Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING om fastställande av enhetliga regler och ett enhetligt förfarande för rekonstruktion av kreditinstitut och vissa värdepappersföretag inom ramen för en gemensam rekonstruktionsmekanism och gemensam bankrekonstruktionsfond /* COM/2013/0520 final - 2013/0253 (COD) */





MOTIVERING 1. BAKGRUND TILL FÖRSLAGET Som beskrivits i meddelandet från kommissionen till Europaparlamentet och rådet En färdplan för en bankunion[1], i kommissionens meddelande En plan för en djupgående och verklig ekonomisk och monetär union - Inledningen till en debatt om Europa[2] och i de fyra ordförandenas rapport Mot en verklig ekonomisk och monetär union[3] under 2012, är en integrerad finansiell ram eller bankunion en viktig del av de politiska åtgärder som antagits för att återföra Europa på vägen mot ekonomisk återhämtning och tillväxt. Det krävs snabba framsteg mot en bankunion för att säkerställa finansiell stabilitet och tillväxt i euroområdet och på hela den inre marknaden. Det är avgörande att övervinna den nuvarande finansiella fragmenteringen och osäkerheten, att skapa bättre finansieringsvillkor för utsatta stater och banker och att bryta sambandet mellan dessa båda, och att sätta fart på den gränsöverskridande bankverksamheten på den inre marknaden till gagn för både euro-medlemsstater och medlemsstater utanför euroområdet. Med utgångspunkt i den rättsliga ram som är gemensam för de 28 medlemmarna av den inre marknaden (enhetligt regelverk) har Europeiska kommissionen därför valt en inkluderande strategi och föreslagit en färdplan för bankunionen med olika instrument och åtgärder, som kan vara tillgängliga för alla medlemsstater, men i alla händelser inbegriper de 18 länder som i dag ingår i euroområdet. I mars 2013 åtog sig Europeiska rådet att slutföra bankunionen genom nedanstående steg. För det första bör man prioritera de återstående rättsliga förfaranden för att inrätta en gemensam tillsynsmekanism som överför befogenheter till ECB att övervaka euroområdets banker[4]. För det andra bör en överenskommelse nås under sommarmånaderna om hur den europeiska stabilitetsmekanismen (ESM) efter inrättandet av den gemensamma tillsynsmekanismen och en översyn av bankernas balansräkningar inbegripet definitionen av tidigare tillgångar som ärvts (legacy assets), direkt ska kunna rekapitalisera banker. Likaledes bör man under sommaren 2013 nå en överenskommelse om kommissionens förslag till Europaparlamentet och rådets direktiv av den [ ] om inrättande av en ram för återhämtning och rekonstruktion av kreditinstitut och värdepappersföretag (nedan kallat Europaparlamentets och rådets direktiv av den [ ][5]). Slutligen bör man prioritera en granskning av kommissionens förslag till en gemensam rekonstruktionsmekanism (SRM) tillsammans med lämpliga och effektiva skyddsmekanismer så att de kan antas under parlamentets innevarande period. När bankunionen skapats kommer den att omfatta alla medlemsstater i euroområdet och de medlemsstater utanför euroområdet som väljer att ansluta sig. Samma EU-omfattande enhetliga regelverk för tillsynskrav[6] och regler om bankrekonstruktion kommer att tillämpas inom bankunionen och i alla andra medlemsstater. Därigenom kommer inre marknadens integritet att bevaras. Den förbättrade finansiella stabilitet som bankunionen leder till kommer också att leda till ökat förtroende och bättre utsikter för tillväxt på den inre marknaden. Central och enhetlig tillämpning av tillsyns- och rekonstruktionsregler i de medlemsstater som deltar i bankunionen kommer att gynna alla medlemsstater. Genom att övervinna den finansiella fragmentering som för närvarande hämmar den ekonomiska verksamheten kommer det att bidra till att säkerställa rättvis konkurrens och undanröja hinder för fritt utövande av de grundläggande friheterna inte bara i de deltagande medlemsstaterna utan på hela inre marknaden. 1.1. En gemensam rekonstruktionsmekanism och finansieringsarrangemang som nyckelelement för bankunion En snabb överenskommelse om en gemensam tillsynsmekanism i april 2012, endast sju månader efter kommissionens förslag från september 2012 har lagt grunden för en bankunion, som en integrerad del i den ekonomiska och monetära unionen. Skärpt tillsyn inom den gemensamma tillsynsmekanismen skulle återupprätta förtroendet för bankernas hälsa. År 2014 ECB att få det yttersta ansvaret för tillsynen av alla euroområdets banker. I praktiken kommer ECB att direkt övervaka de största och mest internationellt verksamma bankerna, med möjlighet att kräva direkt tillsyn även för de andra, medan de nationella myndigheterna kommer att ansvara för den löpande tillsynen av de mindre bankerna. Med utgångspunkt i den gemensamma tillsynsmekanismen, måste EU i syfte att skapa hållbara bankmarknader i de medlemsstater som deltar i den gemensamma tillsynsmekanismen införa en gemensam rekonstruktionsmekanism för att hantera bankers obestånd. Risken för att en bank får mycket stora likviditets- eller solvensproblem kan aldrig helt uteslutas. Det är därför nödvändigt att fastställa en ram som ger myndigheterna möjlighet att genomgripande omstrukturera banker, samtidigt som man undviker de mycket betydande riskerna för den ekonomisk stabiliteten och de kostnader som härrör från bankers oordnade avveckling enligt nationell lagstiftning om insolvens. I synnerhet är det viktigt att få ett slut på behovet av att finansiera rekonstruktioner med offentliga medel. När direktivet om bankers rekonstruktion och avveckling har antagits av Europaparlamentet och rådet kommer det att reglera hur EU-banker som befinner sig i allvarliga ekonomiska svårigheter omstruktureras, hur viktiga funktioner för realekonomin upprätthålls, och hur förluster och kostnader fördelas mellan bankernas aktieägare, borgenärer och oförsäkrade insättare. Bail-in, dvs. den privata sektorns deltagande, är ett nyckelinstrument i rekonstruktionsdirektivet och innebär att man sekventiellt fördelar förlusterna och skriver ned fordringar som innehas av aktieägare, efterställda fordringshavare, och prioriterade långivare. Insättare under 100 000 euro är i alla händelser undantagna från förluster, eftersom deras fordringar skyddas av nationella insättningsgarantisystem. Direktivet bygger på ett nät av nationella myndigheter och rekonstruktionsfonder för att rekonstruera banker. Även om detta är ett stort steg framåt för att minimera skillnaderna mellan de nationella metoderna och för att skydda den inre marknaden är det inte tillräckligt för de medlemsstater som delar tillsynen över kreditinstitut inom den gemensamma tillsynsmekanismen. Som erkänts av Europeiska rådet måste banktillsyn och rekonstruktion utövas av samma myndighetsnivå i bankunionen. Annars kan det uppstå spänningar mellan tillsynsmyndigheten (ECB) och nationella rekonstruktionsmyndigheter om hur man ska hantera nödlidande banker, samtidigt som marknadens förväntningar om medlemsstaternas (o)förmåga att hantera bankkonkurser nationellt fortbestår, vilket stärker återkopplingen mellan statsfinanser och banker och bidrar till fragmenteringen och snedvridningen av konkurrensen på den inre marknaden. Jämfört med ett nätverk av rekonstruktionsmyndigheter skulle en gemensam rekonstruktionsmekanism med ett centralt beslutscentrum och en gemensam bankrekonstruktionsfond ge viktiga fördelar för medlemsstaterna, skattebetalarna, bankerna och den finansiella och ekonomiska stabiliteten i hela EU: · Stark central beslutsförmåga garanterar att rekonstruktionsbeslut i de deltagande medlemsländerna genomförs effektivt och snabbt, så att osamordnade insatser undviks, de negativa effekterna på den finansiella stabiliteten minimeras, och behovet av ekonomiskt stöd begränsas. · En central pool för sakkunskap och erfarenhet i fråga om bankrekonstruktion kommer att kunna hantera bankers obestånd på ett mer systematiskt och effektivt sätt än enskilda nationella myndigheter med mer begränsade resurser och erfarenhet. · En gemensam bankrekonstruktionsfond kommer att kunna sammanföra betydande resurser från bankernas bidrag och därmed skydda skattebetalarna mer effektivt än nationella fonder, samtidigt som den garanterar lika villkor för banker i alla deltagande medlemsländer. En gemensam fond ska förhindra de samordningsproblem som uppstår med nationella fonder och vara avgörande för att bryta bankernas beroende av staters kreditvärdighet. Den gemensam rekonstruktionsmekanismen måste skapas inom EU:s rättsliga och institutionella ramverk. I Europeiska rådets slutsatser av den 14 december 2012 anges att fullbordandet av EMU kommer att bygga på EU:s institutionella och rättsliga ramar. Det har varit nödvändigt att utveckla tillfälliga mellanstatliga verktyg utanför EU-ramverket för att hantera exceptionella omständigheter på marknaden och brister i styrelseformerna i EMU:s ursprungliga konstruktion, men dessa hotar nu att undergräva den demokratiska kontrollen över EU:s beslutsfattande och samstämmigheten i EU:s rättssystem. Det är därför nödvändigt att skapa en gemensam rekonstruktionsmekanism inom EU:s rättsliga och institutionella ramar (i likhet med den tidigare gemensamma tillsynsmekanismen), om man vill förverkliga EMU i linje med Europeiska rådets slutsatser och, i ett bredare perspektiv, skydda det demokratiska och institutionella systemet i EU. 1.2. Övergång till en bankunion Den gemensamma tillsynsmekanismen kommer att träda i kraft i mitten av 2014. Den gemensam rekonstruktionsmekanism bör under tiden påbörja sin verksamhet i januari 2015, då direktiv [] med regler för bankrekonstruktion på den inre marknaden förväntas träda i kraft[7]. Den gemensamma rekonstruktionsmekanismen skulle därefter tillämpa reglerna i denna förordning (som är i linje med bestämmelserna i direktiv []) på medlemsstater som deltar i bankunionen, medan de nationella myndigheterna skulle tillämpa reglerna i direktiv [] för medlemsstater som inte deltar i bankunionen. Reglerna om statligt stöd i fråga om bördefördelning kommer i varje fall att gälla om rekonstruktionsåtgärder omfattar statligt stöd. I syfte att genomföra bördefördelningen mellan aktieägarna och oprioriterade borgenärer, skulle den gemensamma rekonstruktionsmekanismen från och med den dag då denna förordning träder i kraft kunna tillämpa bestämmelser som möjliggör nedskrivning av andelar och efterställda skulder i den mån det krävs för att tillämpa reglerna om statligt stöd. Dessutom kan medlemsstaterna besluta att genomföra de nya bestämmelserna i direktiv [] i sin nationella lagstiftning redan innan tidsfristen för införlivande av direktivet löper ut. Under alla omständigheter kommer kommissionens behörighet i fråga om statligt stöd att kvarstå för alla rekonstruktions- och avvecklingsfall där stöd som utgör statligt stöd betalas ut. De särskilda kriterier som fastställs genom fördraget skulle analogt även vara tillämpliga, i den utsträckning som den gemensamma rekonstruktionsmekanismens användning av den gemensamma bankrekonstruktionsfonden inte utgör statligt stöd enligt dessa kriterier, för att garantera att, om rekonstruktionsfonden används, samma regler gäller för dess ingripanden som om de nationella rekonstruktionsmyndigheterna skulle använda nationella finansieringsarrangemang. På europeisk nivå uppmuntras denna konvergensprocess dels av de omarbetade riktlinjerna för statligt stöd om stöd till banker och dels av överenskommelsen om hur den europeiska stabilitetsmekanismen skulle kunna rekapitalisera banker som hamnat i svårigheter. De omarbetade riktlinjerna för statligt stöd inför strängare krav på bördefördelning för aktieägare och oprioriterade fordringsägare i medlemsstater som tillhandahåller offentligt stöd till sina banker. Detta skulle motverka den pågående fragmentering av den inre marknaden förutsatt att den berörda statens finanser är starka och det finns tidigare, ärvda tillgångar. ESM:s riktlinjer ska samtidigt ange enligt vilka villkor, och i överensstämmelse med reglerna om statligt stöd, medlemsstater som inte kan ge offentligt stöd till banker kan få lån eller, vid behov, hur banker kan få direkta kapitaltillskott från ESM. 2. MOTIVERING FÖR EN GEMENSAM REKONSTRUKTIONSMEKANISM Kommissionen har beaktat den analys som gjorts i konsekvensbedömningen för antagandet av förslaget till direktiv [], som bedömde rättsliga och operationella aspekter av inrättandet av en gemensam rekonstruktionsmekanism. En fördjupad analys har utförts av de föreslagna inslagen av en gemensam rekonstruktionsmekanism, på