Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Sysselsättningen och euron"

(98/C 407/48)

Den 27 januari 1998 beslutade Ekonomiska och sociala kommittén i enlighet med artikel 23.3 i arbetsordningen att utarbeta ett yttrande om "Sysselsättningen och euron".

Sektionen för ekonomiska, finansiella och monetära frågor, som ansvarat för det förberedande arbetet, antog sitt yttrande den 14 juli 1998. Föredragande var Michael Geuenich.

Vid sin 357:e plenarsession den 9-10 september 1998 (sammanträdet den 9 september 1998) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 115 röster för, 2 röster emot och 5 nedlagda röster.

VILLKOR FÖR ATT DEN EUROPEISKA VALUTAUNIONEN SKALL BLI FRAMGÅNGSRIK UR SYSSELSÄTTNINGSPOLITISK SYNVINKEL

1. Inledning

1.1. Det är viktigt att skilja mellan effekter på kort och lång sikt när man bedömer EMU:s inverkan på sysselsättningen. I synnerhet de enorma offentliga besparingar som gjorts i ett flertal europeiska länder för att uppfylla underskottskriteriet på 3 % har säkerligen bromsat konjunkturutvecklingen i många länder i Europa på senare år. Lika ogynnsam har utvecklingen varit när det gäller sysselsättningen. Inledningsskedet av EMU kommer säkert också att präglas av dessa negativa kortsiktiga tillväxteffekter.

1.2. Den minskade ekonomiska aktiviteten ledde emellertid till ett ökat tryck på de offentliga budgetarna genom att skatteintäkterna sjönk och de sociala utgifterna ökade, vilket i regel innebar högre underskott. I detta avseende uppstod därigenom en konflikt mellan monetära och skattemässiga kriterier. Om skattepolitiken skulle uppfylla de mål beträffande underskottet som länderna själva beslutat om måste konjunkturutvecklingen bromsas, med avsevärda konsekvenser för tillväxten och sysselsättningen. När EMU har införts kommer skatterestriktionernas effekter sannolikt att avta.

1.3. Även innan växelkurserna gentemot euron har fastställts kan det uppstå effekter på kort sikt. Växelkurserna bör i hög grad vara konkurrensneutrala. Detta skulle kunna förhindras genom kortsiktiga växelkursspekulationer, men för närvarande finns det ingenting som tyder på att så skulle vara fallet. De förändringar som för närvarande pågår beträffande de reala växelkurserna vid faktiskt sett stabila nominella växelkurser inom EU skulle emellertid kunna utgöra ett allvarligare problem. Särskilt Förbundsrepubliken Tyskland förbättrade till exempel sin konkurrenssituation med hjälp av sjunkande enhetsarbetskostnader till nackdel för landets partner inom EU. Det förväntas emellertid inte ske några ytterligare växelkursförändringar innan EMU införs den 1 januari 1999. De deltagande staterna har därför olika förutsättningar inför starten när det gäller konkurrensförmåga. Det lär sedan dröja en tid innan effekterna av detta har försvunnit.

1.4. Löne- och arbetsmarknadspolitiken görs traditionellt sett upp i en process där tre olika parter är inblandade. Den nationella centralbanken beslutar ofta om valutapolitiken, inklusive växelkurser och kortfristiga räntesatser, medan parlamentet och regeringen delar på ansvaret för skattepolitiken, inklusive utbildningsväsendet och socialförsäkringarna. Arbetsmarknadens parter gör upp om lönerna.

1.5. EMU:s långsiktiga effekter på tillväxten och sysselsättningen är därigenom beroende av utformningen och samordningen av löne-, penning- och finanspolitiken i Europa. Det avgörs här om de fördelar med EMU som kan uppkomma tack vare lägre transaktionskostnader och nominella räntor, ökad konkurrens och tydligare prisbild för konsumenterna kan komma att motverkas av att de risker som störningar eventuellt kan medföra blir större genom försämrad anpassningsförmåga inom det utvidgade valutaområdet.

