SJÄTTE RAPPORTEN OM GENOMFÖRANDET AV EU:S LAGSTIFTNING PÅ TELEKOMMUNIKATIONSOMRÅDET

(framlagt av kommissionen)

INLEDNING OCH SAMMANFATTNING

1. Denna rapport handlar om hur EU:s och WTO:s regelverk genomförts efter ett år av snabb utveckling inom politik och lagstiftning och på marknaderna i EU efter antagandet av det senaste meddelandet om genomförandet. Mot denna bakgrund utgör rapporten en fortsättning på det arbete som utförts i samband med tidigare meddelande genom att

-huvuddragen för den främsta marknadsutvecklingen ges med stöd av detaljerade bilagor,

-genomförandet av de centrala lagstiftningsprinciper som omfattas av EU:s och GATS/WTO:s gällande regelverk analyseras, också på grundval av detaljerade bilagor, och

-slutsatser dras som är avsedda att bidra till uppfyllandet av de mål för eEurope som fastställdes i Lissabon och Feira under övergången till det nya regelverket.

2. De nationella tillsynsmyndigheterna har det senaste året alltmer använt sin befogenhet för att utöva påtryckningar på marknaden så att konkurrensen kan ökas genom att tillträdet till anläggningar hos operatören med tidigare helt dominerande ställning garanteras. De har även lagt grunden för en allt större konkurrens avseende tillträde till accessnät, där åtta medlemsstater redan har lagstiftat om tillträde till accessnät och där 62 operatörer i åtta medlemsstater redan har tillstånd för trådlösa accessnät för bredband eller smalband. Avsevärt arbete har även gjorts avseende tillgång till Internet mot fasta avgifter, inklusive samtrafik för Internetuppkoppling mot fasta avgifter, vilket gör det möjligt för nytillkomna teleoperatörer att erbjuda paket till fasta avgifter och därmed konkurrera med den dominerande operatören. De nationella förvaltningarna och tillsynsmyndigheterna har även kontrollerat den snabba expansionen när det gäller tillhandahållandet av mobiltjänster, inklusive de första delarna av uppbyggnaden av tredje generationens system, där 24 tillstånd har beviljats hittills och man fattat beslut om ytterligare 11.

3. Vid en analys av marknaden framgår klart att tillväxten fortsätter med en genomsnittlig takt på 9 % jämfört med 1999 på en marknad vars värde beräknas uppgå till sammanlagt 191 miljarder euro år 2000.

-På marknaden för mobiltjänster har utbredningen ökat under det senaste året från 36 % till 55 %. Det finns nu 194 miljoner abonnenter av mobiltjänster i EU. Det finns 54 operatörer med tillstånd att tillhandahålla nationella digitala mobiltjänster, vilket innebär en ökning från 52 år 1999.

-På den fasta telefonimarknaden finns det sammanlagt 461 operatörer som erbjuder allmänt tillgänglig taltelefoni för fjärrsamtal, vilket innebär en ökning på 89 % från 1999, 468 för utlandssamtal, en ökning på ungefär 67 %, och 388 för lokalsamtal, en ökning på ungefär 74 %. Funktionen förval av operatör används av 180 nytillkomna teleoperatörer för fjärrsamtal och utlandssamtal, och av 69 för lokalsamtal medan 861 operatörer har erhållit prefix för taltelefoni med förval av operatör.

4. Taxorna fortsätter att sjunka, med ett EU-genomsnitt för månatliga utgifter för rikssamtal (lokal- och fjärrsamtal) som tillhandahålls av de dominerande operatörerna och som minskat med 10,5 % under 1999 för företagsanvändare och med 4,6 % för privatkunder medan de priser som erbjuds av nytillkomna operatörer är lägre i de flesta medlemsstaterna. Under samma period minskade genomsnittspriset för utlandssamtal med 15,1 % för företagsanvändare och med 13,5% för privatkunder. Nytillkomna operatörer erbjöd i många fall avsevärt mycket lägre priser.

Priset för förhyrda förbindelser som vanligtvis användes för nationell Internettrafik (2 Mbit/s) under perioden 1997-2000 sjönk med ungefär 30 %; priserna för lokala anslutningar över kort distans (2 km 2 Mbit/s) sjönk med ungefär 20 %. Efter liberaliseringen av marknaden har avgifterna för samtrafik minskat avsevärt för dubbel transittrafik (20,2 %) och med 6,5 % för enkel transittrafik men förblivit stabila på lokal nivå.

5. Den främsta slutsatsen avseende regelverket är att den nuvarande omfattningen av genomförandet av regelverket utgör en stabil grund för en fortsatt utbyggnad av elektroniska kommunikationstjänster i Europa och de mer omfattande målen för eEurope. Starka och bemyndigade nationella tillsynsmyndigheter kommer att spela en central roll vid övergången till det reviderade regelverket. I detta syfte måste de erhålla nödvändiga medel och tillräckliga personalresurser, i synnerhet eftersom de dominerande operatörernas marknadsandelar fortfarande allmänt taget utgör det allra största hindret för ökade marknadsandelar för nytillkomna operatörer. De nytillkomna aktörerna ger starkt stöd åt en fortsatt sektorsspecifik lagstiftning för att garantera rättvisa konkurrensvillkor. Den europeiska Internetspridningen, med ett genomsnitt på nästan 30 %, skall förbättras genom större konkurrens på området för bredbandstjänster, införande av den tredje generationens mobiltjänster och lägre priser för förhyrda förbindelser.

Följande frågor återstår emellertid att lösa:

-Tillståndsförfarandena är i vissa fall fortfarande besvärliga.

-Det finns även oro från vissa håll beträffande valet av tidpunkten för tillståndsgivningen avseende den tredje generationens mobiltjänster i några få länder.

-Justeringen av taxorna måste fortfarande slutföras i vissa medlemsstater och i synnerhet återstår ytterligare arbete för ett betydande antal nationella tillsynsmyndigheter när det gäller övervakningen av kostnadsredovisningssystemen för att undanröja prispressning genom korssubventionerade slutanvändarpriser.

-Ett fullständigt utbud av tjänsterna avseende förval av operatör finns inte att tillgå i alla medlemsstater.

-Förhandlingarna om de fysiska kraven för installationen av de nytillkomna operatörernas utrustning i de lokala stationerna för tillhandahållande av tjänster avseende tillträde till accessnät kan komma att kräva omfattande reglering.

-Svårigheterna att erhålla snabb och billig samtrafik återstår. Taxorna för samtalsterminering i mobilnät är i vissa fall fortfarande inte konkurrenskraftiga, vilket kräver åtgärder.

-Långa leveranstider av förhyrda förbindelser har blivit ett större problem än prisnivåerna.

-De dominerande operatörerna fortsätter att åtnjuta fördelen av att vara första aktör vid ADSL-lanseringen i vissa medlemsstater.

-Utvalda operatörer har få svårigheter att uppfylla skyldigheten att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster. Det finns fortsatt oro över avsaknaden av övervakning av konsumentfrågor på nationell nivå.

Kommissionen kommer att fortsätta att rapportera om genomförandet under övergången till det nya regelverket.

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

INLEDNING OCH SAMMANFATTNING

MÅL OCH METOD

MARKNADSÖVERSIKT

BEDÖMNING AV LAGSTIFTNINGEN

SLUTSATSER

BILAGOR

Uppgifter om marknaden för teletjänster

Översikt av genomförandet i medlemsstaterna

Lagstiftningsfrågor: ytterligare uppgifter

Kommissionens bedömning av genomförandet av Allmänna tjänstehandelsavtalet (General agreement on trade in services, GATS) i vissa tredjeländer

Förteckning över operatörer, föreningar och organisationer som samlar in information för den sjätte rapporten

Ordlista för termer och akronymer

MÅL OCH METOD

I mars 2000 fastställde Europeiska rådet ett nytt mål för Europeiska unionen för de kommande tio åren, nämligen att EU skall bli världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi [1]. En av förutsättningarna för detta är en fullt integrerad och liberaliserad telemarknad [2], vilket kan uppnås [3] genom att det omgående antagandet av ett nytt regelverk som förslås av kommissionen för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster [4], och det omedelbara införandet av åtgärder för att garantera större konkurrens när det gäller accessnät för att främja snabb uppkoppling mot Internet [5].

[1] Lissabon, den 23-24 mars 2000, ordförandeskapets slutsatser.

[2] Initiativet eEurope, Europeiska kommission, december 1999.

[3] Kommissionens handlingsplan, som erhöll stöd av Europeiska rådet i Feira, juni 2000.

[4] Förslag till direktiv: Ramdirektiv (KOM(2000) 393 slutlig), tillträde (KOM(2000) 384 slutlig), tillståndsgivning (KOM(2000) 386 slutlig), samhällsomfattande tjänster (KOM(2000) 392 slutlig), dataskydd (KOM(2000) 385 slutlig) tillsammans med ett kommissionsdirektiv som konsoliderar ett antal liberaliseringsåtgärder som antagits stegvis sedan 1990 och som ledde till konkurrensdirektivet 1996.

[5] Förslag till förordning, KOM(2000) 394 slutlig.

I detta sammanhang har kommissionen betonat att Europa behöver bygga på sina starka sidor och samtidigt agera snabbt för att få bukt med sina svagheter. En av dessa starka sidor utgör helt klart regelverket som liberaliserar teletjänsterna, genom vilket villkoren fastställs för inrättandet av en inre marknad för denna sektor. Såsom tidigare rapporterades [6] är regelverket till största del genomfört i medlemsstaterna. Det finns dock fortfarande ett antal svagheter som man måste ta itu med.

[6] Femte genomföranderapporten, KOM(1999) 537 slutlig.

Regelverket

För att skapa effektiva konkurrensförhållanden på marknaderna skall medlemsstaterna enligt EU:s regelverk införliva ett omfattande antal principer med den nationella lagstiftningen och tilldela marknadsaktörerna i synnerhet asymmetriska rättigheter och skyldigheter, med mer omfattande skyldigheter för dem som har betydande inflytande på marknaden. EU:s regelverk är avsevärt mycket mer omfattande, men inbegriper i sin helhet de ramar som anges i det referensdokument som bifogas till GATS-avtalet.

Parallellt med det rapporteringsförfarande som detta meddelande utgör en del av fortsätter kommissionen att inleda överträdelseförfaranden i de fall där medlemsstaterna inte anses uppfylla sina förpliktelser enligt fördraget genom att underlåta att anmäla, genomföra eller tillämpa de principer som fastställs i de direktiv som utgör regelverket. För närvarande pågår 16 förfaranden inom ramen för liberaliseringsdirektiven (artikel 86) och 51 förfaranden inom ramen för harmoniseringsdirektiven (artikel 95). Kommissionen brukar alltid noggrant granska genomförandet av EU:s regelverk, vilket innebär att ett fullständigt genomförande av de mer omfattande GATS-principerna garanteras.

Insamling av information

För att samla in information till rapporten höll kommissionen olika möten mellan maj och september 2000 med organisationer som företräder operatörer, alleuropeiska operatörer och sammanslutningar, konsument- och användarorganisationer, dominerande operatörer och företrädare för nationella tillsynsmyndigheter och berörda ministerier från alla femton medlemsstater. I dessa möten deltog företrädare för ett antal utomeuropeiska operatörer.

Den situation som beskrivs i rapporten är den som rådde den 16 oktober 2000. Medlemsstaterna gavs möjlighet att kontrollera de angivna uppgifterna vid slutet av oktober månad 2000.

Marknadsuppgifterna samlades in direkt från de nationella tillsynsmyndigheterna, om inte annat anges, på grundval av en omfattande rapportering avseende situationen den 1 augusti 2000.

Bedömningsmetod

För att uppdatera sin bedömning av det faktiska genomförandet av EU:s gällande regelverk i medlemsstaterna har kommissionen lagt till kommentarer om följande områden avseende de viktigaste lagstiftningsfrågorna enligt de tidigare rapporterna (de nationella tillsynsmyndigheterna, tillståndsgivning, samtrafik, samhällsomfattande tjänster, taxor, kostnadsredovisning, nummerplanering, ledningsrätt, och konkurrens när det gäller tillträde till accessnät):

*Mobiltjänster, inklusive tredje generationens mobiltjänster och roaming, för att beakta behovet att övervaka uppbyggnaden av tredje generationens mobiltjänster och rapportera om frågor avseende roaming.

*Förhyrda förbindelser med tanke på deras betydelse för införandet av Internettjänster.

*Dataskydd, med beaktande av tidsfristen i oktober 2000 för införlivande av gällande dataskyddsdirektiv.

*Internet, i synnerhet de aspekter som omfattas av gällande regelverk.

Kommissionens bedömning av genomförandet av regelverket grundas, såsom även i Femte rapporten, på den situation som beskrivs i de kapitel om länderna som återfinns i bilaga 2, tillsammans med de marknadsuppgifter som inlämnats av de nationella tillsynsmyndigheterna (bilaga 1).

