EUROPEISKA KOMMISSIONEN Bryssel den 26.11.2015 COM(2015) 700 final UTKAST TILL GEMENSAM SYSSELSÄTTNINGSRAPPORT

FRÅN KOMMISSIONEN OCH RÅDET Följedokument till kommissionens meddelande

Årlig tillväxtöversikt för 2016



UTKAST TILL GEMENSAM SYSSELSÄTTNINGRAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN OCH RÅDET Följedokument till kommissionens meddelande Årlig tillväxtöversikt för 2016 Utkastet till gemensam sysselsättningsrapport upprättas i enlighet med artikel 148 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt och är en del av den årliga tillväxtöversikten, som utgör startskottet för paketet med den europeiska planeringsterminen. Sysselsättningsrapporten är ett viktigt underlag för EU:s ekonomiska styrning och innehåller en årlig översikt över den viktigaste utvecklingen när det gäller sysselsättningen och den sociala situationen i Europa samt över de reformer som medlemsstaterna gjort i enlighet med riktlinjerna för deras sysselsättningspolitik och prioriteringarna i den årliga tillväxtöversikten. Utkastet till gemensam sysselsättningsrapport 2016 visar följande: Sysselsättningen och den sociala situationen blir långsamt bättre, även om det fortfarande finns tecken på skillnader mellan och inom medlemsstaterna. I takt med den gradvisa ekonomiska återhämtningen har sysselsättningen återigen börjat öka och arbetslösheten har minskat i nästan alla medlemsstater. Under 2014 var den årliga arbetslösheten i EU-28 fortfarande mer än 10 %, och högre i euroområdet, men minskade under 2015. Ungdomsarbetslösheten och långtidsarbetslösheten är också på tillbakagång sedan 2013, men är ändå hög totalt sett. Det finns fortfarande stora skillnader mellan medlemsstaterna, trots att förhållandena på arbetsmarknaden i de olika länderna i viss mån närmade sig varandra under 2014. Hushållens inkomster i EU ökade något under 2014 och i början av 2015, till följd av den starkare ekonomiska aktiviteten och de förbättrade förhållandena på arbetsmarknaden. Antalet och andelen människor som riskerar att drabbas av fattigdom eller social utestängning stabiliserades på det hela taget både 2013 och 2014. Men den sociala situationens utveckling tyder på att skillnaderna mellan medlemsstaterna i EU har ökat när det gäller risken för fattigdom och ojämlikhet, vilket framgår av resultattavlan med centrala sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer. Ett antal gemensamma riktvärden skulle kunna fastställas på basis av god praxis för att stödja konvergens uppåt. Det bör dock tas hänsyn till att utgångspunkterna och praxis är olika i olika medlemsstater. Det krävs fortsatta reformer som stöder välfungerande, dynamiska och inkluderande arbetsmarknader. Flera medlemsstater har genomfört reformer som haft ett positivt genomslag till exempel i form av en högre sysselsättningsintensitet. Fler satsningar behövs dock för att stimulera tillväxten och skapa goda förutsättningar för nya kvalitativa arbetstillfällen. Med tanke på att den senaste tidens ökning av sysselsättningen i stor utsträckning beror på ett ökat antal visstidsanställningar bör medlemsstaterna även fortsätta med åtgärder, eller i vissa fall intensifiera dem, för att minska segmenteringen på arbetsmarknaden och säkerställa en lämplig balans mellan flexibilitet och trygghet. Skattesystemen måste i ännu högre grad stödja skapandet av nya arbetstillfällen. Reformer av skattesystemen har inletts för att minska de negativa incitamenten för att ta ett arbete – men också för att minska skatten på arbete så att det blir möjligt för företag att (åter)anställa. Målgruppen för reformerna är ofta unga och långtidsarbetslösa. Trots detta har den totala skattekilen på arbete ökat i många medlemsstater under de senaste åren, inte minst för låg- och medelinkomsttagare. Mot bakgrund av den fortsatt höga arbetslösheten i många medlemsstater är detta en oroande tendens, eftersom en hög skattekil kan hämma både efterfrågan och utbudet på arbetskraft. Löneutvecklingen har generellt sett varit återhållsam. Reformerna har stärkt lönebildningsmekanismer som bidrar till att anpassa löneutvecklingen till produktiviteten och stöder hushållens disponibla inkomster. Särskild uppmärksamhet har ägnats minimilönerna. På det hela taget verkar löneutvecklingen ha varit ganska jämn i de flesta medlemsstater på senare tid och har bidragit till att återställa balansen inom euroområdet. Reallönerna utvecklas i stort sett i takt med produktiviteten i de flesta medlemsstater, med några få undantag. Detta är positivt för ländernas interna och externa jämvikt, även om vissa ytterligare anpassningar måste göras De investeringar i humankapital som gjorts i form av utbildning har främst riktats till unga, även om vissa medlemsstater också har gjort omfattande insatser för att reformera sina utbildningssystem eller utöka möjligheterna till vuxenutbildning och yrkesinriktad utbildning. De offentliga utgifterna för utbildning har dock minskat i nästan hälften av medlemsstaterna, och i hela EU har de gått ned med 3,2 % sedan 2010. Modernisering, bättre anpassning mellan kompetens och arbetsmarknadens behov samt långsiktiga investeringar i utbildning, även i digitala färdigheter, är viktiga med tanke på EU:s sysselsättning, ekonomiska tillväxt och konkurrenskraft i framtiden.

Medlemsstaterna har arbetat vidare för att stödja sysselsättningen bland unga och försöka minska den höga andelen unga som varken arbetar eller studerar. Ungdomsgarantin har blivit ett verktyg för att underlätta övergångar från skola till arbete och minska ungdomsarbetslösheten, och den börjar nu ge resultat, då andelen unga som varken arbetar eller studerar har börjat minska. För att nå hållbara resultat är det dock avgörande att genomförandet fortsätter och att det stöds genom finansiering från nationella källor samt att man satsar på strukturreformer. Ungdomsarbetslösheten i EU har börjat minska, men inte i alla länder, och skillnaderna mellan länderna är fortfarande betydande. Långtidsarbetslösa personers återinträde på arbetsmarknaden måste fortsätta att prioriteras. Hälften av alla arbetslösa är nu långtidsarbetslösa och detta utgör en stor utmaning för sysselsättnings- och socialpolitiken. Sannolikheten att en person varaktigt ska försvinna ur arbetskraften blir större ju längre arbetslösheten varar. Detta kan få betydande negativa konsekvenser för den ekonomiska tillväxten, inte minst med tanke på de produktivitetsökningar som är nödvändiga och de demografiska förändringarna. Övergångar från långtidsarbetslöshet till anställning bör i många medlemsstater stödas bättre genom aktiva arbetsmarknadsåtgärder. Omedelbara åtgärder på både efterfråge- och utbudssidan behövs så att inte långtidsarbetslösa ger upp och försvinner ur arbetskraften. De pågående reformerna av den sociala dialogen handlar i huvudsak om reformer av kollektivförhandlingar och av arbetstagarnas representation. Kollektivförhandlingarna flyttar i allt högre grad ned från den branschövergripande nivån till företagsnivån. I medlemsstater med branschövergripande kollektivavtal har möjligheterna att sluta företagsvisa avtal om arbetsvillkor ökat. Vid decentraliserade kollektivförhandlingar krävs det strukturer för arbetstagarrepresentation och samordning av förhandlingarna både på högre nivåer och horisontellt för att garantera att produktiviteten och sysselsättningen ökar och att arbetstagarna får en skälig lön. Arbetsmarknadens parter måste engageras mer i utformningen och genomförandet av politiken. Trots att kvinnor i dag är allt mer välkvalificerade – inte minst när det gäller utbildningsnivå slår de männen – så är de fortfarande underrepresenterade på arbetsmarknaden. Skillnaderna mellan mäns och kvinnors förvärvsfrekvens är särskilt stora bland föräldrar och personer med vårdansvar, vilket visar att det krävs ytterligare åtgärder t.ex. när det gäller barnomsorg. Även när det gäller pensioner är skillnaden mellan kvinnor och män betydande (40 %) på grund av kvinnornas lägre löner och kortare karriärer. Därför måste fler åtgärder vidtas för att balansen mellan arbets- och privatliv ska beaktas fullt ut vid utformningen av politiken, inte minst när det gäller vård och omsorg, ledighet och flexibel arbetstid, samt skatte- och förmånssystem som ger den andra försörjaren i hushållet incitament att antingen börja arbeta eller gå upp i arbetstid. Medlemsstaterna har fortsatt att modernisera sina system för social trygghet för att underlätta deltagandet på arbetsmarknaden och för att förebygga och skydda mot risker under hela livscykeln. Systemen för social trygghet måste i högre grad skydda mot social utestängning och fattigdom och bli övergripande instrument som stöder individens utveckling, övergångar på arbetsmarknaden och andra förändringar under livets gång samt den sociala sammanhållningen. En förutsättning för att pensionerna ska vara tillräckliga är att kvinnor och män har möjlighet till ett längre och fullständigare förvärvsaktivt liv och att man främjar ett aktivt åldrande med tillräckliga satsningar på hälsa och utbildning. Det är mycket viktigt att investera i den arbetsföra befolkningen, bland annat genom att tillhandahålla barnomsorg, för att man ska kunna skapa en integrerad arbetsmarknad och garantera hållbara offentliga finanser. Vårdsystemen bidrar till välfärd och ekonomiskt välstånd, både för individen och det kollektiva. Genomtänkta reformer skapar en hållbar finansiell grund och främjar tillhandahållandet av och tillgången till en välfungerande primärvård. Under 2015 har medlemsstaterna, särskilt de mest drabbade, varit tvungna att hitta lösningar på de växande flyktingströmmarna. Medlemsstaterna har fattat beslut både om integrerande och om avskräckande åtgärder. På kort sikt har ökade offentliga utgifter en förhållandevis liten inverkan, även om denna kan vara större i en del medlemsstater, men på medellång till lång sikt har arbetsmarknadsintegrationen störst betydelse. Medlemsstaterna måste se till att asylsökande får tillträde till arbetsmarknaden inom nio månader från det att de ansöker om internationellt skydd.



1. UTVECKLING OCH UTMANINGAR FÖR ARBETSMARKNADEN OCH DEN SOCIALA SITUATIONEN I EUROPEISKA UNIONEN I detta avsnitt ges en överblick över utvecklingen och utmaningarna när det gäller arbetsmarknaden och den sociala situationen i Europeiska unionen. Först presenteras de allmänna slutsatser som dragits utifrån resultattavlan med centrala sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer. Därefter följer en närmare analys av de viktigaste delområdena när det gäller sysselsättningen och den sociala situationen. 1.1 Allmänna slutsatser av resultattavlan med centrala sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer Resultattavlan med centrala sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer läggs i år fram för tredje gången och utgör numera en självklar del av den gemensamma sysselsättningsrapporten. I de senaste sysselsättningsriktlinjerna bekräftades det att resultattavlan är ett särskilt användbart verktyg som kan bidra till att man i tid upptäcker centrala problem och skillnader när det gäller sysselsättningen och den sociala situationen och kan kartlägga de områden där behovet av insatser är störst. Detta sker genom att man för varje indikator noga övervakar och tolkar både dess nivå och eventuella förändringar. Kommissionen utgick från resultattavlan när den utformade landsrapporterna och utkasten till landsspecifika rekommendationer 2015 för att ha ett bättre underlag för problemformulering och politisk rådgivning.