1.6. I denna analys behandlas inte alla de effekter som kan hänföras till den inre marknaden i Europa och till den fria rörligheten för arbete och kapital. Härigenom uppkom och uppkommer alltjämt en intensifierad inomeuropeisk handel, större utländska direktinvesteringar och fler migrationsrörelser. I detta yttrande behandlas endast de effekter på sysselsättningen som kan härledas till införandet av euron.

2. Allmänna kommentarer

2.1. Löneutveckling och konvergens inför valutaunionen

2.1.1. I samband med den europeiska utvecklingen mot ekonomisk konvergens har det sedan mitten av åttiotalet skett en utjämning när det gäller ökningen av de nominella lönerna i de europeiska länderna. Ännu i mitten av sjuttiotalet var läget annorlunda. I de olika länderna i Västeuropa utformades penning- och lönepolitiken mycket olika när importpriserna ökade till följd av de chockartade höjningarna av oljepriset.

2.1.2. Vissa samhällsekonomier blev omedelbart därefter åter stabilitetsinriktade, men andra blev kvar på en hög nivå, både när det gällde löneökningarna och inflationen. I de länder som bemödade sig om prisstabilitet steg inflationen endast i ringa omfattning direkt efter höjningen av oljepriset och sjönk sedan snabbt. Denna utveckling återspeglades i hög grad i konstanta växelkurser mellan valutorna i dessa länder.

2.1.3. Först i början av åttiotalet skedde en tydlig omsvängning i hela Europa. Visserligen ökade inflationen även då som en reaktion på nya höjningar av oljepriset, men tack vare en restriktiv penningpolitik och svag efterfrågan har inflationstakten sjunkit avsevärt sedan 1985. Härigenom har prisökningstakten i Europas länder utjämnats i allt högre grad, och spännvidden mellan inflationstalen har minskat avsevärt. Nittiotalet präglades sedan av följderna av den tyska återföreningen och av de europeiska ländernas gemensamma strävan att uppfylla Maastricht-kriterierna. Inför skapandet av en gemensam valuta har processen för konvergens av inflationstalen gjort stora framsteg sedan början av nittiotalet, både vad gäller nivå och spridning. Ett halvår före den planerade starten för valutaunionen finns det knappast någon skillnad när det gäller prisökningstakten inom EU, och inte heller när det gäller ökningen av inkomsterna.

2.1.4. En sådan utjämning som uppnåtts av inflationstalen har man inte kunnat åstadkomma beträffande arbetslöshetstalen, och det är en mängd olika orsaker som ligger till grund för den höga arbetslösheten i Europa. Mot bakgrund av detta kan man fråga sig i vilken utsträckning det har skett någon utjämning mellan Europas arbetsmarknader. Räcker det verkligen på lång sikt med konvergens av inflationstalen för att valutaunionen skall bli framgångsrik, om detta eventuellt endast kan uppnås med hjälp av att arbetslöshetssiffrorna ligger på olika nivåer?

2.1.5. På kort sikt kan varierande arbetslöshetsnivåer vara förenliga med en gemensam valuta. Men om det på längre sikt inte blir någon verklig konvergens, eller om utvecklingen på arbetsmarknaderna skulle leda till ännu större skillnader på grund av en ny negativ "utbudschock", kan man inte utesluta krav på transfereringar mellan medlemsstaterna. Det finns risk för att det kan uppkomma politisk instabilitet inom valutaunionen. För att förhindra detta och ett behov av ytterligare transfereringar måste arbetsmarknaderna i de deltagande länderna på lång sikt uppvisa en jämförbar grad av arbetsmarknadsflexibilitet. Även för de länder som inte deltar gäller nästan samma situation.

