör dock observeras att detta inte påverkar tillämpningen av de gällande 
bestämmelserna om informationsutbyte och samråd. 
s. Att som ett alternativ erbjuda en ny mekanism för programförvaltningen genom 
ett ramavtal med Comité Européen de Normalisation (CEN). Detta kommer att underlätta 
programplanering, möjliggöra skapandet av en informationsbas som kan användas av 
programplanerare, kommissionen, medlemsstater, industrin och andra berörda parter och 
främja programmens europeiska profil (punkt 67 c). 
t. Att förbättra sätten att välja programkonsulter och entreprenörer och särskilt att i 
högre grad än tidigare använda organisationer på europeisk eller nationell nivå och 
medlemsstaternas regleringsmyndigheter (punkt 67 d). 
u. Att i fråga om regleringssamarbete fortsätta att prioritera det arbete som utförs 
inom OECD vad gäller regleringsreformer i syfte att förbättra internationell förståelse och 
samförstånd om dess fördelar, att dela med sig av erfarenheten av arbetet med inre 
marknaden och att främja tillämpningen av europeiska regleringsprinciper. Dessutom att 
fortsätta att stödja pågående OECD-verksamheter i fråga om harmonisering och 
ömsesidigt erkännande av data inom det kemiska området (punkt 71-73). 
v. Att säkerställa att det pågående arbetet inom ramen för den internationella 
harmoniseringskonferensen för läkemedelssektorn är slutfört i juli 1997 för att 
möjliggöra en omfördelning av resurserna med sikte på en harmonisering av 
registreringshandlingar och införande av god klinisk sed i avtal om ömsesidigt 
erkännande med USA, Kanada, Japan, Australien och andra (punkt 74). 
w. Att aktivt främja våra handelspartners antagande av de standarder som fastställts 
genom Codex Alimentarius för att minska handelshinder och underlätta 
livsmedelshandeln (punkt 75). 
x. Att i fråga om FN-ECE-avtalet om harmonisering av föreskrifter och ömsesidigt 
erkännande av godkännande för fordon och reservdelar försöka få andra viktiga 
handelspartner att delta i avtalet för att säkerställa bredast möjliga antagande av FN-
ECE-baserade regler och ömsesidigt erkännande av godkännanden. Bilaterala avtal om 
ömsesidigt erkännande av fordonsgodkännanden inom denna sektor bör användas för att 
underlätta partnerländers anslutning till FN-ECE-systemet (punkt 77). 
y. Att fortsätta att stödja det arbete som utförs av Global Task Force on 
Harmonisation inom sektorn för medicintekniska produkter, som ett medel att främja 
andra länders antagande av kvalitetssystemsprincipen (punkt 78). 
30 
z. Att stärka gemenskapens regleringssamarbete i fråga om civilflyg, särskilt genom 
att utveckla program för tekniskt samarbete som främjar säkerhet och en bredare 
tillämpning av europeiska föreskrifter (punkt 79). 
aa. Att i fråga om APEC övervaka det arbete som utförs av APEC:s arbetsgrupp för 
standarder och överensstämmelse och att etablera en dialog med APEC i denna fråga 
(punkt 80-81). 
bb. Att i fråga om bilateralt regleringssamarbete fortsätta att prioritera ett sådant 
samarbete med USA, särskilt genom genomförande av beslut enligt den transatlantiska 
handlingsplanen i detta avseende, och med de associerade länderna i Central- och 
Östeuropa, samt att stärka samarbetet med andra stora handelspartner såsom Japan och 
Kanada (punkt 82-89). 
cc. Att säkerställa att frågor om standarder och bedömning av överenstämmelse får 
lämplig uppmärksamhet, att förbättra samordningen av de olika instrument som beskrivs 
i dokumentet och att överväga resurser och behov inom kommissionens enheter (punkt 
95). 
dd. Att på rådsnivå utvidga det nuvarande mandatet för artikel 113-kommitténs 
tekniska grupp för ömsesidigt erkännande till att omfatta tekniska handelshinder, tekniskt 
bistånd i fråga om standarder och överensstämmelse samt regleringssamarbete (punkt 
95). 
97. Rådet anmodas att uppmärksamma innehållet i detta meddelande och att 
godkänna både de allmänna slutsatser som dras och de särskilda förslag som läggs fram. 