MARKNADSÖVERSIKT

Marknaden för teletjänster bekräftar i år igen sin ställning som betydande pådrivare av tillväxten i EU, samtidigt som den fortsätter att tillhandahålla användare och konsumenter med ett allt större utbud av teleoperatörer och tjänster med stadigt sjunkande priser total sett.

De nationella marknaderna för teletjänster kommer att ha ett värde som beräknas uppgå till 191 miljarder euro år 2000. De nationella marknadernas värde växer med i genomsnitt 9 %, vilket innebär en ökning av tillväxttakten med två procentenheter jämfört med 1999. Datatjänster och förhyrda förbindelser växte med 8 % medan taltelefoni ökade med ungefär 4 %.

>Hänvisning till>

Mobiltjänster kvarstår som den snabbast växande sektorn med en genomsnittlig värdetillväxt på ungefär 20 % och ökande marknadspenetration från 36 % i augusti 1999 till 55 % ett år senare.

>Hänvisning till>

De ledande leverantörerna av mobiltelefonitjänster utgör vanligtvis dotterbolag till den tidigare monopoloperatören på den fasta telefonimarknaden. Dessa ledande mobiltelefonitjänsteleverantörers marknadsandelar har minskat från 68 % till 50 % under de tre senaste åren.

>Hänvisning till>

Det finns för närvarande 122 operatörer (varav 68 är leverantörer av mobiltjänster) med nationella tillstånd för tillhandahållande av digitala mobiltjänster. En medlemsstat har 51 konkurrerande operatörer som erbjuder digitala mobiltjänster, medan det i tre andra medlemsländer finns 13, 11 respektive 7 operatörer. I elva medlemsstater varierar antalet av sådana operatörer mellan tre och fem. Man har redan beviljat eller beslutat om 35 nationella tillstånd för tredje generationen mobiltjänster.

En fjärdedel av EU:s befolkning använde Internet under första halvåret av 2000. Marknadspenetrationen (användningen) varierar mycket mellan olika medlemsstater, men uppgår emellertid till mindre än 10 % i en medlemsstat och till mer än 50 % i två. Övriga medlemsstater uppvisar en genomsnittlig marknadspenetration på ungefär 25 %. Den genomsnittliga Internetanvändningen ligger fortfarande avsevärt under motsvarande nivå i USA. När det gäller Internettjänster och trots att det i genomsnitt finns åtminstone tio leverantörer av Internettjänster per en miljon invånare i medlemsstaterna innehar de tidigare monopoloperatörernas dotterbolag med inriktning på Internettjänster betydande marknadsandelar, som uppgår till ett uppskattat genomsnitt på ungefär 40 % av Internetabonnemangen.

>Hänvisning till>

Det sammanlagda antalet operatörer som erbjuder fjärrsamtal uppgår nu till 461, vilket innebär en ökning från 244 år 1999, antalet operatörer som erbjuder utlandssamtal uppgår till 468, en ökning från 281 år 1999, och antalet operatörer som erbjuder lokalsamtal uppgår till 388, en ökning från 223 år 1999. Sammanlagt ungefär 1 215 operatörer har nu tillstånd att erbjuda allmänt tillgänglig taltelefoni, en ökning på 35 % jämfört med 1999, efter en ökning på 42 % år 1999 jämfört med 1998.

>Hänvisning till>

Statistiken för slutet av 1999 bekräftar den allmänna nedåtgående trenden när det gäller de tidigare monopoloperatörernas andelar av taltelefonimarknaden. Takten för de nytillkomna operatörernas övertagande av marknadsandelar varierar beroende på marknadssegment, och den är snabbare för utlandssamtal och nationella fjärrsamtal än för lokalsamtal.

>Hänvisning till>

Det bör observeras att de flesta lokalsamtal som levereras av nytillkomna operatörer leds över den tidigare monopoloperatörens lokala infrastruktur, och att den senare bibehåller en överväldigande marknadsandel när det gäller tillträdet till accessnät. Faktum är att 69 operatörer använder förval av operatör för tillhandahållandet av lokalsamtal och 180 för fjärrsamtal och utlandssamtal, medan 129 operatörer använder val av operatör för lokalsamtal och 311 operatörer samma funktion för fjärrsamtal och utlandssamtal. Totalt har 861 nummer för tillträde för tillhandahållande av sådana samtal tilldelats nytillkomna aktörer.

>Hänvisning till>

Omfattningen av konkurrensen på taltelefonimarknaden kan emellertid mätas med hjälp av det faktum att ett genomsnitt för EU på ungefär 82 % av befolkningen kan välja mellan fler än fem operatörer för fjärrsamtal och utlandssamtal (95 % kan välja mellan åtminstone två), medan ungefär 29 % kan välja mellan fler än fem operatörer för lokalsamtal (45 % kan välja mellan åtminstone två).

>Hänvisning till>

Slutligen och inte minst justeringen av taxorna, som har medfört att EU-genomsnittet för månadsavgifterna ökande med 12 % under perioden 1997-2000, och lokalsamtal ökade med 7,5 % för ett tiominuterssamtal och 15 % för ett treminuterssamtal. Det EU-genomsnittliga [7] priset [8] på ett tiominuters fjärrsamtal och utlandssamtal har minskat kontinuerligt under samma period med 40 % för fjärrsamtal och utlandssamtal (nära EU) och med 49 % för samtal till USA. Man bör komma ihåg att dessa priser avser de tidigare monopoloperatörernas tjänster; många nytillkomna operatörer erbjuder tjänster till betydligt lägre taxor.

[7] Genomsnittliga taxor/priser utgör vägda genomsnitt för EU. För alla övriga uppgifter används enkla EU-genomsnitt.

[8] Priser för allmänt tillgängliga kopplade telenät och förhyrda förbindelser uttrycks enligt EUR-PPP per augusti 2000 (se bilagorna); alla övriga priser/värden uttrycks i EUR per augusti 2000.

>Hänvisning till>

Den genomsnittliga månadsräkningen för privatkunder av den tidigare monopoloperatörens tjänster ligger nu under motsvarande räkning i Japan och hos Verizon i USA. EU-genomsnittet ligger högre än den räkning som betalas av Pacific Bells kunder i USA. Pacific Bell är i sin tur dyrare än den billigaste av de tidigare monopoloperatörerna i EU.

>Hänvisning till>

Samtrafikavgifterna för framkoppling av samtal i fasta nät minskade totalt sett med ungefär 9 % jämfört med 1999: med 20,2 % för dubbel transittrafik, 6,5 % för enkel transittrafik och förblev stabila för samtrafik på lokal nivå. De genomsnittliga samtrafikavgifterna för EU håller sig inom nivåerna för bästa kända metod för enkel transittrafik och är aningen högre för lokal samtrafik och dubbel transittrafik (7,7 % respektive 9,1 %). Avvikelserna från nivåerna för bästa kända metod är större år 2000 än 1999, eftersom de offentliggjorda nivåerna för bästa kända metod [9] har ändrats så att de blivit lägre.

[9] Bästa kända metod för år 2000: Kommissionens rekommendation av den 20 mars 2000, EGT L 83, 4.4.2000, s. 30.

>Hänvisning till>

Medan priserna för förhyrda förbindelser har minskat avsevärt sedan 1997 varierar årsavgifterna för både nationella och internationella förbindelser anmärkningsvärt från en medlemsstat till en annan, särskilt när det gäller nationella 2 Mbit/s-förbindelser, för vilka priset varierar från en tredjedel av EU-genomsnittet till dubbelt så högt som EU-genomsnittet. Dessutom är årsavgifterna för internationella halvkretsar på 2 Mbit/s till det närmaste EU-landet i genomsnitt tre gånger dyrare än 200 km nationella förbindelser.

>Hänvisning till>

En nationell förhyrd förbindelse i EU är dock avsevärt mycket billigare än i Japan. Korta 64 kbit/s och 2 Mbit/s-förbindelser i EU är i allmänhet dyrare än i USA, där fjärrförbindelser i genomsnitt är billigare.

>Hänvisning till>

BEDÖMNING AV LAGSTIFTNINGEN

De nationella tillsynsmyndigheterna

I Femte rapporten betonades hur viktiga de nationella myndigheterna är när det gäller genomförandet av regelverket. I detta skede av övergången till det framtida EU-regelverket är det uppenbart att de nationella tillsynsmyndigheterna bär den tyngsta börden av det praktiska genomförandeförfarandet, nämligen en mängd problem som återstår att lösa när de övergripande EU-principerna har införlivats med den nationella lagstiftningen och när processen att öppna upp marknaden för konkurrens har inletts. Detta gäller i synnerhet, men inte endast, för de medlemsstater som varit först med liberaliseringen av marknaden, där svårlösta problem har uppkommit under det senaste året avseende t.ex. prissättningen av tillträde till mobilnät och Internetuppkoppling mot fasta avgifter. De nationella tillsynsmyndigheterna har dessutom brottats med omfattande och i vissa fall omtvistade frågor såsom uppbyggnaden av trådlösa accessnät, kostnadsberäkning av nummerportabilitet och förval av operatör, och tillståndsgivning för tredje generationens mobilnät. Dessutom står de flesta av de nationella tillsynsmyndigheterna inför att ökande antal av kundklagomål (en tillsynsmyndighet, OFTEL, behandlade 78 000 klagomål förra året) och framställda anspråk på tvistlösning mellan marknadsaktörerna, vilket hör till när marknaden växer, men detta innebär i praktiken att resurserna måste anpassas därefter. De nationella tillsynsmyndigheterna står även inför nödvändigheten att anpassa sina strukturer till sammanväxten av sektorerna för telekommunikationer och teve och radio, medan de bibehåller sitt oberoende i enlighet med kraven i direktiven.

Oberoende av marknadsaktörer

Åtskillnad mellan ägarfunktionerna och tillsynsfunktionerna

(WTO: Tillsynsorganet skall vara separat från leverantörerna av de grundläggande teletjänsterna)

(WTO: Tillsynsmyndighetens beslut och förfaranden skall vara opartiska) // En effektiv åtskillnad mellan tillsynsfunktioner och funktioner kopplade till statens ägande i ett dominerande företag fastställdes i Femte rapporten som en källa till problem i några få medlemsstater.

// I ett fall är ministern med ansvar för statens ägande i det dominerande företaget fortfarande även chef för den nationella tillsynsmyndigheten (Belgien). I en medlemsstat (Frankrike) där nytillkomna operatörer har uttryckt sin oro över att samma minister ansvarar för statens ägande och tillsynsfunktioner som i synnerhet avser tillståndsgivning och godkännande av taxor, har man genom vissa rättsliga och konstitutionella förfaranden delegerat till ministern med ansvar för telekommunikationer befogenheten att utöva tillsynsuppgifterna oberoende av ministern med ansvar för statens ägande. I ett fall (Portugal) där ministeriet har kvar befogenheten att föreslå ledamöter till den nationella tillsynsmyndighetens styrelse och, tillsammans med finansministeriet, de ledamöter i styrelsen för den dominerande operatören som företräder statens 11,11 % ägande, kommer troligtvis den planerade försäljningen av statens återstående ägande att lösa problemen. I ett annat fall (Luxemburg) har det tidigare problemet med att en anställd vid det ministerium som ansvarar för lagstiftningen utsetts till styrelseordförande för den dominerande operatören lösts genom en omorganisation av styrelsen.

// Kommissionen noterar när det gäller tillsynsmyndigheternas oberoende att oklarheter kring särskiljandet av deras tillsynsfunktioner och den dominerande operatörens operativa funktioner förefaller att vara ett stort marknadshinder, även i de fall oberoendet faktiskt är garanterat genom de styrmedel som inrättats.

Befogenheter med hänsyn till tillståndsgivning, samtrafik, förhyrda förbindelser, samhällsomfattande tjänster, taxeprinciper, kostnadsredovisning, nummerplanering, frekvenser och ledningsrätt // I Femte rapporten hänvisades till otillräckliga befogenheter för vissa nationella tillsynsmyndigheter, särskilt när det gäller samtrafik, och i vissa fall en motvillighet att använda befintliga befogenheter. Marknadsaktörerna är överens om att de operatörer som har en ambitiös tillsynsmyndighet på sin hemmamarknad har rätt att kräva att tillsynsnivån ska vara den motsvarande på andra EU-marknader. Operatörerna har även rätt att förvänta sig att tillsynsmyndigheterna skall spela en aktiv roll om marknaden misslyckas i svåra frågor såsom samlokalisering för tillhandahållande av accessnät.