grundval av uppdateringar av de uppgifter som ingår i konsekvensbedömningen. Med hänsyn till att den gemensamma rekonstruktionsmekanismen ska kunna fatta effektiva beslut brådskar antagandet av två viktiga orsaker: För att i förväg öka trovärdigheten för den nyinrättade gemensamma rekonstruktionsmekanismen som ett smidigt redskap som bidrar till att minimera osäkerheten på marknaderna, och för att, om rekonstruktion utlöses, den gemensamma rekonstruktionsmekanismen ska kunna bevara värdet på tillgångarna, som kan minskas genom onödiga förseningar i rekonstruktionsprocessen. Ett nätverk av nationella myndigheter skulle kräva ytterligare förfaranden för varje överläggning om gränsöverskridande institut. Den föreslagna ansvarsfördelningen mellan en central beslutsfattande nivå och lokala genomförandemyndigheter skulle däremot leda till tidsbesparingar. Det går snabbare på nationell nivå än på central nivå att samla sakkunskap för genomförande, eftersom den tillämpliga lagen är nationell. På central nivå kommer det att finnas utrymme för en större kritisk massa för att snabbare locka till sig och utveckla de bästa specialiserade mänskliga resurserna. Med hänsyn till den gemensamma rekonstruktionsmekanismens möjlighet att fatta effektiva beslut kommer en central beslutsfattande nivå att bidra till att minimera rekonstruktionskostnaderna, både eftersom man kan uppnå betydande stordriftsfördelar gentemot ett nätverk, och eftersom en sådan nivå är avgörande för rekonstruktionsbeslutens verkställbarhet och optimala utformning. Strukturellt sett kan ett system som inte överbryggar de nationella myndigheternas mandat att minimera kostnaden för den egna medlemsstaten aldrig helt ta hänsyn till gränsöverskridande externa effekter. Ett system för bördefördelning som kan minimera de sammanlagda välfärdsförlusterna i sådana situationer har efterlysts av medlemsstaterna sedan krisens början[8]. En gemensam rekonstruktionsmekanism är bättre lämpad än ett nätverk för att garantera verkställbarheten av bördefördelningar, vilket i sin tur är en nödvändig förutsättning för ett välfungerande bördefördelningsavtal. Det ska också garantera den externa verkställbarheten av en optimal rekonstruktionsstrategi, som gör det möjligt att komma överens om en bördefördelningsregel på förhand som fördelar rekonstruktionskostnaderna enligt rättvisa och välavvägda kriterier. 3. FÖRSLAGETS RÄTTSLIGA ASPEKTER 3.1. Rättslig grund Förslagets rättsliga grund är artikel 114 i EUF-fördraget. Detta möjliggör att åtgärder kan antas för tillnärmning av nationella föreskrifter som syftar till att upprätta den inre marknaden och få den att fungera. Förslaget syftar till att bevara den inre marknadens integritet och förbättra dess funktion. Enhetlig tillämpning av en gemensam uppsättning rekonstruktionsbestämmelser samt tillträde till en gemensam europeisk rekonstruktionsfond för en centralmyndighet kommer att återställa unionens bankmarknaders korrekta funktion, undanröja hindren för utövandet av de grundläggande friheterna och förebygga betydande snedvridningar av konkurrensen åtminstone i de medlemsstater som har gemensam tillsyn över kreditinstitut på europeisk nivå. Även om direktiv [] medför en hög harmoniseringsnivå ger det fortfarande medlemsstaterna flexibilitet som innebär att en viss splittring av den inre marknaden kan kvarstå. Den gemensamma rekonstruktionsmekanismen ger istället en integrerad beslutsstruktur som anpassar rekonstruktion och avveckling inom ramen för rekonstruktionsmekanismen med tillsyn enligt den gemensamma tillsynsmekanismen för att undanröja den konkurrensnackdel som banker i de medlemsstater som deltar i den gemensamma tillsynsmekanismen har i förhållande till banker i icke deltagande medlemsstater på grund av att det saknas en centraliserat system som kan hantera bankers obestånd. För att se till att alla deltagande medlemsstater har fullt förtroende för bankrekonstruktionsförfarandenas kvalitet och opartiskhet, särskilt när det gäller lokala ekonomiska följder, kommer resolutionsbeslut att utarbetas och övervakas centralt av en gemensam rekonstruktionsnämnd i syfte att säkerställa ett konsekvent och enhetligt tillvägagångssätt. rekonstruktions- och avvecklingsförfarandet kommer sedan att inledas av kommissionen. Kommissionen kommer också att besluta om ramen för de rekonstruktionsverktyg som skall tillämpas på den berörda enheten och om utnyttjande av fonden för att stödja rekonstruktionsåtgärder. Dessutom, för att stödja rekonstruktionsförfarandet och öka dess effektivitet, införs genom den föreslagna förordningen en gemensam bankrekonstruktionsfond. Den föreslagna förordningen är direkt verkställbar i alla medlemsstater, men gäller för alla enheter som övervakas av den gemensamma tillsynsmekanismen. Den gemensamma regelbok som inrättas genom Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 575/2013 av den 26 juni 2013 om tillsynskrav för kreditinstitut och värdepappersföretag[9], Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/36/EU av den 26 juni 2013 av om behörighet att utöva verksamhet i kreditinstitut och om tillsyn av kreditinstitut och värdepappersföretag[10], och direktiv [] kommer att tillämpas på de deltagande medlemsstaterna såsom de tillämpas inom hela den inre marknaden. Artikel 114 i EUF-fördraget är därför den lämpliga rättsliga grunden. 3.2. Subsidiaritetsprincipen Enligt subsidiaritetsprincipen i artikel 5.3 i EUF-fördraget ska unionen på de områden där den inte har exklusiv befogenhet vidta en åtgärd endast om och i den mån som målen för den planerade åtgärden inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna, vare sig på central nivå eller på regional och lokal nivå, och därför, på grund av den planerade åtgärdens omfattning eller verkningar, bättre kan uppnås på unionsnivå. Endast åtgärder på europeisk nivå kan garantera att insolventa banker avvecklas med minsta möjliga spridningseffekter och på ett konsekvent sätt på grundval av en gemensam uppsättning regler. Den gemensamma rekonstruktionsmekanismen skulle också medföra betydande stordriftsfördelar, samtidigt som man undviker de negativa externa effekter som kan uppkomma till följd av rent nationella beslut och fonder. Betydande skillnader mellan rekonstruktions- och avvecklingsbeslut som fattas på nationell nivå, och i enlighet med lokala särdrag och finansieringsproblem, kan undergräva stabiliteten och integriteten på den inre marknaden. Även om inrättandet av den gemensamma tillsynsmekanismen ger likvärdiga villkor för banktillsyn och minskar risken för tolerans, ska den gemensamma rekonstruktionsmekanismen säkerställa att om en bank går omkull omstruktureringen kan genomföras till lägsta kostnad, att fordringsägarna får rättvis och lika behandling, och att finansiering snabbt kan sättas in på det mest produktiva sättet över inre marknaden. Därför är det lämpligt att EU föreslår nödvändiga lagstiftningsåtgärder för att fastställa sådana rekonstruktionsbestämmelser för banker som övervakas av den gemensamma tillsynsmekanismen. En förordning är det lämpliga rättsliga instrumentet för att undvika avvikelser vid införlivandet i nationell lagstiftning och uppnå en enhetlig institutionell mekanism och lika konkurrensvillkor för alla banker i de deltagande medlemsstaterna. 3.3. Proportionalitetsprincipen Enligt proportionalitetsprincipen ska unionens åtgärder till innehåll och form inte gå utöver vad som är nödvändigt för att nå målen i fördragen. Som erkänts av Europeiska rådet måste banktillsyn och rekonstruktion utövas på samma myndighetsnivå i bankunionen. Annars kan det uppstå spänningar mellan den europeiska tillsynsmyndigheten och nationella rekonstruktionsmyndigheter om hur man hanterar och täcker kostnaderna för nödlidande banker. Sådana spänningar skulle kunna undergräva effektiviteten av både tillsyn och rekonstruktion och avveckling, och snedvrida konkurrensen mellan medlemsstaterna. Den senaste krisen visade på behovet av snabba och beslutsamma insatser som backas upp av finansieringsarrangemang på europeisk nivå för att undvika att nationellt genomförda bankrekonstruktioner får oproportionerliga effekter på den reala ekonomin, och för att minska osäkerheten och förhindra uttagsanstormningar och spridningseffekter på den inre marknaden. Den gemensam rekonstruktionsmekanismen skulle säkerställa att samma regler tillämpas på samma sätt på alla nödlidande banker i deltagande medlemsstater. Fullgod back up-finansiering skulle hindra att problem i enskilda banker leder till minskat förtroende för hela banksystemet i den berörda medlemsstaten eller att marknaden uppfattar andra banker som exponerade för liknande risker. Den ökade rättssäkerheten, korrekt anpassade incitament i bankunionssammanhang och ekonomiska fördelar med centrala och enhetliga rekonstruktions- och avvecklingsinsatser medför att förslaget är förenligt med proportionalitetsprincipen och inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå de eftersträvade målen. Denna förordning står i överensstämmelse med de grundläggande rättigheter och principer som erkänns i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, särskilt rätten till skydd av personuppgifter, näringsfrihet, rätten till ett effektivt rättsmedel och till en opartisk domstol, och måste genomföras i enlighet med dessa rättigheter och principer. 4. NÄRMARE REDOGÖRELSE FÖR FÖRSLAGET 4.1. En gemensam rekonstruktionsmekanism 4.1.1. Principer, struktur och tillämpningsområde Den gemensam rekonstruktionsmekanismen måste medföra beslutsstrukturer som är rättsligt rimliga, och effektiva i kristider. Beslutsfattandet måste leda till EU-övergripande beslut, men engagera medlemsstaterna, med tanke på vilken betydelse bankrekonstruktioner har för de nationella ekonomierna. Den gemensamma rekonstruktionsmekanismen kommer att tillämpa den gemensamma regelboken för bankrekonstruktion som anges i direktivet om bankers rekonstruktion och avveckling på nödlidande banker från de medlemsstater som deltar i denna mekanism. Den gemensamma rekonstruktionsmekanismen kommer att bestå av enhetliga regler och förfaranden som ska iakttas av den gemensamma rekonstruktionsnämnden (nedan kallad nämnden), tillsammans med kommissionen och rekonstruktionsmyndigheterna i de deltagande medlemsstaterna. Europeiska kommissionen kommer att delta i den gemensamma rekonstruktionsmekanismen endast i den mån som krävs för att utföra vissa uppgifter som föreskrivs i denna förordning och i samband med granskning av statligt stöd enligt fördraget eller vid tillämpning av de kriterier som fastställts för tillämpningen av artikel 107 i EUF-fördraget. Emellertid följer den gemensamma rekonstruktionsmekanismen inte det differentierade tillvägagångssätt som tillämpas av den gemensamma tillsynsmekanismen för olika typer av banker, på grund av rekonstruktionsförfarandets särart. I motsats till de pågående uppgifterna kring den dagliga tillsynen är det osannolikt att fler än ett fåtal banker går i konkurs och behöver rekonstrueras samtidigt. Dessutom är en omfattande räckvidd för den gemensamma rekonstruktionsmekanismen helt förenlig med den logik enligt vilken ECB kan överta direkt tillsyn över alla banker som råkat i problem, även i syfte att genomföra en eventuell rekonstruktion eller avveckling. Slutligen har krisen visat att det inte bara är stora internationella banker som kräver en rekonstruktionsram på europeisk nivå. Differentierade rekonstruktionsmyndigheter för olika stora banker skulle också innebära skild finansiering och olika skyddsmekanismer som i sin tur kan befästa kopplingarna mellan stater och banker och snedvrida konkurrensen. 4.1.2. Principer för den gemensamma rekonstruktionsmekanismens verksamhet För att säkerställa en objektiv och rättvis reglering bör all diskriminering av kommissionen, styrelsen eller de nationella rekonstruktionsmyndigheterna gentemot banker, deras insättare, borgenärer eller aktieägare på grundval av nationalitet eller verksamhetsställe vara förbjuden. Rekonstruktion av gränsöverskridande koncerner vägleds ett antal principer för att säkerställa lika behandling mellan koncernens olika enheter, för att möjliggöra att vederbörlig hänsyn tas till de olika deltagande medlemsstaternas intressen, samt för att undvika att de kostnader som uppstår för borgenärerna är mer omfattande än det skulle ha varit under normala insolvensförfaranden. Där endast delar av en grupp är under rekonstruktion, syftar förslagets till att rekonstruktionsförfarandet inte negativt påverkar de enheter i gruppen som inte är under rekonstruktion. I princip kommer kostnaderna för en rekonstruktion att bäras av bail-in och banksektorn. Därför garanterar förslaget att kommissionen, nämnden och de nationella rekonstruktionsmyndigheterna beslutar om finansieringsarrangemang för rekonstruktion eller avveckling på ett sådant sätt att användningen av extraordinärt offentligt stöd begränsas till ett minimum. 