Analysen av slutsatserna från resultattavlan bidrar till bättre förståelse av sysselsättningens utveckling och den sociala utvecklingen. Detta bidrar i sin tur till ett tydligare fokus på sysselsättning och sociala resultat i den europeiska planeringsterminen, helt i linje med de fem ordförandenas rapport om färdigställandet av EU:s ekonomiska och monetära union och det nyligen offentliggjorda meddelandet Stegen mot färdigställandet av den ekonomiska och monetära unionen . En bättre tolkning av resultattavlan ger en mer objektiv bild av hur skillnaderna i sysselsättningen och den sociala situationen utvecklas. Resultattavlan bör avläsas mot bakgrund av resultat från andra källor som verktygen för bedömning av sysselsättningssituationen och situationen för det sociala skyddet och resultattavlan för förfarandet vid makroekonomiska obalanser med de nya huvudindikatorerna för sysselsättning. För att upptäcka potentiellt oroväckande utvecklingstendenser och nivåer när det gäller sysselsättningen och den sociala situationen, som kan leda till att skillnaderna ökar inom EU och som därför kräver fördjupad analys och eventuellt kraftigare politiska åtgärder, kan man granska följande variabler (mer ingående tabeller finns i bilagan): •Indikatorns förändring under ett visst år jämfört med tidigare tidsperioder i varje medlemsstat (utveckling över tiden). •Avvikelsen från genomsnittet i EU och i euroområdet under samma år i varje medlemsstat (en ögonblicksbild över befintliga skillnader i fråga om sysselsättning och social situation). •Indikatorns förändring mellan två på varandra följande år i varje medlemsstat i förhållande till förändringen på EU-nivå och i euroområdet (en indikation på hur den socioekonomiska utvecklingen konvergerar eller divergerar). Om man betraktar den tidigare utvecklingen och avvikelsen från genomsnittet i EU utifrån resultattavlan kan man konstatera att medlemsstaterna har drabbats av krisen på olika sätt och att återhämtningen har varit ojämn. I omkring hälften av medlemsstaterna har minst två indikatorer ändrats på sätt som ger anledning till viss oro. Sex medlemsstater (Grekland, Kroatien, Cypern, Portugal, Spanien och Italien) står inför ett antal stora utmaningar på sysselsättningsområdet och det sociala området. Situationen i två medlemsstater (Frankrike och Finland) tyder på att arbetslösheten och ungdomsarbetslösheten utvecklas i en oroväckande riktning och att de disponibla inkomsterna dessutom har minskat i Finland. Indikatorerna för fenomen som rör social utestängning måste bevakas för fem länder (Rumänien, Bulgarien, Litauen, Lettland och Estland). I två medlemsstater (Malta och Luxemburg) visar en indikator på en oroväckande situation, medan resultatet är gott, om än försämrat, i fråga om en annan. I Grekland är situationen kritisk för alla indikatorer. I Kroatien visar indikatorerna för arbetslöshet, andelen unga som varken arbetar eller studerar samt fattigdom på en oroväckande nivå och utveckling. I Cypern är utvecklingen oroväckande när det gäller såväl den allmänna arbetslösheten och ungdomsarbetslösheten som indikatorn för fattigdomsrisk, och indikatorn för andelen unga som varken arbetar eller studerar anses vara svag, men dock på uppgång. I Italien kan man se mycket oroväckande tendenser när det gäller indikatorerna för ungas situation på arbetsmarknaden samt en ganska oroväckande utveckling av indikatorerna för arbetslöshet och de sociala indikatorerna. I Portugal är den allmänna arbetslösheten och ungdomsarbetslösheten fortfarande oroväckande hög, även om det har skett en förbättring under den senaste tiden. De positiva förändringarna har ännu inte fått några följdverkningar på det sociala området, utan indikatorerna för fattigdomsrisk och ojämlikhet är fortfarande höga. I Spanien har det skett en förbättring när det gäller arbetslöshet och andelen unga som varken arbetar eller studerar (från oroväckande nivåer), medan situationen beträffande ungdomsarbetslöshet, fattigdom och ojämlikhet fortfarande är en utmaning. I Finland har alla tre sysselsättningsindikatorer utvecklats negativt, mot bakgrund av de mycket stora ökningarna under den senaste perioden och försämringen i fråga om hushållens disponibla bruttoinkomst. I Frankrike är den allmänna arbetslösheten och ungdomsarbetslösheten högre än genomsnittet i EU och den fortsätter att öka. Situationen på arbetsmarknaden i flera länder är alltså stabil eller håller på att förbättras, medan situationen är mer oroväckande när det gäller de sociala indikatorerna. I Rumänien är läget kritiskt när det gäller andelen unga som varken arbetar eller studerar, fattigdomsrisk och ojämlikhet. I Bulgarien har ojämlikheten – som redan låg på en hög nivå – ökat näst mest, medan situationen när det gäller andelen unga som varken arbetar eller studerar fortfarande betraktas som svag (även om den håller på att förbättras). Båda de sociala indikatorerna anses fortfarande vara oroväckande i Lettland, Litauen och Estland. Utvecklingen har varit blandad i två medlemsstater, där några indikatorer som varit goda eller redan legat på oroväckande nivåer har försämrats. I Luxemburg har andelen unga som varken arbetar eller studerar ökat (från en nivå som fortfarande kan betraktas som god) och indikatorn för ojämlikhet visar att det finns problem som bör bevakas. I Malta har fattigdomsrisken ökat betydligt (från en relativt god nivå) liksom andelen unga som varken arbetar eller studerar.

Slutligen är situationen i Österrike generellt sett god eller mycket god för alla indikatorer, även om det skett en liten försämring när det gäller den totala arbetslösheten och andelen unga som varken arbetar eller studerar. 1.2Utveckling och utmaningar på arbetsmarknaden Den ekonomiska återhämtningen i EU inleddes 2013 och de flesta arbetsmarknadsindikatorer började förbättras strax därefter. Den djupa krisen och den långsamma återhämtningen, framför allt i euroområdet, gör dock att real BNP ännu inte har kunnat nå samma nivåer som före krisen. Sysselsättningen har nu börjat öka igen (diagram 1). Under 2014 ökade sysselsättningen i åldersgruppen 20–64 år med 0,8 procentenheter jämfört med året innan till 69,2 % i hela EU (EU-28), och med 0,4 procentenheter till 68,1 % i euroområdet (EA-19). Samtidigt steg arbetskraftsdeltagandet hos 15–64-åringarna med 0,3 respektive 0,1 procentenheter, till 72,3 % i både EU-28 och EA-19. Arbetslösheten som stadigt hade ökat från och med 2008 började gå ner igen 2013, och mellan 2013 och 2014 minskade andelen arbetslösa i åldersgruppen 15–74 år från 10,8 % till 10,2 % i EU-28 och från 12,0 % till 11,6 % i EA-19. Den nedåtgående trenden bekräftades under första halvåret 2015, då arbetslösheten minskade med 0,7 procentenheter i EU-28 och med 0,5 procentenheter i euroområdet jämfört med samma period 2014. Diagram 1: Sysselsättning, arbetslöshet och arbetskraftsdeltagande i EU-28, totalt och för kvinnor Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen. Tendenserna när det gäller sysselsättning och arbetslöshet styrs av ändringar när det gäller andelen personer som fått nytt arbete respektive förlorat sitt arbete. Andelen personer som får nytt arbete har börjat gå upp från de låga nivåerna i början av 2013 och samtidigt har andelen personer som förlorat arbetet sjunkit sedan början av 2012. De sjunkande arbetslöshetstalen under 2013 och 2014 kan främst tillskrivas den minskade andelen personer som förlorat arbetet, men andelen personer som fått ett arbete är – trots en återhämtning – fortfarande lägre än före krisen och är särskilt låg för arbetssökande som varit arbetslösa en längre tid. Sysselsättningen har ökat i olika grad i olika medlemsstater och ekonomiska sektorer samt för olika avtalstyper. Under 2014 ökade sysselsättningsintensiteten i åldersgruppen 20–64 år jämfört med 2013 i alla medlemsstater utom Finland (-0,2 procentenheter), Österrike (-0,4) och Nederländerna (-0,5). Det finns dock fortfarande skillnader i sysselsättningsnivåerna, och 2014 varierade de från 53,3 % i Grekland och nästan 60 % i Kroatien, Italien och Spanien till över 75 % i Nederländerna (75,4 %), Danmark (75,9 %), Förenade kungariket (76,2 %), Tyskland (77,7 %) och Sverige (80,0 %). I dag har sysselsättningen förbättrats i de flesta sektorer, även i dem som drabbades hårdast av krisen, som jordbruk, byggverksamhet och industri. Sett till avtalstyp har sysselsättningen under de senaste åren som väntat varit mest instabil när det gäller visstidsanställningar och något mer stabil för tillsvidareanställningar och egenföretagande, som legat på en mer eller mindre oförändrad nivå sedan 2011. Från 2013 har ökningen av den totala sysselsättningen huvudsakligen berott på det ökade antalet visstidsanställningar. Som framgår av diagram 2 förekommer visstidsanställningar i mycket olika grad i olika medlemsstater. Under 2014 varierade andelen från under 5 % i Rumänien och de baltiska länderna till mer än 20 % i Nederländerna, Portugal, Spanien och Polen. Övergångarna från visstidsanställning till tillsvidareanställning skiljer sig också åt mellan länderna, och det verkar som om andelen övergångar är högst (respektive lägst) i de länder där andelen visstidsanställningar är lägst (respektive högst). Både andelen visstsidsanställningar och övergångarna från visstidsanställning till tillsvidareanställning ger en fingervisning om hur flexibla arbetsmarknaderna är. Eventuellt speglar de också skillnader i ländernas lagstiftning om anställningsskydd och i vilken utsträckning nationella arbetsmarknader präglas av utestängningseffekter. Det här är en särskilt viktig fråga för länder där visstidsavtal är vanligt förekommande, eftersom visstidsavtal ofta inte förbättrar möjligheterna att få en heltidsanställning med tillsvidareavtal, som framgår av diagram 2. Atypiska anställningsavtal är vanligare bland kvinnor och unga samt för andra än rutinartade manuella uppgifter. De ser ut att vara förknippade med lägre löner och används främst bland låginkomsttagare. En annan aspekt på otrygga anställningar är ofrivilligt deltidsarbete, som har ökat från 16,7 % till 19,6 % av den totala sysselsättningen, och tillfälligt arbete som blir allt vanligare och förekommer i allt fler olika former. Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen och Silc. Kort beskrivning: Uppgifterna om övergångar för Bulgarien, Grekland, Portugal och Kroatien gäller 2012 och för Österrike 2014. För Irland och Sverige finns det inga uppgifter tillgängliga om övergångar. Sysselsättningens utveckling återspeglar tendenserna när det gäller skapandet av (netto)arbetstillfällen. Små och medelstora företag har traditionellt betraktats som motorn för ökad sysselsättning. Mellan 2002 och 2010 skapades 85 % av de nya arbetstillfällena i EU av små och medelstora företag. Däremot minskade sysselsättningen under perioden 2010–2013 inom små och medelstora företag i EU med 0,5 %. I många medlemsstater har tillgången på krediter inom den icke-finansiella sektorn hittills varit svag på grund av faktorer på såväl tillgångssidan som utbudssidan, inbegripet den omstrukturering av sektorn och skuldsanering som följde efter finanskrisen. Begränsad tillgång till finansiering begränsar sannolikt också antalet nystartade företag. Under 2014 ökade antalet egenföretagare i ungefär samma takt som sysselsättningen, och egenföretagandet i EU stannade på 14,6 %, dvs. under andelen på 15 % under perioden 2004–2006. Andelen egenföretagande kvinnor låg kvar på cirka 10 %, medan andelen män fortfarande utgjorde ungefär en av fem. Andelen egenföretagare varierar stort i medlemsstaterna och ändras också i olika grad. Detta beror på ett antal faktorer, såsom de allmänna förutsättningarna och företagarandan i landet samt möjligheterna att få arbete som anställd. Andelen egenföretagare är betydligt högre nu än för tio år sedan i Nederländerna, Slovakien, Slovenien, Grekland, Förenade kungariket och Tjeckien. Arbetskraftsdeltagandet varierar mellan olika grupper i befolkningen och mellan medlemsstaterna. Arbetskraftsdeltagandet utvecklas på ett stabilare sätt än sysselsättningsintensiteten, vilket kan vara ett tecken på det inte finns någon utbredd uppgivenhet bland arbetslösa. I linje med mer långsiktiga tendenser har arbetskraftsdeltagandet ökat konstant i vissa grupper, särskilt bland kvinnor och äldre arbetstagare, medan arbetskraftsdeltagandet bland lågutbildade och bland män i åldern 15–24 år har minskat. Även om skillnaderna i arbetskraftsdeltagande har minskat med tiden, både mellan män och kvinnor och mellan äldre arbetstagare och arbetstagare i den mest aktiva åldern, är de fortfarande betydande. Under 2014 var arbetskraftsdeltagandet bland kvinnor 66,5 % i EU-28. Detta är 11,5 procentenheter lägre än för män, men skillnaden har minskat från 2010 då den var 13,2 procentenheter. Skillnader mellan könen beträffande heltidsarbete och deltidsarbete leder till ytterligare skillnader i arbetskraftsdeltagandet och tar sig även uttryck i löneskillnader mellan kvinnor och män, som sammantaget under yrkeslivet leder till en klyfta mellan könen även när det gäller pensioner. Mellan 2010 och 2014 minskade skillnaden i arbetskraftsdeltagande mellan äldre arbetstagare (55–64 år) och arbetstagare i den mest aktiva åldern (25–54 år) från 35,4 till 29,6 procentenheter. Däremot har skillnaderna mellan landets egna medborgare och utländska medborgare samt mellan personer med respektive utan funktionsnedsättning inte minskat. Stora skillnader kvarstår mellan länderna, både när det gäller arbetskraftsdeltagandet överlag (från 63,9 % i Italien till 81,5 % i Sverige under 2014) och särskilda grupper, till följd av skillnader i ekonomiska villkor, institutionella strukturer och enskilda arbetstagares preferenser.

