Förslag till RÅDETS RAMBESLUT om bekämpning av bedrägeri och förfalskning som rör andra betalningsmedel än kontanter (framlagt av kommissionen)

MOTIVERING

1. INLEDNING

Den 1 juli 1998 antog kommissionen ett meddelande med titeln "En ram för åtgärder för att bekämpa bedrägeri och förfalskning som rör andra betalningsmedel än kontanter" [1]. Det översändes därefter till Europaparlamentet och rådet. Europaparlamentet gick igenom meddelandet under de därpå följande månaderna och rådets överläggningar om förslaget i bilaga 1 till meddelandet pågår alltjämt. Bilagan innehåller ett utkast till gemensam åtgärd för att bekämpa bedrägeri och förfalskning som rör andra betalningsmedel än kontanter, dvs. en typ av rättsakt som anges i Maastrichtfördraget.

[1] KOM (1998) 395 slutlig, 1.7.1998.

I och med att Amsterdamfördraget trädde i kraft står instrumenten gemensamma åtgärder inte längre till buds som rättsliga instrument. Rambeslut införs som nya lämpliga instrument till rådets förfogande. Det huvudsakliga syftet med detta meddelande är att ersätta utkastet till gemensam åtgärd för att bekämpa bedrägeri och förfalskning som rör andra betalningsmedel än kontanter med ett omarbetat rambeslut om bekämpning av bedrägeri och förfalskning som rör andra betalningsmedel än kontanter i enlighet med artikel 34 i Fördraget om Europeiska unionen. Avsikten är också att avspegla den lagstiftningsmässiga utvecklingen på rådsnivå efter det att det tidigare meddelandet antogs.

Syftet med den föreslagna rättsakten är alltjämt att säkerställa att bedrägeri som rör alla former av betalningsmedel utöver kontanter skall anses vara en straffbar handling som kan bestraffas med effektiva, proportionerliga och avskräckande påföljder i alla EU-medlemsstater, och att det inrättas lämpliga samarbetsmekanismer för att beivra dessa brott på ett effektivt sätt. Detta skall dock inte påverka medlemsstaternas möjlighet att kriminalisera ytterligare former av t.ex. databrott, exempelvis redan otillåtet tillträde till ett betalningssystem baserat på informationsteknik.

I rambeslutet undviks avsiktligt strikt definierade kriterier enligt befintlig straffrätt, eftersom dessa inte täcker samma saker i alla länder. Man har i stället valt att beskriva de olika beteenden som bör vara brottsliga i hela EU på ett sätt som inte begränsar tillämpningen av rambeslutet till vissa typer av icke-kontanta betalningsinstrument. Därför upprättades förteckningen i artikel 2 på grundval av det direkta syfte som gärningsmannen eftersträvar. I denna beaktas bedragarens omedelbara mål, dvs. huruvida handlingen riktar sig mot betalningsinstrumentet eller går ut på att tillverka betalningsinstrument eller huruvida det är riktat mot en eller flera transaktioner eller mot själva systemet för att beordra, inkassera, bearbeta, cleara och reglera transaktionen.

2. RAMBESLUTET: ARTIKLARNA

Artikel 1

Artikel 1 har inte ändrats utan överförts direkt från utkastet till gemensam åtgärd. Artikel 1 innehåller definitioner på de begrepp som används i rambeslutet. Dessa definitioner påverkar inte tillämpningen av mer specifika definitioner i medlemsstaterna.

1. Punkterna a och b innehåller definitioner som är av central betydelse för rambeslutet. I punkt a definieras begreppet (andra) betalningsinstrument (än kontanter), vilket inbegriper alla betalningsinstrument förutom sedlar och mynt.

2. I punkt b definieras betalningstransaktion som varje transaktion med ett betalningsinstrument som görs för att få ut pengar eller ett värde, för att betala eller ta emot betalning för varor, tjänster och något annat av värde och/eller för att utfärda en order som inbegriper överföring av medel.

3. Definitionerna inbegriper programvara och är kopplade till artikel 2 j, som anger förbjuden verksamhet som har samband med utrustning för tillverkning eller bruk av betalningsinstrument.

4. Definitionen av begreppet juridisk person är hämtad från det andra protokollet till konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen [2].

