Anm.: Corse (FRM0), Burgenland (AT11), Lubuskie (PL43), Opolskie (PL52), Cumbria (UKD1), Cornwall and Isles of Scilly (UKK3), North Eastern Scotland (UKM5) och Highlands and Islands (UKM6), låg tillförlitlighet.

EUROPEISKA KOMMISSIONEN Bryssel den 17.12.2019 COM(2019) 653 final UTKAST TILL GEMENSAM SYSSELSÄTTNINGSRAPPORT

FRÅN KOMMISSIONEN OCH RÅDET

Följedokument till kommissionens meddelande





























Årlig strategi för hållbar tillväxt 2020





































INNEHÅLLSFÖRTECKNING INLEDNING DE VIKTIGASTE BUDSKAPEN I RAPPORTEN 1. ÖVERBLICK ÖVER UTVECKLINGEN PÅ ARBETSMARKNADEN OCH AV DEN SOCIALA SITUATIONEN MED UTMANINGAR FÖR EUROPEISKA UNIONEN 1.1 Utvecklingen på arbetsmarknaden 1.2 Den sociala situationen 2. EXEMPEL FRÅN DEN SOCIALA RESULTATTAVLAN 2.1. Resultattavlan i korthet 2.2. Exempel från den sociala resultattavlan 3. SYSSELSÄTTNINGSPOLITISKA OCH SOCIALA REFORMER – MEDLEMSLÄNDERNAS ÅTGÄRDER OCH RESULTAT 3.1. Riktlinje 5: Stimulera efterfrågan på arbetskraft 3.1.1 Nyckelindikatorer 3.1.2 Politiska åtgärder 3.2. Riktlinje 6: Öka arbetskraftsutbudet och förbättra tillgången till sysselsättning samt öka arbetskraftens färdigheter och kompetens 3.2.1 Nyckelindikatorer 3.2.2 Politiska åtgärder 3.3. Riktlinje 7: Förbättra arbetsmarknadens funktion och göra den sociala dialogen mer ändamålsenlig 3.3.1 Nyckelindikatorer

3.3.2 Politiska åtgärder 3.4. Riktlinje 8: Främja lika möjligheter för alla, främja social inkludering och bekämpa fattigdom 3.4.1 Nyckelindikatorer 3.4.2 Politiska åtgärder



INLEDNING Europeiska kommissionens och rådets gemensamma sysselsättningsrapport upprättas i enlighet med artikel 148 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt. Utkastet till rapport har utarbetats av Europeiska kommissionen och ingår i det så kallade höstpaketet med bland annat den årliga strategin för hållbar tillväxt, som utgör startskottet för den europeiska planeringsterminen. Sysselsättningsrapporten innehåller en årlig översikt över den viktigaste utvecklingen när det gäller sysselsättningen och den sociala situationen i Europa samt över de reformer som medlemsländerna gjort i enlighet med riktlinjerna för deras sysselsättningspolitik. Det finns ett avsnitt för varje riktlinje: stimulera efterfrågan på arbetskraft (riktlinje 5), öka arbetskraftsutbudet och förbättra tillgången till sysselsättning, färdigheter och kompetens (riktlinje 6), förbättra arbetsmarknadens funktion och göra den sociala dialogen mer ändamålsenlig (riktlinje 7) samt främja lika möjligheter för alla, främja social inkludering och bekämpa fattigdom (riktlinje 8). Sysselsättningsrapporten innehåller dessutom en analys av medlemsländernas resultat i förhållande till den sociala resultattavla som infördes i samband med den europeiska pelaren för sociala rättigheter. Pelaren tillkännagavs gemensamt av Europaparlamentet, rådet och kommissionen den 17 november 2017. I den fastställs principer och rättigheter på tre områden: i) lika möjligheter och tillgång till arbetsmarknaden, ii) rättvisa arbetsvillkor samt iii) socialt skydd och social delaktighet. Övervakningen av resultaten på dessa områden underbyggs av en detaljerad analys av den sociala resultattavlan. Den gemensamma sysselsättningsrapporten har följande struktur: Kapitel 1 beskriver utvecklingen för arbetsmarknaden och den sociala situationen i EU. Kapitel 2 beskriver de viktigaste resultaten från analysen av den sociala resultattavlan som är sammankopplad med den sociala pelaren. Kapitel 3 innehåller en detaljerad beskrivning av nyckelindikatorer (bland annat från den sociala resultattavlan) och medlemsländernas reformer enligt riktlinjerna för sysselsättningspolitiken.



DE VIKTIGASTE BUDSKAPEN I RAPPORTEN EU har gjort framsteg när det gäller att förverkliga den europeiska pelaren för sociala rättigheter. Den sociala resultattavla som åtföljer pelaren visar att trenden på arbetsmarknaden och det sociala området i EU fortsättningsvis är positiv för 9 av de 14 huvudindikatorerna. De övriga fem förblev stabila eller uppvisade, i genomsnitt, en något försämrad utveckling jämfört med föregående år (det gäller indikatorerna andelen unga med högst grundskoleutbildning, skillnader i sysselsättningsgrad mellan kvinnor och män, effekterna av sociala transfereringar på fattigdomsminskningen, förhållandet mellan övre och undre inkomstkvintil och andelen självrapporterade icke tillgodosedda vårdbehov). En konvergens mellan medlemsländerna observerades, i olika utsträckning, för över hälften av huvudindikatorerna. I alla medlemsländer utom Nederländerna ligger minst en av indikatorerna betydligt under genomsnittet (eller uppvisar en större negativ tendens). Den sociala resultattavlan pekar på en positiv utveckling på arbetsmarknaden och det sociala området i EU, men utmaningar kvarstår 9 av 14 huvudindikatorer förbättrades i genomsnitt under det senaste året 14 medlemsländer

hade minst ett fall i kategorin ”kritiska situationer”, samma antal som i sysselsättningsrapporten 2019 Nettoinkomsten för en ensamförsörjande arbetstagare med genomsnittslön

är den indikator som innebär flest utmaningar Bedömning av huvudindikatorerna i den sociala resultattavlan, november 2019 Källa: Kommissionens avdelningar enligt Eurostat samt OECD-data Sysselsättningen fortsätter att öka, om än i långsammare takt än under de senaste åren. Under det tredje kvartalet 2019 hade 241,5 miljoner människor arbete i EU, vilket är den högsta nivån någonsin. Äldre och högkvalificerade arbetstagare är fortfarande de viktigaste drivkrafterna för ökad sysselsättning. På grund av den ekonomiska avmattningen förväntas sysselsättningstillväxten bli mer dämpad det sista kvartalet 2019 och under 2020. Sysselsättningsgraden i åldersgruppen 20–64 år beräknas därför närma sig målet på 75 % enligt Europa 2020-strategin under 2020, men ligger fortfarande något under det. Situationen på arbetsmarknaden är den bästa någonsin 241,5 miljoner

sysselsatta under det tredje kvartalet 2019 + 17 miljoner

fler människor i arbete jämfört med den lägsta nivån i mitten av 2013 73,9 %

sysselsättningsgrad under det andra kvartalet 2019 Sysselsättningsgraden och arbetslösheten i EU och euroområdet * genomsnittet för kvartal 1 och 2, säsongrensat. Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen. Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen. Arbetslösheten nådde en rekordlåg nivå på 6,3 % under det tredje kvartalet 2019. Konvergensen mellan medlemsländerna i riktning mot lägre nivåer fortsätter. Ungdoms- och långtidsarbetslösheten minskar också, även om de fortfarande är höga i vissa medlemsländer. Bristen på arbetskraft är mest framträdande i de medlemsländer där arbetslösheten är låg, även om andelen företag med brist på arbetskraft börjar minska till följd av den ekonomiska avmattningen.

Arbetskraftsbrist uppstår när arbetslösheten är låg 15,6 miljoner arbetslösa under det tredje kvartalet 2019 (–11 miljoner jämfört med toppnoteringen 2013) 6,3 % arbetslöshet under tredje kvartalet 2019 2,5 % långtidsarbetslös-het (> 12 månader) 14,4 % ungdomsarbets-löshet under tredje kvartalet 2019 Indikatorn för brist på arbetskraft (vänster) och arbetslöshet (höger) – 2018 Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen och konjunkturundersökningen. Denna sammansatta indikator omfattar alla sektorer (se 2019 års rapporter om arbetsmarknaden och löneutvecklingen). Antalet personer som riskerar fattigdom eller social utestängning fortsatte att minska stadigt under 2018 för sjätte året i rad. Enbart under det året riskerade omkring 2,7 miljoner färre människor att drabbas av fattigdom eller social utestängning än året innan. Tack vare den stabila arbetsmarknaden fortsatte särskilt den allvarliga materiella fattigdomen att minska kraftigt, liksom andelen personer som bor i hushåll med mycket låg arbetsintensitet, visserligen i mindre utsträckning. Andelen personer som riskerar att drabbas av fattigdom (enligt den relativa fattigdomsindikatorn) var dock i stort sett lika hög som under 2017. Om den allmänna trenden fortsätter i den nuvarande takten skulle andelen personer som riskerar fattigdom eller social utestängning i EU fram till 2020 kunna minska med 13 miljoner i förhållande till 2008 (jämfört med Europa 2020-målet på 20 miljoner). Vissa grupper, särskilt barn och personer med funktionsnedsättning, löper betydligt större risk att drabbas av fattigdom eller social utestängning. Risken för fattigdom eller social utestängning minskar tack vare en lägre andel i svår materiell fattigdom och bättre villkor på arbetsmarknaden 110 miljoner personer riskerar fattigdom eller social utestängning, 7 miljoner färre än 2008 24,3 % av alla barn riskerar fattigdom eller social utestängning, vilket är mer än genomsnittet 21 % av de totala inkomsterna tjänas av de fattigaste 40 % av befolkningen Risken för fattigdom eller social utestängning

och dess sekundära indikatorer i EU Källa: Eurostat, statistik över inkomst- och levnadsvillkor (Silc). Inkomstskillnaderna ökade något över lag och ligger kvar på en hög nivå jämfört med före krisen, men är inte så stora i en internationell jämförelse. Den rikaste femtedelen av hushållen i EU har i genomsnitt en inkomst som är omkring fem gånger högre än inkomsten för den fattigaste femtedelen. Under 2018 ökade denna skillnad marginellt, efter att ha minskat något under det föregående året. Med några få undantag har inkomstskillnaderna i medlemsländerna med de största skillnaderna ytterligare vidgats under 2018. Inkomstandelen för de 40 % av befolkningen med lägst inkomst låg i stort sett kvar på samma nivå under 2018 efter en återhämtning under 2017. För att åtgärda inkomstskillnaderna krävs insatser från medlemsländerna på olika områden, bland annat vad gäller skatte- och förmånssystemens utformning, lönebildning (minimilön), främjandet av lika möjligheter inom utbildning från tidig ålder, tillgången till högkvalitativa och prismässigt överkomliga tjänster, främjandet av jämställdhet och undanröjandet av regionala skillnader. Jämställdhet är fortfarande en utmaning. Skillnaderna mellan mäns och kvinnors sysselsättningsgrad (11,6 procentenheter under 2018) och löner (16,2 % under 2017) är betydande och närmast oförändrade sedan 2013. Det finns fortfarande stora olikheter mellan medlemsländerna. Föräldraskap och omsorgsansvar, i kombination med begränsad tillgång till barnomsorg och andra (vård-)tjänster och ekonomiska hinder för deltagande på arbetsmarknaden, är de främsta drivkrafterna för lägre sysselsättningsgrad för kvinnor. I de flesta medlemsländerna har föräldraskap en negativ inverkan på sysselsättningsgraden bland kvinnor, medan det motsatta gäller för män. Löneskillnader förekommer trots att kvinnor i genomsnitt är högre utbildade än män. Dessa skillnader leder ofta till skillnader i pension senare i livet. Flera medlemsländer vidtar åtgärder för att förbättra tillgången till rimligt prissatt vård och omsorg av hög kvalitet, men utmaningar kvarstår. Konkreta åtgärder för att ta itu med löneklyftan mellan kvinnor och män, främst i fråga om insyn i lönesättningen, finns endast i ett begränsat antal länder. Fortsatt stora skillnader vad gäller sysselsättningsgrad och lön mellan kvinnor och män 11,6 procentenheter

skillnad mellan mäns och kvinnors sysselsättningsgrad 2018, i det närmaste konstant sedan 2013

9,2 procentenheter

föräldraskapets inverkan på sysselsättningen (lägre sysselsättningsgrad för kvinnor med små barn jämfört med de utan barn)

16,2 %

löneskillnad mellan kvinnor och män (lägre lön för kvinnor än män) under 2017

35,2 %

skillnad i pension mellan kvinnor och män (kvinnor fick lägre pension än män) 2017 Skillnader i sysselsättningsgrad mellan kvinnor och män 2003–2018, på EU-nivå

och landsvis (2018)

(procentenheter, åldersgruppen 20–64 år)



Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen. Löneökningen tog fart under 2018, men förblir måttlig totalt sett. Under 2018 (och 2019) hann reallönerna i kapp produktivitetsutvecklingen. Under de senaste fyra åren har de ökat något mindre än produktiviteten i de flesta medlemsländerna i euroområdet. Lönerna har i allmänhet ökat snabbare (och mer än produktiviteten) i länderna i Central- och Östeuropa, vilket har bidragit till ökad konvergens uppåt inom EU. Ändå ligger nettoinkomsten för en arbetstagare med genomsnittlig lön (korrigerat för skillnader i köpkraft) i de flesta länderna i Central- och Östeuropa fortfarande betydligt lägre än EU-genomsnittet enligt den sociala resultattavlan. En balanserad och hållbar löneökning bör kunna anpassas till förhållandena på arbetsmarknaden och produktivitetsutvecklingen på medellång sikt, samtidigt som eventuella återverkningar på den kostnadsrelaterade konkurrenskraften beaktas och arbetsmarknadsparternas självständighet respekteras. Vissa medlemsländer har utrymme för reallöneökningar + 1,1 % i reallöneökningar 2018 i EU (+ 0,7 % i euroområdet) 9,5 % av arbetstagarna riskerar fattigdom i EU 16,2 % av förvärvsarbetande med tidsbegränsad anställning är fattiga Skillnaden mellan reallöneökningar och produktivitetstillväxt

(2013–2018, till vänster), nettoinkomst för en ensamstående arbetstagare med genomsnittslön (2018, till höger) * Länderna är ordnade enligt klyftan mellan ökningen i reallöner och ökningen i reell produktivitet. Uppgifterna för Irland avser perioden 2015–2018. Källa: Eurostat, Europeiska kommissionens databas Ameco (real ersättning per anställd, BNP-deflator, real arbetsproduktivitet per person). Andelen fattiga förvärvsarbetande är fortfarande hög totalt sett och i många medlemsländer. Den är betydligt högre i hushåll med personer som arbetar deltid eller har tidsbegränsade anställningar. Adekvata minimilöner, oavsett om de är lagstadgade eller följer kollektivavtal, kan bidra till att förebygga fattigdom bland förvärvsarbetande och samtidigt minska löneskillnaderna, samt stödja den totala efterfrågan. Under 2019 höjdes minimilönen i nästan alla de 22 medlemsländer där det finns en lagstadgad minimilön. Utbildning och kompetens påverkar i hög grad människors anställningsmöjligheter. Den genomsnittliga sysselsättningsgraden i EU är 56,1 % för personer utan avslutad gymnasieutbildning, 73,4 % för personer med medelhög utbildning och 84,5 % för personer med högre utbildning. Det krävs kontinuerlig kompetensutveckling och omskolning för att anpassa sig till omvandlingarna i ekonomin och på arbetsmarknaden samt till miljöomställningen. Trots att vuxnas deltagande i utbildning i allt högre grad uppfattas som en reell utmaning och de initiativ som har igångsatts i medlemsländerna har deras deltagande i utbildningar endast ökat i begränsad omfattning under det senaste årtiondet, och bara ett fåtal medlemsländer lyckades åstadkomma en större förbättring. Andelen är särskilt låg bland lågutbildade (lägre än 5 %) . Trots att kompetens är avgörande för anställbarheten i alla medlemsländer är deltagandet i vuxenutbildning fortfarande lågt.



Sysselsättningsgraden enligt utbildningsnivå 2018 (procentenheter, åldersgruppen 20–64 år) 28,4 procentenheter skillnad i sysselsättningsgrad mellan låg- och högutbildade





40,7 % av befolkningen i åldersgruppen 30–34 år har avslutad högre utbildning (vilket överträffar Europa 2020-målet)

11,1 % av alla i åldersgruppen 25–64 år har deltagit i vuxenutbildning 2018



endast 4,3 % av alla lågutbildade vuxna deltog i vuxenutbildning i EU under 2018

Andelen vuxna som deltar i utbildning, totalt och andelen lågutbildade under 2018

(procentenheter, åldersgruppen 20–64 år) Källa: Eurostat. Andelen arbetstagare med tidsbegränsad anställning skiljer sig avsevärt mellan medlemsländerna, trots att den i genomsnitt de senaste åren har legat på en relativt stabil nivå på omkring 14 %. Mer måste göras för att se till att ofrivilliga visstidsanställningar ska kunna fungera som en språngbräda till tillsvidareanställningar, så att man undviker ”svängdörrar” mellan arbetslöshet och otrygga anställningar. Reformer genomförs i en del medlemsländer för att få till stånd en balans mellan flexibilitet och trygghet. I reformerna ingår i vissa fall strängare villkor för användningen av tidsbegränsade anställningar och ökad transparens i fråga om arbetsvillkor. Tidsbegränsade anställningar är ofta ingen språngbräda 14,2 % av arbetstagarna hade tidsbegränsade anställningar 2018 53 % av alla tidsbegränsade anställningar är inte självvalda 25,6 % av de tidsbegränsade anställningarna övergår i en tillsvidareanställning inom ett år Andel arbetstagare med tidsbegränsad anställning som inte är självvald (vänster) och andelen övergångar till tillsvidareanställning (till höger) Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen. Arbete via digitala plattformar är en framväxande sysselsättningsform på de europeiska arbetsmarknaderna. En analys från Europeiska kommissionens gemensamma forskningscentrum utgående från COLLEEM II-undersökningen, som omfattade över hälften av medlemsländerna, visar att 1,4 % av arbetstagarna i dessa länder tillhandahöll sina tjänster via plattformar som sitt huvudsakliga arbete under 2018. En tredjedel av arbetet via digitala plattformar i EU bedöms vara gränsöverskridande. Arbetsvillkoren för arbetstagarna vid digitala plattformar varierar avsevärt, t.ex. beroende på deras rättsliga status (anställd eller egenföretagare), vilken typ av arbetsuppgifter de utför och moderbolagets affärsmodell. Ökningen av plattformsarbete ger nya arbetstillfällen och möjligheter till utveckling av innovativa affärsmodeller, men är samtidigt en utmaning för nuvarande praxis på arbetsmarknaden och regelverk som tillämpas (t.ex. när det gäller arbetsvillkor, möjligheten att föra kollektiva förhandlingar och tillgång till sociala trygghetssystem), vilka ofta inte fullt ut är anpassade till den nya utvecklingen. Dessutom uppstår nya frågor om hanteringen av personuppgifter och algoritmstyrningen. De offentliga arbetsförmedlingarna spelar en central roll när det gäller att genomföra sysselsättningspolitiken och underlätta matchning på arbetsmarknaden genom vägledning och aktivt stöd. Medlemsländerna har vidtagit åtgärder för att öka tillgången till individanpassade tjänster och anstränger sig för att förenkla och öka samordningen av tjänster. De offentliga arbetsförmedlingarnas roll som förmedlare varierar dock mellan de olika medlemsländerna. Det återstår fortfarande utmaningar när det gäller att nå ut till dem som står längst från arbetsmarknaden. Samtidigt fortsätter arbetet med att främja samarbetet och utbytet av information och bästa praxis inom ramen för det europeiska nätverket för offentliga arbetsförmedlingar. Flera medlemsländer har utrymme för att utveckla matchningen via de offentliga arbetsförmedlingarna 44,3 % av de arbetslösa söker arbete genom offentliga arbetsförmedlingar 21,6 % av de arbetslösa använder sig av privata arbetsförmedlingar Andel arbetslösa som söker arbete genom offentliga arbetsförmedlingar Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen. Boendekostnaderna är alltför höga för en stor (om än minskande) andel av hushållen. Var tionde EU-invånare har alltför höga boendekostnader. Föga förvånande påverkas hushållen med de lägsta inkomsterna och invånare i städerna mest. Andelen som bor i bostäder med allvarliga brister är stabil, och minskar i några central- och östeuropeiska medlemsländer, där det funnits större problem med bostädernas kvalitet. Trots dessa förbättringar har en stor andel av hushållen i dessa länder dåliga bostadsförhållanden. Hemlöshet, den mest extrema formen av utestängning från bostadsmarknaden, har ökat i de flesta medlemsländer under det senaste årtiondet. För att klara av denna utmaning har många länder antagit strategier med olika typer av åtgärder för att motverka hemlöshet och utestängning från bostadsmarknaden. I allt högre grad erkänns vikten av förebyggande arbete och ökat samarbete både på strategisk och praktisk nivå. Alltför höga boendekostnader är en utmaning i flera medlemsländer 1 av 10 EU-invånare har alltför höga boendekostnader 3,9 % av befolkningen bor i bostäder med allvarliga brister 1,9 % har varken badkar eller dusch i bostaden Andel av befolkningen som bor i hushåll där de sammanlagda boendekostnaderna utgör mer än 40 % av hushållets disponibla inkomst, 2018 Källa: Eurostat, statistik över inkomst- och levnadsvillkor.





De sociala trygghetssystemen är under modernisering. I ett antal medlemsländer höjs ersättningsnivåerna och utvidgas den personkrets som omfattas. Svårigheter drabbar dock fortfarande flera grupper (särskilt egenföretagare och arbetstagare med atypisk anställning) som lever under större ekonomisk otrygghet eftersom de har begränsad tillgång till socialt skydd. Allmänt taget har effekten av sociala transfereringar (utom pensioner) när det gäller att minska fattigdom minskat under 2018. Dessutom har risken att drabbas av fattigdom liksom graden av fattigdom bland personer som bor i hushåll med mycket låg arbetsintensitet fortsatt att öka. I genomsnitt får endast omkring en tredjedel av de korttidsarbetslösa arbetslöshetsförmåner. Visserligen finns minimiinkomstsystem i alla medlemsländer, men deras tillräcklighet varierar avsevärt. En modernisering av de sociala trygghetssystemen kräver att personkretsen utvidgas och ersättningsnivåerna förbättras I genomsnitt minskar de sociala transfereringar-na (exklusive pensioner) fattigdomen med 33,2 % 32,9 % av de korttidsarbetslösa (< 12 månader) omfattas av arbetslöshets-förmåner I 8 EU-länder har egenföretagare inte tillgång till skydd vid arbetslöshet I 2 EU-länder ligger nettoinkomsten för dem som får minimiinkomst över den nationella fattigdoms-tröskeln Förmåner vid arbetslöshet för korttidsarbetslösa (< 12 månader) Nettoinkomsten för dem som får minimiinkomst (inkomstår: 2017) Anm.: sedan 2018 finns det också ett system för minimiinkomst i Italien. Med låginkomsttagare avses heltidsarbetande som tjänar 50 % av genomsnittslönen. Källa: EU-kommissionens analys utifrån uppgifter från Eurostat Befolkningsutvecklingen innebär att systemen för pensioner, hälso- och sjukvård och långvarig vård och omsorg måste anpassas. Befolkningen i arbetsför ålder minskar redan i genomsnitt i EU och kommer att minska ytterligare. I 11 medlemsländer kommer den att minska med mer än 3 % under de kommande fem åren. Samtidigt väntas den demografiska försörjningskvoten för äldre öka kraftigt, vilket innebär att medlemsländerna måste vidta åtgärder för att modernisera sina system för pensioner, hälso- och sjukvård och långvarig vård och omsorg så att de tillgodoser behoven på lång sikt samtidigt som man garanterar tillgång till tjänster av god kvalitet. Även om pensionerna i de olika medlemsländerna i varierande utsträckning ersätter inkomstbortfall och förebygger fattigdom blir frågan om att garantera pensionernas tillräcklighet allt viktigare i den politiska debatten. Samtidigt är det en särskilt stor utmaning att få till stånd tillgängliga och hållbara system för långvarig vård och omsorg, eftersom många medlemsländer för närvarande är starkt beroende av anhörigvård. Vissa medlemsländer har därför inlett reformer som syftar till att öka antalet vård- och omsorgsgivare och förbättra situationen för informella vård- och omsorgsgivare (varav de flesta är kvinnor). Den åldrande befolkningen förutsätter modernisering av

pensionssystemen, hälso- och sjukvårdsystemen och systemen för vård och omsorg vid långvarigt vårdbehov 1,7 % av befolkningen har enligt egen uppgift icke tillgodosedda vårdbehov 10,2 friska levnadsår kvar vid 65 för kvinnor och 9,8 år för män Från 3 under 2018 till 2 under 2050 förvärvsarbetan-de vuxna som försörjer varje pensionär Äldreförsörjningskvoten (förhållandet mellan antalet personer över 65 år och personer mellan 15 och 64 år) i EU Anm.: uttryckt per 100 personer i arbetsför ålder (15–64 år). Det ljusblå området visar de lägsta och högsta beräknade värdena per år. Källa: Eurostat, grundläggande prognoser En förstärkning av den sociala marknadsekonomin går hand i hand med en bättre dialog mellan arbetsmarknadens parter. Arbetsmarknadsparternas medverkan i utformningen och genomförandet av sysselsättnings- och socialpolitik och reformer framhålls i sysselsättningsriktlinjerna. På det hela taget har deras medverkan på nationell och regional nivå hållit en jämn kvalitet i de flesta medlemsländer, även om skillnader mellan länderna fortfarande förekommer. Arbetsmarknadsparternas medverkan i den europeiska planeringsterminen har framskridit i långsam takt, därför finns utrymme för ytterligare utveckling. I vissa medlemsländer förutsätter detta en mer förutsebar och relevant dialog när de nationella reformprogrammen utarbetas, liksom att mer tid avsätts för processen.



