[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |

Bryssel den 22.7.2008

KOM(2008) 481 slutlig

MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN OCH REGIONKOMMITTÉN

Åttonde meddelande om tillämpningen av artiklarna 4 och 5 i direktiv 89/552/EEG ”Television utan gränser”, i dess ändrade lydelse enligt direktiv 97/36/EG, för åren 2005–2006 [SEK(2008) 2310]

1. INLEDNING

Detta meddelande har sammanställts i enlighet med artikel 4.3 i rådets direktiv 89/552/EEG av den 3 oktober 1989 om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television[1], i dess ändrade lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 97/36/EG av den 30 juni 1997[2] (”direktivet om television utan gränser”, nedan kallat direktivet ). Med detta meddelande rapporterar kommissionen för åttonde gången sedan direktivets antagande om tillämpningen av dess artiklar 4 och 5, denna gång för perioden 2005–2006. Meddelandet grundas på medlemsstaternas statistiska uppgifter om uppnåendet av de andelar som avses i dessa artiklar för vart och ett av de tv-program som omfattas av deras behörighet, och redogör också för kommissionens synpunkter på tillämpningen av dessa bestämmelser, inbegripet de viktigaste slutsatserna som kan dras från medlemsstaternas rapporter.

Denna tvåårsrapport har följande två syften: För det första blir medlemsstaternas statistiska uppgifter kända för de övriga medlemsstaterna, Europaparlamentet och rådet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén. För det andra är det en kontroll av att de bestämmelser som införts för att främja europeiska och oberoende produktioner verkligen tillämpas i medlemsstaterna.

I denna rapport ingår och analyseras för första gången statistiska uppgifter från de tio medlemsstater som gick med i EU den 1 maj 2004 för hela referensperioden (2005–2006)[3]. Det bör också noteras att artiklarna 4 och 5 (särskilt 4) med framgång används för att ändra den audiovisuella miljön: För första gången tas kanaler som sänder i DVB-H (Digital Video Broadcasting Handheld) upp i en medlemsstatsrapport[4].

Ytterligare detaljerade uppgifter finns i de nio bakgrundsdokument som ingår i kommissionens arbetsdokument i bilagan till detta meddelande. Arbetsdokumentet innehåller dessutom statistiska uppgifter för referensperioden från de båda nya medlemsstater som gick med i EU den 1 januari 2007, Bulgarien och Rumänien[5]. Dessa medlemsstater var inte skyldiga att rapportera om referensperioden, men valde att frivilligt lämna in sina statistiska uppgifter.

2. KOMMISSIONENS YTTRANDE OM TILLÄMPNINGEN AV ARTIKLARNA 4 OCH 5.

2.1. Allmänna kommentarer

2.1.1. Artiklarna 4 och 5 mot bakgrund av den europeiska audiovisuella miljön

Det audiovisuella landskapet i Europa har blivit allt vidare. Varje år kommer nya sändare och kanaler in på den europeiska marknaden, vilket leder till att publiken splittras allt mer. Antalet kanaler i EU som omfattas av artiklarna 4 och 5[6] ökade från 584 kanaler 2003 till 765 år 2004, och igen från 949 kanaler 2005 till 1 096 kanaler 2006[7]. Det innebör en ökning med 512 kanaler, eller 88 %, under en fyraårsperiod (2003–2006). Denna utveckling kan inte enbart förklaras med EU:s utvidgning 2004 (som tillförde 111 nya kanaler 2004, vilket hade växt till 155 år 2006). Även i EU:s femton gamla medlemsstater ökade antalet markant, med 357 nya kanaler sedan 2003, dvs. en ökning på 61 %[8]. Detta speglar den ständiga tillväxten av EU:s tv-program och därmed den europeiska audiovisuella industrins vitalitet[9].

Samtidigt visar det också den ökande fragmenteringen av publiken i EU. De viktigaste kanalernas tittarandel har sjunkit, och allt färre kanaler lyckas dra till sig en betydande tittarandel. Denna ständiga fragmentering påverkar i första rummet de stora nationella marknaderna som Tyskland, Frankrike, Italien och Storbritannien[10].

