[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |

Bryssel den 1.8.2006

KOM(2006) 430 slutlig

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET

om genomförandet av rådets förordning (EEG) nr 259/93 av den 1 februari 1993 om övervakning och kontroll av avfallstransporter inom, till och från Europeiska gemenskapenUppkomst, behandling och gränsöverskridande transporter av farligt avfall och övrigt avfall i Europeiska unionens medlemsstater 1997-2000 {SEK(2006) 1053}

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

1. Inledning 4

2. Generering av farligt avfall 6

3. Transport av farligt avfall från medlemsstaterna 7

4. Transport av farligt avfall till medlemsstaterna 9

5. Sammanfattning 10

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET

om genomförandet av rådets förordning (EEG) nr 259/93 av den 1 februari 1993 om övervakning och kontroll av avfallstransporter inom, till och från Europeiska gemenskapen Uppkomst, behandling och gränsöverskridande transporter av farligt avfall och övrigt avfall i Europeiska unionens medlemsstater 1997-2000

Sammanfattande rapport: utveckling i samband med uppkomst, behandling och transport av avfall i EU:s medlemsstater

1. INLEDNING

Export och import av avfall regleras på internationell nivå genom Baselkonventionen av den 22 mars 1989 om kontroll av gränsöverskridande transporter och slutligt omhändertagande av farligt avfall. Europeiska gemenskapen är en part i konventionen och har införlivat den genom rådets förordning (EEG) nr 259/93[1]den så kallade förordningen om avfallstransporter. Förordningen trädde i kraft i maj 1994 i syfte att inrätta övervakning och kontroll av avfallstransporter så att hänsyn tas till behovet att bevara, skydda och förbättra miljökvalitet.

I förordningen som grundas på riktlinjerna i gemenskapens strategi för avfallshantering, särskilt förebyggande, återvinning och slutligt omhändertagande av avfall fastställs en rad regler för att gemenskapen i sin helhet skall kunna hantera sitt eget avfall och medlemsstaterna enskilt skall kunna närma sig detta mål genom att beakta geografiska förhållanden och behovet av specialiserade installationer för hantering av vissa typer av avfall.

Genom förordningen har vissa åtgärder vidtagits för kontrollen över avfallstransporter inom, till och från EU. Särskilt gäller det följande:

- Allmänna definitioner och terminologi för avfallstransporter upprättas.

- Regler fastställs för export, import och transitering av avfall när det gäller omhändertagande och återvinning.

- Upplysningar som medlemsstaterna och kommissionen skall tillhandahålla specificeras.

Av artikel 41 i förordningen framgår följande:

1. "Före utgången av varje kalenderår skall medlemsstaterna utarbeta en rapport i enlighet med artikel 13.3 i Baselkonventionen och sända denna till Baselkonventionens sekretariat med en kopia till kommissionen.

2. Kommissionen skall på grundval av dessa rapporter vart tredje år utarbeta en rapport om gemenskapens och dess medlemsstaters tillämpning av denna förordning. Den får för detta ändamål begära in kompletterande uppgifter i enlighet med artikel 6 i direktiv 91/692/EEG".

Enligt denna förpliktelse har de flesta medlemsstater skickat in årliga rapporter till kommissionen om övervakning och kontroll av avfallstransporter. I tabell 1 i bilagan finns en förteckning över de medlemsstater som har lämnat in en Baselkonventionsrapport till kommissionen. Tabellen återger tyvärr inte i vilken mån de hade fyllt i frågeformuläret. Inte alla länder har gett alla upplysningar som begärdes.