4.1.3. Samspel med kommissionens statsstödskontroll Inom den gemensamma rekonstruktionsmekanismen kommer kommissionen under alla omständigheter att behålla sin kontrollfunktion i fråga om statligt stöd. Detta betyder att när ECB meddelar kommissionen och styrelsen att en bank eller grupp har hamnat, eller sannolikt kommer att hamna, på obestånd, bör rekonstruktions- och avvecklingsförfarandet inom ramen för rekonstruktionsmekanismen i förekommande fall löpa parallellt med stödförfarandena, så att den eller de berörda medlemsstaterna uppmanas att anmäla de planerade åtgärderna till kommissionen i enlighet med artikel 108 i EUF-fördraget. Detta kräver att det upprättas ett kontinuerligt samarbete och utbyte av information mellan nämnden och kommissionen för slutförande av förfarandet för statligt stöd. Dessutom skulle kommissionens beslut enligt reglerna om statligt stöd vara en förutsättning för att kommissionen skulle kunna anta ett beslut om att rekonstruera eller avveckla en bank. Om användningen av fonden inte omfattar statligt stöd bör de kriterier som fastställts för tillämpningen av artikel 107 i EUF-fördraget analogt tillämpas som ett villkor för antagandet av ett beslut om rekonstruktion eller avveckling av en bank, för att bevara den inre marknadens integritet mellan deltagande och icke deltagande medlemsstater. 4.1.4. Arbetsuppgifter och struktur för beslutsfattande Den gemensamma rekonstruktionsmekanismen omfattar alla viktiga rekonstruktions- och avvecklingsuppgifter som är absolut nödvändiga för att rekonstruera banker i nödläge. Sådana uppgifter omfattar bl.a. godkännande av tillämpningen av förenklade skyldigheter i fråga om kravet på utarbetandet av rekonstruktionsplaner, utarbetande av rekonstruktionsplaner, översyn av rekonstruktionsplaner, bedömning av möjligheten till rekonstruktion av banker, beslut att placera en bank under rekonstruktion, utövande av rekonstruktionsbefogenheter med avseende på ett institut under rekonstruktion samt tvistlösning. Dessutom täcker den gemensamma rekonstruktionsmekanismen beslut om användningen av rekonstruktions- och avvecklingsfinansiering. Sammansättningen av den gemensamma rekonstruktionsmekanismen garanterar att dess beslutsstrukturer är rättsligt korrekta och effektiva, även i kristider. De är utformade för beslut av europeisk omfattning, och medlemsstaterna engageras med tanke på den vikt som bankavvecklingar har för de nationella ekonomierna. Beslutsstrukturerna i den gemensamma rekonstruktionsmekanismen omfattar den gemensamma rekonstruktionsnämnden, rekonstruktionsmyndigheter i de deltagande medlemsstaterna samt Europeiska kommissionen. den gemensamma rekonstruktionsmekanismens uppgifter delas av den gemensamma rekonstruktionsnämnden och de nationella rekonstruktionsmyndigheterna. I syfte att garantera den gemensamma rekonstruktionsmekanismens effektivitet och ansvarighet och i överensstämmelse med lagstiftningskrav har Europeiska kommissionen, som EU-institution, befogenhet att inleda rekonstruktionen av en bank på grundval av en rekommendation från rekonstruktionsnämnden eller på eget initiativ. När kommissionen inleder ett rekonstruktionsförfarande fattar den också beslut om ramen för de rekonstruktionsverktyg som kommer att tillämpas i varje enskilt fall, och om användningen av fonden. Den gemensamma rekonstruktionsnämnden ska fatta alla övriga beslut enligt förordningen om en gemensam rekonstruktionsmekanism och rikta dessa till de nationella rekonstruktionsmyndigheterna för genomförande på nationell nivå enligt förordningen om en gemensam rekonstruktionsmekanism och direktiv []. Nämnden ska övervaka de nationella rekonstruktionsmyndigheternas genomförande av sina beslut på nationell nivå och, om en nationell rekonstruktionsmyndighet inte följer besluten, direkt kunna rikta beslut till bankerna. 4.1.5. Beslutsprocessen I enlighet med de regler som anges i direktiv [] skulle en bank omfattas av rekonstruktion om den kommer på obestånd eller det är sannolikt att den kommer att komma på obestånd, om inga arrangemang inom den privata sektorn kan förebygga konkursen och om rekonstruktion ligger i allmänhetens intresse, på grund av att banken är systembetydande och dess konkurs skulle skada den finansiella stabiliteten. Syftet med rekonstruktion är att säkerställa kontinuiteten i bankens kritiska funktioner, skydda den finansiella stabiliteten, minimera beroendet av skattebetalarnas pengar och skydda insättare. Rekonstruktion utlöses efter en process som garanterar att ett motiverat och opartiskt beslut fattas för en konkurshotad bank: – ECB, i egenskap av banktillsynsmyndighet, meddelar kommissionen, rekonstruktionsnämnden och berörda nationella myndigheter och ministerier om att en bank hamnat på obestånd. – Rekonstruktionsnämnden bedömer om det föreligger systemrisker och inga lösningar kan finnas med hjälp av den privata sektorn. – I så fall rekommenderar rekonstruktionsnämnden att kommissionen inleder rekonstruktion. – Kommissionen beslutar att inleda rekonstruktion och anger för rekonstruktionsnämnden ramarna för tillämpningen av rekonstruktionsverktyg och för att använda fonden för att stödja rekonstruktionsåtgärder. Rekonstruktionsnämnden antar, genom ett beslut som riktar sig till de nationella rekonstruktionsmyndigheterna, en rekonstruktionsordning som omfattar rekonstruktionsverktyg, insatser och finansieringsåtgärder, och instruerar de berörda nationella rekonstruktionsmyndigheterna att vidta rekonstruktionsåtgärder. – De nationella rekonstruktionsmyndigheterna utför de rekonstruktionsåtgärder som beslutats av nämnden enligt nationell lagstiftning. Om de nationella rekonstruktionsmyndigheterna inte följer nämndens beslut kan nämnden ersätta de nationella rekonstruktionsmyndigheterna och rikta vissa beslut rörande genomförandet av rekonstruktionsåtgärder direkt till bankerna. 4.1.6. Redovsining och budget Varje enskild del i den gemensamma rekonstruktionsmekanismen kommer att vara oavhängig vid fullgörandet av sina uppgifter och kommer att omfattas av strikta redovisningsbestämmelser för att säkerställa att den utövar sina befogenheter på ett korrekt och opartiskt sätt, inom de gränser som fastställs i denna förordning och direktiv []. Rekonstruktionsnämnden kommer därför att vara ansvarig inför Europaparlamentet och rådet för beslut som fattats på grundval av detta förslag. De nationella parlamenten i de deltagande medlemsstaterna kommer också att informeras om rekonstruktionsnämndens verksamhet. Nämnden måste svara på de eventuella synpunkter eller frågor som riktats till den av de nationella parlamenten i de deltagande medlemsstaterna. Budgeten för den gemensamma rekonstruktionsmekanismen, som inbegriper den gemensamma rekonstruktionsfonden, ingår inte i unionens budget. Utgifter för den gemensamma rekonstruktionsmekanismens verksamhet, och fondens administration och utnyttjande kommer att finansieras genom bidrag från banksektorn. 4.1.7. Förbindelser med icke-deltagande medlemsstater Genom direktiv [] inrättas rekonstruktionskollegier mellan nationella rekonstruktionsmyndigheter för att hantera bankgrupper, och garantera ett lämpligt och väl avvägt deltagande från rekonstruktionsmyndigheterna i alla de medlemsstater där banken är verksam. Europeiska bankmyndigheten har en medlande roll när hemlandets och värdlandets nationella avvecklingsmyndigheter inte kan enas om utarbetandet av rekonstruktionsplaner och om rekonstruktionen som sådan. Inom den gemensamma rekonstruktionsmekanismen ersätter denna mekanism, för enheter och grupper som endast är etablerade i de medlemsstater som deltar i tillsynsmekanismen, de rekonstruktionskollegier som avses i direktiv [] om inrättande av en ram för återhämtning och rekonstruktion av kreditinstitut och värdepappersföretag. I stället engageras representanter från nationella avvecklingsmyndigheter i rekonstruktionsnämnden. För banker som är etablerade i icke deltagande medlemsstater enligt definitionen i förordningen om den gemensamma tillsynsmekanismen fortsätter direktiv [] att tillämpas fullt ut. På samma sätt kommer sambandet mellan den gemensamma rekonstruktionsmekanismen och nationella rekonstruktionsmyndigheter i icke deltagande medlemsstater att helt regleras genom direktiv []. Bestämmelser om samspelet mellan olika rekonstruktionsfonder (ömsesidighet och frivillig ömsesidig upp- och utlåning) gäller mellan den gemensamma rekonstruktionsfonden och nationella rekonstruktionsfonder i icke deltagande medlemsstater. Förslaget klargör också att Europeiska bankmyndighetens roll enligt direktiv [] och förordningen om Europeiska bankmyndigheten, inbegripet dess medlarbefogenheter, till fullo kommer att tillämpas på rekonstruktionsnämnden. I förslaget beaktas situationen för banker som är etablerade i medlemsstater som inte deltar i den gemensamma rekonstruktionsmekanismen på tre sätt. För det första fastställs i förslaget principen om icke-diskriminering av någon av den gemensamma rekonstruktionsmekanismens delar mot kreditinstitut, insättare, investerare och andra kreditgivare på grund av deras nationalitet eller driftsställe. För det andra föreskrivs att om en koncern inbegriper kreditinstitut som är etablerade i en deltagande medlemsstat och i en icke-deltagande medlemsstat, sak nämnden ersätta de nationella rekonstruktionsmyndigheterna i den deltagande medlemsstaten i de rekonstruktionskollegier som föreskrivs enligt direktiv []. För det tredje har de icke-deltagande medlemsstaterna alltid möjlighet att ansluta sig till den gemensamma tillsynsmekanismen, och därigenom också se till att bankerna är etablerade inom deras territorium omfattas av den gemensamma rekonstruktionsmekanismen. 4.1.8. Förhållande till Europaparlamentets och rådets direktiv [] om inrättande av en ram för återhämtning och rekonstruktion av kreditinstitut och värdepappersföretag Inom den gemensamma rekonstruktionsmekanismen kommer de regler som anges i direktiv [] om inrättande av en ram för återhämtning och rekonstruktion av kreditinstitut och värdepappersföretag att tillämpas på de deltagande medlemsstaterna på samma sätt som de gäller inom hela den inre marknaden. Undantag från detta kan endast göras om de förfaranden och bestämmelser som föreskrivs i denna förordning har företräde framför relevanta bestämmelser i direktiv [] (t.ex. bestämmelser om gränsöverskridande kollegier, som ersätts av beslutsfattandet inom den gemensamma rekonstruktionsmekanismen). Den gemensamma rekonstruktionsmekanismen innefattar vissa bestämmelser som är parallella med direktiv [], eftersom rekonstruktionsnämnden och kommissionen ska basera sina åtgärder på direkt tillämplig unionslagstiftning. Andra bestämmelser i detta förslag gör särskilda hänvisningar till kommissionens förslag till direktiv []. Vissa av dessa bestämmelser har ändrats av den rapport som antagits av parlamentets Econ-utskott i maj och av rådets allmänna riktlinje av den 26 juni. Förordningen om den gemensamma rekonstruktionsmekanismen måste därför till slut vara helt i linje med den överenskommelse om direktiv [] som uppnåtts mellan Europaparlamentet och rådet. Detta förslag avser rådets allmän riktlinje, som det senast tillgängliga dokumentet. Eftersom förhandlingarna pågår mellan Europaparlamentet och rådet och direktivet ännu inte är avslutat har kommissionens som mål att ersätta dessa bestämmelser med slutresultatet av förhandlingarna mellan de båda lagstiftande organen kring direktiv []. För vissa aspekter som redan omfattas av direktiv [] är en ytterligare anpassning oumbärlig för en väl fungerande gemensam rekonstruktionsmekanism med en gemensam bankrekosntruktionsfond. Först bör rangordningen av fordringar harmoniseras fullständigt för rekonstruktion, utgående från principen om att insättare kompenseras först. Enligt artikel 15 ska rangordningen av fordringar harmoniseras vi rekonstruktioner, utgående från principen om att insättare kompenseras först. Kommissionen anser att en sådan harmonisering är nödvändig för alla enheter som omfattas av direktiv [], för att garantera lika villkor på den inre marknaden. För det andra måste all flexibilitet i fråga om användning av bail-in inom en gemensam rekonstruktionsmekanism vara strikt avgränsad och omfattas av samma villkor för alla banker. Artikel 24 i förslaget innehåller därför en ytterligare stram ram, utgående från rådets allmänna riktlinje av den 26 juni 2013, och utesluter i detta sammanhang användning av undantag som föreskrivs i direktiv [] (i synnerhet för beräkningen av tröskeln för bail-in). 