1.ÖVERBLICK ÖVER UTVECKLINGEN PÅ ARBETSMARKNADEN OCH AV DEN SOCIALA SITUATIONEN MED UTMANINGAR FÖR EUROPEISKA UNIONEN I det här avsnittet ges en överblick över utvecklingen och utmaningarna när det gäller arbetsmarknaden och den sociala situationen i EU med en detaljerad analys av de viktigaste arbetsmarknads- och socialpolitiska områdena. Mer ingående uppgifter om utvecklingen i de olika medlemsländerna finns i de följande avsnitten. 1.1Utvecklingen på arbetsmarknaden Antalet sysselsatta ökade för femte året i rad 2018, men i långsammare takt än under 2017 (dvs. med 1,3 % jämfört med 1,6 %). Även under de tre första kvartalen 2019 ökade den totala sysselsättningen i måttlig takt och nådde 241,5 miljoner under det tredje kvartalet, vilket är ungefär 2,1 miljoner fler arbetstillfällen än ett år tidigare, och den högsta nivån någonsin i EU. På årsbasis beräknas den totala sysselsättningen öka med 1 % under 2019 och 0,5 % under 2020. Jämfört med den lägsta nivån som registrerades under första kvartalet 2013 har ytterligare 17 miljoner personer i EU fått ett jobb, varav 11 miljoner i euroområdet. Sysselsättningsgraden i åldersgruppen 20–64 år fortsatte att öka och närmar sig Europa 2020-målet. Under 2018 ökade sysselsättningsgraden med en procentenhet till 73,2 % enligt årsmedelvärdet, och nådde 73,9 % under andra kvartalet 2019, vilket är 0,8 procentenheter mer än under samma kvartal föregående år. Sysselsättningsgraden ökade i samma takt i euroområdet, med 0,8 procentenheter till 72,7 % under andra kvartalet 2019. Både i EU och i euroområdet är det här de högsta nivåerna någonsin. Om den positiva utvecklingen fortsätter i samma takt kommer EU med all sannolikhet att nå sitt mål om en sysselsättningsgrad på 75 %. Den nuvarande avmattningen i den ekonomiska aktiviteten, tillsammans med de stramare arbetsmarknaderna i vissa medlemsländer, tyder dock på att sysselsättningsgraden kan komma att öka i långsammare takt under de kommande kvartalen 2019 och 2020, så att den så småningom knappt når Europa 2020-målet. Det ökade deltagandet på arbetsmarknaden gick hand i hand med den positiva utvecklingen av sysselsättningsgraden. Arbetskraftsdeltagandet i åldersgruppen 20–64 år steg till 78,7 % i EU och till 78,5 % i euroområdet under andra kvartalet 2019 (från 78,4 % respektive 78,3 % ett år tidigare). Liksom tidigare år berodde ökningen av deltagandet på arbetsmarknaden i hög grad på äldre arbetstagare (åldersgruppen 55–64 år) och, i något mindre utsträckning, kvinnor. Diagram 1: Sysselsättningsgraden och arbetslösheten noterade de bästa resultaten någonsin i EU Sysselsättningsgraden och arbetslösheten i EU och euroområdet * genomsnittet för kvartal 1 och 2, säsongrensat. Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen. Det totala antalet arbetade timmar ökar sakta men säkert, och har nu äntligen passerat 2008 års toppnotering. Sedan återhämtningen började 2013 har antalet sysselsatta ökat betydligt snabbare än antalet arbetade timmar (mellan det andra kvartalet 2013 och det andra kvartalet 2019 ökade antalet sysselsatta med 7,7 %, jämfört med 7,1 % för antalet arbetade timmar). Delvis återspeglar detta en långsiktig strukturell tillbakagång, som förvärras av att (ofrivilligt) deltidsarbete har ökat efter krisen och av att arbetstillfällen har förts över till sektorer med färre arbetstimmar. Antalet arbetade timmar ökade dock under 2018 och överskred för första gången 2008 års toppnotering med 0,3 %. Arbetslösheten fortsatte att minska under 2018 och under de tre första kvartalen 2019. Den starka tillväxten av nya arbetstillfällen med ett måttligt ökat deltagande på arbetsmarknaden ledde till en ytterligare minskning av arbetslösheten. Under det tredje kvartalet 2019 minskade arbetslösheten (åldersgruppen 15–74 år) till 6,3 % i EU och till 7,5 % i euroområdet, från 6,7 % respektive 8 % ett år tidigare. I absoluta tal motsvarar detta 15,6 miljoner arbetslösa i EU, ungefär 1 miljon färre än under samma kvartal föregående år, och nästan 11 miljoner färre sedan toppnoteringen under andra kvartalet 2013. Trots att arbetslösheten under det senaste året har minskat i alla medlemsländer kvarstår betydande skillnader (se avsnitt 3.1.1), där vissa länder ligger på mycket låga nivåer (och med små marginaler för ytterligare förbättringar) medan andra fortfarande ligger långt ifrån de lägsta nivåerna före krisen.

Diagram 2: Trots att företagen rapporterar en stor brist på arbetskraft, finns det tecken på bättre matchning på arbetsmarknaden Beveridgekurva för EU Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen och konjunkturundersökningen. Anm.: säsongsjusterade siffror. Arbetskraftsbristen minskade något jämfört med för ett år sedan, men är fortfarande stor. Sedan återhämtningen började har andelen företag som anger tillgången på arbetskraft som en produktionsbegränsande omständighet ständigt ökat i EU, från cirka 5 % i slutet av 2012 till cirka 20 % under 2018. Beveridgekurvan (figur 2) visar att denna ökning gick hand i hand med en fortsatt minskning av arbetslösheten, även om det faktum att beveridgekurvan förflyttades utåt mellan 2010 och 2013 tyder på en lägre nivå av matchning under den period som följde på krisen, jämfört med den nivå som rådde före krisen. Med den senaste tidens ekonomiska avmattning minskade antalet företag som rapporterade arbetskraftsbrist något under 2019, medan arbetslösheten fortsatte att sjunka, såsom nämns ovan. Även om det ännu är för tidigt att bedöma om Beveridgekurvan visar på ett trendbrott, tyder utvecklingen under de senaste kvartalen på att en vändning är på gång, vilket är förenligt med att matchningsprocessen förbättras över lag (situationen är dock väldigt olika i medlemsländerna). Långtids- och ungdomsarbetslösheten fortsätter också att minska. Den fortsatta förbättringen av förhållandena på arbetsmarknaden ledde till en krympande andel långtidsarbetslösa (dvs. de som är arbetslösa i mer än ett år). Antalet personer i denna situation uppgick till 6,2 miljoner under andra kvartalet 2019, dvs. 1,1 miljoner (eller 15 %) färre än under samma kvartal 2018. Långtidsarbetslösheten uppgick till 2,5 % av den förvärvsarbetande befolkningen och nådde den lägsta nivån före krisen under det tredje kvartalet 2008 (medan den i euroområdet fortfarande ligger på 3,3 % jämfört med 2,8 %). När det gäller situationen för unga arbetssökande syns också en tydlig förbättring. Ungdomsarbetslösheten minskade med 1 procentenhet för EU, till 14,4 % under det tredje kvartalet 2019 och med 0,9 procentenheter i euroområdet, till 15,8 % (men i Spanien, Italien och Grekland noteras fortfarande en ungdomsarbetslöshet på över 30 %). Totalt sett är 3,2 miljoner människor mellan 15 och 24 arbetslösa i EU, och detta antal ökar till 5,5 miljoner när alla som varken arbetar eller studerar beaktas. Andelen unga som varken arbetar eller studerar sjönk dock under det senaste året till 10,2 % i EU och till 10,3 % i euroområdet under första kvartalet 2019 (från 10,6 % respektive 10,8 % ett år tidigare). Detta är de lägsta nivåerna någonsin. Trots en minskning av andelen unga som varken arbetar eller studerar har andelen unga med högst grundskoleutbildning förblivit konstant. Efter att andelen elever som lämnar utbildningen i förtid stadigt minskade under det senaste årtiondet (åldersgruppen 18–24 år) stabiliserades den på 10,6 % under 2017 och 2018. Detta är väldigt nära Europa 2020-målet på 10 %, men det finns utrymme för ytterligare minskning. Däremot uppnåddes Europa 2020-målet för personer med eftergymnasial utbildning (40 % i åldersgruppen 30–34 år) under 2018, med en andel på 40,7 % (0,8 procentenheter mer än 2017). Diagram 3: Äldre och högkvalificerade arbetstagare är de viktigaste drivkrafterna för ökad sysselsättning Sysselsättningen och sysselsättningens tillväxt i olika grupper i EU Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen. Äldre arbetstagare fortsätter att vara den viktigaste drivkraften för ökad sysselsättning. Liksom tidigare år ökade under 2018 sysselsättningen mest bland äldre arbetstagare (åldersgruppen 55–64 år) jämfört med andra åldersgrupper (diagram 3). Antalet sysselsatta i denna grupp ökade med 4,1 % under 2018 (en motsvarande tillväxttakt som 2017 då den uppgick till 4,3 %). Sysselsättningen bland äldre arbetstagare ökade följaktligen med 1,6 procentenheter till 58,7 % under 2018, vilket är den högsta nivån någonsin (mer än 13 procentenheter högre än 2008). Sysselsättningen ökade också i andra åldersgrupper, om än i långsammare takt. Framför allt ökade antalet sysselsatta ungdomar (åldersgruppen 15–24 år) i motsvarande takt som under 2017 (1,5 % jämfört med 1,6 %), vilket ledde till en ökning av ungdomarnas sysselsättningsgrad med 0,8 procentenheter till 35,4 % (dock fortfarande 1,9 procentenheter under 2008 års nivå). Andelen sysselsatta vuxna (åldersgruppen 25–54 år) ökade med 0,4 %, vilket ledde till en sysselsättningsgrad på 80,4 % under 2018. Sysselsättningsgraden för personer födda utanför EU fortsatte att öka. I åldersgruppen 20–64 år ökade den till 64,5 % 2018 (1,5 procentenheter mer än 2017), vilket motsvarar en ökning i absoluta tal från 17,4 miljoner till 18,3 miljoner. Sysselsättningsgraden i denna grupp ska jämföras med genomsnittet 73,9 % för personer födda i EU (0,9 procentenheter mer än under 2017). Även om klyftan har minskat något är skillnaden fortfarande stor, efter att ha vidgats under krisen (mer än 9 procentenheter 2018, jämfört med mindre än 5 procentenheter 2008). Sysselsättningen fortsätter att öka något snabbare för kvinnor än för män, men skillnaderna i sysselsättningsgrad mellan kvinnor och män är fortfarande stor. Under 2018 var sysselsättningstillväxten 0,2 procentenheter snabbare för kvinnor än för män (samma värde som 2017). Den lilla skillnaden var dock inte tillräcklig för att minska skillnaderna i sysselsättningsgrad mellan kvinnor och män (dvs. skillnaden i sysselsättningsgrad enligt kön), som låg kvar på 11,5 procentenheter. Efter att ha minskat avsevärt under krisen (den uppgick till 15 procentenheter 2008) till följd av att recessionen påverkade sysselsättningen för män i högre utsträckning har denna indikator varit nästan helt oförändrad sedan 2014. Skillnaden framstår som särskilt hög bland kvinnor i åldersgruppen 30–34 år med 14,5 procentenheter (mestadels beroende på graviditeter), kvinnor i åldersgruppen 55–64 med 13,7 procentenheter och lågutbildade kvinnor med 21,1 procentenheter (jämfört med 10,9 respektive 6,8 procentenheter för personer med medelhög och hög utbildning). Högutbildade utgör en allt större andel av arbetskraften. Detta är en del av en långsiktig trend, eftersom sysselsättning som bygger på högkvalificerade arbetsuppgifter ökar samtidigt som medlemsländernas arbetskraft blir allt mer kvalificerad, vilket återspeglar den ökande efterfrågan på och utbudet av högutbildade arbetstagare i ekonomin. Antalet sysselsatta (i åldersgruppen 25–64 år) med högre utbildning ökade med 3,1 % under 2018, vilket ledde till en sysselsättningsgrad på 85,8 % inom denna grupp. Endast en liten ökning på 0,2 % noterades bland arbetstagare med medelhög utbildning (dvs. personer med gymnasieutbildning) som uppnådde en sysselsättningsgrad på 76,4 %. Däremot minskade andelen lågutbildade arbetstagare (dvs. högst grundskoleutbildning) med 0,8 % (vilket i sin tur följer på en minskning med 0,3 % under 2017). Eftersom det totala antalet lågutbildade arbetstagare i åldersgruppen 25–64 år minskar kontinuerligt (enbart under 2018 minskade antalet med 1,7 miljoner, eller 2,7 %) – som en del av en utveckling där befolkningen blir allt äldre och utbildningsnivåerna bland yngre blir allt högre – har dock sysselsättningsgraden i denna grupp de facto ökat från 55,6 % under 2017 till 56,8 % under 2018. Skillnaden mellan låg- och högutbildade arbetstagares sysselsättningsgrad fortsätter att minska (från toppnoteringen på 31,4 procentenheter under 2013) men är fortfarande väldigt stor (29 procentenheter), vilket visar att åtgärder behöver vidtas för att öka anställbarheten hos personer med låg utbildning, särskilt genom kompetensutveckling och omskolning. De flesta nya arbetstillfällen som skapades 2018 är tillsvidareanställningar på heltid, men andelen arbetstagare med tidsbegränsade anställningar är fortfarande stor. Av de 2,7 miljoner nya anställda (åldersgruppen 15–64) som registrerades 2018 fick nästan alla tillsvidareanställningar, antalet arbetstagare med tidsbegränsade anställningar ökade med endast 55 000 under samma period (jämfört med 0,8 miljoner föregående år). Trots detta var ökningen av antalet tillsvidareanställningar inte tillräcklig för att minska andelen arbetstagare med tidsbegränsade anställningar av det totala antalet arbetstagare, som minskade med endast 0,1 procentenheter till 14,2 % under 2018. Antalet egenföretagare (åldersgruppen 15–64) minskade med 160 000, vilket är en fortsättning på den långsamma minskning som registrerats under tidigare år, och leder till en andel på 13,5 % av den totala sysselsättningen (en minskning från 13,7 % 2017 och 14,4 % 2013). De flesta nya arbetstillfällena var heltidsanställningar (+ 2,4 miljoner), medan antalet deltidsanställda låg kvar på ungefär samma nivå. Följaktligen minskade andelen deltidsanställda (åldersgruppen 15–64 år) något för tredje året i rad (med 0,2 procentenheter till 19,2 % 2018), även om den fortfarande låg knappt 2 procentenheter över 2008 års nivå. Däremot fortsatte andelen arbetstagare med ofrivillig deltidsanställning att minska (från en toppnotering på 29,6 % 2014 till 24,6 % 2018), även om den fortfarande var stor. Flest arbetstillfällen skapas fortfarande inom tjänstesektorn. I linje med utvecklingen under de senaste åren skapades flest arbetstillfällen inom tjänstesektorn under 2018 (2,6 miljoner fler sysselsatta 2018, vilket är en ökning med + 1,5 % från 2017 (enligt uppgifter från nationalräkenskaper). Genom denna ökning fortsatte tjänstesektorns andel av den totala sysselsättningen att öka, vilken under det senaste decenniet ökade kontinuerligt från 70,1 % 2008 till 74 % 2018. I absoluta tal noterade industrin den näst största ökningen under 2018 (med 470 000), vilket motsvarar en ökning med 1,3 % jämfört med föregående år (i linje med de resultat som noterades 2017 och 2016). För andra året i rad ökade antalet sysselsatta inom byggsektorn med mer än 2 % (eller 337 000), vilket stärkte den återhämtning som tog sin början 2015. Antalet sysselsatta inom denna sektor är dock fortfarande nästan 13 % lägre än 2008. Efter att ha stabiliserats 2017 började sysselsättningen inom jordbruket dock åter att minska 2018 (med 2,5 %) i linje med den långsiktiga trenden. Jordbrukets andel av den totala sysselsättningen sjönk faktiskt från 5,4 % 2008 till 4,3 % 2018. 1.2Den sociala situationen Antalet personer som riskerar fattigdom eller social utestängning , fortsatte att minska stadigt. Denna nedåtgående trend fortsatte för sjätte året i rad under 2018 (diagram 4), och antalet personer som riskerar fattigdom eller social utestängning minskade till 110 miljoner personer (dvs. 21,9 % av den totala befolkningen), vilket är nästan 2,7 miljoner färre än under 2017 (runt 2 procentenheter mindre än 2008). Den allmänna trenden återspeglades i en minskning i allvarlig materiell fattigdom, liksom en minskning i andelen hushåll med mycket låg arbetsintensitet, visserligen i mindre omfattning, medan fattigdomsrisken i stort sett var konstant. Detta ligger på det hela taget i linje med det faktum att sysselsättningen återhämtat sig och den disponibla inkomsten ökat. Om den positiva trenden fortsätter i nuvarande takt skulle EU fram till 2020 kunna notera en minskning av antalet personer som riskerar fattigdom eller utestängning med 13 miljoner sedan 2008 (jämfört med Europa 2020-målet på 20 miljoner). Den pågående avmattningen i den ekonomiska aktiviteten tyder dock på att den faktiska minskningen kan bli mindre framträdande.

