Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Förberedelser inför WTO:s fjärde ministerkonferens: ESK:s ställningstagande"

(2002/C 36/18)

Den 26 april 2001 beslutade Ekonomiska och sociala kommittén att i enlighet med artikel 23.3 i arbetsordningen utarbeta ett yttrande om "Förberedelser inför WTO:s fjärde ministerkonferens: ESK:s ställningstagande".

Sektionen för yttre förbindelser, som ansvarat för det förberedande arbetet, antog sitt yttrande den 4 oktober 2001 (föredragande: Bruno Vever, medföredragande: María Candelas Sánchez Miguel).

Mot bakgrund av ovanstående antog Ekonomiska och sociala kommittén vid sin 385:e plenarsession den 17-18 oktober 2001 (sammanträdet den 17 oktober 2001) följande yttrande med 116 röster för och en nedlagd röst.

1. Sammanfattning

1.1. Nära två år efter misslyckandet i Seattle söker WTO fortfarande efter sin identitet. Trots att dess system för tvistlösning konsoliderats har organisationen svårt att hantera de nya utmaningar som den internationella handeln står inför: den heterogena sammansättningen av stater, eftersläpningen i många utvecklingsländer, praxis som åsidosätter tanken bakom single undertaking (avtalen som odelbara enheter), behovet av nya internationella bestämmelser för handelsutbyte som går utanför den rent kommersiella ramen (t.ex. bestämmelser i fråga om konkurrens, miljö, hälsa, sociala frågor). Ett nytt misslyckande i Doha i november 2001 skulle hota det multilaterala systemets starka ställning och skapa nya risker för utestängning från marknaden (särskilt för utvecklingsländerna) samtidigt som WTO:s möjligheter skulle hämmas när det gäller att hantera de utmaningar som globaliseringen och det ökade antalet handelstvister innebär. En framgång i Doha skulle å andra sidan leda till en bättre reglering av den internationella handeln och en långsiktig förstärkning av basen för tillväxt för världsekonomin, vilket särskilt skulle gynna utvecklingsländerna. Med tanke på terrordåden den 11 september och den spända internationella situation som de utlöst skulle det vittna om det internationella samfundets beslutsamhet om man genom dialog kunde stärka samarbetet när det gäller globaliseringen och de nya utmaningar som framtiden medför.

1.2. Om man vill undvika en upprepning av misslyckandet i Seattle måste man lära sig av erfarenheterna därifrån. Misslyckandet bör inte tillskrivas en alltför ambitiös dagordning utan de bristande förberedelserna inför konferensen. I synnerhet hade man undervärderat utvecklingsländernas förväntningar och problem, och den känsla av utestängdhet som många av dem upplever när det gäller förhandlingsförfarandena. Det fanns också en brist på lyhördhet och flexibilitet i debatten, missförstånd när det gällde den nya dagordningens inriktning och en bristande och otillräckligt förberedd dialog med det civila samhället och de icke-statliga organisationerna.

1.3. När Doha-konferensen nu närmar sig är utmaningarna fortfarande komplexa, även om det på senare tid har skett en viss tillnärmning som gör det möjligt att hoppas att en framgång inte är utom räckhåll, trots den stora osäkerhet som har uppstått efter den 11 september. Bland de positiva tecknen kan man notera ett oförändrat stort intresse för en ny runda bland många länder, ett närmande mellan de stora handelspartnerna, en mer gynnsam attityd bland utvecklingsländerna som har främjats av EU-initiativ på senare tid. Manöverutrymmet är dock fortfarande begränsat. De stora förväntningarna på en omfattande dagordning som det civila samhället och de icke-statliga organisationerna har gett uttryck för (särskilt i fråga om miljö och sociala frågor) möts fortfarande av tystnad från flera utvecklingsländer, som i stället har krav inom andra områden - genomförande, utveckling, tillträde till marknaden. Alla är dock medvetna om komplexiteten i att få enhällighet bland de 142 staterna om ett tillfredsställande resultat, vilket bidrar till kompromissviljan.

1.4. Ovanstående konstateranden föranleder kommittén att presentera följande rekommendationer inför Dohamötet:

1.4.1. För det första gäller det att få vissa utgångsförutsättningar till stånd om man vill lyckas. Det innebär att förhandlingarna måste inledas i en öppen anda där man lyssnar på varandra och där öppenhet råder; fastställandet av dagordningen får inte innebära att man förutsäger resultatet av diskussionen. Man måste absolut söka stöd hos utvecklingsländerna, organisera en ömsesidig dialog med det organiserade civila samhället, knyta samman de olika frågorna och sätta in dagordningen i Doha i ett större sammanhang som kräver medverkan från andra internationella organ än WTO.

1.4.2. Om man kommer överens om en ambitiös, enhetlig dagordning innebär det att det finns en vision som åtminstone i viss utsträckning delas av alla samt en avsevärd vilja att komma fram till målet. Kommittén föreslår därför att den nya WTO-rundan inriktas mot målet "hållbar global utveckling". Det målet skulle göra det möjligt att understryka följande:

- Den ekonomiska utvecklingen som det bärande inslaget i rundan, i första hand i utvecklingsländerna.

- Utvecklingen av nya kvalitetskrav - hälsa, säkerhet, miljö, sociala frågor.

- Utvecklingen av samarbetet med andra internationella organisationer.

- Det internationella samfundets stora beslutsamhet att svara på de utmaningar som terrordåden den 11 september har gett upphov till genom en förstärkning av samarbetet på ett globalt och hållbart sätt. Samarbetet bör kännetecknas av dels ökad uppmärksamhet på problemen med underutveckling, dels ökade insatser i Världshandelsorganisationen för att bemästra de handelsmässiga konsekvenserna av de störningar som den nya situationen innebär.

1.4.3. Kommittén understryker alltså att den nya rundan måste vara global, innehålla vissa krav och genomföras i samspel med andra aktörer, men ESK konstaterar samtidigt att vissa känsliga frågor kan behöva mer tid för att ta form under förhandlingarna. Man skulle kunna genomföra den nya rundan i tre sammanhängande delar, där ingen av delarna skulle kunna genomföras utan de två andra.

- Man inleder direkt med frågan om genomförandet i utvecklingsländerna. (Kommittén kan med glädje konstatera att de förslag som enligt planerna skall läggas fram behandlar just denna fråga.)

- Man påskyndar förhandlingarna om marknadstillträde och den därmed sammanhängande dagordningen - jordbruk, tjänster.

- Man öppnar vägen för mer omfattande frågor (konkurrens, investeringar, konsumentskydd, miljö, sociala frågor i samarbete med ILO).

Kommitténs kommentarer om de olika mål som bör uppnås grundar sig på vad som framkommit vid dess hearingar och i de reflexionsgrupper som bildats av kommissionsledamot Pascal Lamy i samarbete med arbetsmarknadsorganisationer och icke-statliga organisationer.