4.2. Rekonstruktions- och avvecklingsnämnden 4.2.1. Styrning För att säkerställa en verkningsfull och ansvarsfull rekonstruktionsbeslutsprocess föreskrivs det i strukturen och driftsreglerna för rekonstruktionsnämnden i vilken omfattning de direkt berörda medlemsstaterna ska vara delaktiga. Nämnden består av den verkställande direktören, den vice verkställande direktören, de företrädare som utses av kommissionen och ECB, och de ledamöter som utnämnts av varje deltagande medlemsstat, som företräder de nationella rekonstruktionsmyndigheterna. Nämnden, som leds av en verkställande direktör, sammanträder och verkar vid två tillfällen: Ett verkställande möte och ett plenummöte. Observatörer kan inbjudas att delta i nämndens möten. Vid sitt plenummöte fattar nämnden alla beslut av allmän karaktär. Vid sitt verkställande möte fattar nämnden beslut i fråga om enskilda företag eller bankgrupper. Sådana beslut sträcker sig från avvecklingsplaner och befogenheter att ingripa tidigt, till beslut om tvistlösning, bland annat om användning av fonden för att finansiera rekonstruktionsprocessen, och instruktioner om tillämpningen av rekonstruktionsbesluten i nationella rekonstruktioner. I sina verkställande möten består nämnden av den verkställande direktören, den vice verkställande direktören och företrädare som utses av kommissionen och ECB. Beroende på de banker eller grupper som ska rekonstrueras i varje enskilt fall sammankallar nämnden dessutom medlemmar som utses av den berörda nationella rekonstruktionsmyndigheten till sina verkställande möten, utöver den verkställande direktören, den vice verkställande direktören och företrädare som utses av kommissionen och ECB. Därför deltar både den medlem som utses av den medlemsstat där rekonstruktionsmyndigheten på gruppnivå är belägen, och de ledamöter som utnämnts av de medlemsstater där dotterbolag eller enheter som omfattas av gruppbaserad tillsyn är etablerade i mötena och beslutsprocessen när det handlar om att rekonstruera gränsöverskridande bankgrupper. De omröstningsbestämmelser som gäller för nämnden beaktar särskilt behovet av att överväga alla medlemsstaters intressen som berörs av ett rekonstruktionsbeslut. Ingen av deltagarna i överläggningarna har vetorätt. Med tanke på medlemsstaternas suveräna rätt att besluta om användningen av nationella budgetar, föreskrivs i förslaget uttryckligen att den gemensamma rekonstruktionsmekanismen inte kan kräva att medlemsstaterna ger extraordinärt offentligt stöd till någon enhet som omfattas av rekonstruktion. För att dessutom till fullo beakta alla eventuella budgetkonsekvenser för medlemsstaterna kan de ledamöter som utses av de berörda nationella rekonstruktionsmyndigheterna i nämndens verkställande möten begära ytterligare en överläggning för att diskutera sådana potentiella konsekvenser. 4.2.2. Befogenheter Rekonstruktionsnämnden centraliserar den information som ECB och de nationella rekonstruktionsmyndigheterna har om bankernas finansiella sundhet under deras jurisdiktion. Jämfört med ett nätverk av nationella myndigheter som agerar inom ramen för sina nationella mandat ger detta bättre möjlighet att bedöma de omständigheter som kan leda till att en bank behöver rekonstrueras, och att undvika spridningseffekter över gränserna. Förslaget bygger på direktivet om reskonstruktion och avveckling av banker och ger rekonstruktionsnämnden befogenhet att snabbt ingripa om en banks eller bankgrupps ekonomiska situation försämras. Rekonstruktionsnämnden har befogenhet att avgöra när den ska rekommendera kommissionen att rekonstruera en bank eller en grupp av banker. När kommissionen anser att villkoren är uppfyllda och placerar en bank under rekonstruktion, beslutar nämnden inom den ram som upprättats av kommissionen om detaljerna för de rekonstruktionsverktyg som ska tillämpas och hur man ska fördela fondens medel. Sådana befogenheter ger nämnden möjligt att välja och tillämpa rekonstruktionsverktyg, regler och förfaranden på ett enhetligt sätt. I synnerhet där bankerna bedriver verksamhet över gränserna kommer detta att leda till upphävandet av de nuvarande skillnaderna i medlemsstaternas regler och strategier, och därmed av de negativa följder som detta har för Europeiska unionens bankmarknader. Sådant direkt ansvar för rekonstruktionsnämnden ska garantera likabehandling för banker i de deltagande medlemsstaterna och förutsägbarhet och förtroende för genomförandet av den gemensamma regelboken om bankrekonstruktion. Detta kommer att öka den rättsliga klarheten och bättre bevara värdet av finansiella tillgångar genom att undvika onödiga störningar i pengaflödet. Det kommer också att säkerställa att den drabbade bankens tillgångar används på det mest produktiva sättet för att minimera förlusterna för borgenärerna i de deltagande medlemsstaterna, i stället för att användas med hänsyn till enskilda medlemsstaters egna intressen. Rekonstruktionsnämnden ser till att rekonstruktionsbeslut verkställs korrekt av de nationella rekonstruktionsmyndigheterna, i enlighet med nationell lagstiftning. För detta ändamål har styrelsen befogenhet att övervaka och bedöma de nationella rekonstruktionsmyndigheternas genomförande och har rätt att, vid behov, begära information direkt från banker eller genomföra utredningar och inspektioner på plats. Om en nationell rekonstruktionsmyndighet inte genomför ett rekonstruktionsbeslut enligt den överenskomna rekonstruktionsordningen har nämnden befogenhet att direkt rikta vissa beslut till den berörda banken och föreskriva de nödvändiga åtgärderna för genomförandet av resolutionsbeslutet. 4.2.3. Europeiskt och internationellt samarbete För att utföra sina uppgifter kommer rekonstruktionsnämnden att samarbeta med ECB och de andra myndigheter som har bemyndigats att utöva tillsyn över kreditinstitut inom den gemensamma tillsynsmekanismen, samt med andra myndigheter som ingår i det europeiska systemet för finansiell tillsyn. Rekonstruktionsnämnden kommer också att nära samarbeta med de nationella rekonstruktionsmyndigheterna, eftersom dessa har en central roll i utarbetandet och genomförandet av rekonstruktionsåtgärder. Eftersom många kreditinstitut inte bara bedriver verksamhet inom unionen, utan även internationellt, kommer rekonstruktionsnämnden att ha exklusiv befogenhet att på uppdrag av de nationella myndigheterna i de deltagande medlemsstaterna ingå icke-bindande samarbetsavtal med myndigheter i tredje land. 4.3. Den gemensamma bankrekonstruktionsfonden 4.3.1. Principer, etablering och tjänsteresor Principerna bakom rådets verksamhet är att alla förluster, kostnader eller andra utgifter som uppstår i samband med att rekonstruktionsverktygen används i första hand ska bäras av de aktieägare och borgenärer institutet under rekonstruktion har, och, som en sista utväg, vid behov, av finanssektorn. Även om kostnaderna för omstrukturering av ett institut bör täckas av dess interna resurser, måste det finnas en mekanism som gör det möjligt för institutionen (antingen i dess ursprungliga form, genom en brobank eller som en tillgångsförvaltningsenhet — skräpbank) att fortsätta verksamheten. Det är därför viktigt att inrätta en bankrekonstruktionsfond för att se till att rekonstruktionsåtgärder når resultat, t.ex. tillhandahålla kortfristig finansiering för ett institut under rekonstruktion eller garantier till potentiella köpare av ett institut under rekonstruktion. Huvudmålet för den gemensamma rekonstruktionsfonden är att säkerställa finansiell stabilitet, snarare än att absorbera förluster eller tillhandahålla kapital till ett institut under rekonstruktion. Fonden bör inte betraktas som en krisfond. Det kan dock finnas undantagsfall då detta främsta mål inte skulle kunna uppnås utan att tillåta fonden att absorbera sådana förluster eller tillhandahålla kapital, efter det att alla interna resurser har uttömts i tillräcklig utsträckning (minst 8 % av skulderna och kapitalbasen i institutet under rekonstruktion). Endast under dessa omständigheter kan fonden fungera som skydd för egna medel. Inrättandet av en gemensam rekonstruktionsfond motiveras huvudsakligen av att ekonomiskt stöd för att avveckla en bank på integrerade finansmarknader ökar andra bankers finansiella stabilitet och hälsa, inte bara i den berörda medlemsstaten utan också i andra medlemsstater. Eftersom banker överallt i de deltagande medlemsstaterna indirekt har nytta av sådant stöd bör bidrag för att finansiera stödet inte begränsas till banker från en enda medlemsstat. Ur effektivitetshänseende ger fondens förmåga att samla resurser från alla banker i euroområdet ger en mycket effektivare buffert mot bankkriser där förluster är koncentrerade på ett asymmetriskt sätt i vissa medlemsstater och i detta avseende är en euro områdestäckande försäkringen. Den senaste krisen har visat att förluster uppstod på mycket olika sätt i medlemsstaterna. Eftersom förluster från framtida chocker i banksektorn vid en viss tidpunkt förmodligen kommer att koncentreras i vissa medlemsstater, skulle en gemensam europeisk privat skyddsmekanism, i motsats till nationella säkerhetsmekanismer som agerar individuellt, mer effektivt kunna absorbera sådana chocker genom förhands-, och, i extrema fall, efterhandsbidrag från hela euroområdets banksektor. Därför kommer fonden, genom att samla resurser på europeisk nivå, att få större genomslagskraft och göra banksystemet mer motståndskraftigt. Samtidigt kommer en jämn fördelning av extraordinära avgifter i efterhand mellan banker i alla deltagande medlemsstaterna att minska nivån på sådana bidrag för varje bank, och begränsa de eventuella konjunkturförstärkande effekterna av sådana bidrag. Dessutom kan en mekanism där förlustabsorbering når över nationsgränserna effektivt bryta den onda cirkeln av ömsesidigt beroende mellan bankkriser i en viss medlemsstat och de offentliga finanserna. På så sätt skulle den nuvarande bördan för vissa medlemsstater ha mildrats om det hade funnits en gemensam rekonstruktionsfond redan i början av finanskrisen. Dessutom kommer en gemensam rekonstruktionsfond med förmågan att sammanföra medel från banksektorn i alla deltagande medlemsstater att ha ett större avgiftsunderlag och därför få ökad vikt som möjliggör för nämnden att, vid behov, låna mer på marknaden och till en lägre kostnad. Bättre förmåga att erhålla extern finansiering på marknaden kommer att minska fondens behov av att förlita sig på offentliga finanser vid extrema förluster, vilket ytterligare skulle bidra till att bryta sambandet mellan staters finanser och bankerna samt skydda skattebetalare från rekonstruktionskostnaderna. Slutligen talar även en korrekt harmonisering av incitament för alla institutioner i bankunionen för en gemensam fond. Om medel för att täcka rekonstruktionskostnaderna utöver de som absorberas av aktieägare och borgenärer skulle ha behövt tillhandahållas från nationella medel, särskilt när det gäller gränsöverskridande bankgrupper, skulle inte bara den gemensamma avvecklingsmekanismen, utan också den gemensamma tillsynsmekanismen förlora i effektivitet. Inrättandet av en gemensam avvecklingsmekanism kräver att rekonstruktionsnämnden har snabbt och effektivt tillträde till en gemensam bankrekonstruktionsfond. Fonden skapar ett privat yttre skikt som kan ge medellång och långsiktig finansiering för att undvika eller minimera användningen av offentliga medel för att rekonstruera banker. Dessutom blir rekonstruktionsprocessen effektivare genom att samordningsfrågor undviks i samband med utnyttjandet av nationella medel, särskilt när det gäller gränsöverskridande grupper. 