2.1.2. Metoder för medlemsstaternas genomförande och övervakning

Medlemsstaternas metoder för övervakning, och den intensitet varmed detta sköts, varierar kraftigt från land till land[11]. Det sträcker sig från rena uppskattningar och enkäter till regelbunden övervakning av programplanering och stickprovsmetoder. I vissa medlemsstater är det oberoende tillsynsmyndigheter eller avdelningar inom statsförvaltningen som har hand om insamlingen och analysen av uppgifter, och i andra är det privata forskningsföretag som får dessa uppgifter. I många medlemsstater utgår övervakningsorganen från de statistiska uppgifter som lämnas in av programföretagen, och jämför dessa med de uppgifter de själva förfogar över.

Under referensperioden har de flesta medlemsstaterna lämnat fullständiga uppgifter till kommissionen. Efter klargöranden från de behöriga organen kunde kommissionen sammanställa de erforderliga uppgifterna. Rapporteringskvaliteten har ökat avsevärt, vilket också återspeglas i antalet rapporterade kanaler.

Men trots detta innehöll vissa medlemsstaters förteckningar relativt höga antal på tio eller fler kanaler för vilka inga uppgifter lämnats, vare sig om europeiska eller oberoende produktioner[12]. Kommissionen vill upprepa att rapportkravet enligt artikel 4.3 i direktivet gäller alla TV-program inom den aktuella medlemsstatens jurisdiktion, oavsett sändningsmetod eller tittarandel[13]. Varje medlemsstat är skyldig att lämna en fullständig förteckning över alla kanaler som omfattas av artiklarna 4 och 5 i direktivet, med fullständiga uppgifter för dessa, om det inte finns särskilda och styrkta skäl för annat.

Tillämpningen av artiklarna 4 och 5 i direktivet varierar fortfarande kraftigt mellan medlemsstaterna. Minimiandelen oberoende produktioner som krävs enligt artikel 5 i direktivet kan exempelvis avse antingen programföretagens sändningstid eller deras programbudget. Detta är något som medlemsstaterna själva kan bestämma[14]. Vissa skillnader syns också i fråga om begreppet relevant sändningstid. De flesta medlemsstaterna har direkt övertagit den ”negativa” definition som ges i artiklarna 4 och 5 i sin nationella lagstiftning, men några har uteslutit fler programkategorier från definitionen, eller infört en positiv definition av relevanta produktioner, vilket gör det svårare att uppnå de andelar som krävs. Dessutom har många medlemsstater infört mer detaljerade eller strängare regler på det berörda området[15].

Dessa och andra variationer inom ramen för vad direktivet tillåter gör det svårt att objektivt mäta medlemsstaternas statistiska uppgifter. Nedanstående slutsatser ger emellertid ändå kommissionen möjlighet att utifrån de nationella rapporterna tillförlitligt avgöra hur artiklarna 4 och 5 genomförs.

2.1.3. Verktyg för analys och utvärdering

Enligt artikel 4.3 i direktivet säkerställer kommissionen att artiklarna 4 och 5 tillämpas i enlighet med fördraget. I syfte att hjälpa medlemsstaterna att uppfylla sina rapporteringsskyldigheter har riktlinjer utarbetats som definierar vissa villkor och förtydligar grundläggande koncept avseende genomförandet av artiklarna 4 och 5[16]. Dessutom har ett antal indikatorer[17] tagits fram för att ge en objektiv struktur för analys av medlemsstaternas rapporter.

Ovanstående utgör grunden för kommissionens ställningstagande så som det presenteras i detta meddelande. Nedan redogörs sålunda för den allmänna utvecklingen i fråga om tillämpningen av bestämmelserna för att främja produktion och distribution av europeiska tv-program på EU-nivå[18].