1.4.4. En effektiv dialog med det organiserade civila samhället ingår som en självklar del i förutsättningarna för framgång. Därför rekommenderar kommittén att WTO och företrädare för det organiserade civila samhället (arbetsmarknadsorganisationerna, de icke-statliga organisationerna) tillsammans antar en uppförandekodex. En sådan kodex skulle ge de socioekonomiska intresseorganisationerna och de icke-statliga organisationerna möjligheter att ta ansvar för förberedelser, utvärdering, uppföljning och genomförande av WTO:s åtaganden, utan att staternas exklusiva förhandlingsrättigheter skulle ifrågasättas. En sådan kodex skulle skapa en ram för dialogen och skulle dessutom kunna vara ett fungerande instrument för samarbetet mellan WTO och det organiserade civila samhället i syfte att främja den "globala, hållbara utveckling" som kommittén så starkt stöder.

2. Konferensens utmaningar

2.1. GATT har länge varit framgångsrikt på grund av en pragmatisk inställning. Medan UNCTAD har fastnat i ideologiska debatter och inte lyckats lägga fram några konkreta lösningar har GATT alltid undvikit att blanda in politik i diskussionerna och därför lyckats slutföra förhandlingsprogram med höga målsättningar när det gäller att avskaffa hinder för den internationella handeln. Efter det att Uruguayrundan framgångsrikt avslutats i Marrakech gäller det nu för Världshandelsorganisationen, som bildats för att ta över GATT:s funktion, att finna sin framtida roll.

2.2. När man nu blickar bakåt måste alla medge att det arbete som utförts i Marrakech efter Uruguayrundan är omfattande, oavsett hur högt man sedan värderar det. Det rör sig om följande:

2.2.1. GATT, som endast hade ställning som ett provisoriskt avtal, har utvecklats till WTO, en internationell institution med FN som mönster och permanenta lagstiftande befogenheter inom den internationella handeln.

2.2.2. GATT-avtalet gällde en mångskiftande samling stater eller statsgrupperingar, som beroende på sin utvecklingsgrad gjorde olika åtaganden. Detta avtal har omvandlats till ett gemensamt åtagande som gör det möjligt att på sikt föreställa sig en enpolig värld byggd på en samling regler som även om de inte är lika för alla åtminstone tillåter jämförelser.

2.3. Samma orsaker som ligger bakom WTO:s framgångar ligger emellertid också bakom organisationens problem. Ända sedan systemet för tvistlösning trädde i kraft har många invänt att dess inflytande är alltför stort i förhållande till dess ursprungliga legitimitet. Man har också ifrågasatt organisationens värdering av reglerna i förhållande till andra bestämmelser inom områden som miljön och sociala frågor. Det måste också medges att många u-länder efter ministerkonferensen i Singapore 1996 har hamnat på efterkälken eftersom deras myndigheter inte är anpassade för en fullständig tillämpning av WTO:s regler. Först tycktes organisationen gå stärkt ur konferensen i Singapore, men efter den tredje konferensen i Seattle försvagades den kraftigt efter såväl skarp intern kritik från u-länder som hård extern kritik från företrädare för det civila samhället.

2.4. Under kongressen i Seattle kunde utvecklingsländerna inte gå med på en ny runda multilaterala handelsförhandlingar. De efterlyste i stället en översyn av flera regler som de godkänt i Marrekech. Detta kan innebära att själva begreppet "single undertaking" riskerar att allvarligt skadas. Röster har höjts för att ett antal andra frågor skall behandlas samtidigt och på samma nivå som den internationella handelns utveckling. Det gäller frågor som hållbar utveckling, grundläggande rättigheter för arbetstagare och en mer harmonisk reglering av internationell handel och internationella investeringar.

2.5. Dessa nya insikter inom WTO har lett till följande:

2.5.1. Klyftan mellan olika medlemmar (eller grupper av medlemmar) har blivit djupare och gäller inte längre bara handelsfrågor. Gamla motsättningar har nu fått sällskap av andra meningsskiljaktigheter mellan medlemmarna om frågor som miljön och arbetsmarknadsrelationer, såväl mellan olika i-länder som mellan dessa och u-länder.

2.5.2. Det är nu många fler parametrar (handel, tullhinder, andra handelshinder, konkurrens, miljö, samhälle och sociala frågor) som måste ges en lämplig gemensam lösning före WTO:s kommande ministerkonferenser. Detta är en mycket svår uppgift.

2.6. Denna utveckling återspeglar också följande olika politiska och strategiska synsätt på den internationella handelns framtid och funktionssätt:

2.6.1. Skall man prioritera ett multilateralt avtal under WTO:s ledning? Eller snarare bilaterala, regionala eller till och med unilaterala avtal?

2.6.2. Är det möjligt att bibehålla enhetliga handelsregler på global nivå? Bör man i stället ta större hänsyn till hur utvecklade WTO:s olika medlemsstater är (och då även ta hänsyn till skillnader mellan olika u-länder, från tillväxtekonomier som på många sätt redan är konkurrenskraftiga, t.ex. Brasilien och Indien, till de minst utvecklade länderna)?

2.6.3. Skall WTO:s verksamhet begränsas till området handel? Mekanismen för tvistlösning har visat sig påverka andra faktorer även om den utformats enbart med tanke på handeln. Bör man i och med detta uppmana WTO att ta hänsyn till vidhängande frågor, som hållbar utveckling i dess vidaste mening (dvs. social, samhällelig, etisk, miljömässig)? Om detta är fallet är frågan om det är WTO eller andra befintliga organisationer som bör leda detta arbete, samt hur verksamheten skall samordnas.

2.6.4. Finns det anledning att se över WTO:s sätt att fungera för att säkerställa både ökad insyn och effektivare deltagande i de styrande organen samt därigenom ta större hänsyn till parlamentarisk demokrati, ekonomisk och social demokrati samt mer allmänna förväntningar och farhågor inom det civila samhället?

2.7. Alla dessa frågetecken leder till att förberedelserna inför och själva genomförandet av ministerkonferensen i Doha ter sig som något mycket osäkert och riskfyllt. Ett nytt misslyckande skulle ha sina konsekvenser för organisationen och för villkoren för den internationella handeln, även om vissa med mer eller mindre rätta anser att ett misslyckande i detta läge inte skulle innebära ett slutgiltigt misslyckande.

2.8. Ett misslyckande i Doha skulle stärka det läger som förespråkar bilaterala eller biregionala lösningar. Tidigare erfarenheter visar emellertid att sådana lösningar är skadliga på så vis att de ger upphov till utestängning från marknader. Det är inte till skada bara för EU utan även för många u-länder, t.ex. länder med relativt litet inflytande eller länder som Indien, som hittills avstått från denna typ av lösning. Ett misslyckande skulle också göra systemet för tvistlösning mindre stabilt.