[2] EGT C 221, 19.7.1997, s. 11.

5. Tvättning av pengar definieras genom en hänvisning till rådets direktiv 91/308/EEG av den 10 juni 1991 om åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används för tvättning av pengar.

6. Begreppet medborgare skall tolkas enligt medlemsstaternas förklaringar i fråga om artikel 6.1 b i Europeiska utlämningskonventionen av den 13 december 1957. Utlämningskonventionen skall tillämpas på sådana allvarliga fall som avses i artikel 3.3 a i detta rambeslut.

Artikel 2

I artikel 2 beskrivs de beteenden som enligt rambeslutet skall kriminaliseras i samtliga medlemsstater om detta ännu inte är fallet, och som skall omfattas av bestämmelserna i artiklarna 3, 4, 5 och 6. De beteenden som förtecknas i artikel 2 omfattar inte kontraktsbrott. En ändring som gjorts i denna artikel är att ordet "uppsåtligt" har införts i första stycket så att ordet gäller för samtliga efterföljande punkter i den artikeln. Artikeln har delats upp i två stycken varav det första omfattar punkterna a-j.

Första stycket

a) gäller normalt om stöld av checkar eller kort,

b) omfattar t.ex. tillverkning av i sin helhet falska kort eller förfalskning av befintliga kort,

c) gäller försäljning, vidareförmedling osv. av ett betalningsinstrument - falskt eller förfalskat - eller ett äkta instrument utan den rättmätige innehavarens tillstånd,

d) omfattar medvetet innehav av betalningsinstrument som omfattas av a eller b, och avser faktisk användning av betalningsinstrument som omfattas av a eller b,

e) gäller fall där en handlare eller en tjänsteleverantör medvetet accepterar betalning under de förhållanden som beskrivs i d.

Punkterna f-i omfattar beteenden som vanligen men inte enbart kännetecknar cybermiljön, och avsikten är att täcka samma område som i Europarådets rekommendation nr R (89) 9 om datorrelaterade brott (s. 37-38; guidelines for national legislatures), dock med erkännande av att det finns andra omständigheter där dylika beteenden också kan förekomma:

f) avser fall där exempelvis identifieringsuppgifter på ett äkta kort används för att göra betalningar per telefon utan den rättmätige innehavarens tillstånd,

g) omfattar fall där helt falska uppgifter används i samma syfte; detta skall dock inte innebära att den rättmätige innehavaren inte får identifiera sig under pseudonym,

h) gäller en situation där t.ex. uppgifter som behandlas i betalningssystemet avsiktligt ändras så att betalningsordern riktas till någon annans konto än den rättmätige mottagarens,

i) gäller fall där identifieringsuppgifter skickas till en person som inte har rätt till denna information och som skulle eller skulle kunna utnyttja dessa uppgifter för att få ett värde eller för ekonomisk vinning.

Punkt j gäller sätten att förbereda eller utföra någon av de brottsliga handlingar som beskrivs tidigare i beslutet och omfattar även t.ex. innehav av särskilt utformade hologram eller papper för att trycka checkar.

Andra stycket gäller alla typer av beteenden och anger huvuddragen för delaktighet i brottsligt beteende samt utvidgar kriminaliseringen till alla som medverkar till eller anstiftar någon av de handlingar som beskrivits tidigare eller som medvetet gör vinning av en sådan handling.

Artikel 3

Detta är den väsentliga artikeln i rättsakten. Enligt punkt 1 skall medlemsstaterna kriminalisera de beteenden som beskrivs i artikel 2.

Enligt punkt 2 skall juridiska personer hållas ansvariga för de brott som avses i punkt 1, om de begåtts till deras förmån av någon som agerar enskilt eller som en del av den juridiska personens organisation i enlighet med artikel 3 i det andra protokollet till konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen.

I punkt 3 åläggs medlemsstaterna att föreskriva lämpliga straff för dessa brott. När det gäller fysiska personer bygger bestämmelserna på bestämmelserna i konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen och protokollet till denna konvention samt i konventionen om kamp mot korruption som tjänstemän i Europeiska gemenskaperna eller Europeiska unionens medlemsstater är delaktiga i. Påföljderna måste vara effektiva, proportionerliga och avskräckande [3].