Frågeformuläret från Baselkonventionens sekretariat innehåller frågor om rättsliga bestämmelser för, tillämpning av och åtgärder för miljöskydd. Vart tredje år skall kommissionen upprätta en rapport över de upplysningar som har lämnats av medlemsstaterna. Rapporten ger möjlighet till en bedömning av hur gränsöverskridande avfallstransporter kontrolleras i EU. I detta fall har också uppgifter från år 2000 införlivats när de var tillgängliga. Den försenade utgivningen av rapporten beror på att informationen från vissa medlemsstater kom mycket sent och på att kommissionens mänskliga resurser inriktades på översynen av reglerna i förordningen om avfallstransporter under åren 2002-2004.

På grundval av artikel 41.2 antog kommissionen 1999 ett beslut[2] enligt vilket det begärs att ytterligare upplysningar skall lämnas av medlemsstaterna i form av ett frågeformulär. Den första av dessa rapporter borde ha innehållit uppgifter för år 2000. Informationer från denna källa har ännu inte införlivats i denna rapport av kommissionen utan kommer att finnas i påföljande rapport.

Det bör noteras att i Baselkonventionen används "import" och "export" för varje transport till och från ett enskilt land som är part i konventionen, men i EU-lagstiftningen gäller däremot dessa termer endast för transporter till och från Europeiska unionen i sin helhet. Transporter från en av EU:s medlemsstater till en annan medlemsstat kommer därför inte att kallas för "import" och "export" i den centrala delen av denna rapport. Termerna finns däremot i bilagorna i den lydelse som används i Baselkonventionen där de hänvisar till rubriker i Baselkonventionens frågeformulär.

Vidare bör det beaktas att förordningen av avfallstransporter och Baselkonventionen har olika avfallsklassifikationssystem så att definitionerna för farligt avfall och typerna av avfall som omfattas av anmälningsförfaranden inte är fullständigt lika. De uppgifter som mottas från medlemsstaterna i enlighet med Baselkonventionen skall därför inte tas som information med inriktning på förordningen om avfallstransporter. De kommer att användas i denna rapport för att sammanfatta de huvudsakliga tendenserna när det gäller uppkomst, behandling och gränsöverskridande transporter av farligt avfall och övrigt avfall i EU:s medlemsstater för den bestämda perioden.

I vissa fall togs detta i beaktande när uppgifter från medlemsstaterna korrigerades i senare rapporter. Om en medlemsstat inte hade skickat den begärda informationen till kommissionen fylldes luckorna, i den mån det var möjligt och lämpligt, med uppgifter från undersökningen om "Globala tendenser" som utgavs av Baselkonventionens sekretariat 2002[3], och från Eurostats statistik.[4] Detta har emellertid varit ett undantag eftersom Eurostats databas likaledes är ofullständig och är inriktad på andra aspekter, särskilt avfallets ekonomiska mervärde. I denna sammanfattande rapport läggs de viktigaste resultaten fram från de kvantitativa uppgifter som rapporterades om avfallstransporter till och från EU:s medlemsstater. Det omfattar uppgifter om generering, import, export och behandling av farligt avfall och övrigt avfall. För att hålla rapporten kort och underlätta distributionen finns samtliga uppgifts- och siffertabeller i bilaga A.

Bilaga B innehåller information om tillämpningen och överensstämmelse med Baselkonventionen och förordningen om avfallstransporter. I denna del visas inte samtliga svar som skickats av medlemsstaterna till Baselkonventionens sekretariat, eftersom de ofta beskriver samma rättsliga eller faktiska situation. Så är det särskilt när det gäller frågor som omfattas av EU:s lagstiftning där reglerna är mer eller mindre identiska för alla medlemsstater. I sådana fall lämnas en allmän hänvisning till EU-förordningen.

