Yttrande från Regionkommittén om "Den europeiska idrottsmodellen"

(1999/C 374/14)

BAKGRUND

Europeiska kommissionens GD X:s samrådsdokument "Den europeiska sportmodellen" och GD X:s arbetsdokument "Gemenskapens åtgärder inom idrotten: Utveckling och perspektiv".

Regionkommitténs beslut av den 15 juli 1998 att i enlighet med artikel 198c fjärde stycket i EG-fördraget utarbeta ett yttrande i frågan och ge utskott 7 (utbildning, yrkesutbildning, kultur, ungdomsfrågor, idrott, medborgerliga rättigheter) i uppdrag att bereda ärendet.

Utkastet till yttrande (CdR 37/99 rév. 2) som antogs av utskott 7 den 1 juli 1999 [föredragande: Udo Mientus (D) (PSE) och Jean-Pierre Grafé (B) (PPE)].

Utkastet till yttrande (CdR 182/97 fin), "Lika möjligheter för flickor och pojkar vid fritidsaktiviteter och särskilt vad gäller EU:s ungdoms- och idrottsprogram", som antogs av Regionkommittén den 20 november 1997 (föredragande: Barbro Sundback(1)).

Regionkommittén antog vid sin 30:e plenarsession den 15-16 september 1999 (sammanträdet den 16 september) enhälligt följande yttrande.

1. Inledning

1.1. Idrotten i Europa står just nu inför nya utmaningar. Av denna anledning anser ReK att EU bör engagera sig i debatten om hur man kan förbättra förutsättningarna för idrottsverksamheten i Europa. Detta skall dock ske med hänsyn till subsidiaritetsprincipen och de nationella, regionala och lokala myndigheternas befogenheter på området, och framför allt med respekt för idrottsorganisationernas självständighet. Kommittén välkomnar därför kommissionens initiativ att göra en genomgripande analys av det som utmärker idrotten i Europa i samrådsdokumentet "Den europeiska idrottsmodellen". Kommittén välkomnar särskilt samrådsförfarandet i samband med analysen, ett förfarande som ger samtliga berörda parter möjlighet att framföra sina åsikter.

1.2. Vid Europeiska rådets möte i Wien föreslogs att kommissionen, till Europeiska rådets möte i Helsingfors, skulle färdigställa en rapport om att bevara de nuvarande idrottsstrukturerna och bibehålla idrottens sociala funktion inom gemenskapen. ESK uppmanar kommissionen att beakta kommitténs synpunkter i frågan i sin rapport.

2. Allmänna kommentarer

2.1. Kommissionen lyfter fram idrottens obestridliga betydelse för Europeiska unionens medlemsstater - särskilt på regionernas och de kommunala myndigheternas nivå - genom att göra idrottsfrågan till ett EU-tema. Den har utvecklats till en central, oumbärlig samhällsfaktor.

2.2. Den europeiska idrottsrörelsen och dess utvuxna strukturer som kommissionen försöker beskriva som en "europeisk idrottsmodell" är oerhört mångfaldiga och komplexa. Å ena sidan har rörelsen möjliggjort utvecklingen av begreppet "idrott för alla", som framhöll idrottens fostrande, hälsofrämjande och miljömässiga värden, men å andra sidan har den också resulterat i en tävlingsmodell i många skepnader, och kommissionen har särskilt framhållit lagsporternas seriesystem.

2.3. Idrottens utveckling och dess mediala effekter har lett till att idrottsrörelsen numera tvingas ta hänsyn till två nya aspekter, som båda kan vara relevanta beroende på hur populär idrottsgrenen är, nämligen den ekonomiska aspekten och idrotten som underhållning.

2.4. Idrotten har blivit en betydande ekonomisk faktor både för den enskilde individen och för handeln, industrin, turismen och sportevenemangen. Finansieringen av idrotten och dess utövare på olika nivåer, särskilt på elitnivå och professionellt, samt trycket på tävlingsarrangörerna och inflytandet från televisionen och olika affärspartner leder till att budgetstrategier och ekonomiska strategier blir allt viktigare och till att själva idrotten kommer i bakgrunden. Den status som idrottsutövaren hade från början har ändrats helt, och kraven på idrottsrörelsen passar inte längre in i föreningarnas och klubbarnas traditionella strukturer.

2.5. Idrottsförbunden ställs i allt högre grad inför ekonomiska frågor och har utvecklats mot att fungera som tjänsteproducerande företag på idrottsområdet. Inom vissa toppidrotts- och tävlingssektorer har de till och med blivit företag på marknadsmässiga villkor. De får allt oftare en fullvärdig arbetsgivarroll, vilket bland annat kräver att de i högre grad engagerar sig i idrottsutövarnas utbildning.

2.6. Följaktligen vill ReK betona att den europeiska idrottsrörelsen måste angripa de ekonomiska begränsningar som är kopplade till dess utveckling med sunt förnuft och konsekvens. I detta sammanhang framstår "upp-och-nedflyttnings"-proceduren, som kommissionen med all rätt framhåller som den europeiska modellens främsta kännetecken, som en av de viktiga parametrarna. Om metoden konsekvent följer en idrottslig logik kan den inte längre motsvara kraven från den professionella sidan, som skall svara för de ekonomiska investeringar som behövs för att idrotten skall utvecklas.

2.7. Det är en stor utmaning att kunna bibehålla de kulturella, pedagogiska och sociala värden som karaktäriserar den europeiska modellen och samtidigt integrera den i en sammanhängande ekonomisk ram som respekterar idrottsutövarnas intressen och beaktar idrottens ekonomiska konsekvenser. Man bör utarbeta förslag till harmonisering av ramvillkoren för professionella idrottsutövare samt ta initiativ mot illojal konkurrens mellan finansiellt starka och svaga idrottsföreningar.

3. Särskilda kommentarer

3.1. Kapitel ett: Den europeiska idrottsmodellen

3.1.1. I sin analys i kapitel 1 försöker kommissionen visa vilka problem den har stött på vid tillämpningen av ekonomiska kriterier på idrotten. Den anger olika grupper som berörs (föreningar, klubbar, organisationer, media m.fl.) och gör en inventering av de viktigaste problemen.