4.3.2. Fondens finansiering I syfte att säkerställa tillräcklig finansiering, undvika de konjunkturförstärkande effekterna av fördelningsbaserade system ("pay-as-you-go") och minimera behovet av externt finansiellt stöd behöver fonden lätt tillgängliga resurser. Därför bör målet att fonden skulle uppgå till minst 1 % av de täckta insättningarna i de deltagande medlemsstaternas banksystem vara tillräckligt för att säkerställa en rekonstruktion under ordnade former i framtida kriser under förutsättning att kreditgivarnas bidrar med åtminstone upp till 8 % av institutets totala skuld och kapitalbas under rekonstruktionen, i form av bail-in. På grundval av 2011 års uppgifter om banker och det uppskattade belopp av täckta inlåningar i bankerna i euroområdet skulle målet på 1 % för den gemensamma rekonstruktionsfonden motsvara cirka 55 miljarder euro. Fondens målomfång i absoluta belopp (euro) kommer att förbli dynamiskt och automatiskt öka om banksektorn växer. En övergångsperiod på 10 år planeras innan medlen i fonden når sin fulla målnivå. Detta kan utvidgas till 14 år om fonden gör utbetalningar som överstiger hälften av fondens målomfång. Om inga utbetalningar görs från fonden under den första uppbyggnadsfasen skulle bankbranschen årligen bidra med omkring en tiondel av målbeloppet, eller i absoluta tal omkring 5,5 miljarder euro. Efter den inledande uppbyggnadsfasen kommer bankerna att behöva betala ytterligare avgifter om deras avgiftsunderlag växer eller fonden gör utbetalningar. Om de tillgängliga finansiella medlen i fonden sjunker under hälften av målstorleken kommer bankerna att behöva erlägga ett lägsta årliga bidrag på minst en femtedel av de totala skulderna (med undantag för lagstadgat kapitalkrav och täckta insättningar) för alla banker i de medlemsstater som deltar i den gemensamma rekonstruktionsmekanismen. Bidragen beräknas i överensstämmelse med direktivet om rekonstruktion och avveckling av banker på grundval av bankernas skulder exklusive egna medel och täckta insättningar, och anpassas till deras riskprofil. Detta innebär att banker som nästan uteslutande finansieras genom inlåning i praktiken kommer att få mycket låga avgifter. Naturligtvis kommer dessa banker att bidra till nationella insättningsgarantisystem. Garantier bör ges för att undvika att uttag av avgifter leder till problem med den finansiella stabiliteten i institut med god ekonomisk ställning, dvs. tillfälligt undantag från skyldigheten att betala avgifter i efterhand. Om avgifter på förhand inte är tillräckliga och avgifter i efterhand inte omedelbart tillgängliga, kan en ytterligare finansieringsreserv krävas, särskilt under övergångsfasen, för att säkerställa kontinuiteten i bankernas systemviktiga funktioner under omstruktureringsprocessen. Fonden kommer att kunna ta upp offentliga lån och andra former av stöd från finansinstitut eller andra tredjeparter om så behövs för att finansiera rekonstruktioner (inklusive från offentliga medel). Detta stöd kommer i princip att betalas tillbaka av institutet under rekonstruktion. Men om detta är omöjligt föreskrivs det i förordningen att förluster fördelas på alla banker som omfattas av mekanismen, genom avgifter i efterhand. Detta kommer att garantera att all användning av offentliga medel är neutral på medellång sikt. För att undvika att skapa nackdelar för de medlemsstater som har infört en rekonstruktionsfond vid ikraftträdandet av detta förslag ger förordningen de berörda medlemsstaterna rätt att besluta på vilket sätt de befintliga nationella avvecklingsfonderna ska användas för att fullgöra landets bankers skyldigheter enligt denna förordning. 4.3.3. Insättningsgarantisystem vid rekonstruktion När en bank rekonstrueras ska de nationella systemen för garanti av insättningar som banken är anslutet till vara betalningsskyldiga, upp till det insättningsbelopp som täcks, för de förluster som de skulle ha drabbats av om institutet hade avvecklats enligt normala insolvensförfaranden. Detta är en roll som redan i sin helhet omfattas av direktiv []. Dessutom påverkar den gemensamma rekonstruktionsmekanismen inte de institutionella skyddssystemen eller andra gruppinterna finansierings-stödmekanismer som har införts av vissa grupper av kreditinstitut. Den gemensamma rekonstruktionsmekanismen ingriper endast när sådana lösningar inom den privata sektorn inte räcker för att hantera en banks obestånd. 4.3.4. Fondens roll vid rekonstruktion av grupper som omfattar institutioner utanför den gemensamma rekonstruktionsmekanismen För rekonstruktion av grupper i vilka det ingår institut som omfattas av den gemensamma rekonstruktionsmekanismen kommer fondens bidrag att motsvara de delar i gruppen som omfattas av den gemensamma rekonstruktionsmekanismen, medan från de nationella finansieringsarrangemangen utanför den gemensamma rekonstruktionsmekanismen ska täcka resten. I syfte att stärka rekonstruktionsfinansiering över hela den inre marknaden ger förslaget fonden möjlighet att, på frivillig basis, låna från eller låna ut till andra finansieringsarrangemang för rekonstruktion. Därmed kan fonden täcka viktiga utbetalningar som inte omfattas av förhands- och efterhandsbidrag. Detta kommer också att stödja finansieringsarrangemang för rekonstruktion i medlemsstater utanför den gemensamma rekonstruktionsmekanismen. 4.3.5. Ersättning av nationella finansieringsarrangemang för rekonstruktion Eftersom fonden ersätter de nationella finansieringsarrangemangen för rekonstruktion i de medlemsstater som deltar i den, får medlemsstater som redan infört nationella finansieringsarrangemang för rekonstruktion när denna förordning träder i kraft besluta om användningen av sådana arrangemang enligt sin nationella lagstiftning. Medlemsstaterna kan också besluta att dessa nationella finansieringsarrangemang för rekonstruktion ska betala bidragen till fonden på bankernas vägnar tills dessa arrangemang är helt uttömda. 5. BUDGETKONSEKVENSER Rekonstrukionsnämnden kommer helt och hållet att finansieras med bidrag från finansinstituten. Det kommer dock att uppstå vissa smärre konsekvenser för unionens budget under nämndens startfas. Närmare uppgifter finns i den bifogade finansieringsöversikten. 2013/0253 (COD) Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING om fastställande av enhetliga regler och ett enhetligt förfarande för rekonstruktion av kreditinstitut och vissa värdepappersföretag inom ramen för en gemensam rekonstruktionsmekanism och gemensam bankrekonstruktionsfond EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 114, med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, efter översändande av utkastet till lagstiftningsakt till de nationella parlamenten, med beaktande av Europeiska centralbankens yttrande[11], med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande[12], i enlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet, och av följande skäl: (1) Att upprätthålla och fördjupa den inre marknaden för banktjänster är avgörande för att främja den ekonomiska återhämtningen i unionen. Emellertid har den rådande finansiella och ekonomiska krisen visat att den inre marknadens funktion här är hotad och att risken för finansiell fragmentering ökar. Interbankmarknaderna har blivit mindre likvida och gränsöverskridande bankverksamhet minskar på grund av fruktan för spridning, brist på förtroende för andra nationella banksystem och för medlemsstaternas möjligheter att stödja banker. (2) Det finns skillnader i nationella rekonstruktionsförfaranden och administrativa rutiner och det saknas ett enhetligt beslutsfattande på EU-nivå för rekonstruktion av gränsöverskridande banker. Detta bidrar till bristen på förtroende och instabiliteten på marknaden, eftersom de inte erbjuder säkerhet och förutsägbarhet när en bank hamnar på obestånd. Rekonstruktionsbeslut som fattas på nationell nivå kan leda till snedvridning och på sikt undergräva den inre marknaden. (3) Särskilt den olika praxis i medlemsstaterna vid behandlingen av bankernas fordringsägare och vid undsättning av konkursfärdiga banker inverkar på den upplevda kreditrisken, soliditeten och solvensen i dessa bankers fall. Detta undergräver allmänhetens förtroende för banksektorn och stör etableringsfriheten och det fria tillhandahållandet av tjänster på den inre marknaden, eftersom finansieringskostnaderna inte är vad de skulle vara utan sådan skiljaktig praxis i medlemsstaterna. (4) Skillnader mellan rekonstruktionsregler i olika medlemsstater, inklusive motsvarande administrativa förfaranden, kan göra att banker och kunder får högre lånekostnader bara på grund av etableringsställe och inte på grund av sin faktiska kreditvärdighet. Dessutom kan bankkunder i vissa medlemsstater få högre låneräntor än i andra oberoende av sin kreditvärdighet. (5) Den inre marknaden kommer att förbli splittrad, så länge regler, förfaranden och metoder för rekonstruktionskostnadernas fördelning förblir nationella liksom de uppbådade och använda medlen för att finansiera rekonstruktionen. Dessutom har de nationella tillsynsorganen starka incitament att minimera bankkrisers potentiella effekter på deras nationella ekonomier. De vidtar då ensidiga åtgärder för att kontrollera banktransaktioner, exempelvis begränsningar av koncernintern överföring och utlåning – eller införande av högre likviditets- och kapitalkrav på dotterbolag inom deras jurisdiktioner som tillhör moderbolag på eventuellt obestånd. Detta begränsar bankernas gränsöverskridande verksamhet och hindrar därmed utövandet av de grundläggande friheterna och snedvrider konkurrensen på den inre marknaden. (6) Europaparlamentets och rådets direktiv [][13] har i viss mån harmoniserat de nationella bankernas rekonstruktionsregler och har föreskrivit om samarbete mellan rekonstruktionsmyndigheter vid hanteringen av multinationella bankers konkurser. Harmoniseringen enligt Europaparlamentets och rådets direktiv [] är dock inte fullständig och beslutsprocessen inte centraliserad. I direktiv [] föreskrivs i huvudsak gemensamma rekonstruktionsverktyg och rekonstruktionsbefogenheter för medlemsstaternas nationella myndigheter. De ges dock viss frihet att tillämpa verktygen och använda nationella finansieringsarrangemang för rekonstruktion. I direktiv [] förhindras inte att medlemsstaterna vidtar separata och potentiellt motstridiga beslut om rekonstruktion av gränsöverskridande koncerner, vilket kan påverka de totala rekonstruktionskostnaderna. Eftersom det dessutom föreskriver om nationella finansieringsarrangemang, minskar det inte tillräckligt bankernas beroende av stöd via nationella budgetar och hindrar inte medlemsstaters skiljaktiga sätt att använda finansieringsarrangemangen. (7) För förverkligandet av den inre marknaden för finansiella tjänster är det av grundläggande betydelse att säkerställa effektiva och enhetliga rekonstruktionsbeslut om konkursfärdiga banker inom unionen, bland annat om användningen av medel på unionsnivå. På den inre marknaden kan bankers obestånd i en medlemsstat påverka finansmarknadernas stabilitet i hela unionen. Säkerställande av effektiva och enhetliga rekonstruktionsregler och likvärdiga villkor för rekonstruktionsfinansiering i alla medlemsstater ligger inte bara i de medlemsstaters intresse där bankerna verkar, utan också i alla medlemsstaters allmänna intresse som ett medel att garantera likvärdiga konkurrensvillkor och få unionens inre marknad för finansiella tjänster att fungera bättre. Banksystem på den inre marknaden är nära sammankopplade, bankkoncerner är internationella och bankerna har en stor andel utländska tillgångar. Utan en gemensam rekonstruktionsmekanism får bankkriser i de medlemsstater som deltar i den gemensamma tillsynsmekanismen också större negativa systemeffekter även i icke deltagande medlemsstater. Inrättandet av den gemensamma rekonstruktionsmekanismen kommer att öka bankernas stabilitet i de deltagande medlemsstaterna och förhindra krisers spridningseffekter i icke deltagande medlemsstater. Detta kommer således att underlätta hela den inre marknadens funktion. (8) De deltagande medlemsstaternas banker övervakas centralt av ECB i och med införandet av rådets förordning (EU) nr …/… [14]. Det finns därmed också en bristande överensstämmelse mellan unionens övervakning av sådana banker och hur dessa banker hanteras vid nationella rekonstruktionsförfaranden i enlighet med direktiv []. (9) Banker i medlemsstater som fortfarande står utanför den gemensamma tillsynsmekanismen har på nationell nivå anpassade tillsyns-, rekonstruktions- och finansiella skyddssystem, medan bankerna i medlemsstater inom den tillsynsmekanismen omfattas av unionens tillsynssystem och nationella rekonstruktions- samt finansiella skyddssystem. För bankerna i de medlemsstater som deltar i den gemensamma tillsynsmekanismen skapar denna bristande överensstämmelse en konkurrensnackdel i förhållande till bankerna i de övriga medlemsstaterna. Eftersom tillsyn