Arbetslösheten och ungdomsarbetslösheten har börjat minska, men inte i alla medlemsstater, och skillnaderna mellan länderna är fortfarande betydande. Resultattavlan med centrala sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer visar att arbetslöshetstalen i viss mån konvergerar i Europa, med kraftigare minskningar än genomsnittet i ett antal medlemsstater där arbetslösheten varit mycket hög (Spanien och Portugal är de mest relevanta exemplen, följda av Grekland). Som framgår av diagram 3 varierade arbetslösheten ändå under första halvåret 2015 från cirka 5 % i Tyskland till över 20 % i Spanien och Grekland. Ungdomsarbetslösheten ser också ut att vara mycket hög i Kroatien och även i Cypern, där den har fortsatt att öka. En tendens till försämring, med ökningar som är betydligt högre än genomsnittet, kan konstateras i flera länder som relativt sett klarat sig bättre i fråga om arbetslöshetsnivåer. Detta är fallet i Belgien, Frankrike, Finland och Österrike (men i det sistnämnda landet är arbetslösheten dock fortfarande mycket låg, bara 5,1 %). Bland dessa länder har arbetslösheten i EU-28 ökat mest i Finland, med 0,8 procentenheter. Även om arbetslösheten minskar i Italien sker det i en långsammare takt än genomsnittet. Utvecklingarna bör analyseras noga, eftersom de kan bli till mer långsiktiga tendenser. Sett i ett jämställdhetsperspektiv har arbetslösheten minskat ungefär lika mycket för män och för kvinnor (0,8 respektive 0,7 procentenheter i EU-28). Arbetslösheten bland kvinnor utgör fortfarande ett problem i Sydeuropa (särskilt Grekland och Spanien) och i vissa östeuropeiska länder (Kroatien och Slovakien). Diagram 3: Arbetslöshet och årlig förändring enligt resultattavlan med centrala sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen (beräkningar gjorda av GD Sysselsättning, socialpolitik och inkludering). Period: Nivån under första halvåret 2015 och årliga förändringar jämfört med första halvåret 2014. Anm.: Axlarnas skärningspunkt motsvarar det oviktade genomsnittet för EU-28. EU-28 och EA-19 visar respektive viktade genomsnitt. En förklaring finns i bilagan. Av diagram 4 framgår att skillnaderna mellan länderna är ännu större när det gäller ungdomsarbetslösheten. I två länder (Grekland och Spanien) ligger ungdomsarbetslösheten fortfarande på omkring 50 %, medan den i två länder (Italien och Kroatien) ligger över 40 % och i två länder (Cypern och Portugal) över 30 %. Dessa länder har också de högsta värdena för kvinnor. Trots att regressionslinjens negativa lutning tyder på att medlemsstaterna har börjat konvergera skulle det krävas en snabbare minskning i dessa länder för att ungdomsarbetslösheten snabbt ska återgå till en rimlig nivå. I denna grupp förefaller Portugal vara det land som konvergerar snabbast. I ett fåtal länder (bl.a. Frankrike och Finland) finns det tecken på att ungdomsarbetslösheten försämrats från ett jämförelsevis gott utgångsläge. Särskild uppmärksamhet bör ägnas åt Finland, där ökningen under perioden varit 2,5 procentenheter, vilket avspeglar de svaga ekonomiska förhållandena (största ökningen i EU-28, liksom för den totala arbetslösheten). Diagram 4: Ungdomsarbetslöshet och årlig förändring enligt resultattavlan med centrala sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen (beräkningar gjorda av GD Sysselsättning, socialpolitik och inkludering). Period: Nivån under första halvåret 2015 och årliga förändringar jämfört med första halvåret 2014. Anm.: Axlarnas skärningspunkt motsvarar det oviktade genomsnittet för EU-28. EU-28 och EA-19 visar respektive viktade genomsnitt. En förklaring finns i bilagan. Andelen unga som varken arbetar eller studerar minskar också (diagram 5). Andelen unga som varken arbetar eller studerar är fortfarande mycket hög i flera länder (Irland, Cypern, Spanien, Rumänien, Grekland, Kroatien, Bulgarien och Italien, med värden på över 20 % i de två sistnämnda länderna). Andelen unga kvinnor som varken arbetar eller studerar är också högst i Grekland, Italien, Rumänien och Bulgarien. Medan Spanien, Bulgarien, Grekland och Cypern verkar konvergera i relativt snabb takt, ser anpassningstakten (om någon anpassning förekommer) ut att vara otillräcklig i Italien, Kroatien och Rumänien. Även i detta fall har de årliga förändringarna i ett fåtal medlemsstater med en relativt låg andel unga som varken arbetar eller studerar – eller en andel som ligger nära genomsnittet – varit betydligt högre än genomsnittet i EU. Detta är fallet i Luxemburg, Österrike, Finland och Malta. Diagram 5: Andel unga som varken arbetar eller studerar och årlig förändring enligt resultattavlan med centrala sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen (beräkningar gjorda av GD Sysselsättning, socialpolitik och inkludering). Avbrott i tidsserien i Frankrike och Spanien. Period: Nivåerna under 2014 och årliga förändringar jämfört med 2013. Anm.: Axlarnas skärningspunkt motsvarar det oviktade genomsnittet för EU-28. EU-28 och EA-19 visar respektive viktade genomsnitt. En förklaring finns i bilagan.

Andelen unga med högst grundskoleutbildning har förbättrats i de flesta länder. Andelen unga med högst grundskoleutbildning minskade 2014 i 20 medlemsstater jämfört med 2013, samtidigt som den ökade relativt kraftigt i Estland. Trots den positiva utvecklingen i flertalet medlemsstater är andelen fortfarande mycket hög i flera länder (Malta, Italien, Portugal och Spanien). Bland unga utrikes födda personer är andelen med högst grundskoleutbildning dessutom i genomsnitt 10 procentenheter högre än för dem som är födda i landet. Värst är situationen i Grekland och Italien, där andelen utgör 20 procentenheter. Trots en generell förbättring på arbetsmarknaden är långtidsarbetslösheten fortfarande mycket hög i flera medlemsstater. Till följd av krisen ökade långtidsarbetslösheten i samtliga medlemsstater mellan 2008 och 2014, med undantag för Tyskland (diagram 6). Långtidsarbetslösheten är allmänt taget fortfarande relativt hög, särskilt i Grekland, och i mindre omfattning även i Spanien. I båda länderna låg andelen långtidsarbetslösa under 2014 fortfarande mycket nära den högsta nivån. Långtidsarbetslöshet drabbar relativt sett män, unga och lågutbildade mer än andra grupper på arbetsmarknaden, och slår särskilt hårt mot dem som arbetat inom yrken och sektorer som håller på att försvinna. Det allmänna ekonomiska läget är fortfarande en viktig faktor som påverkar förändringar i nivåerna och flödena till och från långtidsarbetslöshet, men det finns också stora landsspecifika effekter som främst beror på institutionella skillnader. Diagram 6: Långtidsarbetslöshet (2008, 2014 och högsta nivåer) Källa: Employment and Social Developments in Europe 2015, Europeiska kommissionen. Långtidsarbetslösheten utvecklas på olika sätt i olika medlemsstater. Diagram 7 visar övergångar för långtidsarbetslösa mellan 2013 och 2014. I flera medlemsstater är andelen långvarigt långtidsarbetslösa (långtidsarbetslösa som fortfarande är arbetslösa efter ett år) betydande och uppgår till över 50 % i Litauen, Bulgarien, Grekland och Slovakien. Å andra sidan förekommer det jämförelsevis ofta att arbetslösa övergår till anställning i Danmark, Sverige, Estland och Slovenien. Att arbetslösa försvinner ur arbetskraften beror sannolikt på att de gett upp hoppet om att hitta ett arbete – ett fenomen som är särskilt vanligt i Italien, men som i något mindre omfattning även förekommer i Finland, Estland och Lettland. Källa: Employment and Social Developments in Europe 2015, Europeiska kommissionen. Trots den svåra situationen för långtidsarbetslösa har de totala utgifterna för aktiva arbetsmarknadsåtgärder minskat i flera av medlemsstaterna till följd av de strama offentliga budgetarna. Mellan 2007 och 2012 minskade de totala utgifterna (som andel av BNP 2007) i åtta medlemsstater, medan utgifterna per arbetssökande minskade i tretton länder (diagram 8). Det är främst i medlemsstater där utgifterna var jämförelsevis små under 2007 som det skett en ökning. Trots att mer aktuella uppgifter om utgifterna för de olika länderna ännu inte är tillgängliga, är det inte troligt att utgifterna totalt sett skulle ha förbättrats avsevärt, eftersom de offentliga budgetarna i flera medlemsstater har varit åtstramade även efter 2012. I många länder har man heller inte tydligt avsatt medel för aktiva arbetsmarknadsåtgärder som riktar sig till långtidsarbetslösa – i ungefär hälften av medlemsstaterna har mindre än 20 % av utgifterna gått till åtgärder till denna målgrupp. Tillgången till den offentliga arbetsförmedlingens tjänster och möjligheten att få bidrag och att delta i utbildning tycks också ha minskat över tid i flera medlemsstater, möjligen på grund av svårigheterna att nå ut till personer som varit arbetslösa under mycket lång tid (minst två år). Källa: Eurostats databas över arbetsmarknadsåtgärder. Beräkningar av det genomsnittliga värdet i EU-28 gjorda av GD Sysselsättning, socialpolitik och inkludering. Anm.: Medlemsstaterna har delats in i kategorier (låga utgifter/medelhöga utgifter/höga utgifter) baserat på deras utgifter för aktiva arbetsmarknadsåtgärder under 2007 (Kat. 1–7 procent av BNP). Det aggregerade värdet för EU-28 har, på grund av att det saknas uppgifter, uppskattats genom att använda 2010 års värde för 2011–2013 för Förenade kungariket och Grekland och 2012 års värde även för 2013 för Spanien, Frankrike, Cypern, Malta och Rumänien samt genom att inte beakta Kroatien. Kroatien och Portugal ingår inte på grund av avsaknaden av uppgifter och avbrott i tidsserierna. * På grund av avbrott i tidsserierna användes genomsnitt för åren 2007–2010 för Grekland, Frankrike och Förenade kungariket i stället för genomsnitt för 2007–2012, för Slovakien användes genomsnitt för perioden 2008–2012 och för Cypern användes genomsnitt för perioden 2007–2011. Lägre aktivering av (långtids)arbetslösa kan förvärra befintliga kompetensbrister. En nedskärning av utgifterna för aktivering av (långtids)arbetslösa kan, särskilt om det drabbar utbildning, leda till att långtidsarbetslösa inte kan skaffa sig de färdigheter som de behöver för att få ett nytt arbete. Detta leder inte bara till att arbetslöshetsperioderna förlängs, utan också till att befintliga kompetensbrister förvärras. Såsom diagram 9 visar uppger en betydande andel arbetsgivare i flera medlemsstater att de har svårt att hitta personal med rätt kompetens. Problemet är förhållandevis stort i de baltiska länderna (eventuellt på grund av den jämförelsevis stora utflyttningen från dessa länder till andra EU-länder) men även i länder som Österrike, Belgien och Tyskland, där arbetslösheten är låg. I t.ex. Spanien, Grekland, Kroatien och Cypern, där bristen på arbetskraft inte utgör ett problem vid rekrytering, är svårigheterna mindre. Bättre kvalitet på utbildningen och större investeringar i livslångt lärande skulle bidra till att minska kompetensbristen. Enligt siffror från Eurostat ökade det livslånga lärandet mellan 2009 och 2014 i de allra flesta medlemsstater (dock inte i Kroatien, Cypern, Grekland, Polen, Spanien och Slovenien), men skillnaderna är fortfarande stora. Deltagandet i livslångt lärande varierade 2014 från 1,5 % i Rumänien och 1,8 % i Bulgarien till mer än 25 % i Finland, Sverige och Danmark. Diagram 9: Europeiska företags svårigheter att hitta personal med rätt kompetens, 2013 Källa: Tredje europeiska företagsundersökningen (2013), Eurofound (Anm.: Andelen företag som svarade jakande på frågan "Var det svårt för ert företag att hitta personal som har rätt kompetens?") Svårigheter att hitta personal kan bero på olika orsaker, bland annat att arbetstagarna inte har rätt kompetens. De senaste analyserna om kompetensglapp visar dock att rekryteringsproblemen i mindre än hälften av fallen beror på faktisk kompetensbrist, och att det i nästan en tredjedel av fallen beror på att lönen inte är tillräckligt bra. Atypiska arbetstider och bristande utbildningsmöjligheter på arbetsplatsen i kombination med oattraktiva löner gör det svårare för arbetsgivare att rekrytera arbetstagare. Forskningen visar också att företag som inte kan hitta arbetstagare med rätt kompetens ofta är ovilliga att erbjuda långtidskontrakt. Europas tillväxtpotential hotas av strukturella svagheter i kompetensbasen. Enligt färska uppgifter från OECD:s och kommissionens undersökning av vuxnas färdigheter (PIAAC) har omkring 20 % av den arbetsföra befolkningen mycket låga grundläggande färdigheter (läs- och räknefärdigheter). I en del länder är denna andel ännu högre (Frankrike, Spanien och Italien). Bara ett fåtal länder har en stor andel personer med mycket goda grundläggande färdigheter (Danmark, Estland, Finland, Nederländerna och Sverige) och de flesta av de europeiska länderna kommer inte i närheten av de mest högpresterande länderna utanför Europa (såsom Japan och Australien). Under 2014 saknade i genomsnitt 22 % av EU:s befolkning digitala färdigheter. Andelen varierade från 5 % i Luxemburg till 45 % i Bulgarien och 46 % i Rumänien . Med tanke på att en person för att fungera effektivt i det digitala samhället behöver mer än låga färdigheter (t.ex. att endast kunna skicka e-post) kan 40 % av EU:s befolkning anses ha otillräckliga digitala färdigheter. Uppgifterna om de offentliga utgifterna visar att det finns en ökande risk för att medlemsstaterna inte i tillräckligt hög grad investerar i humankapital. De offentliga utgifterna för utbildning har gått ned med 3,2 % sedan 2010 och i elva medlemsstater minskade utgifterna under 2013, som är det senaste året för vilket det finns uppgifter. Bristen på målmedvetna investeringar i utbildning och kunskaper i Europa är ett hot mot dess konkurrenskraft på medellång sikt och mot arbetskraftens anställbarhet.