3.1.2. ReK vill betona idrottsklubbarnas betydelse för den kulturella och sociala utvecklingen i vårt samhälle. Kommittén anser därför att kommissionen förbigår det faktum att de lokala myndigheterna har en viktig roll att spela när det gäller stöd till de lokala idrottsföreningarna, vare sig det gäller finansiering eller infrastruktur. Kommittén menar att kommissionen bör lyfta fram denna aspekt och markera att man är beredd att stödja och bevara den.

3.1.3. Kommissionen jämför det europeiska systemet med det system som används i Nordamerika. ReK anser att det amerikanska systemet är alltför mycket inriktat på företagarandan och den marknadssektor som har investerat i idrotten. Skillnaden är också stor mellan professionella idrottsutövare och amatörer, och strukturerna för de båda grupperna skiljer sig helt. Kommittén tror fortfarande på och föredrar den europeiska samhälls- och kulturmodellen.

3.1.4. I likhet med kommissionen vill ReK lyfta fram den europeiska modellens egenskaper och vill inte att integrationen av de ekonomiska faktorerna sker på bekostnad av de traditionella värdena. Kommittén uppmanar kommissionen att särskilt uppmärksamma skolornas roll på idrottsområdet generellt och på området för utbildning av amatörer på hög nivå och professionella idrottsutövare.

3.1.5. ReK medger att idrottens höga profil och mediala inflytande kan medföra bakslag och missriktade åtgärder av politisk, ekonomisk, social eller individuell karaktär, men det som samhället eller den enskilde individen väljer att göra med idrotten kan inte läggas själva idrotten till last. Kommittén uppmanar kommissionen att alltid skilja mellan idrottens idé och företeelser som innebär att den missbrukas.

3.1.6. Vad gäller idrottens utveckling (punkt 2) anser ReK att beskrivningen av hur idrotten förändrats är vag och delvis felaktig: förutom olika tävlingar ägde ett stort antal idrottsevenemang rum i Europa före 1950. Den parallell som görs mellan den europeiska integrationen och de europeiska idrottstävlingarna verkar en smula överdriven, med tanke på att de första europeiska mästerskapen ägde rum redan 1886.

3.1.7. Utan att förringa idrottslotteriernas betydelse i merparten av EU:s medlemsstater vill ReK betona att det främst är nationella, regionala och lokala myndigheter som finansierar idrotten. Även om sponsringen numera är ett oundvikligt ekonomiskt komplement gäller detta bara de idrottsgrenar där de professionella idrottsutövarna ofta figurerar i medierna. Kommittén efterlyser därför åtgärder som kan minska skillnaderna i finansieringsmöjligheter mellan de förbund som administrerar mediamässiga sporter och de som bedriver verksamhet som inte motsvarar massmediala krav, särskilt beträffande publiksiffror. ReK menar att kommissionen inte bör förringa den betydelse som idrottsutövaren, dennes familj och tusentals frivilliga har för finansieringen av idrotten.

3.2. Riksförbundens roll (punkt 4.1)

3.2.1. Den europeiska idrotten är organiserad i ett enda förbund på EU-nivå och i nationella och regionala förbund, beroende på lagstiftningen i de olika staterna. ReK betonar att det är viktigt för den europeiska idrotten att bevara detta system genom politiska och administrativa åtgärder. Detta bör stödjas i EU:s handelslagstiftning.

3.2.2. I den europeiska idrottsvärlden (den europeiska idrottsmodellen) har varje nivå i förbundssystemet (som är uppbyggt som en pyramid) en särskild betydelse. Toppen på pyramiden består av de europeiska förbunden, som ansvarar för att utarbeta tekniska regler och tävlingsformer, organisera tävlingar på europeisk nivå samt för att organisera samarbetet mellan nationella förbund för att gynna och utveckla idrotten. En av förbundens väsentliga uppgifter är att svara för utbildning och kontinuerlig uppföljning av de funktionärer som behövs för idrottsmännens utveckling, på alla aktivitetsnivåer. Det är de berörda förbunden som själva måste ta ställning till huruvida en europeisk liga kan hanteras på ett lämpligt och effektivt sätt.

3.2.3. ReK understryker att det egentligen är ganska få förbund (för fotboll, tennis och bilsport) som verkligen kan utnyttja affärsmöjligheterna. De nationella förbunden kan normalt uppfylla sina kommersiella åligganden.

3.2.4. Idén om "idrott för alla", som är mycket utbredd i Europa, kännetecknas av individuell idrottsutövning utan koppling till föreningar. "Idrott för alla" är viktigt för befolkningens välbefinnande och hälsa. Det är därför lämpligt att den offentliga sektorn eller de offentliga organisationerna investerar i den här typen av verksamhet. ReK betonar att detta inte alls är oförenligt med annan verksamhet som idrottsförbunden ägnar sig åt och som lämpar sig bäst för just deras idrottsgren.

3.2.5. ReK anser inte att det är särskilt troligt att förbunden förlorar medlemmar vare sig på gräsrotsnivå eller på högre nivå om reglerna skulle tillåta att de nationella eller europeiska idrottsförbunden har en tillräckligt stark ställning.

3.2.6. ReK betonar att förbunden helt på egen hand måste få besluta om vilka evenemang och tävlingar de vill anordna på europeisk nivå. EU:s roll är helt enkelt att skapa ekonomiska och sociala förutsättningar för att idrotten skall kunna utvecklas på ett tillfredsställande sätt.

3.3. Slutna turneringar (punkt 4.2)

3.3.1. ReK hävdar att detta bara är en teknisk fråga. Nödvändiga beslut måste fattas av de förbund som berörs, eftersom det är deras ansvarsområde. Det är inte lämpligt med någon inblandning från statens sida i den här frågan. Om förbunden inte är tillräckligt starka för att sinsemellan lösa dessa problem på ett solidariskt sätt är det dock nödvändigt att tillämpa sunda ekonomiska principer.