Antalet personer som lever i allvarlig materiell fattigdom fortsätter att minska kraftigt. Över 3 miljoner personer tog sig ur allvarlig materiell fattigdom under 2018, vilket innebar att det totala antalet sjönk till 29,7 miljoner eller 5,9 % av EU-invånarna. Situationen har kontinuerligt förbättrats sex år i rad till följd av att hushållens ekonomiska situation har förbättrats. Eftersom nedgången för denna indikator drivs av goda resultat i de medlemsländer där den allvarliga materiella fattigdomen är som störst (jfr avsnitt 3.4) pekar förbättringarna över lag mot en fortsatt social konvergens uppåt. En stabil arbetsmarknad har bidragit till en fortsatt minskning av antalet personer som bor i hushåll med mycket låg arbetsintensitet. Antalet personer som bor i hushåll med mycket låg arbetsintensitet minskade ytterligare med omkring 3 miljoner människor. Dessa personer utgör 8,8 % av befolkningen, en nivå rejält lägre än före krisen. Diagram 4: Andelen personer som riskerar fattigdom eller social utestängning minskar, men andelen personer som riskerar fattigdom är i stort sett konstant Andel av befolkningen som riskerar fattigdom eller social utestängning och sekundära indikatorer (2005–2017) Källa: Eurostat, statistik över inkomst- och levnadsvillkor. Den andel av befolkningen som riskerar fattigdom är fortfarande hög trots den starka återhämtningen. Indikatorn för relativ fattigdom förblir på det hela taget konstant, med en marginell ökning till 17,1 % från 16,9 % ett år tidigare. Antalet personer som bor i hushåll med en disponibel inkomst per konsumtionsenhet som ligger under 60 % av den nationella medianinkomsten är strax över 86 miljoner, en miljon fler än under det föregående året. Den senaste snabbstatistiken från Eurostat tyder på att andelen fattiga kommer att fortsätta minska, men denna minskning har stannat upp efter en kraftig förbättring under 2017. Fattigdomsrisken för förvärvsarbetande låg i det stora hela på en konstant hög nivå under 2018. Under 2018 ökade andelen människor som riskerar att drabbas av fattigdom med ytterligare 0,1 procentenheter från 2017 och förblir nära toppnoteringen 2016. 9,5 % av de anställda bor i ett hushåll vars inkomst ligger under 60 % av medianinkomsten (1,2 procentenheter högre än miniminivån från 2010). Personer som arbetar deltid och i tidsbegränsade anställningar är mer utsatta för en sådan risk, men i vissa medlemsländer är denna risk också relativt hög för heltidsanställda arbetstagare och arbetstagare i tillsvidareanställningar (se även avsnitten 3.1.1 och 3.4.1). Tendenser när det gäller grad av fattigdom tyder på att den ekonomiska tillväxten i vissa länder inte gynnar alla. Det relativa medianvärdet för fattigdomsklyftan, som mäter hur långt från fattigdomsgränsen de som riskerar fattigdom ligger (dvs. hur fattiga de är), ökade med en halv procentenhet till 24,6 % under 2018. Detta återspeglar olika trender i medlemsländerna, som sammantaget tyder på att de fattigaste inte alltid får ta del av de positiva effekterna av den ekonomiska tillväxten. Fattigdomsrisken och fattigdomsgraden för personer som bor i hushåll med låg arbetsintensitet har fortsatt att öka. Fattigdomsrisken för personer som bor i hushåll med mycket låg arbetsintensitet (mindre än 20 % av deras kapacitet) är hög (62,1 % under 2018) och har stadigt ökat för femte året i rad. Kommittén för socialt skydd har identifierat detta som en utveckling som måste bevakas . Skillnaderna mellan medianinkomsten för dessa personer och fattigdomsgränsen ökar också (se avsnitt 3.4.1), vilket tyder på eventuella brister när det gäller förmånernas tillräcklighet och täckning. Trots fortsatta förbättringar löper barn fortfarande stor risk att drabbas av fattigdom eller social utestängning. Under 2018 minskade andelen barn som riskerar fattigdom eller social utestängning i EU-28 med 0,6 procentenheter till 24,3 %. Denna andel är dock fortfarande högre än för befolkningen i allmänhet. I alla medlemsländer löper barn vars föräldrar är lågutbildade en betydligt högre risk för fattigdom eller social utestängning, vilket visar på fortsatta problem med ojämlika möjligheter . Hushållens sammanlagda inkomster fortsätter att öka. Hushållens disponibla bruttoinkomst steg för femte året i rad fram till 2018. Den årliga ökningen var i linje med förbättringarna i BNP per capita totalt (som ökade med cirka 1,8 %), vilket tyder på att den senaste tidens tillväxt gynnar hushållen. Inkomstskillnaderna ligger kvar på en hög nivå. Den rikaste femtedelen av hushållen i medlemsländerna har en inkomst som är mer än fem gånger högre än inkomsten för den fattigaste femtedelen av hushållen. Under 2018 ökade denna kvot efter att för första gången ha minskat året innan, och förblir på en hög nivå i många medlemsländer (se avsnitt 3.4). Den senaste snabbstatistiken från Eurostat tyder emellertid på att den kommer att minska . Inkomstandelen för de 40 % av befolkningen med lägst inkomst (S40) förblev konstant efter en ökning under 2017. I många länder har denna grupp, som består av låginkomsttagare och personer som får sociala förmåner, sett sin andel av inkomsterna försämras eller stagnera, även före den ekonomiska krisen. Ytterligare förbättringar inom S40 kommer dock att krävas för att vända trenden från det senaste årtiondet.



2.EXEMPEL FRÅN DEN SOCIALA RESULTATTAVLAN Den europeiska pelaren för sociala rättigheter tillkännagavs gemensamt av Europaparlamentet, rådet och kommissionen den 17 november 2017. Den innehåller ett antal centrala principer och rättigheter för att främja rättvisa och väl fungerande arbetsmarknader och välfärdssystem. Den sociala pelaren kommer att fungera som kompass för en förnyad konvergensprocess i riktning mot bättre socioekonomiska villkor i medlemsländerna. I Europeiska rådets nya strategiska agenda för 2019–2024 betonas att den europeiska pelaren för sociala rättigheter måste genomföras på EU-nivå och nationell nivå, med vederbörlig hänsyn till respektive befogenheter. Kommissionen kommer att lägga fram ett meddelande för att starta ett engagemang för en handlingsplan för genomförandet av den europeiska pelaren för sociala rättigheter i början av 2020. Pelaren kompletteras av en social resultattavla som används för att följa utvecklingen i medlemsländerna. Resultattavlan omfattar ett antal indikatorer (huvudindikatorer och sekundära indikatorer) med hjälp av vilka man kan mäta ländernas sysselsättnings- och socialpolitiska resultat på tre breda områden som knyter an till pelaren: i) lika möjligheter och tillgång till arbetsmarknaden, ii) dynamiska arbetsmarknader och rättvisa arbetsvillkor och iii) offentligt stöd samt socialt skydd och social delaktighet. Från och med 2018 har den sociala resultattavlan inkluderats i sysselsättningsrapporten och resultaten för huvudindikatorerna sammanfattas i detta kapitel. En närmare analys av resultaten ges i samband med de reformer som beskrivs i kapitel 3. 2.1.Resultattavlan i korthet

Den sociala resultattavlan är ett centralt verktyg för övervakning av utvecklingen av sysselsättningen och den sociala situationen och av konvergensen i riktning mot bättre arbets- och levnadsvillkor. Resultattavlan gör det framför allt möjligt att övervaka situationen i medlemsländerna vad gäller de mätbara komponenterna i pelaren och den kompletterar övriga existerande övervakningsverktyg, framför allt Employment Performance Monitor och Social Protection Performance Monitor. Den består av 14 huvudindikatorer för bedömning av den allmänna utvecklingen när det gäller sysselsättning och socialpolitik: -Lika möjligheter och tillgång till arbetsmarknaden: §Andelen unga med högst grundskoleutbildning, åldersgruppen 18–24 år §Skillnad i sysselsättningsgrad mellan kvinnor och män, åldersgruppen 20–64 år §Inkomstskillnader, uttryckt som förhållandet mellan övre och undre inkomstkvintil – S80/S20 §Risk för fattigdom eller social utestängning §Unga som varken arbetar eller studerar, åldersgruppen 15–24 år -Dynamiska arbetsmarknader och rättvisa arbetsvillkor: §Sysselsättningsgrad i åldersgruppen 20–64 år §Arbetslöshet i åldersgruppen 15–74 år §Långtidsarbetslöshet i åldersgruppen 15–74 år §Hushållens reella disponibla bruttoinkomst, per capita §Nettoinkomst för en heltidsanställd ensamförsörjande arbetstagare (utan barn) med genomsnittslön -Offentligt stöd samt socialt skydd och social delaktighet: §Effekter av sociala transfereringar (utom pensioner) när det gäller att minska fattigdom §Barn under tre år i formell barnomsorg §Personer som enligt egen uppgift har icke tillgodosedda vårdbehov §Andel av befolkningen med minst grundläggande digitala färdigheter Huvudindikatorerna analyseras med hjälp av en gemensam metod som har godkänts av sysselsättningskommittén och kommittén för socialt skydd (se bilaga 3). Metoden används för att utvärdera läget och utvecklingen i medlemsländerna, och innebär att man tittar på nivåer och årliga förändringar för varje huvudindikator som ingår i den sociala resultattavlan. Nivåerna och förändringarna klassificeras efter avvikelsen från respektive (oviktade) EU-genomsnitt. Ländernas resultat läggs sedan samman (med hjälp av en fördefinierad matris) och varje land placeras i en av sju kategorier (”bästa resultat”, ”bättre än genomsnittet”, ”bra men bör övervakas”, ”genomsnittlig/neutral”, ”svag men förbättras”, ”bör bevakas” och ”kritiska situationer”). Tabell 1 sammanfattar resultattavlan enligt de senaste siffrorna för varje indikator. Tabellen bör tolkas med försiktighet och inte alltför bokstavligt. En detaljerad analys av de fjorton indikatorerna och deras utveckling på längre sikt samt av eventuella andra indikatorer finns i kapitel 3. De kommande landsrapporterna kommer dessutom att innehålla en fördjupad analys av alla ”kritiska situationer” och en närmare beskrivning av det socioekonomiska och politiska sammanhanget för att man i samband med den europeiska planeringsterminen lättare ska kunna bedöma vilka problem de enskilda länderna har. Denna analys och de närmare analyser som ingår i Employment Performance Monitor och Social Protection Performance Monitor kommer i lämpliga fall att användas som underlag när kommissionen senare lägger fram sina förslag till landsspecifika rekommendationer.