2.1.4. Tillämpningen av artikel 4

Detta avsnitt omfattar en analys av efterlevnaden av kravet att där så är möjligt på lämpligt sätt sända en övervägande andel av europeiska program i enlighet med artikel 4 i direktivet.

Den genomsnittliga sändningstid i EU som är reserverad för europeiska produktioner i alla berörda kanaler i alla medlemsstater (EU-25) var 63,52% under 2005 och 65,05% under 2006 dvs. en ökning med 1,53 procentenheter under referensperioden. Jämfört med förra rapporteringsperioden (65,18 % år 2003 och 63,32 % år 2004) minskade den genomsnittliga sändningstiden som avsatts för europeiska produktioner något, med –0,13 procentandelar över de fyra på varandra följande åren (2003–2006). Om man ser på en sexårsperiod (66,95 % 2001, 66,10 % 2002) har den genomsnittliga andelen minskat med –1,90 procentandelar.

På medellång sikt verkar man alltså kunna urskilja lätt minskande siffror. Det är emellertid viktigt att se att sådana jämförelser måste tas med en nypa salt. Rapporten för perioden 2001–2003 berörde endast de femton dåvarande medlemsstaterna. Sista rapporten för perioden 2003–2004 omfattade endast en kort period på några månader för de medlemsstater som anslöt sig till EU i maj 2004. I genomsnitt avsatte dessa länder under referensperioden (2005–2006) 64,15 % 2005 och 67,30 % 2006 till europeiska produktioner, medan denna andel var betydligt lägre direkt efter anslutningen (maj–december 2004) och då låg på 61,77 %. Eftersom de nya medlemsstaterna fortfarande behövde en viss övergångsperiod för att anpassa sig till direktivets krav förtjänar deras insatser beröm. De ligger en bra bit över genomsnitten i de femton gamla medlemsstaterna (1,05 procentandelar över EU-15 2005 och 3,75 procentandelar år 2006). Med andra ord kan man bekräfta att dessa medlemsstater varit mycket framgångsrika med att genomföra artikel 4, något som man redan kunde ana i den förra rapporten. De optimistiska resultaten ger anledning att hoppas att en eventuell stagnation i de gamla medlemsstaterna kan uppvägas av en positiv utveckling i EU-10.

Man måste också komma ihåg att genomsnitten för europeiska produktioner sedan förra rapporten grundas på alla kanaler, och inte bara på dem med en tittarandel över 3 %[19]. Till följd av at sektorn fragmenteras allt mer har ett stort antal nischkanaler uppstår. I början kan dessa ha problem med att sända en övervägande andel europeiska produktioner. Slutligen måste det betonas att siffrorna varit relativt stabila och i genomsnitt legat en bra bit över minimivärdet på 50 %, vilket visar att artikel 4 i princip har genomförts korrekt i hela EU.

I de enskilda medlemsstaterna varierade den genomsnittliga andelen av sändningstiden mellan 47,31% (Slovenien) och 81,14% (Danmark) under 2005 och mellan 45,44% (Sverige) och 81,07% (Polen) under 2006. Utvecklingen i fråga om den genomsnittliga andelen sändningstid som avsattes för europeiska produktioner under referensperioden var positiv i femton och negativ i tio medlemsstater. På medellång sikt har resultaten varit blandade om man ser på den föregående referensperioden och utvecklingen sedan dess. Tretton medlemsstater har inte gjort några framsteg i fråga om att uppnå en andel på 50 % av europeiska produktioner, medan tolv medlemsstater har ökat sin genomsnittliga andel antingen under fyraårsperioden (2003–2006) eller från början av rapporteringen 2004 (för de tio nya medlemsstaterna). Detta något mindre tillfredsställande resultat blir emellertid mindre dramatiskt om man betänker att resultaten i nio medlemsstater minskade med endast fem procentandelar eller mindre på fyra år. Endast tre medlemsstater hade svårigheter med att uppnå den övervägande andel som anges i artikel 4 under 2005 eller 2006[20].

