Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Förslag till Europaparlamentets och rådets förordning om gränsöverskridande betalningar i euro"

(2002/C 48/29)

Den 25 september 2001 beslutade rådet att i enlighet med artikel 262 i EG-fördraget rådfråga Ekonomiska och sociala kommittén yttrande om ovannämnda förslag.

Sektionen för Ekonomiska och monetära unionen, ekonomisk och social sammanhållning, som svarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 12 november 2001. Föredragande var Umberto Burani.

Vid sin 386:e plenarsession den 28-29 november 2001 (sammanträdet den 29 november) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 38 röster för, 1 röst emot och 2 nedlagda röster.

1. Inledning

1.1. Förslaget till förordning syftar till att "få ned de avgifter bankerna tar ut för gränsöverskridande betalningar i euro till en nivå som ligger i linje med de avgifter som tas ut för betalningar inom ett och samma land. ... [Därmed] kommer enskilda europeiska konsumenter äntligen att kunna delta aktivt på den inre marknaden, vilket kommer att garantera att enskilda konsumenter kan dra nytta av att priserna blir lättare att jämföra och att urvalet blir större".

1.2. Kommissionens initiativ utgör den sista etappen i en dialog mellan kommissionen, banker och konsumenter som inleddes för mer än tio år sedan. På ena sidan befinner sig kommissionen och konsumenterna, som ansåg - och fortfarande anser - att kostnaderna för gränsöverskridande överföringar är orimliga, på den andra bankerna som anförde ekonomiska, tekniska och organisatoriska skäl för att motivera prisskillnaderna mellan inhemska och internationella transaktioner. Även om olika slags åtgärder har vidtagits (se punkterna 2.9-2.14) har banksektorn inte förmått - eller förstått att - motsvara förväntningarna fullt ut. Av den anledningen har kommissionen antagit detta förslag till förordning för att slutgiltigt lösa frågan.

1.3. Kommittén ställer sig bakom syftet med förordningen: Kostnaden för överföringar av belopp i den gemensamma valutan i EU-länderna borde sänkas till nivåer som är förenliga med en inre marknad utan gränser.

2. Allmänna kommentarer

2.1. Betalningssystemen är en viktig del av det ekonomiska livet, eftersom de gör det möjligt att reglera företagens och medborgarnas kommersiella, finansiella och personliga transaktioner. Oavsett i vilken form de äger rum bygger de på gemensamma grundläggande krav: säkerhet, snabbhet och för konsumenterna låga priser.

2.1.1. Kommissionen har i flera år arbetat på att nå dessa mål, dels via direktiv, rekommendationer och meddelanden där man eftersträvar högsta möjliga nivå på säkerheten och kontrollen av systemen, dels via en rad åtgärder i syfte att gynna konkurrensen mellan leverantörer av tjänster, skydda konsumenterna och sänka kostnaderna på "europeiska" penningöverföringar. Dessa kostnader anses för närvarande alltför höga och inte förenliga med euroområdet, där det inte borde finnas några gränser.

2.2. Statistiska uppgifter (från olika källor och framtagna med olika metoder, men som alla leder till samma bedömningar) visar på att antalet gränsöverskridande betalningar och volymen på dessa utgör en ytterst liten del jämfört med de "inhemska" betalningarna. Orsaken till fenomenet är uppenbar: Transaktionerna inom varje land (särskilt konsumenternas transaktioner) är många fler och betydligt mer omfattande än transaktionerna med utlandet.

2.3. Ovanstående iakttagelse gör det möjligt att bedöma den väldiga storleksskillnaden mellan de "inhemska" och de gränsöverskridande betalningssystemen samt de olika existerande stordriftsfördelarna. En annan iakttagelse gäller den fortfarande mycket stora betydelse som de nationella marknaderna har i förhållande till de internationella - en skillnad som borde jämnas ut i och med att medvetenheten om inre marknaden gradvis ökar och framför allt i samband med införandet av euron.