För första gången innehåller den gemensamma sysselsättningsrapporten 2020 en regional dimension i den sociala resultattavlan. Under de senaste åren har den sociala resultattavlan använts för att analysera ländernas resultat på nationell nivå. Utvecklingen av indikatorerna på nationell nivå kan dock dölja stora skillnader på regional nivå (i många medlemsländer fastställs ofta ett antal strategier och finansiering på denna nivå). Därför blir den regionala dimensionen av den sociala situationen och konvergensen allt viktigare, särskilt inom ramen för den europeiska planeringsterminen. Mot denna bakgrund innehåller rapporten belägg utifrån den regionala situationen, på grundval av den sociala resultattavlan. Framförallt visar en serie kartor i bilaga 3 den regionala fördelningen per medlemsland för vissa huvudindikatorer i den sociala resultattavlan. Analysen i kapitel 3 rapporterar dessutom, där det är relevant, resultaten på regional nivå för de medlemsländer där det förekommer stora skillnader mellan olika Nuts 2-regioner. Uppgifterna och resultaten gör det möjligt att bättre förstå läget i ett lands olika regioner när det gäller vissa av pelarens nyckeldimensioner och bidrar till övervakningen av konvergensen inom länderna, bedömningen av effekterna av regionala strategier och den regionala politikens utformning. 2.2.Exempel från den sociala resultattavlan En analys av resultattavlan pekar på fortsatt positiv utveckling när det gäller arbetsmarknaden och den sociala situationen i EU, även om alla indikatorer inte är på väg att förbättras. Om man ser till genomsnittsvärdena för EU uppvisade 9 av 14 huvudindikatorer en förbättring jämfört med det senaste tillgängliga året (dvs. 2018 eller 2017 beroende på vilka uppgifter som var tillgängliga). I jämförbara termer (övergripande och långsiktiga) har arbetslösheten noterat de viktigaste framstegen, vilket återspeglar den positiva utvecklingen på arbetsmarknaden. Liksom redan under 2017 sjönk arbetslösheten i alla medlemsländer under 2018. Vissa andra indikatorer förblev konstanta jämfört med året innan eller försämrades i viss mån (t.ex. unga med högst grundskoleutbildning, skillnader i sysselsättningsgrad mellan kvinnor och män, förhållandet mellan inkomstkvintilerna, inverkan av sociala transfereringar när det gäller att minska fattigdom och andelen personer som enligt egen uppgift har icke tillgodosedda vårdbehov). Som framgår av respektive punktdiagram i kapitel 3 uppvisade mer än hälften av huvudindikatorerna i olika utsträckning konvergens mellan medlemsländerna under den senaste observationsperioden (anmärkningsvärda undantag är förhållandet mellan inkomstkvintilerna, andelen personer som enligt egen uppgift har icke tillgodosedda vårdbehov och antalet invånare med grundläggande allmänna digitala färdigheter eller högre). Nästan alla medlemsländer har problem med minst en huvudindikator. Om man betraktar de tre mest problematiska kategorierna tillsammans, dvs. ”kritiska situationer”, ”bör bevakas” och ”svag men förbättras”, så placerades alla medlemsländer i någon av dessa kategorier minst en gång. Undantag från detta är Nederländerna. Ser man endast till ”kritiska situationer” (dvs. indikatorer som är mycket sämre än genomsnittet och som antingen inte förbättras tillräckligt snabbt eller som försämras ytterligare) ingick 14 medlemsländer i denna kategori, samma antal som i sysselsättningsrapporten 2019. Estland och Malta kom med i denna grupp av länder, eller ”återvände”, efter att ha lämnat gruppen under det föregående året, medan Ungern och Portugal inte är längre med. Överlag förefaller situationen att ha försämrats. Inom de 14 bedömda områdena konstaterades sammanlagt 121 fall av ”kritiska situationer”, ”bör bevakas” och ”svag men förbättras”. Detta motsvarar cirka 31 % av det totala antalet bedömningar (samma siffra som i sysselsättningsrapporten 2019). Av dessa fall klassas 40 i kategorin ”kritiska situationer”, vilket utgör 10,3 % av alla bedömningar, jämfört med 41 fall i sysselsättningsrapporten 2019, motsvarande 10,6 % av alla bedömningar. Om man ser till de tre övergripande områdena i resultattavlan förekommer det, liksom under tidigare år, oftare problem när det gäller offentligt stöd samt socialt skydd och social delaktighet, med ett genomsnitt på 9,8 fall per indikator, varav 3,5 ”kritiska situationer”. Barn under 3 år i formell barnomsorg är den indikator där de flesta fallen förekommer, dvs. i 13 medlemsländer (varav 5 ingår i den sämsta gruppen). Därefter följer områdena lika möjligheter och tillgång till arbetsmarknaden samt dynamiska arbetsmarknader och rättvisa arbetsvillkor, båda med i genomsnitt 9,6 respektive 6,8 fall per indikator (3 respektive 2,2 fall av ”kritiska situationer”). Inom det första området är andelen unga med högst grundskoleutbildning, skillnader i sysselsättningsgrad mellan kvinnor och män och risken för fattigdom och social utestängning de indikatorer för vilka det är vanligast att länder placeras i någon av de mer problematiska kategorierna (10 gånger). Inom det sistnämnda området gäller detta indikatorn nettoinkomst för en heltidsanställd ensamförsörjande arbetstagare (utan barn) med genomsnittslön (14 fall). Liksom under tidigare år varierar situationen i medlemsländerna och graden av problem kraftigt. För Grekland, Italien, Rumänien och Spanien görs bedömningarna ”kritiska situationer”, ”bör bevakas” och ”svag men förbättras” när det gäller tio eller fler indikatorer (se tabell 1). Av dessa länder rapporterar Italien det högsta antalet ”kritiska situationer” (åtta), följt av Rumänien (sju), Grekland (fyra) och Spanien (två). Grekland, Rumänien och Spanien rapporterar också ett antal positiva bedömningar vardera: Grekland tillhör de länder som har ”bäst resultat” när det gäller antalet unga med högst grundskoleutbildning och ”bättre än genomsnittet” i fråga om inkomstskillnader och deltagande i barnomsorg. Rumänien tillhör de länder som har ”bäst resultat” när det gäller ökningen i hushållens disponibla inkomst per capita och ”bättre än genomsnittet” i fråga om arbetslöshet. Spanien ingår i kategorin ”bäst resultat” när det gäller deltagande i barnomsorg och ”bättre än genomsnittet” när det gäller personer som enligt egen uppgift har icke tillgodosedda vårdbehov. När det gäller utmaningarna totalt sett kommer Bulgarien och Kroatien (åtta utmaningar) samt Estland och Lettland (sex utmaningar) näst. Däremot befinner sig Sverige i kategorin ”bästa resultat” eller ”bättre än genomsnittet” när det gäller elva huvudindikatorer, följt av Tjeckien (nio indikatorer) och Tyskland, Danmark, Malta samt Nederländerna (åtta indikatorer vardera). När man ser till lika möjligheter och tillgång till arbetsmarknaden noterades de största genomsnittliga förbättringarna i fråga om andelen unga (15–24 år) som varken arbetar eller studerar och andelen av befolkningen som löper risk för fattigdom eller social utestängning. Efter en längre tids minskning upphörde andelen unga med högst grundskoleutbildning dock att minska och låg endast kvar på samma nivå jämfört med föregående år, medan skillnaderna i sysselsättningsgrad mellan kvinnor och män och förhållandet mellan inkomstkvintilerna ökade marginellt. Resultaten för de olika indikatorerna är i korthet följande: ·Spanien, Italien och Malta faller inom kategorin ”kritiska situationer” när det gäller andelen unga med högst grundskoleutbildning medan Grekland, Kroatien, Irland, Litauen, Polen och Slovenien ingår i kategorin ”bästa resultat”. ·Grekland, Italien och Rumänien får omdömet ”kritiska situationer” när det gäller skillnaden i sysselsättningsgrad mellan kvinnor och män, medan Finland, Lettland och Sverige får omdömet ”bästa resultat”. ·Litauen, Lettland och Rumänien klassas i ”kritiska situationer” när det gäller inkomstskillnader, medan Tjeckien, Finland, Slovenien och Slovakien ingår i kategorin ”bästa resultat”. ·När det gäller risk för fattigdom eller social utestängning placeras Litauen och Lettland i kategorin ”kritiska situationer”, medan Tjeckien, Slovenien och Slovakien faller inom kategorin ”bästa resultat”. ·Bulgarien, Grekland, Italien och Rumänien står inför en ”kritisk situation” när man ser till andelen unga som varken arbetar eller studerar, medan Tjeckien, Tyskland och Luxemburg ingår i kategorin ”bästa resultat”. När det gäller dynamiska arbetsmarknader och rättvisa arbetsvillkor i EU har situationen i genomsnitt blivit bättre under det senaste året för alla indikatorer, särskilt när det gäller sysselsättningsgrad och arbetslöshet (såväl total arbetslöshet som långtidsarbetslöshet), hushållens disponibla bruttoinkomst per capita och nettoinkomsten för en heltidsanställd ensamförsörjande arbetstagare (utan barn) med genomsnittslön. Resultaten för de olika indikatorerna är i korthet följande: ·Kroatien, Grekland, Italien och Spanien står kvar i kategorin ”kritiska situationer” när det gäller sysselsättningsgraden, medan Tjeckien, Estland, Tyskland, och Sverige ingår i kategorin ”bästa resultat”. ·Italien presterar sämst när det gäller arbetslösheten, medan Tjeckien ingår i kategorin ”bästa resultat”. ·Italien placeras i ”kritiska situationer” i fråga om långtidsarbetslöshet. Inga länder når upp till kategorin ”bästa resultat” men 15 länder placeras i ”bättre än genomsnittet”. ·Den reala tillväxten per capita ses som en ”kritisk situation” i Grekland, Cypern och Italien, jämfört med Bulgarien, Polen och Rumänien som faller inom kategorin ”bästa resultat”. ·Rumänien och Slovakien placeras i kategorin ”kritiska situationer” när det gäller nettoinkomst för en heltidsanställd ensamförsörjande arbetstagare (utan barn) med genomsnittslön, medan Österrike, Tyskland, Irland, Luxemburg, Nederländerna och Storbritannien finns i kategorin ”bästa resultat”. När det gäller offentligt stöd och socialt skydd och social delaktighet förbättrades situationen under det senaste året när det gäller tillgången till barnomsorg och digitala färdigheter. Läget har dock försämrats något när det gäller effekterna av sociala transfereringar för att minska fattigdom och när det gäller personer som enligt egen uppgift har icke tillgodosedda vårdbehov. Resultaten för de olika indikatorerna är i korthet följande:

·Spanien, Italien, Litauen, Lettland och Rumänien räknas fortfarande till kategorin ”kritiska situationer” när det gäller sociala transfereringar och minskad fattigdomsrisk. Däremot ingår Ungern och Irland i kategorin ”bästa resultat”. ·Tjeckien, Polen, Rumänien och Slovakien placeras i kategorin ”kritiska situationer” när det gäller andelen barn under tre år i formell barnomsorg, medan Belgien, Spanien och Luxemburg hör till kategorin ”bästa resultat”. ·Estland och Lettland befinner sig i kategorin ”kritiska situationer” när det gäller personer som enligt egen uppgift har icke tillgodosedda vårdbehov. Inget land uppnår kategorin ”bästa resultat” men nio länder bedöms vara ”bättre än genomsnittet”. ·Bulgarien, Kroatien och Rumänien faller inom kategorin ”kritiska situationer” när det gäller digitala färdigheter, medan Finland, Luxemburg, Nederländerna och Sverige är i kategorin ”bästa resultat”. Tabell 1. Sammanfattning av huvudindikatorerna i den sociala resultattavlan Anm.: uppdatering den 2 december 2019. Tillväxten av disponibel bruttoinkomst per capita är inte tillgänglig för Ungern och Malta. Nettoinkomsten för en heltidsanställd ensamförsörjande arbetstagare (utan barn) med genomsnittslön är inte tillgänglig för Cypern. Uppgifter om digitala färdigheter saknas för Italien. Avbrott i serien och andra statistiskt relevanta värden redovisas i bilagorna 1 och 2. Ruta 1. Riktmärkning – lägesrapport I meddelandet av den 26 april 2017 om inrättande av en europeisk pelare för sociala rättigheter fastställdes riktmärkning som ett viktigt verktyg för att stödja strukturreformer och främja uppåtgående konvergens på sysselsättningsområdet och det sociala området inom ramen för den europeiska planeringsterminen. Sedan dess har ramarna för riktmärkningen utvecklats och diskuterats med medlemsländerna på flera områden, i linje med den gemensamma strategi som sysselsättningskommittén och kommittén för socialt skydd kommit överens om, med inriktning på identifiering av politiska verktyg, som åtföljs av allmänna principer för politisk vägledning och, när sådana finns, särskilda indikatorer. I detta skede åtföljs inte de politiska insatserna av referensvärden, eftersom syftet är att möjliggöra jämförelser mellan medlemsländerna och ömsesidigt lärande för att skapa incitament för nödvändiga reformer. Ramarna för riktmärkning av arbetslöshetsförmåner och aktiva arbetsmarknadsåtgärder infördes för första gången i och med den europeiska planeringsterminen 2018, inbegripet indikatorer för arbetslöshetsförmånernas omfattning och generositet och därmed sammanhängande aktiveringspolitik. Arbetet pågår med att utveckla indikatorer för att färdigställa ramen när det gäller kvaliteten på de tidiga stödtjänsterna för arbetssökande. Ramen för riktmärkning av minimiinkomst, som omfattar minimiinkomstsystemens tillräcklighet, täckning och aktivering, var i sin tur helt integrerad i planeringsterminen för 2019, tillsammans med ramen för riktmärkning av vuxnas färdigheter och lärande, som man enades om med sysselsättningskommittén i oktober 2018. Arbete pågår för närvarande med ytterligare ramar för riktmärkning av olika eventuella användningsområden i kommande planeringsterminer, särskilt för minimilöner och kartläggning av kollektiva förhandlingar inom sysselsättningskommittén, samt för pensionernas tillräcklighet och barnomsorgen och stöd till barn inom ramen för kommittén för socialt skydd.