När det gäller det sammanlagda antalet kanaler som uppfyller kraven på övervägande andel enligt artikel 4 låg genomsnittet för alla rapporterade kanaler i samtliga medlemsstater på 68,60 % 2005 och 72,88 % 2006. Det innebär att andelen ökade med 4,28 % under referensperioden och ed 4,60 procent under perioden 2003–2006 (68,28 % 2003 och 72,80 % 2004). Om man tar hänsyn till hur fragmenterad sektorn är och att det kommer allt fler nischkanaler och kanaler för särintressen, har den positiva utveckling som redan noterades i förra rapporten fortsatt, och efterlevnadssiffrorna har stabiliserat sig på en relativt hög nivå. Efterlevnadsandelen för alla kanaler som täcks på medlemsstatsnivå ligger mellan 30 % (Slovenien) och 100 % (Lettland, Malta och Slovakien). Under 2006 varierade de mellan 41 % (Slovenien och Sverige) och 100 % (Estland, Malta och Slovakien). Under referensperioden ökade efterlevnadsandelen i tolv medlemsstater, förblev oförändrad i fem och sjönk i åtta medlemsstater.

Ovanstående resultat ger en övervägande positiv bild vad gäller målen för artikel 4. På det hela taget har medlemsstaterna uppnått den övervägande andel som krävs i artikel 4, även de nya medlemsstaterna, och den genomsnittliga andelen har stabiliserats på en relativt hög nivå (över 63 %), långt över det minimum på 50 % som föreskrivs i direktivet. Dessa andelar ökar dessutom stadigt. De siffror som Rumänien och Bulgarien frivilligt lämnat[21] visar dessutom att dessa båda medlemsstaters integration i direktivets ramar inför nästa rapport inte kommer att vålla några problem i fråga om europeiska produktioner.

2.1.5. Tillämpningen av artikel 5

Denna andra del av meddelandet behandlar efterlevnaden av minimikraven i artikel 5 i direktivet.

Den genomsnittliga andelen för alla rapporterade kanaler i alla medlemsstater i EU som är reserverad för europeiska produktioner av oberoende producenter (oberoende produktioner) var 36,44% under 2005 och 37,59% under 2006 dvs. en ökning med 1,15 procentenheter under referensperioden. Det är en förbättring jämfört med föregående referensperiod (2003–2004), då man endast kunde notera en svag ökning med 0,11 procentandelar (31,39 % 2003 och 31,50 % 2004). Över en fyraårsperiod (2003–2006) har den genomsnittliga andelen alltså ökat med 6,20 procentandelar. Under sex på varandra följande år (2001–2006) har man kunnat observera en stabilisering, när andelen efter en kraftig minskning med –6,25 procentandelar under perioden 2001–2004 åter ökade till en jämförbar nivå som 2001 (37,59 % mot 37,75 %). Programföretag i medlemsstaterna måste därför uppmuntras att bibehålla dessa goda resultat. Samtidigt ska man komma ihåg att rapporteringsplikten sedan maj 2004 gäller för en mycket större grupp på 25 medlemsstater. Programföretagen i de 10 nya medlemsstaterna kan av naturliga skäl ha det svårare att investera i oberoende produktioner, eftersom de ännu saknar erfarenhet med att tillämpa artikel 5 i direktivet. De genomsnittliga siffrorna för de 10 nya medlemsstaterna (30,54 % 2005 och 31,64 % 2006) är följaktligen också lägre än det genomsnitt som uppnåddes i EU-15 (40,38 % 2005 och 41,55 % 2006). Den sammanlagda andelen för de allra flesta medlemsstaterna låg emellertid fortfarande långt över det minimum på 10 % som fastställts i direktivet. 18 medlemsstater kunde stabilisera sina resultat i fråga om oberoende produktioner långt över 25 %, dvs. en fjärdedel, av den sammanlagda relevanta sändningstiden. Endast en ny medlemsstat måste förbättra sitt resultat för att nå upp till minimigränsen på 10 %[22].