2.9. En av de negativa följderna av ett misslyckande skulle mycket väl kunna vara att WTO:s verksamhet lamslås i ett läge när följande sker:

2.9.1. Nya svårlösta frågor uppkommer kontinuerligt inom världshandeln: den nya tekniken, elektronisk handel, miljön, konsumentskydd, livsmedelssäkerhet, försiktighetsprincipen, behovet av livsviktiga läkemedel, ökande krav på etik och socialt ansvarstagande liksom många andra förväntningar från det civila samhället.

2.9.2. Det förekommer ständiga spänningar i handelstvisterna, som på sätt och vis underblåses av själva det faktum att det finns en nytt instrument för att bilägga dessa tvister.

2.9.3. Dominerande aktörer (ALAC, EU-Mercosur) gör försök att regionalisera och därmed dela upp den internationella handeln, vilket är till men för deras svagaste motparter.

2.9.4. Kinas inträde i WTO är visserligen en viktig händelse eftersom det finns klara fördelar med att ha en medlem med så stor tyngd i organisationen, men vissa svåra frågor på dagordningen för förhandlingarna kommer med säkerhet att påverkas i fall de inte tas upp tidigare, t.ex. miljöfrågor och sociala frågor.

2.10. Om WTO:s arbete avbröts eller tillfälligt blockerades skulle detta vara detsamma som en tillbakagång. Risken skulle vara stor att organet för biläggande av tvister skulle göra anspråk på att ensamt sköta organisationens hela verksamhet, med hjälp av bestämmelser som kommer att visa sig vara alltmer föråldrade i relation till utvecklingen inom världshandeln.

2.11. Om konferensen i Doha däremot blir framgångsrik, dvs. om man kan inleda en ny runda med konsekventa och balanserade handelsförhandlingar, kommer hoppet åter att växa på alla håll.

2.11.1. En sådan framgång skulle vara en trovärdig garanti för att multilaterala arrangemang är bättre än andra (regionala, bilaterala osv.) lösningar, och den skulle stärka den ekonomiska tillväxten i alla berörda stater, framför allt för utvecklingsländerna som skulle få bättre möjligheter att komma i kapp. De positiva effekterna skulle bli desto tydligare som ekonomin och den internationella stabiliteten hotas av alla slags efterverkningar av terrordåden i USA den 11 september.

2.11.2. En framgång är endast möjlig genom en kompromiss som är godtagbar för alla medlemmar (industriländerna, utvecklingsländerna, de minst utvecklade länderna, övergångsekonomier och nya industriländer) samt de viktigaste motparterna (regeringar, det civila samhället, branschorganisationer, fackföreningar, företag, ekonomiska aktörer etc.), och som gör det möjligt för den internationella handeln att utvecklas under mer harmoniska förhållanden och införliva faktorer som inte är strikt handelsrelaterade, så att processen lättare kan accepteras av var och en och bli mer förutsägbar för alla.

2.11.3. På så sätt skulle inledandet av en ny runda visa att globaliseringsdebatten inte längre är enbart en tvistefråga mellan staterna respektive mellan staterna och de icke-statliga organisationerna, och att det nu är möjligt att förhandla fram lösningar tillsammans.

2.12. Trots den djupa osäkerhet som uppstått i och med den nya internationella situationen efter den 11 september är detta mål fortfarande möjligt att uppnå för förhandlarna i Genève, förutsatt att de verkligen drar lärdomar av det som skedde i Seattle. Man måste både undvika att förberedelserna för rundan blir otillräckliga och elitistiska, och att den text som blir slutresultatet skjuter över målet genom att redan från början koncentrera sig på medlen.

2.13. Följande etapper måste definieras bättre:

- Vilka områden skall vara förbehållna WTO?

- Vilka ytterligare områden skall bli föremål för bilaterala avtal eller avtal mellan två regioner?

2.14. Det krävs med andra ord att man kan enas om en utgångspunkt för den nya rundan, dvs. följande:

2.14.1. Man måste återskapa den anda som fortfarande rådde i Punta del Este och vid den strandade konferensen i Havanna, dvs. inställningen att det rör sig om att stöpa om den internationella handeln, samtidigt som man inte låter sig smittas av andan i Seattle (olägliga konflikter om målsättningarna).

2.14.2. Man bör vara medveten om vikten av att inte begränsa sig till ett avtal mellan EU och USA, eftersom ett sådant avtal visserligen är nödvändigt men inte tillräckligt. Det är oerhört viktigt att få stöd både från Quad-gruppen (EU+USA+Japan+Kanada), övriga OECD-länder och utvecklingsländerna när en ny runda inleds, ett stöd som både omfattar principerna och dagordningen.

2.14.3. De allvarliga spänningar som uppstått efter den 11 september bör motverkas genom att världssamfundet visar en gemensam vilja att via dialog skynda på sin organisation inför globaliseringen och de framtida utmaningarna.

3. ESK:s rekommendationer

3.1. ESK har knutit åtskilliga kontakter för att kunna genomföra en analys och ge rekommendationer, både med kommissionens GD Handel, Europaparlamentets föredragande Konrad Schwaiger, WTO:s sekretariat och företrädare för det civila samhället (t.ex. de reflexionsgrupper som inrättats av kommissionsledamot Pascal Lamy under 2000/2001 och i vilka icke-statliga organisationer medverkat, hearingen med medlemmar i de icke-statliga organisationernas kontaktgrupp i kommissionens GD Handel den 6 juni, hearingen med företrädare för det europeiska civila samhället den 5 juli, medverkan i den offentliga konferens som WTO anordnande i Genève med företrädare för det civila samhället och icke-statliga organisationer den 6-7 juli samt medverkan i den dialog med det civila samhället om WTO-konferensens utmaningar som kommissionens GD Handel anordnade den 24-28 september).

3.2. Kommittén bekräftar att den stöder flera principer för den internationella handeln, framför allt följande:

3.2.1. Multilaterala avtal skall äga företräde, inte på så vis att man avstår från att gå längre med en eller annan stat utan på villkor att bilaterala avtal och avtal mellan två regioner ingås med respekt för WTO-bestämmelsernas bokstav och anda (WTO:s överhöghet, icke-diskriminering, nationell behandling etc.).

3.2.2. Det system som kallas single undertaking (avtal som behandlas som odelbara enheter) gör det möjligt för alla WTO-medlemmar att skriva under på samma bestämmelser, även om man måste förutse följande:

3.2.2.1. Tekniskt och finansiellt bistånd,

3.2.2.2. Flexibla tidsfrister för utvecklingsländernas och de minst utvecklade ländernas tillämpning av vissa bestämmelser som kräver ett multilateralt tillvägagångssätt såsom föreslagits av kommissionär Lamy, så att dessa länder i slutet av förhandlingarna kan välja om de vill delta i avtalen om investeringar och konkurrens eller inte, precis som nu sker när det gäller avtalet om offentlig upphandling.