3. SYSSELSÄTTNINGSPOLITISKA OCH SOCIALA REFORMER – MEDLEMSLÄNDERNAS ÅTGÄRDER OCH RESULTAT Det här avsnittet innehåller en översikt över centrala sysselsättningspolitiska och sociala indikatorer och medlemsländernas åtgärder på områden som bör prioriteras enligt EU:s sysselsättningsriktlinjer som rådet antog 2019. För varje riktlinje beskrivs den senaste utvecklingen för ett antal viktiga indikatorer och ländernas politiska åtgärder. Avsnittet om ländernas åtgärder bygger på de nationella reformprogrammen för 2019 samt uppgifter från EU-kommissionen. Om inget annat anges är det bara åtgärder som genomförts sedan juni 2018 som presenteras. En ingående analys av utvecklingen på arbetsmarknaden finns i 2019 års rapporter om arbetsmarknaden och löneutvecklingen respektive sysselsättningen och den sociala utvecklingen i Europa. 3.1.Riktlinje 5: Stimulera efterfrågan på arbetskraft I det här avsnittet beskrivs genomförandet av sysselsättningsriktlinje nr 5, som rekommenderar medlemsländerna att skapa förutsättningar för att öka efterfrågan på arbetskraft och skapa nya jobb. Först ges en översikt över ländernas arbetslöshetstal och sysselsättningsgrad som en komplettering av analysen på EU-nivå i kapitel 1 och för att betona vikten av att skapa nya jobb i de olika länderna. Därefter diskuteras egenföretagandets dynamik och dess föränderliga karaktär, liksom bristen på kvalificerad arbetskraft. Slutligen undersöks utvecklingen vad gäller löner, minimilöner och skattekilen, och deras respektive påverkan på inkomster och levnadsstandard, nya arbetstillfällen och konkurrenskraften. I avsnitt 3.1.2 beskrivs de politiska åtgärder som medlemsländerna har genomfört på dessa områden. 3.1.1 Nyckelindikatorer Den ekonomiska tillväxten dämpades men arbetslösheten fortsatte att minska i alla medlemsländer under 2018, för andra året i rad. Under 2018 låg den därför på under 5 % i tio medlemsländer. I de flesta av länderna med hög arbetslöshet var minskningen snabbare än genomsnittet, vilket bekräftar den tendens i riktning mot lägre arbetslöshetsnivåer som iakttagits på senare år. Spanien, Grekland, Portugal, Kroatien och Cypern hade alla en minskning med minst 2 procentenheter. Partiella undantag är Frankrike och Italien, där man upplevde en långsammare om än stadig minskning. Trots den allmänna förbättringen är skillnaderna i arbetslöshetstalen stora, med siffror mellan 2,1 % i Tjeckien (rankad som ”bäst resultat”) till 19,2 % i Grekland (se diagram 5, som visar både nivåer och förändringar enligt den gemensamma metoden för att bedöma huvudindikatorerna för den sociala resultattavlan)). Stora skillnader finns också kvar på regional nivå (se bilaga 3) där vissa regioner i Grekland, Italien och Spanien fortfarande har en arbetslöshet på över 20 %. 2018 hade arbetslösheten i de flesta medlemsländerna sjunkit till de nivåer som rådde före krisen (se diagram 6). Anmärkningsvärda undantag är Frankrike, Italien och Spanien, där mer än hälften av alla arbetslösa personer i EU återfanns 2018. Diagram 5: Arbetslösheten går mot lägre nivåer Arbetslöshet (15–74 år) och årlig förändring (huvudindikator i den sociala resultattavlan) Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen. Rapporteringsperiod: Nivåer 2018 och årliga förändringar jämfört med 2017. Anm.: Axlarnas skärningspunkt motsvarar det oviktade EU-genomsnittet. En förklaring finns i bilagan.

Diagram 6: Under de senaste fem åren har arbetslösheten minskat i alla medlemsländer Arbetslöshet (15–74 år), jämförelse över flera år Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen. Sysselsättningsgraden fortsatte att öka och nådde en toppnotering i de flesta medlemsländerna 2018. Alla medlemsländerna registrerade en ökning med minst 0,5 procentenheter jämfört med 2017. Under 2018 hade hälften av medlemsländerna redan nått Europa 2020-målet på 75 % och tretton hade uppnått sitt nationella sysselsättningsmål. Som visas i diagram 7 är dock konvergensen fortfarande mycket begränsad. I många länder med låga utgångsnivåer ökar sysselsättningen långsammare än genomsnittet, däribland Italien och Frankrike. Samtidigt noterades den snabbaste ökningen i länder med relativt höga utgångsnivåer (Cypern, Slovenien, Malta, Finland, Lettland). Nya arbetstillfällen skapades också i många länder som redan nått målet på 75 % (Litauen, Danmark, Nederländerna och Tjeckien). Skillnaderna i sysselsättningsgrad (i åldersgruppen 20–64 år) är fortfarande stora, med nivåer från 80 % eller mer i Sverige, Tyskland, Tjeckien och Estland (bästa resultat) till cirka 60 % i Grekland (se diagram 7 och 8). Ett antal medlemsländer uppvisar stora regionala skillnader i sysselsättningsgrad (se bilaga 3). Diagram 7: Sysselsättningen ökade i alla medlemsländer men konvergensen förblir begränsad Sysselsättning (20–64 år) och årlig förändring (huvudindikator i den sociala resultattavlan) Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen. Rapporteringsperiod: Nivåer 2018 och årliga förändringar jämfört med 2017. Anm.: Axlarnas skärningspunkt motsvarar det oviktade EU-genomsnittet. En förklaring finns i bilagan. Diagram 8: Sysselsättningsgraden ligger på rekordhöga nivåer i nästan alla medlemsländer Sysselsättning (20–64 år), jämförelse över flera år Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen. Antalet egenföretagare var i stort sett oförändrat under 2018, men fortsatte att minska på medellång sikt som andel av sysselsättningen. På lång sikt har det totala antalet egenföretagare i stort sett varit stabilt sedan 2008, medan andelen egenföretagare i den totala sysselsättningen sakta har minskat, från 14,3 % till 13,5 % mellan 2008 och 2018. Trots denna relativa stabilitet har egenföretagandet genomgått en stadig förskjutning från traditionella verksamheter till sektorer med högre förädlingsvärde. Detta skifte är särskilt märkbart för egenföretagare utan anställda, som utgör över 70 % av egenföretagarna. Sedan 2008 har antalet egenföretagare utan anställda minskat med 25 % inom jordbruk, 14 % inom handel och 5 % inom transport. Under samma period steg antalet med över 30 % inom områdena information och kommunikation, juridik, ekonomi, vetenskap och teknik, och med 40 % inom hälsa och socialt arbete. Andelen egenföretagare i icke-traditionella sektorer steg från 36 % år 2008 till 45 % år 2018, med stora skillnader mellan medlemsländerna. Ökningen var snabbare i snabbväxande ekonomier som Estland, Lettland och Litauen, och långsammare i länder där egenföretagandet i icke-traditionella sektorer redan var utbrett (till exempel Danmark, Tyskland, Italien). Förändringen i den sektorsvisa sammansättningen av egenföretagande på EU-nivå visas i diagram 9. Förskjutningen mot sektorer med högre förädlingsvärde märks också i egenföretagarnas genomsnittliga utbildningsnivå. Andelen egenföretagare med högskoleutbildning ökade till 36,1 % under 2018 (från 35,2 % 2017 och 26,6 % 2008). Denna ökning var snabbare än bland anställda, där andelen högutbildade var 35,3 % 2018, en ökning från 27,2 % 2008. Den här tendensen var särskilt imponerande bland kvinnliga egenföretagare, där andelen med högskoleutbildning uppgick till 44,5 % 2018, en ökning från 30,8 % 2008. Detta tyder på att investeringen i kompetens och humankapital kommer att bli allt viktigare i samband med de snabba tekniska förändringarna och ett föränderligt arbetsliv. Mer information om utmaningar och möjligheter med avseende på dessa tendenser finns i avsnitt 3.3. Diagram 9: Egenföretagandet genomgår en förskjutning mot tjänster och icke-traditionella sektorer Andelen egenföretagare per sektor Källa: Eurostat. AGRI: Jordbruk, skogsbruk och fiske (Nace A). MANUF: Tillverkning (Nace C). CONST: Bygg- och anläggning (Nace F). TRADE: Partihandel och detaljhandel, reparation av motorfordon och motorcyklar (Nace G). TRACC: Transport och magasinering, hotell och restaurangverksamhet (Nace H & I). Icke-traditionella sektorer: Alla övrig Nace-verksamhet, mest tjänster.

Allt eftersom arbetsmarknaden blir allt snävare kan bristen på arbetskraft märkas i de flesta medlemsländer. Under senare år talar en allt större del arbetsgivare om arbetskraft som en faktor som begränsar produktionen. I EU har denna andel i genomsnitt ökat från 7,5 % 2013 till 21,8 % 2018 (se även kapitel 1). Denna begränsning är i allmänhet mer uttalad i medlemsländer där arbetslöshetstalet ligger på historiskt låga nivåer, som Ungern, Malta och Polen (se diagram 10). Däremot betraktas bristen på arbetskraft mindre som ett hinder för produktionen i länder där arbetslösheten är som högst (Grekland, Spanien och Italien). I länder där det fortfarande finns outnyttjad arbetskraft (till exempel Grekland, Spanien och Cypern) tycks en hög andel arbetstagare vara överkvalificerade för sitt jobb, medan detta i allmänhet är mindre vanligt i länder med låg arbetslöshet (se diagram 11). Det tyder på att kompetenshöjning och investering i färdigheter, förutom att det är en drivkraft för långsiktig tillväxt också kan vara ett kraftfullt verktyg för att främja sysselsättning på kort sikt, särskilt i länder där förhållandena på arbetsmarknaden redan är ansträngda. Diagram 10: Bristen på arbetskraft är mer uttalad där arbetslösheten är lägre Sammansatt indikator för brist på arbetskraft (vänster) och arbetslöshetstal (höger) – 2018 Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen och konjunkturundersökningen. Denna sammansatta indikator omfattar alla sektorer (se 2019 års rapporter om arbetsmarknaden och löneutvecklingen). Diagram 11: Överkvalificeringen är högst i länder där arbetslösheten är hög Överkvalificeringstal (vänster) och arbetslöshetstal (höger) – 2018 Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen. Överkvalificeringstalet definieras som andelen personer i åldersgruppen 20–64 år med högskoleutbildning som har arbeten på ISCO-nivå 4–9. Den nominella lönetillväxten ökade något i flera medlemsländer, men förblir måttlig totalt sett. För första gången sedan 2008 ökade den nominella ersättningen per anställd i alla medlemsländer under 2018. Ökningarna under 2018 sträcker sig från 0,5 % i Cypern till 16,3 % i Rumänien (diagram 12). Under 2018 var den nominella löneökningen jämförelsevis snabbare i de flesta medlemsländer i Central- och Östeuropa. Till medlemsländerna med snabb nominell löneökning (över 7 %) hör Rumänien, Tjeckien, Estland, Lettland, Litauen och Polen. Däremot var den nominella löneökningen lägre – dvs. runt eller under 2 % – i medlemsländerna i södra Europa, där arbetslösheten tenderar att vara jämförelsevis högre. Under 2018 var den reala löneökningen positiv i de flesta medlemsländerna. Den genomsnittliga tillväxten var dock måttlig, 1,1 % i EU och 0,7 % i euroområdet. Den reala löneökningen var särskilt snabb i Rumänien, följt av Bulgarien, Polen, Estland, Lettland och Tjeckien (alla över 5 %) och bidrog därmed till att öka arbetstagarnas köpkraft och främja uppåtgående konvergens i fråga om levnadsvillkor. I den andra änden av skalan, i Cypern, Spanien, Finland och Nederländerna minskade reallönerna. Reallöneutvecklingen låg nära noll i även Belgien, Frankrike, Irland och Storbritannien. Den här gruppen av länder med låg reallöneökning är heterogen och omfattar både länder med hög eller relativt hög arbetslöshet (som Spanien, Frankrike och Cypern) och länder med låg arbetslöshet (som Nederländerna, Storbritannien och Österrike). Diagram 12: Löneutvecklingen är fortfarande måttlig, med undantag av Central- och Östeuropa Utveckling av den nominella och reala löneutvecklingen – 2018 (årlig förändring i %) Källa: Europeiska kommissionen – databasen Ameco. Under 2018 ökade reallönerna snabbare än produktiviteten i de flesta medlemsländerna, särskilt i Central- och Östeuropa. En liknande trend förväntas under 2019. På medellång sikt (2013–2018) har den reala produktiviteten och reallönerna båda ökat långsamt och reallönerna har släpat efter, särskilt under de första åren av återhämtningen. Som visas i diagram 13 ökade den reala arbetsproduktiviteten per anställd med 4,4 % i EU under den perioden, vilket var snabbare än reallöneökningen (+3,1 %). Till följd av denna långa måttliga utveckling låg lönerna 2018 fortfarande under 2013 års nivåer i åtta medlemsländer (Italien, Spanien, Cypern, Grekland, Finland, Kroatien, Portugal och Belgien). I vissa länder, nämligen de baltiska länderna, Rumänien, Bulgarien och Slovakien, var löneutvecklingen mycket snabbare än produktionstillväxten. Detta är förenligt med låga arbetslöshetstal och en framväxande brist på arbetskraft och kompetens, och bidrar till återhämtningsprocessen. Samtidigt kan det få negativ påverkan på kostnadskonkurrenskraften om diskrepansen med produktivitetsutvecklingen blir utdragen. Diagram 13: Under de senaste fem åren har reallönerna ökat något långsammare än produktiviteten