och rekonstruktion tillhör två olika nivåer inom den gemensamma tillsynsmekanismen, skulle ingripande på och rekonstruktion av banker i de medlemsstater som deltar i den mekanismen inte ske lika snabbt, konsekvent och effektivt som på banker i de medlemsstater som står utanför den. Detta inverkar negativt på dessa bankers finansieringskostnader och skapar en konkurrensnackdel för de medlemsstater där dessa banker verkar och stör den inre marknadens generella funktion. För att säkra lika villkor är det därför viktigt med en centraliserad rekonstruktionsmekanism för alla banker med verksamhet i de medlemsstater som deltar i den gemensamma tillsynsmekanismen. (10) Det delade rekonstruktionsansvaret mellan nationell nivå och EU-nivå bör anpassas till det delade tillsynsansvaret mellan dessa nivåer. Så länge som tillsynen är nationell i en medlemsstat, bör den fortfarande bära de ekonomiska konsekvenserna av att en bank hamnar på obestånd. Den gemensamma rekonstruktionsmekanismen bör därför bara omfatta banker och finansinstitut som är etablerade i medlemsstater som deltar i den gemensamma tillsynsmekanismen och omfattas av ECB-tillsyn inom ramen för den mekanismen. Banker i de medlemsstater som står utanför den mekanismen bör inte omfattas av den gemensamma rekonstruktionsmekanismen. Det skulle skapa fel stimulanser, om de omfattades av den. I synnerhet kan tillsynsmyndigheterna i dessa medlemsstater bli mera toleranta mot bankerna inom sina jurisdiktioner, eftersom de myndigheterna inte behöver bära den totala finansiella risken för dessas obestånd. För att säkerställa överensstämmelse med den gemensamma tillsynsmekanismen, bör den gemensamma rekonstruktionsmekanismen tillämpas på de medlemsstater som deltar i den gemensamma tillsynsmekanismen. Medlemsstater som ansluter sig till den gemensamma tillsynsmekanismen bör automatiskt också omfattas av den gemensamma rekonstruktionsmekanismen. Till slut väntas den gemensamma rekonstruktionsmekanismen omfatta hela den inre marknaden. (11) En gemensam bankrekonstruktionsfond (nedan kallad fonden) är ett väsentligt inslag, utan vilket en gemensam rekonstruktionsmekanism inte kan fungera väl. Olika nationella fondsystem skulle snedvrida tillämpningen av enhetliga bankrekonstruktionsregler på den inre marknaden. Fonden bör bidra till en enhetlig administrativ praxis vid rekonstruktionsfinansiering, till att inte förhindra utövandet av de grundläggande friheterna eller snedvrida konkurrensen på den inre marknaden på grund av olika nationell praxis. Fonden bör finansieras direkt av bankerna och bör byggas upp på unionsnivå, så att rekonstruktionsresurserna kan fördelas objektivt mellan medlemsstaterna. På så sätt kan den finansiella stabiliteten ökas och kopplingen begränsas mellan enskilda medlemsstaters upplevda finansiella ställning och finansieringskostnaderna för banker och företag som verkar i dessa medlemsstater. (12) För att främja en korrekt och stabilt fungerande inre marknad är det därför nödvändigt att verka för att skapa en gemensam rekonstruktionsmekanism för alla medlemsstater som deltar i den gemensamma tillsynsmekanismen. (13) En för unionen gemensam rekonstruktionsmyndighets centraliserade tillämpning av bankrekonstruktionsreglerna i direktiv [ ] i de deltagande medlemsstaterna kan bara säkerställas, om reglerna för den gemensamma rekonstruktionsmekanismens upprättande och funktion är direkt tillämpliga i medlemsstaterna och olika tolkningar i olika medlemsstater undviks. Detta skulle gynna den inre marknaden som helhet, eftersom det bidrar till rättvis konkurrens och till att undanröja hinder för det fria utövandet av de grundläggande friheterna, inte bara i de deltagande medlemsstaterna utan också på hela den inre marknaden. (14) I linje med tillämpningsområdet för rådets förordning (EU) nr.../... bör en gemensam rekonstruktionsmekanism omfatta alla kreditinstitut som är etablerade i de deltagande medlemsstaterna. Emellertid bör det inom en gemensam rekonstruktionsmekanism vara möjligt att direkt rekonstruera ett kreditinstitut i en deltagande medlemsstat, för att undvika asymmetrier på den inre marknaden vid hanteringen av institut på obestånd och borgenärer under en rekonstruktionsprocess. I den mån som moderbolag, värdepappersföretag och finansinstitut omfattas av ECB:s gruppbaserade tillsyn, bör de även omfattas av den gemensamma rekonstruktionsmekanismens tillämpning. Även om ECB inte kommer att övervaka dessa institut enskilt, kommer den att vara den enda tillsynsmyndighet som har en helhetsbild av koncernens risker, och indirekt av de enskilda koncernenheternas risker. Utesluter man enheter som omfattas av ECB:s gruppbaserade tillsyn från den gemensamma rekonstruktionsmekanismens tillämpning, omöjliggör man planerad rekonstruktion av bankkoncerner och antagande av en koncernrekonstruktionsstrategi, vilket gör rekonstruktionsbeslut mycket mindre effektiva. (15) Inom gemensam rekonstruktionsmekanism bör beslut fattas på den lämpligaste nivån. (16) Som den gemensamma tillsynsmekanismens tillsynsmyndighet kan ECB bäst bedöma om ett kreditinstitut är på obestånd eller på väg att bli det och om det inte finns några rimliga utsikter att en alternativ privat insats eller tillsynsåtgärd kan hindra dess obestånd inom rimlig tid. Nämnden bör efter en ECB-anmälan lämna en rekommendation till kommissionen. Eftersom det måste göras en avvägning mellan de olika intressen som står på spel, bör kommissionen besluta om ett institut ska rekonstrueras och bör också besluta om en klar och detaljerad rekonstruktionsram, med fastställande av vilka rekonstruktionsåtgärder som nämnden ska vidta. Inom denna ram bör nämnden besluta om en rekonstruktionsordning och ålägga de nationella rekonstruktionsmyndigheterna vilka rekonstruktionsverktyg och rekonstruktionsbefogenheter som ska användas på nationell nivå. (17) Nämnden bör ges beslutsbefogenheter, i synnerhet i samband med rekonstruktionsplanering, bedömning av rekonstruktionsmöjligheter, avlägsnande av hinder för rekonstruktion och förberedandet av rekonstruktionsinsatser. Nationella rekonstruktionsmyndigheter bör bistå nämnden vid rekonstruktionsplanering och förberedandet av rekonstruktionsbeslut. Eftersom utövandet av rekonstruktionsbefogenheter innebär tillämpningen av nationell lagstiftning, bör nationella rekonstruktionsmyndigheter ansvara för genomförandet av sådana. (18) För en väl fungerande inre marknad är det av avgörande vikt att samma regler tillämpas på alla rekonstruktionsåtgärder, oavsett om de vidtas av nationella rekonstruktionsmyndigheter enligt direktiv [ ] eller inom ramen för den gemensamma rekonstruktionsmekanismen. Kommissionen kommer att bedöma dessa åtgärder i enlighet med artikel 107 i EUF-fördraget. Om användningen av finansieringsarrangemang för rekonstruktion inte innebär statligt stöd enligt artikel 107.1 i det fördraget, bör kommissionen bedöma åtgärderna i analogi med artikel 107 i EUF-fördraget för att garantera lika konkurrensvillkor på den inre marknaden. Om nämndens föreslagna fondanvändning inte innebär statligt stöd enligt artikel 107 i EUF-fördraget och en underrättelse enligt artikel 108 i det fördraget därför inte är nödvändig, bör kommissionen för att säkerställa den inre marknadens integritet för deltagande och icke deltagande medlemsstater tillämpa de relevanta reglerna för statligt stöd enligt artikel 107 i det fördraget på ett analogt sätt vid bedömningen av den föreslagna fondanvändningen. Nämnden bör inte besluta om en rekonstruktionsordning förrän kommissionen i analogi med reglerna om statligt stöd har konstaterat att fondanvändningen följer samma regler som ingrepp genom nationella finansieringsarrangemang. (19) För att garantera snabbt och effektivt beslutsfattande vid rekonstruktioner bör nämnden vara ett särskilt unionsorgan med särskild struktur, som motsvarar dess specifika uppgifter och som avviker från modellen för alla andra unionsorgan. Dess sammansättning bör trygga att vederbörlig hänsyn tas till alla relevanta intressen som står på spel vid rekonstruktioner. Nämnden bör verka genom styrelse- och plenarmöten. På styrelsemöten bör en verkställande och vice verkställande direktör delta samt en företrädare för kommissionen och ECB. Med tanke på nämndens uppdrag bör den verkställande och vice verkställande direktören utses av rådet, på förslag av kommissionen och efter att ha hört Europaparlamentet. När nämndens styrelse behandlar rekonstruktionen av en bank eller koncern med etablering i bara en deltagande medlemsstat, bör den också kalla och i beslutsprocessen involvera den berörda medlemsstatens utsedda företrädare för dess nationella rekonstruktionsmyndighet. När nämndens styrelse behandlar en gränsöverskridande koncern, bör alla berörda hem- och värdmedlemsstaters utsedda företrädare för deras nationella rekonstruktionsmyndighet också kallas och delta i beslutsprocessen. Emellertid bör hem- och värdmedlemsstaters myndigheter ha ett balanserat inflytande på beslutet, varför värdmedlemsstaters myndigheter tillsammans bara bör ha en enda röst. Observatörer, inklusive en företrädaren för ESM och Eurogruppen, får även inbjudas att delta i nämndstyrelsens sammanträden. (20) Mot bakgrund av nämndens uppdrag och rekonstruktionsmålen, till vilket även hör skyddet av offentliga medel, bör nämndens verksamhet finansieras av instituten i de deltagande medlemsstaterna. (21) När det gäller alla aspekter av rekonstruktionens beslutsprocess, bör nämnden, i förekommande fall kommissionen, ersätta de nationella rekonstruktionsmyndigheter som utsetts enligt direktiv [ ]. De nationella rekonstruktionsmyndigheter som utsetts enligt direktiv [ ] bör fortsätta att genomföra rekonstruktionsordningar som nämnden antagit. För att garantera insyn och demokratisk kontroll samt att tillvarata unionsinstitutionernas rättigheter, bör nämnden inför Europaparlamentet och rådet vara ansvarig för alla beslut som fattats på grundval av detta förslag. Skälen om insyn och demokratisk kontroll gör också att de nationella parlamenten bör ha viss rätt att få information om nämndens verksamhet och inleda en dialog med den. (22) Om det i direktiv [ ] föreskrivs att de nationella rekonstruktionsmyndigheterna kan tillämpa förenklade krav eller undantag, när det gäller kravet på utarbetande av rekonstruktionsplaner, bör ett förfarande fastställas genom vilket nämnden kan tillåta tillämpning av sådana förenklade krav. (23) För att säkra ett enhetligt tillvägagångssätt för institut och koncerner bör nämnden ges befogenhet att upprätta rekonstruktionsplaner för sådana institut och koncerner. Nämnden bör bedöma om institut och koncerner kan rekonstrueras, och vidta åtgärder för att undanröja eventuella hinder för rekonstruktion. Nämnden bör kräva att nationella rekonstruktionsmyndigheter vidtar lämpliga åtgärder för att undanröja rekonstruktionshinder, i syfte att säkra enhetlighet och att de berörda instituten kan rekonstrueras. (24) Rekonstruktionsplanering är en nyckelkomponent i effektiv rekonstruktion. Rekonstruktionsmyndigheter bör ha befogenhet att kräva att instituts eller koncerners struktur och organisation ändras, för att undanröja praktiska hinder för tillämpningen av rekonstruktionsverktyg och säkerställa att berörda enheter kan rekonstrueras. Alla instituts potentiella systempåverkan gör det viktigt att myndigheterna har möjlighet att rekonstruera vilka institut som helst för att bevara den finansiella stabiliteten. Av hänsyn till rätten till näringsfrihet enligt artikel 16 i stadgan om de grundläggande rättigheterna, bör myndigheternas bestämmanderätt begränsas till vad som är nödvändigt för att förenkla institutets struktur och drift och därmed underlätta dess rekonstruktion. Alla åtgärder som vidtas i detta syfte bör vara förenliga med unionslagstiftningen. Åtgärder bör varken direkt eller indirekt vara nationellt diskriminerande och bör ytterst motiveras av allmänintresset av finansiell stabilitet. För att avgöra om en åtgärd varit motiverad av allmänintresset, bör rekonstruktionsmyndigheter med detta för ögonen kunna uppnå sina rekonstruktionsmål utan att möta hinder vid användningen av rekonstruktionsverktyg eller utövandet av sina befogenheter. Dessutom bör en åtgärd inte gå utöver vad som är absolut nödvändigt för att uppnå målen. (25) Den gemensamma rekonstruktionsmekanism bör bygga på direktiv [] och den gemensamma tillsynsmekanismen. Därför bör nämnden ha befogenhet att ingripa på ett tidigt stadium, när ett instituts ekonomiska