3.2.2.3. Fördömande av varje form av ensidiga åtgärder så snart detta bryter mot WTO:s regler.

3.3. Kommittén betonar behovet av att beakta lärdomarna från toppmötet i Seattle och att dra största möjliga nytta av den pågående utvecklingen för att undvika de förhållanden som ledde till att förhandlingarna strandade. Detta innebär i synnerhet följande:

3.3.1. Att bättre stödja utvecklingsländerna genom fokusering på utvecklingsmålet i förhandlingarna.

3.3.1.1. Att låta dessa länder få ta större del i förfarandena (öppenhet i förhandlingarna, flexiblare förfaranden).

3.3.1.2. Att acceptera att förhandla om vissa frågor som är av särskilt intresse för dem, t.ex. stigande tullsatser, rörligheten för nyckelpersoner i serviceföretag samt antidumpning.

3.3.1.3. Att ta upp vissa frågor rörande genomförandet av besluten i Marrakech-avtalet till ny behandling.

3.3.1.4. Att när så är möjligt ge dessa länder en särskild och differentierad behandling, som för dem som uppvisar bäst resultat inte utesluter en graderingsordning.

3.3.2. Ett effektivare samråd med företrädare för det organiserade civila samhället även om själva förhandlingen till syvende och sist skall skötas av staterna själva.

3.3.3. Att eftersträva en övergripande balans inom WTO och mellan WTO och övriga internationella organisationer (bl.a. ILO i sociala frågor).

3.3.4. Att fästa större uppmärksamhet vid intressen på medellång och lång sikt och inte bara på kortsiktiga intressen.

3.3.5. Att öppna en dagordning skall inte förväxlas med ett föregripande av förhandlingarnas slutresultat.

3.3.6. Den tidigare nämnda möjligheten för utvecklingsländerna att till sist avstå från att skriva under vissa kapitel som överstiger deras administrativa kapacitet.

3.3.7. Nödvändigheten att koppla de olika ämnesområdena till varandra.

3.3.8. Behovet av smidigare regler, särskilt genom att under vissa förutsättningar acceptera olika hastigheter när det gäller att genomföra dem.

3.3.9. Behovet av större öppenhet i förfarandena, ett arbete som måste påbörjas genast.

3.3.10. Uppmuntran till reformplaner för att anpassa WTO efter behoven.

3.4. Kommittén betonar också nödvändigheten av att fastställa en tidsplan för den nya förhandlingsrundan vad gäller handeln inom WTO som är tillräckligt generös för att svara mot alla berörda parters förväntningar och som underlättar kompromisser. Att enas om en ambitiös dagordning kräver ett minimum av gemensamma visioner och en stor vilja att nå resultat. Det förefaller därför nödvändigt att ställa upp ett omfattande mål för denna dagordning som är tillräckligt engagerande och enande för att få med sig de olika staterna och samtidigt mottas positivt av flera icke-statliga organisationer. Kommittén föreslår därför att man inriktar den nya WTO-rundan på målet "global och hållbar utveckling". Detta mål skulle göra det möjligt att betona följande:

3.4.1. Den ekonomiska utvecklingen och främst utvecklingen inom utvecklingsländerna som kärnan i förhandlingarna.

3.4.2. Utvecklingen av nya kvalitativa krav, t.ex. hälsa, säkerhet, konsumentskydd, miljö, bl.a. försiktighetsprincipen, samt sociala frågor.

3.4.3. Utvecklingen av det organiserade och institutionella samarbetet med övriga verksamheter inom Förenta nationerna och andra internationella instanser, t.ex. ILO, IMF, Världsbanken, WIPO, UNCTAD, WCO, OECD etc.

3.4.4. En stor beslutsamhet från det internationella samfundet när det gäller att möta utmaningarna efter händelserna den 11 september genom ett förstärkt globalt och hållbart samarbete. Förutom en ökad uppmärksamhet på underutvecklingsproblemen kommer detta bl.a. att innebära en vaksamhet från WTO:s sida för att klara av de eventuella störningar inom handeln och konkurrensvillkoren till följd av de olika åtgärder som har beslutats eller som kan förutses på följande områden:

3.4.4.1. En striktare disciplin på det finansiella området (t.ex. kampen mot nätverken för finansering av terrorismen och penningtvätt).

3.4.4.2. En ökad kontroll från medlemsstaternas sida vad gäller handel med känsliga produkter (t.ex. nukleära och kemiska produkter, produkter med både civilt och militärt användningsområde och prekursorer, ballistiska produkter).

3.4.4.3. Medlemsstaternas stöd till särskilt drabbade sektorer (t.ex. flyg, transporter, turism, försäkringar/återförsäkringar).

3.5. För att man skall kunna upprätta en omfattande dagordning som beaktar allas förväntningar bör de rekommenderade lösningarna vara flexibla och koncisa. Samtidigt som kommittén betonar att den nya förhandlingsrundan måste vara global, förbunden med vissa villkor och interaktiv, konstateras att vissa känsliga frågor kan komma att kräva mer tid för att profileras bättre under förhandlingarna. Därför skulle man kunna koncentrera den nya förhandlingsrundan kring tre teman, som alla är viktiga för genomförandet av helheten:

3.5.1. Omedelbar behandling av frågan om ett genomförande som gagnar utvecklingsländerna, eventuellt innehållande en "early harvest" till deras fördel motsvarande "halvtidsöversynen" i Montreal under Uruguay-rundan. Kommittén är glad att kunna konstatera att denna viktiga fråga redan är föremål för en första prioriteringsförhandling.

3.5.2. Underlättande av förhandlingarna om tillgång till marknaden i uttryckets vidaste bemärkelse, dvs. produkter inklusive underlättande av tullförfaranden, investeringsförberedande åtgärder och marknadshindrande aspekter som beror på konkurrensregler eller frånvaron av sådana, liksom frågor som hör till den inbyggda dagordningen som t.ex. jordbruk och tjänster.

3.5.3. En öppning för mer systematiska förhandlingar (konkurrens, investeringar, miljö, konsumentskydd, sociala frågor i samband med ILO).

3.5.4. Samtidigt måste kopplingen mellan de olika förhandlingarna behållas. Ingen förhandling skall formellt avslutas innan ett övergripande avtal har träffats, enligt principen "inget avtal utan ett komplett avtal".