2.1.6. Den institutionella utformningen av lönebildningen i unionens länder är synnerligen heterogen. Detta gäller inte så mycket nivån för löneförhandlingarna som fackföreningarnas organisationsform - fackföreningar med anknytning till politiska partier eller enhetsfackföreningar och sektoriellt eller yrkesrelaterat uppdelade fackföreningar - samt intensiteten i den makroekonomiska samordningen. Det är därför inte möjligt att göra någon entydig klassificering av lönebildningen i Europa.

2.1.7. I och med införandet av den europeiska valutaunionen kommer lönepolitiken i de enskilda EU-länderna att spela en avgörande roll. Genom det delade ansvaret för penningpolitiken och förlusten av den egna valutan blir det i framtiden knappast möjligt att genom varierande stabilitetsinriktning på lönepolitiken ha olika inflationstakt för handelsvaror som utbyts mellan olika länder. Centralbanken kommer inte längre att ha befogenhet att devalvera valutan för att utjämna en alltför expansiv löne- eller prisutveckling, och regeringarnas skattepolitik kommer att begränsas av EMU:s konvergenskriterier. Som en följd av detta kommer säkerligen löneavtal som överstiger produktivitetsökningen och inflationsmålet i princip att leda till högre arbetslöshet.

2.1.8. Om den regionala konkurrenskraften inte skall riskeras i en monetärt helt integrerad marknad, begränsas nominallöneökningarna av den förväntade produktivitetsökningen i det egna landet och av enhetsarbetskostnadsökningen i andra länder. En europeisk penningpolitik leder till att bakslag i form av stigande arbetslöshet tämligen omgående drabbar dem som avviker från en stabil lönepolitik, och att den regionala konkurrenskraften omedelbart går förlorad. Nationellt bedriven penningpolitik kan däremot acceptera en högre inflationstakt, och först i ett senare skede slå in på en restriktiv linje. Trycket på en snabb anpassning ökar följaktligen.

2.2. Arbetsmarknadens anpassningsförmåga

2.2.1. Ett av de centrala kraven vid införandet av en gemensam valuta i Europa gäller arbetsmarknadens anpassningsförmåga. När växelkursen inte längre tjänar som buffert mellan olika nationalekonomier måste lönepolitiken vara så flexibel att den kan utjämna störningar som i olika omfattning drabbar de enskilda länderna. Enligt en mycket allmänt hållen definition anger graden av arbetsmarknadsflexibilitet den hastighet med vilken den nationella ekonomin anpassar sig till en yttre störning. Denna flexibilitet kan emellertid gälla ett antal olika faktorer, exempelvis löner, arbetstid, kvalifikationer, mobilitet eller institutionella bestämmelser. I framtiden kommer även den språkliga flexibiliteten - förmågan att behärska flera språk - att bli allt viktigare. Beträffande arbetsmarknadsflexibilitet inom ett gemensamt valutaområde är emellertid lönepolitikens anpassningsförmåga med avseende på faktiska och nominella störningar av särskild vikt, eftersom växelkursförändringar även kan utöva inflytande över de relativa lönekostnaderna länder emellan.

2.2.2. Om man analyserar lönebildningen inom EU ser man fortfarande tydliga skillnader. Visserligen har arbetslöshetssiffrorna överallt verkat dämpande på löneutvecklingen, men reaktionernas styrka har varierat. Ännu tydligare skillnader torde ha förelegat beträffande inriktningen av den långsiktiga produktivitetsutvecklingen och reaktionen på förändrad prisökningstakt. Varierande prisutveckling respektive arbetslöshetstal återspeglar dessa skillnader i lönereaktioner mellan de enskilda länderna.

2.2.3. På sikt kan den ekonomiska och politiska framtiden för Europeiska unionen med gemensam inre marknad och gemensam valuta endast löpa friktionsfritt om de nuvarande skillnaderna i levnadsförhållanden inte bara upphör att öka, utan på lång sikt till och med minskar. Detta gäller såväl sysselsättningsgraden som inkomstnivån i de enskilda länderna. Om dessa båda faktorer inte konvergerar eller rent av divergerar kommer det med all säkerhet att ställas krav på transfereringar eller uppstå migrationsströmmar från de länder som släpar efter.