3.4. Solidaritet (punkt 4.3)

3.4.1. ReK betonar att solidariteten är en grundläggande princip för idrotten. Dess fostrande och sociala funktion genomsyras i hög grad av solidaritetstanken. Under Europeiska rådets möte i Wien (december 1998) betonade man att denna sociala aspekt som kännetecknar den europeiska idrotten måste bibehållas inom gemenskapen. Idrotten skall bara kunna "särbehandlas" om solidaritetssystemet tillämpas på alla nivåer inom verksamheten. Detta gäller både klubbar som måste ge sitt bidrag till regionala och nationella förbund och förbund som måste uppfylla sina åtaganden gentemot klubbar och medlemmar.

3.4.2. Ett av gemenskapspolitikens syften är att undvika en gränsdragning mellan idrottsformer med privilegierad ställning inom idrottsvärlden och idrott för unga och amatörer. Att tala om en skillnad mellan professionell idrott och idrott för alla är inte lämpligt, eftersom sätten att idrotta ständigt växlar och påverkar varandra.

3.4.3. Frågan om huruvida vi kan hålla fast vid solidaritetsprincipen är avhängig av uppkomsten av internationella ligor. Om sådana ligor bildas under ledning av det europeiska förbundet kan solidaritetsprincipen "tillämpas". Om en "sluten liga" bildas utanför förbundet måste dock alltid sunda ekonomiska principer tillämpas.

3.4.4. ReK menar att det fåtal förbund som har möjlighet att göra större vinster i samband med kommersiell verksamhet och sändningsrättigheter skall kunna beviljas undantag från till exempel restriktioner för deltagande i tävlingar.

3.4.5. De nationella och europeiska idrottsförbunden har hittills inte tillämpat solidaritetsprincipen på ett ändamålsenligt sätt. Nästan alla intäkter från försäljningen av sändningsrättigheter stannar kvar inom den professionella idrotten. Stora delar av dessa inkomster (så stor del som möjligt) måste i framtiden föras över till ungdoms- och amatöridrotten, så att de lokala och regionala myndigheterna får större ekonomiska möjligheter att främja idrotten.

3.4.6. Jämlikhetsprincipen tillämpas ännu inte, men den skulle kunna tillämpas om vissa av de undantag som görs från regeln om en sund finansiering baserades på uppfyllandet av lämpliga villkor.

3.5. Idrottens främjande (punkt 4.4)

3.5.1. Frågan om hur idrotten skall kunna främjas tas upp under punkt 3.4.6.

3.5.2. Användningen av offentliga medel till finansiering av idrottsverksamhet baseras på subsidiaritetsprincipen och kan bara bli aktuell om klubbarna och förbunden inte kan uppfylla sin sociala funktion med egna resurser på ett tillfredsställande sätt. Klubbarnas och förbundens egna bidrag måste därför kompletteras med inkomster från kommersiell verksamhet.

3.5.3. ReK anser att användning av offentliga medel endast skall komma i fråga för de områden inom idrotten som är av intresse för allmänheten (och allmänhetens välbefinnande) eller för icke-vinstgivande verksamhet. Det är alltså uteslutet att offentliga medel skulle användas för att gynna professionell idrottsutövning eller idrottsorganisationernas kommersiella verksamhet.

3.5.4. ReK betonar att de flesta nationella förbunden, med några få undantag (fotboll, tennis, bilsport), inte har möjlighet att helt finansiera idrottsverksamheten för ungdomar och amatörer med egna resurser, vilket innebär att de är beroende av regionala myndigheter (kommuner och delstater) för att kunna gynna idrotten i landet.

3.5.5. Frågan om huruvida idrotten kan främjas på lämpligt sätt med ett slutet tävlingssystem behandlas under punkt 3.3 ovan.

3.6. Den europeiska idrottsmodellen (punkt 4.5)

3.6.1. ReK anser att den idrottsmodell som utvecklats i Europa i princip bör stödjas och bevaras. Kommittén betonar att det inte är regeringarnas sak att kontrollera idrottens strukturer och organisationer. Detta måste även i fortsättningen vara de oberoende idrottsorganisationernas ansvar. Kommittén anser emellertid att staten skall ha en reglerande funktion för att skapa förutsättningar för att idrotten och dess organisationer skall kunna utvecklas på ett sådant sätt att de kan fortsätta att fylla sin funktion.

3.7. Kapitel två: Idrotten och televisionen

3.7.1. Kapitlet om idrotten och televisionen ger i huvudsak en detaljerad översikt av befintliga problem, även om analysen på sina ställen är ytlig, inexakt och i vissa avseenden till och med vag. Det är exempelvis ReK:s uppfattning att idrotten och televisionen bara har utvecklats parallellt med avseende på ett begränsat antal mediamässiga sporter och idrotter som lockar större publik än breddidrotten.

3.7.2. Massmedia har ett avsevärt inflytande på idrottens utveckling, men det exempel som ges är ingen lyckad illustration av företeelsen. Det är fel att säga att intäkterna från TV-sändningar har blivit den huvudsakliga finansieringskällan för större delen av idrotts- och sportgrenarna. Det gäller bara ett litet antal grenar som är tillräckligt mediamässiga.

3.7.3. Den betoning som lagts på den begränsade sportsektor som "gör sig" i massmedia är förståelig med tanke på den roll som TV-marknaden spelar, men detta får ändå inte överskugga idrottsvärlden som helhet; den täcker ett betydligt större område i ekonomiskt avseende. Eftersom de mediamässiga sporterna och idrotterna får indirekta effekter på Europas hela idrottsrörelse får besluten om de rättsliga ramarna för denna sektor konsekvenser för idrottens framtida organisation i Europa, både på medellång och längre sikt; och det är förhållanden som flertalet européer identifierar sig med genom att tillhöra en klubb eller ett förbund och till och med helt vid sidan av dessa sammanhang.

3.8. Kollektiv försäljning och ensamrättens varaktighet (punkt 9.1)

3.8.1. I Europa präglas idrotten i huvudsak av arbetet i förbund och klubbar, som producerar en betydelsefull och substantiell allmännyttig tjänst genom att ställa idrottsanläggningar till förfogande och ge alla möjlighet att delta i tävlingar. De gör detta på frivilligbasis och i Europeiska unionens samtliga regioner. Dessa insatser är väl värda att stödjas och uppmuntras med allmänna medel, särskilt på den regionala nivån, som utvecklats i enlighet med subsidiaritets- och solidaritetsprinciperna. Subsidiaritetsprincipen innebär att den offentliga finansieringen endast får ske i kompletterande form, alltså för att förstärka befintliga resurser.

