[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |

Bryssel den 21.3.2007

KOM(2007) 118 slutlig

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN

Medlemsstaternas svar på revisionsrättens årsrapport 2005SEK(2007) 335

INNEHÅLL

1. Inledning 3

2. Granskningsresultaten i 2005 års revisionsförklaring 4

3. Utarbetandet av revisionsrättens årsrapport 7

4. Slutsats 10

1. INLEDNING

Europeiska revisionsrätten är tvungen att utarbeta sin årsrapport inom de extremt snäva tidsfrister som finns fastställda i EG-fördraget, där det heter att revisionsrätten måste utarbeta ” en förklaring om räkenskapernas tillförlitlighet och de underliggande transaktionernas laglighet och korrekthet…” [1]. Det är särskilt det årliga utarbetandet av en revisionsförklaring gällande transaktionerna som är en utmaning – inte minst eftersom revisionsrätten fullföljer sin granskning ända ner till slutmottagarnivån, vilket krävde fler än 100 kontrollbesök i medlemsstaterna som ett led i förberedelserna för 2005 års rapport.

Tidspressen gör det också svårt att i god tid innan revisionsrätten slutför årsrapporten efterhöra med medlemsstaterna om de håller med om revisionsrättens granskningsresultat. Kommissionen är emellertid skyldig att i efterhand utfärda en rapport om medlemsstaternas reaktioner på årsrapporten[2]. Kommissionens avdelningar åtar sig också att noggrant följa upp revisionsrättens granskningsresultat och att vidta nödvändiga åtgärder.

Av reaktionerna på 2005 års rapport framgår att medlemsstaterna inte instämde i ett betydande antal av de granskningsresultat som revisionsrätten kommit fram till och delvis använde som underlag för den revisionsförklaring som lades fram i 2005 års rapport[3].

Meningsskiljaktigheterna var mer uttalade i fråga om strukturåtgärderna än om jordbrukspolitiken – särskilt i fall som anses ha ekonomiska konsekvenser för EU:s budget. På strukturåtgärdsområdet förekom det också oftare att medlemsstater inte höll med om de avvikelser som revisionsrätten ansåg skulle få maximala ekonomiska konsekvenser för EU:s budget, dvs. diskvalificera hela transaktionen från EU:s medel.

Kommissionen har försökt beakta medlemsstaternas åsikter vid utarbetandet av svaren på 2005 års rapport. Detta var dock i många fall svårt, eftersom omkring hälften av medlemsstaternas svar på revisionsrättens redogörelser om preliminära granskningsresultat inte fanns tillgängliga i tid innan det kontradiktoriska förfarandet gällande rapporten mellan revisionsrätten och kommissionen ägde rum i juni/juli 2006[4].

Denna sammanfattande rapport erbjuder ett tillfälle att tänka igenom hur förfarandena kan förbättras och om man kan dra några lärdomar. Den skall inte ses som ytterligare ett kontradiktoriskt förfarande mellan revisionsrätten och medlemsstaterna och inte heller som en del av det pågående utbytet mellan kommissionen och medlemsstaterna i samband med den noggranna uppföljningen av fallen. De ställningstaganden som medlemsstaterna gjort och som återges här delas inte nödvändigtvis av kommissionen.

Kommissionen hoppas istället att de frågor som väckts kommer att ingå i den fortlöpande debatten om den integrerade ramen för intern kontroll med deltagande av Europaparlamentet, rådet, revisionsrätten och kommissionen.

Rapporten innehåller en analys av revisionsrättens granskningsresultat och ingår i underlaget till 2005 års revisionsförklaring (avsnitt 2). Den tar också upp det gängse förfarandet när det gäller utbytet av information mellan revisionsrätten, medlemsstaterna och kommissionen i fråga om de granskningsresultat som insamlats av revisionsrätten (avsnitt 3). Slutsatserna återfinns i slutet av rapporten (avsnitt 4).