// Det förefaller som om befogenheter fortfarande saknas i fyra länder, särskilt med hänsyn till den nationella tillsynsmyndighetens förmåga att ingripa i samtrafiktvister (Belgien, Frankrike, Tyskland och Luxemburg). De nationella tillsynsmyndigheternas befogenhet har ökat i två medlemsstater (Grekland och Österrike) eller kommer snart att öka i en (Irland). De nationella tillsynsmyndigheterna i två länder rapporterades vara motvilliga att utöva sina befogenheter i samtrafikfrågor (Spanien och Sverige).

// Vissa nytillkomna operatörer ifrågasatte andelen förebyggande verksamhet hos de nationella tillsynsmyndigheterna; med särskilt avseende på tillståndsgivning i Grekland och nummerplanering i Österrike, samt rent allmänt i Nederländerna, Sverige och Förenade kungariket. De nytillkomna operatörerna tyckte att det tog för lång tid för de nationella tillsynsmyndigheterna i vissa länder att fatta beslut (Belgien, Italien och Sverige) och att det fanns bristande insyn i beslutsprocessen (Belgien), särskilt med avseende på taxor (Frankrike) och rent allmänt (Italien). De nytillkomna operatörerna i fyra länder uttryckte oro över den tid som det tar för de nationella tillsynsmyndigheterna att lösa samtrafiktvister, vilket i vissa fall överskrider den tidsgräns som fastställs i direktivet (Spanien, Österrike, Sverige och Förenade kungariket). De nytillkomna operatörerna föredrog mer omfattande förebyggande verksamhet när det gäller tvistlösning i ett land (Portugal) och uttryckte oro över att tvistlösningsförfarandena i ett annat land (Nederländerna) inte alltid var entydiga och följdes i praktiken.

// När det gäller de resurser som krävs för att de nationella tillsynsmyndigheterna skall kunna utföra sina uppgifter har åtgärder vidtagits i tre medlemsstater för att lindra de personalproblem som avses i Femte rapporten (Belgien, Sverige och Förenade kungariket). Bristande budgetresurser och för lite personal fortsätter likväl att vara ett problem för ett betydande antal av de nationella tillsynsmyndigheterna (Belgien, Grekland och Italien). En tabell som illustrerar de nationella tillsynsmyndigheternas finansiering och personalstyrkor tillsammans med en översikt av verksamheten anges i bilaga 3.

Tydlighet vid tilldelning av tillsynsuppgifter // Trots en nyligen utförd omorganisering av de respektive befogenheterna till ministeriet med delansvar för reglering, det oberoende tillsynsorganet, ministeriet med befogenhet att godkänna taxor och konkurrensmyndigheten kvarstår oron i en medlemsstat (Spanien) när det gäller tydligheten avseende uppdelningen av befogenheterna i fråga om marknadsaktörerna. I en annan medlemsstat (Finland) fortsätter den uppenbara överlappningen av befogenheterna mellan den nationella tillsynsmyndigheten och konkurrensmyndigheten att bidra till osäkerhet och extra kostnader som ett resultat av att marknadsaktörerna känner sig tvungna att lämna in klagomål hos båda myndigheter. Bristande tydlighet återstår till viss del i en medlemsstat (Italien) när det gäller de funktioner som överförts från ministeriet till det oberoende tillsynsorganet.

Besvär mot den nationella tillsynsmyndighetens beslut till ett organ som är oberoende av de berörda parterna // Rättsliga åtgärder mot den nationella tillsynsmyndighetens beslut finns att tillgå i alla medlemsstater. Besvärsmekanismerna måste beakta det faktum att de dominerande operatörerna naturligtvis kommer att försöka att försena nytillkomna operatörers etablering på marknaden genom att överklaga den nationella tillsynsmyndighetens beslut. I de flesta fall tar det relativt lång tid innan ett domstolsbeslut fattas. I många medlemsstater upphävs inte den nationella tillsynsmyndighetens beslut automatiskt som ett resultat av ett besvär (Danmark, Tyskland, Grekland, Irland, Italien, Nederländerna och Österrike). I många fall har domstolarna befogenhet att fatta beslut om besvär avseende endast de aspekter av fallet som rör förfarandet. Färsk lagstiftning i ett land (Förenade kungariket) ger domstolarna större befogenheter att upphäva den nationella tillsynsmyndighetens beslut i principfrågor (Förenade kungariket).

Tillståndsgivning

I den senaste rapporten preciserades att det finns stora skillnader mellan de olika nationella tillståndssystemen och uppmärksamhet riktades på de betungande villkoren, de långa förfarandena och de höga avgifterna i vissa medlemsstater. Sedan dess har uppmärksamheten. genom det första införandet av trådlösa accessnät och förberedelserna inför uppbyggnaden av tredje generationens mobilnät, riktats på de avsevärda skillnaderna mellan tillståndssystemen i EU. Trots en ökning på 66 % av antalet operatörer med tillstånd i EU sedan 1999 (taltelefoni- och nättjänster) återstår problem med förfarandenas komplexitet och längd vid en tidpunkt när marknaden kräver en lätthanterad och snabb tillståndsgivning för att tillåta lanseringen av nya tjänster och anslutning till nuvarande operatörers nät. Faktum är att det förefaller som om det finns ett samband mellan antalet operatörer med tillstånd i en medlemsstat och svårigheten eller kostnaderna för att erhålla ett tillstånd eller auktoriseringar. Sålunda finns det ett färre antal operatörer i proportion till befolkningsstorleken i länder där systemen anses vara dyrare eller mer komplexa. Å andra sidan verkar det som om trycket på medlemsstaterna att reformera sina system har minskat, eftersom de operatörer som redan finns på marknaden är nöjda med att de nytillkomna operatörerna måste ta itu med samma problem som de själva stod inför i ett tidigare skede.

Enskilda tillstånd endast för allmänt tillgänglig taltelefoni eller allmänna nät, för användning av knappa resurser eller för att införa samhällsomfattande tjänster, konkurrensgarantier, eller väsentliga krav och krav som gäller allmänintresset

Öppna, icke-diskriminerande förfaranden som ger möjlighet till insyn // I de flesta medlemsstaterna efterlevs direktivet i den utsträckningen att enskilda tillstånd endast krävs för tillhandahållande av taltelefoni eller för nät där det rör sig om knappa resurser. Inga större problem har rapporterats i samband med möjligheterna till insyn i systemen. I ett land (Italien) har de nyligen förenklade reglerna gjort det möjligt att använda allmänna tillstånd och deklarationer för data- och satellitkommunikation. I tre medlemsstater finns det ett samband för de problem som operatörerna haft med den begärda informationens detaljrikhet och beskaffenhet, antingen före eller efter beviljandet av ett tillstånd (Belgien och Luxemburg), eller när det gäller beviljandet av ett regionalt tillstånd (Tyskland).

(WTO: Insyn i kriterierna för tillståndsgivning, tidsbegränsning för tillståndsgivning, villkor för enskilda tillstånd, grunderna för avslag) // Operatörer i ett flertal länder klagar särskilt på den mängd tid och arbete som krävs för att ett redan befintligt tillstånd skall ändras till att även omfatta en annan region (Belgien, Tyskland och Frankrike). Detta är i sig själv dyrt, men det kan även vara oproportionerligt i den mån som den nationella tillsynsmyndigheten redan erhållit en mängd uppgifter om den sökande som är relevanta för den verksamhet som behandlas i tillståndsförfarandet.

Villkoren begränsas till dem som anges i tillståndsdirektivet

De sökande som uppfyller de fastställda kraven skall vara berättigade till ett tillstånd

Antalet tillstånd kan endast begränsas för att garantera en effektiv användning av de knappa resurserna // Förbättringar har skett i ett land (Belgien) genom avskaffandet av de tillståndsvillkor som gått utöver de som anges i tillståndsdirektivet, nämligen kraven på bidrag till forskning och utveckling. Frankrike är nu den enda medlemsstaten som ställer ett forsknings- och utvecklingskrav.

Ett särskilt problem i tre medlemsstater (Grekland, Spanien och Italien) utgörs av förseningen av utbytet av tillstånd som utfärdats inom ramen för tidigare tillståndssystem, som tillämpar andra villkor än de som gäller för tillstånd som erhållits av nytillkomna operatörer, och som eventuellt inte stämmer överens med EU-lagstiftningen. Detta skapar inte endast osäkerhet för de berörda operatörerna utan även för konkurrenterna på grund av den osäkra rättsliga situationen avseende de olika rättigheterna och villkoren för de båda typerna av tillstånd .

// Grekland har ännu inte infört regler för tillståndsvillkoren för taltelefoni för att anpassa sitt system till överensstämmelse med EU-reglerna före liberaliseringen den 1 januari 2001.

En sexveckors tidsbegränsning för utfärdandet av tillstånd, som kan förlängas till fyra månader om berättigat och med ytterligare fyra månader vid allmän anbudsinfordran // Förutom att en börda införs för nya och mindre operatörer när det gäller förfarandet leder också den begärda informationens detaljrikhet och beskaffenhet i vissa fall till fördröjda godkännanden av tillstånd. I detta avseende förefaller det som om det förekommer problem när det gäller förfarandenas längd och efterlevandet av tidsgränser inom ramen för de nya reglerna i Grekland, och förseningar har rapporterats från Förenade kungariket i anknytning till genomförandet av den nya lagstiftningen. För övrigt verkar det som om det inte skett några större förändringar i medlemsstaterna när det gäller den genomsnittliga tiden för utfärdandet av tillstånd.

Avgifterna bör endast vara avsedda att täcka de administrativa kostnader som uppkommit i samband med utfärdandet av tillståndet. Pristillägg får återspegla behovet att garantera den optimala användningen av knappa resurser // Operatörer i ett flertal medlemsstater har uttryckt sitt missnöje med avgiftsnivån för tillstånd, men få förändringar har skett sedan Femte rapporten med undantag av Frankrike, där årsavgifterna för tillstånden minskat kraftigt. Medan försök har gjorts för att sänka de avgifter som tillämpas i Tyskland, fortsätter man att tillämpa de höga engångsavgifter som rapporterades i fjol.

// I bilaga 3 finns en tabell som anger prisnivåerna i medlemsstaterna för tillhandahållandet av fasta taltelefonitjänster.

Samtrafik

I Femte rapporten betonas hur avgörande villkoren för tillhandahållandet av samtrafik är för att en konkurrenskraftig europeisk telekommunikationsmarknad skall kunna utvecklas. Rapporten lyfter även fram ett antal problem som de nytillkomna operatörerna upplevt. Flera förbättringar har skett på detta område under det senaste året genom att de nationella tillsynsmyndigheterna vidtagit åtgärder för att i synnerhet garantera att referensanbud om samtrafik offentliggörs i tid i enlighet med marknadens behov. Detta har resulterat i att ett flertal samtrafikavtal med dominerande operatörer har trätt i kraft (för närvarande uppgår de till sammanlagt 1 362 avtal mellan operatörer av fasta teletjänster samt mellan operatörer av fasta teletjänster och operatörer av mobila teletjänster). Likväl fortsätter nytillkomna operatörer i många medlemsstater att erfara svårigheter att erhålla snabb och billig samtrafik, när det gäller allt från höga taxor och långsamma förhandlingar till de nationella tillsynsmyndigheternas motvillighet att i tid agera eller ingripa i tvister på ett kraftfullt och effektivt sätt. I ett flertal medlemsstater resulterar höga samtrafiktaxor (i synnerhet för lokalsamtal) i kombination med de dominerande operatörernas låga taxor för slutanvändare i att de nytillkomna operatörernas marginaler pressas, vilket medför konkurrenshinder. I detta sammanhang innebär den nationella tillsynsmyndighetens otillräckliga övervakning av kostnadsredovisningssystemen för samtrafik att kostnadsorienteringen av taxorna hos operatörer med ett betydande marknadsinflytande i många fall inte kan kontrolleras. Referensanbud om samtrafik offentliggörs eller godkänns fortfarande sent och i vissa fall omfattar de inte alla tjänster som efterfrågas på marknaden, även om samma tjänster levereras till den dominerande operatörens egna verksamhet i efterföljande led. Slutligen utövas inte de nationella tillsynsmyndigheternas befogenheter i full utsträckning avseende övervakningen av samtrafikmarknaden i ett flertal medlemsstater.

Operatörer med ett betydande marknadsinflytande är skyldiga att tillmötesgå varje rimlig begäran och respektera principen om icke-diskriminering och rätten till insyn // I allmänhet klagar operatörerna på de dominerande operatörernas ovillighet att förhandla, eller vad de anser vara förhalningstaktik, även i medlemsstater där ett betydande antal avtal har ingåtts.