3.8.2. Solidaritetsprincipen förutsätter att de kommersiella vinster som ett begränsat antal sporter och idrotter genererar inte läggs på hög av idrottsvärldens privilegierade sektorer, utan utnyttjas till att stödja finansieringen av den kostnadskrävande ungdoms- och amatöridrotten. Det gäller att sätta stopp för tendensen att privatisera "kommersiellt gångbara idrotter" och främja ungdomsidrotten med allmänna medel. Denna lösning är bara möjlig om idrottsförbunden får resurser att svara för förbättrat stöd, vilket måste vara en av EU:s politiska målsättningar på idrottsområdet.

3.8.3. Ett viktigt och lämpligt sätt att hävda de kollektiva intressena (eller föreningslivets intressen) framför privata intressen är kollektiv försäljning (exempelvis av ett antal samverkande sammanslutningar) av upphovsrätt eller sändningsrättigheter.

3.8.4. Det är bara vissa förbund (fotboll, tennis, motorsport) som kan få några betydande intäkter av kollektiv försäljning. Dessa sammanslutningar bör ges möjlighet att föreslå ett differentierat och överskådligt system för fördelningen av intäkterna och redovisa dessa för kommissionen. ReK anser att en så stor del som möjligt av intäkterna från TV-rättigheter bör gå till ungdoms- och amatöridrotten för att avlasta de regionala budgetarna för idrottsfrämjande verksamhet.

3.8.5. Det krävs också institutionell samordning för att samarbetet mellan proffsidrotten och ungdoms- och breddidrotten skall fungera väl. Denna samordning kan skötas antingen inom ett idrottsförbund som täcker båda sektorerna eller på kontraktsbasis.

3.8.6. Som svar på frågan om den kollektiva försäljningen måste godkännas som ett sätt att säkerställa konkurrens på lika villkor, eller om den måste kopplas till en solidaritetsfond, menar ReK (se punkt 3.8.2) att största möjliga del av de TV-intäkter som är skattefria för mottagarna och/eller idrottsföreningarna bör kanaliseras till återväxt och amatörverksamhet. Frågan om det vore lämpligt med en solidaritetsfond är mindre avgörande här.

3.8.7. De arrangemang och idrottstävlingar som är kommersiellt intressanta för massmedia organiseras av förbunden under vissa perioder (tävlingar, turneringar, cuper). Det är tillräckligt att ensamrätten bara beviljas för en av dessa perioder. Det måste också vara fallet att rättsinnehavaren skall godkänna försäljning till tredje part eller själv ombesörja denna.

3.8.8. Förbunden bör vara ålagda att ordna infordran av offerter om de utnyttjar sin rätt till kollektiv försäljning.

3.9. Växelverkan mellan idrotten och den audiovisuella industrin (punkt 9.2)

3.9.1. ReK anser att det är skadligt för idrotten om massmedia eller näringslivsintressen köper eller kontrollerar klubbar i nationella seriesystem. Idrottsorganisationerna måste få rättsliga, stadgemässiga möjligheter att undvika sådana uppköp.

3.9.2. När idrottsklubbar ombildas till kommersiella organisationer finns det möjlighet att intressekonflikter uppstår och att många som deltar i tävlingarna kan utöva påtryckningar, vilket kan leda till manipulering av resultaten; detta äventyrar idrottens framtid.

3.9.3. För att idrottens etik skall kunna värnas bör företag inte få tillstånd att köpa idrottsföreningar. Det strider mot idrottens principer och mot målsättningen att idrottsorganisationerna skall samarbeta.

3.10. Rätten till information (punkt 9.3)

3.10.1. ReK anser att PPV-television är ett hot mot idrotten om betal-TV-näten köper ensamrätt för alltför långa perioder, och följaktligen i princip oacceptabel. De kan frestas betala stora summor för att köpa rättigheter för att tränga in på nya marknader eller bredda sin marknadsandel. Detta skulle i hög grad hindra allmänheten från att se stora sportevenemang på TV, och marknaden skulle snedvridas. För att idrotten skall kunna ha den sociala funktion som beskrivits ovan måste man se till att de offentligkontrollerade kanalerna får rätt att sända evenemangen, och följaktligen på ett rimligt sätt reglera betal-TV-sektorn. Genom ensamrätt att sända vissa idrottstävlingar undergräver denna sektor allmänhetens rätt att avnjuta idrotten som publik.

3.10.2. Med tanke på deras samhällsansvar och på solidaritetsprincipen bör idrottsföreningarna uppmuntras att avböja avtal som visserligen ger kortsiktiga ekonomiska vinster men hindrar den stora allmänheten från att se stora idrottsliga evenemang på TV. Sådana affärer äventyrar idrottens utveckling i Europa och kommer i sista hand att vändas mot föreningarna själva.

3.10.3. Om TV-kanalerna skulle äga aktier i de viktigaste europeiska idrottsklubbarna skulle de kunna påverka de ledande europeiska idrottsinstansernas beslut. Med andra ord skulle de få större inflytande över evenemangens spelregler och framför allt över tävlingarnas organisation och tidsplanering. Detta utgör alltså ett hot mot idrottsetiken.

3.10.4. I syfte att förhindra att sändningen av stora idrottsevenemang monopoliseras av utvalda kanaler eller betal-TV, bör direktivet "Television utan gränser" omgående tillämpas i varje medlemsstat så att den fria tillgången till TV-sändningar av stora idrottsevenemang säkerställs.

3.11. Den offentliga televisionens roll (punkt 9.4)

3.11.1. Offentlig TV har som förstahandsuppgift att betjäna allmänheten, vilket innebär att dessa kanaler skall presentera hela skalan av idrottsgrenar på ett uttömmande sätt och ge dem positiv publicitet. TV bidrar till opinionsbildning och politisk fostran, men dess traditionella roll har också en kulturell dimension, där ordet kultur tolkas i vid bemärkelse, givetvis inklusive sport och idrott.