2. GRANSKNINGSRESULTATEN I 2005 ÅRS REVISIONSFÖRKLARING

Revisionsrätten bygger sin revisionsförklaring på flera källor och inte minst på resultat som framkommit under granskningar av myndigheter och slutmottagare i medlemsstaterna[5]. Granskningsresultaten klassificeras i följande kategorier:

a) Systemrelaterade resultat: Dessa resultat avser fullföljandet av tillämpningen av övervaknings- och kontrollsystemen. Revisionsrätten granskar exempelvis om systemen är korrekt inrättade, om arbetsuppgifterna är åtskilda på lämpligt sätt och om kontroller utförs korrekt och så ofta som de skall.

b) Resultat som rör formella aspekter: Dessa resultat avser betalningar till slutmottagare såsom jordbrukare, företag etc., och anses sakna potentiella ekonomiska konsekvenser för EU:s allmänna budget eller potentiella konsekvenser som inte är kvantifierbara. Denna kategori omfattar exempelvis fall där EU:s deltagande i projekt inte har offentliggjorts på föreskrivet sätt, de offentliga anbudsförfarandena inte har följts eller dataregistren inte är fullständiga.

c) Resultat som avser väsentliga avvikelser: Dessa resultat gäller också betalningar till slutmottagare men anses potentiellt ha kvantifierbara ekonomiska konsekvenser för EU:s allmänna budget. Denna kategori omfattar exempelvis fall där markarealen är mindre än vad en jordbrukare hävdat, viktiga verifikationer saknas eller utgifter som deklarerats av en projektledare inte berättigar till stöd.

Alla resultat från granskningar vid kommissionen eller i medlemsstaterna tillsammans med annat material, t.ex. analys av de årliga verksamhetsrapporterna och förklaringarna från generaldirektörerna i kommissionen, lämnar bidrag till revisionsförklaringen och påverkar revisionsrättens slutliga yttrande såsom det presenteras i årsrapporten.

För att utarbeta denna sammanfattande rapport uppmanade kommissionen medlemsstaterna att ange om de höll med helt, delvis eller inte alls om revisionsrättens resultat[6]. En mer ingående analys av svaren i fråga om de resultat som bildar grund till 2005 års revisionsförklaring återfinns i avsnitt 2 till kommissionens arbetsdokument, som åtföljer denna sammanfattande rapport. Huvudresultaten av analysen innebär följande:

- Medlemsstaterna tenderade att i högre grad hålla med om revisionsrättens resultat i fråga om jordbrukspolitiken än på strukturåtgärdsområdet.

- Väsentliga avvikelser som innebar att revisionsrätten ansåg hela transaktionsbeloppet vara felaktigt var mer än dubbelt så vanliga på strukturåtgärdsområdet som i fråga om jordbrukspolitiken.

- En brist på överensstämmelse mellan den markareal som uppmätts av revisionsrätten och den areal som deklarerats av jordbrukaren var den vanligaste väsentliga avvikelsen på området jordbrukspolitik. Medlemsstaterna godtog fler än 8 av 10 av dessa resultat.

- Avsaknaden av viktiga verifikationer var den vanligaste väsentliga avvikelsen på strukturåtgärdsområdet. Medlemsstaterna godtog mindre än 4 av 10 av dessa resultat.

Medlemsstaterna uppgav ibland vilken åtgärd som vidtagits i fall där de höll med om revisionsrättens resultat. Bland de typiska uppföljningsinsatserna återfinns exempelvis tillhandahållande av saknade handlingar, kravförfaranden och bättre riktlinjer/anvisningar för de myndigheter som sköter genomförandet ute på fältet. Beroende på utfallet av kravförfarandena kan de slutliga ekonomiska konsekvenserna av de upptäckta avvikelserna bli avsevärt mer begränsade än den uppskattning som revisionsrätten gjorde när årsrapporten utarbetades.

Flera medlemsstater påstod också att de regler som styr finansieringen på strukturåtgärdsområdet kan tolkas på många olika sätt. Irland noterade att tidigare tolkningsproblem lett till att förvaltningsmyndigheterna inte längre tillåter att omkostnader inkluderas i de utbetalningsansökningar som lämnas in till betalningsmyndigheten.