2.4. På sätt och vis kan man säga att banksektorn hittills har åtnjutit en näst intill enväldig ställning dels på grund av att den är ensam om att få göra avräkningar (settlements) som sköts eller kontrolleras av de centrala nationalbankerna, dels på grund av att de omfattande investeringar som krävs har utestängt mindre mäktiga konkurrenter från detta område.

2.5. Detta förhållande håller för övrigt snabbt på att ändras(1) och två nya konkurrentgrupper som opererar på Internet är på väg att etablera sig på marknaden. Detta gäller särskilt Amerika, men de har också redan tagit en stor marknadsandel i Europa.

- Först och främst är det leverantörer av direktanslutna tjänster (on line), som håller på att lägga under sig marknaden för mikrobetalningar.

- Den andra gruppen är tillverkare av nätanslutningsutrustning och nätverksoperatörer, som börjar utnyttja sin breda kundkrets och den snabba utbredningen på marknaden för att erbjuda alternativa betalningslösningar.

2.6. Banksektorns framtid präglas således av att dess marknadsandelar och marginaler gradvis krymper relativt sett, vilket uppvägs av att transaktionernas volym ökar. Detta framtidsscenario är en effekt av konkurrensen, som välkomnats av marknaden och som för övrigt uppmuntrar till innovationer och mer rationella och mindre kostsamma lösningar.

2.7. De pågående förändringarna får betydande följder för företag och konsumenter: För första gången förfogar kunderna över nya alternativ till de klassiska betalningsmekanismer för detaljhandeln som bankerna erbjuder: en rad nya tjänster och möjligheter som ofta erbjuds till intressanta priser. Ännu viktigare är det faktum att det vad gäller Internethandeln allt oftare är kunden som väljer det betalningssätt som passar honom eller henne bäst (kreditkort, betalkort, elektroniska pengar etc.).

2.8. Den samlade bilden av e-handeln är emellertid inte helt problemfri. Kreditkortsföretagen betraktar de nya kommersiella webbplatserna med en viss skepsis och förvägrar dem ofta anslutning - och det med viss rätt, påpekar kommittén, eftersom Visa-transaktionerna på Internet under 1999, som utgjorde 1 % av samtliga transaktioner, enligt uppgifter från Visa själv, svarade för 22 % av bedrägerifallen och 50 % av "chargeback"-transaktionerna.

2.8.1. För att kringgå det hinder som utgörs av kreditkortföretagens avvisande hållning har operatörer utanför bankerna erbjudit vissa lösningar, som emellertid är förknippade med höga kostnader och inte erbjuder samma säkerhetsgarantier som de "officiella" kortsystemen (SET - Secure Electronic Transactions, och SSL - Secure Socket Layer). Konsumenterna å sin sida är medvetna om bristen på säkerhet i de system som inte bygger på SET och SSL, och är ovilliga att lämna ut sina kortuppgifter på Internet.

2.9. Vad beträffar de "traditionella" systemen för penningöverföring kan sägas att kommissionens påtryckningar sedan flera år på detta område har resulterat i att man inom det europeiska banksystemet ånyo blivit uppmärksam på behovet av att erbjuda användarna säkra, effektiva och billiga alternativ. Oberoende institutioner eller bankgrupper har skapat inte mindre än 22 olika system, utöver andra tekniska möjligheter än de klassiska (direkta överföringar av kredit- och debetbelopp). Alla dessa system borde sikta på att motsvara dessa krav, men de lyckas inte helt uppnå målet att gränsöverskridande överföringar skall kosta lika mycket som nationella.

2.9.1. En fullständig översikt över de befintliga systemen - både i grossist- och detaljistledet - återfinns i ECB:s "Blue Book" från juni 2001 (sidorna 15-54). Där visas hur de gränsöverskridande betalningarna inom detaljhandeln ännu inte har uppnått den kvalitet på tjänsterna som kännetecknar de inhemska betalningarna, och detta trots de avsevärda betalningsvolymer som de större bankerna eller bankgrupperna hanterar.