3.11.2. För närvarande fyller allmän-TV sin uppgift bara nätt och jämnt, eller inte alls. Det gäller att trycka på för att dessa kanaler skall sköta denna plikt.

3.11.3. Offentlig television skall presentera minoritetsidrotter inom ramen för sitt allmänserviceuppdrag. I Tyskland skall de statliga kanalerna reservera rimlig sändningstid för alla idrotter i sina programtablåer, även för "minoritetssporter".

3.11.4. När det gäller fråga 1 delar inte ReK kommissionens uppfattning att sportprogram inte faller inom ramen för allmänserviceuppdraget. Det är emellertid lämpligt att göra en förteckning över de kriterier som kan användas för att avgöra om ett evenemang tillhör kategorin ren underhållning - och följaktligen inte skall sändas i allmän-TV - eller om det rör sig om ett arrangemang som har tyngdpunkten i idrottens karaktär och målsättningar, och således faller inom ramen för det offentliga uppdraget.

3.12. Kapitel tre: Idrotten och samhället

3.12.1. I det tredje kapitlet behandlar kommissionen idrottens sociala aspekt. Man redovisar de samhälleliga värden som idrottsutövning ger och deras tillämpningsområden: a) fostran, b) miljön, c) folkhälsa och d) sysselsättning.

3.12.2. Med tanke på vår tids sociala utmaningar kan man faktiskt konstatera att socialt inriktade organisationer tillägnar sig idrottsbegreppet, vilket är en idé som ofta förmedlas av de politiska beslutsfattarna. Vi kan notera samma företeelse på hälso- och friskvårdsområdet, där begreppet utnyttjas av privata intressen i rent kommersiellt syfte (gym).

3.12.3. I samband med aspekten fostran anser ReK att EU har en viktig uppgift i att erkänna de kvalifikationer som krävs av idrottsrörelsens ledare. Unionen bör också göra det lättare för både idrottsmän och ledare att vara verksamma i olika medlemsstater genom att eliminera hinder för den fria rörligheten.

3.12.4. Regionkommittén vill understryka att idrotten - som kulturföreteelse i vårt samhälle - är bärare av individuella och samhälleliga värden. Den bidrar till vars och ens välbefinnande och integration i samhällslivet. Det handlar om betydelsefulla värden som är kopplade till idrottsutövningen och idrottsrörelsens uppbyggnad.

3.12.5. Man kan ställa frågan: "Om idrotten används i andra syften än som fritidssysselsättning och i en strävan att överträffa sig själv, kan den vara ett giltigt svar på våra samhällsproblem? Om svaret är ja, kan denna instrumentella logik bli föremål för en viss politik som är främmande för idrottsrörelsen och dess anda?"

3.12.6. Idrottsrörelsen är en integrerad del av vårt samhällsliv. Regionkommittén understryker att ingen kan utveckla denna logik bättre än idrottsföreningen, genom att hjälpa den unga människan att utveckla sin personlighet och fysik, och främja hennes integration i själva idrotten. En av de grundläggande aspekterna av idrottens sociala roll är för övrigt möjligheten att underlätta social integration av fysiskt eller psykiskt funktionshindrade personer. Det gäller följaktligen att erkänna och bekräfta idrottsrörelsens uppgift, vilket kräver att den på allvar räknas som en av aktörerna i medborgarsamhället. ReK betonar att idrottsföreningarna inte är företag och att idrottsförbunden inte är näringslivsorganisationer i ekonomisk-rättslig bemärkelse, utan sammanslutningar som utför offentliga uppdrag, huvudsakligen på basis av ett frivilligt engagemang från allmänhetens sida. Idrottsområdet är ändå en betydelsefull ekonomisk sektor som totalt svarar för mer än 1,5 % av EU:s BNP; som tjänstesektor erbjuder den många slags utkomstmöjligheter.

3.12.7. ReK anser att det är centralt att idrottsrörelsens relation med Europeiska unionen kan skötas på en grundval som bevarar rörelsens självständiga ställning - med respekt för idrottsutövarnas individuella rättigheter - och därmed dess förmåga att utvecklas och förändras inom de ramar som ställs upp av den internationella idrottsrörelsen. Inom ramen för sina befogenheter bör kommissionen bidra med insatser till individuellt skydd för idrottsutövarna och till deras utveckling.

3.12.8. Det finns emellertid anledning till ett varnande ord. Det skulle vara fel att tro att det är lätt att administrera sport och idrott med regelverk och cirkulärskrivelser. Idrotten är en extremt mångskiftande företeelse, både på sportslig och på politisk nivå.

3.12.9. Förutom att varje typ av idrottsutövning har sina mycket specifika drag varierar det institutionella idrottsbegreppet från ett EU-land till ett annat (se bilaga), vilket gör samordningsarbetet på Europanivå än mer komplicerat.

3.12.10. Det är dessutom fallet att de olika aspekter med anknytning till idrott som skulle kunna bli föremål för gemenskapsinsatser berör mycket väsensskilda kompetensområden: uppfostran, folkhälsa, säkerhetsfrågor, miljö, sysselsättning, utbildning, infrastruktur osv. Oftast hör inte dessa frågor till idrottsministrarnas ansvarsområden i många medlemsstater.

3.12.11. Regionkommittén vill betona att en övergripande idrottspolitik från Europeiska kommissionens sida måste ha en uppläggning som erbjuder idrottsrörelsen regler som gör det möjligt att bygga upp organisationsstrukturer med garantier för gemene man att idrotta, oavsett nivå.