Granskningsresultat som rör mätningen av arealer (jordbrukspolitiken)

Medlemsstaterna godtog en stor del av revisionsrättens granskningsresultat angående de arealer som deklarerats av slutmottagare. Relativt låga felnivåer beräknades ofta för dessa resultat[7]. I de tämligen få fall där en medlemsstat inte höll med om revisionsrättens resultat gällande markarealen, framhävde de ibland att de faktiskt hade följt gällande lagstiftning – trots det faktum att revisionsrätten bokfört en avvikelse. Dessa granskningsresultat får dock eventuellt ingen inverkan på revisionsrättens övergripande revisionsförklaring.

Exempelvis kommenterade Polen i ett fall ett granskningsresultat angående en jordbrukare där ” uppgifter som deklarerades i ansökan verifierades vid en administrativ kontroll som byggde på det integrerade administrations- och kontrollsystemets referensdatabas. […] Med tanke på att en administrativ kontroll som byggde på de tillgängliga referensuppgifterna utfördes under regleringsåret 2004 och inte avslöjande några skillnader mellan den areal som deklarerades i ansökan och de uppgifter som ingick i referensdatabasen hade storleken på utbetalningen beräknats på korrekt sätt. ”

Frankrike konstaterade som en generell anmärkning i fall där revisionsrätten verifierade markarealen följande: ” I allmänhet leder revisionsrättens slumpmässiga val av ärenden till en kontroll av ärenden som inte ingår i det stickprov som kontrollerats av de franska myndigheterna. Dessutom föreskriver förordningen platskontroller för 6,73 % av ärendena (Frankrike har tillämpat siffran 6,7 %), vilket innebär att över 90 % av fallen inte kontrolleras på plats.” En liknande iakttagelse gjordes av Sverige.

EU-lagstiftningen bygger i princip på att det finns en rimlig proportion mellan de EU-medel som spenderas och kostnaderna för kontroller, vilket innebär att de nationella myndigheterna inte behöver kontrollera alla åkrar på plats innan utbetalningarna sker[8]. Eftersom de nationella myndigheterna, kommissionen och revisionsrätten gör stickprov, kan man förvänta sig att sannolikheten för avvikelser i fall där de nationella myndigheterna inte på förhand gjort kontroller på plats är större. Det visar att det finns ett behov av att förbättra den löpande förvaltningen eller – i fall där felnivån överstiger väsentlighetströskeln – till och med öka antalet kontroller på plats. De nationella myndigheterna kan trots detta helt och hållet ha följt gällande regler.

Resultat gällande saknade handlingar

På strukturåtgärdsområdet var avsaknaden av viktiga verifikationer den vanligaste väsentliga avvikelsen i 2005 års revisionsförklaring. Medlemsstaterna bestred dessa resultat i mer än hälften av fallen, vanligen på grund av att handlingarna antingen redan hade lämnats in till revisionsrätten eller hittats under mellantiden. Vissa medlemsstater vidhöll också att tidsperioden för arkivering av handlingarna under perioden 1994–1999 varit oklar.

Nedan anges fall där medlemsstater påstått sig ha hittat de handlingar som revisionsrätten begärde. Kommissionen har inte möjlighet att omedelbart kontrollera medlemsstaternas uppgifter, men kommer eventuellt att följa upp dem.

Sverige meddelande att man följt upp revisionsrättens resultat rörande ett program inom ramen för Europeiska socialfonden med en egen granskning: ” Av denna eftergranskning framgår att rättens kritik till stora delar inte är befogad . Mycket av den dokumentation som revisionsrätten uppger saknas har i eftergranskningen i allt väsentligt kunnat identifieras. […] Mot bakgrund av att ett antal år har förflutit sedan projekten slutfördes kunde den berörda dokumentationen inte alltid hittas hos stödmottagarna utan fanns arkiverad vid ansvarig myndighet.” .

Irland vidhöll att lagstiftningen för åren 1994–1999 inte tydligt angav från och med när handlingarna skulle sparas, dvs. från den sista utbetalningen i ett projekt eller från den sista utbetalningen i ett program[9].