3.6. Kommittén vill här framföra ett antal kommentarer beträffande den nya dagordningens olika punkter. Kommentarerna bör ses som en icke heltäckande sammanfattning. Särskild hänsyn har tagits till arbetet i kommissionär Pascal Lamys olika reflexionsgrupper, i vilka olika ekonomiska och sociala intresseorganisationer och andra frivilligorganisationer deltagit, och till de kompletterande hearingar som anordnats inom ramen för utarbetandet av detta yttrande.

3.6.1. Kommitténs kommentarer begränsar sig till de frågor som skall diskuteras och deras framtida konsekvenser. Innehållet i de kommande förhandlingarna behandlas inte. Såsom kommittén påpekat kommer förhandlingarna att äga rum vid ett senare tillfälle och inte under ministerkonferensen i Doha, där man i stället skall koncentrera sig på att fastställa dagordningen för den nya förhandlingsrundan utan att föregripa förhandlingsresultatet.

3.6.2. Dessa kommentarer måste ses i sitt sammanhang och samtliga frågor måste sättas i relation till varandra, eftersom de samverkar på många olika sätt och med tanke på att man efter avslutade förhandlingar måste uppnå ett sammanhängande och balanserat resultat.

3.6.3. Kommittén betonar också att de olika förhandlingsfrågorna bör diskuteras ur ett utvecklingsperspektiv när en ny förhandlingsrunda startar. Om handeln antas vara en förutsättning för utveckling, bör det även skapas utvecklingsincitament genom att man hittar minsta gemensamma nämnare för att balansera de olika ömsesidiga eftergifterna. Man bör också utarbeta effektiva nationella anpassnings- och genomförandestrategier, eftersom dessa är av stor vikt på detta område. Diskussionerna bör därför främst handla om hur man kan förverkliga de åtaganden som gjorts inom WTO, inklusive åtagandena i Marrakech, så att utvecklingsländerna kan bistås i arbetet med att utveckla den institutionella kapaciteten. Skuldavskrivningar bör också komma i fråga för de mest skuldsatta utvecklingsländerna.

3.6.4. I fråga om målen för tillträde till marknaden betonar kommittén att nya tidsplaner måste införas för sänkta tullar (framför allt de högsta tullavgifterna) och undanröjandet av icke-tariffära handelshinder (även offentlig upphandling). Detta kan bidra till ökad ekonomisk tillväxt i världen. Åtgärder som syftar till att underlätta utvecklingsländernas tillträde till olika marknader bör särskilt uppmärksammas, framför allt åtgärder som syftar till att undanröja befintliga handelshinder i industriländerna. Multilaterala förhandlingar avseende teknik, jordbruk och miljö skulle underlätta en dylik process. Utvecklingsländerna bör beviljas undantag från vissa av WTO:s förpliktelser i fråga om avreglering under genomförandeperioden, förutsatt att ett antal objektiva och kontrollerbara kriterier uppfylls.

3.6.5. I fråga om målet att underlätta tullklareringen framhåller kommittén vikten av minskad byråkrati och moderniserade tullförfaranden vid import och export. Kommittén anser att utvecklingsländerna bör ges tekniskt bistånd (samt stöd till tillämpningen av mekanismer som syftar till att reglera handelsrelaterade tvister).

3.6.6. I fråga om målen avseende de jordbruksrelaterade frågorna understryker kommittén behovet av balans mellan olika viktiga krav: ökat globalt livsmedelsutbud; förbättrat marknadstillträde för framför allt utvecklingsländerna; kvalitets-, livsmedelssäkerhets- och konsumentskyddskrav; jordbrukets mångfunktionella roll och sociala i stället för enbart ekonomiska hänsynstaganden; djurens välbefinnande; skydd av den biologiska mångfalden och traditionella kunskaper; skydd av landsbygdsmiljön och strukturomvandlingsstöd; en övergripande balans i fråga om samtliga parters eftergifter i försöken att skapa fler möjligheter att få tillträde till marknaderna. Kommittén förväntar sig framför allt att övriga WTO-medlemmars ansträngningar ligger på minst lika hög nivå som gemenskapens ansträngningar och att översynen av exportstödsåtgärder också kommer att omfatta exportkrediter och livsmedelsbistånd. Åtgärderna för att öppna upp marknaden för jordbruksprodukter och för att minska importbestämmelser och de interna och externa subventionerna måste vidtas successivt samtidigt som man noga kontrollerar utvecklingen under övergångsperioden i nära samarbete med samtliga berörda parter.

3.6.7. I fråga om målen avseende tjänster betonar kommittén de nya möjligheter som skapas för EU, som är den största handelspartnern på detta område. Kommittén vill samtidigt poängtera att ytterligare avregleringar kommer att kräva nya bestämmelser. Allmänna tjänstehandelsavtalet (GATS) innebär att världsmarknaden för tjänster kan öppnas upp, framför allt marknaden för finansiella tjänster, samtidigt som medlemsstaterna har rätt att tillämpa lämpliga regler och bestämmelser i allmänhetens intresse och tillhandahålla allmänna tjänster under samma marknadsvillkor. En utvidgad tjänstemarknad (inklusive e-handel och fri rörlighet för arbetstagare i nyckelpositioner) utgör ett viktigt bidrag till utvecklingsländernas utveckling och tekniköverföring. Fler incitament bör därför skapas, så att framför allt utvecklingsländerna kan föregripa vissa problem och definiera prioriteringar för olika yrken och branscher i samband med att ländernas marknader öppnas upp.

3.6.8. I fråga om de investeringsrelaterade målen framhåller kommittén att förhandlingarna främst bör innebära att man utarbetar en positiv förteckning över prioriterade branscher där åtgärder bör vidtas för att underlätta nyinvesteringar, framför allt i utvecklingsländernas intresse. Uppförandekoder för multinationella företag bör också främjas, i linje med de uppförandekoder som utarbetas på grundval av OECD:s riktlinjer. Man bör framför allt slå vakt om rätten till överföringar och skyddet mot expropriering och andra typer av nationalisering.

3.6.9. I fråga om de konkurrensrelaterade målen framhåller kommittén att konkurrenshinder går hand i hand med underutveckling, korruption och stängda marknader. Alla dessa fenomen hotar den ekonomiska utvecklingen, framför allt i utvecklingsländerna, och skapar obalans på många plan i den internationella handeln. Grundläggande regler bör därför fastställas på detta område. I detta skede bör den främsta målsättningen vara att främja en integration av grundläggande principer i ländernas nationella lagstiftning, i syfte att bekämpa vissa symbolladdade förfaranden som motverkar konkurrens, utarbeta flexibla regler för samarbete och utbyte av information samt utforma en mekanism för lösning av tvister på dessa områden. Detta måste dock ske utan att man ifrågasätter de nationella myndigheternas och tillsynsmyndigheternas prerogativ. Man bör bistå utvecklingsländerna i arbetet med att förbättra deras administrativa kapacitet på dessa områden.