3.13. Idrott och lika möjligheter

3.13.1. ReK framhåller att en "idrott-för-alla"-politik på grundval av principen om lika möjligheter är en integrerad del av den europeiska idrottsmodellen, och den måste stödjas och främjas. Detta innebär att alla medborgare - oavsett eventuellt funktionshinder, ålder, kön, etnisk tillhörighet, samhällsklass och ekonomiska förhållanden - skall garanteras tillgång till idrottsverksamhet. En del av denna modell består i åtgärder som syftar till att skapa villkor som stimulerar flickor och kvinnor till idrottsutövning och ledarfunktioner, och hänsyn måste tas till deras behov. Detta underströks också i ReK:s yttrande om lika möjligheter för flickor och pojkar inom fritidsaktiviteter, och särskilt inom EU:s ungdoms- och idrottsprogram.Denna tillgång till idrottsverksamhet kräver att man satsar på idrottsanläggningarna. I vissa medlemsstater diskuterar man för närvarande en anpassning av skoltiden. En sådan anpassning kan medföra ett intensivare utnyttjande av infrastrukturerna och därmed framtida investeringar för de lokala myndigheterna, som ansvarar för de skolanknutna idrottsanläggningarna.

3.14. Idrott och dopning

3.14.1. ReK noterar med tillfredsställelse att Europeiska rådet i Wien den 11-12 december 1998 framhöll vikten av att förstärka insatserna i kampen mot dopning: man uppmanade medlemsstaterna, Europeiska kommissionen och de internationella idrottsorganisationerna att speciellt verka för bättre samordning av befintliga nationella åtgärder.

3.14.2. ReK betonar att det krävs samordning och harmonisering av de nationella insatserna för att förebyggande verksamhet, forskning och straffbestämmelser skall fungera effektivt. Det handlar om ett problem som löper över nationsgränser. Kommittén stöder i konsekvens med detta Europaparlamentets maning till kommissionen att lägga fram förslag om genomförande av en harmoniserad folkhälsopolitik som syftar till att bekämpa dopning (resolutionen av den 17 december 1998).

3.14.3. ReK vill speciellt understryka att en gemensam förteckning över substanser som är förbjudna i EU måste ställas upp, så att det onormala läget inte uppstår att vissa substanser är godkända i vissa medlemsstater, förbjudna i andra.

3.14.4. ReK noterar att IOK föreslagit en internationell antidopningsbyrå. Idén presenterades nyligen vid IOK:s världskonferens i Lausanne, i februari 1999. ReK anser att ett sådant organ skall ha självständig ställning och svara för att miniminormer respekteras i fråga om kontroller och sanktioner.

3.14.5. Kommittén välkomnar slutsatserna från EU:s idrottsministrars informella möte i Paderborn den 31 maj till 2 juni 1999, där man underströk att IOK:s världskonferens om dopning visade hur viktigt och ändamålsenligt det är att Europa enhälligt förespråkar bildandet av en antidopningsbyrå, och stödde samordning med Europarådet i denna fråga. Man ställde sig positiv till inrättandet av en oberoende och öppen internationell antidopningsbyrå med Europeiska unionens medverkan.

3.14.6. ReK konstaterar att dopning kan förekomma bland mycket unga idrottsutövare (ibland från 12 års ålder) och rekommenderar att man ägnar särskild uppmärksamhet åt att skydda ungdomar mot sådana företeelser. Här ställer vi oss bakom Europaparlamentets appell om att EU skall stödja informationskampanjer, speciellt i skolvärlden, i idrottsföreningarna och ungdomsorganisationerna.

3.14.7. I detta sammanhang noterar ReK att man måste vända sig mot tendenserna till ohejdad kommersialisering av idrotten, och den förvrängda bilden av idrotten i massmedia, som kan leda till att de rent sportsliga värdena går förlorade när utövarna fuskar genom att dopa sig.

4. Slutsatser

4.1. Sport och idrott är en del av européernas vardagsliv. Gott och väl 100 miljoner EU-medborgare utövar någon idrottslig verksamhet och är organiserade i tusentals idrottsföreningar och rader av förbund och nationella organisationer. För Medborgarnas Europa är idrotten också ett verktyg som bättre än alla andra kan bidra till att bygga upp en identitetskänsla. I kraft av sina möjligheter med avseende på pedagogik samt hälso- och integrationsaspekter, utgör den en kulturell och social företeelse som i allt högre grad upplevs och erkänns i det dagliga livet i Europas regioner och kommuner. Den är också betydelsefull för hela den europeiska integrationsprocessen.

4.2. EU:s idrottspolitik bör följaktligen syfta till att anpassa EU-lagstiftningen så att ramvillkor kan skapas och utvecklas som gör det möjligt för idrotten i Europas regioner och kommuner att utföra de samhällsnyttiga uppdrag som den anförtrotts och att driva på dess utveckling. Detta måste ske med total respekt för subsidiaritetsprincipen, de nationella, regionala och lokala myndigheternas ansvarsområden och den organiserade idrottsrörelsens självständiga ställning. Regionkommittén välkomnar den uppmaning till kommissionen som framfördes av gemenskapens idrottsministrar vid det informella sammanträdet i Paderborn den 31 maj - 2 juni 1999 beträffande behovet av att inrätta en arbetsgrupp som studerar hur idrottsaspekterna skall kunna beaktas i EU-fördraget. Att subsidiaritetsprincipen respekteras är väsentligt, eftersom de regionala och lokala myndigheterna spelar en viktig roll för den sociala integrationen. De kan använda idrotten som ett sätt att integrera människor i samhället och bör därför få tillräckligt med manöverutrymme i detta avseende vid sidan av att man inrättar en heltäckande EU-politik på idrottsområdet.

4.3. Kommittén är positiv till slutsatserna från den första EU-konferensen om idrott i Olympia den 20-23 maj 1999, där man lyfte fram övertygelsen om att den europeiska idrotten - med all sin mångfald - har gemensamma drag som måste skyddas från en eventuell kommersiell snedvridning. Det betonades att man måste slå vakt om demokratin och solidariteten, de båda principer som ligger till grund för den europeiska idrottsrörelsen, och att idrotten skall kunna passa in i den nya kommersiella inramningen och utvecklas där utan att förlora sin identitet eller sitt oberoende; detta är grundvalen för dess sociala dimension.