[3] Denna fras bygger på en fras i en dom av Europeiska gemenskapernas domstol (mål 68/88, dom 21.9.1989, REG. 2965), i vilken det sägs att (medlemsstaterna skall) "ombesörja att överträdelser av gemenskapsrätten beivras enligt regler motsvarande de processuella och materiella regler som gäller för överträdelser av samma art och svårighetsgrad enligt nationell rätt. Påföljderna skall dock under alla omständigheter vara effektiva, stå i rimlig proportion till överträdelsen samt vara avskräckande".

När medlemsstaterna följer denna bestämmelse har de viss frihet att själva avgöra hurdana och hur stränga påföljder de skall föreskriva. Det är inte alltid nödvändigt att tillgripa frihetsstraff. Böter kan dömas ut utöver eller som alternativ till fängelsestraff.

Enligt artikel 3 skall medlemsstaterna dock införa frihetsstraff, som kan innebära utlämning, för de mest allvarliga fallen. Medlemsstaterna får själva utifrån sin rättstradition besluta enligt vilka kriterier det fastställs hur allvarligt ett brott är.

För juridiska personer saknas begreppet straffrättsligt ansvar i vissa länders lagstiftning. Detta har beaktats i artikel 4 i det andra protokollet till konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen som utgör den grundval på vilken denna punkt har utformats. Det som krävs är effektiva, proportionerliga och avskräckande påföljder med bötesstraff eller administrativa avgifter som minimikrav.

För att se till att de delar av brotten enligt rambeslutet som berör penningtvätt skall behandlas enhetligt har man i punkt 4 infört en bestämmelse enligt vilken 1998 års gemensamma åtgärd om penningtvätt även skall tillämpas på brotten i punkt 1 genom att bedrägeri och förfalskning som rör andra betalningsmedel än kontanter fastställs som ett förbrott till penningtvätt.

Artikel 4

Den internationella karaktären hos de bedrägerier som rör andra betalningsmedel än kontanter innebär att en effektiv bekämpning av dem kräver att reglerna om behörighet och utlämning skall vara tydliga och så progressiva som möjligt med hänsyn till de nationella rättssystemen, så att ingen kan undfly åtal. Därför bygger bestämmelserna i punkterna 1 och 2 på de bestämmelser som används för brottsformer som har särskilda internationella aspekter. De modeller som använts är bestämmelserna om behörighet (jurisdiktion) i konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen och protokollet till den konventionen samt i konventionen om kamp mot korruption som tjänstemän i Europeiska gemenskaperna eller Europeiska unionens medlemsstater är delaktiga i.

I punkt 1 anges de fall i vilka de nationella verkställande och rättsliga myndigheterna är behöriga att väcka åtal, om fallet inbegriper brott enligt rambeslutet.

En medlemsstat skall etablera sin behörighet i följande två situationer:

a) Då brottet helt eller delvis har begåtts inom dess territorium, oavsett de inblandade personernas nationalitet eller ställning (territorialitetsprincipen).

b) Då gärningsmannen är medborgare i medlemsstaten (principen om aktiv person). Det faktum att medborgarskapet är avgörande innebär att behörigheten kan etableras oberoende av lex locus delicti (lagen där brottet begåtts). Det åligger således medlemsstaterna att väcka åtal för brott som begåtts utomlands. Detta är särskilt viktigt för medlemsstater som inte utlämnar sina egna medborgare.

Eftersom extraterritoriell behörighet inte erkänns i alla medlemsstaters rättstradition får medlemsstaterna, om inte annat följer av förpliktelsen i punkt 2, begränsa sin behörighet till den förstnämnda av de två situationerna. Om de inte gör detta kan de ändå i särskilda fall och under särskilda omständigheter låta behörigheten gälla i den andra situationen.

I punkt 2 beaktas det faktum att vissa medlemsstater inte utlämnar sina medborgare, och syftet är se till att personer som misstänks ha gjort sig skyldiga till bedrägerier som rör andra betalningsmedel än kontanter inte lyckas undkomma åtal på grund av att utlämning nekas på grundval av medborgarskap.

