INNEHÅLLSFÖRTECKNING

1. Sammanfattning 4

1.1. Forskning och utveckling och innovation 4

1.2. Stöd till miljöskydd och till energisparande 5

1.3. Regional utveckling 6

1.4. Små och medelstora företag 6

1.5. Bredband 7

1.6. Sysselsättning och utbildning 8

2. Inledning 8

3. Statligt stöd till forskning, utveckling och innovation 11

3.1. Politisk bakgrund 11

3.2. Regler för statligt stöd till FoU och innovation 13

3.3. Beslut om statligt stöd till FoU och innovation samt fallstudier 15

3.4. Utgifter för FoU och innovation 18

3.5. Statligt stöd och innovationsresultat 20

3.6. Slutsatser om statligt stöd till FoU och innovation 21

4. Statligt stöd till skydd för miljön 22

4.1. Politisk bakgrund 22

4.2. Regler för statligt stöd till skydd för miljön 23

4.3. Beslut om statligt stöd till skydd för miljön samt fallstudier 24

4.4. Utgifter för statligt stöd till skydd för miljön 27

4.5. Slutsatser om statligt stöd till skydd för miljön och energibesparande åtgärder 30

5. Statligt stöd till regional utveckling 30

5.1. Politisk bakgrund 30

5.2. Regler för statligt stöd till regional utveckling 31

5.3. Beslut om statligt stöd till regional utveckling samt fallstudier 33

5.4. Utgifter för statligt stöd till regional utveckling 36

5.5. Slutsatser om statligt stöd till regional utveckling 37

6. Statligt stöd till små och medelstora företag 38

6.1. Politisk bakgrund 39

6.2. Regler för statligt stöd till små och medelstora företag 39

6.3. Beslut om statligt stöd till små och medelstora företag samt fallstudier 41

6.4. Utgifter för statligt stöd till små och medelstora företag 43

6.5. Slutsatser om statligt stöd till små och medelstora företag 45

7. Statligt stöd till bredbandssektorn 45

7.1. Politisk bakgrund 45

7.2. Regler för statligt stöd till bredband 46

7.3. Beslut om statligt stöd till bredband samt fallstudier 47

7.4. Utgifter för statligt stöd till bredbandssektorn 50

7.5. Slutsatser om statligt stöd till bredbandssektorn 52

8. Statligt stöd till sysselsättning och utbildning 53

8.1. Politisk bakgrund 53

8.2. Regler för statligt stöd till sysselsättning och utbildning 55

8.3. Beslut om statligt stöd till sysselsättning och utbildning samt fallstudier 56

8.4. Utgifter för statligt stöd till sysselsättning och utbildning 58

8.5. Slutsatser om statligt stöd till sysselsättning och utbildning 60

9. Slutsatser 60

Sammanfattning

I vårens utgåva av resultattavlan för statligt stöd ger vi en översikt över statligt stöd inom de områden som är särskilt viktiga för Europa 2020-strategin[1]. Det handlar om forskning, utveckling och innovation (FoU och innovation), miljöskydd, regional utveckling, bredband, små och medelstora företag, sysselsättning och utbildning. För vart och ett av dessa områden beskriver vi den politiska bakgrunden och den rättsliga ramen för att bevilja stöd, lämnar uppgifter om antalet och typen av åtgärder som har beslutats under perioden 2004–2010 och om faktiska utgifter (fram till och med 2009). Denna resultattavla är den första om statligt stöd som berör Europa 2020-strategin. Den är avsedd att fungera som en utgångspunkt för vidare analys under de kommande åren och ska när så är möjligt kompletteras med en mer kvalitativ analys av effektiviteten i stödåtgärderna.

Forskning, utveckling och innovation

Forskning, utveckling och innovation (FoU och innovation) är avgörande för att öka EU:s konkurrenskraft och skapa hållbar utveckling. Därför har FoU och innovation satts i centrum för Europa 2020-strategin.

Statligt stöd till FoU och innovation ska framför allt tillhandahålla finansiering när marknaderna själva inte kan åstadkomma ett optimalt resultat på grund av brister i deras funktion (till följd av t.ex. externaliteter, kollektiva nyttigheter, bristfällig och osymmetrisk information samt bristande samordning eller nätverksarbete). Statligt stöd kan endast bidra till att skapa mer FoU och innovation om det riktas mot noggrant identifierade marknadsmisslyckanden som hindrar marknaderna från att nå optimala nivåer av FoU och innovation. Dessutom måste stödet vara väl utformat så att man kan minimera snedvridning av konkurrensen och handeln och utnyttja de offentliga medlen så effektivt som möjligt. Det är dock viktigt att komma ihåg att statligt stöd bara utgör ett komplement till de mer omfattande åtgärder som krävs för att öka FoU och innovation och att det inte kan ersätta de reformer som behövs för att ta itu med de strukturella svagheterna inom detta område.

Europa måste fortfarande göra stora förbättringar för att nå målet att 3 % av EU:s BNP ska gå till FoU och innovation 2020. Under 2009 var denna andel 2,01 % av BNP (omkring 236,5 miljarder euro), vilket var den högsta nivån någonsin, men ändå långt under målet på 3 %. Det finns också mycket stora skillnader mellan medlemsstaterna. Den offentliga sektorn finansierade ungefär en tredjedel av de totala FoU-utgifterna i EU (0,65 % av BNP). Statligt stöd representerade en relativt liten andel av denna summa (10,6 miljarder euro, motsvarande 0,09 % av BNP 2009).

Mellan 2004 och 2010 fattade kommissionen 426 slutliga beslut om åtgärder för FoU och innovation, varav den godkände 413 åtgärder som förenliga med reglerna och förklarade att ytterligare 12 åtgärder inte utgjorde statligt stöd. En åtgärd blev föremål för ett negativt beslut med återkrav. Mellan ikraftträdandet av rambestämmelserna för stöd till FoU och innovation[2] den 1 januari 2007 och utgången av 2010 godkände kommissionen 195 stödordningar. Under samma period godkände kommissionen 44 individuella stödåtgärder eller ad hoc-åtgärder för stöd till FoU och innovation, varav 39 godkändes efter en detaljerad bedömning.

Enligt medlemsstaternas årsrapporter kom mer än hälften av de sammanlagt 46,5 miljarder euro som gick till FoU och innovation under 2004–2009 från två medlemsstater: Tyskland (29 %) och Frankrike (22 %). Fem andra medlemsstater stod för ytterligare en tredjedel av den totala summan: Italien (11 %), Spanien (9 %), Storbritannien (7 %), Belgien (5 %) och Nederländerna (4 %).

De medlemsstater som betraktas som innovationsledande är inte nödvändigtvis de stater som beviljar mest stöd till FoU och innovation. Beläggen visar i stället att goda resultat inom detta område inte är direkt kopplade till hur mycket statligt stöd som beviljas utan snarare till att det finns en bra miljö och allmänt goda förutsättningar för investeringar.

Miljöskydd

I Europa 2020-strategin har hållbar utveckling som främjar en mer resurseffektiv, grönare och konkurrenskraftigare ekonomi angivits som en av de främsta prioriteringarna för de närmsta åren. Framför allt anges följande mål: koldioxidutsläppen ska minskas med 20 %, 20 % av EU:s energiförbrukning ska komma från förnybara energikällor och energieffektiviteten ska öka med 20 %.

Syftet med kontrollen av statligt stöd inom området för miljöskydd är att se till att det statliga stödet leder till ett bättre miljöskydd än vad som skulle ha varit fallet utan stödet och att se till att stödets positiva effekter är större än de negativa, särskilt i fråga om snedvridning av konkurrensen och inverkan på handeln mellan medlemsstaterna. Det kan vara nödvändigt med statligt stöd för att uppnå de av EU:s miljömål som inte går att förverkliga genom marknadsbaserade incitament eller lagstiftning.

Det stöd som beviljas av medlemsstaterna faller inom två kategorier: i) Direkt stöd till miljöåtgärder och ii) sänkning av eller befrielse från miljöskatter. Under perioden 2004–2010 fattade kommissionen 347 slutliga beslut inom området (och godkände 320 statliga stödåtgärder) och antalet åtgärder som omfattades av gruppundantag uppgick till 219. Det största antalet åtgärder gällde främjande av energi från förnybara energikällor (120 åtgärder som omfattas av gruppundantag).

Under perioden 2004–2009 uppgick statligt stöd inom miljöområdet till 79 miljarder euro i EU. Tyskland och Sverige (genom skattebefrielser) stod för 51 % respektive 16 % av denna summa. Under 2009 uppgick sådant statligt stöd som beviljades inom EU till 13,2 miljarder euro.

Regional utveckling

I Europa 2020-strategin sätts ekonomisk, social och territoriell sammanhållning är kärnpunkten i centrum. I dag är statligt regionalstöd det övergripande mål som har störst andel av det sammanlagda stödet till industri och tjänster.

En effektiv kontroll av statligt regionalstöd är en förutsättning för att medlemsstaterna ska kunna bedriva en effektiv regionalstödspolitik och bidra till en smart och hållbar tillväxt för alla.

Syftet med kontrollen av statligt regionalstöd är att göra det möjligt att med nationellt stöd främja utvecklingen av missgynnade områden inom EU på ett sätt som är förenligt med reglerna för den inre marknaden. De yttersta randområdena får särskild uppmärksamhet, med hänsyn till de särskilda merkostnader som orsakas av de strukturella handikapp som kan följa av de långa avstånden och svårigheten att integreras på den inre marknaden.

Kontrollen av statligt regionalstöd måste särskiljas från EU:s sammanhållningspolitik. Nationellt regionalstöd är i själva verket mer inriktat på missgynnade områden än EU:s regionalpolitik, som för närvarande har bredare politiska mål och en större geografisk täckning. Endast en bråkdel av den sammanhållningspolitiska finansieringen omfattas av reglerna för statligt stöd eftersom merparten av strukturfondsutgifterna avser verksamhet som inte omfattas av definitionen av statligt stöd, t.ex. allmän infrastruktur.

Under perioden 2004–2010 antog kommissionen 570 beslut om statliga stödåtgärder för regional utveckling. Under samma period införde medlemsstaterna 778 åtgärder som omfattas av gruppundantag för regional utveckling.

Under 2004–2009 uppgick statligt stöd till regional utveckling till 67 miljarder euro, varav 13 miljarder euro beviljades 2009. Nästan hälften (45 %) av regionalstödet 2009 beviljades genom endast fem åtgärder i Tyskland och Frankrike.

Små och medelstora företag

I Europa 2020-strategin framhålls de små och medelstora företagens roll i Europas ekonomi som drivkrafter för att skapa sysselsättning och tillväxt. Stödet till små och medelstora företag är en viktig del i Europa 2020-strategin. Utöver andra svagheter i näringslivsklimatet måste medlemsstaterna dessutom ta itu med dessa företags särskilda finansieringssvårigheter. Där marknadskrafterna ensamma inte är tillräckliga kan statligt stöd fungera som ett komplement genom att erbjuda offentlig finansiering.

Det är dock avgörande att kontrollera det statliga stödet, så att rättvisa spelregler upprätthålls för alla företag som är verksamma på den inre marknaden, oavsett vilken medlemsstat de är etablerade i. Kommissionen måste noga övervaka att åtgärderna är väl riktade och se till att stödet inte avskräcker investerare, inte används för att hålla ineffektiva företag under armarna och inte leder till snedvriden konkurrens.

Mellan 2004 och 2010 fattade kommissionen 139 slutliga beslut om åtgärder som uteslutande riktade sig till små och medelstora företag, varav 108 gällde riskkapital. Tre medlemsstater stod för mer än hälften av de godkända riskkapitalåtgärderna: Tyskland, Storbritannien och Italien. De övriga åtgärderna för små och medelstora företag gällde främst Tyskland, Österrike och Slovakien. Ungefär 1 500 åtgärder vidtogs inom ramen för den allmänna gruppundantagsförordningen[3] under 2004–2010. Av dessa åtgärder var stöd till riskkapital (som kan beviljas genom åtgärder som omfattas av gruppundantag efter det att gruppundantagsförordningen trädde i kraft) endast föremål för 28 åtgärder.

Det sammanlagda statliga stöd som var öronmärkt för små och medelstora företag uppgick till ca 33 miljarder euro under perioden 2004–2009 (4,6 miljarder euro 2009), varav riskkapital står för ungefär 2,3 miljarder euro. Fyra medlemsstater stod för tre fjärdedelar av det totala stödet till små och medelstora företag 2009: Italien (24 %), Tyskland (20 %), Frankrike (18 %) och Storbritannien (14 %).

Siffrorna över statligt stöd till små och medelstora företag avspeglar emellertid inte helt det totala stödbelopp som faktiskt har betalats ut till dessa företag, eftersom siffrorna bara gäller åtgärder vars primära mål är ”små och medelstora företag” eller ”riskkapital”. Detta måste man alltså ta hänsyn till när man drar eventuella slutsatser av den nedåtgående trenden i fråga om det sammanlagda stödet till små och medelstora företag.