2.10. Bankorganisationernas(2) motiv skall, förutom i de olika stordriftsfördelar som framgår av de volymer som anges i punkt 2.2, sökas i följande huvudhinder (listan är inte uttömmande):

- Frånvaron av en enhetlig och central struktur (med undantag för Europeiska bankföreningen) för expediering och clearing av varje transaktion.

- Frånvaron av en enhetlig standard för varje transaktionstyp.

- Frånvaron av skatteharmonisering, särskilt vad beträffar källbeskattning av utdelningar.

- Skillnader i bestämmelserna för rapportering till de nationella valutamyndigheterna.

- Stora skillnader vad gäller regler för "svarta listor".

- Skillnader i nationell lagstiftning gällande penningtvätt.

- De betydande investeringar som det nya systemet ålägger de nationella systemen med hänsyn till den relativt obetydliga volymen på gränsöverskridande betalningar (som bankerna uppskattar till 300 gånger mindre än volymen på de inhemska betalningarna i euroområdet).

2.11. Kommissionen håller åtminstone delvis med om denna analys (se motiveringen, kommentarerna i artikel 5, första och sista stycket, och artikel 6, första och andra stycket). Bristen på automatisering och standardisering liksom de olika nationella bestämmelserna leder till "kostsam" manuell hantering och skilda förfaranden. Kommissionen och bankerna tycks således vara överens om de tekniska och lagstiftningsmässiga skälen till dessa skillnader. Enligt bankerna tillkommer också problem av ekonomisk art som beror på betydande aktuella och kommande investeringar, som inte står i proportion till de aktuella volymerna.

2.12. Trots problemen i banksektorn och utöver de initiativ som nämns i punkt 2.9, har man likväl uppnått ytterligare ett positivt resultat av kommissionens påtryckningar: De europeiska bankorganisationerna har för GD Konkurrens lagt fram ett förslag till ett europeiskt "MIF-avtal(3)" rörande ett nytt automatiserat system för gränsöverskridande överföringar i euro inom detaljhandeln. Detta avtal omfattar ca 9000 banker och föreskriver en bankavgift på 3 EUR för varje transaktion. I enlighet med konkurrensreglerna skulle varje bank sedan vara fri att själv välja villkoren gentemot kunderna. För närvarande är det okänt hur kommissionen kommer att bemöta detta förslag. MIF-avtalet skulle ge ordergivarens bank möjlighet att i förväg (eftersom det rör sig om en enda avgift) få reda på vilken ersättning mottagarens bank skall ha.

2.13. Grundläggande för genomförandet av MIF-avtalet - om detta godkänns - är emellertid ett allmänt antagande av ISO-standarderna (IBAN, International Bank Account Number, och BIC, Bank Identifier Code), som kommer att göra det möjligt att på ett entydigt sätt inom hela EU identifiera kontonumren för samtliga kunder vid samtliga banker. Antagandet av BIC- och IBAN-koderna framförs för övrigt med rätta som ett krav i förslaget till förordning.

2.14. Med sitt förslag till förordning avser kommissionen nu att från och med den 1 januari 2002 för elektroniska betalningstransaktioner och från och med den 1 januari 2003 för gireringar kräva en utjämning av kostnaderna för inhemska och gränsöverskridande transaktioner i Europeiska unionens samtliga länder. Bankerna motsätter sig denna åtgärd. Europeiska centralbanken (ECB) tycks ställa sig bakom kommissionens målsättning, men anmärker att priserna i en marknadsekonomi borde bestämmas av konkurrensen: "... ECB [vill] emellertid framhålla sina reservationer mot en förordning som inverkar på priset för tjänster, vilket kan medföra störningar i marknadsekonomin.(4)" Samtidigt betonar ECB att kostnaderna för kunderna emellertid borde sjunka kraftigt under 2002.