2.2.4. Om löneökningarna inom en sektor (bransch) anpassas efter sektorns (branschens) produktivitetsutveckling stiger reallönerna vid konstant löneandel i efterhand i takt med produktivitetsökningen, och enhetsarbetskostnaderna ökar med de accepterade inflationstalen. I regel utvecklas tillväxten emellertid inte i jämn takt, utan expansionen bromsas respektive påskyndas av negativa eller positiva utbuds- eller efterfrågestörningar. Det krävs då en motsvarande flexibilitet i lönepolitiken. Med en produktivitetsinriktad strategi riskerar man ingen konflikt med centralbanken som bromsar investeringsdynamiken. Härigenom ökar möjligheterna till expansion för framgångsrika företag.

2.2.5. Vid sidan av utformningen av lönepolitiken finns det andra handlingsparametrar som är relevanta för konkurrensen. Till dessa räknas åtgärder som direkt berör arbetsmarknaden, till exempel höjd kompetens för arbetstagarna och de institutionella bestämmelserna på arbetsmarknaden (anställningstrygghet, föräldraförsäkring, föräldraledighet, handikappersättning, sjukpenning etc.). Helt säkert har alla åtgärder för att förbättra humankapitalet en positiv inverkan på möjligheterna att bemästra en snabb strukturomvandling inom ett land. Detta visar sig i en motsvarande ökning av produktivitet och löner. På en gemensam marknad beror konkurrensläget för personer eller grupper med jämförbara kvalifikationer i huvudsak på om de a) kan uppvisa sådana kvalifikationer som efterfrågas på marknaden, b) accepterar konkurrenskraftiga löner och c) är beredda att flytta eller pendla.

2.2.6. Den mångfald bestämmelser som finns på detta område i Europa pekar på en betydande risk för valutaunionen, nämligen att länder med omfattande bestämmelser eller socialförsäkringssystem skulle drabbas av bestående konkurrensnackdelar. Åtminstone under inledningsskedet av EMU föreligger det emellertid inga problem, eftersom man redan har tagit hänsyn till dessa skillnader genom konkurrensneutrala växelkurser. Om lönebildningen även i fortsättningen styrs av produktiviteten påverkas inte den ekonomiska utvecklingen negativt av förstärkta skyddsföreskrifter som då måste leda till att reallöneökningarna minskas i motsvarande grad.

2.2.7. Till de arbetsmarknadskriterier som inte är lönerelaterade hör också bestämmelserna om arbetstider. Längden på den individuella arbetstiden spelar då en mindre roll, eftersom "kostnaderna" för denna redan är inräknade i enhetsarbetskostnaden, utan det viktiga är framför allt att arbetstiden blir alltmer flexibel. En flexiblare arbetstid innebär att den - med oförändrad timlön - lättare kan anpassas till företagens behov. Detta medför att man kan göra besparingar både när det gäller lönekostnader och kapitalkostnader, till exempel genom att företagets utnyttjandetid förlängs. På så sätt kan man uppnå konkurrensfördelar. Just en flexiblare arbetstid kan bli en viktig konkurrensfaktor i Europa i framtiden.

2.2.8. Investeringar i infrastruktur skall behandlas på samma sätt som investeringar i humankapital. Om ett land beslutar att förstärka investeringarna i infrastruktur och avsätter tillräckliga medel leder detta också till inkomster i form av ökad produktivitet och större tillväxt.

2.2.9. Det är svårare att behandla de externa kostnaderna. I princip måste de företag som förorsakat de externa produktionskostnaderna ansvara för dem. I detta sammanhang kan det visa sig vara svårt för enskilda länder att gå vidare med miljöskyddsåtgärder efter EMU:s införande, eftersom eventuella konkurrensförluster inte kan utjämnas genom anpassning av växelkursen. Antingen lyckas länder som önskar förbättra sin miljö att genomföra detta på ett konkurrensneutralt sätt, eller också kommer miljöstandarden att få en enhetlig utformning inom unionen.