När det gäller riskkapital verkar merparten av stödet vara koncentrerat till Storbritannien. Övriga länder använde sig nästan inte alls av detta instrument.

Bredbandssektorn

I Europa 2020-strategin betonas hur viktigt bredband är för att främja social integrering och konkurrenskraft i EU. Dessutom anges högt ställda mål för bredbandsutvecklingen, i enlighet med den digitala agendan, t.ex. att alla européer ska ha tillgång till grundläggande bredband senast 2013 och att alla européer ska ha tillgång till mycket snabbare internettjänster senast 2020. Kostnaderna för dessa båda mål beräknas uppgå till 60 miljarder euro respektive 270 miljarder euro.

Syftet med kontrollen av statligt stöd till bredbandssektorn är att främja konkurrens mellan tjänsteleverantörer genom att öka infrastrukturutbyggnaden. Avsikten är att bidra till att ge största möjliga konsumentvälfärd i form av lägre priser och bättre tjänster. Dessa investeringar kommer främst att komma från kommersiella operatörer. Offentlig finansiering och statligt stöd har dock ökat kraftigt i betydelse sedan 2008, då det infördes statliga stödåtgärder till bredbandsutbyggnad som utgör en integrerad del av de omfattande nationella bredbandsstrategierna. Därför har mängden statligt stöd till bredbandssektorn ökat kraftigt jämfört med genomsnittet under perioden 2004–2008.

Mellan 2004 och 2010 godkände kommissionen 64 statliga stödåtgärder för bredbandssektorn, varav de flesta gällde Storbritannien. Enligt årsrapporterna för perioden 2004–2009 har medlemsstaterna redan använt 368 miljoner euro statligt stöd till bredbandsnät.

Användningen av offentliga medel kan bidra till att få fram snabb internettillgång för så många invånare som möjligt för att hjälpa dem att ta del av fördelarna med ett kunskapsbaserat samhället. Den offentliga finansieringen måste dock användas med försiktighet i de liberaliserade telekommunikationsmarknaderna så att privata investeringar inte trängs undan.

Sysselsättning och utbildning

Syftet med Europa 2020-strategin är som sagt att stimulera en ekonomi med hög sysselsättning, med en sysselsättningsgrad på 75 %.

Målet för kontrollen av statligt stöd inom detta område är att tillåta nationellt stöd till utbildning och skapande av arbetstillfällen, särskilt för arbetstagare med sämre förutsättningar eller funktionshinder. Statliga stödåtgärder har en ganska begränsad betydelse för att stimulera skapande av arbetstillfällen och utbildning eftersom direkt sysselsättningsstöd enbart är riktat till arbetstagare med funktionshinder eller med sämre förutsättningar, medan stöd med andra mål även påverkar sysselsättningen, särskilt regionalstöd. Kommissionen har dock traditionellt haft en positiv inställning till sysselsättningsstöd, särskilt när det syftar till att skapa sysselsättning för enskilda personer som har särskilda svårigheter att få anställning. Kommissionen är också i allmänhet välvilligt inställd till utbildningsstöd. Medlemsstaterna uppmuntras därför att komplettera sina nationella planer för sysselsättning och utbildning med väl riktade statliga stödåtgärder.

Sammanlagt godkände kommissionen 51 statliga stödåtgärder för utbildning och sysselsättning 2004–2010. Det låga antalet berodde på att merparten av medlemsstaternas åtgärder för utbildning och sysselsättning genomfördes inom ramen för gruppundantagsförordningar. Under samma period omfattades 1 005 åtgärder av gruppundantag. Fem medlemsstater genomförde 70 % av alla åtgärder som omfattades av en gruppundantagsförordning om sysselsättning: Polen, Italien, Spanien, Ungern och Tyskland. Omkring 74 % av utbildningsåtgärder inom ramen för gruppundantagsförordningar genomfördes av Italien, Belgien, Storbritannien, Tyskland och Spanien.

Utgifterna för statligt stöd till utbildning och sysselsättning uppgick sammanlagt till ca 22,3 miljarder euro 2004–2009, varav sysselsättningsstöd uppgick till 17,5 miljarder euro. Statligt stöd till utbildning och sysselsättning uppgick sammanlagt till ca 3,4 miljarder euro 2009. Danmark, Polen och Italien stod för 84 % av sysselsättningsstödet 2009, medan Italien, Tyskland och Spanien beviljade hälften av det sammanlagda utbildningsstödet.

Inledning

Syftet med vårens resultattavla är att ge en lägesöversikt i fråga om statligt stöd i medlemsstaterna inom de områden som är särskilt relevanta för Europa 2020-strategin[4], dvs. FoU och innovation, miljöskydd, regional utveckling, bredband, små och medelstora företag samt sysselsättning och utbildning[5]. För vart och ett av dessa områden beskriver vi den politiska bakgrunden och den rättsliga ramen för att bevilja stöd och lämnar uppgifter om antalet och typen av åtgärder som har beslutats under perioden 2004–2010 och om faktiska utgifter (fram till och med 2009).

Eftersom Europa 2020-strategin lanserades först 2010 och de senast tillgängliga uppgifterna om utgifter för statligt stöd gäller för 2009 är det förstås för tidigt att dra några slutsatser i nuläget om hur kontrollen av statligt stöd konkret har bidragit till målen för Europa 2020-strategin. Den här resultattavlan är dock tänkt att fungera som en första beskrivning av statligt stöd ur ett Europa 2020-perspektiv och på så sätt tjäna som utgångspunkt för vidare analys under de kommande åren. När så är möjligt ska resultattavlan också kompletteras med en mer kvalitativ analys av stödåtgärdernas effektivitet.

När Europeiska rådet godkände kommissionens förslag i slutet av mars 2010 konstaterade rådet att innovation och konkurrenskraft är grundläggande för Europa 2020-strategin, tillsammans med miljöskydd och social integration. EU:s konkurrenspolitisk och särskilt kontrollen av statligt stöd är i själva verket avgörande för Europa 2020-strategin. Konkurrens är inte ett självändamål utan ett verktyg för att stärka de europeiska marknadernas konkurrenskraft för att gynna företag och konsumenter som får större valfrihet och bättre produkter till bättre priser. Konkurrensen stärker produktiviteten och tillväxten och skapar fler arbetstillfällen.

Målen för kontrollen av statligt stöd är att i) begränsa den övergripande mängden statligt stöd (”mindre stöd”), ii) se till att beviljat stöd inte begränsar konkurrensen utan tar itu med marknadsmisslyckande och gynnar samhället som helhet (”bättre stöd”), iii) att effektivt förhindra och återkräva stöd som inte är förenligt med bestämmelserna och iv) se till att det råder rättvisa villkor på den inre marknaden (ingen snedvridning av konkurrensen mellan medlemsstater). Kontrollen av statligt stöd har blivit särskilt viktig i samband med krisen och budgetåtstramningarna i medlemsstaterna. Under krisen har kommissionen visat hur anpassningsbara dess verktyg för statligt stöd är, främst genom att anta olika meddelanden i syfte att bevara den finansiella stabiliteten och garantera rättvisa villkor och samtidigt bevara rättssäkerheten både för finansiella institutioner och för den reala ekonomin[6].

Tre huvudteman har fastställts för Europa 2020:

1. Smart tillväxt : utveckla en ekonomi baserad på kunskap och innovation.

2. Hållbar tillväxt : främja en resurseffektivare, grönare och konkurrenskraftigare ekonomi.

3. Tillväxt för alla : stimulera en ekonomi med hög sysselsättning och med social och territoriell sammanhållning.

Politiken för kontroll av statligt stöd kan ge ett bidra till resultaten inom dessa tre teman. I Europa 2020 fastställs olika prioriteringar och statliga stödinstrument kan användas i en policymix för att bidra till fem av dessa så kallade flaggskeppsinitiativ, nämligen

4. innovationsunionen,

5. en digital agenda för Europa,

6. ett resurseffektivt Europa,

7. en industripolitik för en globaliserad tid[7], och

8. ny kompetens och nya arbetstillfällen.

Syftet med kontrollen av statligt stöd är att hjälpa medlemsstaterna att ge ett bättre riktat stöd genom att styra det mer mot att stärka konkurrenskraften och/eller att minska regionala och sociala skillnader. Syftet är med andra ord att se till att stöd avhjälper marknadsmisslyckanden och inte snedvrider konkurrensen på marknaden. utan i stället ger fördelar som kan väga upp den effekten. Sådant stöd brukar handla om övergripande mål som behandlas genom särskilda regelverk och riktlinjer, bl.a. för FoU och innovation, riskkapital, små och medelstora företag, miljöskydd och utbildning. Med särskilda rambestämmelser och riktlinjer kan man öka sannolikheten för att offentliga medel bemöter de identifierade marknadsmisslyckandena effektivt när medlemsstater ingriper på marknaden.

I sin nuvarande utformning bygger kontrollen av statligt stöd på ett system med tre delar: gruppundantag, standardbedömning och detaljerad bedömning. Bland åtgärder som omfattas av gruppundantag återfinns t.ex. dem som är undantagna från krav på förhandsanmälan till kommissionen och som därför kan genomföras utan förhandstillstånd av kommissionen. Anmälda åtgärder ska i princip genomgå en standardbedömning. Det är bara i de fall där det inte går att undanröja tvivel som det görs en detaljerad bedömning. Denna tvådelade strategi innebär att kommissionen kan koncentrera sin analys på de mest snedvridande stödåtgärderna.

I vårens resultattavla finns en översikt över stöd som har rapporterats av medlemsstaterna för var och en av de berörda kategorierna av statligt stöd och de sätts i sitt juridiska och politiska sammanhang. Detta omfattar stöd till FoU och innovation (avsnitt 3), stöd till miljöåtgärder och energibesparande åtgärder (avsnitt 4), regional- och utvecklingsstöd (avsnitt 5), små och medelstora företag (avsnitt 6), bredbandsnät (avsnitt 7) samt stöd till sysselsättning och utbildning (avsnitt 8).

Siffrorna över statligt stöd i den här rapporten bygger på de årsrapporter om befintliga stödordningar som medlemsstaterna har lämnat in i enlighet med artikel 5 i kommissionens förordning (EG) 794/2004[8] och bilaga III.A till den förordningen där det anges vilka uppgifter medlemsstaterna måste lämna till kommissionen[9]. Uppgifterna bygger på den information som medlemsstaterna har lämnat i sina anmälningar enligt artikel 2 i rådets förordning (EG) 659/1999[10].

Siffrorna över utgifter i samband med statligt stöd omfattar inte bidrag från strukturfonderna och Sammanhållningsfonden. Under perioden 2007–2013 kommer dessa fonder att utgöra ungefär 36 % av EU:s budget. Detta motsvarar insatser på närmare 374 miljarder euro under den berörda perioden för att uppnå tre mål: Konvergens, regional konkurrenskraft och sysselsättning samt territoriellt samarbete.

Endast en bråkdel av den sammanhållningspolitiska finansieringen omfattas av reglerna för statligt stöd eftersom merparten av utgifterna gäller allmän infrastruktur eller icke-ekonomisk verksamhet[11]. Respekt för reglerna för statligt stöd är i vilket fall som helst ett uttryckligt krav för att få bidrag från strukturfonderna.

Statligt stöd till forskning, utveckling och innovation

Politisk bakgrund

Forskning, utveckling och innovation (FoU och innovation) är en av de avgörande delarna i ansträngningarna för att öka EU:s konkurrenskraft och skapa hållbar utveckling. Därför har FoU och innovation satts i centrum för Europa 2020-strategin[12] som ett av strategins flaggskeppsinitiativ.

I Europa 2020-strategin har man satt upp som mål att 3 % av EU:s BNP ska satsas på FoU 2020. I strategin påpekas dock också att ”det är inte bara de absoluta belopp som spenderas på FoU som räknas. EU måste inrikta sig på forskningsfinansieringens effekter och sammansättning och förbättra villkoren för FoU i den privata sektorn i EU”[13]. Det hänvisas uttryckligen till den roll som politiken för kontroll av statligt stöd kan spela genom att ”den aktivt och på ett positivt sätt kan medverka [...] genom snabba och stödjande initiativ för mer innovativ, effektivare och grönare teknik samtidigt som den underlättar tillgången till offentligt stöd för investeringar, riskkapital och finansiering för forskning och utveckling”[14]. Det är emellertid viktigt att betona att regler för statligt stöd endast är en del i politiken för FoU och innovation och att statligt stöd endast berör en delmängd av de totala FoU-utgifterna. Samtidigt som det påpekas i en ekonomisk analys nyligen att ”en skattebehandling av FoU som är mer inriktad mot skattelättnader i stället för direkta subventioner verkar öka effektiviteten i FoU-utgifterna i EU:s medlemsstater”[15], ligger skattelättnader för FoU i stort sett utanför räckvidden för reglerna för statligt stöd eftersom de är generella åtgärder[16].