ställning eller solvens försämras. De uppgifter som de nationella rekonstruktionsmyndigheterna eller ECB på detta stadium lämnar till nämnden är viktiga, för att den ska kunna avgöra vilka åtgärder som den kan vidta för att förbereda det berörda institutets rekonstruktion. (26) För en snabb rekonstruktion när den blir nödvändig bör nämnden, i samarbete med den relevanta behöriga myndigheten eller ECB, noggrant övervaka de berörda institutens situation och hur de hörsammat tidigare ingripanden mot dem. (27) För att minimera störningar av finansmarknaden och ekonomin bör rekonstruktionsprocessen genomföras snabbt. Kommissionen bör under hela rekonstruktionsförfarandet ha tillgång till alla nödvändiga uppgifter för att kunna fatta ett välgrundat beslut under rekonstruktionsprocessen. Om kommissionen beslutar att ett institut ska rekonstrueras, bör nämnden omedelbart anta en rekonstruktionsordning som närmare fastställer vilka rekonstruktionsverktyg och rekonstruktionsbefogenheter som ska användas och användningen av finansieringsarrangemang. (28) Likvidation av ett institut på obestånd kan med normala insolvensförfaranden äventyra den finansiella stabiliteten, tillhandahållandet av vitala tjänster och inverka på insättarskyddet. I sådana fall ligger användning av rekonstruktionsverktyg i det allmänna intresset. Målet med rekonstruktion bör därför vara att säkerställa fortsatta vitala finansiella tjänster, värna om det finansiella systemets stabilitet, skydda insättarna och begränsa överdrivet risktagande genom att minimera att institut på obestånd förlitar sig på offentligt finansiellt stöd. (29) Emellertid bör en avveckling av ett institut på obestånd genom normala insolvensförfaranden alltid övervägas, innan beslut fattas om att driva institutet vidare. Ett insolvent institut bör i största möjliga utsträckning drivas vidare med användning av privata medel. Detta kan antingen ske genom försäljning till eller sammanslagning med en privat köpare, genom att institutets skulder skrivs ned eller dess skulder omvandlas till aktier för en rekapitalisering. (30) När kommissionen och nämnden använder rekonstruktionsverktyg och utövar rekonstruktionsbefogenheter bör de tillse att aktieägare och borgenärer bär en rimlig del av förlusterna, att ledningen byts ut, att institutets rekonstruktionskostnader minimeras och att alla borgenärer med samma förmånsrätt behandlas lika. (31) Begränsandet av aktieägares och borgenärers rättigheter bör följa artikel 52 i stadgan om de grundläggande rättigheterna. Rekonstruktionsverktyg bör därför bara tillämpas på de institut som är eller sannolikt kommer att hamna på obestånd, och bara om det är nödvändigt för att tillgodose det allmänna intresset av finansiell stabilitet. I synnerhet bör rekonstruktionsverktyg tillämpas om institutet inte kan avvecklas genom normala insolvensförfaranden och utan att destabilisera det finansiella systemet, om åtgärderna krävs för att trygga en snabb överlåtelse och upprätthålla systemviktiga funktioner, samt om det inte finns några rimliga utsikter till andra alternativa privata lösningar, inklusive kapitaltillskott från befintliga aktieägare eller någon tredje part, tillräckligt för att återställa institutets bärkraft. (32) Inskränkandet av äganderätten bör inte vara oproportionerligt. Påverkas följaktligen aktieägare och borgenärer, bör de inte drabbas av större förluster än vad de skulle ha burit om institutet hade avvecklats vid den tidpunkt då rekonstruktionsbeslutet fattas. Om delar av tillgångarna i ett institut under rekonstruktion överlåts till en privat köpare eller en brobank, bör institutets återstående del avvecklas genom normala insolvensförfaranden. Aktieägare och borgenärer som blir föremål för institutets rekonstruktionsförfaranden bör skyddas, genom att vid rekonstruktionen vara berättigade att för sina fordringar inte få ut mindre än vad de hade fått ut om hela institutet hade avvecklats genom normala insolvensförfaranden. (33) För att säkra aktieägares och borgenärers rätt att inte få ut mindre än vad de hade fått ut om hela institutet hade avvecklats genom normala insolvensförfaranden, bör tydliga skyldigheter fastställas för värderingen av institutets tillgångar och skulder. Det bör också ges tillräcklig tid till att korrekt uppskatta hur det skulle ha behandlats, om hela institutet hade avvecklats genom normala insolvensförfaranden. Det bör vara möjligt att inleda en sådan värdering redan under den tidiga ingripandefasen. Innan någon rekonstruktionsåtgärd vidtas, bör en bedömning göras av värdet på institutets tillgångar och skulder och av hur aktieägare och borgenärer skulle ha behandlats vid normala insolvensförfaranden. (34) Det är viktigt att förlusterna fastställs, när institutet har kommit på obestånd. Vägledande för värderingen av sådana instituts tillgångar och skulder bör vara deras marknadsvärde när rekonstruktionsverktygen används och i den mån marknaderna fungerar väl. Vid icke fungerande marknader kan värderingen utgå från tillgångarnas och skuldernas vederbörligen motiverade långsiktiga ekonomiska värde. I brådskande fall bör nämnden kunna genomföra en snabb preliminär värdering av tillgångar och skulder i ett institut på obestånd, som bör gälla tills en oberoende värdering görs. (35) För att säkerställa en objektiv och säker rekonstruktionsprocess är det nödvändigt att fastställa den ordning i vilken oprioriterade borgenärers fordringar på ett institut under rekonstruktion bör skrivas ned eller konverteras. För att begränsa risken för att borgenärer drabbas av större förluster än om institutet hade avvecklats genom normala insolvensförfaranden, bör den ordning som ska fastställas både gälla vid normala insolvensförfaranden och vid nedskrivning eller konvertering under en rekonstruktion. Detta skulle också underlätta skuldvärderingen. (36) Kommissionen bör tillhandahålla en ram för rekonstruktionsinsatsen som beror på omständigheterna i det enskilda fallet och bör kunna välja alla nödvändiga rekonstruktionsverktyg. Inom detta klara och tydliga ramverk bör nämnden besluta om den närmare rekonstruktionsordningen. I de relevanta rekonstruktionsverktygen bör försäljnings-, broinstituts-, skuldnedskrivnings- och avskiljandeverktyget ingå, som även föreskrivs i direktiv []. Ramen bör också göra det möjligt att bedöma om villkoren för nedskrivning och konvertering av kapitalinstrument är uppfyllda. (37) Försäljningsverktyget bör kunna möjliggöra en avyttring av institutet eller delar av dess verksamhet till en eller flera köpare, utan aktieägarnas medgivande. (38) Avskiljandeverktyget bör ge myndigheterna möjlighet att föra över förlustbringande eller osäkra tillgångar till en separat enhet. Detta verktyg bör bara användas i förening med andra verktyg, för att förhindra att institutet på obestånd får en otillbörlig konkurrensfördel. (39) En effektiv rekonstruktionsordning bör minimera de kostnader som drabbar skattebetalarna för rekonstruktionen av ett institut på obestånd. Den bör också säkerställa att även stora och systemviktiga institut kan rekonstrueras, utan att den finansiella stabiliteten äventyras. Skuldnedskrivningsverktyget uppfyller det målet, genom att säkerställa att enhetens aktieägare och borgenärer lider relevanta förluster och bär en lämplig del av de kostnaderna. I detta syfte har rådet för finansiell stabilitet rekommenderat att lagstadgad befogenhet att skriva ned skulder bör ingå i en rekonstruktionsram, som ett ytterligare alternativ i förening med andra rekonstruktionsverktyg. (40) För att säkerställa tillräcklig flexibilitet att fördela förluster mellan borgenärer under en rad olika omständigheter, är det lämpligt att skuldnedskrivningsverktyget kan användas både när syftet är att rekonstruera institutet på obestånd som en verksamhet i fortsatt drift (om det är realistiskt att återställa institutets bärkraft), och när systemviktiga tjänster överförs till ett broinstitut medan driften i institutets övriga verksamhet upphör och avvecklas. (41) Om skuldnedskrivningsverktyget används för att återställa kapitalet i institutet på obestånd för att möjliggöra fortsatt drift, bör en rekonstruktion genom skuldnedskrivning alltid åtföljas av ett utbyte av ledningen och en påföljande omstrukturering av institutet och dess verksamhet på ett sätt som åtgärdar orsakerna till dess obestånd. Rekonstruktionen bör åstadkommas genom att en plan för omorganisering av verksamheten genomförs. (42) Det är inte lämpligt att använda skuldnedskrivningsverktyget på fordringar som är säkrade genom inteckningar, panter eller andra garantier. För att säkerställa att skuldnedskrivningsverktyget är effektivt och ändamålsenligt är det dock önskvärt att det kan tillämpas på så stor del av skulderna utan säkerhet som möjligt. Skuldnedskrivningsverktyget bör dock inte användas på vissa typer av skulder utan säkerhet. Med hänvisning till allmän ordning och effektiv rekonstruktion bör skuldnedskrivningsverktyget inte tillämpas på de insättningar som är skyddade enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 94/19/EG[15], på skulder gentemot anställda i institutet på obestånd eller på affärsmässiga fordringar som avser varor och tjänster som är nödvändiga för institutets löpande drift. (43) Insättare med insättningar som garanteras av insättningsgarantisystemet bör inte omfattas av skuldnedskrivningsverktygets tillämpning. Insättningsgarantisystemet bidrar emellertid till att finansiera rekonstruktionsprocessen i den mån det skulle ha behövt ersätta insättarna. Utövandet av skuldnedskrivningsbefogenheterna bör säkerställa att insättare fortsatt kan förfoga över sina insättningar, vilket är den huvudsakliga anledningen till inrättandet av insättningsgarantisystemen. Att inte förutse att de ordningarna medverkar i sådana fall, skulle innebära en oberättigad fördel i förhållande till de övriga borgenärer som skulle omfattas av rekonstruktionsmyndighetens utövande av sina befogenheter. (44) För att fördela bördorna mellan aktieägare och oprioriterade borgenärer, vilket krävs enligt reglerna om statligt stöd, skulle den gemensamma rekonstruktionsmekanismen kunna tillämpa skuldnedskrivningsverktyget analogt och från det att denna förordning börjar tillämpas,. (45) För att undvika att institut strukturerar sina skulder på ett sätt som förhindrar att skuldnedskrivningsverktyget blir verkningsfullt bör nämnden kunna fastställa att instituten vid varje tidpunkt har ett sammanlagt belopp eget kapital, efterställda skulder och skulder med förmånsrätt som omfattas av skuldnedskrivningsverktyget uttryckt i procent av institutets totala skulder, som inte räknas som kapitalbas enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 575/2013[16] och Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/36/EU av den 26 juni 2013[17]. (46) Den bästa metoden för en rekonstruktion bör väljas beroende på omständigheterna i varje enskilt fall, varför alla de rekonstruktionsverktyg som föreskrivs i direktiv [ ] bör kunna användas. (47) I direktiv [] har de nationella rekonstruktionsmyndigheterna fått befogenhet att skriva ned och omvandla kapitalinstrument. Anledningen är att villkoren för nedskrivning och konvertering av kapitalinstrument kan sammanfalla med villkoren för rekonstruktion, och då ska en bedömning ska göras av om nedskrivning och konvertering av kapitalinstrument räcker för att återställa den berörda enhetens finansiella bärkraft eller om även rekonstruktionsåtgärder måste vidtas. Som regel kommer detta att användas inom ramen för en rekonstruktion. Kommissionen bör ersätta nationella rekonstruktionsmyndigheter också i denna funktion och bör därför bemyndigas att bedöma om villkoren för nedskrivning och konvertering av kapitalinstrument är uppfyllda. Den bör även besluta om en enhet ska rekonstrueras, om rekonstruktionskraven är uppfyllda. (48) I alla de deltagande medlemsstaterna bör det garanteras att rekonstruktionsinsatsen är effektiv och enhetlig. Nämnden bör därför ges befogenhet att i undantagsfall – och om en nationell rekonstruktionsmyndighet inte eller bristfälligt tillämpat nämndens beslut – att till en annan person överföra ett rekonstruktionsinstituts särskilda rättigheter, tillgångar eller skulder, eller att kräva konvertering av skuldinstrument som innehåller ett avtalsvillkor om konvertering i vissa situationer. Det bör uteslutas att de nationella rekonstruktionsmyndigheterna kan begränsa eller påverka nämndens befogenhetsutövning och funktioner. (49) För att öka den