2.14.1. En viktig uppgift framgår av en iakttagelse som ECB gjort(5): Den nuvarande genomsnittskostnaden för hantering av en penningöverföring mellan banker är 50-80 eurocent, vilket är mycket högt jämfört med samma hantering av en motsvarande inhemsk transaktion, som i vissa fall kostar mindre än en eurocent. ESK å sin sida påpekar att ECB själv inte lyckas anpassa priset på hanteringen av gränsöverskridande transaktioner till priset på inhemska transaktioner. Jämfört med TARGET:s officiella tariffer, som varierar mellan ett minimibelopp på 0,80 EUR och ett maximibelopp på 1,75 EUR (plus moms) per transaktion, ligger genomsnittspriset i de nationella tarifferna i till exempel Belgien på ca 0,17 EUR. TARGET-tarifferna är alltså 5 till 10 gånger högre.

2.15. När arbetet med detta yttrande inleddes var problemet för kommittén att veta - med stöd av konkreta siffror - huruvida man i förslaget till förordning, och utan förfång för konsumenterna, realistiskt kan föreskriva att "samma" avgifter skall gälla för inhemska och gränsöverskridande transaktioner, vilket fastställs i artikel 3, eller huruvida avgifterna för gränsöverskridande transaktioner skall sänkas till "en nivå som ligger i linje med de avgifter som tas ut för betalningar inom ett och samma land", vilket anförs i tredje stycket i den inledande motiveringen.

2.16. Ett indirekt svar har under tiden inkommit från Europeiska bankföreningen. I stället för en förordning skulle banksektorn (eller åtminstone en stor del av den) förbinda sig att införa ett system som för överföring och uttag av kontanter syftar till en gradvis minskning av prisskillnaderna på nationella och internationella transaktioner i euro, så att en utjämning nås senast den 31 december 2005.

2.17. Det väntade förtydligandet har nu kommit, om än försenat (kommittén förbehåller sig rätten att uttala sig om dess trovärdighet när detaljerna offentliggörs, när det nu blir). Med lämpliga metoder och nödvändiga investeringar kan en utjämning uppnås, även om den sker stegvis och får ta den tid som krävs för att tekniskt förändra system och strukturer. Kommissionen, rådet och parlamentet kommer att utvärdera om den självreglering som föreslagits av banksektorn är att föredra framför en förordning.

3. Särskilda kommentarer

3.1. Hänvisningar till fördraget - rättslig grund: Förslaget till förordning grundas på artikel 95.1 i EG-fördraget (åtgärder för att förverkliga inre marknaden). Några rådsmedlemmar har uttryckt tvivel beträffande den rättsliga grunden för kommissionens förslag. Bland annat påpekades det att skyldigheten att tillämpa samma pris på produkter som har olika kostnad (se punkt 2.15.2 ovan) innebär prisbindning och begränsning av den näringsfrihet som garanteras i artiklarna 15-17 i Nice-stadgan.

3.1.1. Det är även osäkert om förslaget är förenligt med artikel 4.1 i EG-fördraget som fastslår principen om konkurrensfrihet, eftersom förordningen skulle medföra en snedvridning av priserna och därmed gynna de mest ineffektiva aktörerna. Kommittén vill inte detaljgranska frågan, men hoppas att problemet undersöks ingående och får en odiskutabel lösning innan förordningen slutligen antas.

3.2. Artikel 1 - Syfte och tillämpningsområde: I denna artikel fastställs förordningens syfte, som är att utjämna avgifterna för inhemska och gränsöverskridande betalningar i euro upp till maximibeloppet 50000 EUR. Kommittén anser att gränsen verkar vara för hög. För betalningar av denna storlek - och även av mindre belopp - finns redan TARGET-systemet som är reserverat för stora överföringar som behandlas fördelaktigt i lagstiftnings- och prissättningshänseende och har nöjda användare. Europaparlamentet har uttalat sig för en gräns på 12500 EUR, också med tanke på att ECB inte kommer att kräva statistik från bankerna om transaktioner under denna gräns. Kommittén tycker också att denna gräns är lämplig.