Tyskland påpekade också ett fall där landet inte delade revisionsrättens tolkning av denna del av lagstiftningen. Tyskland informerade trots det att landet efter revisionsrättens granskning hade ” mottagit akterna rörande tre av dessa [fyra] fall. Revisionsrätten hade informerats om denna situation och andra detaljer rörande de utvalda fallen och om var verifikationerna befann sig under loppet av den normala kommentarförfarandet.”

I fall där viktiga uppgifter saknades och inga andra handlingar kunde inges i deras ställe klassificerade revisionsrätten dessa resultat som väsentliga avvikelser med en felnivå på 100 %, dvs. med betydande ekonomiska konsekvenser för EU:s allmänna budget. Om kommissionen senare skulle finna att medlemsstaterna uppvisat verifikationerna – dock med viss försening – skulle den underliggande betalningen i en domstol kunna betraktas som laglig och korrekt och det skulle inte föreligga några skäl för ett kravförfarande. Det skulle vara mer rättvisande att vid sådana avvikelser ange ” säkra resultat har ej uppnåtts” istället för att tala om väsentliga avvikelser.

3. UTARBETANDET AV REVISIONSRÄTTENS ÅRSRAPPORT

Årsrapporten för 2005 var den första som i och med revideringen av budgetförordningen år 2002 måste offentliggöras senast den 31 oktober. Revisionsrätten var således tvungen att hålla en tidsfrist som löpte ut en månad tidigare än förut och var alltså dessutom tvungen att planera och utföra kontrollbesök, analysera resultat (som ofta kräver översättning av handlingar som mottagits under inspektionen), informera granskningsobjekten om resultaten och invänta och analysera deras svar.

Man bör inte glömma det hårda tidsschema som revisionsrätten var tvungen att respektera vid utarbetandet av 2005 års rapport när man betraktar de svagheter som ringats in nedan i förfarandet för utbyte av information mellan revisionsrätten, kommissionen och medlemsstaterna. De svårigheter som man stött på i år har – även om de varit allvarligare än vanligt – dock även dykt upp under tidigare år.

För att samla in underlaget för sin revisionsförklaring utför revisionsrätten granskningar både inom kommissionen och i medlemsstaterna. När det gäller delad förvaltning grundade sig 2005 års revisionsförklaring på resultat som insamlats under mer än 100 kontrollbesök i medlemsstaterna där revisionsrätten granskade kontrollsystem och transaktioner till slutmottagare såsom jordbrukare och företag som fick pengar från strukturfonderna.

När inspektionerna är gjorda och revisionsrätten slutfört sitt analysarbete av resultaten sänder revisionsrätten ett brev (”redogörelser för preliminära granskningsresultat”) till det nationella högre revisionsorganet i den medlemsstat som berörs av resultaten. Revisionsrätten uppmanar normalt det nationella högre revisionsorganet att informera revisionsrätten om sina reaktioner på resultaten inom 6–8 veckor. Kommissionen mottar ett exemplar både av redogörelsen för preliminära granskningsresultat och av det påföljande svaret[10].

På grundval av de resultat som insamlas både vid kommissionen och i medlemsstaterna upprättar revisionsrätten ett utkast till en rapport, som diskuteras av revisionsrätten och kommissionens avdelningar innan den slutgiltigt antas av revisionsrätten. Revisionsrätten är extern revisor för kommissionen – och bara för kommissionen – i linje med principen om att kommissionen är ansvarig för genomförandet av EU:s allmänna budget. I det kontradiktoriska förfarandet mellan granskare och granskningsobjekt medverkar därför bara revisionsrätten och kommissionen.

Revisionsförklaringen i sig, dvs. den tvåsidiga förklaring som finns i början av kapitel 1 i årsrapporten, finns inte medtagen i rapportutkastet. Den läggs inte fram för kommissionen under det kontradiktoriska förfarandet och åtföljs därför inte av något svar från kommissionen. Revisionsrätten antar revisionsförklaringen när det kontradiktoriska förfarandet är slutfört.

Det är medlemsstaterna som i praktiken genomför omkring 80 % av EU:s allmänna budget, och revisionsrätten bygger alltså i en betydande omfattning sitt yttrande på de resultat som insamlats ute i medlemsstaterna. Återkopplingen till medlemsstaterna angående revisionsrättens resultat är därför av stor betydelse för kommissionen vid utarbetandet av de svar som offentliggörs tillsammans med revisionsrättens iakttagelser i årsrapporten.