I sitt meddelande ”Flaggskeppsinitiativ i Europa 2020-strategin – Innovationsunionen”[17] beskriver kommissionen vad den anser behöver göras för att stärka innovationen och rikta politiken för FoU och innovation mot de utmaningar som vårt samhälle står inför, som klimatförändring, energi- och resurseffektivitet, hälsa och demografisk förändring. Europeiska rådets möte den 4 februari 2011 handlade främst om energi och innovation och rådet kom överens om ett antal prioriterade åtgärder som kommer ge ett viktigt bidrag till att stärka tillväxten och skapandet av arbetstillfällen och även främja Europas konkurrenskraft[18].

Innovationsunionen kommer att utvecklas parallellt med flaggskeppsinitiativet ”En integrerad industripolitik för en globaliserad tid” där det utformas en strategisk ram för att stödja en stark, diversifierad och konkurrenskraftig industriell bas i Europa. I detta initiativ betonas konkurrenskraftiga marknaders betydelse som drivkrafter för information och effektivitetsvinster och som incitament för företagen att öka sin produktivitet. Dessutom understryks att kontrollen av statligt stöd har en viktig roll i fråga om att ”undvika snedvridningar på den inre marknaden, och dessutom bidrar utformningen av reglerna för statligt stöd till att främja EU-industrins konkurrenskraft. Reglerna för statligt stöd utgör en ram som gör att medlemsstaternas investeringar går till att åtgärda marknadsbrister.” [19] Den viktigaste frågan är alltså hur medlemsstaterna bör ingripa för att nå detta mål och vilken roll reglerna för statligt stöd bör spela i detta avseende.

Dessutom måste medlemsstaterna på grund av budgetåtstramningarna upprätthålla en svår balans mellan att dra ner på statens utgifter och att skydda tillväxtfrämjande satsningar[20]. Även om det effektivaste sättet att stimulera innovation är att främja konkurrens och allmänna åtgärder som skapar rätt förutsättningar, kan statligt stöd under vissa omständigheter vara ett lämpligt alternativ för att skapa incitament för fler privata investeringar i FoU och innovation och för att avhjälpa identifierade marknadsmisslyckanden.

De marknadsmisslyckanden som framför allt berör FoU och innovation handlar om positiva externaliteter (där fördelarna för samhället är mycket större än de privata fördelarna för ett visst företag som investerar i FoU och innovation), kollektiva nyttigheter (där det inte alltid går att skydda resultatet av en viss verksamhet och det alltså kan användas av konkurrenter till det företag som ursprungligen investerade i FoU och innovation), ofullständig och asymmetrisk information samt brister i samordning och nätverk. Statligt stöd kan bidra till att ändra incitamenten för privata företag och få dem att investera i FoU och innovation.

Men om statligt stöd används för att skydda inhemska företag, hålla ineffektiva företag under armarna, snedvrida konkurrensen och på ett artificiellt sätt upprätthålla fragmenterade marknader, kan detta leda till en minskning totalt sett av FoU och innovation och ekonomisk tillväxt. När ett företag tar emot stöd förstärks i allmänhet dess ställning på marknaden och konkurrenternas avkastning på sina investeringar kan minska. Dessutom kan viljan till innovation på mottagarnivå minska när stödet leder till en mjuk budgetbegränsning för mottagaren. Stödet kan också användas för att hjälpa ineffektiva företag eller göra det möjligt för mottagaren att förstärka ett utestängande beteende eller utöka sitt marknadsinflytande.

Därför kan statligt stöd bara bidra till att generera mer FoU och innovation om det riktas mot väl identifierade marknadsmisslyckanden som hindrar marknaderna från att nå en optimal nivå av FoU och innovation. Dessutom måste det statliga stödet vara noggrant utformat, leda till minsta möjliga snedvridning av konkurrens och handel och en så effektiv användning av medlen som möjligt (se exemplet med Projekt Gaya, som beskrivs i faktarutan under punkt 3.2).

Men man måste som sagt ändå komma ihåg att statligt stöd bara är en del i den mycket större verktygslåda som krävs för att öka FoU och innovation. Statligt stöd kan inte ersätta de reformer som behövs för att ta itu med de strukturella svagheterna inom detta område.

Regler för statligt stöd till FoU och innovation

Reglerna för statligt stöd till FoU och innovation sågs över i samband med Lissabonstrategin, när man hade insett att nivån på FoU och innovation inte var optimal för ekonomin. Syftet med statligt stöd till FoU och innovation är att bidra till att öka de privata investeringarna inom detta område vilket i slutändan borde leda till större tillväxt i unionen.

Rambestämmelserna för FoU och innovation[21] från 2006 och den allmänna gruppundantagsförordningen[22] från 2008 bildar den rättsliga grunden för att bedöma statliga stödåtgärder för FoU och innovation. I år kommer kommissionen att göra en halvtidsöversyn av rambestämmelserna, bedöma erfarenheterna av de senaste fallen och göra preliminära bedömningar av vilka praktiska justeringar som behöver övervägas vid översynen av rambestämmelserna 2013.

Allmän gruppundantagsförordning

Den allmänna gruppundantagsförordningen omfattar FoU- och innovationsåtgärder i linje med rambestämmelserna.

Följande åtgärder omfattas av den allmänna gruppundantagsförordningen: stöd till FoU-projekt, tekniska genomförbarhetsstudier och stöd för att täcka kostnader för industriell äganderätt samt stöd till nystartade, innovativa små företag, stöd för innovationsrådgivningstjänster och för innovationsstödjande tjänster, stöd för att hyra in högkvalificerad personal, samt stöd till FoU inom jordbruks- och fiskerisektorerna.

Rambestämmelser för statligt stöd till FoU och innovation

I rambestämmelserna för statligt stöd till FoU och innovation anges de villkor som medlemsstaterna bör respektera när de beviljar stöd för att främja FoU och innovation, samtidigt som medlemsstaterna får möjlighet att skräddarsy sitt stöd till FoU och innovation beroende på sina nationella förutsättningar. Syftet med 2006 års rambestämmelser är att göra det lättare för medlemsstaterna att rikta stödet mot de berörda marknadsmisslyckandena. Stor uppmärksamhet ägnas åt små och medelstora företags behov, eftersom de påverkas mest av marknadsmisslyckandena, men det erbjuds också många möjligheter för stora företag att ta emot stöd när det är motiverat. Statligt stöd till FoU och innovation måste leda till att stödmottagaren ändrar sitt agerande på ett sätt som ökar FoU- och innovationsverksamheten.

Rambestämmelserna omfattar statligt stöd till en rad FoU- och innovationsverksamheter: FoU-projekt, tekniska genomförbarhetsstudier, kostnader för immateriella rättigheter för små och medelstora företag, nystartade innovativa företag, process- och organisationsinnovation inom tjänstesektorn, innovationsrådgivningstjänster och innovationsstödjande tjänster, inhyrning av högkvalificerad personal samt innovationskluster. De omfattar också särskilda regler för jordbruk och fiske.

Reglerna ska tillämpas på grundval av en förfinad ekonomisk analys. Åtgärder som omfattar höga stödbelopp, som medför störst risk för snedvridning av konkurrens och handel, ska genomgå en detaljerad bedömning, medan åtgärder som omfattar lägre stödbelopp ska genomgå en enklare bedömning på grundval av schablonregler och kan också omfattas av undantaget från kravet på förhandsanmälan enligt den allmänna gruppundantagsförordningen.

När det gäller FoU-projekt omfattar rambestämmelserna tre stödkategorier beroende på vilket avstånd från marknaden som den berörda typen av forskning befinner sig på: grundforskning, industriell forskning och utveckling, enligt samma riktlinjer som anges i den så kallade Frascatimanualen, Measurement of Scientific and Technological Activities[23]. På så sätt kan olika stödnivåer användas beroende på hur stort marknadsmisslyckandet är för vissa forskningsprojekt.

Dessutom lämnas vägledning när det gäller huruvida statligt stöd ingår i FoU- och innovationsprojekt som drivs av både företag och forskningsorganisationer med offentlig finansiering. Detta har skapat bättre rättssäkerhet för forskningsorganisationer och deras verksamheter i samband med kontraktsforskning och forskningssamverkan, vilket kan stärka offentliga forskningsenheters roll och underlätta offentlig-privat samverkan.

Förenlighet med bestämmelserna för stöd som ska genomgå en detaljerad bedömning

När stöd som beviljas en enda stödmottagare överskrider de specifika gränser som anges i rambestämmelserna måste det göras en individuell anmälan, på grund av den ökade risken för snedvridning av konkurrensen. Stödet bedöms på grundval av rambestämmelserna och syftet är att analysera effekterna på konkurrensen och hur FoU-projektet bidrar till det gemensamma intresset.

Beslut om statligt stöd till FoU och innovation samt fallstudier

Mellan 2004 och 2010 antog Europeiska kommissionen 426 slutliga beslut om FoU- och innovationsåtgärder, varav tolv beslut om att det inte förelåg statligt stöd och 413 beslut om att stödet var förenligt med bestämmelserna. Kommissionen antog ett delvis negativt beslut med återkrav (ärende C 31/2004 Schiefergruben Magog (Tyskland)). År 2004 fanns det 38 godkända statliga stödåtgärder. Antalet ökade till ca 70 per år under de två följande åren, främst på grund av att nya medlemsstater togs med i totalantalet och för att antalet tyska ärenden ökade.

Från det att rambestämmelserna om FoU och innovation trädde i kraft den 1 januari 2007 och fram till utgången av 2010 har kommissionen godkänt 195 statliga stödordningar, varav 143 rena FoU-ordningar, 14 innovationsinriktade ordningar 38 blandade åtgärder med både FoU- och innovationsmål. Samtidigt godkände kommissionen ytterligare 44 individuella eller ad hoc-åtgärder för FoU-stöd, varav 39 efter detaljerad bedömning (däribland två åtgärder som blev föremål för formella granskningsförfaranden)[24]. Dessutom har kommissionen övervakat sammanlagt 192 individuella åtgärder som har beviljats på grundval av godkända stödordningar som uppgick till mer än 3 miljoner euro.

Antalet godkända åtgärder enligt rambestämmelserna för FoU och innovation uppgick till 64 år 2007, vilket liknar nivån under de föregående åren, men antalet ökade till ca 110 år 2008, framför allt på grund av det stora antalet tyska (26) och spanska (24) åtgärder. Under de senaste två åren noterades en betydande minskning. Ca 40 åtgärder godkändes 2009 och ca 30 under 2010. Detta fenomen kan också förklaras med att den allmänna gruppundantagsförordningen infördes andra halvåret 2008, vilket innebar att det gick att bevilja FoU- och innovationsstöd utan förhandsgranskning av kommissionen[25].

Under samma sjuårsperiod (2004–2010) införde medlemsstaterna 559 FoU- och innovationsåtgärder som omfattades av gruppundantag[26]. Nästan 60 % av alla dessa åtgärder infördes av fyra medlemsstater: Italien (109), Polen (79), Spanien (73) och Tyskland (67).

FoU- och innovationsåtgärdernas utveckling under perioden 2004–2010 visas i figuren nedan.

[pic]

När det gäller vilken typ av verksamheter som fått stöd inom ramen för FoU- och innovationsåtgärder som omfattas av den allmänna gruppundantagsförordningen utgjorde 100 stöd till grundforskning, 299 till industriforskning och 290 till utveckling. I fråga om målen för den allmänna gruppundantagsförordningen gällde 109 åtgärder immateriella rättigheter för små och medelstora företag, 54 nystartade innovativa företag, 115 tekniska genomförbarhetsstudier, 79 innovationsrådgivningstjänster och för innovationsstödjande tjänster, 54 FoU inom jordbruks- och fiskerisektorerna samt 39 inhyrning av högkvalificerad personal.

I rutan nedan visas exempel på åtgärder som genomförts i två medlemsstater för att öka investeringarna i FoU och innovation. Den första åtgärden omfattas av gruppundantagsförordningen, är riktad till bilindustrin och genomfördes av Spanien. Den andra är ett franskt individuellt stöd till biodrivmedelsteknik som omfattar vissa kompenserande åtgärder för att uppväga snedvridningen av konkurrensen.

Plan för bilsektorns konkurrenskraft (X 59/2009, Spanien)

År 2009 anmälde Spanien en åtgärd som omfattas av gruppundantag till kommissionen. Syftet med åtgärden var att öka bilsektorns konkurrenskraft och den omfattade stöd till miljöskydd, FoU- och innovationsverksamhet samt utbildning. Den totala budgeten uppgick till 800 miljoner euro för finansiering av investeringar under 2009.

När det gällde FoU och innovation kunde stöd beviljas för utveckling och för tekniska genomförbarhetsstudier. Stödmottagarna kunde vara små och medelstora företag och stora företag. I linje med bestämmelserna i den allmänna gruppundantagsförordningen fick små och medelstora företag en högre stödnivå. Stödet beviljades i form av bidrag och mjuka lån.