Arbetskraftens rörlighet är en potentiellt viktig justeringsmekanism för att minska skillnaderna mellan olika länder i fråga om arbetslöshet och för att lösa problem med kompetensbrist. Diagram 10 visar att rörligheten inom EU följer ett ganska tydligt mönster. Människor flyttar från de länder som drabbades hårdast av krisen till länder som har klarat av krisen relativt väl. Detta har lett till ökade mer långsiktiga flyttströmmar från Central- och Östeuropa till de rikare länderna i nordvästra Europa. I absoluta tal är nettoutflyttningen störst i Spanien och Polen, medan nettoinflyttningen är störst i Tyskland och Förenade kungariket. Totalt sett är rörligheten mellan EU-länderna fortfarande ganska liten. De som flyttar är i genomsnitt unga och högutbildade, vilket kan hjälpa att lösa problem med komptensbrister i mottagarländerna men också innebära en del utmaningar för de länder som de lämnar, trots att de bidrar till samhället genom remitteringar. Fullständig insyn och jämförbarhet i fråga om kvalifikationer inom EU skulle underlätta arbetstagarnas rörlighet genom att det skulle blir lättare för arbetsgivarna att känna igen och ha förtroende för de kvalifikationer som en person skaffat sig i en annan medlemsstat. Medlemsstaterna håller därför på att anpassa sina nationella kvalifikationer till den europeiska referensramen för kvalifikationer. Diagram 10: Nettorörlighet och nettoflyttning inom EU, 2013 Källa: Labour Market and Wage Developments in Europe 2015, Europeiska kommissionen. Anm.: Luxemburg har utelämnats eftersom landets avvikande värden ligger utanför skalan. Nettorörligheten inom EU beräknas som skillnaden mellan invandring och utvandring till och från andra EU-länder delat med den totala befolkningen i början av året per 1 000 invånare. Löneutvecklingen verkar ligga i linje med produktiviteten i de flesta medlemsstater och har bidragit till att återställa balansen inom euroområdet. Fram till 2008 ökade enhetsarbetskostnaderna snabbare i länder med underskott än i länder med överskott i euroområdet. Därefter vände utvecklingen och den externa jämvikten i de berörda medlemsstaterna kunde återställas. Som diagram 11 visar har reallönerna på senare tid i stort sett utvecklats i takt med produktiviteten (i motsats till situationen åren innan i flera länder), med bara smärre avvikelser i många länder (med undantag av Cypern, Grekland, Spanien, Estland, Rumänien och Bulgarien). Allmänt taget är detta en positiv utveckling för ländernas interna och externa jämvikt. Diagram 11: Reallöner och produktivitet, genomsnittlig ökning 2012–2014 Källa: Labour Market and Wage Developments in Europe 2015, Europeiska kommissionen. Under de senaste åren har skattekilen på arbete ökat i många medlemsstater, särskilt för låg- och medelinkomsttagare, vilket förvärrat de redan höga nivåerna i flera länder. Skattekilen skiljer sig avsevärt mellan medlemsstaterna, från mindre än 30 % i Malta och Irland till över 45 % i Belgien, Tyskland, Frankrike och Ungern 2014 (för Österrike och Italien endast för medelinkomsttagare). Diagram 12 visar skattekilens förändring mellan 2010 och 2014 (hushåll med en förvärvsarbetande, utan barn) vid både 67 % och 100 % av genomsnittslönen. Skattekilen vid båda inkomstnivåerna minskade i endast åtta länder, av dem kraftigast i Förenade kungariket och Frankrike. Däremot har ökningen varit relativt kraftig i Malta (vid 100 %, men från en låg nivå) och i Luxemburg, Portugal, Slovakien, Ungern och Irland (vid både 67 % och 100 %, men från en låg nivå i Irland). Dessa tendenser ger anledning till oro, mot bakgrund av den fortsatt höga arbetslösheten i många medlemsstater. En minskad skattekil, finansierad på lämpligt sätt, skulle öka efterfrågan och tillväxten och stödja skapandet av nya arbetstillfällen samt bidra till en smidigt fungerande ekonomisk och monetär union. Diagram 12: Skattekilens förändring mellan 2010 och 2014 Källa: Databas över skatter och förmåner, OECD/Europeiska kommissionen. Anm.: Uppgifterna gäller hushåll med en förvärvsarbetande, utan barn. För Bulgarien, Lettland, Litauen, Malta och Rumänien är uppgifterna från 2013 och inte från 2014. 1.3Utveckling och utmaningar för den sociala situationen Hushållens inkomster i EU har börjat öka igen, till följd av den starkare ekonomiska aktiviteten och de förbättrade förhållandena på arbetsmarknaden. Hushållens reala disponibla bruttoinkomster i EU uppskattas ha ökat med i snitt 2,2 % under året fram till första kvartalet 2015 (diagram 13). Att hushållens realinkomster ökat berodde på att marknadsinkomsterna, främst lönerna och i mindre utsträckning inkomsterna från egenföretagande samt nettokapitalinkomsterna, ökat. Skatter på inkomst och förmögenhet minskade i viss mån utvecklingen av hushållens reala disponibla bruttoinkomster under 2014 och första kvartalet 2015.



Diagram 13: Förändringar i hushållens disponibla bruttoinkomst och dess komponenter i EU Källa: Eurostat, nationalräkenskaper (beräkningar gjorda av GD Sysselsättning, socialpolitik och inkludering).

En närmare granskning av resultaten bekräftar att hushållens disponibla bruttoinkomster ökade i flesta medlemsstater under 2014. Resultattavlan med centrala sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer ger belägg (diagram 14) för att hushållens reala disponibla bruttoinkomst ökade under 2014 i majoriteten av medlemsstaterna. De största förbättringarna skedde i Sverige, Litauen, Ungern, Slovakien och Lettland, där hushållens inkomster ökade med mer än 2 % per år. Hushållens inkomster minskade däremot i Förenade kungariket, Italien och Finland, vilket i det sistnämnda fallet ska ses mot bakgrund av de allmänt försämrade arbetslöshetsindikatorerna. Det finns i dagsläget inga uppgifter som möjliggör en bedömning av hur hushållens disponibla bruttoinkomst har utvecklats i vissa länder som drabbats hårt av krisen (t.ex. Grekland och Cypern).



Diagram 14: Förändring i hushållens disponibla bruttoinkomst 2014, enligt resultattavlan med centrala sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer Källa: Eurostat, nationalräkenskaper (beräkningar gjorda av GD Sysselsättning, socialpolitik och inkludering). Andelen personer som riskerar fattigdom eller social utestängning stabiliserades under 2013 och 2014, efter att ha ökat kontinuerligt mellan 2009 och 2012. Europa 2020-strategins mål att minska fattigdomen mäts med hjälp av uppgifter från Eurostat om andelen personer som riskerar fattigdom eller utestängning. Med andelen personer som riskerar fattigdom eller social utestängning avses någon av följande kategorier: • Personer som riskerar fattigdom, dvs. hushållets disponibla inkomst per konsumtionsenhet (efter sociala transfereringar och pensioner) är under 60 % av hushållens disponibla medianinkomst i landet. • ELLER: Personer som lever i allvarlig materiell fattigdom. • ELLER: Personer som lever i hushåll med mycket låg arbetsintensitet. Andelen personer som riskerar fattigdom eller social utestängning i de 28 medlemsstaterna (EU-28) minskade något under 2014 till 24,4 %, vilket motsvarar 122 miljoner människor. Detta är en liten minskning jämfört med 2013 då andelen var 24,5 % och 2012 då den var 24,7 %. Andelen var dock fortfarande en procentenhet högre än 2009 (23,3 %). Hushåll där ingen förvärvsarbetar och allvarlig materiell fattigdom är de viktigaste faktorerna bakom utvecklingen av andelen personer som riskerar fattigdom eller social utestängning. Under 2013 minskade den allvarliga materiella fattigdomen något till 9,6 % av hela befolkningen. Enligt Eurostats preliminära uppgifter för 2014 förväntas andelen ha minskat ytterligare sedan dess, även om den fortfarande ligger klart över 2009 års nivå på 8,2 % (se diagram 15). Dessutom ökade andelen hushåll där ingen förvärvsarbetar till 10,8 % under 2013, vilket är klart över andelen 9,1 % före krisen. Andelen som riskerar fattigdom, dvs. den grupp människor vars inkomst efter transfereringar understiger 60 % av hushållens medianinkomst, låg kvar på omkring 16,6 %, men fattigdomsgränsen under vilka personer anses vara i riskzonen för fattigdom går hela tiden nedåt, vilket tyder på att levnadsstandarden kontinuerligt försämras. I vilken mån risken för fattigdom och social utestängning har kunnat hindras har berott på nationella automatiska stabilisatorer. Diagram 15: Utvecklingen i fråga om fattigdom och social utestängning i EU Källa: Eurostat, EU-Silc. Anm.: Preliminära siffror för 2014. EU-27 fram till 2009, hushåll där ingen förvärvsarbetar: procent av befolkningen 0–59 år. Andel som riskerar fattigdom eller social utestängning, andel som riskerar fattigdom: inkomst under föregående år. Allvarlig materiell fattigdom: innevarande år, hushåll där ingen förvärvsarbetar: föregående år. I nio medlemsstater var andelen personer som riskerar fattigdom eller social utestängning under 20 % åren 2013 och 2014 (Tjeckien, Nederländerna, Finland, Sverige, Frankrike, Österrike, Danmark, Luxemburg och Slovakien) och låg i stort sett kvar på samma nivå som under 2009. I sex medlemsstater var andelen personer som riskerar fattigdom eller social utestängning däremot över 30 %, men i fyra av länderna hade denna andel minskat jämfört med föregående år (diagram 16).

Diagram 16: Personer som riskerar fattigdom eller social utestängning i procent av den totala befolkningen Källa: Eurostat, EU-Silc. Risken för fattigdom eller social utestängning var störst bland befolkningen i arbetsför ålder och deras barn, medan äldre var mer skyddade på grund av att pensioner är relativt stabila jämfört med förvärvsinkomster (diagram 17). Risken för fattigdom och social utestängning för befolkningen i arbetsför ålder ökade från 23 % under 2008 till 25,3 % under 2013 på grund av arbetslöshet och ökande fattigdom bland förvärvsarbetande. Män löpte fortfarande något mindre risk att drabbas av fattigdom eller social utestängning än kvinnor i de 28 medlemsstaterna år 2013. Andelen män som riskerade fattigdom eller social utestängning var då 23,6 % jämfört med 25,4% för kvinnor. Diagram 17: Risk för fattigdom och social utestängning efter åldersgrupp, arbetsmarknadsstatus och kompetensnivå, 2008 samt förändringar 2008–2013 Källa: Eurostat, EU-Silc. Sett till befolkningen i arbetsför ålder (åldersgruppen 18–64 år) visar resultattavlan med centrala sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer att det 2013 skedde en ytterligare ökning i tre länder där risken för fattigdom är högre eller ungefär i nivå med EU-genomsnittet (Cypern, Portugal och Rumänien). I Cypern och Portugal rörde det sig om en större ökning (2,2 respektive 1,5 procentenheter). I andra länder med mycket högre fattigdom än genomsnittet (Grekland, Spanien och Litauen) har det inte skett någon statistiskt signifikant utveckling till det bättre och situationen i dessa länder är därför fortfarande kritisk. Bland de länder där fattigdomsrisken relativt sett är lägre bör situationen i Malta och Sverige bevakas, eftersom ökningen där varit mycket högre än genomsnittet. Regressionslinjens positiva lutning i diagram 18 tyder på att skillnaderna mellan medlemsstaterna blir allt större.