3. Krav på politiken

3.1. Penningpolitik i EMU

3.1.1. Sedan länge står monetär konvergens i centrum för den europeiska ekonomiska politiken. Det har redan inneburit förändrade roller i den ekonomiska politiken i de länder som strävade efter att delta i den tredje fasen. För att uppnå monetär konvergens var det nämligen nödvändigt att harmonisera den europeiska penningpolitiken. Det var Tyskland - ett land med låga prisstegringar och Europas största ekonomi - som i praktiken satte upp stabilitetsmålet på åttiotalet. Eftersom dessutom D-marken vid sidan av den amerikanska dollarn fungerade som internationell reservvaluta blev harmoniseringen till stor del en anpassning till den tyska penningpolitiken som inte nödvändigtvis tog hänsyn till europeiska intressen och som dessutom var starkt inriktad på prisstabilitet. Genom kravet på oförändrade växelkurser skulle de övriga länderna annars ha riskerat att förlora sin konkurrenskraft.

3.1.2. I de länder som stod inför höga konvergenskrav genom att deras inflation var betydligt högre än Tysklands ledde harmoniseringen vid upprepade tillfällen till devalveringsförväntningar hos marknaderna på grund av bortfallet av arbetsplatser och de interna spänningarna. Med anpassningen som strategi föregrep penningpolitikens gemensamma inriktning i hela Europa valutaunionens förhållanden.

3.1.3. Vilken strategi kommer nu Europeiska centralbanken (ECB) att följa? Enligt Maastrichtfördraget skall huvudmålet för Europeiska centralbanken vara att upprätthålla prisstabilitet. Därmed tog man åtminstone i Maastrichtfördraget avstånd från det amerikanska centralbankssystemets princip där prisstabilitet och tillväxt är likvärdiga mål. Det vore dock önskvärt att ECB i sin penningpolitik - i linje med artikel 105 i Maastrichtfördraget - arbetade för målen "ekonomisk tillväxt" och "reducering av arbetslösheten" vid sidan av prisstabiliteten.

3.1.4. Fördelen med att inskränka sig till målet "prisstabilitet" ligger i att det är helt entydigt vem som har ansvar för att nå målet. Sett ur keynesiansk synvinkel finns det en fara med att ha prisstabiliteten som huvudmål för Europa, nämligen att det visserligen skulle finnas en centralbank som hade ansvar för prisstabiliteten, men att denna bank samtidigt hade ett avgörande inflytande över tillväxt och sysselsättning i Europa. Det skulle kunna leda till att ansvaret för tillväxt och sysselsättning lades på finanspolitiken och att penningpolitiken utan hänsyn till dessa mål började dämpa priserna för tidigt under en uppgång och började arbeta för expansion för sent och i otillräcklig utsträckning under en nedgång. Till detta skulle övergångsproblemen komma.

3.1.5. Det är nödvändigt att mottagarna av penningpolitiska signaler både har ett incitament att ta till sig signalen och förmågan att överhuvudtaget reagera (). Om det är fallet beror i första hand på institutionernas mål. Man kan förtydliga det med förhållandet mellan centralbanken och arbetsmarknadens parter som exempel. Om centralbanken eftersträvar prisstabilitet, fackföreningarna högsta möjliga realinkomster för sina medlemmar och företagen högsta möjliga vinster, då finns incitament till ömsesidiga reaktioner på signalerna. Det talar för att man borde sätta upp ett mellanliggande mål som t.ex. inflationstakten, som ger tydliga och trovärdiga signaler till lyhörda operatörer på marknaden. Med en produktivitetsinriktad lönepolitik och stabila priser som grund kan och skall ECB driva en lågräntepolitik som främjar efterfrågan på investeringar.