(WTO: De största leverantörerna skall tillhandahålla samtrafik i tid med beaktande av principen om icke-diskriminering och rätten till insyn; samtrafik skall erbjudas vid tekniskt lämpliga hopkopplings-punkter i nätet som erbjuds en majoritet av användarna) // I en medlemsstat (Luxemburg) kan det ta upp till nio månader att förhandla fram ett samtrafikavtal med den dominerande operatören i de fall tjänsterna inte omfattas av referensanbudet om samtrafik medan den föreskrivna maximiperioden är fyra månader. I Tyskland, där förhandlingarna inte är tidsbegränsade (och där genomsnittet i praktiken ligger på två månader) hävdar de nytillkomna operatörerna att förhandlingarna om tjänster som inte omfattas av referensanbudet om samtrafik tar längre tid. Dessutom hävdar de att de i Tyskland är tvingade att tillgripa tvistlösning för att ingå samtrafikavtal. I en medlemsstat (Portugal) vägrade de nytillkomna operatörerna att underteckna avtal med de dominerande operatörerna tills den nationella tillsynsmyndigheten ingrep genom att införa villkor och tidsfrister. I en annan medlemsstat (Sverige) förefaller det som om det finns ett begränsat antal samtrafikavtal på grund av den nationella tillsynsmyndighetens motvillighet att ingripa hittills. Den belgiska tillsynsmyndighetens bristande befogenheter verkar också att bidra till det faktum att det endast finns ett begränsat antal samtrafikavtal där.

// I två medlemsstater (Italien och Nederländerna) finns det en oro bland de nytillkomna operatörerna över att det inte är möjligt att välja nivån för samtrafik. Den dominerande operatören kräver nämligen att de skall bedriva samtrafik på lokal nivå, i synnerhet när det gäller IP-nät. I Italien överväger den nationella tillsynsmyndigheten att införa en ny struktur för samtrafik som är oberoende av den dominerande operatörens nät. I Luxemburg granskar den nationella tillsynsmyndigheten för närvarande de nytillkomna operatörernas begäran om att få bedriva samtrafik på lokalstationsnivå.

// I två medlemsstater (Spanien och Portugal) krävs ett stort antal hopkopplingspunkter för nationell samtrafik vilket tvingar de nytillkomna operatörerna att bygga ett nät parallellt med den dominerande operatörens nät. I en annan medlemsstat (Tyskland) tvingar den dominerande operatören fram ytterligare 23 hopkopplingspunkter för samtrafik så fort som en viss trafikmängd på en viss hopkopplingspunkt för samtrafik överskrids, och de nytillkomna operatörerna anser att myndigheterna inte har fastställt behovet av denna regel på grundval av bevis för att nätets integritet är hotad.

// I en medlemsstat (Luxemburg) har de nytillkomna operatörerna endast nyligen haft möjlighet att genomföra de gällande samtrafikavtalen, eftersom den dominerande operatören har slutat att neka samlokalisering för samtrafik. I en annan medlemsstat (Grekland) tillhandahåller den dominerande operatören fortfarande inte delat nyttjande av anläggningar för mobiloperatörer, trots att den nationella tillsynsmyndigheten inledde diskussioner i detta avseende för två år sedan.

// Tidsfristen för leverans av samtrafik i Tyskland (3 månader) verkar inte respekteras, trots regleringsingripanden, vilket utgör ett allvarligt problem för nytillkomna operatörer.

De nationella tillsynsmyndigheternas befogenheter att ingripa på eget initiativ

(WTO: Tvistlösning för samtrafik med de största leverantörerna) // De nytillkomna operatörerna oroar sig till viss del över den oförmåga som de upplever hos de nationella tillsynsmyndigheterna att ingripa i ovannämnda förhalningstaktik.

Enligt regelverket i en medlemsstat (Luxemburg) får inte den nationella tillsynsmyndigheten fatta bindande beslut vid tvistlösning, vilket resulterar i att ett antal tvister (bl.a. om delat nyttjande av anläggningar, samlokalisering, lokal samtrafik, samtrafik för betalteletjänster och förhyrda förbindelser med halvkretsar (när två aktörer kopplar ihop var sin del av förbindelsen) inte lösts inom sex månader i enlighet med direktivet. I Belgien finns nu den rättsliga ramen för inrättandet av ett kontor för samtrafikfrågor inom ramen för den nationella tillsynsmyndigheten för tvistlösning, men de nytillkomna operatörerna är oroliga för att den rättsliga säkerheten har komprometterats av det faktum att den dominerande operatören har besvärat sig mot den rättsliga ramen. Den belgiska tillsynsmyndigheten förefaller att inte ha använt sina befogenheter enligt direktivet att ingripa på eget initiativ för att lösa fortsatta tvister avseende standardavtalen om samtrafik. I Österrike har den nationella tillsynsmyndighetens befogenheter att begära ändringar av referensanbudet om samtrafik nu förstärkts genom en ändring i lagstiftningen. I en medlemsstat (Tyskland) har operatörerna uttryckt sin oro för att den nationella tillsynsmyndigheten inte har befogenhet att fatta beslut om samtrafik på eget initiativ och att myndigheten därigenom inte kan vidta åtgärder för att förhindra tvister.

Kostnadsorientering skall tillämpas på taxor för fasta taltelefonitjänster som tillhandahålls av operatörer med ett betydande marknadsinflytande

(WTO: De största leverantörerna skall tillhandahålla kostnadsorienterande och uppdelad samtrafik) // På det hela taget tillämpar Belgien, Danmark, Irland (för taxor för fast-till-fast och mobil-till-fast samtal), Italien, Sverige och Förenade kungariket den nya bästa kända metoden när det gäller prisnivåer för samtrafik för alla samtal (i Danmark är taxorna för dubbel transittrafik nu lägre än enligt kommissionens bästa kända metod). När det gäller lokalsamtal håller sig tio medlemsstater inom gränserna för kommissionens bästa kända metod för 2000, medan tolv medlemsstater gör det avseende enkel transittrafik och åtta avseende dubbel transittrafik. Trots att de flesta taxorna i Österrike fortfarande är högre än det europeiska riktmärket, så har de sjunkit med i genomsnitt 30 %. I Portugal har samtrafikpriserna under 2000 sjunkit med 37 %. I Finland görs ingen skillnad mellan taxan för lokalsamtal och enkel transittrafik och i Luxemburg finns endast en samtrafiktaxa. I Frankrike, där det skett en avsevärd sänkning av samtrafiktaxorna i referensanbuden om samtrafik, har de olika samtrafiktaxor som tidigare tillämpats mellan nätoperatörer och tjänsteleverantörer nu avskaffats.

// Månadsavgifterna för förhyrda samtrafikförbindelser (närförbindelser) med en längd på två eller fem km som tillhandahålls av den dominerande operatören varierar kraftigt mellan medlemsstaterna, och avviker avsevärt från kommissionens rekommenderade pristak för 2 km 2 Mbit/s förbindelser i Belgien, Spanien, Luxemburg och Nederländerna, medan 5 km 2 Mbit/s förbindelser också avviker kraftigt i dessa länder samt Danmark, Irland och Österrike. När det gäller 5 km 34 Mbit/s förbindelser avviker priserna kraftigt från det rekommenderade taket i Belgien, Spanien, Österrike, Portugal och Förenade kungariket.

Kostnadsorientering skall tillämpas på taxor hos mobiloperatörer med ett betydande inflytande på den mobila samtrafikmarknaden // Kravet på kostnadsorientering hos mobiloperatörer med ett betydande inflytande på den nationella marknaden för samtrafik i enlighet med direktivet bör resultera i att taxorna sänks för samtal till mobilnät. Nytillkomna fasta operatörer hävdar att vissa nationella tillsynsmyndigheter har varit sena att utnämna mobila operatörer till operatörer med ett betydande inflytande på den nationella marknaden för samtrafik. Med ett EU-genomsnitt på 0,21 euro är samtrafikavgifterna för samtal till mobilnät högst i Tyskland (EUR 0,34) och Grekland (EUR 0,27) och lägst i Österrike (EUR 0,14). I flera fall har det faktum att en operatör eller flera har utsetts till operatör med ett betydande inflytande på den nationella marknaden för samtrafik och därigenom omfattas av krav på kostnadsorientering inte lett till några sänkta samtalstermineringstaxor hos de konkurrerande operatörer som inte har utsetts till sådana.

// Åtta medlemsstater har utsett en eller flera mobiloperatörer till operatörer med ett betydande inflytande på den nationella marknaden för samtrafik (Belgien, Spanien, Frankrike, Irland, Italien, Österrike, Finland och Sverige). I Nederländerna kungjordes det nödvändiga beslutet för mer än ett år sedan, men efter det har inte så mycket hänt på detta område.

// I vissa medlemsstater (Frankrike och Irland) rapporterade dock nytillkomna operatörer att myndigheterna misslyckats med att se till att de skyldigheter efterlevs som gäller för operatörer med ett betydande marknadsinflytande, i synnerhet skyldigheten avseende kostnadsorientering som gäller för utsedda mobiloperatörer på den nationella marknaden för samtrafik.

Operatörer med ett betydande marknadsinflytande skall omfattas av krav på kostnadsredovisning, inklusive särredovisning // Med tanke på att krav för kostnadsredovisning även införs i samband med att förhyrda förbindelser och taltelefoni tillhandahålls av operatörer med ett betydande marknadsinflytande behandlas detta område "horisontalt" i avsnittet "kostnadsredovisning".

Fasta operatörer med ett betydande marknadsinflytande skall offentliggöra referensanbuden om samtrafik

(WTO: De största leverantörerna skall göra referensanbuden om samtrafik tillgängliga) // Sena offentliggöranden av referensanbuden om samtrafik, på grund av långvariga förhandlingar eller brister i förslagen, anses utgöra ett problem i Belgien, Grekland och Nederländerna. Åtgärder har vidtagits i Belgien och Frankrike för att komma till rätta med klagomålen från de nytillkomna operatörerna i detta avseende. I Grekland är referensanbudet om samtrafik från 1998 fortfarande tillämpligt på grund av att man ännu inte nått överenskommelse om uppdaterade avgifter för mobil-till-fast samtrafik. Dessutom omfattar inte referensanbudet om samtrafik alla de tjänster som efterfrågas av nytillkomna operatörer i flera länder (Belgien, Grekland, Frankrike, Luxemburg och Portugal). I två medlemsstater (Italien och Österrike) där brister tidigare rapporterades har referensanbud om samtrafik för år 2000 ändrats för att utvidga antalet tjänster som omfattas.

Konkurrensförhållandena i accessnäten

Det har skett betydande förändringar inom detta område sedan Femte rapporten. Efter kommissionens rekommendation och meddelande om tillträde till accessnät lades ett förslag till förordning fram den 12 juli 2000 för att ge rättslig verkan åt målet i handlingsplanen för eEurope, dvs. fullständigt tillträde till kopparbaserade accessnät senast den 31 december 2000. Det finns även en bestämmelse om delat tillträde till accessnät, vilket gör det möjligt för de nytillkomna operatörerna att tillhandahålla höghastighetstjänster i det accessnät som den dominerande operatören använder för taltelefonitjänster.

Fullständigt tillträde till accessnät

Fullständigt tillträde till accessnät finns för närvarande, i olika utsträckning, i sex medlemsstater (Danmark, Tyskland, Nederländerna, Österrike, Finland och Sverige). Kompletta uppgifter om antalet förbindelser med tillträde till accessnät finns inte att tillgå för de flesta länder där funktionen erbjuds. Även om det är klart att antalet accessnät med fullständigt tillträde för närvarande är begränsat innebär de snabba förändringarna i de flesta medlemsstater att accessnäten troligtvis kommer att öka avsevärt under de kommande månaderna. I Italien, där beslutet om tillträde till accessnät omfattar både kopparbaserade nät och fiberbaserade nät, utfördes test i september som inbegrep elva nytillkomna operatörer, efter ny lagstiftning i mars och anbudet från den dominerande operatören i maj som den nationella tillsynsmyndigheten förväntas fatta ett beslut om i november. Funktionen kommer troligtvis att finnas tillgänglig före slutet av året. Test har även påbörjats i Förenade kungariket efter en ändring av den dominerande operatörens tillstånd den 8 augusti 2000 för att kräva tillträde till accessnät och tillhandahållande av samlokalisering. Den dominerande operatören har offentliggjort ett referensanbud om tillträde till accessnät och började ta emot beställningar i september. Den nationella tillsynsmyndigheten har fastställt prissättningsprinciper och ett utkast till beslut skall lämnas i november medan leveransen förväntas utföras fr.o.m. januari 2001. Test har även utförts i Frankrike, medan införandet av fullständigt tillträde till accessnät förväntas ske den 1 januari 2001, men priserna har ännu inte fastställts. Belgien och Spanien har meddelat att fullständigt tillträde till accessnät inleds den 1 januari 2001. I Spanien fastställs detta datum i lagstiftningen, medan det belgiska lagförslaget fortfarande genomgår de olika förfarandeskedena. På grund av tekniska frågor som fortfarande måste lösas förväntas inte ett fullständigt tillträde till accessnät förrän i juni 2001 i Portugal. I Irland och Grekland pågår samråd för närvarande. Luxemburg har förbundit sig att fastställa de nödvändiga villkoren i den dominerande operatörens referensanbud för 2001.