Diagram 18: Fattigdomsrisk hos befolkningen i arbetsför ålder (18–64 år) enligt resultattavlan med centrala sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer Källa: Eurostat, EU-Silc (beräkningar gjorda av GD Sysselsättning, socialpolitik och inkludering). Period: 2013 års nivå och förändring 2012–2013. Anm.: Axlarnas skärningspunkt motsvarar det oviktade genomsnittet för EU-28. EU-28 och EA-19 visar respektive viktade genomsnitt. En förklaring finns i bilagan. Statistiskt obetydliga förändringar och skillnader i förhållande till det (oviktade) EU-genomsnittet har fastställts till noll. För information om metoden, se bilagan. Risken att drabbas av fattigdom och social utestängning är störst för arbetslösa, men även bland förvärvsarbetande ökade fattigdomen under krisen. Andelen förvärvsarbetande som riskerar fattigdom stabiliserades i genomsnitt i de 28 medlemsstaterna och var 8,9 % under 2013 jämfört med 9,0 % under 2012. Andelen förvärvsarbetande fattiga varierade från 3,7 % i Finland till 18 % i Rumänien. Minskad arbetslöshet kommer att bidra till att minska fattigdomen, men endast hälften av de fattiga som hittar ett arbete kan faktiskt undkomma fattigdom. Om de arbetstillfällen som skapas och den ökade sysselsättningen har någon inverkan på fattigdomen beror på om de nya arbetstillfällena ger en levnadslön (både i fråga om arbetade timmar och timlön) och om de går till hushåll med hög eller låg arbetsintensitet.

Samtidigt som risken för barn att drabbas av fattigdom eller utestängning stabiliserades under 2013 i de flesta länder ligger den fortfarande mycket högt på 27,7 %, och andelen barn som lever i hushåll där ingen förvärvsarbetar har fortsatt att öka (9,7 % i EU under 2013). Barnens levnadsstandard beror i hög grad på föräldrarnas arbetsmarknadssituation. Barn som lever i hushåll där ingen förvärvsarbetar, barn med ensamstående föräldrar eller med bara en förälder som arbetar, löper mycket större risk att drabbas av fattigdom. I många länder bidrar kontanta transfereringar till att minska risken för fattigdom bland barn genom att de i varierande grad kompenserar avsaknaden av arbetsinkomster (från mindre än 20 % i Grekland och Rumänien till mer än 50 % i Sverige, Tyskland, Österrike, Förenade kungariket och Irland). Personer med funktionsnedsättning löper vanligen större risk att drabbas av fattigdom och social utestängning (30 % under 2013) och denna risk blir större ju gravare funktionsnedsättningen är (grav – måttlig). Skillnaden mellan personer med respektive utan funktionsnedsättning när det gäller risk för fattigdom och social utestängning har inte minskat (8,5 procentenheter i EU). Utbildningsnivån var fortfarande en de viktigaste faktorerna till skillnader i inkomstfattigdom. Fattigdomsrisken för personer med högre utbildning (nivåerna 5 och 6) var mindre än en tredjedel av fattigdomsrisken för personer med högst grundskoleutbildning. Under 2013 var andelen 7,5 % respektive 23,7 %. För personer med gymnasieutbildning var motsvarande grad 14,5 %. Inkomstskillnaderna var i stort sett oförändrade under 2013. Förhållandet mellan övre och undre inkomstkvintil (S80/S20), som ingår i resultattavlan med centrala sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer, har ökat en aning (med 0,1 procentenheter) i euroområdet, men är nästan oförändrat i EU-28 (diagram 19). Spridningen när det gäller siffrorna för inkomstskillnader i Europa är dock stor och blir större, bland annat på grund av att krisen haft olika inverkan på sysselsättningen och hushållens disponibla inkomster, att skatte- och bidragssystemen haft olika omfördelande uppgift och att inställningen i de nationella systemen för social trygghet varit olika. Inkomstskillnaderna var störst i Portugal, Litauen, Spanien, Lettland, Grekland, Bulgarien och Rumänien. I samtliga dessa länder var förhållandet S80/S20 högre än sex. Bland dessa länder var ökningen av betydelse i Litauen och Bulgarien. Även i Luxemburg ökade inkomstskillnaderna mycket mer än genomsnittet under 2013, men nivån var ändå relativt sett lägre.



Diagram 19: Inkomstskillnader (S80/S20), enligt resultattavlan med centrala sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer Källa: Eurostat, EU-Silc (beräkningar gjorda av GD Sysselsättning, socialpolitik och inkludering). Period: 2013 års nivå och förändring 2012–2013. Anm.: Axlarnas skärningspunkt motsvarar det oviktade genomsnittet för EU-28. EU-28 och EA-19 visar respektive viktade genomsnitt. En förklaring finns i bilagan. Statistiskt obetydliga förändringar har fastställts till noll. För information om metoden, se bilagan. Utgifterna för social trygghet som andel av BNP ökade i snitt en aning i de 28 medlemsstaterna. De steg till 29,4 % av BNP i EU-28 år 2012 från 29,0 % av BNP 2011. I tio medlemsstater utgjorde de sociala utgifterna mer än 30 % av BNP under 2012 (Danmark, Frankrike, Nederländerna, Irland, Grekland, Finland, Belgien, Sverige, Italien och Österrike), medan de i åtta länder var det mindre än 20 % (Lettland, Estland, Rumänien, Litauen, Bulgarien, Polen, Slovakien och Malta). Mer än hälften av de totala utgifterna gäller ålderdom (pensioner, se diagram 20). Diagram 20: Sociala utgifter efter utgiftsslag 2013 i EU-28, i procent av de totala utgifterna för social trygghet Källa: Eurostat, Esspros. Trots att de ekonomiska förhållandena förbättrades 2014 ökade både utgifterna för kontantförmåner och för naturaförmåner i reala termer i EU och euroområdet i snabbare takt än under 2013 (diagram 21). Naturaförmånernas ökning år 2014 kompenseras bara delvis av nedgången mellan 2010 och 2012. En liknande ökning skedde i de flesta medlemsstater, utom i Irland, Grekland, Spanien, Cypern, Kroatien och Slovenien där naturaförmånerna fortsatte att minska. Diagram 21: De reala offentliga sociala utgifternas årliga förändring, uppdelat efter kontantförmåner och naturaförmåner (2001–2014) i EU-28 och EA-19

Källa: Eurostat, nationalräkenskaper (beräkningar gjorda av GD Sysselsättning, socialpolitik och inkludering). Anm. Värdena för 2014 är uppskattningar baserade på nationalräkenskaper. Anm.: Om inga uppgifter finns tillgängliga i nationalräkenskaperna (årliga), har uppgifterna grundats antingen på nationalräkenskaper (kvartalsvis) eller på databasen Ameco (i det senare fallet vanligtvis genom att tillämpa de beräknade tillväxtsiffrorna på de uppgifter som är tillgängliga i nationalräkenskaperna (årliga). Förändringarna i skatte- och bidragssystemet under perioden 2008–2014 hade stor inverkan på hushållens inkomster i de olika medlemsstaterna. I vissa länder har de åtgärder som vidtagits sedan 2008 lett till att hushållens inkomster minskat kraftigt (-17 % i Grekland, -4,5 % i Lettland och cirka -4 % i Italien och Estland), men effekterna var i allmänhet större för höginkomsttagare än för låginkomsttagare. I de flesta bedömda medlemsstaterna hade de åtgärder som vidtogs 2013–2014 en positiv allmän inverkan på inkomster och de var i de flesta fall mer fördelaktiga för låginkomsttagare. I länder där åtgärderna i genomsnitt har fått samma inverkan på hushållens inkomster kan man se att deras påverkan på inkomstfördelningen mellan lägre och högre inkomstgrupper under perioden 2008–2014 varierade, vilket visar att åtgärdernas utformning är viktig för att politiken ska få genomslag. I vissa länder har det blivit svårare för låginkomsthushåll att få tillgång till hälso- och sjukvård. I genomsnitt uppgav 6,4 % av personer i låginkomsthushåll (den lägsta kvintilen) i EU att de inte fått den hälso- och sjukvård de behövde, jämfört med 1,5 % av dem som bor i rikare hushåll (högsta kvintilen). Skillnaden mellan rika och fattiga när det gäller tillgången till hälso- och sjukvård ökade i medlemsstaterna under krisen (diagram 22). Diagram 22: Andel som enligt egen uppgift inte kunnat gå till läkare för undersökning (lägsta kvintilen–högsta kvintilen) Källa: Eurostat, EU-Silc. Anm.: Orsak: för dyrt, för lång resväg eller väntelista. Inga (offentliggjorda uppgifter från Eurostat är tillgängliga för Slovenien).



2. SYSSELSÄTTNINGSPOLITISKA OCH SOCIALA REFORMER – MEDLEMSSTATERNAS ÅTGÄRDER



I det här avsnittet ges en översikt över viktiga sysselsättningspolitiska och sociala reformer och åtgärder som vidtagits av medlemsstaterna på områden som bör prioriteras enligt EU:s nya riktlinjer för sysselsättningen. Riktlinjerna för medlemsstaternas sysselsättningspolitik är inriktade på både efterfråge- och utbudssidan, och riktar sig till medlemsstaterna men bör genomföras i nära samarbete med arbetsmarknadens parter och aktörer. Avsnittet bygger på 2014 års uppgifter i databasen Labref (LABour market REForm database) samt medlemsstaternas nationella reformprogram 2015 och material från Europeiska kommissionen. 2.1 Stimulera efterfrågan på arbetskraft Anställningsstöd används fortfarande i stor utsträckning för att stimulera sysselsättning och nya arbetstillfällen: några länder har utökat eller finjusterat befintliga program (Litauen, Sverige och Irland), medan andra har infört helt nya system (Cypern, Frankrike, Rumänien och Italien). Startbidrag, där även åtgärder för att främja entreprenörskap ingår, har införts i Spanien, Cypern, Portugal och Slovakien. Medlemsstaternas åtgärder för att sänka skatten på arbete har sedan början av krisen visat att det finns ett samband mellan balans i de offentliga finanserna och inriktningen på reformerna när det gäller skatten på arbete. I regel har länder med ett långvarigt negativt budgetsaldo genomfört fler reformer som ökat skatten på arbete. Att minska den höga skattekilen är fortfarande en utmaning, men flera länder har nyligen vidtagit åtgärder för att minska skattekilen. Strukturella sänkningar av socialförsäkringsavgifterna har införts eller utökats för att öka efterfrågan på arbetskraft i Frankrike, Grekland, Lettland, Belgien, Italien, Rumänien och Sverige. Riktade sänkningar för utsatta grupper har gjorts i Kroatien, Slovenien, Portugal, Slovakien, Belgien och Förenade kungariket. Spanien införde 2015 lägre socialförsäkringsavgifter vid tillsvidareanställning. Finland sänkte socialförsäkringsavgifterna för anställda för att kompensera för de låga löneökningarna. I Italien vidtogs genom 2015 års stabilitetslag fler åtgärder för att minska skattekilen på arbete, bland annat lägre arbetskostnader för arbetsgivarna, skattereduktioner för låginkomsttagare och sänkta socialförsäkringsavgifter i tre år för personal som anställs tills vidare under 2015. I Frankrike kompletterade man 2014 befintliga generella skattereduktioner för konkurrenskraft och sysselsättning med ytterligare sänkningar av socialförsäkringsavgifterna för låg- och medelinkomsttagare genom den så kallade ansvars- och solidaritetspakten. Grekland införde en ny skatteskala, avskaffade inkomstgränsen för inkomstskatt och införde i stället riktade skattereduktioner. Efter de senaste årens långtgående åtgärder har lönesättningen överlag visat att reallöneutvecklingen följer produktivitetsutvecklingen. Några länder har nyligen vidtagit åtgärder när det gäller minimilönen. Branschöverskridande överenskommelser om återhållsamma löneökningar ingicks i Finland för 2014–2015 och i Spanien 2015–2016. I Slovenien ingick arbetsmarknadens parter 2015 en överenskommelse om att kollektivavtal, inflation och produktiviteten i branschen ska ligga till grund för lönesättningen i den privata sektorn. För se till att löneutvecklingen följer produktivitetsutvecklingen har den belgiska regeringen tillfälligt upphävt den automatiska löneindexeringen fram till 2016, medan Cypern har förlängt stoppet för löneindexering fram till 2016 även för den privata sektorn. Nya mekanismer för att fastställa minimilönen infördes i Grekland (fr.o.m. 2017), Irland och Kroatien. Tyskland inför från och med 2015 en lagstadgad nationell minimilön. I Portugal återinfördes den trettonde och fjortonde månadslönen i den offentliga sektorn till följd av en dom i författningsdomstolen. I Förenade kungariket håller regeringen på att införa en nationell levnadslön som fastställs enligt andra kriterier än dem som tillämpas för den befintliga nationella minimilönen.