3.2. Finanspolitiken i EMU

3.2.1. Den finanspolitiska diskussionen om uppfyllandet av kriterierna i Maastrichtfördraget väcker den grundläggande frågan om vilken roll en nationell finanspolitik kan och bör spela i en valutaunion. För det första måste man då reda ut i vilken utsträckning finanspolitiken kan bidra till att stabilisera ekonomiska aktiviteter. För det andra måste man efter förlusten av de penningpolitiska instrumenten för att stabilisera asymmetriska störningar överväga om finanspolitiken kan ta över den rollen. Det finns dock reservationer mot en sådan rollfördelning.

3.2.2. Förutom en grundläggande skepsis - baserad på neoklassiska teoretiska idéer - mot möjligheten för en anticyklisk finanspolitik att stabilisera konjunkturerna (), finns det en utbredd oro att enskilda stater kommer att skuldsätta sig alltför mycket på alla medlemsstaters bekostnad (). Av det skälet tog man i Maastrichtfördraget med referensvärden för budgetunderskotten som den nationella finanspolitiken skall hålla sig till. Dessutom innehåller fördraget en "No- Bailing-Out"-klausul, enligt vilken de enskilda staterna själva får stå för sina skulder.

3.2.3. Att sätta upp gränser för underskotten riskerar att för EU i stort vara en kontraproduktiv policymix. Speciellt skadliga är nedskärningar av de offentliga investeringarna i anläggningar och humankapital. Totalt sett är det en del som talar för att den största konsolideringseffekten skulle uppstå genom en kombination av expansiv penningpolitik som skapar goda tillväxtvillkor och en politik som utnyttjar de ökade skatteinkomster tillväxten skapar inte till ytterligare utgifter utan till konsolidering.

3.2.4. Finanspolitiken torde i framtiden inte vara det politikområde som tar över hela anpassningsbördan vid störningar som drabbar enskilda länder olika. Denna uppgift kommer troligen att till en del falla på lönepolitiken. Desto viktigare är därför en sysselsättningsstimulerande reform av skatte- och avgiftssystemen. Det innebär framför allt en minskning av lönebikostnaderna finansierad genom en höjning av de indirekta skatterna, främst av momsen och energiskatterna.

3.3. Lönepolitik i EMU

3.3.1. För att få igång en stabil utveckling i Europa efter EMU-starten krävs en dubbel förankring av lönepolitiken. Det behövs dels ett monetärt ankare som anger spelrummet för prisstegringar. Detta ankare kan bara anges av penningpolitiken, dvs. Europeiska centralbanken. Genom att fastställa vilken inflationstakt den accepterar, anger den de ramar inom vilka lönepolitiken i Europa får röra sig utan att monetära restriktioner utdöms.

3.3.2. Förutom inflationsmålet behöver lönepolitiken ytterligare ett ankare, ett verkligt, för att kunna fylla sin uppgift. Det är först detta ankare som ger lönepolitiken en orienteringspunkt, oberoende av dess nivå och centraliseringsgrad, så att den kan undvika att råka i konflikt med penningpolitiken och samtidigt kan främja tillväxt, sysselsättning och den verkliga konvergensen.

3.3.3. Det bästa vore om lönebildningen i alla länder inrättade sig efter den potentiella produktiviteten i olika sektorer (branscher).

3.3.3.1. Dels skulle detta ge utrymme för relativt höga löneökningar för länder som Portugal, som håller på att komma ifatt övriga länder i Europa genom höga produktivitetsökningar, och det skulle ge arbetstagarna där en möjlighet att anpassa sina realinkomster till de övriga i Europa.

3.3.3.2. Dels skulle denna inriktning undanröja risken för inflation, eftersom i idealfallet inga priseffekter av löneutvecklingen skulle överskrida inflationsmålet.

3.3.3.3. Det måste dock finnas undantag från denna regel. Länder med mycket högre arbetslöshet än genomsnittet (t.ex. Spanien och Finland) måste - om de inte bara satsar på att omfördela arbetet genom arbetstidsförkortning - uppnå högre tillväxt än genomsnittet för att uppnå "konvergens" i arbetslöshetstalen. Om de inte kan åstadkomma högre tillväxt måste de nominella lönerna understiga tillväxten i inhemsk produktivitet under en period för att höja deras internationella konkurrenskraft. Denna ökade internationella konkurrenskraft måste de övriga länderna acceptera.