I EU var den genomsnittliga efterlevnaden för kanalerna i alla medlemsstater 75,92% under 2005 och 79,20% under 2006, dvs. en ökning på 3,28 procentenheter under referensperioden. I jämförelse med de båda föregående referensperioderna (90,67 % 2001, 89,13 % 2002, 78,40 % 2003 och 81,92 % 2004) har efterlevnadssiffran ökat med 0,80 procentandelar under en fyraårsperiod (2003–2006) men sjunkit med –11,47 procentandelar under sex på varandra följande år 2001–2006). Det är en kraftig men förklarlig minskning, med tanke på att siffrorna nu omfattar uppgifter från de tio nya medlemsstaterna. Det är emellertid uppenbart att efterlevnadssiffrorna återhämtade sig under referensperioden, torts att de nya medlemsstaterna hade något sämre resultat och att metoderna ändrats sedan förra rapporten.

I genomsnitt varierade efterlevnadssiffrorna för kanaler i varje enskild medlemsstat mellan 20 % (Cypern och Tjeckien) och 100 % (Estland, Irland, Lettland, Malta och Slovakien) år 2005, och mellan 20 % /Cypern) och 100 % (Estland, Irland, Lettland, Malta, Slovakien och Finland) år 2006. I tio medlemsstater ökade de genomsnittliga efterlevnadssiffrorna, medan de förblev oförändrade i nio och sjönk i sex andra medlemsstater. Jämfört med resultaten i förra rapporten visar detta en positiv utveckling vad gäller artikel 5 i direktivet.

Den genomsnittliga andelen i EU som avsätts för nya europeiska produktioner av oberoende producenter (nya produktioner[23]) var 68,65 av alla oberoende europeiska produktioner (nya och gamla) 2005 och 66,75 % 2006, vilket är en lätt minskning med –1,90 procentandelar under referensperioden. Jämfört med tidigare referensperioder (6178 % 2001, 61,96 % 2002, 71,66 % 2003 och 69,09 % 2004) har andelen minskat med –4,91 procentandelar på fyra år (2003–2006), men ökat med 4,97 procentandelar på sex år. Det är visserligen mindre imponerande än utvecklingen mellan 1999 och 2004, då vi upplevde en ökning på närmare 30 %, men det visar att andelen har stabiliserats på en mycket tillfredsställande nivå efter en period med kraftig ökning vad gäller nya produktioner.

På medlemsstatsnivå varierade genomsnitten mellan 26,13 % (Estland) och 100 % (Cypern och Slovakien) 2005 och mellan 24,80 % (Irland) och 100 % (Slovakien) 2006. Den genomsnittliga andelen nya produktioner utvecklades positivt i tio medlemsstater, förblev oförändrad i en och sjönk i femton medlemsstater. Det bör påpekas att andelen sändningstid som avsattes för nya produktioner av oberoende producenter låg kvar över 25 % (25,02 % 2005 och 25,09 % 2006) av den sammanlagda relevanta sändningstiden. Det bekräftar den positiva utvecklingen i fråga om programmering av nya produktioner, där man kan urskilja en ökning med 2,59 procentandelar på fyra år (2003–2006)[24].

Detta tyder på att målen i artikel 5 i direktivet lätt kan uppnås på gemenskapsnivå vad gäller sändning av oberoende produktioner, och att en tillräcklig andel av dessa är nya. De siffror som Bulgarien och Rumänien[25] lämnat frivilligt ger anledning att hoppas att även dessa länder kommer att kunna bidra till att målen i artikel 5 uppnås under nästa referensperiod.