2.2 Öka arbetskraftsutbudet och arbetskraftens färdigheter och kompetens I en rad medlemsstater har sänkta inkomstskatter bidragit till ökat deltagande på arbetsmarknaden. Inkomstskatterna sänktes i Spanien och Lettland, framför allt för att förbättra den dåliga finansiella ställningen och ge låginkomsttagare incitament att arbeta. Andra länder har höjt den lägsta inkomstgränsen eller ökat skattereduktionerna (Sverige, Lettland, Litauen, Nederländerna och Tyskland). Österrike gjorde 2015 omfattande ändringar i inkomstbeskattningen, bland annat sänktes den lägsta skattesatsen. Pensionsreformerna är fortsatt inriktade på en omfördelning av tiden i arbete och tiden som pensionär, huvudsakligen genom högre pensionsålder, strängare krav för pensionsrätt och minskade möjligheter till förtida pension. De senaste åren har flera medlemsstater (Belgien, Bulgarien, Nederländerna, Portugal och Förenade kungariket) infört nya eller genomfört tidigare planerade höjningar av pensionsåldern. Totalt 25 av de 28 medlemsstaterna har nu lagstiftat om pågående eller framtida höjningar. Bland dessa har sju länder (Cypern, Danmark, Grekland, Italien, Nederländerna, Portugal och Slovakien) uttryckligen kopplat pensionsåldern till framtida ökad medellivslängd. Flera länder (Belgien, Finland och Slovenien) överväger att göra detsamma. Flera medlemsstater vidtar åtgärder för att minska antalet arbetstagare som lämnar arbetsmarknaden med förtida pension, till exempel genom att höja kraven när det gäller ålder och tjänsteår (Belgien och Lettland) eller genom att fasa ut system eller förmåner för förtida pension (Luxemburg och Polen). Vissa medlemsstater (Bulgarien, Danmark och Kroatien) har infört striktare krav och förfaranden för stöd vid funktionsnedsättning, så att stödet når dem som verkligen behöver det och inte används i stället för förtida pension. Några medlemsstater har genomfört reformer 2014–2015 för att förbättra balansen mellan arbets- och privatliv och därigenom öka deltagandet på arbetsmarknaden. Österrike har planerat att investera sammanlagt 800 miljoner euro fram till åren 2018–2019 för att öka tillgången på platser och förbättra kvaliteten på omsorgen i heldagsskolor. I Förenade kungariket har man infört ett system med föräldraledighet som gör det möjligt för föräldrarna att dela på 52 veckors betald ledighet och ersättning efter barnets födelse eller efter adoption. Att öka kvinnors deltagande på arbetsmarknaden kan motverka kvinnors ökade risk för fattigdom och social utestängning, särskilt när det gäller ensamstående med barn, och bidra till att minska fattigdomen bland äldre kvinnor på grund av låg pension. Att uppmuntra fler kvinnor att börja och fortsätta arbeta kan också delvis kompensera att befolkningen i arbetsför ålder förväntas krympa i de flesta av EU:s medlemsstater eftersom det innebär att arbetskraft tillförs. Därigenom skulle påfrestningarna på de offentliga finanserna och systemen för social trygghet minska, kvinnors kunskap och kompetens tas tillvara bättre samt tillväxtpotentialen och konkurrenskraften öka. Strukturella svagheter i utbildningssystemen fortsätter att påverka kunskapsnivåerna. I Italien har man nyligen genomfört reformer för att stabilisera det offentliga utbildningssystemet genom att tillsvidareanställa personal. I Spanien reformerade man 2015 organisationen och styrningen av programmet ”Utbildning för arbete” för att koppla utbildningens innehåll till arbetsmarknadens behov. I Sverige kommer ett nytt initiativ för vuxenutbildning att öka antalet platser i den kommunala vuxenutbildningen. Mer kunskap om kompetensbehoven (analys, planering och prognoser) och medvetenhet om hur denna kunskap kan användas för att styra utbildningsutbudet skulle bidra till en bättre balans mellan utbud och efterfrågan när det gäller kompetens. I vissa medlemsstater finns etablerade metoder för kvantitativa och kvalitativa prognoser samt tydliga samarbetsmekanismer mellan utbildningsinstitutionerna och aktörerna på arbetsmarknaden (till exempel i Danmark och Sverige), medan systemen i andra länder inte är lika väl sammanlänkade. Några medlemsstater håller på att ta fram kompetensbehovsanalyser (till exempel Estland och Rumänien), ofta med stöd från Europeiska socialfonden (ESF). De offentliga utgifterna för utbildning minskade dock i nära hälften av medlemsstaterna och sjönk med 3,2 % i EU som helhet i jämförelse med 2010. Medlemsstaterna fortsätter att stödja sysselsättningen bland unga och försöka minska den höga andelen unga som varken arbetar eller studerar. Medlemsstaterna har gjort omfattande insatser för att förbättra utbildningens kvalitet för en smidigare övergång mellan skola och arbete. I Tyskland har man ändrat lagen för att kunna införa yrkesutbildning med handledning, något som gör det möjligt att bättre förbereda och följa upp utsatta unga och att hjälpa företag som erbjuder mindre gynnade ungdomar utbildning. I Frankrike genomförs sedan slutet av 2014 en omfattande plan för att minska andelen unga som inte har mer än grundskoleutbildning. För elever i riskzonen (15 år och uppåt) pågår ett försök med en anpassad yrkesutbildningsstart där man kombinerar skolundervisning med aktiviteter utanför skolan. Ungdomar mellan 16 och 25 som inte har mer än grundskoleutbildning har nu laglig rätt att komma tillbaka till skolan eller i yrkesutbildning. Polen har börjat erbjuda studerande praktik både i större företag och i den offentliga förvaltningen. Danmark har 2015 börjat genomföra en stor reform av yrkesutbildningen bland annat för att minska skolavhoppen, göra yrkesutbildningen mer attraktiv och öka möjligheterna till lärlingsutbildning. I Bulgarien har lagstiftningen om praktik ändrats och insatser görs för att anpassa kursplanerna så att de bättre motsvarar arbetsmarknadens behov. I Österrike är ungdomspolitiken mycket inriktad på utbildning, med reformer av både yrkesutbildning och högskola, för att underlätta vägen från utbildning ut på arbetsmarknaden. En reform av lagen om yrkesutbildning syftar till att ytterligare förbättra systemet med lärlingsutbildning och dess kvalitet. Italien fattat beslut om en skolreform som främjar praktik och är inriktad på samarbete med företag. Stödet för tidig aktivering av ungdomar som varken arbetar eller studerar och insatserna för att nå de unga som befinner sig längst bort från arbetsmarknaden har ökat i många medlemsstater. Tillsammans med Europeiska kommissionen utarbetade Lettland, Finland, Portugal och Rumänien i början av 2015 åtgärder för att upplysa om ungdomsgarantin och uppmuntra ungdomar som varken arbetar eller studerar att registrera sig för att få stöd. Portugal har skapat ett brett nätverk mellan olika aktörer för att kunna nå ungdomar som varken arbetar eller studerar. Dessutom har en nätplattform för ungdomsgarantin skapats, där alla ungdomar som varken arbetar eller studerar kan registrera sig och automatiskt bli hänvisade till den offentliga arbetsförmedlingen, Eures eller center för kompetens och yrkesutbildning. I Sverige har kommunernas ansvar för ungdomar som varken arbetar eller studerar ökat avsevärt från och med januari 2015. Bulgarien inledde ett nationellt program för att aktivera inaktiva med målet att få uppgivna ungdomar som varken arbetar eller studerar att anmäla sig till arbetsförmedlingen, börja yrkesutbilda sig eller gå tillbaka till skolan. I detta sammanhang har romska rådgivare rekryterats. Kroatien tar under 2015 fram ett system för att kunna spåra ungdomar som varken arbetar eller studerar och motverka att antalet fortsätter att öka. Detta ingår i ett övergripande arbetskraftsregister. Att undanröja hinder mellan nyckelaktörer vid övergången mellan skola och arbete (skola, offentliga arbetsförmedlingar och arbetsgivare) är annan viktig uppgift. I Belgien är huvudprioriteringarna stöd till sysselsättningen bland unga och förbättrat genomförande av ungdomsgarantin i enlighet med strategin för Bryssel 2025 som antogs i juni 2015. Strategin får stöd från ESF, involverar alla berörda ministrar och genomförs i samarbete på olika strategiska beslutsnivåer med målet att bygga broar mellan sysselsättnings-, utbildnings- och ungdomsområdena. Tyskland har delvis inspirerats av ungdomsgarantin och fortsatt att inrätta arbetsförmedlingar för unga och inleda lokala samarbeten för att hjälpa unga människor ut från skolan och in i arbetslivet. Antalet var i september 2014 minst 186. På det här sättet gynnas nära samarbeten mellan olika lokala aktörer, bland andra offentliga arbetsförmedlingar, skolor och sociala myndigheter. Flera modellprojekt med finansiering från ESF planeras från och med 2015 för ökat sociopedagogiskt stöd och arbetsmöjligheter för mindre gynnade unga människor. Vissa medlemsstater har satsat på att stödja nya arbetstillfällen och gynna unga människor på arbetsmarknaden. Kroatien införde elva nya aktiva arbetsmarknadsåtgärder i paketet ”Ung och kreativ” som nu omfattar anställningsstöd och stöd till egenföretagare, stöd till utbildning och specialisering, praktik för arbete, beredskapsarbete och bevarande av arbetstillfällen. Arbetsförmedlingen i Slovenien har under 2015 sjösatt ett program där unga arbetslösa – upp till 29 år – kan testa sina kunskaper, färdigheter och erfarenheter på en viss arbetsplats. Yrkesinriktad rehabilitering är avgörande för att få in personer med funktionsnedsättning på arbetsmarknaden. Finland har gjort förändringar för att snabbt kunna erbjuda yrkesinriktad rehabilitering och förhindra förtidspensionering. Från oktober 2015 ska den som genomgår rehabilitering på deltid få rehabiliteringspenning från Folkpensionsanstalten för sina rehabiliteringsdagar. I Kroatien ändrades i december 2014 lagen om yrkesinriktad rehabilitering och anställning av personer med funktionsnedsättning för att underlätta yrkesinriktad rehabilitering och anställning. Lagen föreskriver också att regionala center för yrkesinriktad rehabilitering ska inrättas. I många medlemsstater och i vissa grupper finns det en betydande risk för att långtidsarbetslösheten blir permanent och omvandlas till högre strukturell arbetslöshet. Flera medlemsstater har vidtagit nya aktiva åtgärder riktade till långtidsarbetslösa. Portugal inledde 2015 ett program som ger stöd till praktik under sex månader för långtidsarbetslösa över 30 år. I Spanien ger man inom ett nationellt sysselsättningsprogram sedan slutet av 2014 ekonomiskt stöd till långtidsarbetslösa som inte får några andra bidrag. Samtidigt planerar man att skärpa kraven när det gäller att söka och ta arbete samt att utse individuella handläggare till de 400 000 mottagarna. I Finland påbörjades under 2015 en reform av stödet till långtidsarbetslösa med avsikt att inrätta en samservice så att arbetsförmedling, bidrag och sociala tjänster för långtidsarbetslösa samordnas bättre på kommunal nivå. I den franska nationella handlingsplanen mot långtidsarbetslöshet från 2015 kombinerar man mer individuell och frekvent rådgivning, som 2017 ska nå 460 000 personer, med ett ökat utbud av anställningar med anställningsstöd och yrkesutbildning, ett nytt system med utbildning på arbetsplatsen för äldre och mindre kvalificerade arbetstagare samt bättre tillgång till barnomsorg och hemtjänst. Ekonomisk återhämtning, färre nya långtidsarbetslösa och en bättre budgetsituation öppnar möjligheter för ytterligare åtgärder. Ändå genomförs för närvarande reformer för att minska långtidsarbetslösheten i mindre än hälften av medlemsstaterna. Medlemsstaterna diskuterar nu om kommissionen bör lägga fram ett förslag till rådets rekommendation om integrationen av långtidsarbetslösa på arbetsmarknaden. 2.3 Förbättra arbetsmarknadens funktion Medlemsstaternas åtgärder för att modernisera lagstiftningen om anställningsskydd fortsatte framför allt i länder med betydande obalanser och segmenterade arbetsmarknader. Emellertid är reformerna bara i några fall utformade för att minska klyftan mellan de som är etablerade på arbetsmarknaden och de som står utanför. I Italien antogs i slutet av 2014 (de slutliga tillämpningsbestämmelserna antogs i september 2015) genomgripande lagstiftning som bland annat förenklar anställning och arbetsrättsliga förfaranden samt minskar möjligheterna till återanställning efter ogrundad uppsägning. I lagen om arbete och trygghet som antogs i Nederländerna 2014 införs ett tak för avgångsvederlag och skadestånd för ogrundad uppsägning samtidigt som skyddet för tillfälligt anställda förbättras. I Kroatien genomfördes en omfattande reform av arbetsrätten som leder till lägre kostnader. Det blir även enklare att genomföra enskilda och kollektiva uppsägningar och att hyra in personal, medan arbetstidens förläggning blir mer flexibel. Reglerna för kollektiv uppsägning förenklades även i Lettland. I Bulgarien ändrades arbetsrätten för ökad flexibilitet när det gäller arbetstid och regler infördes för anställningsavtal per dag för kortvarigt säsongsarbete inom jordbruket. Trots en stark segmentering av arbetsmarknaden underlättades visstidsanställning (Tjeckien) och man utökade visstidsavtalens längd eller möjligheterna till förnyade visstidsanställningar i en rad länder (Kroatien, Italien, Lettland och tillfälligt även Portugal). Ett mindre antal länder skärpte reglerna för visstidsanställning (Polen) eller mer specifikt inhyrning av personal (Slovenien, Frankrike, Danmark och Slovakien). Förenade kungariket införde en avgift i arbetsdomstolarna för att begränsa antalet ärenden.