3.3.4. Institutionerna bakom lönebildningen måste alltså vara sådana att man lyckas anpassa den till produktiviteten. Det avgörande är att de berörda aktörerna både klarar att uppfatta centralbankens signaler och att orientera sig mot produktiviteten. Det finns flera strategier för detta. I vissa europeiska länder når centralbankens signaler parter på arbetsmarknaden som på grund av sin centralistiska inriktning har en helhetsbild av ekonomin. De s.k. trepartsråden i Nederländerna är ett instrument som skulle kunna byggas ut för det.

3.3.5. Teoretiskt finns också möjligheten för små europeiska länder att orientera sig efter lönebildningen i enskilda branscher i viktiga grannländer. För detta krävs emellertid bättre information om resultaten av löneförhandlingarna och om villkoren i ramavtalen i de europeiska grannländerna. Här kan/bör Europeiska kommissionen ta initiativ. Om man låter de lönepolitiska institutionerna skapas i en icke-samordnad process finns det en risk att stabilitetshotande beteenden ger externa effekter. Det skulle leda till djupgående regionala skillnader, dvs. motsatsen till konvergens, och sannolikt till krav på överföringar för att jämna ut den bristande jämvikten. Om man gav efter för kravet på överföringar skulle de regionala obalanserna bestå, och de länder som har en stabilitetsinriktad lönebildningsprocess skulle på lång sikt belastas av kostnader för överföringar.

3.3.6. Den mest aktuella faran är inte att man går utöver stabilitetskraven utan att man inte uppfyller dem. I europeiskt perspektiv är en tävlan om sänkta löner ingen hållbar strategi eftersom den sker på de europeiska grannländernas bekostnad. Visserligen skulle vissa länders export öka, men det skulle främst ske på europeiska handelspartners bekostnad. Tillväxten i Europa skulle knappast främjas och ingen konvergensprocess skulle komma igång. Även om man hyste de neoklassiska föreställningarna om produktionsprocessen med dess utpräglade substitutionsmöjligheter skulle resultatet tala sitt tydliga språk. Reella lönesänkningar medför minskad konsumtion, eftersom realinkomsterna måste sjunka i takt med den minskande arbetsproduktiviteten, och de medför också minskade investeringar, eftersom kapitalinsatserna blir för dyra i förhållande till arbetet.

3.3.7. Tankarna om en lönepolitik för hela Europa innehåller ett viktigt budskap för den ekonomiska utvecklingen. Ekonomiskt framåtskridande hör visserligen oskiljaktigt ihop med konkurrens, men inte med alla slags konkurrens. Tillväxten i hela Europa kan bara öka och de fattiga länderna kan bara komma i fatt om konkurrensen präglas av företagaranda. Det innebär att den i den privata sektorn måste koncentrera sig på att använda ny teknik, på att mer effektivt koppla samman olika produktionsfaktorer eller på att utveckla nya produkter för att skapa konkurrensfördelar för företagen. I den offentliga sektorn kan det vara en förbättring av infrastrukturen eller humankapitalet eller effektivare utbildnings- och skattesystem som lägger grunden för en regions konkurrensfördelar. Denna typ av konkurrens skapar tillväxt genom ekonomisk kreativitet.