2. GENERERING AV FARLIGT AVFALL

I Baselkonventionens frågeformulär för åren 1997-2000 ombads samtliga länder att lämna information om den sammanlagda mängden farligt avfall eller "övrigt avfall" som genereras respektive år. "Övrigt avfall" i detta sammanhang betyder avfall som samlats in från hushåll och restprodukter från förbränning av hushållsavfall, två kategorier avfall som kräver särskild uppmärksamhet och är föremål för liknande kontroller som farligt avfall enligt Baselkonventionen (de är kända som posterna Y46 respektive Y47). Farligt avfall definieras enligt en förteckning över avfallsgrupper och/eller beståndsdelar (bilaga I till konventionen, posterna Y1-18 respektive Y19-45)[5] och vissa riskegenskaper (bilaga III). Om avfall anses som farligt i den inhemska lagstiftningen för export-, import- och transiteringsstatus, omfattas det emellertid också av den definitionen för konventionens ändamål.

Fjorton medlemsstater har tillhandahållit information om den sammanlagda genereringen av farligt avfall under ett eller två år i sina rapporter till kommissionen medan, uppgifterna från Luxemburg måste kompletteras med statistik från Baselkonventionens sekretariat. Uppgifterna om avfallsgenerering som tillhandahölls av medlemsstaterna i sina rapporter var emellertid ofullständiga i de flesta fall och få länder kunde uppvisa obrutna tidslinjer (jfr. bilaga A, bild 1 och 2).

I enlighet med dessa rapporter hade Tyskland de största mängderna farligt avfall (13-15 miljoner ton per år) medan Förenade kungariket, Spanien och Frankrike följde med 2,6-6,3 miljoner ton. När det gäller generering per capita stod Tyskland, Nederländerna och Belgien överst på listan medan de lägsta mängderna rapporterades från Grekland, Portugal och Frankrike (jfr. bilaga A, bild 2).

Tillgängliga uppgifter för de år som är föremål för granskning anger en ökning på omkring 10 % av mängden farligt avfall som genererades i EU i sin helhet från ca 36 miljoner ton till strax över 40 miljoner ton år 2000. Detta återspeglas i utvecklingen i vissa medlemsstater, som Tyskland, Frankrike, Italien och Spanien, samtidigt som mängden farligt avfall ökade mer påtagligt i Förenade kungariket, Finland och Österrike. En sådan utveckling återspeglar emellertid inte nödvändigtvis en verklig ökning av avfallsproduktionen men har också anknytning till förändringar i den nationella definitionen av eller förteckningarna över farligt avfall (t.ex. Österrike 1998). Efter en påtaglig ökning i Nederländerna mellan 1994 och 1997 minskade i viss mån uppkomsten av farligt avfall under de följande åren.

När det gäller kategorier av farligt avfall enligt de Y-koder som används av Baselkonventionen tillhandahölls information endast från nio medlemsstater. Avfall som insamlats från hushåll (Y46) och restprodukter från förbränning av hushållsavfall (Y47) utgjorde den största delen av det avfall som rapporterades. Det var också de enda icke-farliga avfallstyper som rapporterades till kommissionen i enlighet med förordningen om avfallstransporter. Nederländerna påpekade i sin rapport att avfallsmängder som motsvarade omkring 20 % av den totala mängden var kontaminerad jord och 15-20 % var avfall från rengöring av fartyg.

3. TRANSPORT AV FARLIGT AVFALL FRÅN MEDLEMSSTATERNA

Inte alla EU:s medlemsstater har tillräcklig kapacitet för att omhänderta alla kategorier avfall som uppkommer i deras territorium. Vissa specifika avfallsgrupper, inbegripet farligt avfall, kräver specialiserade behandlingsanläggningar för att säkerställa att avfallet återvinns eller bortskaffas på ett miljömässigt godtagbart sätt. Gränsöverskridande transporter av farligt avfall mellan EU:s medlemsstater är därför inte endast en miljöfråga utan visar också att de europeiska avfallshanteringssystemen har nått en avancerad nivå, vilket omfattar samarbete mellan medlemsstaterna för att behandla specifika avfallsgrupper. Samtliga medlemsstater har lämnat information om utgående transporter ("export" enligt Baselkonventionen) av farligt avfall för minst två år inom perioden 1997-2000 (se bilaga A, tabell 5). Genom att lägga till siffror och extrapolera vissa uppgifter kunde man beräkna tendenserna för transporter av farligt avfall från medlemsstaterna 1997-2000. Mängderna mer än fördubblades från omkring 2,6 miljoner ton 1997 till 5,4 miljoner ton 2000. En särskilt kraftig ökning ägde rum från 1999 till 2000.