3.6.10. I fråga om målen avseende den immateriella äganderätten betonar kommittén behovet av incitament för forskning och innovation och understryker att man bör bekämpa piratkopiering och varumärkesförfalskning. Det är också viktigt att framhålla innovationernas fördelar för ekonomin, folkhälsan och den sociala utvecklingen i alla länder, framför allt utvecklingsländerna. Ett viktigt mål bör vara att sänka kostnaderna för att få tillgång till innovationer och att förbättra utvecklingsländernas möjligheter att skapa hälsosamma och säkra levnadsförhållanden. I detta hänseende bör avtalet om handelsrelaterade aspekter av den immateriella äganderätten förtydligas, i syfte att förbättra den tekniköverföring som utvecklingsländerna är starkt beroende av. WTO bör också ta större hänsyn till arbetet och förhandlingsresultatet inom Världsorganisationen för immateriell äganderätt (WIPO).

3.6.11. Med avseende på de mål som berör folkhälsan vill kommittén betona att försiktighetsprincipen måste gälla, att tillämpningen är proportionerlig och varken godtycklig eller diskriminerande, samt att den grundas på strikta kostnads-nyttoanalyser under villkor som gör att alla berörda parter kan delta. Det är sannolikt också nödvändigt att utveckla användningen av en gemensam terminologi och utnyttjandet av internationella normer som Codex alimentarius. Informationen till konsumenterna, bland annat via produktmärkningen, måste bli fylligare. Internationella förfaranden måste avtalas för riskhanteringen. Det krävs gynnsammare regler för tekniköverföring till utvecklingsländerna (jämför frågan om TRIPS, upphovsmannarätt), bland annat genom snabba förbättringar i produktions- och distributionssystemet för livsviktiga läkemedel. Dessutom kan utvecklingsländerna behöva stödjas för att förbättra kontrollen och efterlevnaden av reglerna. Frågorna i anslutning till avreglering av den offentliga upphandlingen måste angripas. Öppningen av hälso- och sjukvårdstjänsterna för privata investeringar inom ramen för GATS (Allmänna tjänstehandelsavtalet) måste ske med bibehållen kvalitet och samma sociala målsättningar. Dessa olika faktorer motiverar också förstärkta kopplingar mellan WTO och andra internationella organ som WHO och UNCTAD.

3.6.12. Beträffande de mål som berör miljön understryker ESK att den internationella handeln måste ansluta sig till målsättningen en hållbar utveckling, med hänsyn till de stora globala ekologiska utmaningarna och behovet att åstadkomma bättre levnadsvillkor i vars och ens miljö. Det kommer att behövas effektindikatorer som SIA-projektet - sustainable impact assessment - som initierats av Europeiska kommissionen. Hänvisningar till internationella normer behövs också. Det kan visa sig nödvändigt med stöd för att u-länderna skall kunna jämka samman sin ekonomiska utveckling med dessa absoluta krav, särskilt med hjälp av budgetmässiga och tekniska stödinsatser tillsammans med andra internationella instanser (Världsbanken osv.) samt tekniköverföring. Det gäller att slutligen hitta en bättre fördelning mellan miljöinstrumenten och WTO:s multilaterala regler.

3.6.13. När det gäller målen i anslutning till de sociala frågorna hänvisar kommittén till sitt yttrande om mänskliga rättigheter på arbetsplatsen, där det betonas att en process måste inledas för att föra in grundläggande arbetslivsnormer i förhandlingarna om en ny kommersiell världsordning, bland annat genom att verka för att förstärka kontakterna mellan WTO och ILO. ILO är fortfarande lämpligaste instans för att avtala om internationella sociala villkor, men WTO bör försöka att i högre grad stödja dessa genom att främja positiva stimulansåtgärder. Det är dessutom positivt att det meddelande som kommissionen lade fram i juli 2001, om grundläggande arbetslivsnormer och socialt inriktade styresformer i samband med globaliseringen, också uppmärksammat att Europeiska unionen måste ta nya initiativ på detta område.

3.7. Även om samförståndslösningar kan framstå som lamslående är de i dagens internationella offentligrättsliga läge den enda möjliga metoden att komma fram till ett välavvägt resultat. Det gäller nu att i högre grad än tidigare organisera ett sådant samförstånd, på följande grundval:

3.7.1. Ökad delaktighet för samtliga medlemmar, även utvecklingsländerna och de minst utvecklade, så att de på ett verksamt sätt kan bidra till att formulera en dagordning för den nya utvecklingscykeln. Detta kan motivera att länderna med de mest begränsade institutionella resurserna vid behov sluter sig samman i "kluster" (med hjälp av metoder som redan tillämpas i IMF:s och Världsbankens system).

3.7.2. U-länderna måste få försäkringar om att de får finansiella och mänskliga resurser som gör det möjligt att tillämpa en disciplin som de frivilligt gått med på att underordna sig.

3.7.3. I förekommande fall kan u-länderna ges övergångsperioder för att komma fram till samma resultat.

3.7.3.1. De mer eller mindre utvecklade länderna kan få hjälp att inrätta de institutioner som behövs.

3.7.3.2. Det går att utnyttja de organiska kopplingarna mellan WTO och de övriga internationella organisationer som ansvarar för den hållbara utvecklingen och framstegen på det sociala området, bland annat genom att ge dem observatörsstatus och förstärka de ömsesidiga kontakterna, med utgångspunkt i det som gjorts i samband med öppnandet av marknader av Världsbanken/IMF i samarbete med WTO.

3.7.3.3. Man kan slutligen också inrätta rådgivande organ inom WTO, antingen på parlamentarisk basis eller med koppling till den ekonomiska och sociala demokratin.

3.8. Kommittén understryker också att WTO i högre grad måste öppnas för företrädarna för det organiserade civila samhället, på följande sätt:

3.8.1. Bransch-, fack- och frivilligorganisationerna måste få utökade möjligheter att göra sig hörda, samtidigt som de på detta sätt får incitament att ta större hänsyn till samtliga faktorer, inte bara enstaka frågor eller krav som betraktas utanför sitt övergripande sammanhang. Detta motiverar särskilt

- att man årligen organiserar ett offentligt samrådsmöte inom WTO, med utgångspunkt i det som hölls i Genève i juli 2001,

- att man inrättar rådgivande kommittéer för givna teman,

- att man i detta sammanhang utvecklar samarbetet med EU:s ekonomiska och sociala kommitté.

3.8.2. Samtidigt gäller det att undersöka om de kan knytas till vissa förfaranden som rapportering från berörda aktörer, arbetslivsorganisationer och icke-statliga organisationer inom ramen för tvistlösning.