En medlemsstat som inte utlämnar sina egna medborgare skall vidta nödvändiga åtgärder för att etablera sin behörighet i de aktuella brotten när dessa begås av den statens medborgare utanför dess territorium. Brotten kan ha begåtts i en annan medlemsstat eller i tredje land. I dessa fall skall den anmodade medlemsstaten överlämna ärendet till sina rättsliga myndigheter för åtal. Bestämmelsen är inte avsedd att påverka nationella bestämmelser om brottmålstalan. Den ansökande medlemsstaten skall sedan översända de akter, uppgifter och föremål som rör brottet till den medlemsstat som skall väcka åtal. Den ansökande medlemsstaten skall informeras om åtalet och dess resultat.

Artikel 5

Syftet med artikel 5 är att föreskriva samarbete mellan offentliga och privata organ samt organ som är delaktiga i kontrollen av betalningssystemen och de myndigheter som ansvarar för utredning och bestraffning av de brott som avses i rambeslutet. Enligt punkt 1 skall varje medlemsstat vidta de åtgärder som behövs för att se till att de berörda organen informerar de berörda myndigheterna om det finns tillräckliga skäl att misstänka att ett brott har begåtts och att de tillhandahåller all relevant information. Denna artikel bygger på bestämmelserna i den gemensamma åtgärden om åtgärder mot människohandel och sexuellt utnyttjande av barn [4].

[4] EGT L 63, 4.3.1997, s. 2.

Syftet med punkt 2 är att klargöra att varje medlemsstat måste se till att skyldigheterna enligt direktiv 95/46/EG om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter även iakttas när det gäller behandling av personuppgifter enligt denna artikel. Den nuvarande lydelsen föreslås i avvaktan på en kommande allmän diskussion om dataskydd i frågor som faller under avdelning VI.

Artikel 6

Syftet med denna artikel är att förstärka de internationella samarbetsinstrument i vilka medlemsstaterna är avtalsslutande parter och som är tillämpliga på detta rambeslut.

Det internationella samarbetet mellan rättsliga myndigheter i straffrättsliga frågor sker huvudsakligen i form av inbördes rättshjälp och genom utlämningsförfaranden.

Bestämmelser om inbördes rättshjälp finns i ett antal bilaterala och multilaterala avtal, framför allt den europeiska konventionen om inbördes rättshjälp från 1959 och protokollet till detta från 1978, konventionen till Schengenavtalet från 1990 och Beneluxfördraget. EU-medlemsstaterna arbetar för närvarande på ett utkast till en europeisk konvention och ett protokoll för att komplettera bestämmelserna i 1959 års europeiska konvention om inbördes rättshjälp och protokollet till detta.

Bestämmelser om utlämningsförfaranden återfinns i den europeiska utlämningskonventionen från 1957 och protokollen till detta samt i Schengenkonventionen och Beneluxfördraget. År 1995 antog medlemsstaterna en EU-konvention om ett förenklat förfarande för utlämning enligt vilket ett förenklat förfarande kan tillämpas på personer som samtycker till detta. En konvention om utlämning som undertecknades 1996 förbättrar villkoren för utlämning mellan medlemsstaterna ytterligare. Båda dessa konventioner kommer att träda i kraft när de nationella ratificeringsförfarandena är slutförda.

Även andra EU-instrument som avtalats eller planeras för att bekämpa den organiserade brottsligheten kommer att inverka på kampen mot bedrägeri som rör andra betalningsmedel än kontanter. Exempel på dessa är den gemensamma åtgärden om inrättande av ett europeiskt rättsligt nätverk, vilken syftar till att underlätta det rättsliga samarbetet mellan medlemsstaterna, och den gemensamma åtgärden om att göra deltagande i en kriminell organisation till ett brott.

Enligt artikelns punkt 1 skall medlemsstaterna i så hög utsträckning som möjligt bistå varandra vid utredningar, åtal och verkställande av påföljder när det gäller brott enligt rambeslutet.

När en faktisk behörighetskonflikt uppstår, fastställs det i punkt 2 att medlemsstaterna skall samråda med varandra i syfte att samordna sina insatser för ett effektivt åtal.