Under 2009 motsvarade stödet inom ramen för denna ordning (194 miljoner euro) mer än två tredjedelar av det statliga stöd till FoU och innovation som beviljades i Spanien inom ramen för åtgärder som omfattades av gruppundantag och motsvarade ca 20 % av det sammanlagda stöd som beviljades inom EU inom ramen för åtgärder som omfattades av gruppundantag.

Gayaprojektet (N 493/2009, Frankrike)

År 2009 anmälde Frankrike till kommissionen att de hade för avsikt att genomföra forskningsprogrammet Gaya som syftade till att utveckla tekniker för produktion av andra generationens biodrivmedel. Koncernen GDF Suex, projektledaren och dess partner hade för avsikt att utveckla en förindustriell FoU-demonstrationsanläggning för att testa biobränsleförgasnings-/metangasprocesser i produktionskedjan. Anläggningen är tänkt att ingå i ett FoU-samverkansprogram för att användas i en efterföljande industriell fas. Den förväntade totala budgeten låg på 46,5 miljoner euro för den sjuårsperiod som projektet löpte på.

Efter en ingående granskning 2010 gav kommissionen tillstånd till stöd på 18,9 miljoner euro för programmet. Kommissionen konstaterade att FoU-projektet skulle skapa stora fördelar i fråga om spridning av vetenskaplig kunskap och miljöskydd, planering av markanvändning och minskning av Europas energiberoende, men eftersom de möjliga kommersiella vinsterna från Gayaprojektet inte väntades före 2020/2030 behövde projektet offentlig finansiering. Kommissionen var framför allt angelägen om att fördelningen av kommande immateriella rättigheter mellan GDF Suez och dess partner i form av forskningsorgan inte skulle snedvrida konkurrensvillkoren på biometanmarknaden i framtiden. GDF Suez åtog sig att avsäga sig de exklusiva rättigheter som koncernen kunde få av sina partner för teknikerna. Stödet skulle på så sätt leda till en begränsad snedvridning av konkurrensen, särskilt eftersom den kommande demonstrationsanläggningen kommer att vara öppen för andra intressenter inom sektorn. Slutligen innebar närvaron av stora europeiska konkurrenter och det faktum att projektet skilde sig från andra förväntade tekniker att det gick att upprätthålla ett konkurrenstryck på energimarknaderna. Stödet beviljades inom ramen för en stödordning från den franska miljö- och energiförvaltningsmyndigheten som godkändes av kommissionen den 24 mars 2010.

Utgifter för FoU och innovation

Flaggskeppsinitiativet innovationsunionen har som EU-omfattande mål att 3 % av EU:s BNP (offentliga och privata utgifter sammanlagt) ska investeras i FoU och innovation.

Under 2009 uppgick FoU-investeringarna i EU till en rekordhög nivå på 2,01 % (ca 236,5 miljarder euro)[27], vilket är något högre än under 2008 (1,92 %), men ändå långt från det mål som har satts i Europa 2020-strategin[28].

Det fanns också mycket stora skillnader mellan medlemsstaterna. Tre medlemsstater överträffade målet på 3 %[29], medan endast tre andra medlemsstater var bättre än EU:s genomsnitt[30] och nio medlemsstater[31] inte ens nådde upp till 1 % av BNP i sina sammanlagda offentliga och privata FoU-utgifter.

Den offentliga sektorn finansierade ungefär en tredjedel av de totala FoU-utgifterna i EU (0,65 % av BNP). Statligt stöd utgjorde en relativt liten andel av denna summa (13 %), på 10,6 miljarder euro, eller 0,09 % av BNP 2009 (EU-genomsnitt). Nio medlemsstater låg över EU-genomsnittet för statligt stöd till FoU och innovation: Belgien (0,22 %), Slovenien (0,19 %), Tjeckien (0,18 %), Luxemburg (0,16 %), Finland (0,14 %), Spanien (0,13 %), Frankrike (0,11 %), Österrike (0,11 %) och Ungern (0,10 %). Å andra sidan gav sex medlemsstater (Cypern, Slovakien, Grekland, Lettland, Polen och Estland) endast 0,01 % eller mindre av sin BNP som statligt stöd till FoU och innovation.

Under 2009 beviljades nästan 60 % av det sammanlagda statliga stödet till FoU och innovation av tre medlemsstater: Tyskland (2,5 miljarder euro, 24 % av det totala beloppet för EU), Frankrike (2, miljarder euro, 20 %) och Spanien (1,4 miljarder euro, 13 %).

[pic]

Stöd som omfattades av gruppundantagsförordningen och som redovisades som stöd till FoU och innovation uppgick till ca 1 miljard euro 2009. Detta motsvarade 9 % av det totala stödet för samma mål. Spanien (282 miljoner euro), Italien (267 miljoner euro) och Belgien (nästan 130 miljoner euro) utnyttjade detta instrument mest. Medlemsstaterna använde i allmänhet fyra (av nio) mål för den allmänna gruppundantagsförordningen inom detta område: utveckling (artikel 31.2 c i den allmänna gruppundantagsförordningen, 428 miljoner euro), industriell forskning (artikel 31.2 b i den allmänna gruppundantagsförordningen, 312 miljoner euro), tekniska genomförbarhetsstudier (artikel 32 i den allmänna gruppundantagsförordningen, 65 miljoner euro) samt stöd till kostnader för immateriella rättigheter för små och medelstora företag (artikel 33 i den allmänna gruppundantagsförordningen, 53 miljoner euro).

Under 2009 beviljades statligt stöd till FoU och innovation inom ramen för ungefär 420 åtgärder (varav 137 omfattades av gruppundantag) men de sex största stödordningarna (samtliga godkända av kommissionen) stod för en fjärdedel av de sammanlagda utgifterna. Dessa åtgärder stod tillsammans 13 andra stödordningar (varav två omfattades av gruppundantag) för nästan hälften av det stöd till FoU och innovation som beviljades totalt i EU. Bland dessa 19 främsta åtgärder fanns fem franska, tre tyska, tre spanska, tre italienska, två brittiska, en belgisk, en finsk och en österrikisk stödordning.

På lång sikt visar utvecklingen en stadig ökning av stödet till FoU och innovation i både relativa och absoluta tal. Mellan 2004 och 2009 ökade det från 0,05 % (5,7 miljarder euro) av EU:s BNP till 0,09 %. Under denna period kom mer än hälften av det sammanlagda stödet på 46,5 miljarder euro som beviljades för FoU och innovation från två medlemsstater: Tyskland (29 %) och Frankrike (22 %) medan fem medlemsstater stod för ytterligare en tredjedel av det sammanlagda beloppet: Italien (11 %), Spanien (9 %), Storbritannien (7 %), Belgien (5 %) och Nederländerna (4 %).

Medlemsstaterna beviljade främst statligt stöd till FoU och innovation inom ramen för etablerade stödordningar, i stället för genom individuella ad hoc-åtgärder. Under 2009 utgjorde statligt stöd som beviljades inom ramen för stödordningar 98 % av det sammanlagda beviljade stödet, medan ad hoc-åtgärder stod för resterande 2 %. Dessa proportioner har varit stabila under de senaste sex åren.

När det gäller stödinstrument var direkta bidrag det som användes mest under 2009 (ungefär 80 % av det totala beloppet), följt av mjuka lån[32] (11 %) och skattebefrielser (9 %). Andra instrument, som förvärv av andelar, uppskjuten skatt eller garantier används inte särskilt ofta. Spanien och Frankrike stod för mer än 70 % av stödet i form av mjuka lån, medan Belgien och Storbritannien tillsammans stod för nästan 85 % av skattebefrielser för FoU och innovation.

Statligt stöd och innovationsresultat

När mängden statligt stöd som beviljas av medlemsstaterna[33] jämförs med deras innovationsresultat[34] kan man konstatera att det inte finns någon direkt koppling mellan de båda variablerna. Indikatorn för innovationsresultat har flera dimensioner, som utöver utgifter för FoU (offentliga och privata) omfattar t.ex. ungdomars utbildningsnivå, företags tillgång till bredband, gemenskapsvarumärken per miljon invånare. Alla dessa dimensioner bidrar till ett lands innovationsresultat. Detta visar de olika alternativ som medlemsstaterna har för att stimulera FoU och innovation, där statligt stöd bara är ett av de tillgängliga verktygen.

Medlemsstater som Sverige, Tyskland och Danmark, som hör till de ledande länderna i fråga om innovation, beviljade statligt stöd (i relativa tal, som procent av BNP) på en nivå som var lika med eller lägre än EU-genomsnittet. Finland däremot, som också är innovationsledande, beviljade mer statligt stöd än EU-genomsnittet. I samtliga dessa fall var de statliga satsningarna på FoU och innovation större än EU-genomsnittet[35].

[pic]

I gruppen med innovationsföljare ligger den statliga stödnivån i de flesta medlemsstater på eller nära EU-genomsnittet (0,09 % av BNP). Det är endast Storbritannien, Estland och Cypern som uppvisar en liten andel statligt stöd till FoU och inno vation (mindre än hälften av EU-genomsnittet). Bortsett från Ungern, Spanien och Tjeckien, som beviljade mer stöd än EU-genomsnittet, har resten av länderna i gruppen måttliga eller blygsamma innovatörer låga nivåer av statligt stöd till FoU och innovation (mindre än EU-genomsnittet).

Slutsatser om statligt stöd till FoU och innovation

Europa måste fortfarande göra stora förbättringar om det ska gå att uppnå målet att 3 % av EU:s BNP ska gå till FoU och innovation 2020. Det kvantitativa målet måste också åtföljas av strukturreformer för att förbättra miljön och de allmänna förutsättningarna för FoU inom den privata sektorn. I Europa 2020-strategins flaggskeppsinitiativ innovationsunionen beskriver kommissionen vad den anser att Europa måste göra för att förbättra villkoren för och tillgången till finansiering av FoU och innovation för att möta vårt samhälles nya utmaningar och se till att innovativa idéer omvandlas till produkter och tjänster som skapar tillväxt och arbetstillfällen. Reglerna för statligt stöd bildar en uppsättning ytterligare verktyg för att ta itu med dessa utmaningar.

Den viktigaste uppgiften för statligt stöd till FoU och innovation är att tillhandahålla finansiering när marknaderna ensamma inte kan uppnå optimala FoU- och innovationsnivåer på grund av brister i deras funktion. De medlemsstater som betraktas som innovationsledande är inte nödvändigtvis de stater som beviljar mest stöd till FoU och innovation.

Statligt stöd till skydd för miljön

Politisk bakgrund

Naturresurser ligger till grund för den europeiska och globala ekonomin och för vår livskvalitet. En intensiv användning av världens resurser skapar påfrestningar för vår planet och hotar försörjningssäkerheten. Därför måste vi ändra den nuvarande resursanvändningen och skapa en resurseffektiv ekonomi med låga koldioxidutsläpp för att uppnå hållbar tillväxt.

Det är mot denna bakgrund som man i Europa 2020-strategin satt hållbar utveckling[36] som en av de främsta prioriteringarna för de närmsta åren: Konkreta mål[37] har fastställts och en långsiktig ram för åtgärderna har införts genom flaggskeppsinitiativet ”Ett resurseffektivt Europa”.

På lång sikt planeras en blandning av samordnade åtgärder inom flera områden[38], stöd till politiska agendor för klimatförändring, energi[39], transport, industri, råvaror, jordbruk, fiske, biologisk mångfald och regional utveckling, vilket kommer att bidra till att

9. stärka ekonomin och samtidigt minska resursanvändningen,

10. identifiera och skapa nya möjligheter till ekonomisk tillväxt och ökad innovation samt stärka EU:s konkurrenskraft,

11. säkerställa försörjningssäkerhet för nödvändiga resurser,

12. bekämpa klimatförändring och begränsa resursanvändningens miljöpåverkan.

Många av dessa mål ska uppfyllas genom lagstiftning eller allmänna åtgärder som inte omfattar statligt stöd. Enligt artikel 191 i EUF-fördraget[40] ska EU:s miljöåtgärder dessutom bygga på försiktighetsprincipen, dvs. att miljöskador i första hand ska korrigeras vid källan och att förorenaren ska betala, vilket innebär att förorenarna helt och hållet ska stå för miljökostnaderna och alltså inte medför något statligt stöd.

I ”Ett resurseffektivt Europa” konstateras följande: ”Resurser används ofta ineffektivt eftersom man inte har tillgång till information om hur mycket det verkligen kostar för samhället att förbruka dem, vilket leder till att företag och enskilda inte kan anpassa sitt beteende i enlighet med detta.” I vissa fall kan företagen i brist på statligt ingripande undvika att bära hela kostnaden för de miljöskador som orsakas av deras verksamheter, vilket innebär att marknaden misslyckas med att fördela resurser på ett effektivt sätt och företagen ändrar inte inriktning mot mer miljöskydd. I sådana situationer kan statligt stöd vara en möjlighet att avhjälpa det marknadsmisslyckande som hör ihop med negativa miljöexternaliteter.