De senaste årens arbete med att göra de offentliga arbetsförmedlingarna mer effektiva fortsatte i en rad medlemsstater. Danmark och Lettland har förbättrat profileringen av arbetssökande och matchningen mellan den arbetssökande och utbudet av stöd och tjänster för arbetssökande, medan Polen och Slovakien har fokuserat mer på att hjälpa utsatta grupper. I Sverige och Litauen har man förbättrat handläggningen när det gäller unga människor och skolavhoppare. Utökat samarbete mellan olika aktörer, i vissa fall kopplat till villkorade anslag till myndigheterna, beslutade man om i Belgien, Nederländerna, Spanien och Slovakien. I Irland har man inom JobPath-programmet omorganiserat den offentliga arbetsförmedlingen och upphandlat kompletterande arbetsförmedlingstjänster, i första hand riktade till långtidsarbetslösa, på den privata marknaden. En reform av den sociala dialogen pågår i många medlemsstater. Reformerna handlar om hur den sociala dialogen fungerar och hur effektiv den är. De rör i huvudsak kollektivförhandlingar men påverkar även arbetstagarnas representation. Tyskland, Slovakien och Portugal har mjukat upp kraven för att allmängiltighetsförklara branschvisa kollektivavtal om löner. Portugal frångår därmed delvis den ordning som gällde under programmet för ekonomiskt stöd. I Kroatien har utgångna kollektivavtal haft obegränsad giltighet vilket man nu avskaffat. I Portugal minskade 2014 giltighetstiden för utgångna kollektivavtal som inte förnyats och det blev möjligt att förhandla om att upphäva kollektivavtalen i företag i svårigheter. Arbetsmarknadens parter i Italien undertecknade ett branschöverskridande avtal med kriterier för mätning av hur väl fackföreningarna representerar arbetstagarna och med planer för fler decentraliserade kollektivförhandlingar. Ny lagstiftning om facklig verksamhet antogs i Kroatien 2014. Den franska regeringen genomförde 2015 en reform av den sociala dialogen för att modernisera arbetstagarrepresentationen och rationalisera arbetsgivarnas skyldigheter att informera och samråda med arbetstagarnas representanter. De årliga kollektivförhandlingarna ska omorganiseras enligt dessa huvudlinjer. I Tyskland antogs 2015 en lag (Tarifeinheitsgesetz) som föreskriver att i de fall de finns överlappande eller motstridiga kollektivavtal är endast det kollektivavtal som tecknats med den fackförening som har flest medlemmar i ett företag giltigt. Den nya brittiska lagen Trade Union Bill från 2015 föreskriver reformer som ska genomföras av fackföreningar och företag. Arbetsmarknadsparternas medverkan vid utarbetandet och genomförandet av reformer och politiska åtgärder måste bevakas även i fortsättningen. I de flesta medlemsstaterna involveras arbetsmarknadens parter på något sätt när nationella reformprogram utarbetas. Hur bra och hur djupt samarbetet är varierar avsevärt, något som även gäller möjligheterna för arbetsmarknadens parter att påverka innehållet i de nationella reformprogrammen. Det är färre medlemsstater som involverar arbetsmarknadens parter på ett verkningsfullt sätt när de genomför de landsspecifika rekommendationerna eller tillhörande reformer och åtgärder. 2.4 Säkerställa rättvisa, bekämpa fattigdom och främja lika möjligheter Insatserna för att begränsa eller minska fattigdomen och öka deltagandet på arbetsmarknaden har bland annat bestått av noggranna översyner av sociala förmånssystem, stöd till aktiva arbetsmarknadsåtgärder och riktade åtgärder för dem som löper större risk att drabbas av fattigdom. I vissa medlemsstater har beloppen som betalas ut för ekonomiskt bistånd sänkts (Belgien, Estland, Kroatien, Sverige och Rumänien) medan man i andra medlemstater har skärpt kraven för bistånd (Malta och Lettland) eller infört förmåner för förvärvsarbetande (Estland). Flera medlemsstater håller på att införa eller förstärka aktiveringsåtgärder som ett led i strategierna mot fattigdomen bland befolkningen i arbetsför ålder (Österrike, Bulgarien, Tyskland, Danmark och Nederländerna). Olika incitament, ekonomiska och andra, håller på att införas för att göra det lättare att komma tillbaka till arbetsmarknaden (Belgien, Finland, Frankrike, Lettland, Malta och Polen). Reformer av systemen för socialt bistånd och arbetslöshetsförmåner är planerade eller pågår i en rad länder (Belgien, Kroatien, Grekland, Irland, Rumänien och Sverige). Belgien fortsätter reformera arbetslöshetsförmånerna för att nå en lämplig avvägning mellan förmåner, effektivt stöd till arbetssökande och utbildningsmöjligheter. Rumänien har beslutat att som en del av reformen av välfärdssystemet införa en minimiinkomst för social integration och kombinera tre befintliga program med behovsprövning med bättre inriktning på mottagarna och minskade administrationskostnader. Grekland har startat ett pilotprogram för att införa ett system med minimiinkomst. Irland har fortsatt arbetet med att minska antalet hushåll med mycket låg arbetsintensitet genom att samla tjänsterna i en samservice och koppla förmånerna mer direkt till aktiveringstjänsterna. Ökad oro för den tilltagande barnfattigdomen har föranlett många medlemsstater att öka insatserna riktade mot barn. Åtgärderna för ekonomiskt bistånd till barnfamiljer förstärktes eller utökades i Bulgarien, Tjeckien, Polen och Rumänien, medan Belgien och Malta införde extra förmåner för barn i låginkomstfamiljer. Stöd till föräldrars tillgång till arbetsmarknaden och incitamenten för arbete stärktes i Ungern, Malta och Förenade kungariket. I flera medlemsstater har man fortsatt att investera i skolan, och framför allt i förskolan, vilket visar att man är alltmer medveten om hur avgörande förskoleåren är för barnens kognitiva och sociala färdigheter. Finland har infört obligatorisk förskola och Kroatien ett års obligatorisk förskola före grundskolan. I Österrike satsas offentliga medel för att förbättra resultaten i förskolan, i Förenade kungariket infördes 15 timmars gratis barnomsorg per vecka för tre- och fyraåringar och satsningar gjordes för mindre gynnade barn. I vissa medlemsstater ökades också anslagen för utbyggnad av barnomsorgen (Belgien, Bulgarien, Tjeckien, Tyskland, Estland, Polen och Förenade kungariket), skolbarnsomsorg (Irland) eller heldagsskolor (Österrike). Bulgarien fortsatte att förbättra kvaliteten på omsorg och stöd för barn som växer upp utanför familjen. Finland vidtog även flera åtgärder för att stärka skyddet av barnets rättigheter i sådana situationer. Den senaste tidens pensionsreformer har bidragit till att begränsa den långsiktiga ökningen av pensionskostnaderna i de flesta medlemsstater . Frågan om pensionerna kommer att vara tillräckliga efter reformerna är avhängig av kvinnors och mäns möjligheter att ha ett långt och aktivt yrkesliv , vilket varierar mellan olika yrkesgrupper och mellan könen. De flesta av medlemsstaternas reformer har varit inriktade på att höja pensionsåldern och begränsa förtida pensionering, även om alla reformer inte åtföljts av en politik för aktivt åldrande. Några medlemsstater har behållit eller återinfört särskilda pensionsvillkor för personer som arbetat länge eller utför tungt arbete. När möjligheterna till förtida pensionering begränsas måste regeringarna och arbetsmarknadens parter hitta alternativa lösningar på problem som uppstår i slutet av arbetslivet med åldersanpassning och hälsa på arbetsplatsen och arbetsmarknaden. För närvarande är pensionsklyftan mellan kvinnor och män fortfarande 40 %, vilket motsvarar lönegapet och avspeglar att kvinnor i genomsnitt har ett kortare yrkesliv. Den allmänna övergången mot mer inkomstrelaterade pensioner betyder att pensionssystemen inte kommer att kompensera för dessa obalanser. Som en del i arbetet för att få kvinnor att arbeta längre har nästan alla medlemsstater (utom Rumänien) infört samma pensionsålder för kvinnor och män, eller beslutat om framtida reformer i detta syfte. I vissa fall kommer dock reformerna inte vara fullt genomförda förrän på 2040-talet. Många reformer har också bestått av ändringar i indexeringen av pensionsförmånerna och därigenom mindre generösa uppräkningsmekanismer. Huruvida pensionerna kommer att vara tillräckliga efter reformerna beror på löne- och prisutvecklingen. Vårdsystemen bidrar till att upprätthålla och återställa folkhälsan i EU. Utöver kollektiv och individuell välfärd bidrar detta till ekonomiskt välstånd genom att förbättra deltagandet på arbetsmarknaden och arbetsproduktiviteten samt minska arbetsfrånvaron. Vårdsystemen kostar naturligtvis och en stor del av kostnaderna för EU:s vårdsystem betalas med offentliga medel, vilket betyder att systemen måste vara finanspolitiskt hållbara. Resultaten inom hälso- och sjukvård samt långvarig vård och omsorg måste utvärderas, och genomtänkta och målmedvetna reformer bör genomföras. Det handlar om att skapa en hållbar finansiell grund, uppmuntra tillhandahållandet av och tillgången till en välfungerande primärvård som minskar onödig användning av specialist- och sjukhusvård, se till att läkemedel används kostnadseffektivt, förbättra offentlig upphandling, förbättra uppgiftsinsamlingen genom moderna informationskanaler (t.ex. e-hälsa), införa tekniska system för att utvärdera effektivitet och kostnader i vården till stöd för beslutsfattandet samt förbättra friskvård och sjukdomsförebyggande åtgärder. Betydande reformer i hälso- och sjukvården har genomförts i de flesta medlemsstater. Bland de många strukturella reformer som gjorts kan nämnas omstrukturering av primär- och sekundärvård, större vårdsamordning, mer intensiv användning och samverkan när det gäller IKT och e-hälsa (Bulgarien, Tjeckien, Kroatien, Ungern, Malta, Polen, Portugal, Rumänien, Slovenien, Slovakien och Förenade kungariket), övergång mot prisreglering av läkemedel och generisk substitution samt ekonomiska och andra incitament för både vårdgivare och vårdtagare. Flera medlemsstater (Bulgarien, Tjeckien, Tyskland, Kroatien, Irland, Polen, Portugal, Sverige och Förenade kungariket) har vidtagit åtgärder för att optimera användningen av behandlingar och förskrivningsmönstren för att förbättra hälso- och sjukvården. I många länder råder det personalbrist inom hälso- och sjukvården beroende på att personalen blir äldre, det är svårt att rekrytera och att behålla personal på grund av krävande arbetsförhållanden och relativt låg lön i vissa vårdyrken. För att motverka bristen har vissa medlemsstater (Belgien, Tjeckien, Tyskland, Spanien, Kroatien, Irland, Lettland, Polen och Sverige) vidtagit åtgärder för att underlätta utbildning och kompetensutveckling inom vårdyrken och för att kunna erbjuda höjda löner och stöd för att göra vårdsektorn mer attraktiv. Flera medlemsstater håller på att besluta om eller genomföra betydande reformer på området långvarig vård och omsorg för att bättre utnyttja de befintliga resurserna. Reformerna är inriktade på att ytterligare utveckla vård och omsorg i hemmet och mer integrerad vård. Den långsiktiga finansieringen har omorganiserats i flera medlemsstater (Österrike, Belgien, Bulgarien, Ungern, Tyskland och Luxemburg). Vissa länder beslutade att öka den offentliga finansieringen och minska kostnaden för privatpersoner, medan andra har sänkt befintliga gränser för ersättning från det offentliga systemet eller vidtagit andra åtgärder för att hålla nere kostnaderna. Ett visst antal medlemsstater har meddelat att de vidtagit åtgärder för att äldre personer ska kunna klara sig själva längre. Det handlar oftast om att bättre förebyggande arbete och tidig diagnostisering av demenssjukdomar (Österrike, Bulgarien och Irland). Medlemsstaternas regeringar fokuserar alltmer på att förbättra vården genom att göra den mer patientorienterad, främja övergången från institutionsvård till närvård, utarbeta och införa nya kvalitetsstandarder och öka bemanningen. Vissa medlemsstater (Belgien, Tjeckien, Tyskland och Finland) har förbättrat stödet till anhörigvårdare genom nya strategier, bättre möjligheter att förena vårdansvaret med ett arbete och genom att inbegripa anhörigvårdarna i lagstiftningen. Avsevärda satsningar har gjorts på att öka tillgången på billiga bostäder. Vissa medlemsstater har antagit planer för byggande av bostäder eller subventionerade bostäder (Tjeckien, Frankrike, Irland, Portugal, Slovenien och Förenade kungariket). Bulgarien har använt Europeiska regionala utvecklingsfonden för att förbättra utsatta människors tillgång till bostäder. Ungern har informerat om en utbyggnad av programmen för hjälp vid första bostadsköpet och Förenade kungariket har infört ett system för rörlighet bland hyresgäster i subventionerade bostäder. Villkoren för bostadsbidrag har reviderats både när det gäller vilka som har rätt till bidrag och beloppsgränser (Tjeckien och Finland) och hyresreglering och hyresgarantier har införts av sociala skäl (Belgien, Tjeckien, Frankrike och Nederländerna). Många program syftar till att motverka överskuldsättning och avhysningar, till exempel tidig upptäckt av skuldproblem i företag i Nederländerna och pilotprojekt för att hjälpa avhysta familjer i Slovenien. Gränsen för att ha rätt till hjälp vid betalningsoförmåga sänktes i Lettland, medan Cypern har börjat erbjuda subventionerad boränta för utsatta hushåll. Riktade åtgärder vidtogs också för att åtgärda energifattigdomen (Belgien) och samla stöd och hjälp när det gäller subventionerade bostäder (Irland).