31 
BILAGA 1: SAMMANDRAG AV PÅGÅENDE FÖRHANDLINGAR OM AVTAL OM 
ÖMSESIDIGT ERKÄNNANDE, ENLIGT LAND OCH SEKTOR 
Sektorer som 
diskuteras 
MEDICINTEKNISKA 
PRODUKTER 
GOD TILLVERK­
NINGSSED FÖR 
LÄKEMEDEL 
GOD 
LABORATORIESED 
TELEKOMMUNIKA­
TIONSUTRUSTNING 
ELECTRISK 
UTRUSTNING & 
ELEKTRO­
MAGNETISK 
KOMPATIBILITET 
TRYCKKARL 
MASKINER 
PERSONLIG 
SKYDDSUTRUST­
NING 
LUFTFARTYG 
FORDONS­
PRODUKTER 
FRITIDSBÅTAR 
GRÄSKLIPPARE 
MÄTINSTRUMENT 
LEKSAKER 
VAXTFARMA-
CEUTISKA VAROR 
FARLIGA ÄMNEN 
OCH BEREDNINGAR 
BYGGPLATS­
UTRUSTNING 
ELEKTRISK 
UTRUSTNING FÖR 
EXPLOSIVA 
ATMOSFÄRER 
GASAPPARATER 
TRAKTORER USA 
X 
X 
X 
X 
X 
X 
X 
X 
X KANADA 
X 
X 
X 
X 
X 
X 
X 
X AUSTRA­
LIEN 
X 
X 
X 
X 
X 
X 
X 
X NZ 
X 
X 
X 
X 
X 
X 
X JAPAN 
X 
X 
X 
X 
X 
X 
X 
X SCHWEIZ 
X 
X 
X 
X 
X 
X 
X 
X 
X 
X 
X 
X 
X 
X 
X 
X 
X 
X 
1 x | 
32 
Bl LA C. A 2 A 
PÅGÅENDE ÅTGÄRDER 
TREDJE LAND 
Indien 
Sri Lanka 
Vietnam 
Malta 
Mexico 
Marocko 
Algeriet 
Tunisien 
Israel 
Egypten 
Argentina 
Bulgarien PROJEKTETS ART 
Mätning, standardisering, 
certifiering, kvalitetssäkring, 
provning 
Standarder, kvalitet, 
bedömning av 
överensstämmelse 
Standarder, kvalitet, 
bedömning av 
överensstämmelse 
Standardisering, certifiering, 
mätning, kvalitetssäkring, 
provning 
Certifiering, ackreditering, 
standardisering 
Certifiering, ackreditering, 
mätning, kvalitetsfrämjande 
Certifiering, standardisering, 
immateriell äganderätt, 
kvalitetssäkring 
Certifiering, standardisering, 
kvalitetssäkring 
Identifieringsuppdrag för 
utformning av ett 
övergripande program för 
tekniskt bistånd 
Certifiering och bistånd till 
laboratorier 
Certifiering, standardisering, 
mätning, kvalitetssäkring, 
1 provning SEKTORER 
Bilar, 
livsmedel, 
hemelektronik 
och IT & T 
Övergripande 
Övergripande 
Övergripande 
Ej angivet 
Övergripande 
Kran- och 
cement­
tillverkning 
Övergripande 
Elektriskt och 
elektroniskt 
material 
Ej angivet TID 
Del 1 
1988/1992 
Del 2: 
1992-1997 
2år 
3år 
4år 
1992/1996 
3år 
1993/1996 
6 år 
1992-1997 
1995/1997 
3år 
1996 
2 faser 
91-95 ; 96-98 
3år 
1996/1998 BELOPP (ECU) 
2 000 000 
2 528 000 
450 000 
3 500 000 
2 200 000 
1 650 000 
1 575 000 
400 000 
5 000 000 
200 000 
35 000 
1 089 000 
2 000 000 
34" n 
BILAGA 2 A (forts.) 