4.4. ReK noterar att de befogenheter som fördraget ger EU - hittills begränsade till idrottens ekonomiska aspekter, dess grundläggande förutsättningar och betydelse för Medborgarnas Europa - har en alldeles för undanskymd ställning. Kommittén anser att man bör utveckla en europeisk idrottspolitik som lägger större tonvikt vid Europas idrottsrörelses centrala roll på det kulturella och socioekonomiska området. Vid sidan av de rent ekonomiska frågorna - som berör exempelvis idrottstävlingarna och avtalsrätten, idrottsutövarnas fria rörlighet eller TV utan gränser - måste andra ämnen uppmärksammas: idrottens bidrag till Agenda 2000, föreningarnas och stiftelsernas allmännytta och den ideella verksamhetens särskilda betydelse, idrottens bidrag till en europeisk frivilligtjänst, dess bidrag till utvecklingen av EU-programmen för ungdom, för integration av funktionshindrade, för att främja kvinnans ställning, för att bekämpa huliganism, eller effekterna av förbudet mot tobaks- och alkoholreklam på finansieringen av idrottsevenemang.

4.5. Idrottens utveckling i de europeiska regionerna och kommunerna är också avhängig av allmänna villkor som definieras på EU-nivå. En framtida europeisk idrottspolitik bör därför syfta till att bevara och utveckla den europeiska idrottsrörelsen enligt "den europeiska idrottsmodellen".

Bryssel den 16 september 1999.

Regionkommitténs

ordförande

Manfred DAMMEYER

(1) EGT C 64, 27.2.1998, s. 81.

BILAGA

till Regionkommitténs yttrande

IDROTTENS ORGANISATION I EUROPA

TYSKLAND

DE ALLMÄNNA FÖRUTSÄTTNINGARNA FÖR IDROTTEN

Tyskland är uppbyggt som en förbundsstat med 16 Länder. Denna federala förvaltningsstruktur har del i ansvaret för idrottsområdet.

Den organiserade idrotten är i huvudsak beroende av icke-statliga idrottsorganisationer.

Förbundsregeringen, delstaterna och de lokala nivåerna svarar för rättsliga och materiella grundvalar och stöder idrottsorganisationernas verksamhet när dessa har otillräckliga personella och ekonomiska resurser. Alla stimulansinsatser görs i enlighet med subsidiaritetsprincipen. Den konstitutionella fördelningen av befogenheter, sponsringsmedel och offentligt stöd till idrotten faller på delstaternas ansvar.

Förbundsregeringen berörs framför allt av idrottsfrågor av nationell eller övernationell betydelse.

ÖSTERRIKE

DE ALLMÄNNA FÖRUTSÄTTNINGARNA FÖR IDROTTEN

Idrottens organisation i Österrike bygger på förbundens och föreningarnas verksamhet; dessa har oberoende status.

Staten bär emellertid ansvaret för olika stödinsatser, särskilt på de nio delstaternas men också på förbundsstatens nivå.

FÖRVALTNINGSORGANISATION

På nationell nivå

Förbundsministeriet för utbildning och kultur är ensamt ansvarigt för idrotten inom skolväsendet. Andra uppgifter - anslag till idrottsorganisationer, föreningar och kommuner, främjande och organisation av idrottsverksamhet på nationell nivå - faller fortsättningsvis på förbundskanslersämbetet.

På regional nivå

I rättsligt avseende faller idrottsfrågorna under de nio Bundesländers ansvarsområde; de svarar således för det allmänna idrottsfrämjandet. Administrativt handhas idrotten av delstaternas idrottsråd, Landessporträte. Samarbete har byggts upp mellan förbunds- och Länder-nivåerna för att samordna stödverksamhet av nationellt intresse.

BELGIEN

DE ALLMÄNNA FÖRUTSÄTTNINGARNA FÖR IDROTTEN

Idrottsrörelsen i Belgien är organiserad av idrottsföreningarna på basis av ideella insatser och självständighet. Det offentligas roll är framför allt kompletterande och består i att stödja sport och idrott och privata initiativ under vissa villkor. Denna kompletterande roll hindrar inte att myndigheterna kan ta vissa initiativ (kampanjen "Idrott för alla", utbildning av idrottsledare osv.).

Idrotten sorteras in under kulturfrågorna, som är ett ansvarsområde för Belgiens tre (språkliga) "gemenskaper".

DANMARK

I Danmark är idrotten till övervägande del beroende av den ideella sektorn och bygger på amatörverksamheten. Trots att myndigheternas stöd till idrotten ökar respekteras de ideella organisationernas fria och självständiga ställning; den betraktas till och med som ett viktigt redskap för praktisk skolning i demokrati. Det offentliga har att skapa den ram som behövs för att utöva idrott, medan de ideella organisationernas roll är att driva verksamhet inom denna ram.

Både den offentliga sektorn och föreningslivet prioriterar fritidsidrottandet framför tävlingsidrotten och lägger den absoluta tonvikten vid den lokala nivån.

De kommunala instanserna stöder de lokala idrottsföreningarna ekonomiskt: genom investeringar i uppbyggnad och drift av sport- och idrottsanläggningar samt - bör det tilläggas - bidrag till lokala föreningars verksamhet och hyra av hallar och idrottsplatser.

SPANIEN

För närvarande bygger den organiserade idrotten i Spanien på ett system för samverkan mellan offentlig och privat sektor. Båda dessa parter bär ansvaret för att främja och utveckla idrottsverksamhet.

De viktigaste offentliga organen är

- riksidrottsrådet;

- den idrottsstyrelse som generellt finns i alla autonoma regioner;

- det idrottsråd som finns på lokal nivå.

Den privata idrottsorganisationen har en uppläggning som är parallell med förvaltningsansvaret:

1) På nationell nivå finns

- Spanska olympiska kommittén;

- riksförbunden för de olika idrottsgrenarna;

- de professionella seriesystemen med proffsföreningarna;

- vissa övergripande idrottsförbund.

2) På de autonoma regionernas nivå finns

- de regionala förbunden för olika idrottsgrenar;

- de regionala idrottsföreningarna.

3) På lokal nivå finns

- idrottsföreningarna och klubbarna.

FINLAND

DE ALLMÄNNA FÖRUTSÄTTNINGARNA FÖR IDROTTEN

De övergripande målen för den finska idrottspolitiken formulerades i den idrottslag som trädde i kraft år 1980.