Utvecklingen för reallöner och real produktivitet (procentuell ändring 2013–2018) Källa: Eurostat, Europeiska kommissionens databas Ameco (real ersättning per anställd, BNP-deflator, real arbetsproduktivitet per person). Länderna är ordnade efter skillnaden mellan ökningen för real ersättning och ökningen av real produktivitet (dvs. till vänster i diagrammet har den reala produktivitetsutvecklingen varit snabbare än utvecklingen för den reala ersättningen). Uppgifterna för Irland avser perioden 2015–2018. Även om löneandelen har minskat något i EU under de senaste fem åren, kan en allmän tendens mot konvergens märkas. Jämfört med 2013 minskade löneandelen med 0,4 procentenheter i EU och med 0,7 i procentenheter i euroområdet. Den har dock ökat i de flesta medlemsländerna i Central- och Östereuropa, där nivån var jämförelsevis låg (inbegripet Lettland, Litauen, Rumänien och Slovakien). Samtidigt har löneandelen minskat i länder som Belgien och Slovenien, där nivån var jämförelsevis hög. Bland de största EU-länderna minskade löneandelen något i Frankrike, Spanien, Italien och Storbritannien medan den ökade något i Tyskland och Polen (se diagram 14). Diagram 14: Under de senaste fem åren har en viss konvergens inom löneandelen kunnat märkas Ändringar i löneandelen 2013–2018 Källa: Europeiska kommissionens databas Ameco. Justerad löneandel, total ekonomi, som procentandel av BNP i löpande priser. I Irland minskade löneandelen med 9,4 procentenheter 2015 jämfört med 2014, på grund av statistiska revideringar. Nettoinkomsten fortsatte att växa snabbare i Central- och Östeuropa och bidrar till konvergens när det gäller arbetsinkomstnivåerna. Den här tendensen är i linje med principerna i den europeiska pelaren för sociala rättigheter, som anger uppåtgående konvergens i levnadsstandard som ett av de viktigaste målen. Samtidigt som de här länderna har en högre ökning av nettoförvärvsinkomsten än genomsnittet, uppvisar de också en snabb ökning av enhetsarbetskostnaden, vilket kan få effekter på konkurrenskraften och därför bör övervakas. En divergerande trend kan märkas mellan södra och västra Europa: arbetsinkomsten stagnerade eller minskade i Spanien, Grekland och Italien, trots relativt lägre nivåer i absoluta tal (i konsekvens med högre arbetslöshetstal), medan utvecklingen var mer dynamisk i länder med högre startnivåer. Denna tendens framgår tydligt av den u-formade fördelningen av länder i diagram 15, där referensen är en ensam person utan barn med en inkomst på genomsnittsnivå, under en treårsperiod (2015–2018). I den nedre delen av spektrumet klassificeras Bulgarien, Litauen och Ungern som ”svaga men förbättras” medan Lettland, Rumänien och Slovakien, där nettoinkomsterna har ökat långsammare, klassificeras som ”kritiska situationer”. Bland de länder som har bäst resultat ligger nettoinkomsten mätt i köpkraftsstandard över 30 000 euro i Luxemburg, Irland och Storbritannien. I de här medlemsländerna har nettoinkomsterna ökat snabbare än i jämförbara länder. Diagram 15: Nettoinkomsterna har ökat snabbt i Central- och Östeuropa och stöder därmed uppåtgående konvergens Nettoinkomster och årlig förändring – genomsnitt under tre år (huvudindikator i den sociala resultattavlan) Källa: Databas över skatter och förmåner (egna beräkningar). Rapporteringsperiod: 2018 års nivåer (genomsnitt under tre år) och genomsnittliga årliga förändringar 2015–2018. Anm.: Axlarnas skärningspunkt motsvarar det oviktade EU-genomsnittet. En förklaring finns i bilagan. De medlemsländer där den nominella enhetsarbetskostnaden överstiger det tröskelvärde som fastställts i förfarandet vid makroekonomiska obalanser (MIP) har markerats med en asterisk. Indikatorn i resultattavlan för MIP är den procentuella förändringen av den nominella enhetsarbetskostnaden över tre år. Tröskelvärdet är 9 % för länderna i euroområdet och 12 % för övriga medlemsländer. Uppgifter saknas för Cypern. Skillnaderna i löner har i stort sett varit stabila på medellång sikt. Löneökningar, särskilt i den nedre delen av löneskalan, spelar en viktig roll för att upprätthålla efterfrågan och minska inkomstskillnaderna och fattigdomsrisken bland förvärvsarbetande. Spridningen i bruttoinkomst, mätt som förhållandet mellan den femte och den första inkomstdecilen (D5/D1), varierade 2017 mellan 1,33 i Sverige och 2,02 i Irland (baserat på uppgifter från OECD). Lönebildningsinstitutioner kan påverka lönespridningen. Framför allt verkar starkare kollektiva förhandlingar ha ett samband med mer jämlika inkomster (Europeiska kommissionen, 2018). Omfattningen av kollektiva förhandlingar varierar mycket inom EU, beroende på olika nationella traditioner och institutioner. År 2016 låg andelen anställda som omfattades av något slags kollektivt löneavtal, enligt OECD:s beräkningar, mellan 98 % i Österrike och 7,1 % i Litauen. Löneutvecklingen påverkar också risken för fattigdom bland förvärvsarbetande, en risk som ligger på historiskt höga nivåer i de flesta medlemsländer. Andelen personer som förvärvsarbetar men som har en disponibel inkomst per konsumtionsenhet under gränsen för fattigdomsrisk steg i EU från 8,3 % år 2010 till 9,6 % år 2016. Sedan dess har den i stort sett varit stabil i del flesta medlemsländerna och låg i genomsnitt på 9,5 % år 2018. Den högsta nivån registrerades i Rumänien (15,3 %) och därefter kom Luxemburg, Spanien, Italien, Storbritannien och Grekland, som alla låg över 11 %. I Finland och Tjeckien låg siffran för fattigdom bland förvärvsarbetande under 4 %. Den snabbaste minskningen jämfört med 2017 registrerades i Rumänien, Grekland och Ungern (cirka 2 procentenheter). Fattigdomsrisken bland förvärvsarbetande hör tydligt ihop med typen av anställningsavtal: under 2018 löpte 16,2 % av de visstidsanställda risk att drabbas av fattigdom mot 6,1 % för dem med fast anställning. Diagram 16: Fattigdomsrisken bland förvärvsarbetande ligger kvar över 2010 års nivåer i de flesta medlemsländerna Fattigdomsrisken bland förvärvsarbetande, flerårig jämförelse Källa: Eurostat, statistik över inkomst- och levnadsvillkor. I de flesta medlemsländerna satte minimilöner den undre gränsen för lönespridningen. Den undre gränsen fastställs vanligtvis av nationella lagstadgade minimilöner (med undantag för Österrike, Cypern, Danmark, Finland, Italien och Sverige). Tillräckliga minimilöner, lagstadgade eller kollektivt förhandlade på sektorsnivå, tjänar flera syften: de minskar löneskillnaderna, utgör ett incitament för att arbeta, kan bidra till att minska fattigdomsrisken bland förvärvsarbetande och stöder den samlade efterfrågan genom att öka inkomsterna för lågavlönade familjer som har en större konsumtionsbenägenhet. Transparenta och förutsägbara minimilöner bidrar också till ett företagsklimat som stöder investeringar och skapar arbetstillfällen, samtidigt som de förhindrar otillbörlig konkurrens. Samtidigt leder minimilöner till en ökad kostnad för att anställa lågavlönade arbetstagare, vilket beroende på de ekonomiska strukturerna och den makroekonomiska situationen kan påverka sysselsättningsmöjligheterna för vissa grupper. För att beakta alla dessa faktorer deltar därför arbetsmarknadens parter i de flesta medlemsländerna i arbetet med att fastställa minimilöner. I vissa länder deltar också expertgrupper i processen. Så är det exempelvis i alla länder som nyligen har infört en lagstadgad minimilön (Tyskland, Irland och Storbritannien). I diagram 17 visas minimilönen som en procentsats av median- och genomsnittslönen i EU 2018. De högsta minimilönerna i förhållande till medianlönen registrerades i Frankrike, Portugal, Slovenien och Rumänien, medan de lägsta konstaterades i Spanien, Tjeckien och Estland. Eftersom minimilönens möjliga inverkan på både sysselsättningen och levnadsstandarden är högre när en stor andel av arbetskraften omfattas, bör även denna indikator beaktas. År 2016 var andelen som tjänade den lagstadgade minimilönen eller mindre 7,2 % i medianmedlemslandet i EU (se diagram 18), med stora skillnader mellan länder (från runt 2 % i Tjeckien och Malta till över 12 % i Polen och Storbritannien).