3.2.1. Beträffande tillämpningsområdet (förordningen omfattar "gränsöverskridande betalningar i euro ... inom gemenskapen") är det sannolikt klart att det även gäller betalningar i euro mellan EU-länder som inte har euron som valuta och andra icke-euroländer eller euroländer. Förordningen är följaktligen tillämplig på hela inre marknaden under förutsättning att överföringen görs i euro. För icke-euroländerna innebär en överföring i euro att transaktionen görs i utländsk valuta eftersom det gäller en överföring som debiteras ett konto i euro. Det uppstår således inga växlingskostnader och kursrisker. Det rör sig om personer eller företag som väljer att genomföra sin transaktion i en annan valuta (euron) än den nationella.

3.3. Artikel 2 - Definitioner: Kommittén godkänner de definitioner som man använder, men rekommenderar att man kontrollerar terminologin i de olika språkversionerna. Exempelvis talar man i den italienska versionens punkt c om "carte di addebito diretto" ("bankkort med direkt debitering") och i punkt d) om "strumento di pagamento ricaricabile" ("uppladdningsbart betalningsinstrument"), medan den franska versionen använder termen "rechargeable" (uppladdningsbart) i båda fallen.

3.4. Artikel 3 - Avgifter för gränsöverskridande betalningar: I artikel 3.1 fastställs det att från och med den 1 januari 2002 skall avgifterna för gränsöverskridande elektroniska betalningstransaktioner vara desamma som för inhemska betalningar. Dessa transaktioner består enligt definitionen i artikel 2 a ii av överföringar av medel med hjälp av ett elektroniskt betalningsinstrument samt kontantuttag i uttagsautomater.

3.4.1. Vid samma tidpunkt (1 januari 2002) upphör eurocheckavtalet som har fungerat effektivt sedan 1968. Detta avtal har gjort det möjligt för personer att göra kontantuttag i utlandet (men inte i utgivarlandet) på för kunderna acceptabla villkor (cirka 2 %). De befintliga systemen för internationella kort kommer att finnas kvar (Visa och Eurocard/MasterCard). Dessa har normalt sett högre avgifter (cirka 4 %, men ibland mer) som varierar alltefter vilken bank som betalar ut förskottet. Tekniskt sett är högre avgifter berättigade eftersom det inte rör sig om ett uttag från kortinnehavarens konto, utan en förskottsutbetalning till kortinnehavaren. För konsumenten kvarstår dock faktum - det blir dyrare att ta ut pengar när eurocheckavtalet upphör att gälla.

3.4.2. Med tanke på den tid som krävs för att förordningen skall antas - i bästa fall vid årsskiftet - är det svårt att se att hur systemet kan få den tid som behövs för att se över avtalen med tusentals banker, då avtalen ofta skiljer sig från varandra. Man måste realistiskt sett välja mellan att förlänga tidsfristen och skapa ett osäkert läge som kan leda till att tjänsten upphävs.

3.4.3. Kommentaren i punkten ovan gäller alla betalningssystem. Hittills har de inhemska avgifterna helt stannat inom det nationella nätet. Kravet på samma avgifter för inhemska och internationella transaktioner innebär i det senare fallet att en del av den avgift användarna betalar skall täcka kostnaden för den tjänst som den utländska banken tillhandahåller. Även i detta fall kan de nödvändiga förhandlingarna, som måste godkännas av konkurrensmyndigheterna, tänkas bli tidskrävande eller i varje fall svåra att förena med de tidsfrister som anges i förordningen.

3.4.4. Ett annat problem är att fastställa nivån på de nationella avgifterna. Många banker i de flesta medlemsstater tillämpar nämligen fasta villkor för förvaltningen av kundens konton, som ofta inkluderar möjligheten att ta ut pengar, föra över pengar elektroniskt inom landet och betala med nationella bankkort eller förbetalda kort, utan att kunden måste betala särskilda avgifter. En möjlig lösning skulle kunna vara att bankerna får använda olika fasta villkor för å ena sidan rent nationella transaktioner, och å andra sidan nationella och internationella transaktioner.

3.5. I artikel 1.2 fastställs tidsgränsen för utjämning av avgifterna för gränsöverskridande penningöverföringar och gränsöverskridande checkar till den 1 januari 2003. De kommentarer som framförs ovan i punkt 2.8 och framåt gäller penningöverföringarna. När det gäller checkar krävs det andra överväganden.