Vissa åtgärder för att social inkludering av utsatta människor, bland annat personer med funktionsnedsättning, romer eller personer med invandrarbakgrund har genomförts på nationell nivå. Estland började genomföra en arbetskapacitetsreform som innebär en omorientering från att utvärdera arbetsoförmågan till att i stället fokusera på individens arbetsförmåga och på att underlätta inträdet på arbetsmarknaden och i samhällslivet. På liknande sätt har Nederländerna vidtagit åtgärder för att underlätta för personer med funktionsnedsättning och personer utan utbildning att delta på arbetsmarknaden, både i den privata och i den offentliga sektorn. Lika tillgång till inkluderande utbildning av hög kvalitet är det första och viktigaste steget mot social inkludering. Det är tydligt att utvecklingen går mot att inkludera utsatta barn i den ordinarie skolan. Belgiska Flandern har tagit fram en ny förordning (M-decreet) som kräver att ordinarie skolor erbjuder rimligt stöd. Tjeckien har antagit en skollag som innehåller stödåtgärder på fem nivåer, vilket ska förbättra förutsättningarna för inkluderande undervisning. Danmark har satt som mål att 96 % av eleverna i den offentliga skolan ska gå i ordinarie skolor och har grundat ett center för inkluderande undervisning och anpassning till barn med särskilda behov. Många personer med funktionsnedsättning utsätts för allvarliga former av utestängning – de lever i institutioner. Det är tydligt att utvecklingen går mot en övergång från institutionsvård till omsorg i hemmet och egen bostad i några länder. Detta stöds av de europeiska struktur- och investeringsfonderna. I Finland har till exempel antalet personer med intellektuell funktionsnedsättning som varaktigt får institutionsvård minskat avsevärt. Institutionsvården har i allmänhet ersatts av dygnet-runt-omsorg. Målet är att ersätta institutionsvården med egen bostad och omsorg senast 2020. Åtgärder för att underlätta romernas integration har vidtagits i några medlemsstater. I januari 2015 antog Rumänien en reviderad nationell strategi för inkludering av rumänska medborgare som tillhör den romska minoriteten 2014–2020 och Litauen antog en handlingsplan för romernas integrering i det litauiska samhället 2015–2020. Tjeckien antog 2015 en strategi för romernas integrering fram till 2020. Andra länder, till exempel Ungern, Slovakien och Polen såg över sina nationella strategier och handlingsplaner, särskilt för att uppfylla förhandsvillkoren för stöd från ESF:s investeringsprioritering 9.2. I Slovakien har antalet speciallärare för barn med särskilda behov, även barn från socialt mindre gynnade miljöer, ökat avsevärt för skolåret 2014–2015 och man har budgeterat för en ytterligare ökning 2015. Ett förslag om att göra förskolan obligatorisk för barn från socialt mindre gynnade miljöer har lagts fram med tanke på den romska befolkningen, utan konkreta planer på genomförande i det här skedet. Ett ökande flyktingflöde innebär att förvaltningen och samhället i stort måste ta emot och integrera allt fler människor vilket berör vissa medlemsstater i särskilt hög grad. Beslut har fattats både om integrerande och om avskräckande åtgärder. I Österrike har man tagit fram ett integrationspaket inriktat på språkstöd och integration på arbetsmarknaden, där den största delen av budgeten öronmärkts för integration på arbetsmarknaden. Den offentliga arbetsförmedlingen startade från mitten av 2015 flera pilotprojekt för att förbättra asylberättigades utsikter på arbetsmarknaden. I Sverige har etableringspaketet 2015–2018 som syftar till att nyanlända flyktingar och utlandsfödda ska komma in snabbare på arbetsmarknaden utökats. För att på ett tidigt stadium få reda på de nyanländas kompetens har regeringen avsatt medel inom befintliga verksamheter för ett pilotprojekt för kompetenskartläggning av nyanlända migranter som bor på Migrationsverkets anläggningar. I Tyskland inledde den federala arbetsförmedlingen och den federala migrations- och flyktingmyndigheten ett ESF-finansierat pilotprojekt för att snabbare integrera flyktingar på arbetsmarknaden, där modellarbetsförmedlingar för flyktingar upprättas i sex tyska regioner. Å andra sidan vidtas åtgärder som väntas ha en avskräckande verkan: till exempel ersätts kontanta utbetalningar av naturaförmåner och flyktingar från regioner som bedöms vara säkra omfattas av ett snabbare asylförfarande. I Danmark har som avskräckande åtgärder de särskilda integrationsbidragen sänkts till en nivå under de befintliga kontantförmånerna för deltagare i integrationsprogrammen, intjäningsprincipen för familjeförmåner och barnbidrag har återinförts för flyktingar och i en harmonisering av rätten till ålderspension har flyktingars undantag från intjäningsprincipen avskaffats. I Förenade kungariket har nya begränsningar av behovsprövade förmåner införts för att avskräcka migranter från att komma till landet utan erbjudande om arbete. Dessa hindrar i praktiken nyanlända från att ansöka om behovsprövade förmåner (Universal Credit) utan att först ha arbetat i landet. De nya begränsningarna följer på tidigare begränsningar av arbetslöshetsersättningen, barnbidragen och skatteavdragen för barn. Medlemsstaterna måste se till att asylsökande får faktiskt tillträde till arbetsmarknaden inom nio månader från det att de ansöker om internationellt skydd. Vissa medlemsstater låter asylsökande komma in på arbetsmarknaden tidigare, medan andra har lagt fram förslag om att göra det. Som en del av EU:s migrationsagenda för att hjälpa medlemsstaterna att uppfylla de asylsökandes mest akuta behov, bland annat bostäder och nödvändiga varor och tjänster, antog kommissionen ett meddelande om reglerna för offentlig upphandling för åtgärder till stöd för flyktingar. ESF erbjuder konkret och direkt stöd till yrkesutbildning, rådgivning, hälso- och sjukvård samt kampanjer för att bekämpa diskriminering. En första bedömning av de makroekonomiska konsekvenserna av flyktinginflödet visar att på kort sikt är konsekvenserna för de offentliga utgifterna relativt små, medan det på medellång till lång sikt har en positiv effekt på tillväxten under förutsättning att man lyckas med integrationen på arbetsmarknaden. Bilaga 1 Resultattavla med centrala sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer med genomsnitten i EU som referenspunkter*



Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen, nationalräkenskaper och EU-SILC (beräkningar gjorda av GD Sysselsättning, socialpolitik och inkludering). För varje indikator (utom för den reala tillväxten av hushållens disponibla bruttoinkomst uttryckt som ett monetärt värde) avser de tre kolumnerna i) årlig förändring i absoluta tal, ii) skillnad jämfört med genomsnittet i EU (eller euroområdet) under samma år, iii) årlig förändring för landet i förhållande till den årliga förändringen för EU eller euroområdet (visar om landets situation försämras eller förbättras snabbare än resten av länderna i EU/euroområdet och avspeglar dynamiken i den socioekonomiska divergensen/konvergensen). S1 står för första halvåret och grundas på säsongsjusterade kvartalsuppgifter. * Anger förändringar och skillnader i EU som inte är statistiskt signifikanta. I analysen i kapitel 2 kommer de att sättas till 0.



Bilaga 2 Resultattavla med centrala sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer med genomsnitten i euroområdet som referenspunkter*



Bilaga 3 Resultattavla med centrala sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer med absoluta värden under tre år i följd*



Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen, nationalräkenskaper och EU-SILC (beräkningar gjorda av GD Sysselsättning, socialpolitik och inkludering).



Bilaga 4: Sammanfattning av resultattavlan med centrala sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer

Bilaga 5 Metod använd för att fastställa trender och nivåer i resultattavlan I mitten av 2015 diskuterade kommissionen och medlemsstaterna olika sätt att analysera, läsa och tolka resultattavlan med centrala sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer inför den kommande versionen av sysselsättningsrapporten. Framför allt diskuterades frågan om man behöver ta fram en metod för att bedöma medlemsstaternas resultat på grundval av resultattavlan. Det beslutades att den metod som ska användas bör för varje indikator kunna ge ett mått på varje medlemsstats relativa situation, i förhållande till dess indikatorvärde (poängen), inom fördelningen av indikatorvärdena (poängen) för EU 28. Metoden ska användas för både nivåer per år (nivåer) och förändringar år från år (förändringar), och på så sätt möjliggöra en helhetsbedömning av medlemsstaternas resultat. För att uppnå detta mål kan en gemensam och enkel metod användas. För varje indikator bör fördelningen av nivåer och förändringar analyseras, så att man upptäcker iakttagelser (medlemsstaternas poäng) som avviker avsevärt från den gemensamma trenden och därmed de som statistiskt sett ligger utanför poängfördelningen för EU 28 för varje indikator. För att kunna använda denna metod bör man före analysen omvandla medlemsstaternas poäng till standardpoäng (även kallade z-poäng) för varje indikator, vilket har fördelen att olika mått kan jämställas så att samma mått kan tillämpas på alla indikatorer. Detta görs genom att råpoängen, både när det gäller nivåer och förändringar, standardiseras för varje indikator enligt formeln: Denna metod gör det möjligt att för varje medlemsstat uttrycka råpoängen för indikatorn i hur många standardavvikelser den avviker från genomsnittet. Då kan medlemsstaternas resultat bedömas och klassificeras på grundval av de framtagna z-poängen som jämförs med på förhand fastställda tröskelvärden, som kan användas som multiplar av standardavvikelse. Observera att man redan kommit överens om en jämförbar metod som tidigare använts i samband med Lissabonstrategin. Det viktigaste i den här metoden är att fastställa brytpunkter. Eftersom inga parametriska antaganden kan göras om fördelningen av de observerade råpoängen för sysselsättningsindikatorerna, är det vanligt att använda en ”tumregel” när man väljer tröskelvärden. Följande föreslås baserat på analysen av de centrala indikatorer som används i resultattavlan och med tanke på att låga indikatorer för arbetslöshet och unga som varken arbetar eller studerar visar på goda resultat: 1.Alla poäng under -1 är ett mycket bra resultat. 2.Alla poäng mellan -1 och -0,5 är ett bra resultat. 3.Alla poäng mellan -0,5 och 0,5 är ett neutralt resultat. 4.Alla poäng mellan 0,5 och 1 är ett dåligt resultat.

5.Alla poäng över 1 är ett mycket dåligt resultat. Denna metod föreslås för att utvärdera resultaten för alla indikatorer för varje medlemsstat för både nivåer och förändringar. Detta kommer följaktligen betyda att för varje indikator görs utvärderingen av medlemsstaternas poäng för både nivåer och förändringar enligt de fem kriterier som visas i tabell 1: Tröskelvär