De största exportörerna av sådant avfall var Tyskland, Belgien och Nederländerna. Nära tre fjärdedelar av det avfall som transporterades från medlemsstaterna 1999 härrörde från ett av dessa tre länder. Transporter från Förenade kungariket, Spanien och Frankrike var enligt siffrorna bland de lägsta i EU.

Det samma gäller för utgående transporter av avfall i kg per capita: Bland de sex länder med lägsta export per capita fanns Förenade kungariket, Spanien, Italien och Frankrike (jfr. bilaga A, tabell 6). I den andra änden av skalan hade Luxemburg, Nederländerna och Belgien de största mängderna gränsöverskridande avfall per capita Detta visar att mindre länder i högre grad transporterar sitt farliga avfall utomlands eftersom de inte har behandlingsanläggningar i samma utsträckning i sitt territorium som de större länderna.

När det gäller andelen farligt avfall som transporterades för behandling till andra länder – för det mesta angränsande medlemsstater – varierar beräkningstalen mellan 0 och 25 % (bilaga A, bild 6). Högsta procent hade Danmark, Nederländerna och Portugal, vilket är förståeligt i den meningen att de är mindre länder utan möjlighet att upprätta behandlingskapacitet för alla farliga avfallstyper inom sina egna gränser. Procenten avfall som transporterades utomlands var låg i Förenade kungariket, Grekland och Spanien. I detta sammanhang bör det betonas att det finns en betydande osäkerhet i fråga om uppgifterna eftersom de beräknades genom att medlemsstaternas rapporterade siffror om uppkomst respektive export kombinerades. De är inte nödvändigtvis kompatibla.

Informationen om anmälda transporter av "övrigt avfall" enligt Baselkonventionen pekade inte på att stora mängder av sådant avfall – blandat hushållsavfall och restprodukter från förbränning – hade transporterats från medlemsstaterna till andra länder under den berörda perioden. Endast Nederländerna, Danmark och Portugal rapporterade transporter i denna kategori som var mer än 10 % av den mängd farligt avfall som hade angivits för något bestämt år (bilaga A, tabell 8).

När det gäller kategorier av farligt avfall enligt Y-koderna i Baselkonventionen måste det påpekas att många medlemsstater inte angav dessa kategorier (se bilaga A, bild 9: "okänd") eller använde en blandning av Y-koder ("blandning"). Skälet till detta är delvis att medlemsstaterna registrerade farligt avfall enligt OECD:s koder men använde nödvändigtvis inte Y-koder dessutom. Ett annat skäl är att en del avfall som rapporterades inte har någon Y-kod eftersom det inte omfattas av Baselkonventionen.

I bilaga A, bild 10, tillades uppgifter från tio medlemsstater med information om utgående avfallstransporter som hänfördes till Y-koder. Det kan noteras att den påtagliga ökningen av gränsöverskridande transporter i ton räknat från 1997 till 2000 i hög grad bestod av "okänt" avfall utan Y-koder. En betydande del av dessa transporter består, exempelvis, av blandat träavfall som transporteras från Tyskland till Italien och avfall från järn- och stålproduktion som transporteras från Tyskland till Frankrike.

Den största delen av det farliga avfall och övrigt avfall som transporterades från medlemsstaterna under de år som avses i granskningen behandlades med hjälp av någon typ av återvinningsåtgärd. Omkring 4,5 miljoner ton avfall (mer än 80 %) från tio länder återvanns på detta sätt år 2000 (se bilaga A, figur 11). I absoluta tal har denna del mer än fördubblats sedan 1997. Transporter av avfall för bortskaffande från medlemsstaterna fördubblades också under samma period, men i lägre grad – från 400 000 ton till 900 000 ton.