PÅGÅENDE PROGRAM 
TREDJE LAND 
Rumänien 
(Phare) 
Ungern 
(Phare) 
Ungern 
(Phare) 
Tjeckien 
(Phare) 
Tjeckien 
(Phare) 
Tjeckien 
(Phare) 
Tjeckien 
(Phare) 
Slovakien 
Litauen 
(Phare) 
Lettland 
(Phare) 
Estland 
(Phare) 
Rumänien 
(Phare) 
Bulgarien 
Program för flera 
länder 
PRAQ 91, 
. PRAQ 93 
PRAQ III PROJEKTETS ART 
Kvalitetssäkring, 
standardisering, certifiering, 
ackreditering, provning 
Mätning, certifiering, 
ackreditering och 
kvalitetssäkring 
Certifiering, typgodkännande 
Mätning, standardisering, 
provning 
Standardisering och mätning 
Provning, standardisering, 
ackreditering 
Provning och certifiering 
Standardisering, vetenskap 
och teknik 
Standardisering, tillnärmning 
av lagstiftning 
Standardisering, tillnärmning 
av lagstiftning 
Standardisering, 
ackreditering, mätning, 
bedömning av 
överensstämmelse 
Standardisering, 
konsumentskydd 
Certifiering, metodlära, 
kvalitetssäkring, 
standardisering 
Mätning, certifiering, 
standardisering, 
ackreditering, provning, 
lagstiftning SEKTORER 
Olika sektorer 
Ej angivet 
Telekommu­
nikationer 
Kvalitets­
infrastruktur 
Kvalitets­
infrastruktur 
Kvalitets­
infrastruktur 
Telekommu­
nikation 
Ej angivet 
Livsmedels­
industrin, 
tryckbärande 
utrustning, 
elektrisk 
utrustning 
Ej angivet 
Kvalitet, 
infrastruktur 
Ej angivet 
Ej angivet 
Olika sektorer TID 
5år 
1993/1997 
5år 
1991/1995 
3år 
1995/1997 
5år 
1991/1995 
4år 
1992/1995 
4år 
1995/1998 
4år 
1991/1994 
3år 
1995/1997 
3år 
1996/1998 
3år 
1996/1998 
4år 
1995/1998 
3år 
1996/1998 
1996/1998 
3år BELOPP (ECU) 
500 000 
500 000 
690 000 
1 580 000 
4 000 000 
700 000 
5 000 000 
3 800 000 
2 055 000 
1 800 000 
600 000 
2 000 000 
35 500 000 
,^-35 
^( 
BILAGA 2 B 
PROGRAM UNDER BEREDNING 
TREDJE LAND 
Pakistan 
Chile 
Mongoliet 
Kina 
Cypern 
ASEAN 
Jordanien 
Libanon 
Marocko 
Paraguay 
Brasilien 
MERCOSUR 
AIDMO 
GCC 
ANDINSKA 
PAKTEN 
(5 länder) PROJEKTETS ART 
Certifiering, standardisering 
och kvalitetssäkring 
Certifiering, standardisering, 
kvalitetssäkring, mätning 
Standardisering, certifiering 
Certifiering, standardisering, 
kvalitetssäkring, mätning 
Standardisering, certifiering, 
mätning, kvalitetssäkring 
Standarder, kvalitet, 
bedömning av 
överensstämmelse 
Identifieringsuppdrag, 
certifering, standardisering, 
kvalitetssäkring 
Industriella och kommersiella 
standarder 
Tillnärmning av lagstiftning, 
delegation för 
behovsidentifiering 
Certifiering, standardisering, 
kvalitetssäkring, mätning 
Mätning, certifiering 
Certifiering, standardisering, 
anmälningsförfaranden, 
mätning, kvalitetssäkring och 
kvalitetsstyrning 
Certifiering, standardisering 
Certifiering, kvalitet, 
standardisering 
Reglering, anmälan, 
standardisering, provning, 
certifiering, kvalitetssäkring, 
mätning SEKTORER 
Certifiering, 
kvalitet, 
medvetande­
träning 
ej angivet 
ej angivet 
övergripande 
övergripande 
övergripande 
industri­
produkter 
industri­
produkter 
industri­
produkter 
ej angivet 
skall 
fastställas 
skall 
fastställas TID 
2år 
4år 
1997-2000 
5år 
1997-2002 
1996-
3år 
1997-1999 
1996 
2 månader 
2-3år 
(skall 
fastställas) 
8 månader 
3år 
1993/1996 
3år 
1997/2000 
3år 
1996/1999 
3år 
1997-2000 BELOPP (ECU) 
500 000 
5 210 000 
ännu ej fastställt 
30 000 
6 000 000 
30 000 
+/- 900 000 
+/- 400 000 
3 950 000 
750 000 
700 000 
2 300 000 
X s 

ISSN 1024-4506 
KOM(96) 564 slutlig 
DOKUMENT 
SV 11 10 02 15 
Katalognummer : CB-CO-96-587-SV-C 
ISBN 92-78-11611-4 
Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg 
3<?