Det går att införa stimulansåtgärder för att företag ska öka sitt miljöskydd och internalisera sina kostnader, t.ex. genom marknadsbaserade instrument[41] (t.ex. beskattning) och/eller reglering (t.ex. obligatoriska EU-standarder). Offentligt stöd, inbegripet statligt stöd, kan också ha betydelse när marknadsmisslyckanden hindrar företag från att utöka sitt miljöskydd och andra marknadsinstrument inte kan användas[42].

Det främsta syftet med kontrollen av statligt stöd inom området för miljöskydd[43] är att se till att det statliga stödet leder till ett bättre miljöskydd än vad som skulle ha varit fallet utan stödet och att se till att stödets positiva effekter är större än de negativa, särskilt i fråga om snedvridning av konkurrensen och inverkan på handeln mellan medlemsstaterna.

Regler för statligt stöd till skydd för miljön

De nuvarande rambestämmelserna[44] för statligt stöd till miljöskydd ingick i 2008 års klimatförändringspaket. De utformades för att säkerställa kontrollen av statligt stöd i samband med EU:s miljö- och energipolitik. Rambestämmelserna har kompletterats med den allmänna gruppundantagsförordningen som för första gången omfattade särskilda bestämmelser för miljöskydd.

Rambestämmelser för statligt stöd till skydd för miljön

I de nuvarande rambestämmelserna för statligt stöd till skydd för miljön, som trädde i kraft i april 2008, anger kommissionen närmare vilka regler den ska använda för att bedöma förenligheten i några typiska stödåtgärder till skydd för miljön. Även andra typer av stödåtgärder kan vara förenliga med bestämmelserna, men dessa ska bedömas direkt enligt artikel 107 i EUF-fördraget (avvägningstestet mellan positiva och negativa effekter).

I rambestämmelserna uppmuntras medlemsstaterna t.ex. att stödja produktion av förnybar energi och energieffektiv kraftvärmeproduktion genom att de tillåts bevilja driftsstöd till företag som framställer förnybar energi eller kraftvärme (samtidigt produktion av värme och el) och täcka hela skillnaden mellan produktionskostnaderna och marknadspriset. Dessutom finns det bestämmelser om stöd till tidig anpassning efter EU-normer, stöd till miljöundersökningar, stöd till fjärrvärme, stöd till avfallshantering och stöd i samband med system för handel med utsläppsrätter.

När det gäller skattesänkningar anges det i rambestämmelserna att det är tillåtet med energiskattesänkningar så länge som de berörda företagen betalar minst den lägsta angivna EU-nivån efter sänkningen (och dessa sänkningar omfattas av gruppundantag, se nedan). Om företagen inte betalar minst den lägsta angivna EU-nivån kan skattesänkningar ändå förklaras vara förenliga med bestämmelserna, men medlemsstaten måste visa att den inte undergräver det övergripande miljöskyddsmålet för skatten och att dessa undantag är nödvändiga och proportionerliga.

I rambestämmelserna införs en standardbedömning och en detaljerad bedömning. Åtgärder som omfattar investeringsstöd på mer än 7,5 miljoner euro per mottagare och driftsstöd över ett visst tak, som har störst risk för att snedvrida konkurrensen och handeln, ska genomgå en detaljerad bedömning.

Allmän gruppundantagsförordning

Den allmänna gruppundantagsförordningen omfattar för första gången bestämmelser om stöd till skydd för miljön och till energibesparande åtgärder. Bestämmelserna är anpassade till rambestämmelserna om statligt stöd till skydd för miljön. En viktig skillnad mellan rambestämmelserna och den allmänna gruppundantagsförordningen är dock att det generellt föreskrivs en förenklad metod för att beräkna kostnader i gruppundantagsförordningen.

Enligt förordningen får myndigheter bevilja ett antal stödåtgärder till skydd för miljön eller för att hantera klimatförändringen på vissa villkor. Dessa åtgärder omfattar bl.a. investeringar i energibesparande åtgärder, investeringar i förnybara energikällor och stöd i form av sänkta miljöskatter jämfört med den harmoniserade energibeskattningen, utan krav på förhandsanmälan till kommissionen.

När vissa enskilda gränser för anmälningskrav överskrids, eller villkoren i den allmänna gruppundantagsförordningen inte uppfylls, måste stödet anmälas individuellt till kommissionen så att den kan analysera dess inverkan på konkurrensen och bidrag till det gemensamma intresset.

Beslut om statligt stöd till skydd för miljön samt fallstudier

Under perioden 2004–2006 antog kommissionen 347 slutliga beslut om statligt stöd till skydd för miljön, dvs. energibesparande åtgärder eller andra miljöskyddsmål, varav 320 beslut om att stödet var förenligt med bestämmelserna, 21 beslut om att det inte förekom statligt stöd samt 6 negativa beslut.

Den stora majoriteten av de antagna besluten (lite drygt 82 %) gällde stödordningar, 6 % gällde individuella tillämpningar av stödordningar och 11 % gällde ad hoc-åtgärder. Fem medlemsstater stod för hälften av de antagna besluten: Italien (44), Tyskland (38), Nederländerna (36), Storbritannien (33) och Tjeckien (26).

Nästan 140 beslut fattades under åren 2006–2007, innan rambestämmelserna för stöd till skydd för miljön och den allmänna gruppundantagsförordningen trädde i kraft. Den detaljerade ekonomiska bedömningen infördes i april 2008 i rambestämmelserna för stöd till skydd för miljön och kommissionen hade fram till 2010 fattat tio positiva beslut baserade på detaljerade bedömningar.

Medlemsstaterna införde 219 åtgärder som omfattas av undantag, varav 194 stödordningar. Det största antalet stödordningar infördes av Tyskland (40), Italien (39), Spanien (38) och Storbritannien (21). När det gäller de mer detaljerade målen för dessa stöd var främjandet av energi från förnybara energikällor (artikel 21 i den allmänna gruppundantagsförordningen) det populäraste (som enda mål eller som ett av målen) i de 120 åtgärder som omfattades av gruppundantag. Därefter kom investeringar i energibesparande åtgärder (artikel 21 i den allmänna gruppundantagsförordningen, 101 åtgärder), investeringsstöd som gör det möjligt för företagen att gå längre än EU-normerna för miljöskydd (artikel 18 i den allmänna gruppundantagsförordningen, 71 åtgärder), stöd för miljöstudier (artikel 24, 61 åtgärder) samt investeringar i högeffektiv kraftvärme (artikel 22 i den allmänna gruppundantagsförordningen, 58 åtgärder). De övriga målen i den allmänna gruppundantagsförordningen var inte lika betydelsefulla[45].

[pic]

I rutan nedan visas exempel på särskilda åtgärder som genomförts i två medlemsstater för att förbättra miljöskyddet. Det första är en tysk åtgärd till stöd för ett projekt för att avskiljning och återvinning av koldioxidutsläpp från stålproduktionsprocessen. Det andra exemplet gäller en skatteåtgärd för cementindustrin i Danmark.

Projektet Top Gas Recycling (TGR) – stöd till ArcelorMittal Eisenhüttenstadt GmbH (Tyskland, N 450/2009)

År 2009 anmälde Tyskland till kommissionen att man hade för avsikt att bevilja stöd till ArcelorMittal Eisenhuettenstadt GmbH (nedan kallat Ameh ) för att stödja utvecklingen av demonstrationsprojektet Top Gas Recycling (TGR). TGR är en innovativ och miljövänlig process som gör det möjligt att avskilja koldioxid från andra utsläppsgaser när de kommer ut ur ugnen och återvinna de koldioxidfria utsläppen i stålproduktionen, vilket sparar energi. TGR-tekniken hade ännu inte hade tillämpats i praktiken i industriell skala. Eftersom stödet på 30,18 miljoner euro överskred det tak på 7,5 miljoner euro för ett företag som fastställts för investeringsstöd gjordes en detaljerad bedömning med utgångspunkt i de positiva och negativa delarna av stödet i fråga.

Kommissionen ansåg att det understödda projektet hade miljöfördelar och skulle bidra till målen för klimatförändring. Projektet väntades inte leda till någon betydande snedvridning av konkurrensen och stödet hade en stimulanseffekt. Dessutom uppfyllde åtgärden det formella proportionalitetskriteriet. Stödnivån på 55 % låg under det högsta tillåtna stödet på 60 % av de stödberättigande kostnaderna (där kostnadsbesparingarna för koldioxid inte räknades med, i enlighet med EAG). Kommissionen konstaterade att den med hänsyn till riskerna i samband med TGR-projektet och stödets inverkan på marknaderna i detta fall kunde godkänna det föreslagna stödbeloppet. Kommissionen godkände åtgärden den 9 mars 2010.

Skattebefrielse för cementtillverkare (Danmark, N 327/2008 och C 30/2009)

I juni 2008 anmälde Danmark två miljöskattelättnader till kommissionen i fråga om miljöskatter för cementindustrin: en för den nyligen införda skatten på kväveoxid (NOx) och en fullständig befrielse från den befintliga avfallsskatten på visst avfall från cementtillverkning.

Enligt rambestämmelserna för miljöskydd ska stöd i form av sänkningar av eller befrielse från miljöskatter anses vara förenliga med den inre marknaden om det åtminstone indirekt bidrar till att stärka miljöskyddet och om skattesänkningarna och -befrielserna inte undergräver det övergripande målet. När det gäller sänkningen av NOx-skatten finns det en indirekt miljöfördel i och med att den allmänna skattenivån kan vara högre än den skulle ha varit utan sänkningen. När det gäller risken för att undergräva det övergripande målet försökte Danmark hålla sänkningen till ett minimum genom att begränsa antalet stödmottagare och kräva att mottagarna ändå skulle betala 53 % av skatten i sin helhet. Kommissionen ansåg att åtgärden var nödvändig och proportionerlig och godkände den föreslagna NOx-skattesänkningen den 28 oktober 2009.

När det gällde den fullständiga befrielsen från avfallsskatten tvivlade kommissionen dock på att åtgärden var nödvändig och proportionerlig, särskilt eftersom den fullständiga befrielsen skulle innebära att företaget inte hade någon motivation för att bidra till miljömålet för avfallsskatten. Kommissionen inledde ett formellt undersökningsförfarande den 28 oktober 2009 (nu ärende C 30/2009) och uppmanade tredje parter att lämna synpunkter. Det har ännu inte fattats något slutligt beslut.

Utgifter för statligt stöd till skydd för miljön

Europa 2020-strategin omfattar de s.k. 20-20-20-miljömålen, dvs. att koldioxidutsläppen ska minskas med 20 %, att 20 % av EU:s energiförbrukning ska komma från förnybara energikällor och att energieffektiviteten ska ökas med 20 %. Statligt stöd kan bidra direkt eller indirekt till dessa mål, särskilt när det är riktat mot marknadsmisslyckanden eller kompletterar otillräckliga incitament för starkare miljöskydd (t.ex. allmänna regleringsåtgärder).

Som förklaras ovan är inte allt offentligt stöd statligt stöd – allmänna beskattningsåtgärder är det t.ex. inte, eftersom de inte är selektiva. Siffrorna nedan gäller endast stödåtgärder som är statligt stöd.

Under 2009 uppgick statligt stöd till skydd för miljön inom EU till 13,2 miljarder euro (varav 93 %, eller 12,2 miljarder euro motsvarar annat miljöskydd än energibesparande åtgärder och endast 7 %, eller 0,97 miljarder euro till energibesparande åtgärder). I relativa tal motsvarade stödet till miljöskydd 22,6 % av det sammanlagda stödet till industri och tjänster, eller 0,11 % av BNP i EU-27.

Endast sex medlemsstater beviljade mer än EU-genomsnittet: Sverige (0,66 % av BNP), Tyskland (0,23 %), Danmark (0,19 %), Finland (0,19 %), Nederländerna (0,19 %) och Österrike (0,13 %). I nominella tal var de största bidragsgivarna Tyskland (5,7 miljarder euro, 43 % av det sammanlagda beloppet för EU), Sverige (1,9 miljarder euro, 14 %), Storbritannien (1,2 miljarder euro, 9 %) och Nederländerna (1,1 miljarder euro, 8 %).

Miljöstöd omfattar en rad olika mål, däribland stöd till förnybar energi, energibesparande åtgärder, avfallshantering och återställning av förorenade områden samt förbättring av produktionsprocesser. För dessa typer av åtgärder syftar medlemsstaternas stöd till att direkt skapa en fördel för miljön. Utgifterna för statligt stöd kan därför användas som en måttstock för att visa den avsedda miljöfördelen. Denna motsvarade 35,3 % av miljöstödet under 2009, dvs. ca 4,7 miljarder euro. De största bidragsgivarna till detta belopp var Spanien (828 miljoner euro), Storbritannien (746 miljoner euro), Österrike (358 miljoner euro) och två skandinaviska medlemsstater, nämligen Danmark (362 miljoner euro) och Sverige (343 miljoner euro).