De insamlade uppgifterna uppvisar enorma skillnader mellan medlemsstaterna i procent av utgående avfallstransporter avsedda för återvinning eller bortskaffande (se bilaga A, bild 12). Från länder som Österrike, Belgien, Finland, Frankrike, Tyskland, Grekland, Luxemburg, Nederländerna och Förenade kungariket gick mer än 70 % av det avfall som transporterades utomlands till återvinningsanläggningar samtidigt som denna del i den andra änden av skalan bara var 10 % i Portugal. I en mellangrupp som består av Danmark, Irland, Spanien och Sverige låg andelen avfallstransporter för återvinning på 40-60 %.

Slutsatser kan inte dras om avfallshanteringssystemen i länderna om man bara ser på andelen exporterat avfall som går till återvinning och bortskaffande, eftersom den största delen avfall i fråga behandlades i det land i vilket det hade uppkommit (jfr. bilaga A, bild 6).

I EU:s förordning om avfallstransporter anges att medlemsstaterna har rätt att exportera farligt avfall endast till en begränsad grupp länder. Farligt avfall för återvinning får exporteras till samtliga länder som omfattas av OECD:s beslut[6] . Den inledande möjligheten att även exportera till andra länder som är parter i Baselkonventionen eller med vilka medlemsstaterna har ingått bilaterala avtal avskaffades genom att det så kallade Baselförbudet trädde i kraft den 1 januari 1998. Avfall för bortskaffande får till och med transporteras till andra medlemsstater i EU och till Eftaländer (Norge, Schweiz, Island och Liechtenstein). Export av avfall för bortskaffande till icke-EU/Efta-länder och farligt avfall för återvinning till icke-OECD-länder är förbjudet enligt förordningen om avfallstransporter.

I rapporterna till Baselkonventionens sekretariat lämnar EU:s medlemsstater information om destinationsland vid export av farligt avfall. Enligt rapporterna gick de ökade mängderna av farligt avfall och övrigt avfall som transporterades över gränserna från 1997-2000 till största delen till andra medlemsstater i EU. Denna del var 84 % år 1997 och ökade till 91 % år 2000 (se bilaga A, bild 13 och 14). Det betyder att medlemsstaterna alltmer efterlevde närhetsprinciperna och utnyttjade den egna kapaciteten när det gällde bortskaffande och återvinning av farligt och övrigt anmält avfall. Den del av avfallet som exporterades till länder utanför EU/Efta minskade från 11 % 1997 till 5 % år 2000.

De länder som exporterade avfall till icke-OECD-länder år 2000 var Tyskland, Italien och Nederländerna. I Tysklands fall gällde detta främst olika slag av förpackningsmaterial för återvinning, Italien exporterade blandat hushållsavfall och Nederländerna angav avfallsexporten som Y18 och Y23, blandat hushållsavfall och plastavfall. Export av dessa typer av avfall till icke-OECD-länder är inte olagligt, om det är korrekt anmält, i enlighet med transportförordningen.

4. TRANSPORT AV FARLIGT AVFALL TILL MEDLEMSSTATERNA

Som en del av rapporterna till Baselkonventionens sekretariat har samtliga medlemsstater lämnat information om import av farligt avfall för ett eller flera år inom perioden 1997-2000 (se bilaga A, tabell 16). Trots att uppgifterna inte är fullständiga är det möjligt att beräkna den övergripande tendensen i fråga om transport av farligt avfall till medlemsstaterna för en bestämd period. Parallellt med utvecklingen av transporter från medlemsstaterna har mängden farligt avfall som transporteras i den andra riktningen mer än fördubblats från omkring 2,3 ton 1997 till 5,2 ton år 2000. Merparten av denna ökning ägde återigen rum mellan 1999 och 2000. Siffrorna liknar i hög grad siffrorna för avfallsexport och anger att den största delen av transporterna ägde rum mellan medlemsstaterna.