Ansvaret fördelas på följande sätt: Den offentliga idrottsförvaltningens uppgift är att skapa villkor som befrämjar idrottsverksamhet medan idrottsföreningarna svarar för att organisera sådana aktiviteter.

FRANKRIKE

DE ALLMÄNNA FÖRUTSÄTTNINGARNA FÖR IDROTTEN

Organisationen och utvecklingen av idrotten grundas på ett speciellt system där offentliga organ och privata sammanslutningar knyts samman i en specifik ram av lagar och förordningar.

Denna speciella typ av samverkan i att bedriva offentlig verksamhet inom fysisk fostran och idrott motiveras av det erkända allmänintresset och ger det franska idrottsväsendet en unik prägel.

GREKLAND

DE ALLMÄNNA FÖRUTSÄTTNINGARNA FÖR IDROTTEN

Grekland utvecklar sin idrottsorganisation via ett generalsekretariat för idrott och utbildningsministeriet och med två huvudmålsättningar:

- Att stödja toppidrotten med ekonomiska resurser och forskning, i samarbete med idrottsförbunden och idrottsforsningscentra.

- Att stödja breddidrotten ekonomiskt och organisatoriskt, på central och lokal nivå, i samarbete med kommunala instanser, föreningar och andra organ med social och idrottslig inriktning.

"Idrotten skall stå under statens beskydd; staten skall också överinse idrottsverksamheten som högsta instans" (författningens artikel 16).

IRLAND

DE ALLMÄNNA FÖRUTSÄTTNINGARNA FÖR IDROTTEN

Den irländska idrottspolitiken bygger i hög grad på Europarådets idrottsstadga, men faktorer som studier om aktivitetsnivåer och strategier påverkar också besluten.

Den statliga idrottspolitiken erkänner idrottsföreningarnas självständighet och strävar efter att bidra till idrottens utveckling.

ITALIEN

DE ALLMÄNNA FÖRUTSÄTTNINGARNA FÖR IDROTTEN

Idrottsverksamheten organiseras av idrottsrörelsen med föreningarna som bas och med Italienska olympiska kommittén (CONI) som topporgan.

Staten spelar en kompletterande roll och har till uppgift att förbättra förutsättningarna för medborgarna att fritt utöva de idrotter de önskar.

Den "institutionella" CONI-lagen (1942) överförde inga av statens befogenheter till denna redan existerande idrottsorganisation men erkände dess roll och de funktioner som den haft sedan den bildades.

Staten garanterade CONI intäkterna från tips (1948) och bekräftade dess status som offentligt organ.

CONI har därmed tre funktioner som utövas parallellt:

- som offentligt icke-statligt organ;

- som paraplyorganisation för idrottsförbunden;

- som nationell olympisk kommitté, erkänd av IOK.

LUXEMBURG

DE ALLMÄNNA FÖRUTSÄTTNINGARNA FÖR IDROTTEN

Idrottsverksamheten i Luxemburg kännetecknas av att ansvarsuppgifter kompletterar varandra och delas mellan den självständiga idrottsrörelsen och myndigheter på nationell och lokal nivå.

PORTUGAL

DE ALLMÄNNA FÖRUTSÄTTNINGARNA FÖR IDROTTEN

Staten tar del i idrottens organisationer via sitt idrottssekretariat, som lyder under premiärministern och biträds inom förvaltningen av tre offentliga organ: IND, CEFD och CAAD.

Det är statssekreteraren för idrott som är ansvarig på regeringsnivå och utgör det politiska och beslutande organet. Han biträds på det operationella planet av tre offentliga organ som ansvarar för samordning och utveckling av statens insatser och administrativa och ekonomiska stöd på idrottens område, under överinseende av den regeringsledamot som svarar för idrottsfrågorna.

STORBRITANNIEN/NORDIRLAND

DE ALLMÄNNA FÖRUTSÄTTNINGARNA FÖR IDROTTEN

De organ som bär ansvaret för idrott och fritidsverksamhet är ministeriet för det nationella kulturarvet, Skottlandsministeriet, Walesministeriet och Nordirlands utbildningsministerium; Wales, Skottlands respektive Nordirlands idrottsråd; de kommunala myndigheterna; de nationella sammanslutningarna; riksförbunden; den ideella och den privata sektorn.

De lokala förvaltningsinstansernas engagemang i idrottsfrågor täcks av vissa officiella bestämmelser som dock inte har obligatorisk karaktär. Kommunala myndigheter har ingen rättslig skyldighet att erbjuda gynnsamma villkor för idrottsutövning.

Sports Councils, idrottsråden för England, Skottland, Wales och Nordirland, är organ med uppgift att utveckla och finansiera idrott. De skall på olika sätt svara för idrottsfrämjande, ökat idrottsutövande, förbättrade prestationer och högre kvalitet på infrastrukturen.

SVERIGE

DE ALLMÄNNA FÖRUTSÄTTNINGARNA FÖR IDROTTEN

Idrotten i Sverige är en mycket bred, självständig folkrörelse som styrs av det centrala organet Riksidrottsförbundet.

De lokala idrottsföreningarna är emellertid själva grunden för idrottsrörelsen.

Enligt det svenska systemet får Riksidrottsförbundet en central roll: Trots att det är en helt icke-statlig organisation har regeringen delegerat en rad uppgifter till RF. Staten finansierar förbundet och - åtminstone - specialidrottsförbundens administrativa arbete.

NEDERLÄNDERNA

DE ALLMÄNNA FÖRUTSÄTTNINGARNA FÖR IDROTTEN

Ansvaret för utvecklingen och genomförandet av idrottspolitiken delas mellan den offentliga sektorn och de självständiga idrottsorganisationerna. Det står den privata sektorn fritt att besluta om den egna idrottspolitiken; myndigheterna stöder denna ekonomiskt, organisatoriskt och i fråga om infrastrukturen.

Grundprincipen är att den offentliga sektorn inte vidtar politiska åtgärder när de nationella idrottsorganisationerna själva kan genomföra dessa. Denna princip hindrar emellertid inte att myndigheterna - inom ramen för relationen myndigheter/privata initiativ - bibehåller viss självständighet med avseende på den politik som förs eller skall föras, på grundval av ett eget ansvar på alla idrottsområden.