En annan kategori av statliga stödåtgärder som omfattas av rambestämmelserna för statligt stöd till skydd för miljön är sänkningar av eller befrielser från miljöskatter. Utgifter inom ramen för denna kategori av stödordningar visar hur stora skatteintäkter man har avstått från och kan därför inte fungera som måttstock för de miljöfördelar som skatterna i sig har inneburit. Under 2009 föll 56,1 % av miljöstödet, dvs. ca 7,4 miljarder euro, inom denna kategori. Tyskland stod för den största andelen av denna summa (omkring 5 miljarder euro), följt av Sverige (1,6 miljarder euro), Storbritannien (0,4 miljarder euro), Finland (0,2 miljarder euro), Danmark (58 miljoner euro) och Slovakien (31 miljoner euro).

I rambestämmelserna för statligt stöd till skydd för miljön infördes nya inslag i bedömningen av nödvändigheten av och proportionaliteten i skattebefrielser som låg under EU:s lägsta tillåtna nivåer (harmoniserade skatter), varför kommissionen endast har godkänt ett sådant ärende med skattebefrielse i fråga om Danmark (N 327/2008, se beskrivning ovan)[46]. Medlemsstaterna måste dock vidta lämpliga åtgärder för att se till att befintliga skattesänkningar är förenliga med rambestämmelserna för stöd till skydd för miljön senast den 31 december 2012, även i fråga om skatter som ligger under EU:s miniminivåer. Därför kan kommissionen få in anmälningar om ytterligare ärenden i slutet av 2012.

Stöd till skydd för miljön som omfattas av gruppundantagsförordningen och som kollektivt kan anses ha en direkt fördel för miljön uppgick till 732 miljoner euro under 2009, vilket motsvarade ungefär 6 % av det totala stödet till miljömålen (vilket är förhållandevis lite jämfört med andelen för de andra övergripande målen). Medlemsstaterna använde i allmänhet tre (av åtta) av den allmänna gruppundantagsförordningens mål inom detta område: främja energi från förnybara energikällor (artikel 23 i den allmänna gruppundantagsförordningen, 341 miljoner euro), investeringsstöd till företag som går längre än EU-normerna för miljöskyddet (artikel 18 i den allmänna gruppundantagsförordningen, 188 miljoner euro) och investeringar i energisparande åtgärder (artikel 21 i den allmänna gruppundantagsförordningen, 116 miljoner euro).

Att andelen stöd som omfattas av gruppundantag är särskilt låg inom miljöområdet beror framför allt på att ett litet antal stödordningar om skattebefrielse som godkändes tidigare omfattade så stora belopp att de fortfarande utgör merparten av det statliga stöd som beviljas inom detta område. Nästan hälften (47 %) av det stöd som omfattas av gruppundantag och som beviljades inom detta område beviljades av Tyskland, medan Spanien och Belgien tillsammans stod för ytterligare 44 %.

Om vi tittar närmare på utvecklingen av utgifterna för statligt stöd till miljöskydd och jämför två på varandra följande perioder – 2004–2006 och 2007–2009 – noterar vi att stödet minskade i både relativa tal (som procentandel av BNP, från 0,12 % av BNP till 0,11 % av BNP) och i nominella tal, med i genomsnitt 0,6 miljarder euro per år. Dess andel av det totala statliga stödet till industri och tjänster minskade också, från 25,5 % till 23,3 %.

Det finns flera skäl till denna minskning. Det första är effekten av de marknadsbaserade incitament som redan införts och som inneburit att aktörerna internaliserar sina miljökostnader och att det inte behövs något statligt stöd. En annan faktor som bidrar till minskningen av statligt stöd är EU:s strängare miljönormer: aktörerna är skyldiga att anpassa sig till EU:s normer och de måste följa dem utan offentligt stöd. Slutligen kan budgetåtstramningar till följd av krisen också ha påverkat offentliga utgifter öronmärkta för miljöskydd, åtminstone under den andra perioden ovan.

Under perioden 2004–2009, när 79 miljarder euro beviljades som miljöstöd i EU, stod Tyskland och Sverige (och deras skattebefrielser) för 51 % respektive 16 % av totalbeloppet. En befrielse från energiskatt på el för tillverkningssektorn har varit den största stödutgiften för Sverige från 2005 och framåt och står för mer än hälften av miljöstödet i Sverige[47]. I Tyskland ökade utgifterna stadigt från 2006 efter godkännandet 2002 av åtgärder som förlängde flera fall av befrielse från tysk energibeskattning av el och mineraloljor. Efter förändringar i dessa skattebefrielser i Tyskland minskade det stöd som beviljades inom ramen för ordningarna för miljöskattebefrielse kraftigt, med 3,2 miljarder euro mellan 2006 och 2009. Under 2009 beviljades en tredjedel av miljöstödet i Tyskland inom ramen för en skatteåtgärd som var riktad till energiintensiva användare inom tillverkningssektorn.

Nästan allt stöd till miljöskydd beviljas genom stödordningar. Mellan 2004 och 2009 stod individuellt ad hoc-stöd till detta mål för mindre än 0,5 % av det totala stödet. När det gäller de mest använda stödinstrumenten är skattebefrielser vanligast, med 77 % av det sammanlagda statliga stöd som beviljats för miljöskydd mellan 2004 och 2009, följt av direkta bidra (23 %).

Slutsatser om statligt stöd till skydd för miljön och energibesparande åtgärder

Mot bakgrund av Europa 2020-strategin kan det vara nödvändigt med statligt stöd för att uppnå de av EU:s miljömål som inte går att förverkliga genom marknadsbaserade incitament eller lagstiftning. Kontrollen av statligt stöd har till uppgift att se till att stöd till ett miljömål inte snedvrider konkurrensen alltför mycket.

Kontrollen av statligt stöd kan också åtfölja den vidare harmoniseringen av stödordningarna inom medlemsstaterna mot en europeisk inre energimarknad. Kontrollen av statligt stöd kan framför allt bidra till en ökad harmonisering av stöd till förnybara energikällor för att begränsa snedvridning av konkurrensen i fråga om förnybar energi som framställs i olika medlemsstater och undvika överkompensation under de kommande åren.

Statligt stöd till regional utveckling

Politisk bakgrund

Genom att ta itu med missgynnade regioners handikapp främjar regionalt stöd den ekonomiska, sociala och territoriella sammanhållningen i medlemsstaterna och unionen som helhet och bidrar på så sätt till målen för Europa 2020. I den bemärkelsen skiljer sig regionalt stöd från andra typer av stöd eftersom det främst är avsett att motverka en obalanserad sammanhållning i stället för enbart ett marknadsmisslyckande.

Kontrollen av statligt regionalstöd måste särskiljas från EU:s sammanhållningspolitik. Statligt regionalstöd är i själva verket mer inriktat på missgynnade områden än EU:s regionalpolitik, som för närvarande har bredare politiska mål och en större geografisk täckning. Det viktigaste målet för regionalt statligt stöd är att hantera bristande territoriell balans i fråga om välstånd och sysselsättning (koncentrationseffekt) genom att fungera som incitament för att förlägga ekonomiska verksamheter i områden som får stöd (uppväga andra faktorer, som arbetskostnader, tillgång till marknader, skatt, produktivitet osv.). Med regionalt stöd kan en medlemsstat stödja nya investeringar som bidrar till att skapa lokala arbetstillfällen och nya företag genom indirekt stimulans av ekonomisk verksamhet (hävstångseffekt).

EU:s sammanhållningspolitik har till syfte att minska skillnaderna mellan de olika regionernas utvecklingsnivåer och eftersläpningen i de minst gynnade regionerna. Den finansierar flera sorters åtgärder, från infrastruktur (transport, telekommunikation, energi, social) till mänskligt kapital. Utgiftskategorin ”Stöd till företagande och innovation”, som är den kategori har mest direkt koppling till direkt företagsstöd och därmed omfattar statligt stöd, motsvarar 20 % av den sammanlagda budgeten för sammanhållningspolitiken. Endast en bråkdel av den sammanhållningspolitiska finansieringen omfattas av reglerna för statligt stöd eftersom merparten av strukturfondsutgifterna avser verksamhet som inte omfattas av definitionen av statligt stöd, t.ex. allmän infrastruktur. Dessutom kan direkt finansiellt stöd till företag gälla olika former (t.ex. bidrag, riskkapital, lån) och syften (t.ex. innovation, miljö, utbildning). En betydande andel av det statliga stöd som beviljas inom ramen för sammanhållningspolitiken har alltså inte någon direkt koppling till regionalt investeringsstöd i den mening som avses i riktlinjerna för statligt stöd för regionala ändamål, utan omfattas av andra regler för statligt stöd (t.ex. FoU och innovation, miljö, riskkapital).

Regionalt statligt stöd har ett brett spektrum av tillämpningar, från åtgärder som gynnar den regionala ekonomin i sin helhet, t.ex. allmänna stödåtgärder för företag i understödda områden (t.ex. startbidrag, investeringsstöd) till individuella statliga stöd till stora investeringsprojekt som kan få större snedvridningseffekter och vars stödnivåer sänks automatiskt.

Regionalt stöd kan dock endast bli effektivt om det leder till hållbara verksamheter och är koncentrerat till de mest missgynnade områdena i unionen. Dessutom måste stödets fördelar i fråga om regional utveckling i ett missgynnat område uppväga den åtföljande snedvridningen av konkurrensen, dvs. risken för utträngning av konkurrenter från marknaden till följd av stöd som beviljas till en viss mottagare eller en begränsad grupp av mottagare.

Som en del av EU:s regler för statligt stöd har kommissionen ensam rätt att fatta beslut om regionalt utvecklingsstöd med utgångspunkt i sin bedömning av förenligheten med den inre marknaden. Strukturfonder måste däremot användas i linje med de operativa program som varje medlemsstat föreslår i samarbete med kommissionen. Det är de nationella förvaltningsmyndigheterna som ser till att de genomförs eftersom de i enlighet med den allmänna strukturfondsförordningen[48] har ansvaret för att garantera överensstämmelse med all EU-politik, inklusive reglerna för statligt stöd. Bristande förenlighet med reglerna för statligt stöd är en överträdelse enligt den förordningen och kan leda till återkrav på medfinansieringen från EU. Stora projekt, vilket gäller projekt med stödberättigande utgifter på mer än 50 miljoner euro, måste anmälas formellt till kommissionen[49]. Därefter ska kommissionen besluta om medfinansiering med hänsyn till alla politikområden inom EU.

Regler för statligt stöd till regional utveckling

I riktlinjerna för regionalt stöd anges de kriterier som kommissionen ska tillämpa när den undersöker om regionalt statligt stöd är förenligt med den inre marknaden. I riktlinjerna tas hänsyn till hur allvarliga de problem är som fördröjer utvecklingen i de berörda regionerna genom att det införs specifika tak för regionalstöd som i huvudsak avspeglar den balans som kommissionen måste uppnå mellan stödets positiva och negativa effekter.

Precis som tillkännagavs i riktlinjerna för regionalt stöd antog kommissionen 2009 ett meddelande om kriterier för en ingående bedömning av regionalstöd till stora investeringsprojekt[50], dvs. projekt med stödberättigande investeringskostnader på minst 50 miljoner euro i nuvärde. Regionalt stöd till stora investeringsprojekt som överskrider vissa tak måste anmälas individuellt till kommissionen eftersom de kan medföra en större risk för snedvridning av konkurrensen. I vissa fall inleder kommissionen ett formellt undersökningsförfarande och gör en djupgående bedömning[51].

Riktlinjer för regionalstöd för 2007–2013

I riktlinjerna för regionalstöd anges reglerna för att bevilja statligt stöd som främjar utvecklingen i EU:s missgynnade regioner genom att stödja investeringar och skapande av arbetstillfällen.

För att ta hänsyn till hur allvarliga de problem är som fördröjer utvecklingen i de berörda regionerna skiljer man mellan två kategorier av regioner:

13. Regioner med mindre än 75 % av EU:s genomsnittliga BNP per capita och de yttersta randområdena (artikel 107.3 a i EUF-fördraget) kan få de högsta stödnivåerna samt driftsstöd (regionalstöd som syftar till att minska ett företags löpande utgifter). Stödnivåerna varierar från 30 till 50 % av de stödberättigande utgifterna.

14. Regioner som medlemsstaterna själva definierar i linje med en nationell regional utvecklingspolitik på grundval av vissa parametrar som främst är kopplade till låg befolkningstäthet och/eller särskilt lågt BNP per capita eller hög arbetslöshet (artikel 107.3 a i EUF-fördraget). För dessa regioner får medlemsstaterna anslå regionalstöd med lägre nivåer (i princip mellan 10 och 15 % av de stödberättigande utgifterna).

Stödnivåerna får höjas med 20 procentenheter i alla stödområden om stödet ges till små företag och med 10 procentenheter om det går till medelstora företag.