De EU-länder som hämtade de största mängderna avfall utomlands var Tyskland, Italien, Belgien, Frankrike och Nederländerna. Deras del av det sammanlagda avfall som transporterades till EU:s medlemsstater ökade från 82 % 1997 till 88 % 1999 och 2000. Tyskland, Italien och Belgien stod ensamma för 50 % av totalimporten 1997 och 67 % 2000. De länder som hade den lägsta volymen av ingående transporter var Irland, Portugal och Grekland.

Om man ser på transporter av avfall per capita till medlemsstaterna tenderar antalet att var högre i små länder än i stora länder (jfr. bilaga A, bild 16). Skälet till detta kan vara att behandlingsanläggningarna för farligt avfall i små länder är mer beroende av importen av avfall från andra länder på grund hemmamarknadens begränsade storlek.

Transporter till medlemsstaterna av blandat hushållsavfall och restprodukter från förbränning ("övrigt avfall" enligt Baselkonventionen) ökade i allmänhet inte mängden farligt avfall som förflyttades under samma period. Endast Tyskland och Nederländerna rapporterade betydande importer av sådant avfall som på några år nästan uppgick till samma mängder som de mängder farligt avfall som kom in i dessa länder utifrån (jfr. bilaga A, tabell 16 och 18). Det blandade hushållsavfallet härrörde i båda fallen huvudsakligen från Belgien, medan restprodukter från förbränning som transporterades till Tyskland även kom från flera andra grannländer, särskilt Nederländerna, Schweiz och Danmark.

När det gäller de kategorier av farligt avfall som transporterades till medlemsstaterna enligt Y-koderna, måste det än en gång påpekas att för merparten av avfallet hade ingen Y-kod deklarerats (se bilaga A, bild 19: "okänd") eller avfallet placerades i en grupp av blandade Y-koder ("blandning"). Uppgifter från de tio medlemsstaterna med exaktare Y-kodsinformation (Österrike, Belgien, Danmark, Finland, Frankrike, Tyskland, Nederländerna, Spanien, Sverige och Förenade kungariket) visar att den största ökningen under perioden 1997-2000 ägde rum i gruppen "okänt" avfall. 2000 hade nästan hälften av avfallet inte tilldelats Y-koder. Den tyska rapporten detta år anger som största avfallsgrupp i denna kategori byggnads- och rivningsavfall från Luxemburg samt blandat träavfall och jordbruksavfall från Nederländerna. Belgien anger inte vilken typ av avfall som avses utan anger bara att avfallet gick till olika åtgärder för återvinning och bortskaffande, inbegripet nedgrävning och förbränning. I Italien var den största avfallsgrupp som mottogs – mycket större än någon av Y-kodskategorierna - behandlat träavfall från Tyskland, Schweiz och Beneluxländerna.

Den största delen av farligt avfall och övrigt avfall som transporterades till medlemsstaterna behandlades genom återvinning. Omkring 4 miljoner ton avfall (eller 80 %) från tio länder som lämnade särskilda Y-kodsinformationer återvanns på detta sätt år 2000 (bilaga A, bild 21). Detta är mer än två gånger mer än 1997. Ingående transporter av avfall för bortskaffande från medlemsstaterna fördubblades också under samma period, men i lägre grad – från 400 000 ton till 900 000 ton.

Tillgängliga uppgifter visar vissa variationer mellan medlemsstaterna beträffande procenten avfall som togs in för återvinning eller bortskaffande. I Belgien, Danmark, Nederländerna, Portugal, Sverige och Förenade kungariket var mer än 80 % av avfallet utifrån avsett för återvinning, medan det var omkring 60 % i Österrike och Spanien och till synes mindre än 20 % i Luxemburg (jfr. bilaga A, bild 22). När det gäller Luxemburg kan detta bero på att den största behandlingsanläggningen i landet är en förbränningsstation för kommunalt avfall.