3.5.1. Kommissionens statistik och utomstående experters analyser bekräftar det fenomen som är uppenbart för var och en: Checken har blivit ett föråldrat betalningsmedel, är kostsam och ligger inte i linje med trenden att ersätta pappersdokument med elektroniska system. Det enda undantaget är Frankrike, där det är lagstadgat att checkerna och checkhanteringen är helt kostnadsfri för alla. Därför är det begripligt att konsumenterna alltid föredrar detta betalningsmedel (mer än 40 % av alla transaktioner). Man kan inte veta om kostnaden för checkhanteringen tas ut av kunderna i form av högre avgifter på andra tjänster (korssubventionering), men det vore konstigt om så inte var fallet.

3.5.2. Inom ett land skapar den automatiska checkhanteringen inga problem, bortsett från de höga kostnaderna, men internationellt utgör den totala bristen på harmonisering ett oöverstigligt hinder (skillnader i format, papperstyp, magnetskriftsystem - CMC7 eller E13B, magnetkodfältens placering och format). Om man bortser från den alltför kostsamma möjligheten att harmonisera detta område, kan hanteringen av utländska checkar inte ske på annat vis än manuellt, och därmed till en avsevärd kostnad.

3.5.3. En annan faktor som även måste beaktas är risken. När eurocheckavtalet löper ut kommer alla checkar som cirkulerar både nationellt och utomlands att sakna säkerhet. Detta medför att de bara svårligen kommer att accepteras utomlands förutom som inkassodokument, vilket är ett långt mer komplicerat och kostsamt förfarande än en enkel avräkning.

3.5.4. På avgiftsnivå finns även det problem som nämndes i punkt 3.3.4 ovan, nämligen att kostnaden för checkhantering sällan debiteras varje enskild transaktion, utan inkluderas i de fasta avgifterna för att inneha ett konto. Därför är det svårt att utjämna de avgifter som tillämpas nationellt, för att inte tala om Frankrikes system där hanteringen inte får kosta något.

3.5.5. Med hänsyn till omständigheterna, det faktum att det uppenbarligen är omöjligt att utjämna de nationella och internationella avgifterna, de tillhörande riskerna samt nödvändigheten av att inte uppmuntra att ett föråldrat och alltför kostsamt system används internationellt, föreslår kommittén att checkar undantas från förordningens tillämpningsområde. ECB framför samma åsikt i ovannämnda yttrande.

3.6. Artikel 4 - Lättare att jämföra avgifter: Kommittén kan inte annat än ge sitt fulla stöd till denna artikel, inte minst för att den bygger på de allmänna och specifika principer som kommissionen länge har förespråkat.

3.7. Artikel 5 - Åtgärder för att underlätta gränsöverskridande betalningar: För att kunna automatisera tjänsterna krävs det att man använder kodnummer för banken (BIC) och för kunden (IBAN). Följaktligen är det naturligt att man i denna artikel fastställer bankens skyldighet att meddela sina kunder deras kodnummer, och skyldigheten för penningöverföringens beställare att meddela banken mottagarens kodnummer.

3.7.1. Två fall beaktas inte i förordningen, dels då penningöverföringens beställare inte kan uppge mottagarens kodnummer, dels då mottagaren inte har något kodnummer (klassiska exempel är överföringar till personer som tillfälligt är utomlands för att studera eller som turister, och överföringar från invandrare till släktingar som inte har något konto). I dessa fall återgår hanteringen av överföringarna till att ske manuellt, men det framgår inte av förordningen om avgifterna skall vara lika även här.

3.8. Artikel 6 - Medlemsstaternas skyldigheter: För att underlätta att tjänsterna utförs automatiskt och effektivt föreskrivs det i denna artikel att medlemsstaterna skall ta bort kravet på rapportering i statistiksyfte senast den 1 januari 2002 för betalningar på upp till 12500 EUR. Detta belopp höjs till 50000 EUR den 1 januari 2004. Dessutom skall man ta bort alla krav på uppgifter om mottagaren som förhindrar att betalningar utförs automatiskt.