Det hör inte till ovanligheterna att ett granskningsobjekt inte helt och hållet instämmer i en revisors resultat. Revisorn skall göra en granskning, under iakttagande av internationella revisionsnormer och – i fråga om EU:s allmänna budget – i enlighet med den lagstiftning som bildar underlag för de verkställda transaktionerna. I vissa fall kan frågor vara öppna för tolkning och granskaren och granskningsobjektet kan ha skilda åsikter.

Målet för kommissionen är att ta med medlemsstaternas åsikter i sina svar om en medlemsstat inte till fullo instämmer i revisionsrättens resultat, och när kommissionen anser att medlemsstaterna kan bestyrka sina påståenden. När kommissionen godtar det slutgiltiga utkastet till rapporten är den emellertid medveten om att inte alla granskningsresultat kommer att bestyrkas under den påföljande uppföljningen[11].

När det gäller 2005 års rapport ägde det kontradiktoriska förfarandet rum i juni/juli 2006 då revisionsrätten och kommissionens avdelningar träffades vid ett flertal tillfällen för att diskutera revisionsrättens rapportutkast (antaget i maj/juni 2006) och kommissionens utkast till svar (utarbetade i juni/juli 2006). Revisionsrätten antog sin revisionsförklaring för 2005 i september 2006. Tiden fram till offentliggörandet av rapporten (slutet av oktober 2006) behövdes för översättning och tryckning av årsrapporten på alla officiella språk.

Revisionsrätten sände nästan 75 redogörelser för preliminära granskningsresultat till medlemsstaterna och mottog svar från den överväldigande majoriteten av dem. Hälften av svaren skickades inom tidsfristen på två månader och de flesta av de återstående svaren inom ytterligare en månad. Omkring 3 av 4 svar var ändå inte tillgängliga för revisionsrätten när den utarbetade sitt utkast till rapport och omkring hälften av svaren kom för sent för att beaktas i kommissionens svar.

Konsekvenserna av den ofullständiga återkopplingen från medlemsstaterna före det slutliga utarbetandet av årsrapporten noterades av Spanien som menade: ” Rapporten hänvisar till frågor som väcktes vid inspektionsbesök vars slutsatser Spanien ännu inte har mottagit. Det förefaller därför som om slutsatserna i 2005 års rapport i vissa fall grundar sig på en utvärdering av utlåtanden och kommentarer från medlemsstaten om den preliminära rapporten från inspektionsbesöket. Det vore därför lämpligt att hänvisa till vilket stadium de specifika förfarandena befinner sig i (om det gäller slutgiltiga eller preliminära slutsatser från inspektionsbesöken och om kommentarer har lämnats av medlemsstaten).”

Särskilda svårigheter stötte man också på när man kontrollerade att siffrorna i kapitlet om den gemensamma jordbrukspolitiken var korrekta. 2005 års rapport var den första som innehöll siffror för de tio nya medlemsstaterna. Slovenien, Malta och Polen gjorde påpekande i sina svar på den offentliggjorda årsrapporten att vissa siffror gällande deras förvaltning av jordbruksanslag som anfördes i 2005 års rapport sedermera hade reviderats.

I det exceptionella fallet Slovenien gavs fel siffror för arealstöd och kor vid granskningen, vilka sedan infördes i 2005 års rapport. I fråga om arealstödet beräknades procentandelen av de kontrollerade ansökningarna som var överdrivna först till 53,5 % på grundval av tillgängliga uppgifter, men korrigerades till 1,8 % under uppföljningsprocessen; det var då emellertid för sent att korrigera siffran i årsrapporten[12]. Liknande siffror som till en början uppgavs beträffande djur som deklarerats av jordbrukare men som inte fanns eller inte berättigade till bidrag var egentligen 11,8 % för am- och dikor och 7,7 % för handjursbidrag i stället för 48,2 % respektive 56,2 %[13].