3.3.8. Motsatsen är den typ av konkurrens som försöker skapa sysselsättning genom lönesänkningar, minskningar av sociala förmåner och skattesänkningar. Den metoden kan vara framgångsrik endast ur ett enskilt lands synvinkel, eller ett enskilt företags, alltså ur mikroekonomisk synvinkel. De konkurrensfördelar den ger bygger dock inte på att något nytt skapas utan på att något bestående devalveras. Ur makroekonomisk synvinkel skapar detta inga nya ekonomiska möjligheter utan i bästa fall ett nollsummespel där den förlorar som kommer efter i lönesänkningskampen. I ett europeiskt perspektiv måste man avvisa konkurrens genom lönesänkningar och minskningar av sociala förmåner eftersom den går hand i hand med minskad välfärd. Den europeiska politiken kan visserligen inte garantera en enhetlig, hög socialförsäkringsnivå, eftersom den alltid måste bero på de enskilda ländernas ekonomiska nivå. Dock måste den europeiska politiken också motverka sådana krafter som kräver sänkningar av de sociala förmånerna i det egna landet med hänvisning till den lägre nivån i grannlandet. Detta berör dock inte sådana reformer av socialförsäkringssystemen som vill satsa mer på aktivt agerande än på passivt reagerande.

3.4. Europeisk strukturpolitik

3.4.1. Därutöver är det dock EU:s och särskilt medlemsstaternas uppgift att jämna ut de olika europeiska regionernas utgångsläge genom en aktiv strukturpolitik. Dit hör främst investeringar i infrastruktur (trafik, telekommunikationer), i mänskliga resurser (utbildning, fortbildning), forskning och teknik, miljöskydd, men också riktad hjälp till privata investerare (stöd till näringslivet). Dessa investeringar som stärker de mindre utvecklade regionerna bidrar till att minska produktivitetsskillnaderna. Att kräva av lönepolitiken att den skall jämna ut regionala strukturskillnader är att kräva för mycket.

3.4.2. Det effektivaste instrumentet i EU:s strukturpolitik är strukturfonderna som under perioden 1994-1999 utgör en tredjedel av totalbudgeten med sina 141 miljarder ecu. Det utgör emellertid endast 1,97 % av europeiska BNP 1997. För att strukturfonderna skall klara av de ökande strukturpolitiska uppgifter som tillkommer, framför allt genom EU:s utvidgning, har kommissionen föreslagit reformer av dem. Dessa fonder hjälper till att minska de mindre utvecklade regionernas eftersläpning i produktiviteten och att minska arbetslösheten där. På så sätt är de en meningsfull komplettering till en samordnad penning-, finans- och lönepolitik i Europa. För medlemsstater med en BNP under 90 % av genomsnittet i EU är dessutom medel avsatta i sammanhållningsfonden.

3.4.3. Huvudansvaret för att minska strukturskillnaderna mellan regionerna ligger dock hos medlemsstaterna, särskilt som en del av skillnaderna inte finns mellan staterna utan inom staterna (D, I, F, UK).

4. Slutsatser

Om löne-, penning- och finanspolitiken samordnas torde EMU ge positiva effekter för tillväxt och sysselsättning. Dessa beror främst på lägre transaktionskostnader, lägre nominalräntor och ökad konkurrens. I olika sektorer (branscher) i de enskilda länderna bör lönepolitiken styras av den genomsnittliga produktivitetstillväxten och det tak för inflationen som ECB angivit. Högre löneavtal som avviker från detta måste avvisas lika väl som konkurrens genom lönesänkningar mellan de europeiska länderna. Därmed skulle grunden vara lagd för ekonomisk tillväxt utan inflation som skulle göra det möjligt för ECB genom sin penningpolitik att stödja minskningen av arbetslösheten i Europa. Då kunde också finanspolitiken genom de automatiskt stigande statsinkomsterna begränsa de offentliga underskotten utan att utlösa inskränkande effekter.

Bryssel den 9 september 1998.

Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande

Tom JENKINS

() Se Hall, Franzese (1996): "Mixed Signals: Central Bank Independance, Coordinated Wage-Bargaining and European Monetary Union, 15.7", opublicerat manuskript.

() Till en samordnad finanspolitik bör skepsisen vara mindre.

() Se Baumgartner m fl (1997): Auswirkungen der Wirtschafts- und Währungsunion, WIFO-manuskript.