3.8.1. Kommittén ställer sig i princip bakom dessa åtgärder. Det åligger dock medlemsstaterna att bedöma om dessa skyldigheter får konsekvenser för de åtgärder som skall förhindra penningtvätt eller skatteflykt. Om det är sant att statistik i allmänhet inte är det bästa sättet att avslöja lagöverträdelser, är det svårt att se varför att rapporteringen måste inkludera annat än sifferuppgifterna och orsaken till överföringen. Naturligtvis tjänar rapporteringen också andra syften än de rent statistiska.

4. Slutsatser

4.1. Som nämnts tidigare ställer sig kommittén bakom syftet med förordningen. Samtidigt är frågan hur man kan undvika att de nationella avgifterna höjs, vilket somliga skulle kunna motivera med att de internationella transaktionerna kostar mer. Eftersom prissättningen är fri får denna möjlighet varken uteslutas eller underskattas.

4.2. För att undvika risken att tjänsternas kvalitet försämras eller att bankerna tar bort tjänster som de anser är olönsamma måste såväl konsumenterna som kommissionen och Europeiska centralbanken hålla ett vakande öga på utvecklingen i detta avseende.

4.3. Kommittén undrar över innehållet i det sista stycket av den konsekvensanalys som bifogas förordningsförslaget. Där sägs det att FSPG (policygruppen för finansiella tjänster, som består av sakkunniga på hög nivå, utnämnda av medlemsstaterna) "ställer sig helt bakom tanken att skapa ett gemensamt betalningsområde", men att "en majoritet bland dem anser att tiden ännu inte är mogen för förordningen". Öppna förfaranden fordrar att FSPG:s slutsatser offentliggörs, eller åtminstone att de meddelas dem som skall delta i samarbetet och därmed måste ha full insyn i de olika aspekterna på de problem som skall lösas.

4.4. Kommittén ställer sig även frågande till tidsfristen för att genomföra förordningen. Tiden från det att förordningen antas till dess att den träder i kraft verkar objektivt sett kort. Man måste noga undersöka hur lång tid det krävs för att tekniskt genomföra de olika åtgärderna för att undvika att störande element introduceras i betalningssystemet samtidigt som eller i anslutning till att euron införs. Det blir en uppgift för kommissionen och rådet att - med beaktande av ECB:s yttrande, som innehåller samma farhågor som kommittén framfört - bedöma om tidsfristerna för att genomföra förordningen är förenliga med behovet av en välorganiserad omställning utan negativa följder för konsumenterna.

4.5. I detta sammanhang, och med beaktande av FSPG:s yttrande (se punkt 4.3), vill kommittén fästa uppmärksamheten på det initiativ från banksektorns sida som nämns i punkt 2.17. Eftersom förordningen och den föreslagna självregleringen kommer att få samma slutresultat - bortsett från tidshorisonten - rör det sig om ett rent politiskt beslut som det åligger beslutsfattarna att ta ställning till.

4.6. För att undvika att en redan antagen förordning så småningom - och mer eller mindre välmotiverat - prövas av EG-domstolen, rekommenderar kommittén starkt att man noga kontrollerar förordningens rättsliga grund. Gemenskapens rättsakter måste vara trovärdiga utom allt tvivel.

Bryssel den 29 november 2001.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Göke Frerichs

(1) Dessa iakttagelser är hämtade från studien "Global Payments 2000/1" från The Boston Consulting Group, 2000.

(2) Europeiska bankföreningen, Europeiska sparbanksgruppen, Europeiska sammanslutningen för offentligägda banker.

(3) MIF, Multilateral Interchange Fee (Multilaterala förmedlingsavgifter).

(4) Yttrande från ECB av den 26 oktober 2001 (CON/2001/34).

(5) Rundabordssamtal i EP:s utskott för ekonomi och valutafrågor den 12 juli 2001.