Trots att siffrorna för Slovenien helt uppenbart skilde sig från andra medlemsstaters och trots att kommissionen i det svar som togs med i årsrapporten meddelade att siffrorna förmodligen behövde justeras, kunde rättelserna inte göras i tid för att inkluderas i årsrapporten, och det förekom kritiska rubriker på grundval av de felaktiga siffrorna både i internationell och i nationell press. Denna fråga har sedermera klarats upp.

4. SLUTSATS

Återkopplingen från medlemsstaterna efter offentliggörandet av 2005 års rapport gav vid handen att vissa frågor är i behov av ytterligare överväganden:

Den nivå av kontroller på platsen som krävs i lagstiftningen skulle behöva höjas betydligt om revisionsrätten under sina kontrollbesök inte skall hitta felaktigheter som överstiger väsentlighetströskeln. Nivån bör emellertid också vara proportionell ur kostnads–nyttosynpunkt.

Medlemsstaterna skall utföra åtminstone det ålagda minimiantalet kontroller på plats[14]. När revisionsrätten granskar transaktioner som inte kontrollerats på plats av medlemsstaterna kommer den sannolikt att hitta felaktigheter som kan hindra den från ett ge ett positivt utlåtande om de underliggande transaktionerna.

Detta problem kommer att bestå så länge som revisionsrätten inte får någon politisk vägledning från Europaparlamentet och rådet i fråga om den godtagbara risknivån, som alltid bör beakta kostnaderna och fördelarna med kontrollerna[15].

Revisionsrätten måste varje år lämna en revisionsförklaring. Det faktum att detta sker på årsbasis kan leda till att revisionsrätten överskattar felens ekonomiska konsekvenser för EU:s allmänna budget, eftersom revisionsrätten inte har möjlighet att ta hänsyn till de uppföljningsåtgärder som vidtas för att korrigera de fel som upptäckts av revisionsrätten, kommissionen eller medlemsstaterna.

De reella ekonomiska konsekvenserna för EU:s allmänna budget på grund av avvikelser som revisionsrätten konstaterat beror exempelvis på om kravförfarandena lyckas eller om saknade handlingar sedermera kan uppvisas. Revisionsrätten kan naturligt nog inte vänta hur länge som helst innan den formulerar sitt yttrande om revisionsförklaringen, men kommissionen och medlemsstaterna kan anse att de väsentliga avvikelser som i förstone konstaterats av revisionsrätten i slutändan kan korrigeras. Det spanska förslaget om att i årsrapporten tydligare ange den preliminära karaktären hos en del resultat kan vara till hjälp, liksom att i vissa fall ange ”säkra resultat har ej uppnåtts” istället för att tala om ”väsentliga avvikelser”.

Det förefaller möjligt och viktigt att förbättra kommunikationen mellan revisionsrätten och medlemsstaterna.

Revisionsrätten är per definition inte i stånd att avsluta alla sina granskningar inom samma budgetår som den granskar. Exempelvis fick en del granskningar som gällde budgetåret 2005 utföras 2006 för att täcka transaktioner som gjorts i slutet av 2005. Detta gör det svårt att se till att alla medlemsstaters reaktioner på revisionsrättens granskningsresultat är tillgängliga både för revisionsrätten och för kommissionen under det kontradiktoriska förfarandet.

En samsyn på operativ nivå mellan revisionsrätten, kommissionen och medlemsstaterna om vilka förfaranden som skall följas vid platskontroller av transaktioner, hur felen skall behandlas, vilka frågeformulär som skall användas samt formaten för inrapportering och svar kan bidra till att lösa eller åtminstone reducera detta problem.

Kommissionen ansvarar – med hjälp av medlemsstaterna – för användningen av över 120 miljarder euro av skattebetalarnas pengar varje år. Revisionsrätten granskar huruvida transaktionerna har verkställts lagligt och korrekt – kompletterat med andra revisioner, där man undersöker om medlen också har använts på ett bra sätt. På grundval av revisionsrättens arbete utfärdar rådet en rekommendation och Europaparlamentet besluta slutligen huruvida kommissionen bör ges ansvarsfrihet.