I de länder där fullständigt tillträde till accessnät redan erbjuds eller är nära förestående, skapar villkoren för samlokalisering, i synnerhet förseningar i svaren från den dominerande operatören, i vissa fall problem för nytillkomna operatörer. Faktum är att de nytillkomna operatörerna anser att prissättningen och leveransen av samlokaliseringen är de antagligen svåraste frågorna för dem avseende tillträdet till accessnät. Kommissionen anser i sina rekommendationer att detta är ett område där en noggrann övervakning från de nationella tillsynsmyndigheternas sida är avgörande för uppnå konkurrens i accessnäten.

Delat tillträde

Delat tillträde, där den dominerande operatören fortsätter att tillhandahålla traditionella telefonitjänster medan de nytillkomna operatörerna hyr stora bandbreddsspektrum som gör det möjligt för dem att leverera DSL-tjänster genom sin egen utrustning, erbjuds ännu inte i någon av medlemsstaterna. I Danmark har rätten till delat tillträde bekräftats men ännu inte tagits i bruk. Diskussioner mellan den dominerande operatören och de nytillkomna operatörerna har inletts i ett flertal medlemsstater. I sitt meddelande om tillträde till accessnät av den 26 april 2000 tillkännagav kommissionen att, oberoende av lagstiftningskrav, en dominerande operatörs vägran att tillhandahålla delat tillträde kan innebära utnyttjande av en dominerande ställning, vilket strider mot konkurrensreglerna.

Access genom höghastighetsbitströmmar

Access genom bitströmmar, varigenom nytillkomna operatörer kan erbjuda DSL-tjänster genom att använda den dominerande operatörens DSL-utrustning på grundval av principerna avseende tillhandahållande av öppna nät (ONP) och konkurrensprinciperna, erbjuds i åtta länder (Danmark, Tyskland, Spanien, Italien, Österrike, Finland, Sverige och Förenade kungariket). I Frankrike har införandet av försäljningen till de nytillkomna operatörerna försenats på grund av en tvist om villkoren, medan den dominerande operatörens rätt att fortsätta med sin egen försäljning till slutanvändarna granskas av konkurrensmyndigheten. I Belgien började den dominerande operatören erbjuda en ADSL-produkt till konsumenterna under andra kvartalet 1999, men kommer endast att vara skyldig att erbjuda de nytillkomna operatörerna samma produkt fr.o.m. den 1 januari 2001. I Spanien införde tillsynsmyndigheten i mars 1999 en skyldighet för den dominerande operatören att endast erbjuda ADSL till nytillkomna operatörer. Eftersom den dominerande operatörens dotterbolag var bättre förberedda trädde bestämmelserna inte i kraft förrän sex månader senare. På grund av tekniska problem för alla berörda operatörer fanns tjänsten inte att tillgå förrän den 15 september 2000. I Tyskland är det pris för ADSL-produkter som gäller för operatörerna detsamma som det slutanvändarpris som gäller föra stora användare, vilket även är fallet i Nederländerna. I Danmark började den dominerande operatören att erbjuda tjänster till slutanvändare 1999. Genom ny lagstiftning i juni 2000 bekräftades den dominerande operatörens skyldighet att tillhandahålla access genom bitströmmar till operatörer och ett antal operatörer har erhållit ett erbjudande om sådan access, men hittills har inget avtal ingåtts. I Finland erbjöds ADSL-tjänster till slutanvändare först 1999 av den dominerande operatörens nät. Det finns ingen särskild lagstiftning om access genom bitströmmar i Finland, men kommissionen känner till att få avtal med operatörer har ingåtts på kommersiella grunder. I Sverige finns det heller ingen skyldighet enligt lag och inga avtal har ingåtts, även om ADSL erbjuds av den dominerande operatören, vilket tyder på att den dominerande operatören kommer att dra fördel av att vara först på plan, såsom i Finland, Nederländerna, Belgien, Danmark och Tyskland. I Förenade kungariket, Spanien och Italien introducerades den dominerande operatörens produkter samtidigt till både operatörer och slutanvändare. En tabell med uppgifter om lanseringen av ADSL anges i bilaga 3. Om den dominerande operatören underlåter eller är försenad när det gäller att erbjuda sina tjänster till operatörer och operatören själv redan tillhandahåller DSL-tjänster till slutanvändare innebär detta helt uppenbart att de nytillkomna operatörerna konkurrensmässigt är i ett ofördelaktigt läge.

I bilaga 3 finns tabeller som illustrerar tillgången och villkoren för tillträde till accessnät, delat tillträde och access genom bitströmmar.

Trådlöst accessnät

Trådlöst accessnät utgör ännu inget praktiskt alternativ för accessnät eftersom tjänsten ännu inte är i drift i de flesta medlemsstaterna, även om dess potential är stor och dess genomförande troligtvis kommer att inledas under de kommande månaderna. Fem medlemsstater (Tyskland, Spanien, Irland, Portugal och Finland) beviljade tillstånd för trådlöst bredbandsaccessnät 1999, och sedan dess har Frankrike, där tillstånd beviljades i september, och Luxemburg, där frekvenser har tilldelats fem operatörer, anslutit sig till dem. I Sverige beviljades först tillstånd som sedan återkallades av förfarandemässiga skäl. Alla tillståndsinnehavare måste nu ansöka om tillstånd på nytt, men troligtvis kommer antalet tillstånd att vara tillräckligt för alla sökande. I Förenade kungariket kommer tillstånd att utdelas genom en auktion som skall inledas i slutet av oktober 2000. I Nederländerna har tillståndsförfarandet försenats och är inte längre avsett att inledas under år 2000. I Belgien, har ikraftträdandet av den nödvändiga lagstiftningen senarelagts och tillståndsförfarandet skjutits upp till slutet av året. Danmark och Grekland kommer troligtvis att bevilja tillstånden i december 2000. Efter vissa förseningar kommer tillståndsförfarandet i Österrike troligtvis inte att gå vidare före januari 2001. I Italien kommer ett beslut avseende tillhandahållandet av trådlösa accessnättjänster att fattas före utgången av detta år.

Lokal infrastruktur för kabel-TV

Taltelefonitjänster tillhandahålls för närvarande av operatörer som använder infrastruktur för kabel-TV i sju medlemsstater (Belgien, Tyskland, Spanien, Frankrike, Nederländerna, Österrike och Förenade kungariket). Tjänsterna förväntas inledas inom kort i Irland. Antalet operatörer varierar från en (Österrike) till tjugosju (Spanien) medan antalet abonnenter varierar från ett par tusen till ungefär 200 000 i Nederländerna och fem miljoner i Förenade kungariket.

Samhällsomfattande tjänster, inbegripet konsumentfrågor

Precis som i fjol förefaller det som om det finns få svårigheter med att leverera samhällsomfattande tjänster av god kvalitet i hela EU. Tillgången till ett brett utbud av taltelefoni- och datatjänster på marknaden till konkurrenskraftiga priser, inbegripet taxor för fasta och mobila nät vid låg belastning, mobila SMS-tjänster och fri Internettillgång eller minskad Internetuppkoppling, har löst alla problem i samband med liberaliseringens första skede när det gäller tillgången på omfattande tjänster för hela befolkningen. Allt eftersom marknaden utvecklas och antalet operatörer växer finns det intresse för möjligheten att dela upp skyldigheterna avseende de samhällsomfattande tjänsterna på flera operatörer genom att låta operatörerna välja om de vill tillhandahålla en särskild tjänst.

Skyldighet för medlemsstaterna att garantera ett minimiutbud av tjänster till ett rimligt pris // De enda rapporterade svårigheterna i samband med tillhandahållandet av samhällsomfattande tjänster gäller upprättandet och tillhandahållandet av en katalog för samhällsomfattande tjänster, som medför en multiplikatoreffekt när det gäller kvaliteten på nummerupplysningstjänsterna. I Frankrike och Sverige har problemen mellan den dominerande operatören och övriga operatörer inneburit att en allmän katalog inte finns att tillgå, vilket utgör ett verkligt problem eftersom antalet abonnenter som använder alternativa operatörer ökar och accessnäten snart kommer att införas. I Tyskland är operatörerna kritiska mot de höga avgifter som den dominerande operatören tar ut av sina konkurrenter för tillträde till sin databas med abonnentuppgifter, trots att konkurrensmyndigheten har godkänt taxan i ett visst fall. I Italien tillhandahåller nu, å andra sidan som ett resultat av fusionsbestämmelserna, den dominerande operatören gratis tillträde till databasen.

Nettokostnader får delas av marknadsaktörerna om en orättvis börda faller på den utvalda operatören

De nationella finansieringssystemen skall vara objektiva och proportionella samt respektera principen om icke-diskriminering och rätten till insyn // Sedan offentliggörandet av Femte rapporten har Italien beslutat att börjat tillämpa den finansieringsmekanism som kräver ett ekonomiskt bidrag från de nytillkomna operatörerna för de kostnader som uppkommit för Telecom Italia för tillhandahållandet av samhällsomfattande tjänster. Detta innebär att det nu är två medlemsstater som använder en finansieringsmekanism för samhällsomfattande tjänster. I Frankrike har bidragsnivån minskat under det senaste året på grund av man slutade att justera taxorna vid beräkningen av France Télécoms kostnader för samhällsomfattande tjänster.

// I båda länder är den fastställda nettokostnaden för samhällsomfattande tjänster relativt marginell jämfört med den sammanlagda omsättningen på marknaden för teletjänster, men jämfört med den nytillkomna operatörens vinst kan den emellertid inte längre anses vara låg.

// Även om kostnadsskillnaderna mellan Frankrike och Italien delvis kan förklaras av skillnaderna i nätegenskaperna, de geografiska villkoren och befolkningstätheten, så tillämpar de båda länderna olika regler och beräkningsmetoder. T.ex. subtraheras inte de immateriella förmåner som är resultatet av tillhandahållandet av samhällsomfattande tjänster från slutresultatet i Frankrike. I tabellerna i bilaga 3 ges en jämförelse av beräkningsresultaten i Frankrike och Italien. Inte endast beräkningsmetoderna skiljer sig från varandra i de båda länderna utan även reglerna avseende fördelningen av bördan bland operatörerna. I Italien medges undantag för operatörer vars potentiella bidrag till finansieringen beräknas vara mindre än 1 % av den sammanlagda finansieringen för att undvika en situation där bidragen leder till ett hinder för tillträde till marknaden. I Frankrike står bidragen emellertid helt enkelt i proportion till trafikvolymerna. Följaktligen förefaller det som om olika metoder för beräkning och finansiering av kostnader för samhällsomfattande tjänster, till skillnad från uppenbara skillnader mellan de nationella marknaderna, kan medföra att operatörerna ställs inför olika villkor för tillträde till marknaden.

// Sju andra medlemsstater behåller möjligheten att använda en finansieringsmekanism om kostnaderna för tillhandahållandet av samhällsomfattande tjänster bedöms som en orättvis börda och Grekland förväntas införa en liknande lagstiftning inom kort. Under det senaste året håller fyra av dessa länder (Grekland, Spanien, Irland och Portugal) på att analysera huruvida kostnaderna för samhällsomfattande tjänster berättigar att en finansieringsmekanism används. Belgien har infört ny lagstiftning om metoden för beräkningen av sådana kostnader.

Användar- och konsumentfrågor

Det finns föga belägg för ett målmedvetet arbete på nationell nivå när det gäller övervakning av konsumentskydd och främjande av användarnas intressen avseende teletjänster. Medan de institutionella systemen varierar från land till land förefaller det som om det tyvärr finns en väldigt låg grad av samordning mellan nationella tillsynsmyndigheter och byråer för konsumentskydd, vilket gör det svårt att särskilja särskilda trender eller problem på EU-nivå, även med avseende på tjänster och indikatorer för servicekvalitet, vilka måste användas inom ramen för EG-regelverket. I den mån de tillgängliga uppgifterna kan jämföras förefaller det som om det fortfarande finns avsevärda skillnader mellan de olika medlemsstaterna när det gäller kvaliteten på grundläggande delar av de fasta telefonitjänsterna, bl.a. tidsramen för basanslutningen, reparation av fel eller besvarande av samtal till kundtjänst eller nummerupplysning.

I bilaga 3 anges tabeller avseende indikatorer för servicekvalitet för medlemsstaterna.

Tvistlösning och konsumentskydd

Ett kontor eller en byrå som hanterar konsumentklagomål inom telekommunikationsområdet finns i nio medlemsstater (Belgien, Danmark, Tyskland, Spanien, Italien, Nederländerna, Österrike, Portugal och Förenade kungariket). Dessa är ibland associerade med den nationella tillsynsmyndigheten. De övriga medlemsstaterna har haft en benägenhet att förlita sig på allmänna konsumentskyddsorgan för hantering av teletjänstfrågor, ibland i nära samarbete med den nationella tillsynsmyndigheten, såsom i Sverige. I vissa fall är det osannolikt att sektorsövergripande byråer på egen hand har tillräckliga resurser för att hantera den snabba och komplexa utvecklingen inom telekommunikationssektorn med avseende på avtalsvillkor, tillgång och prissättning.