3.9. ESK rekommenderar således, med utgångspunkt i ett förslag från WTO:s generaldirektör Mike Moore, att man skall avtala om en uppförandekodex mellan WTO och företrädarna för det organiserade civila samhället (arbetslivssammanslutningar och frivilligorganisationer) som möjliggör en interaktiv dialog med ömsesidig lyhördhet på förstärkt och hållbar grund (rådfrågning, rapportering osv.). Med en sådan kodex kan man aktualisera 1996 års riktlinjer om förbindelserna mellan WTO och frivilligorganisationerna. Utan att ifrågasätta principen att de regelrätta förhandlingarna är de enskilda staternas ansvar kan den ge bättre hantering inom WTO av relationerna med det organiserade civila samhället och hämta inspiration från välfungerande lösningar på området som kan finnas i olika medlemsstater. Samtidigt som den skapar en ram för dialogen bör en sådan kodex också kunna vara ett operationellt instrument för samarbetet mellan WTO och det organiserade civila samhället, till förmån för den globala och hållbara utveckling som kommittén stöder. Uppförandekodexen skulle kunna omfatta följande:

3.9.1. En uttrycklig deklaration om att avstå från alla former av våld och att främja den ömsesidiga dialogen.

3.9.2. Arbetslivs- och frivilligorganisationerna som undertecknat kodexen skulle förbinda sig att följa vissa öppenhetsregler (syfte, medlemmar, organisation, finansiering osv.).

3.9.3. WTO:s sekretariat skulle åta sig att organisera detta samråd på operationell nivå (information och tillgång till dokument, rådfrågning, avrapportering, utvärderingar, forum på Internet osv.) som bland annat kunde innefatta en årlig offentlig konferens.

3.9.4. Företrädarna för det civila samhället och frivilligorganisationerna skulle erbjudas att delta i informationskampanjer och läges- och uppgiftsanalyser och att överta ansvarsuppgifter inom WTO:s verksamhet, exempelvis att lägga fram förslag som är till nytta för WTO:s institutioner i ämnen som berör WTO:s insatser, att stödja genomförandet av WTO:s åtaganden och program, ge värdefulla bidrag till panelerna och att bidra till att studera tillämpningssvårigheterna och genomförandeläget.

3.9.5. WTO:s medlemsstater skulle kunna uppmanas att tillämpa sådana samrådsförfaranden med företrädarna för det civila samhället och frivilligorganisationerna på nationell nivå.

3.10. Utifrån dessa olika grundvalar för reflexioner och rekommendationer avser Ekonomiska och sociala kommittén att utveckla dialogen med och mellan företrädarna för det organiserade civila samhället, och att ta alla initiativ som kan bidra på ett värdefullt sätt.

Bryssel den 17 oktober 2001.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Göke Frerichs

BILAGA I

till Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande

Lessons from Seattle

It seems vital to understand thoroughly and take on board the reasons behind Seattle's failure so as not to risk the talks becoming derailed a second time, yet again resulting in stalemate for similar reasons.

The most apparent reasons for this failure stem, inter alia, from:

- inadequate preparations and organisation beforehand to achieve consensus among the member countries in tackling a particularly ambitious agenda, making it virtually impossible to hammer out areas of agreement within the brief space of a one-week conference;

- a lack of effective preparation, apart from ad hoc debriefings on the spot, of dialogue with civil society representatives and the many NGOs present in Seattle; proper dialogue could have meant that their expectations and concerns were better taken on board in advance, instead of allowing the situation to degenerate into violent skirmishes on the streets stirred up by the unchecked actions of certain groups.

Other perhaps less apparent reasons nevertheless proved to be decisive:

- against this background of major disruption there was not enough time to enter into coherent negotiations and make a success of them, while last minute efforts by the EU amongst others to rebuild contacts did not meet with enough support to break the deadlock;

- many developing countries felt marginalised in the negotiations, both with regard to the procedure and to their own demands. The Euro-American condominium, even when extended to the QUAD (EU, United States, Canada and Japan) and the OECD, proved to be no longer capable of steering multilateral trade negotiations: the backing of a significant number of developing countries now also needs to be reckoned with;

- the WTO's procedures and working methods, perceived to be elitist and secretive (the term "medieval" has even been used), have fuelled a certain amount of defiance on the part of some states, particularly amongst the developing countries, and of civil society representatives and NGOs. Its dispute settlement system produces solutions which anticipate or even jeopardise the outcome of future negotiations between sovereign states (c.f. on the environment). Through its specific methodology and organisational approach, the WTO has a tendency to extend its powers beyond the field of trade. It is criticised in such incidences for unfettered imperialism;

- also, despite the declared aim of a wide-ranging agenda, the key objective of a new round was not clearly set out in Seattle: the reference to a "millennium round" in actual fact barely concealed the lack of a common vision on the major objectives. This was for a large part responsible for the participants' inability to pull together the various threads of the negotiations.

Major misunderstandings arose in Seattle which need to be resolved in Doha:

- many NGOs are not opposed in any way to the concept of more international regulation in the face of globalisation, but they do oppose a certain type of approach adopted by the WTO. Civil society representatives aspire in particular to making their voice heard in the WTO's activities (consultation, assessment and implementation);

- developing countries also want greater transparency - above all in the internal operations of the WTO, more than in its external operations - as well as greater fairness and involvement in the way it operates, but they are distrustful of the new rules which do not take account of the disadvantages they face and they currently rule out any formal involvement of civil society representatives in the work of the WTO. Here one must be fully aware of major differences in approach, which obviously complicate the conditions for reaching the wide-ranging consensus needed for successfully launching a new round;

- it is not so much the ambitions of a wide-ranging agenda which must be held responsible for the failure in Seattle as a lack of understanding of that agenda and a failure to prepare it properly;

- the WTO cannot and must not do everything: its role is to contribute to shaping a new world structure in a global framework;

- no-one is opposed in principle to adjusting the WTO rules, but this can only be undertaken gradually in a climate of greater trust.

BILAGA II

till Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande

Ongoing developments

In the run-up to Doha, the situation is still very uneven. However, given the results of the meetings in Mexico and Hanoi, certain developments are taking shape which indicate that a positive outcome may be within reach.

Generally speaking, several advances have been made:

- the requirements of a new round remain intact, despite the various ups and downs that have occurred, with progress - albeit painstaking and complex - in the preparations in Geneva and the fact that the objective interest in a new round not only concerns individual states but also the new regional groupings such as Mercosur, NAFTA and ASEAN;

- closer contact between the major industrialised partners, in particular between the European Union and the United States (cf. the Zoellick/Lamy contacts, the OECD ministerial conference in May 2001, the Gothenburg summit in June attended by President Bush, the G8 summit in Genoa in July); also note that the parties concerned have all sought to make their bilateral and bi-regional (FTAA, Mercosur) initiatives compatible with the WTO's multilateral framework; the EU has thus arranged its negotiating timetable accordingly and the United States has called for a "trade promotion authority" to work to this end;

- greater convergence between industrialised countries and developing countries (c.f. the Mexico and Singapore mini-ministerial conferences, the Hanoi ASEAN meeting, the Nairobi EU-ACP meeting and the meeting of the Asia-Pacific countries in the context of the Shanghai APEC summit, which have all produced significant progress), together with changes for the better in the developing countries, reinforced by a number of initiatives such as the EU's "Everything but Arms" initiative (even if the sole beneficiaries are the least developed of the developing countries, leaving other developing countries' expectations unchanged);

- improved dialogue with civil society and NGOs firstly on the part of the European Commission, spurred on by Commissioner Pascal Lamy with several meetings in Brussels, and also on the part of the WTO, as demonstrated by the recent conference held with them in Geneva in July at the initiative of the Director-General, Mike Moore.