Det är viktigt att de ovan nämnda frågorna får sin lösning så att skattebetalarna kan vara förvissade om att grundvalarna för ansvarsfrihetsförfarandet är så mångsidiga och exakta som möjligt inom de gränser som utstakas i fördraget.

[1] Artikel 248 i fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen.

[2] I enlighet med artikel 143.6 i budgetförordningen för Europeiska gemenskapens allmänna budget , rådets förordning (EG, Euratom) nr 1605/2002 av den 25 juni 2002, sände kommissionen en skrivelse till varje medlemsstat den 23 oktober 2006 och bad om kommentarer till revisionsrättens iakttagelser i 2005 års rapport (tillgänglig på revisionsrättens webbplats www.eca.eu) jämte reaktioner på de avvikelser revisionsrätten upptäckt och tillskrivit medlemsstaten i fråga.

[3] Se avsnitt 2 i kommissionens arbetsdokument som åtföljer föreliggande rapport för en mer ingående analys av medlemsstaternas reaktioner på de avvikelser som revisionsrätten uppdagat. På grundval av de mottagna svaren gör kommissionen uppskattningen att medlemsstaterna i 4–5 fall av 10 är av avvikande åsikt i fråga om revisionsrättens granskningsresultat för 2005 års revisionsförklaring.

[4] Se avsnitt 2 i kommissionens arbetsdokument som åtföljer föreliggande rapport för en mer ingående analys av de redogörelser om preliminära granskningsresultat som revisionsrätten sänt till medlemsstaterna och som bildar underlag till 2005 års revisionsförklaring.

[5] 2005 års revisionsförklaring byggde på fyra källor: a) En undersökning av hur systemen för övervakning och kontroll fungerar, såväl vid gemenskapens institutioner som i medlemsstaterna och i tredjeländer, b) en stickprovsundersökning av transaktioner inom varje större område, där transaktionerna kontrolleras ned till den slutliga stödmottagaren, c) en analys av generaldirektörernas årliga verksamhetsrapporter och förklaringar av de metoder som använts för att utarbeta dem, d) när det är möjligt, en granskning av det revisionsarbete som utförts av andra revisorer som är oberoende i förhållande till gemenskapens förvaltningsförfaranden. Se punkt 1.59 i 2005 års rapport.

[6] Medlemsstaterna svarade på cirka 60 % av fallen. Svarsnivån var mycket hög i fråga om granskningsresultat som berörde jordbrukspolitiken (nästan 90 %) men något lägre i fråga om strukturåtgärder (cirka 50 %).

[7] 28 % av granskningsresultaten avsåg felnivåer på mindre än 2 %. Ytterligare 25 % av granskningsresultaten avsåg felnivåer på mellan 2 och 5 %.

[8] Frekvensen och kvaliteten för de kontroller som utfördes i samband med strukturfondsprogrammen för 2000–2006 anges i en not om bästa metoder som nyligen offentliggjorts. Medlemsstaternas kontroller är eventuellt fortfarande inte adekvata.

[9] Artikel 23.3 i rådets förordning (EEG) nr 2082/93 av den 20 juli 1993: Under en period om tre år efter den sista betalningen till en verksamhet skall det ansvariga organet eller myndigheten för kommissionen hålla tillgänglig all dokumentation om utgifter och kontroller av verksamheten.

[10] Kommissionen mottar också redogörelser om preliminära granskningsresultat från revisioner som revisionsrätten har utfört inom kommissionen.

[11] Kommissionen får inte göra finansiella korrigeringar på grundval av andra revisorers resultat utan att ha gjort en egen bedömning av varje fall (artikel 4.3 i förordning nr 448/2001), eftersom dess beslut kan överklagas till EG-domstolen.

[12] Se diagram 5.3 i kapitel 5 i 2005 års rapport.

[13] Se diagram 5.21 i kapitel 5 i 2005 års rapport.

[14] I lagstiftningen anges minimistandarder. Medlemsstaterna får utföra fler kontroller – om felnivån är högre än väntat är detta ett krav.

[15] Denna fråga är en av dem som åtgärdas i kommissionens handlingsplan för en integrerad ram för intern kontroll, KOM (2006) 9.