Fakturering

Ett av de grundläggande sätten att förbättra konsumenternas förtroende är tillhandahållande av specificerade teleräkningar. Enligt gällande EU-regelverk skall en grundnivå för specificering av teleräkningar ges till användaren utan kostnad och räkningarna skall uppvisa tillräckliga detaljer som medger kontroll av avgifterna. Specificerade räkningar skall införas gradvis, först som en skyldighet för de dominerande operatörerna och därefter för alla operatörer senast den 31 december 2001.

I de flesta medlemsstaterna (11 av 15) innehåller inte standardräkningen någon specificering av kostnaden per samtal. Vanligtvis anges kostnaden (och ibland samtalslängden) för alla samtal enligt följande kategorier: lokalsamtal, fjärrsamtal, utlandssamtal, samtal till mobilnät och data/Internetuppkoppling. I Spanien, Frankrike, Portugal and Förenade kungariket är följande specificerat på en standardräkning: varje samtal, helt eller delvis angivet uppringt abonnentnummer, dagen för samtalet, tidsangivelser för samtalets början (eller avslutat samtal), samtalslängden och priset per samtal.

Det är emellertid möjligt att begära en specificerad räkning utan kostnad från de dominerande operatörerna i Tyskland, Italien, Finland och Sverige. Det är även möjligt att begära en specificerad räkning mot betalning från de dominerande operatörerna i sju andra medlemsstater (Belgien, Danmark, Grekland, Irland, Luxemburg, Nederländerna och Österrike).

I bilaga 3 anges en tabell över faktureringssystemen i medlemsstaterna.

Taxor

Få ändringar har rapporterats när det gäller insynen i taxor för fasta och mobila tjänster sedan Femte rapporten. Såväl konsumentorganisationer som teleoperatörer är medvetna om att utvecklingen av tjänsterna mot fasta avgifter kommer att bli den stora frågan under det kommande året, både när det gäller telefoni och Internettjänster, men osäkerheten är avsevärd när det gäller hur övervakningen skall ske och konsumentskyddet garanteras. Avgifter för samtal som grundas på den faktiska samtalslängden används allt mer, vilket för konsumenterna verkar utgöra det mest rättvisa systemet med den största insynen. Det finns dock stora problem när det gäller insynen i avgifterna för koppling av samtal. Olika priser tillämpas, bl.a. beroende på avståndet för ett utlandssamtal (Belgien). Medan denna situation fortgår kommer konsumenter som inte har tillgång till uppgifter om koppling av samtal att fortsätta att kräva jämförande information om kostnaderna för enskilda samtal.

Mobiltelefonitjänster, däribland tredje generationens mobilnät och roaming

Marknadsutvecklingen - andra generationens mobiltelenät

Marknaden för mobil telekommunikation fortsatte att växa mycket kraftigt under det gångna året. Marknadspenetrationen (antal abonnenter per invånare) ökade med 63 % i genomsnitt i EU. Tillväxttakten har varit särskilt snabb i Tyskland och Grekland, där antalet abonnenter mer än fördubblades under förra året. Detta innebär en trend mot en utjämning av marknadspenetrationen inom EU, där de länder som har lägre penetrationssiffror uppvisar en snabbare tillväxttakt. Idag ligger marknadspenetrationen för mobiltelefoner på allt ifrån 70 % i Finland till 39 % i Belgien, med ett genomsnitt för EU på 55 %.

För närvarande finns det antingen tre eller fyra andra generationens nät med tillstånd i alla medlemsstater utom Nederländerna (som har fem operatörer med tillstånd) och Luxemburg (som har två). Ytterligare operatörer av andra generationens nät (GSM eller DCS) beviljades tillstånd eller satte igång verksamhet under förra året i Irland, Italien, Österrike och Finland. Det totala antalet operatörer inom EU är nu 84. Det finns planer på att utfärda ytterligare tillstånd för andra generationens nät under de kommande månaderna i Danmark, Spanien, Irland och Sverige.

De höga avgifterna för internationell roaming är fortfarande ett problem inom EU. Kommissionen undersöker för närvarande frågan i samband med en utfrågning i enlighet med artikel 12 i Förordning nr 17 från 1962. De resultat man har kommit fram till hittills visar att de priser som operatörerna betalar för roaming varierade kraftigt mellan de olika medlemsstaterna under perioden 1997-2000. Variationerna är troligen större än vad som kan motiveras av skillnader i kostnader. Priserna för roaming har dessutom ökat kraftigt. Eftersom de priser som slutanvändarna betalar beräknas genom ett pålägg på operatörens pris, har dessa också ökat i motsats till slutanvändarnas priser för inhemska mobiltelefonitjänster. De operatörer som hade de lägsta taxorna under 1997 har gradvis höjt sina priser under perioden 1997-2000, och operatörer med förhållandevis höga taxor har sänkt dem. Det är tydligt att operatörernas priser i allmänhet har närmat sig varandra på en högre nivå under perioden för denna översyn.

Tjänsteleverantörer (dvs. operatörer som har tillstånd att tillhandahålla mobiltelefonitjänster under sitt eget namn och ha egen marknadsföring, fakturering etc., men som använder sig av en tredje parts mobiltelefoninät) finns i flera medlemsstater (framförallt i Danmark (1), Tyskland (9), Luxemburg (2), Finland (6), Sverige (3) och Förenade kungariket (47)). Denna typ av verksamhet kommer troligtvis att öka under de kommande månaderna.

Marknadsutvecklingen för nättjänster som radio- och televisionsbolagen erhåller

I många medlemsstater görs ingen skillnad mellan tillståndsgivning till televisionsbolagen och tillståndsgivning för driften av markbaserade nät som sänder signaler i relevanta frekvensband. De senare omfattas i vissa fall av bestämmelserna i den nationella lagen om radio- och televisionsutsändningar. I de flesta medlemsstater skall de företag som driver näten vara juridiskt åtskilda från de företag som tillhandahåller innehållet (radio- och televisionsutsändningar).

Det är emellertid inte alltid lönsamt att införa parallella radio- och televisionsnät, även om vissa länder, t.ex. Nederländerna, har infört omfattande krav avseende delat nyttjande av antenner. I ett land med en låg befolkningstäthet som Finland kan radio- och televisionsnätet utgöra ett naturligt monopol och problem kan uppkomma när det gäller villkor för tillträde. Endast Tyskland tillämpar samma bestämmelser för radio- och televisionsnät som för andra kommunikationsnät (dvs. kravet om förslag till ett referensanbud om samtrafik som skall erhålla ett förhandsgodkännande av den nationella tillsynsmyndigheten). I Spanien har maximitaxorna fastställts av ministeriet medan regeringen i Irland även 1990 ingrep för att granska de taxor som Radio Teilifís Éireann (RTE) planerade att tillämpa för utsändning av de oberoende kanalernas program. I Portugal utgör Portugal Telecoms tillträdestaxor en del av den "prisuppgörelse" som godkänts av den nationella tillsynsmyndigheten och konkurrensmyndigheten.

Nationella frekvensplaner

Det har inte rapporterats om några större problem vad gäller förvaltningen av nationella frekvensplaner i allmänhet. Emellertid har man ännu inte upprättat någon frekvensfördelningsplan i Luxemburg och man har konstaterat några brister i fråga om öppenheten i frekvensplanerna i Grekland och Italien. Italien förväntas ändra sin nationella frekvensplan inom kort till följd av påtryckningar från operatörer om omfördelning av frekvenser för andra generationens tjänster för att bemöta den ökande efterfrågan. I Irland håller man på att se över den nationella frekvensplanen.

Avveckling av analoga system // Avvecklingen av analoga system som använder de frekvensband som har reserverats för GSM fortsätter. Tre länder (Frankrike, Nederländerna och Portugal) avslutade denna process under förra året och ytterligare två (Finland och Sverige) förväntas vara klara i slutet av 2000. Bland de medlemsstater som fortfarande inte är klara (Danmark, Tyskland, Spanien, Irland, Italien, Österrike och Förenade kungariket) har Österrike, Italien och Spanien de längsta tidsfristerna och planerar att vara klara med avvecklingen 2004, 2005 respektive 2007. I de återstående länderna (Belgien, Grekland och Luxemburg) har analoga tjänster antingen redan avvecklats eller så använder de inte de aktuella frekvensbanden.

System för tillstånd för tredje generationens mobilnät senast den 1.1.2000 för att möjliggöra tjänster senast den 1.1.2002 // Tillståndsgivningen för tredje generationens mobilnät har nu kommit igång på allvar i hela gemenskapen. Per den 16 oktober 2000 hade tillstånd för tredje generationens mobilnät beviljats i fem medlemsstater (Tyskland, Spanien, Nederländerna, Finland och Förenade kungariket). Ytterligare fem länder (Belgien, Italien, Österrike, Portugal och Sverige) planerar att avsluta processen före utgången av 2000. Bland dessa länder hade Italien, Österrike och Sverige redan kommit långt.

// I beslutet om mobil och trådlös telekommunikation (UMTS) uppmanas medlemsstaterna att upprätta system för att bevilja tillstånd för tredje generationens mobilnät senast den 1 januari 2000, för att säkerställa ett samordnat och successivt införande av tredje generationens tjänster inom landet senast den 1 januari 2002. Det är oklart om de operatörer som beviljas tillstånd för tredje generationens mobilnät kommer att vara redo att inleda sin verksamhet den 1 januari 2002 enligt tidsplanen i UMTS-beslutet, särskilt i de länder där man inte kommer att bevilja några tillstånd före 2001 (Danmark, Grekland, Frankrike, Irland och Luxemburg).

// Medlemsstaterna har valt olika förfaranden för att bevilja tillstånd för tredje generationens mobilnät. Det väger ungefär jämnt mellan de länder som har valt ett jämförande urvalsförfarande ("skönhetstävling") och de som har valt ett förfarande med konkurrerande anbud ("auktion"). Vissa medlemsstater har valt ett hybridsystem med två etapper som innehåller valda delar av de två förfarandena. Tillståndsförfaranden med ett inslag av "auktion" har valts av sju medlemsstater (Belgien, Danmark, Tyskland, Italien, Nederländerna, Österrike och Förenade kungariket). Resten har valt urval genom "skönhetstävling" (Spanien, Irland, Luxemburg, Frankrike, Portugal, Finland och Sverige) med undantag av Grekland som fortfarande överväger frågan.

// Enligt EU:s nu gällande regelverk, särskilt direktiven om tillstånd och mobiltelefonitjänster, får medlemsstaterna själva bestämma vilka förfaranden de vill använda för att fördela det begränsade frekvensspektrumet för tredje generationens mobilnät. En förutsättning är att förfarandena är förenliga med direktivens principer, i synnerhet principerna om objektivitet, icke-diskriminering, proportionalitet och öppenhet. Medlemsstaterna har dessutom rätt att införa avgifter för användningen av knappa resurser, förutsatt att avgifterna står i proportion till behovet att se till att dessa resurser används på ett optimalt sätt, är icke-diskriminerande och satta med tanke på att främja utvecklingen av innovativa tjänster och konkurrens. Om dessa krav är uppfyllda kan förfaranden i form av "auktion" eller "skönhetstävling" vara förenliga med gemenskapsrätten.

// De höga tillståndsavgifter som är följden av de auktionsförfaranden som har ägt rum hittills, särskilt i Förenade kungariket och Tyskland, och de stora skillnaderna mellan de metoder som används, har givit upphov till mycket diskussion i hela EU. Vissa operatörer har klagat på att tillståndsgivningen i vissa medlemsstater inte är förenlig med gemenskapsrätten.

// I de flesta av medlemsstaterna kommer man att bevilja minst ett tillstånd för tredje generationens mobilnät utöver nuvarande antal. Detta innebär att minst en ny aktör kan etablera sig på den berörda nationella marknaden. Detta var inte fallet i Nederländerna där det redan fanns fem tillståndsinnehavare. I Danmark och Grekland har man ännu inte fastställt antalet tillstånd.

Främjande av tredje generationens roaming [10] // Flertalet medlemsstater planerar att införa obligatorisk nationell roaming mellan tredje och andra generationens nät, för att göra det lättare för tredje generationens operatörer som inte äger något andra generationens nät i samma område att upprätta konkurrenskraftiga nät. I Tyskland och Nederländerna har man inte reglerat detta genom lag, utan lämnar det till kommersiell förhandling. I Grekland, Irland och Luxemburg är överväger man fortfarande frågan.

[10] I enlighet med konkurrensbestämmelserna.