3. SLUTSATSER

Enligt medlemsstaternas statistiska uppgifter har sändningen av europeiska produktioner ökat på gemenskapsnivå under den nuvarande referensperioden, efter en minskning under förra perioden. Under fyra år har utvecklingen varit relativt stabil, medan man kan se en lätt minskning under en sexårsperiod (2001–2006). På det hela taget har andelen europeiska produktioner ( European works, i figuren: EW ) som sänts i EU stabiliserat sig på en relativt hög nivå över 63 %. Fyra faktorer omöjliggör emellertid en helt samstämmig utvärdering. För det första omfattar de nya siffrorna nu statistiska uppgifter från de tio medlemsstater som gick med i EU 2004. För det andra har beräkningsmetoden ändrats så att siffrorna för kanaler med en tittarandel under 3 % nu tas med i genomsnitten, vilket de inte gjorde tidigare. För det tredje fragmenteras sektorn allt mer, vilket skapar ekonomiskt tryck och behov av billiga och lättillgängliga innehåll, och därmed en svårare miljö för investeringar i och sändning av europeiska produktioner. Slutligen har antalet kanaler för vilka inga siffror ges sjunkit.

Trots detta går det inte att missta sig på att sändningen av europeiska produktioner håller på att stabiliseras, något som ytterligare bekräftas av den positiva utvecklingen av efterlevnadssiffrorna för de sändare som omfattas. Här syns en ökning på över 4 procentandelar under referensperioden, och en positiv utveckling under fyraårsperioden (2003–2006). Sammanfattningsvis är det en tillfredsställande situation för sändningen av europeiska produktioner på EU-kanaler, men i vissa medlemsstater finns det fortfarande utrymme för förbättringar. Sändningen av europeiska produktioner på europeisk nivå har stabiliserats en bra bit över 60 % och man kan räkna med att en andel på över 65 % är hållbar i framtiden. Denna positiva bedömning gäller även för de tio nya medlemsstaterna, som till och med hade bättre resultat än de ”gamla” medlemsstaterna under referensperioden, vilket visar att deras inledande insatser för att efterleva artikel 4 varit framgångsrika.

När det gäller efterlevnaden av artikel 5 i direktivet kan man också skönja en positiv utveckling: Efter en kraftig minskning med –6,25 procentandelar under perioden 2001–2004 stabiliserades andelen 2006 på den jämförbar nivå med 2001 (37,59 % jämfört med 37,75 %). Det innebär att den genomsnittliga andelen ökade kraftigt, med 6,20 procentandelar, på fyra år, trots de faktorer som beskrivs ovan. Det är anmärkningsvärt att de allra flesta medlemsstaterna har kunnat stabilisera sina resultat för oberoende produktioner ( independent productions, i figuren: IP ) på en nivå långt över 25 %, dvs. en fjärdedel, av den sammanlagda relevanta sändningstiden ( total qualifying transmission time, i figuren: TQT ).

Utvecklingen för nya produktioner ( Recent Works , i figuren: RW ) av oberoende producenter är mycket tillfredsställande: Trots en svag minskning under referensperioden och under fyra år har siffrorna förbättrats i ett sexårsperspektiv. Under referensperioden avsattes över 25 % av den sammanlagda relevanta sändningstiden för nya produktioner.

Dessa resultat, som grundas på en detaljerad analys av medlemsstaternas nationella rapporter[26], visar att målen för artiklarna 4 och 5 i direktivet har uppnåtts med god marginal under den nuvarande referensperioden, både på gemenskapsnivå och i medlemsstaterna.

[pic]

[1] EGT L 298, 17.10.1989.

[2] EGT L 202, 30.07.1997.

[3] I förra meddelandet (det sjunde) (KOM(2006) 459 slutlig) rapporterades det endast om dessa tio nya medlemsstaters efterlevnad av bestämmelserna för den relevanta delen av referensperioden, nämligen 1 maj till 31 december 2004.

[4] Italien anger fyra sådana kanaler i sin rapport. Se bakgrundsdokument 4, kommissionens arbetsdokument som medföljer detta meddelande, SEK (slutlig) XYZ (nedan kallat arbetsdokumentet) s. 88.

[5] Jfr bakgrundsdokument 5 i arbetsdokumentet.

[6] Jfr indikator 1, bakgrundsdokument 1, arbetsdokumentet.

[7] Jfr bakgrundsdokument 2, figur 1 i arbetsdokumentet.