Driftsstöd är normalt sett förbjudet, men får beviljas under vissa villkor. För att uppmuntra nyetablering och tidig utveckling kan stöd beviljas för etablerings- och expansionsfaserna för små företag under de första fem åren. Driftsstöd är tillåtet för att motverka avfolkning i de mest glesbefolkade områdena och i de yttersta randområdena, för att uppväga merkostnaderna för att bedriva ekonomisk verksamhet till följd av dessa regioners sämre förutsättningar, t.ex. långa avstånd, isolering, liten storlek, besvärlig topografi och besvärligt klimat samt ekonomiskt beroende av ett fåtal produkter.

Slutligen innehåller riktlinjerna för regionalstöd regler för stora investeringsprojekt, inklusive en insynsmekanism för vissa stöd.

Vägledning för ingående bedömning av regionalstöd till stora investeringsprojekt.

Enligt riktlinjerna för statligt stöd måste vissa stora investeringsprojekt anmälas individuellt till kommissionen eftersom de kan medföra en större risk för snedvridning av konkurrensen. För dessa åtgärder måste det göras en ingående bedömning när stödmottagaren har en marknadsandel på mer än 25 % eller när den produktionskapacitet som projektet leder till är större än 5 % av marknaden (medan tillväxttakten för den berörda produktmarknaden är lägre än BNP-tillväxten inom EES).

I handledningen beskrivs metoden för en detaljerad förenlighetsbedömning av regionalstöd till stora investeringsprojekt. Den bygger på det avvägningstest där det görs en avvägning mellan stödets positiva effekter och de negativa effekterna av den eventuella snedvridning av konkurrensen som stödet kan leda till. Medlemsstaterna måste därför lämna uppgifter om stödets positiva inverkan och om dess lämplighet, proportionalitet och stimulanseffekt.

Allmän gruppundantagsförordning

Genom gruppundantagsförordningen undantas överblickbara regionala investerings- och sysselsättningsstödordningar från kravet på anmälan till kommissionen under förutsättning att de följer bestämmelserna om stödberättigande utgifter och de högsta tillåtna stödnivåer som är angivna i den regionala stödkartan för den berörda medlemsstaten. De materiella reglerna för investeringsstöd är likvärdiga i den allmänna gruppundantagsförordningen och i riktlinjerna för regionalstöd, så det finns ingen fördel i att anmäla en stödåtgärd som omfattas av gruppundantag. Genom den allmänna gruppundantagsförordningen undantas också regionalstöd till nystartade små företag, vilket motsvarar en ny form av regionalstöd som införs genom riktlinjerna för regionalstöd.

I linje med bestämmelserna i riktlinjerna för regionalstöd innehåller den allmänna gruppundantagsförordningen bestämmelser om högre stödnivåer för små och medelstora företag.

Ad hoc-stöd som beviljas till stora företag omfattas inte av den allmänna gruppundantagsförordningen, med undantag för överblickbart stöd, under förutsättning att det används för att komplettera stöd som beviljas inom ramen för stödordningar och ad hoc-komponenten inte överskrider 50 % av det totala stödbeloppet.

Om vissa villkor uppfylls är det obligatoriskt att anmäla stora investeringsprojekt.

Om villkoren i den allmänna gruppundantagsförordningen inte uppfylls måste stöd anmälas och ska bedömas på grundval av riktlinjerna för regionalstöd.

Beslut om statligt stöd till regional utveckling samt fallstudier

Under perioden 2004–2010 antog kommissionen 570 beslut om åtgärder för regional utveckling, varav 523 beslut om att stödet var förenligt med bestämmelserna, 14 beslut om att det inte förekom statligt stöd samt 33 negativa beslut. Det var bara knappt mer än hälften av besluten som gällde stödordningar (52 %); resten gällde individuella ad hoc-åtgärder (nästan 29 %) och individuellt stöd inom ramen för stödordningar (19 %). Sex av tio beslut gällde fem medlemsstater: Polen (96 beslut), Tyskland (91), Italien (60), Tjeckien (46) och Frankrike (18).

Under samma period slutförde kommissionen 59 detaljerade bedömningar av stora investeringsprojekt och en ingående bedömning baserad på det vägledande meddelandet[52]. Den relativt stora andelen ad hoc-åtgärder förklaras av antalet polska ad hoc-åtgärder.

Antalet godkända statliga regionala stödåtgärder per år varierade mellan 60 och 100 under perioden 2004–2009, med tre toppar: 2004 (92 åtgärder), 2006 (96) och 2009 (86). Under 2010 skedde en kraftig minskning, till ca 50 godkända åtgärder.

Det totala antalet åtgärder som omfattas av gruppundantag som inrättats av medlemsstater uppgick till 778, varav 97 % var stödordningar. Det största antalet infördes av två medlemsstater som har decentraliserat behörigheten för statligt stöd till regionala myndigheter: Italien (120) och Spanien (112), följda av Tjeckien (76), Polen (68) och Österrike (57). Efter en topp under 2009 när det infördes sammanlagt 266 åtgärder som omfattades av gruppundantag, föll antalet till 145 under 2010. Detta kan förklaras av att den nya allmänna gruppundantagsförordningen infördes 2008 och av ett en betydande andel regionalstöd avser strukturfondsverksamheter för vilka de operativa programmen för perioden 2007–2013 hade godkänts under de föregående åren.

Ungefär 60 % av alla åtgärder för regional utveckling som omfattades av gruppundantag inrättades inom ramen för den allmänna gruppundantagsförordningen (som trädde i kraft 2008). I denna grupp stod stödordningar för 96 %. När det gäller de detaljerade målen för den allmänna gruppundantagsförordningen definierades 87 % av de godkända åtgärderna som regionala stödordningar. (Artikel 13 i den allmänna gruppundantagsförordningen.) Återstoden fördelades mellan stödåtgärder för nystartade små företag (10 %, artikel 14 i den allmänna gruppundantagsförordningen) och regionala ad hoc-åtgärder (mindre än 4 %, artikel 13.1 i den allmänna gruppundantagsförordningen).

[pic]

I rutan nedan visas exempel på regionala stödåtgärder som genomförts i fyra medlemsstater. Det första är en tysk åtgärd för att stödja investeringar i vissa stödområden. Det andra exemplet är en maltesisk åtgärd för att främja bildandet av nya företag, en möjlighet som infördes genom riktlinjerna för regionalstöd 2007–2013. I det tredje exemplet beskrivs en fransk åtgärd för att uppväga särskilda handikapp som de yttersta randområden ställs inför. Det sista exemplet är ett stort investeringsprojekt i Ungern.

”Investitionszulagengesetz 2007” (Tyskland, N 357a/2006 och XR 6/2007)

I juni 2006 anmälde Tyskland en efterföljare till den stödåtgärd som infördes på grundval av lagen om investeringsbidrag där det föreskrivs skattestöd till investeringsprojekt i de nya tyska delstaterna och i Berlin. Den ursprungliga anmälan handlade om att tillämpa stödordningen både för projekt som inletts både före och efter den 31 december 2006.

Efter en överenskommelse med de tyska myndigheterna delades åtgärden upp i två delar:

a) Stöd N 357a/2006 för de ursprungliga investeringsprojekt som inletts före den 1 januari 2007.

b) Ordning för gruppundantag XR 6/2006 för projekt som inletts efter den 31 december 2006. Denna åtgärd beviljades undantag från kravet på anmälan och behövde inte godkännas av kommissionen.

Den sammanlagda budgeten för båda åtgärderna är ca 1,74 miljarder euro.

Under 2009 beviljades 20 % av det sammanlagda statliga stöd som var öronmärkt för regionalstöd i EU inom ramen för dessa två åtgärder: ca 11 % för ordning N 357a/2006 och resterande 9 % inom ramen för åtgärden som omfattades av gruppundantag. Det motsvarar ungefär tre fjärdedelar av det sammanlagda regionala stödet i Tyskland.

Stödordning för nystartade små företag (Malta, N 622/2007)

I oktober 2007 anmälde Malta till kommissionen att man hade för avsikt att tillämpa en ordning för att stödja bildandet av nya företag som skapar stort mervärde och som visar potential för att bidra till regional ekonomisk utveckling i linje med ”stöd till nystartade små företag” i riktlinjerna för regionalstöd. Detta är en ny stödform som infördes för första gången i riktlinjerna för regionalstöd för perioden 2007–2013.

Ordningen gäller för hela Maltas territorium, som enligt Maltas regionalstödskarta 2007–2013 är ett stödområde som är berättigat till nationellt regionalt statligt stöd enligt undantaget i artikel 107.3 a i EUF-fördraget.

Stöd kan beviljas till små företag som har startats mindre än tre år innan dagen för ansökan inom ramen för ordningen och som har anställda motsvarande minst tre heltidsekvivalenter. Medlemsstaten har infört en mekanism för att undvika eventuellt missbruk av stödet.

Åtgärden ska endast tillämpas för vissa ekonomiska sektorer. Stödet beviljas i form av ett direkt bidrag. Det totala bidragsvärdet per mottagare är begränsat till 2 miljoner euro och det årliga beloppet för stödet får inte överskrida 33 % av 2 miljoner euro per företag.

Efter sin bedömning konstaterade kommissionen att ordningen uppfyllde kraven i riktlinjerna för regionalstöd och att den var förenlig med den inre marknaden.

Stödordningar för de franska utomeuropeiska departementen (Frankrike, N 542/2006 m.fl.)

Under 2007 godkände kommissionen tio stödordningar för de franska utomeuropeiska departementen. De tio stödordningarna gäller befrielse från skatt och sociala avgifter för att uppväga de särskilda handikapp som de yttersta randområdena ställs inför. Dessa yttersta randområden är stödberättigade enligt undantaget i artikel 107.3 a i EUF-fördraget för perioden 2007–2013. De tio stödordningarna hade tidigare godkänts av kommissionen enligt riktlinjerna för regionalstöd för 2000–2006.

Under vissa omständigheter kan företagen också få investeringsstöd på upp till 60 % för stora företag i Franska Guyana och upp till 50 % för stora företag i Martinique, Guadeloupe och Réunion (plus bonus för små och medelstora företag i förekommande fall).

Enligt riktlinjerna för regionalstöd får det också beviljas driftsstöd, men det måste vara motiverat av dess bidrag till den regionala utvecklingen och dess storlek måste stå i proportion till de extra kostnaderna till följd av de faktorer som anges i artikel 349 i EUF-fördraget. Efter sina bedömningar konstaterade kommissionen att det sammanlagda anmälda stödet motsvarar ca 6,5 % i de berörda områdena och att detta är proportionerligt i förhållande till de övergripande merkostnaderna för stödmottagarna i dessa områden.

Under 2009 beviljades 22,7 % av det sammanlagda regionalstödet i Europa inom ramen för dessa tio stödordningar.

N 671/2008 – HU – Stora investeringsprojekt – Regionalt investeringsstöd till Mercedes-Benz Manufacturing Hungary

I december 2008 anmälde de ungerska myndigheterna i enlighet med riktlinjerna för regionalstöd att de hade för avsikt att bevilja regionalstöd till ett stort investeringsprojekt till förmån för Mercedes-Benz Manufacturing Hungary, Ungern hade för avsikt att främja regional utveckling genom att ge Mercedes-Benz regionalstöd för att uppföra en ny anläggning för produktion av 180 000 personbilar. Regionen är ett missgynnat område som är berättigat till stöd enligt artikel 107.3 a i EUF-fördraget som ett område med extremt låg levnadsstandard och hög arbetslöshet.

Investeringsprojektet omfattade stödberättigande kostnader på 548,4 miljoner euro. Ca 400 miljoner euro av de sammanlagda projektkostnaderna skulle finansieras genom ett lån från Europeiska investeringsbanken (EIB) utan statlig garanti, och 111,5 miljoner euro utgörs av statligt stöd. Investeringen kommer att skapa 2 500 direkta arbetstillfällen och 10 000–14 000 indirekta arbetstillfällen. Enligt de ungerska myndigheterna skulle projektet bidra till att minska den regionala arbetslösheten med 0,5 %

Syftet med kommissionens bedömning av regionalstöd till stora investeringsprojekt är att kontroller att stödmottagaren marknadsandel och den produktionskapacitet som skapas av investeringen ligger under de gränser som fastställs i riktlinjerna för regionalstöd. Om gränserna inte överskrids anses stödets inverkan på konkurrensen uppvägas av dess positiva bidrag till den regionala utvecklingen.

Kommissionen konstaterade att marknadsandelarna för Daimler AG-gruppen, som anläggningen tillhör, fortfarande skulle ligga betydligt lägre än gränsen på 25 % på de berörda marknaderna, både före och efter den planerade investeringen och att den ytterligare produktionskapacitet som projektet skulle leda till fortfarande skulle ligga under 5 % av den synliga förbrukningen av den berörda produkten inom EES-området. Kommissionen godkände stödåtgärden i november 2009.