// Dessa nationella roaming-skyldigheter kommer i regel att vara tidsbegränsade med hänsyn till den förväntade perioden för utbyggnad av tredje generationens nät. I allmänhet gäller de endast för nationell roaming mellan tredje och andra generationens nät, snarare än även roaming mellan andra generations nät. I Danmark och Italien finns det dock inga lagstadgade krav på nationell roaming mellan andra generationens nät under vissa omständigheter. I Sverige har nya aktörer med tillstånd för både andra och tredje generationens mobilnät även nationella roaming-rättigheter.

Taxor

Användarna betalar idag mindre för fasta taltelefonitjänster, oavsett samtalslängd och tid på dagen. Från augusti 1999 till augusti 2000 sjönk de genomsnittliga månadsutgifter för nationella samtal (lokala och fjärr-) via den dominerande operatören med 4,6 % för privatkunder och 10,5 % för företag. Detta innebär att företagskunderna har tjänat mer på liberaliseringen än privatkunderna när det gäller priser. Detta beror på att nya aktörer inriktar sig på de mest lukrativa marknaderna och driver ner priserna i dessa segment.

Borttagande av begränsningar för justering av taxorna // Uppgifterna visar att taxorna i viss mån har justerats i alla medlemsstaterna, dvs. kostnaden för utlandssamtal och fjärrsamtal har sjunkit och kostnaden för lokalsamtal och abonnemang har stigit. Priset för både tre och tio minuter långa fjärrsamtal sjönk med cirka 39 % mellan 1997 och 2000. Under samma period sjönk det genomsnittliga priset för utlandssamtal med 32 % för privatkunder och med 34 % för företagskunder. Minskningen av det genomsnittliga priset för utlandssamtal uppvisar en likartad trend för båda användarkategorierna. Genomsnittspriset för lokalsamtal ökade med 15 % för ett treminuterssamtal och med 7,5 % för ett tiominuterssamtal mellan 1997 och 2000. Den kraftiga ökningen när det gäller treminuterssamtal beror på ändrade faktureringssystem (se nedan) och justeringsprocessen. Trenden mot kostnadsorienterade taxor har lett till mindre variationer i slutanvändarnas taxor länderna emellan.

// Priserna är i allmänhet lägre i de länder som öppnade sina marknader för konkurrens först, eller som har flest operatörer per invånare.

Kostnadsorientering och uppdelning av de taxor som sätts av operatörer med betydande inflytande // Ungefär två tredjedelar av medlemsstaterna anser att taxorna ännu inte har justerats helt (se tabellen i bilaga 1), även om vissa av dem menar att det nästan har skett. Det är dock fortfarande tveksamt om man i vissa medlemsstater har nått ända fram med att justera taxorna så att de återspeglar kostnaderna. På samma sätt hävdar många dominerande operatörer att det fortfarande finns ett accessunderskott och/eller att abonnemangsavgiften inte täcker kostnaderna (Belgien, Spanien, Frankrike, Tyskland, Irland, Italien, Luxemburg och Sverige). Det har ännu inte införts några åtgärder för täckning av accessunderskott.

// I andra medlemsstater (främst de som redan hade liberaliserat sina marknader före den 1 januari 1998) verkar detta inte vara någon större tvistefråga, oavsett om taxorna verkligen överensstämmer med principen om kostnadsorientering. Grekland har fått längre tid på sig att införa full konkurrens, och behöver inte slutföra taxejusteringen förrän i slutet av 2000. Kommissionen nämner i sitt meddelande om tillträde till accessnät att utrymmet för prispress sannolikt är större om den dominerande operatörens taxor ännu inte har blivit helt justerade på grundval av kostnadstäckning.

// I vissa medlemsstater har de nya aktörerna uppgivit att de är bekymrade över marginalen mellan slutanvändarens taxor och samtrafikavgifterna och eventuella prispresseffekter (Frankrike, Belgien och Nederländerna - i de två senare som invändning mot sättet att fastställa taxeområden) eller över det dominerande företagets rabatterbjudanden (Spanien, Italien och Österrike) eller hopslagna erbjudanden om taltelefonitjänster och avancerade tjänster samt kombinerade rabatter för fjärrsamtal och abonnemangsavgifter (Tyskland). I Förenade kungariket har man hävdat prispresseffekter i samband med pristakskorgen.

Begränsningar av taxorna för samhällsomfattande tjänster tillåtna // Slutanvändarnas avgifter för allmänt tillgängliga taltelefonitjänster är fortfarande reglerade i nästan alla medlemsstater. I Finland fastställer operatörerna själva sina taxor, men operatörer med betydande inflytande är skyldiga att se till att priset för lokalsamtal är kostnadsorienterat. I Luxemburg fastställer operatörerna sina taxor helt fritt utan överinseende av den nationella tillsynsmyndigheten. I nio medlemsstater (Belgien, Danmark, Tyskland, Spanien, Irland, Italien, Nederländerna, Sverige och Förenade kungariket) har man fastställt ett pristak för att se till att priserna för telefonitjänster är rimliga, för att främja de dominerande företagens effektivitet och i vissa fall för att ytterligare öka accessintäkterna. I andra medlemsstater (Grekland, Frankrike, Tyskland, Italien, Nederländerna, Österrike och Portugal) ger myndigheterna förhandsgodkännande för det dominerande företagets slutanvändaravgifter. I vissa fall har man infört sådant förhandsgodkännande i kombination med ett pristak. I takt med den ökande konkurrensen brukar de dominerande företagen kräva att regleringen av slutanvändartaxorna mjukas upp och/eller pristak tas bort (Danmark, Frankrike, Italien, Tyskland, Nederländerna och Sverige). Detta övervägs för närvarande i vissa medlemsstater (Tyskland, Sverige och Förenade kungariket). De dominerande företagen brukar bemöta det ökade konkurrenstrycket genom att differentiera priserna för sina tjänster till vissa kundgrupper (t.ex. genom att erbjuda särskilda reduktioner) eller genom att differentiera priset för de tjänster som är mest konkurrensutsatta.

// De flesta medlemsstaterna kräver att de anmälda operatörerna på marknaderna för allmänt tillgänglig fast taltelefoni förvarnar allmänheten om taxeförändringar. Det är de nationella tillsynsmyndigheterna som bestämmer hur lång tid i förväg som detta måste göras, och den varierar kraftigt inom EU. I Frankrike har man tagit upp frågan om att förfarandena för att godkänna taxorna inte är tillräckligt öppna.

I bilaga 3 återfinns en tabell med en översikt över de olika medlemsstaternas reglering av slutanvändarnas taxor för allmänt tillgängliga fasta taltelefonitjänster, tillsammans med graden av taxejustering.

Kostnadsredovisning

I den femte rapporten angavs kostnadsredovisning som ett av de mest kritiska områdena när det gäller genomförande. De nationella tillsynsmyndigheterna är enligt gemenskapsrätten ansvariga för att se till att de berörda operatörernas kostnadsredovisningssystem är lämpliga i samband med tillämpningen av EU:s direktiv. I bestämmelserna ges detta ansvar uttryckligen till tillsynsmyndigheterna, och ett oberoende organ som är specialiserat på området (t.ex. en oberoende revisor) skall kontrollera att bestämmelserna efterlevs. Det är kommissionens uppgift att se till att det i varje land finns lämpliga mekanismer för att kontrollera att bestämmelserna genomförs, och övervaka att de faktiskt tillämpas.

Tillämpning av principerna för taxebestämning genom redovisningssystem som är lämpliga för att kostnadsberäkna de berörda tjänsterna

Särredovisning för att garantera öppenhet i samband med tillhandahållande av samtrafik av operatörer med betydande inflytande // Vissa framsteg kan rapporteras både vad gäller granskning av de berörda operatörernas bokföring och vad gäller utarbetandet av särskilda genomförandeåtgärder på nationell nivå. Övergången från de system som för närvarande används av de flesta dominerande operatörer (och som utvecklades i en monopolsituation) mot system som lämpar sig för en konkurrensutsatt marknad går dock trögt och långsamt. Vissa medlemsstater väntas dock börja tillämpa nya kostnadsredovisningssystem i januari 2001 som baserar sig på löpande kostnader. I alla medlemsstater utom en (Förenade kungariket) är det dock tveksamt om man har infört effektiva och fungerande kostnadsredovisningssystem som lämpar sig för att kontrollera principerna om kostnadsorientering och öppenhet, och om man har infört lämplig särredovisning så att alla element av kostnaderna och intäkterna kan identifieras.

// I vissa länder är detta fortfarande ett problem, eventuellt beroende på bristande införlivande av de aktuella bestämmelserna i nationell rätt. I fyra länder (Grekland, Luxemburg, Österrike och Finland) har man ännu inte företagit någon kontroll av reglernas efterlevnad inom något av de båda områden som fastställs av gemenskapslagstiftningen, dvs. taltelefoni och samtrafik (se tabell i bilaga 1). I Finland anser myndigheterna att det finns effektiv konkurrens på marknaderna för utlands- och fjärrsamtal och att man därför kan släppa kravet på kostnadsorientering [11] på de områdena, samt även kravet på systematisk kontroll av tillämpning av kostnadsredovisningssystemen. I alla andra medlemsstater har granskningar gjorts. I fyra av dem (Belgien, Danmark, Frankrike och Italien) verkar man dock inte ha offentliggjort någon förklaring om efterlevnad av bestämmelserna. (I de länder som nämns ovan där ingen kontroll har gjorts har man självklart inte heller offentliggjort någon sådan förklaring.)

[11] I enlighet med artikel 17.6 om taxeprinciper och artikel 18.1 om kostnadsredovisning i direktiv 98/10/EG.

// När det gäller förhyrda förbindelser är det osäkert i nästan alla medlemsstater om de berörda organisationerna har infört något kostnadsredovisningssystem för att tillämpa principerna om kostnadsorientering och öppenhet. Det är också osäkert om de nationella tillsynsmyndigheterna tillhandahåller tillräckligt detaljerad information om de system som används av de anmälda operatörerna. I ett fall (Finland) har myndigheterna beslutat att inte tillämpa kravet på kostnadsorientering och kostnadsredovisning på förhyrda förbindelser eftersom de anser att det finns konkurrens på marknaden [12].

[12] I enlighet med artikel 10.4 i direktiv 92/44/EEG med ändringar.

// I flera medlemsstater upplever de nya aktörerna att det saknas öppenhet i kostnadsredovisningssystemen och att man inte offentliggör alla de element som krävs för att marknadsaktörerna skall kunna säkerställa att avgifterna har beräknats på ett rättvist och korrekt sätt. Enligt lagstiftningen skall man ha tillgång till en beskrivning av kostnadsredovisningssystemen som bl.a. visar de regler som används för kostnadsallokering och huvudkategorierna för gruppering av kostnader. Några medlemsstater (Frankrike, Italien, Luxemburg och Finland) ger inte tillgång till relevant information om kostnadsredovisning på förfrågan av tredje part. I flera andra fall ges bara begränsad tillgång eftersom uppgifterna är konfidentiella, eller så lämnas bara översiktliga uppgifter och/eller allmänna rapporter.

// I lagstiftningen anges inte något särskilt system för kostnadsberäkning. Kommissionen har rekommenderat de nationella tillsynsmyndigheterna [13] att fastställa tidsgränser för de dominerande operatörernas införande av nya kostnadsredovisningssystem som grundas på löpande kostnader och verksamhetsbaserad prisberäkning. I fyra medlemsstater har man infört ett sådant system (Tyskland, Nederländerna, Österrike och Förenade kungariket) och i flera andra har man fastställt en tidsgräns för uppdatering av redovisningssystemen (Belgien, Danmark, Grekland, Spanien, Irland och Italien). I fem medlemsstater har ingen sådan tidsgräns fastställts (Frankrike, Luxemburg, Portugal, Finland och Sverige).

[13] Kommissionens rekommendation av den 8 januari 1998, EGT L 73, 12.3.1998, s. 42.

// När det gäller prissättning av samtrafik har kommissionen [14] dessutom rekommenderat användning av LRAIC-modellen. Denna metod används för närvarande endast i två medlemsstater (Tyskland och Förenade kungariket). Det finns dock en svag trend mot mer utbredd användning av metoden.

[14] Kommissionens rekommendation av den 8 januari 1998 och kommissionens rekommendation av den 8 april 1998, EGT L 141, 13.5.1998, s. 6. I skäl 10 i direktiv 97/33/EG sägs följande: "Avgifter för samtrafik som grundar sig på en prisnivå som är nära förbunden med en långsiktig marginalkostnad för tillhandahållande av tillgång till samtrafik är lämpliga för att främja en snabb utveckling av en öppen och konkurrensinriktad marknad".