Diagram 17: Minimilönerna i Europa ligger mellan en tredjedels och en halv genomsnittlig lön Minimilöner i förhållande till median- och genomsnittsinkomster för heltidsanställda arbetstagare (2018) Källa: OECD. Anm.: I Österrike, Cypern, Danmark, Finland, Italien och Sverige finns ingen lagstadgad minimilön. OECD har inga uppgifter för Bulgarien, Kroatien och Malta. Diagram 18: Andelen arbetstagare med minimilön varierar stort mellan medlemsländerna Andelen arbetstagare som tjänar en viss andel av de nationella minimilönerna Källa: Eurofound, Minimum wages in 2019: Annual review. I Central- och Östeuropa har ökat lönetryck påverkat alla nivåer av lönebildningen, inklusive minimilöner,. Inkomsttagare med minimilön har fått högre lön i nästan alla EU:s medlemsländer under 2019. I genomsnitt registrerades större ökningar i Central- och Östeuropa, där bristen på arbetskraft har ökat på senare år. De högsta ökningarna i nominella termer registrerades dock i Spanien (22,3 %) och Grekland (10,9 %), även om minimilönen i Grekland fortfarande ligger långt under nivån före krisen. Bland dem som får minimilön är kvinnorna fortfarande betydligt överrepresenterade i nästan alla EU-länder – med undantag för Estland och Bulgarien där det finns en relativ balans mellan könen. År 2017 var kvinnorna som mest överrepresenterade bland dem som har minimilön i Malta, Nederländerna, Tjeckien, Slovakien, Kroatien och Belgien. Diagram 19: Skattekilen har i allmänhet minskat, särskilt för låginkomsttagare Skattekilen på arbete, nivå 2018 och förändringar 2013–2018 Källa: Databas över skatter och förmåner, Europeiska kommissionen/OECD. Anm.: Uppgifterna gäller hushåll med en förvärvsarbetande person utan barn. Uppgifterna uppdaterades den 17 juni 2019. EU 28 är ett oviktat genomsnitt. Skattebördan på arbete fortsätter totalt att gradvis minska. Under 2018 var minskningarna av skattekilen för ensamstående arbetstagare med en genomsnittslön störst i Rumänien (-4,7 procentenheter) Estland (-2,5 procentenheter) och Ungern (-1,1 procentenheter). Skattekilen ökade i mer än hälften av EU:s medlemsländer men i allmänhet i mycket begränsad omfattning – de största ökningarna registrerades i Bulgarien (0,6 procentenheter) och Malta (0,4 procentenheter). Överlag är skillnaderna mellan länderna fortfarande stora (se diagram 19). Skattekilen varierar från mindre än 30 % i Cypern och Malta till omkring 50 % i Belgien, Tyskland, Italien, Frankrike och Österrike. Liknande skillnader kan noteras för låginkomsttagare (de som tjänar 67 % av genomsnittslönen), även om länderna har olika skatteprogressivitet. Den långsiktiga tendensen till minskning av skattekilen är särskilt tydlig för låginkomsttagare. Mellan 2013 och 2018 minskade den oviktade genomsnittliga skattekilen i genomsnitt med 1,7 procentenheter i EU (och med 2,0 procentenheter för låginkomsttagare), med stora minskningar för båda inkomstgrupperna i Rumänien, Ungern, Estland och Belgien. Större minskningar för låginkomsttagare noterades i Italien och Frankrike samt i Litauen och Lettland. För de senare två länderna beror detta på att man infört progressiva skattetabeller för privatpersoner. På lång sikt kan en viss konvergens i skattesatserna märkas, även om skattekilen har ökat i vissa länder där den var jämförelsevis hög (t.ex. Tyskland, Slovenien och Tjeckien), medan den minskade i vissa länder där den var relativt låg (t.ex. Irland och Storbritannien). I september 2015 enades eurogruppen om en riktmärkning av medlemsländernas skattebörda på arbete jämfört med det BNP-viktade genomsnittet. Syftet är att ytterligare informera och stödja reformer på området för beskattning av arbete. Som en del i detta arbete tittar Eurogruppen på skattekilen på arbete för en ensamstående arbetstagare med genomsnittslön och en ensamstående arbetstagare med låg lön. 3.1.2 Politiska åtgärder När arbetsmarknaden förbättras tenderar sysselsättningsstöden att minska. I många medlemsländer finns dock fortfarande ekonomiska incitament kvar för att hjälpa vissa specialgrupper att komma in på arbetsmarknaden. I Belgien till exempel, kan arbetsgivare under vissa omständigheter sänka bruttolönen till unga arbetstagare (under 21 år) och skillnaden ska kompenseras med en premie som betalas av regeringen till den anställde. I Flandern (Belgien) har regeringen stärkt de riktade åtgärderna för äldre arbetstagare, lågutbildade ungdomar och personer med funktionsnedsättning. I Frankrike håller man gradvis på att utöka de experimentella subventionerna till företag som anställer personer som är bosatta i de mest utsatta stadsdelarna, däribland de yttersta randområdena. I Tyskland finns programmet Teilhabechancengesetz som innebär att om man anställer en långtidsarbetslös person betalar staten 75 % av lönen under det första året och 50 % under det andra året. I Cypern finns ett lärlingsprogram som innebär att nyutexaminerade personer, nyutbildade jurister, arkitekter och ingenjörer kan få ett månatligt utbildningsbidrag på 650 euro. Det finns också incitament för att anställa personer med funktionsnedsättning. I Portugal ges, som en del i åtgärdsprogrammet för att hantera otrygga anställningar och främja kollektivavtal, stöd till företag som på samma gång anställer en ung arbetslös person (eller en ung person som söker sitt första jobb) och en långtidsarbetslös äldre person på fasta jobb. Stödet omfattar helt eller delvis undantag från sociala avgifter. Subventioner ges också om yrkespraktik omvandlas till tillsvidareanställningsavtal för ungdomar och långtidsarbetslösa (ändringar infördes 2019 för att effektivisera ansökningsförfarandet). I Rumänien får arbetsgivare som tillsvidareanställer nyutexaminerade personer 2 250 lei (cirka 475 euro) per månad för varje arbetstagare, under en period om 12 månader (18 månader för personer med funktionsnedsättning). Samma belopp ges också till den som anställer arbetslösa personer över 45 år, arbetslösa ensamstående föräldrar, långtidsarbetslösa och unga som varken arbetar eller studerar. Slutligen kan samma belopp ges, från arbetslöshetsförsäkringsbudgeten, till arbetsgivare som ingår ett lärlingsavtal eller praktikavtal. I Sverige diskuteras en ny åtgärd för nyanlända och långtidsarbetslösa, där staten skulle subventionera drygt hälften av lönekostnaderna. Mer information om riktade åtgärder för specifika grupper finns i avsnitt 3.2. En del medlemsländer stödde sysselsättning och arbetsinkomster genom att minska skatteklyftan. I vissa fall kan politiska åtgärder även omfatta ändringar av sociala avgifter. I Spanien antogs flera skattelättnader 2018, inklusive en fullständig skattebefrielse för föräldrapenning, avdrag för utgifter för förskoleverksamhet och barnomsorg och avdrag för skattebetalare som bor tillsammans med en försörjningsberoende partner. I Frankrike omvandlades det tidigare skatteavdraget för konkurrenskraft och sysselsättning (CICE) till en direkt minskning av socialförsäkringsavgifterna med 6 procentenheter på löner upp till 2,5 gånger minimilönen. Dessutom kommer en minskning med 3,9 procentenheter på arbetsgivarnas socialförsäkringsavgifter att tillämpas för låga löner. I Italien infördes en fast skattesats på 15 % för småföretag, utövare av de fria yrkena och hantverkare som redovisar intäkter upp till 65 000 euro. I Litauen kommer skattekilen för låg- och medelinkomsttagare att sänkas under en period om tre år, inom ramen för en omfattande reform som innebär att en progressiv skattetabell för privatpersoner införs. Beskattningssystemet för arbete håller också på att förenklas, med en befrielse från socialförsäkringsavgiften för låginkomsttagare, inbegripet för pensionssystemet, i kombination med en ökning av den allmänna socialförsäkringsavgiften. I Ungern sänktes arbetsgivarnas socialförsäkringsavgifter 2019 från 19,5 % till 17,5 %. Dessutom behöver man inte betala sociala avgifter för pensionärers arbetsinkomst, vilket gynnar deras deltagande på arbetsmarknaden. Polen antog en skattelättnad för ungdomar under 26 år. I Malta bekräftades i 2019 års budget en check på 40–68 euro för alla anställda som tjänar mindre än 60 000 euro, som en del i initiativet ”Det ska löna sig att arbeta”. Lägsta belopp för egenföretagare ökade med 1,9 % under 2019 för finansiering av ett ökat skydd, både vad gäller omfattning och varaktighet. I Slovenien undantogs semesterersättningen från inkomstskatt och socialförsäkringsavgifter upp till beloppet för genomsnittslönen. Många medlemsländer vidtar åtgärder för att förbättra kraften och insynen i ramarna för lönebildning och kollektivförhandlingar. I Grekland återställdes principerna för förlängning av kollektivavtal och om mest gynnsamma villkor (dvs. möjligheten att avvika från avtal som endast är till fördel för arbetstagaren). Detta har hittills lett till en förlängning av femton kollektivavtal, som omfattar över 220 000 arbetstagare. I Kroatien diskuteras lagstiftning för att bättre harmonisera lönebildningen i statsförvaltningen. Det ska ske med hjälp av gemensamma lönesystem och koefficienter för arbetets komplexitet. Den nya lagstiftningen skulle också omfatta områden som gäller offentliga tjänstemäns anställningsförhållanden som för närvarande förhandlas fram genom kollektivavtal, beroende på tillämpningen av det nya utvärderingssystemet. Lettland ändrade arbetsrätten för att underlätta sektoriella tvåpartsavtal, genom att tillåta att de under vissa förhållanden avviker från övertidstillägget på 100 %. I Litauen syftar ett lagförslag till att förtydliga den rättsliga miljön för social dialog och kollektivförhandlingar på nationell, sektoriell och administrativ nivå. För att stärka den finansiella kapaciteten hos arbetsmarknadens parter kommer skattebetalarna dessutom att ha möjlighet avsätta 1 procent av sin inkomstskatt till fackliga organisationer. Efter en ändring av arbetslagstiftningen i Slovakien har arbetstagare nu rätt att offentliggöra sin lönenivå, vilket inte kan döljas genom avtal. Under 2019 ökade minimilönerna i nästan alla medlemsländer som har nationella lagstadgade lönenivåer. En översikt över de uppdateringar som gjordes 2019 finns i tabell 2. I Estland, till exempel, höjdes bruttominimilönen i januari 2019 till 540 euro, från 500 euro 2018. Arbetsmarknadens parter enades om att höjningen av minimilönen fram till 2022 skulle beräknas varje år utifrån arbetsproduktiviteten och den ekonomiska tillväxten. I Grekland höjde regeringen den lagstadgade minimilönen med 10,9 % och avskaffade lön under minimilönen för personer under 25 år. Detta är den första höjningen sedan 2012. I Spanien höjdes den lagstadgade minimilönen till 12 600 euro per år, till följd av en politisk överenskommelse (utan arbetsmarknadens parter). Samtidigt meddelade regeringen en höjning av lönerna i den offentliga sektorn med minst 2,25 % under 2019, och därefter en ytterligare höjning med högst 0,5 procentenheter beroende på BNP-tillväxten. I Kroatien ökade minimibruttolönen från 3 440 till 3 750 kuna (från cirka 460 till 505 euro) – den högsta ökningen sedan 2008. I Litauen höjdes minimilönen från 400 till 430 euro per månad, men efter inkomstskattereformen uppgår detta belopp till 555 euro. I Slovakien ökade minimilönen från 480 till 520 euro. I Lettland höjdes inte den nationella minimilönen, däremot uppdaterades minimilönerna uppåt i byggsektorn och i undervisningssektorn. I Polen meddelade regeringen större höjningar av minimilönen. Den skulle nästan fördubblas i nominella termer under de kommande fem åren (från 2 250 zloty 2019 till 4 000 år 2024), dvs. från cirka 525 euro till 930 euro). I Italien och Cypern slutligen, diskuteras förslag att införa en lagstadgad minimilön. I Italien föreslås i ett lagförslag att en minsta bruttotimlön på 9 euro införs. I Cypern meddelade regeringen att den har för avsikt att införa en fast minimilön när ekonomin når full sysselsättning, med en arbetslöshet på 5 %. Enligt prognoserna förväntas detta ske 2020–2021.

Tabell 2: Lägsta månadslön 2019 (i euro) Land 2018 2019 Nominell ökning Real ökning Belgien 1 562,59 1 593,76 2,0 % 0,2 % Bulgarien 260,76 286,33 9,8 % 7,4 % Kroatien 462,10 505,90 9,5 % 8,4 % Tjeckien 477,78 518,97 8,6 % 7,2 % Estland 500,00 540,00 8,0 % 5,0 % Frankrike 1 498,47 1 521,22 1,5 % 0,1 % Tyskland 1 497,79 1 557,09 4,0 % 2,2 % Grekland 683,76 758,33 10,9 % 10,4 % Ungern 444,69 464,20 4,4 % 5,0 % Irland 1 613,95 1 656,20 2,6 % 1,8 % Lettland 430,00 430,00 0,0 % -2,9 % Litauen 400,00 555,00 (430,00) 7,5 % 5,0 % Luxemburg 1 998,59 2 071,10 3,6 % 2,0 % Malta 747,54 761,97 1,9 % 0,9 % Nederländerna 1 578,00 1 615,80 2,4 % 0,4 % Polen 502,75 523,09 4,1 % 6,4 % Portugal 676,67 700,00 3,5 % 2,8 % Rumänien 407,86 446,02 9,4 % 6,0 % Slovakien 480,00 520,00 8,3 % 6,0 % Slovenien 842,79 886,63 5,2 % 3,9 % Spanien 858,55 1 050,00 22,3 % 21,1 % Storbritannien 1 638,36 1 746,73 4,9 % 2,4 % Källa: Eurofounds beräkningar. Harmoniserade siffror över bruttomånadslöner i euro för heltidsanställda vuxna. När beloppen omvandlas till euro är de reala förändringarna av minimilönen i Ungern och Polen högre än de nominella förändringarna på grund av devalveringar av den ungerska forinten och den polska złotyn.

3.2.Riktlinje 6: Öka arbetskraftsutbudet och förbättra tillgången till sysselsättning samt öka arbetskraftens färdigheter och kompetens I detta avsnitt beskrivs genomförandet av sysselsättningsriktlinje nr 6 som rekommenderar medlemsländerna att skapa förutsättningar för att öka arbetskraftsutbudet och arbetskraftens färdigheter och kompetens. Först presenteras indikatorer om utbildningsnivåer, utbildningsresultat och inverkan på kompetensutveckling och anställbarheten. Därefter redogörs för arbetsmarknadsresultaten för olika grupper som är underrepresenterade på arbetsmarknaden (till exempel ungdomar, äldre arbetstagare, kvinnor, personer med invandrarbakgrund och personer med funktionsnedsättning). I avsnitt 3.2.2 beskrivs medlemsländernas politiska åtgärder på dessa områden och åtgärder riktade till dessa grupper. 3.2.1 Nyckelindikatorer Efter en lång period av oavbrutna framsteg har andelen unga med högst grundskoleutbildning stagnerat under de senaste två åren. Ett av de överordnade målen i Europa 2020-strategin är att minska andelen unga som lämnar skolan med högst grundskoleutbildning. Medlemsländerna har kommit överens om att minska denna andel i EU till i genomsnitt under 10 % fram till 2020, från 14,7 % 2008. Andelen minskade stadigt fram till 2016, då den nådde 10,7 %. Sedan dess har inga större förbättringar noterats, utan indikatorn har stadigt legat kvar på 10,6 % både 2017 och 2018. Som visas i diagram 20 är situationen i princip oförändrad i