gemensamma rekonstruktionsmekanismens effektivitet bör nämnden i alla situationer samarbeta nära med Europeiska bankmyndigheten. I förekommande fall bör nämnden också samarbeta med värdepappers- och marknadsmyndigheten, Europeiska försäkrings- och tjänstepensionsmyndigheten och Europeiska systemrisknämnden samt andra myndigheter som ingår i det europeiska systemet för finansiell tillsyn. Dessutom bör nämnden samarbeta nära med ECB och de andra myndigheter som har befogenhet att utöva tillsyn över kreditinstitut inom den gemensamma tillsynsmekanismen, särskilt för koncerner som är föremål för gruppbaserad tillsyn av ECB. För en effektiv hantering av konkurshotade bankers rekonstruktionsförfarande bör nämnden samarbeta med de nationella rekonstruktionsmyndigheterna i processens alla faser. Därmed är samverkan med dessa nödvändig inte bara för att genomföra nämndens rekonstruktionsbeslut utan också innan det fattas, vid rekonstruktionsplanering eller under den tidiga ingripandefasen. (50) Eftersom nämnden ersätter de deltagande medlemsstaternas nationella rekonstruktionsmyndigheter vid rekonstruktionsbeslut, bör den också ersätta dessa i samarbetet med icke-deltagande medlemsstater när det gäller rekonstruktionsfunktioner. I synnerhet bör nämnden företräda alla deltagande medlemsstaters myndigheter i rekonstruktionskollegier, inbegripet myndigheter från icke deltagande medlemsstater. (51) Eftersom många institut inte bara verkar inom unionen utan även internationellt, måste en effektiv rekonstruktionsmekanism innehålla principer om samarbete med de berörda myndigheterna i tredjeland. Stöd till myndigheter i tredjeland bör ges i enlighet med den rättsliga ramen enligt artikel 88 i direktiv []. Eftersom nämnden bör vara den enda myndigheten med befogenhet att rekonstruera konkurshotade banker i de deltagande medlemsstaterna, bör den ha exklusiv befogenhet att ingå icke-bindande samarbetsavtal med dessa myndigheter i tredjeland, som representant för de nationella myndigheterna i de deltagande medlemsstaterna. (52) För att effektivt kunna fullgöra sitt uppdrag bör nämnden ha lämpliga utredningsbefogenheter. Den bör kunna begära in all nödvändig information, antingen direkt eller genom nationella rekonstruktionsmyndigheter, samt kunna göra utredningar och kontroller på plats, i samarbete med behöriga nationella myndigheter om så är lämpligt. Vid rekonstruktion bör nämnden genom kontroller på plats kunna effektivt övervaka nationella myndigheters genomförande och trygga att kommissionen och nämnden fattar sina beslut utifrån helt korrekt information. (53) För att se till att nämnden har tillgång till all relevant information, bör de anställda inte kunna åberopa regler om tystnadsplikt för att hindra utlämnande av upplysningar till nämnden. (54) För att säkra att beslut som antagits inom ramen för den gemensamma rekonstruktionsmekanismen iakttas, bör proportionella och avskräckande sanktioner införas för överträdelser. Nämnden bör ha rätt att ålägga nationella rekonstruktionsmyndigheter att förelägga företag böter eller viten, om de inte uppfyller sina förpliktelser enligt dess beslut. För att garantera enhetlig, effektiv och ändamålsenlig verkställighetspraxis bör nämnden ha rätt att utfärda riktlinjer till nationella rekonstruktionsmyndigheter om tillämpningen av böter och viten. (55) Om en nationell rekonstruktionsmyndighet överträder den gemensamma rekonstruktionsmekanismens regler genom att inte utöva sina befogenheter enligt nationell lagstiftning för att genomföra en instruktion från nämnden, bör den berörda medlemsstaten vara skyldig att ersätta alla skador som tillfogats personer. Bland annat kan detta avse enheten eller koncernen som rekonstrueras eller dennas borgenärer i någon medlemsstat, i enlighet med denna rättspraxis. (56) Lämpliga föreskrifter bör fastställas för nämndens budget och dess utarbetande, för antagandet av interna regler för hur den upprättas och genomförs respektive för intern och extern revision av räkenskaperna. (57) Det finns omständigheter där de tillämpade rekonstruktionsverktygens effektivitet kan bero på tillgången till kortfristig finansiering för institutet eller ett broinstitut, utställandet av garantier till potentiella köpare eller tillhandahållandet av kapital till broinstitutet. Det är därför viktigt att upprätta en fond för att undvika att offentliga medel används för sådana syften. (58) Det är nödvändigt att se till att fonden är fullt tillgänglig för rekonstruktion av institut på obestånd. Därför bör fonden inte användas för något annat syfte än en effektiv tillämpning av rekonstruktionsverktyg och rekonstruktionsbefogenheter. Dessutom bör den endast användas i enlighet med de tillämpliga målen och principerna för rekonstruktion. Således bör nämnden säkerställa att alla förluster, kostnader eller andra utgifter som uppstår i samband med att rekonstruktionsverktygen används i första hand ska bäras av de aktieägare och borgenärer institutet under rekonstruktion har. Det är först om aktieägarnas och borgenärernas medel är uttömda, som fonden bör bära förluster, kostnader eller andra utgifter som rekonstruktionsverktygen förorsakar. (59) I princip bör avgifter beläggas finanssektorn före och oberoende av en eventuell rekonstruktionsinsats. Om sådan förhandsfinansiering är otillräcklig för att täcka de förluster eller kostnader som fonden förorsakar, bör ytterligare avgifter åläggas för att bära den ytterligare kostnaden och förlusten. Dessutom bör fonden kunna ta upp lån och andra former av stöd hos finansinstitut eller tredjeman, när dess tillgängliga medel är otillräckliga för att täcka förlusterna, kostnaderna och andra kostnader som dess användning förorsakat och när extraordinära avgifter i efterhand inte omedelbart är möjliga. (60) Det är absolut nödvändigt att fondens på förhand tillgängliga finansiella medel når en viss målnivå, för att uppnå en kritisk massa och undvika konjunkturförstärkande effekter som skulle uppstå om fonden vid en systemkris bara hade tillgång till avgifter i efterhand. (61) En lämplig tidsram bör fastställas för att nå målet om fondens finansieringsnivå. Det bör dock vara möjligt för nämnden att anpassa avgiftsperioden med hänsyn till betydande utbetalningar från fonden. (62) Om deltagande medlemsstater redan har inrättat nationella finansieringsarrangemang för rekonstruktioner, bör de kunna föreskriva att dessa finansieringsarrangemang använder sina tillgängliga finansiella medel, tidigare insamlade från institut i form av förhandsavgifter, för att kompensera institut för förhandsavgifter som dessa bör betala till fonden. Sådan kompensation bör inte påverka medlemsstaternas skyldigheter enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 94/18/EG[18]. (63) För att säkerställa en rättvis beräkning av bidragen och stimulera verksamhet enligt en mindre riskfylld modell, bör fondbidragen återspegla kreditinstituts risknivå. (64) För att säkerställa en rimlig fördelning av rekonstruktionskostnaderna mellan insättningsgarantisystem och fonden bör det insättningsgarantisystem som ett institut under rekonstruktion är anslutet till vara betalningsskyldigt upp till det täckta insättningsbeloppet med avseende på de förluster som det skulle ha drabbats av om institutet hade avvecklats genom normala insolvensförfaranden. (65) För att skydda de innestående fondmedlens värde bör medlen investeras i tillräckligt säkra, diversifierade och likvida tillgångar. (66) Kommissionen bör ges befogenhet att anta delegerade akter i enlighet med artikel 290 i EUF-fördraget för att fastställa typen av fondavgifter och vad de ska avse, hur de ska beräknas och hur de ska betalas. Den bör också fastställa närmare regler för registrering, redovisning och rapportering samt andra bestämmelser för att säkra att avgifterna betalas in i tid och i sin helhet. Vidare bör den fastställa avgiftssystemet för institut som auktoriserats, efter det att fonden har nått sin målnivå. Den bör fastställa kriterier för avgifternas tidsfördelning. Den bör också fastställa omständigheterna för förskottsavgifter. Vidare bör den fastställa kriterierna för fastställandet av årsavgifter. Slutligen bör den fastställa när och hur ett institut delvis eller helt kan undantas från efterhandsavgifter, och bestämmelser för att fastställa de omständigheter och villkor under vilka ett institut delvis eller helt kan undantas från efterhandsavgifter. (67) För att slå vakt om nämndarbetets konfidentialitet, bör dess ledamöter och personal omfattas av kravet på tystnadsplikt, även efter det att deras uppdrag har upphört. Detta bör även gälla den personal som utväxlas med eller utstationeras av de deltagande medlemsstaterna för rekonstruktionsuppgifter. För utförandet av dess uppgifter bör nämnden på vissa villkor ges rätt att utbyta information med nationella myndigheter och organ eller unionens myndigheter och organ. (68) För att se till att nämnden är företrädd i det europeiska systemet för finansiell tillsyn enligt förordning (EU) nr 1093/2010, bör den förordningen ändras så att nämnden ingår i de behöriga myndigheterna enligt den förordningen Ett sådant likställande av nämnden och behöriga myndigheter enligt förordning (EU) nr 1093/2010 är förenligt med EBA:s uppgifter enligt artikel 25 i den förordningen, nämligen att bidra till och aktivt delta i utvecklingen och samordningen av återhämtnings- och rekonstruktionsplaner och att underlätta rekonstruktionen av institut på obestånd och särskilt gränsöverskridande koncerner. (69) Tills nämnden är fullt verksam, bör kommissionen ansvara för den inledande verksamheten inklusive insamlingen av avgifter för att täcka administrativa kostnader samt utnämningen av en tillförordnad verkställande direktör för att godkänna nämndens alla nödvändiga betalningar. (70) Denna förordning står i överensstämmelse med de grundläggande rättigheter och principer som erkänns i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, särskilt rätten till skydd av personuppgifter, näringsfrihet, rätten till ett effektivt rättsmedel och till en opartisk domstol, och måste genomföras i enlighet med dessa rättigheter och principer. (71) Eftersom förordningens mål, nämligen att inrätta en effektiv gemensam europeisk ram för rekonstruktion av kreditinstitut och säkerställa en konsekvent tillämpning av rekonstruktionsregler, inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna och de därför bättre kan uppnås på unionsnivå, kan unionen vidta åtgärder i enlighet med subsidiaritetsprincipen i artikel 5 i fördraget om Europeiska unionen. I enlighet med proportionalitetsprincipen i samma artikel går denna förordning inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå dessa mål. HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE. DEL I ALLMÄNNA BESTÄMMELSER Artikel 1 Syfte I denna förordning fastställs enhetliga regler och ett enhetligt förfarande för rekonstruktion av de enheter som avses i artikel 2 och som är etablerade i de deltagande medlemsstater som avses i artikel 4. Dessa enhetliga regler och förfaranden ska kommissionen tillämpa tillsammans med en nämnd och de deltagande medlemsstaternas rekonstruktionsmyndigheter, inom ramen för en gemensam rekonstruktionsmekanism som inrättas genom denna förordning. Den gemensamma rekonstruktionsmekanismen ska stödjas av en gemensam bankrekonstruktionsfond (nedan kallad fonden]. Artikel 2 Tillämpningsområde Förordningen ska tillämpas på (a) kreditinstitut som är etablerade i de deltagande medlemsstaterna, (b) moderbolag etablerade i en av de deltagande medlemsstaterna, inbegripet finansiella holdingföretag och blandade finansiella holdingbolag som omfattas av gruppbaserad ECB-tillsyn i enlighet med artikel 4.1 i i rådets förordning (EU) nr [ ] om att tilldela Europeiska centralbanken särskilda uppgifter i samband med tillsynen över kreditinstitut, (c) värdepappersföretag och finansinstitut som är etablerade i de deltagande medlemsstaterna när de omfattas av ECB:s gruppbaserade tillsyn över moderbolaget i enlighet med artikel 4.1 i rådets förordning (EU) nr [ ]. Artikel 3 Definitioner Vid tillämpningen av denna förordning ska definitionerna i artikel 2 i direktiv [] och artikel 3 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/36/EU[19] av den 26 juni 2013 gälla. Därutöver ska följande definitioner gälla: (1) nationell behörig myndighet: varje nationell behörig myndighet enligt definitionen i artikel 2.2 i rådets förordning (EU) nr [ ]. (2) rekonstruktionsmyndighet: den myndighet s