Nevertheless, there is very little room for manoeuvre:

- disagreements persist on the shape of the new agenda;

- the international economic situation is less favourable than one or two years ago and could tempt countries to adopt a more inward-looking approach, prompted by the greater uncertainty following the events on 11 September;

- EU initiatives have not been fully endorsed by the QUAD, the United States or even all the other OECD members;

Generally speaking, the EU still needs greater support in its clear calls for a wide-ranging, global round comprising one part packed with new systemic issues, despite the converging approach adopted by the countries applying for EU membership, together with Switzerland, Norway and Japan, and in spite of some initial encouraging but still unconfirmed responses from a number of developing countries;

- many of the points called for by civil society and NGOs still run counter to the thinking of the developing countries, even if these contradictions are not necessarily insurmountable;

- many NGOs themselves continue to adopt a largely confrontational attitude, as demonstrated at the latest G8 summit in Genoa in July;

- in any case, there is still some way to go towards making the WTO more transparent and developing dialogue with civil society.

The split in the NGO camp is more clearly demarcated than in the past. Some NGOs are in reality more opposed to globalisation than to the WTO itself, while many NGOs now see the debate on a different level, i.e. better world-wide regulation of the multilateral trading, economic and financial system. However, the overall problem remains of deciding which of their demands have to be taken on board, and how this should be done:

- should this be done within the WTO itself on the basis of a very wide-ranging agenda?

- or should a counterbalance to the WTO be sought by giving other international organisations new responsibilities and entrusting them with the task of carrying through new, supplementary negotiations, either under the auspices of the ILO, the UNDP or in the framework of some new World Environmental Organisation, building on the work already set in motion within the United Nations?

As far as the developing countries are concerned, their demands have largely been spelt out, so much so that none have spoken of a future development round. Most of these countries are interested above all in focusing the agenda on the conditions required for their economic development, in particular access to both industrial and agricultural markets in the industrialised countries. They seem more ready to discuss the terms for easier access to services markets, which could benefit them not only as service providers, where comparative advantage would work in their favour, but above all as users, especially with the development of the information society. Many continue to call for adjustments to the implementation of some of the rules decided on in Marrakech (inter alia TRIPS, trade policy instruments, anti-dumping, public tenders, textile-clothing agreement) - indeed some have even asked for them to be abolished; all these are particularly sensitive issues for the industrialised countries, and could prove to be very difficult to implement in some cases, when it is less the scheduling and more the very essence of the rules which is being called into question.

Such adjustments would probably make it easier to broaden the agenda to include new subjects such as investment and competition, about which many of these developing countries nevertheless remain suspicious. Their suspicions are even greater as far as the environment is concerned since they fear that they will be the victims of protectionist measures. As they are even more reticent regarding social standards, they view the WTO's actions as unwarranted meddling and fear unjustified questioning of their competitive abilities which takes no account of their particular problems.

Lastly, many developing countries want to change the WTO's decision-making process to their advantage so as to allow them to participate more actively in the preparatory work and in setting the agenda for the new round. They also quite rightly stress the matter of their institutional and administrative handicaps which warrant special attention. However none of the developing countries are enthusiastic about the NGOs and civil society interfering with the WTO's decision-making procedures. On the contrary, they have expressed their will to stick to the sacrosanct principle of "one country one vote" (which anyway none of the members wishes at present to call into question).

In order to rally the developing countries to the idea of launching a new round, numerous efforts have been made, particularly by the EU: The "Everything but Arms" initiative; European Commission talks on a possible multilateral approach to investment and competition; and Commissioner Lamy's "implementation" offer to the developing countries in the form of a three-pronged approach before, during and after Doha. The outcome of this is that the idea of a "manageable" round now gives rise to fewer fears.

The Cairns Group continues primarily to seek better outlets for their agricultural and agri-food products, which the Group feels requires both the opening up of markets and a reduction in support measures. It considers that the agenda of the new round might be more acceptable if it resembled the built-in agenda.

The United States is mainly concerned with capturing service, goods and agricultural markets. On the other hand, it remains suspicious as regards environmental issues while the implementing arrangements still pose problems (e.g. trade defence instruments and intellectual property).

For the EU, minimum negotiations focusing on market access would clearly not be enough, even if it is obvious that the EU as the foremost world-wide trading partner both in goods and services has itself many interests, expectations and claims to defend in this area: these negotiations must be extended to include a number of issues which go beyond pure trade and are likely to encourage some regulation of trade and investment (investment, competition and also the environment), even if that would require balancing, graduating or even compensatory mechanisms. Moreover the EU wishes to continue the debate on social standards even if it acknowledges that the WTO is not the most suitable forum for dealing with this issue directly without making use of the special role that the ILO must play in this area. The applicant countries wishing to join the EU are themselves close to the EU's position - which they already supported in Seattle.

It has been noted overall that the format for the agenda of future negotiations remains to be set, even if no-one (or hardly anyone) challenges the following points any more:

- setting an agenda based on the built-in agenda (services and agriculture), backed by supplementary measures on "market access";

- putting the finishing touches to the uncompleted parts of the Uruguay round negotiations;

- updating certain commitments made at Marrakech at least as regards the schedules, as well as taking into account certain of the developing countries' basic needs (essential medicines in the framework of the TRIPS agreement);

- improving the transparency of WTO procedures;

- introducing a number of additional topics relating to market access, such as facilitating customs procedures.

The following points still cause problems:

- the scale of the negotiations on the "implementation" arrangements and in particular the shape of any concession to be granted to the developing countries as regards intellectual property, the textile/clothing agreement, trade defence instruments and some aspects of dispute settlement - all of which are particularly delicate issues for the industrialised countries;

- systemic and regulatory negotiations on competition and investment-related matters, the environment and, even more controversial, social issues.

The argument in favour of a wide-ranging round, which would meet the concerns of all parties, nonetheless remains a valid one, especially if - as is to be hoped - the aim is to accede to all or part of the requests made by civil society in the broadest sense of the term.

APPENDIX III

till Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande

Glossary of abbreviations

>Plats för tabell>