// Vissa medlemsstater har arbetat aktivt för att utveckla sina system och de nationella tillsynsmyndigheterna har utarbetat särskilda regler och riktlinjer för kostnadsredovisningssystemet. Vissa framsteg kan därför konstateras på detta område. I vissa fall har tillsynsmyndigheterna tagit fram särskilda riktlinjer för kostnadsredovisningsmetoder för mobilteleoperatörer som har anmälts som operatörer med betydande marknadsinflytande.

Förhyrda förbindelser

Kommissionen har konsekvent betonat vikten av att förhyrda förbindelser snabbt görs tillgängliga till kostnadsorienterade priser, inte minst för att man skall kunna tillhandahålla billiga Internettjänster. I samband med detta har kommissionen lagt fram en rekommendation [15] om prissättning av lokala anslutningar över kort distans och inlett en branschutredning enligt artikel 12 i rådets förordning nr 17 från 1962.

[15] Kommissionens rekommendation av den 24 november 1999, C(1999)3863.

När det gäller (orabatterade) standardpriser har nivåerna sjunkit kraftigt sedan augusti 1997, dvs. efter liberaliseringen av näten. Priset har dock inte sjunkit i samma utsträckning i segment där det inte finns några eller bara ett fåtal alternativ till den dominerande operatörens nät, särskilt närförbindelser på två kilometer. Den allmänna bilden för perioden ser ut som följer:

-64 kbit/s nationella förhyrda förbindelser: Prissänkning med cirka 20-25 % för ledningar på 50 km och 200 km och 15 % för ledningar på 2 km.

-2 Mbit/s nationella förhyrda förbindelser: Prissänkning med cirka 30 % för ledningar på 50 km och 200 km och 20 % för ledningar på 2 km.

-64 kbit/s internationella förhyrda förbindelser: Prissänkning med 25-27 % för ledningar till de närmaste och mest avlägsna EU-länderna och 33 % för ledningar till USA.

-2 Mbit/s internationella förhyrda förbindelser: Prissänkning med 25 % för ledningar till de närmaste EU-länderna, nära 35 % för ledningar till de mest avlägsna EU-länderna och mer än 30 % för ledningar till USA. Dessa förändringar gör att det genomsnittliga priset för ledningar till avlägsna EU-länder närmar sig priset för ledningar till USA.

Den årliga hyran för både nationella och internationella förbindelser varierar kraftigt medlemsstaterna emellan, särskilt när det gäller nationella förbindelser på 2 Mbit/s. Där kan priserna variera från en tredjedel av genomsnittspriset i EU upp till två gånger det priset. Kommissionen anser det osannolikt att dessa variationer återspeglar faktiska skillnader i kostnaderna för att tillhandahålla dessa förbindelser.

Årshyran för internationella förhyrda förbindelser är fortfarande hög i förhållande till årshyran för nationella förhyrda förbindelser i de flesta av medlemsstaterna. Kommissionen anser inte att det borde skilja så mycket mellan kostnaderna bakom nationella fjärrförbindelser och internationella förbindelser till de närmaste EU-landet. Årshyran för internationella halvkretsar på 2 Mbit/s till det närmaste EU-landet är i genomsnitt tre gånger så hög som för nationella förbindelser på 200 kilometer. Nationella förhyrda förbindelser inom EU är dock betydligt billigare än i Japan (NTT). I jämförelse med USA är närförbindelser på 64 kbit/s och 2 Mbit/s i allmänhet dyrare i EU medan fjärrförbindelser verkar vara billigare i genomsnitt.

Alla ovanstående uppgifter är baserade på standardpriser. De faktiska priser som användarna betalar är ofta rabatterade på olika sätt, vilket för nationella förbindelser kan innebära reduktioner på upp till 35 % av de publicerade priserna. Dessutom sätts ofta olika priser från fall till fall.

När det gäller höghastighetsförbindelser publicerar allt fler dominerande operatörer priser för sådana tjänster. Detta gäller särskilt för nationella förbindelser på 34 Mbit/s som nu kan tillgås i två tredjedelar av medlemsstaterna. Tillgången till offentlig prisinformation är mer begränsad när det gäller nationella förhyrda förbindelser på 155 Mbit/s och internationella förbindelser på 34 Mbit/s (operatörer med marknadsdominerande ställning i sju till nio medlemsstater) och mycket begränsad (operatörer med marknadsdominerande ställning i endast två eller tre medlemsstater) när det gäller internationella förbindelser på 155 Mbit/s. Under det senaste året sjönk priserna för nationella förhyrda förbindelser på 34 Mbit/s med mellan 10 och 15 procent beroende på avstånd.

De pristrender som beskrivs ovan ger utrymme för optimism även om den allmänna prisminskningstakten har minskat under det senaste året. Ett bekymmer som har börjat uppmärksammas är dock svårigheten i flera länder att erhålla leverans inom en rimlig tid, särskilt när det gäller lokala anslutningar över kort distans på 2 Mbit/s och 64 kbit/s. Enligt nya aktörer på marknaden beror detta på allt från asymmetriska avtal med den dominerande operatören till tillsynsmyndighetens bristande befogenheter att utdöma sanktioner. I många fall verkar det inte förekomma någon diskriminering mellan nya aktörer och den dominerande operatörens verksamhet i efterföljande led, men faktum är att det vid konkurrens om nya uppdrag oftast är den dominerande operatören som vinner. En ny aktör uppskattade sina förluster i form av uteblivna direkta intäkter till 1 miljon euro i två medlemsstater och 8-9 miljoner euro i hela Europa. Förlusterna i form av uteblivna fortsatta uppdrag bedöms vara flera gånger större.

Andra problem för nya aktörer i flera länder är att den dominerande operatören inte tillhandahåller tjänstenivåavtal eller att det saknas befogenheter för att se till att eventuella sådana avtal efterlevs. Nya aktörer ställs också inför ytterligare en svårighet i minst en medlemsstat (Nederländerna), nämligen den att om de själva är sena med att tillhandahålla leverans hamnar de längst ned på väntelistan.

Nummerplanering

De nya aktörerna anser att möjligheter till val av operatör, förval av operatör och nummerportabilitet måste vara fullt genomförda för att man skall kunna uppnå en fullständig liberalisering av marknaden. I synnerhet förval av operatör innebär att de nya operatörerna får den enklaste formen av tillgång till slutanvändarna för taltelefonitjänster. I detta sammanhang är det av största vikt att den nationella lagstiftningen tillåter den nya operatören att erbjuda alla typer av tjänster, särskilt lokalsamtal, fjärrsamtal, utlandssamtal och samtal till mobiltelefon. Det bör inte vara de dominerande operatörerna som beslutar om en viss tjänst är finansiellt attraktiv eller inte för nya operatörer, eftersom dessa måste kunna erbjuda sina kunder samtliga typer av tjänster.

De flesta av de fem medlemsstater som beviljades olika långa undantag från en fullständig liberalisering av telekommunikationsmarknaden, och som därmed även kunde skjuta fram sina skyldigheter att införa förval av operatör och nummerportabilitet, har valt att införa dessa tidigare än nödvändigt (Spanien, Irland och Portugal). Detta ger en fingervisning om hur viktiga dessa tjänster är.

Val av operatör senast 1.1.1998 // Möjlighet till val av operatör för varje samtal finns för fjärrsamtal och utlandssamtal i alla medlemsstater utom Grekland [16]. Man kan också välja operatör för samtal till mobiltelenät i alla medlemsstater utom i Finland, och för lokalsamtal i sju medlemsstater (Danmark, Irland, Italien, Nederländerna, Österrike, Sverige och Förenade kungariket). Av de sju medlemsstater där denna möjlighet ännu inte finns för lokalsamtal planerar Belgien och Spanien att införa den i november 2000 och Portugal den 1 januari 2001.

[16] Greklands telekommunikationsmarknad skall vara helt liberaliserad senast den 1 januari 2001.

Förval av operatör för alla samtal senast den 1.1.2000 // Förval av operatör för fjärrsamtal och utlandssamtal finns i praktiskt taget alla medlemsstater. För samtal till mobiltelenät finns förval av operatör i tio medlemsstater (Danmark, Tyskland, Spanien, Frankrike, Irland, Italien, Luxemburg, Nederländerna, Österrike och Sverige). Möjligheten planeras att införas i Belgien i slutet av år 2000. För lokala samtal kan man göra förval av operatör i tre medlemsstater (Danmark, Irland och Italien) och i ytterligare tre (Nederländerna, Österrike och Sverige) om man slår ett riktnummer. Av de länder där möjligheten ännu inte finns planerar Belgien och Spanien att införa den i november 2000.

// Kortnummerenheter används i Portugal (för nationella samtal) och i Förenade kungariket.

// De leveranstider till kunderna som har fastställts av de nationella tillsynsmyndigheterna varierar kraftigt. I sju medlemsstater förekommer inga tidsgränser alls, medan den maximala leveranstiden i Frankrike är fastställd till 72 timmar.

Prissättningen för samtrafik med förval av operatör skall vara kostnadsorienterad. Avgifterna till kunderna får inte ha en avskräckande effekt. // Avgifter för samtrafik med förval av operatör skall övervakas av de nationella tillsynsmyndigheterna, på samma sätt som alla andra samtrafikavgifter. De tas upp i avsnittet om kostnadsredovisning.

Fast nummerportabilitet senast den 1.1.2000 // Nummerportabilitet för geografiska nummer finns i alla medlemsstater utom Grekland, Irland och Portugal som alla har fått skjuta fram den fullständiga liberaliseringen av marknaden, och därmed även nummerportabiliteten. Införandet i Irland har fastställts till den 30 november 2000 och i Portugal till den 30 juni 2001.

// Nummerportabilitet för icke-geografiska nummer finns i elva medlemsstater. Det finns inte i Grekland (på grund av undantaget), Frankrike och Luxemburg. Det planeras att införas i Portugal den 30 juni 2001.

// De leveranstider till kunderna som har fastställts av de nationella tillsynsmyndigheterna varierar kraftigt. I sju medlemsstater förekommer inga tidsgränser alls, medan den maximala leveranstiden i Österrike är fastställd till mellan tre och sju dagar.

// Avgifterna för nummerportabilitet varierar kraftigt mellan medlemsstaterna. I Belgien, Tyskland, Frankrike, Irland, Italien, Luxemburg och Sverige tas inga avgifter ut av slutanvändarna. I Danmark, Nederländerna, Österrike, Finland och Förenade kungariket kan kostnaderna delvis täckas av avgifter från slutanvändarna. I Spanien har man inte kommit fram till något beslut om avgiftsbeläggning.

Numreringsplaner som skall offentliggöras // Numreringsplaner finns i alla medlemsstater utom Grekland. Det har inte rapporterats om några problem med nummerförvaltningen utom i Grekland och Italien. I Grekland är det enligt telekommunikationslagen den nationella tillsynsmyndigheten som sköter nummerförvaltningen, men i praktiken lämnas fortfarande alla geografiska och icke-geografiska nummer till monopolföretaget. Enligt den grekiska tillsynsmyndigheten kommer situationen att vara oförändrad till den 31 december 2000 då undantagsperioden löper ut. Monopolföretaget hävdar att alla nummeransökningar hittills har blivit tillmötesgångna. Operatörer i Italien menar att nummerdatabasen fortfarande sköts av ett dotterbolag till monopolföretaget, även om nummerfördelningen som sådan sköts av ministeriet via den nationella tillsynsmyndigheten. Myndigheten uppger att en överföring av databasen planeras.

Det europeiska larmnumret 112 // Larmnumret 112 fungerar i alla medlemsstater. Det har inte rapporterats om några problem.

// Det framgår av meddelandet om översyn från 1999 [17] att kommissionen anser att uppgifter om geografisk belägenhet skall anges av fasta och mobila nätoperatörer till larmcentralen när ett larmsamtal görs. Kommissionen föreslår att detta skall införas senast den 1 januari 2003. Dessutom vill man i samband med åtgärden e-Europe att alla medborgare skall kunna resa i hela Europa och överallt kunna få svar på flera olika språk, samtalet skall kunna spåras och de skall ha organiserad och fullständig tillgång till räddningstjänster genom larmnumret 112. Man undersöker för närvarande nödvändiga tekniska lösningar inom telekommunikationssektorn.

[17] KOM(1999)539.

Ledningsrätt

Många av de problem som togs upp i den femte rapporten kvarstår. Marknadstillträdet i flera medlemsstater har försenats på grund av den mångfald av myndigheter som har rätt att bevilja ledningsrätt, särskilt på lokal nivå. En fråga som blir allt viktigare för operatörerna är kraven i samband med valet av platserna för antenner i enlighet med bestämmelser för stadsplanering, miljö och hälsa. Medlemsstaterna bör ta hänsyn till relevanta EU-rekommendationer när de överväger miljöskydds- och hälsoskyddsåtgärder för att undvika att konkurrensen snedvrids vad gäller uppbyggnad av mobiltelenät.

Icke-diskriminerande ledningsrätt skall bevilja