[8] Jfr bakgrundsdokument 2, tabell 1 i arbetsdokumentet.

[9] Jfr bakgrundsdokument 2, figur 1 i arbetsdokumentet.

[10] Jfr bakgrundsdokument 4 i arbetsdokumentet.

[11] Ibid.

[12] Tjeckiens rapport innehöll 13 kanaler för vilka inga uppgifter lämnats om europeiska produktioner, och 20 kanaler för vilka inga uppgifter lämnats om oberoende produktioner för 2005. För Italien var siffran 10 för båda kategorier för 2006. Frankrike kunde inte lämna några uppgifter för 18 kanaler vad gäller oberoende produktioner, varken för 2005 eller 2006. I den slovenska rapporten ingår 11 sådana kanaler.

[13] Detta bekräftas i de föreslagna riktlinjerna för övervakning av genomförandet av artiklarna 4 och 5 i direktivet ”Television utan gränser” av den 11 juni 1999, där det sägs att om ett programföretag sänder mer än en kanal ska andelen (europeiska och oberoende produktioner) i princip anges för var och en av dessa kanaler. Dessa riktlinjer finns påhttp://ec.europa.eu/avpolicy/docs/reg/tvwf/eu_works/controle45_en.pdf.

[14] Till nyligen var det bara Frankrike som meddelat kommissionen att man använde det andra alternativet. Andelen oberoende produktioner beräknas i Frankrike på grundval av de markbundna digitala kanalernas omsättning, och på grundval av kabel- och satellitkanalernas programbudget. Jfr bakgrundsdokument 4, arbetsdokumentet, s. 83. Italien har nu anslutit sig genom att ersätta skyldigheten att avsätta minst 10 % av programtiden för oberoende produktioner med skyldigheten att investera minst 10 % av en kanals intäkter i sådana produktioner. Jfr bakgrundsdokument 4, arbetsdokumentet, s. 97.

[15] Detta tillåts uttryckligen i direktivets artikel 3.1. Flera medlemsstater har utnyttjat denna möjlighet, och ålägger några eller alla programföretag att uppfylla högre andelskrav än vad som anges i direktivet.

[16] Se fotnot 13.

[17] Jfr bakgrundsdokument 1 i arbetsdokumentet.

[18] Närmare uppgifter om tillämpningen i varje medlemsstat presenteras i bakgrundsdokument 4 i arbetsdokumentet.

[19] Den tidigare metoden att utesluta kanaler med en tittarandel under 3 % från rapporten kan ha haft fördelen att resultaten blev mer "viktade". Den valdes på sin tid för att kanaler med tittarandelar under 3 % då ansågs vara av marginell betydelse. Till följd av den kraftiga ökningen av antalet kanaler är detta inte längre motiverat. För att betona de viktigaste kanalernas roll visas emellertid i bakgrundsdokument 7 andelen sändningstid som avsatts för europeiska produktioner i kanaler med en tittarandel över 3 %.

[20] Litauen sände i genomsnitt 46,98 % europeiska produktioner under 2006, Slovenien 47,31 under 2005 och Sverige 45,44 under 2006.

[21] I Bulgarien var den genomsnittliga sändningstiden som avsattes för europeiska produktioner 67,65 % 2005 och 72,83 % 2006, I Rumänien var siffrorna 51,08 % och 57,95 % för 2005 respektive 2006.

[22] Cypern avsatte 9,70 % av sin sändningstid för europeiska produktioner av oberoende producenter under 2005, och 6,48 % 2006.

[23] D.v.s. produktioner som sänds inom fem år efter deras tillkomst.

[24] Jfr bakgrundsdokument 2, figur 2 i arbetsdokumentet.

[25] I Bulgarien avsätter 17,42 % och 14,94 % för oberoende produktioner 2005 respektive 2006, och i Rumänien var siffrorna 36,22 % och 38,62 %

[26] Jfr bakgrundsdokument 3 i arbetsdokumentet.