Förordningen om avfallstransporter ger medlemsstaterna möjlighet att endast importera från en begränsad grupp länder. Avfall för återvinning kan importeras från samtliga länder som är medlemmar i OECD eller parter i Baselkonventionen eller med vilka multilaterala eller bilaterala avtal har ingåtts. Avfall för återvinning får importeras till EU från Eftaländer (Norge, Schweiz, Island och Liechtenstein) eller andra länder som är parter i Baselkonventionen eller med vilka multilaterala eller bilaterala avtal har ingåtts. Det finns således restriktioner för avfallsimport till EU men reglerna är inte lika stränga som för export.

I rapporterna till Baselkonventionens sekretariat har EU:s medlemsstater lämnat information om ursprungsland vid import av farligt avfall. Enligt rapporterna kom 88-90 % av farligt avfall som transporterades till medlemsstaterna inom perioden 1997-2000 från andra medlemsstater (jfr. bilaga A, bild 23 och 24). 3-4 % av avfallet importerades från länder utanför EU/Efta.

Danmark, Portugal och Irland var de enda medlemsstater som inte importerade avfall från icke-OECD-länder.

5. SAMMANFATTNING

På grundval av de rapporter som mottagits från medlemsstaterna kan följande slutsatser dras:

- Medlemsstaterna har i allmänhet skickat in tillräckliga informationer om typer av avfallsbehandling och ursprungs- och destinationsland. Uppgifterna var dock ofullständiga i fråga om avfallskategorier och sammanlagd generering av farligt avfall. Detta bör beaktas vid uttydningen av uppgifterna i bilagan till denna rapport.

- De mängder farligt avfall som uppkommer i EU i sin helhet ökade med omkring 10 % mellan 1997 och 2000 och nådde en nivå på omkring 40 miljoner ton per år. Det beror dock delvis på förändringar av den nationella definitionen av farligt avfall.

- Endast en mindre del av det sammanlagda farliga avfall som uppkom i medlemsstaterna transporterades över gränserna – mellan 0 och 25 %. Huvuddelen behandlades inom landet.

- Transporterna till och från medlemsstaterna ökade likväl snabbt under de granskade åren. Mängden "exporterat" avfall mer än fördubblades från omkring 2,6 miljoner ton 1997 till 5,4 miljoner ton 2000 med en parallell ökning av "importerat" avfall från 2,3 till 5,2 miljoner ton.

- Omkring 90 % av farligt avfall som transporterades till medlemsstaterna härrörde från andra medlemsstater. Följaktligen gick 90 % av de gränsöverskridande transporterna av avfall till andra medlemsstater.

- Mer än 80 % av det farliga avfall som transporterades till eller från medlemsstaterna var avsett för återvinning..

[1] Av den 1 februari 1993 om övervakning och kontroll av avfallstransporter inom, till och från Europeiska gemenskapen, EGT L 30, 6.2.1993, s.1, senast ändrad genom kommissionens förordning (EG) nr 2557/2001 av den 28 december 2001, EGT L 349, 31.12.2001, s. 1.

[2] 1999 Rådets beslut 1999/412EG, 23.6.1999, s. 37.

[3] Baselkonventionen, Globala tendenser för uppkomst och gränsövergripande transporter av farligt avfall och övrigt avfall, november 2002 (Baselkonventionen serie/SBC nr 02/14).

[4] Europeiska kommissionen (Eurostat), Avfall som genereras och behandlas i Europa. Uppgifter 1990-2001, 2003.

[5] Se bilaga D till denna rapport.

[6] OECD-rådets beslut C (92) 39 slutlig av den 30 mars 1992 om kontroll av gränsöverskridande transporter av avfall för återvinning, senare ersatt av OECD:s beslut C (2001) 107 slutlig av den 14 juni 2001.