Utgifter för statligt stöd till regional utveckling

År 2009 uppgick det regionala stödet till 13,9 miljoner euro. Detta belopp motsvarade ungefär 24 % av det totala statliga stödet till industri och tjänster eller 0,12 % av BNP i EU-27. Omkring 4,9 miljarder euro (35 %) beviljades inom åtgärder för gruppundantag.

I relativa tal, som procentandel av BNP, beviljade 12 medlemsstater mer än EU-genomsnittet: Grekland (0,57 %), Ungern (0,28 %), Slovenien (0,27 %), Malta (0,25 %), Tjeckien (0,23 %), Frankrike (0,22 %), Irland (0,18 %), Slovakien (0,17 %), Polen (0,17 %), Tyskland (0,15 %), Litauen (0,14 %) och Spanien (0,12 %).

I förhållande till det totala stödet till industri och tjänster var det regionala utvecklingsstödet särskilt viktigt i länderna i EU-12, där det motsvarade ungefär 30 % av det totala stödet, vilket är högre än vad som noteras för EU-15 (23 %). Detta förklaras av att dessa medlemsstater har fler stödberättigande områden och därför kan bevilja mer stöd.

Den största andelen regionalt utvecklingsstöd i förhållande till det totala stödet till industri och tjänster fanns i Grekland (76 %), Bulgarien (59 %), Litauen (51 %), Slovakien (47 %) och Tjeckien (46 %) medan andelen var mindre än 2 % i fyra medlemsstater (Danmark, Nederländerna, Cypern och Finland).

I nominella tal var de största bidragsgivarna Frankrike (4,1 miljarder euro, 30 % av det sammanlagda beloppet för EU), Tyskland (3,7 miljarder euro, 27 %), Grekland (1,4 miljarder euro, 10 %), Spanien (1,2 miljarder euro, 9 %) och Italien (1 miljard euro, 7 %).

Under 2009 beviljades nästan hälften (45 %) av det totala stödet i EU för regional utveckling inom ramen för endast fem åtgärder: Tre tyska stödordningar (varav två omfattas av gruppundantag) med fokus på stöd till investeringar i de fattigaste regionerna (främst i östra Tyskland) och två franska ordningar som ger driftsstöd i de franska utomeuropeiska departementen.

Vid en jämförelse av de två på varandra följande perioderna 2004–2006 och 2007–2009 verkar det regionala utvecklingsstödet ha ökat både i nominella tal (med 2,7 miljarder euro) och i relativa tal som andel av BNP, från 0,08 % till 0,1 % av BNP. Dess andel av det totala stödet till industri och tjänster ökade också, från 19 % till 23 %.

Regionalt stöd infördes i en gruppundantagsförordning för första gången 2007. Förordningen antogs 2006 och trädde i kraft 2007. Sedan dess har sammanlagt 11,4 miljarder statligt stöd beviljats utan förhandsanmälan till kommissionen. Andelen regionalstöd som beviljats inom ramen för åtgärder som omfattas av gruppundantag har gradvis ökat till 35 % av det sammanlagda regionalstödet under 2009. Åtgärder som omfattas av den allmänna gruppundantagsförordningen stod endast för 15 % av de sammanlagda utgifter för regional utveckling som omfattades av gruppundantag.

Under perioden 2004–2010 beviljades 67 miljarder euro som stöd i EU. Nästan allt detta stöd beviljades inom ramen för stödordningar (96 %) medan individuellt ad hoc-stöd endast stod för 4 %. När det gäller stödinstrument användes skattebefrielser för 55 % av det sammanlagda beviljade stödet (med en växande trend över perioden), följt av direkta bidrag (42 %).

Slutsatser om statligt stöd till regional utveckling

Statligt regionalstöd kommer att fortsätta att bidra till den ekonomiska, sociala och territoriella sammanhållningen i EU. Detta mål har blivit allt viktigare under de senaste åren, särskilt efter anslutningarna 2004 och 2007. I dag är statligt regionalstöd det övergripande mål som har störst andel sammanlagt stöd till industri och tjänster.

De yttersta randområdena får särskild uppmärksamhet, med hänsyn till de särskilda merkostnader som orsakas av de strukturella handikapp som kan följa av de långa avstånden och de särskilda begränsningarna för integrering på den inre marknaden.

Statligt stöd till små och medelstora företag

Politisk bakgrund

I flaggskeppsinitiativet ”En integrerad industripolitik för en globaliserad tid”[53] i Europa 2020-strategin framhålls de små och medelstora företagens viktiga roll i den europeiska ekonomin som drivkrafter för att skapa arbetstillfällen och tillväxt: ”De små och medelstora företagen står för cirka två tredjedelar av sysselsättningen inom industrin, och en stor del av EU-industrins tillväxt- och sysselsättningspotential finns hos de livskraftiga och dynamiska småföretagen. Att främja nyföretagandet samt tillväxt och internationalisering hos de små och medelstora företagen är därför de allra viktigaste inslagen i EU:s nya integrerade industripolitik.”

Där betonas också att det trots stora framsteg under senaste år[54] fortfarande finns svåra och identifierbara utmaningar i fråga om smart lagstiftning och företagsmiljön, särskilt för små och medelstora företag. ”De flesta medlemsstaterna anser att tillgången till finansiering är ett stort problem, särskilt för de små och medelstora företagen och finansiering av innovation.”[55] I den nuvarande konjunkturnedgången och finansiella krisen har små och medelstora företag ofta svårt att få tillgång till kapital, riskkapital eller lån, eftersom vissa finansmarknader är ovilliga att ta risker och deras begränsade möjligheter att ställa säkerheter. Dessutom kan deras begränsade resurser också begränsa deras tillgång till information, särskilt i fråga om ny teknik och potentiella marknader. För att minska dessa svårigheter måste medlemsstaterna öka sina ansträngningar för att tillämpa principen om att tänka småskaligt först och att förenkla stödordningarna.

För att stödja små och medelstora företag kan regeringarna ingripa på ett antal sätt som inte betraktas som statligt stöd, t.ex. allmänna stödåtgärder, som kan omfatta allmänna sänkningar av arbetsgivaravgifter och sociala kostnader, förkortade betalningstider för att förbättra små och medelstora företags kassaflöden, förenklade regler för att minska den administrativa bördan osv. När marknadskrafterna i sig inte är tillräckliga kan statliga stödåtgärder spela en kompletterande roll genom att tillhandahålla offentlig finansiering. I flaggskeppsinitiativet ”En integrerad industripolitik för en globaliserad tid” erkänns att ”utformningen av reglerna för statligt stöd [bidrar] till att främja EU-industrins konkurrenskraft. Reglerna för statligt stöd utgör en ram som gör att medlemsstaternas investeringar går till att åtgärda marknadsbrister.”

Det är dock avgörande att kontrollera det statliga stödet, så att rättvisa spelregler upprätthålls för alla företag som är verksamma på den inre marknaden, oavsett vilken medlemsstat de är etablerade i. Kommissionen måste noga övervaka att åtgärderna är väl riktade och se till att stödet inte avskräcker investerare, inte används för att hålla ineffektiva företag under armarna och inte leder till snedvriden konkurrens.

Regler för statligt stöd till små och medelstora företag

I samband med Lissabonstrategin för tillväxt, jobb och konkurrenskraft moderniserade kommissionen reglerna för statligt stöd och förstärkte de åtgärder som är särskilt riktade till små och medelstora företag. I dag är små och medelstora företag berättigade till stöd inom alla kategorier som är tillåtna enligt EU:s regler för statligt stöd och för vissa åtgärder kan små och medelstora företag få högre stöd[56].

Dessutom har reglerna för statligt stöd förenklats och effektiviserats betydligt i den allmänna gruppundantagsförordningen och erbjuder nu medlemsstaterna möjligheten att införa en rad olika stödåtgärder för små och medelstora företag med minsta möjliga administrativ börda. Kommissionen uppmuntrar medlemsstaterna att utnyttja dessa möjligheter bättre för att styra om de befintliga stödbudgetarna till bättre riktat stöd.

På grund av den större risken för snedvridning av konkurrensen ska stora stödbelopp bedömas av kommissionen från fall till fall för att analysera deras effekter på konkurrensen och bidrag till det gemensamma intresset. Därför fastställs olika anmälningstak i den allmänna gruppundantagsförordningen beroende på stödkategori och dess sannolika effekter på konkurrensen.

År 2006 antog kommissionen riktlinjer för riskkapital[57] som är ett viktigt instrument för att finansiera små och medelstora företag. En handlingsplan för riskkapital godkändes redan 1998 och riskkapital har funnits med som en viktig del i Lissabonstrategin och är fortfarande ett viktigt inslag i Europa 2020-strategin. Riktlinjerna gäller fram till den 31 december 2013, men ska genomgå en halvtidsutvärdering. Därför tillkännagav kommissionen i sitt meddelande om innovationsunionen att den skulle ”bedöma effektiviteten [...] inklusive den ökade användningen av safe harbour -systemet för riskkapitalinvesteringar, och lägga fram de nödvändiga förslagen på denna grundval”. Halvtidsutvärderingen gjordes 2010[58] och ledde till att den tillfälliga höjning av tröskeln för safe harbour-systemet som infördes genom den tillfälliga ramen omvandlades till en permanent bestämmelse för resten av den tid som riktlinjerna gäller (dvs. till utgången av 2013).

I rutan nedan sammanfattas de viktigaste delarna i reglerna i den allmänna gruppundantagsförordningen för små och medelstora företag och riktlinjerna för riskkapital.

Allmän gruppundantagsförordning

I den allmänna gruppundantagsförordningen fastställs en ram för att låta medlemsstaterna bevilja stöd som syftar till att skapa jobb, stärka konkurrenskraften och förbättra miljön utan att kommissionen behöver bli inblandad över huvud taget. Åtgärder som anges i den allmänna gruppundantagsförordningen och som uppfyller de villkor och kriterier som anges där är undantagna från anmälningskravet.

Den allmänna gruppundantagsförordningen är särskilt relevant för små och medelstora företag eftersom samtliga 26 åtgärder som omfattas av denna förordning kan beviljas för små och medelstora företag (med särskilda kompletteringar upp till de tillåtna stödnivåer) och vissa av dem de har utformats för att avhjälpa de särskilda marknadsmisslyckanden som de möter. Små och medelstora företag kan få stöd under sina olika utvecklingsfaser. Följande stödkategorier har utformats särskilt och exklusivt för små och medelstora företag: investeringsstöd och sysselsättningsstöd, stöd till konsulttjänster till förmån för små och medelstora företag, stöd till små och medelstora företags deltagande i mässor, stöd i form av riskkapital, stöd för kostnader för industriell äganderätt, stöd till anpassning till nya EU-normer för miljöskydd eller stöd till miljöstudier, innovationsstöd, stöd till nystartade små företag i stödområden samt stöd för att främja kvinnligt företagande.

Stödåtgärder som överskrider taken för individuell anmälan måste fortfarande anmälas individuellt till kommissionen för att den ska kunna analysera deras effekter på konkurrensen och bidrag till det gemensamma intresset.

Riktlinjer för riskkapital

Riktlinjerna för riskkapital har en dubbel målsättning: att fastställa villkoren för att medlemsstater ska kunna tillföra ytterligare riskkapital till små och medelstora företag i de tidiga utvecklingsskedena när det går att fastställa ett kapitalgap och att främja utvecklingen av en riskkapitalindustri på ett sätt som bevarar den rättvisa konkurrensen.

Riskkapitalåtgärder kan innehålla stöd på olika nivåer: till privata medinvesterare, om de drar fördel av mer gynnsamma villkor än de statliga, till investeringsfonden och/eller dess förvaltare om förvaltningsavgifterna t.ex. är högre än marknadsnivåerna, samt till de företag som investeringen görs i, när det förekommer stöd på de andra nivåerna eller när de mottagande små och medelstora företagen får kapitaltillskott som marknaden inte skulle ge annars.

Riktlinjerna för riskkapital omfattar olika typer av åtgärder (bildande av investeringsfonder och/eller alternativa börsmarknader, garantier och andra finansiella instrument för riskkapitalinvesterare eller fonder, sökkostnader) samt skatteincitament till fonder och/eller deras förvaltare, eller till investerare för att göra riskkapitalinvesteringar. Enskilda kapitaltillskott från staten omfattas dock inte av riktlinjerna för riskkapital, som endast gäller för stödordningar.

I motsats till andra regler för statligt stöd innehåller riktlinjerna för riskkapital inte någon förteckning över stödberättigande utgifter eller beräkning av stödnivåer. I stället ska hela beloppet av ett kapitaltillskott, även privata investerares deltagande, bedömas i fråga om förenlighet med den gemensamma marknaden.

I riktlinjerna för riskkapital fastställs villkoren för förenlighet med bestämmelserna i fråga om delinvesteringars storlek, begränsning till sådd-, start och expansionsfaser, förekomst av investeringsinstrument som omfattar eget kapital och därmed li