Artikel 7

Denna artikel gäller genomförandet och uppföljningen av rambeslutet. Enligt artikeln skall kommissionen senast två år efter det att beslutet antagits överlämna en rapport till rådet om hur medlemsstaterna har fullgjort sina skyldigheter. Kommissionen kan på grundval av rapporten lägga fram förslag om genomförandet av rambeslutet, och rådet kan, i enlighet med vad som sägs i den gemensamma åtgärden av den 5 december 1997 om införande av en utvärderingsordning [5], rikta en rekommendation till den berörda medlemsstaten och uppmana den att meddela rådet de framsteg som har gjorts inom den tidsfrist som rådet utsatt.

[5] Gemensam åtgärd av den 5 december 1997 beslutad av rådet på grundval av artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen, om införande av en ordning för utvärdering av tillämpning och genomförande på nationell nivå av internationella åtaganden i kampen mot den organiserade brottsligheten, EGT L 344, 15.12.1997.

Artiklarna 8 och 9 har lagts till och omfattar slutbestämmelser.

Förslag till RÅDETS RAMBESLUT om bekämpning av bedrägeri och förfalskning som rör andra betalningsmedel än kontanter

EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR FATTAT DETTA RAMBESLUT

med beaktande av Fördraget om Europeiska unionen, särskilt artikel 34.2 b i detta,

med beaktande av kommissionens initiativ [6],

[6] EGT C

med beaktande av Europaparlamentets yttrande [7],

[7] EGT C

(1) Bedrägerier och förfalskningar som rör andra betalningsmedel än kontanter sker ofta på internationell nivå.

(2) Det arbete som Europarådet, G8, OECD, Interpol och FN utför i detta sammanhang är viktigt, men bör kompletteras med åtgärder från Europeiska unionens sida.

(3) Vissa former av bedrägeri som rör andra betalningsmedel än kontanter är så pass allvarliga och utvecklas på ett sådant sätt att det krävs övergripande lösningar. Rekommendation nr 18 i Handlingsplanen för bekämpande av den organiserade brottsligheten [8], godkänd av Europeiska rådet i Amsterdam den 16 och 17 juni 1997, liksom punkt 46 i Handlingsplanen för att på bästa sätt genomföra bestämmelserna i Amsterdamfördraget om upprättande av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa [9], godkänd av Europeiska rådet i Wien den 11 och 12 december 1998 innebär att åtgärder måste vidtas på detta område.

[8] EGT C 251, 15.8.1997, s. 1.

[9] EGT C 19, 23.1.1999, s. 1.

(4) I överensstämmelse med subsidiaritetsprincipen och proportionalitetsprincipen kan målet för detta rambeslut, nämligen att säkerställa att bedrägeri och förfalskning som rör andra betalningsmedel än kontanter anses vara straffbara handlingar som omfattas av effektiva, proportionerliga och avskräckande påföljder i alla medlemsstater måste i tillräcklig utsträckning uppnås av medlemsstaterna med hänsyn till den internationella karaktären av dessa brott. Detta mål kan därför bättre uppnås av Europeiska unionen. Detta rambeslut skall begränsas till minsta möjliga antal åtgärder för att detta mål skall uppnås och inte gå utöver vad som är nödvändigt för detta ändamål.

(5) Detta rambeslut bör bidra till kampen mot bedrägeri och förfalskning som rör andra betalningsmedel än kontanter tillsammans med andra rättsakter som rådet redan har kommit överens om, t.ex. den gemensamma åtgärden 98/428/RIF [10] om inrättande av ett europeiskt rättsligt nätverk, den gemensamma åtgärden 98/733/RIF [11] om att göra deltagande i en kriminell organisation i Europeiska unionens medlemsstater till ett brott, den gemensamma åtgärden 98/699/RIF [12] om penningtvätt, identifiering, spårande, spärrande, beslag och förverkande av hjälpmedel och vinning av brott liksom beslutet av den 29 april 1999 om utökande av Europols mandat till att omfatta bekämpning av penningförfalskning och förfalskning av betalningsmedel [13].

[10] EGT L 191, 7.7.1998, s. 4.

[11] EGT L 351, 29.12.1998, s. 1.

[12] EGT L 333, 9.12.1998, s. 1.

[13] EGT C 149, 28.5.1999, s. 16.

(6) Kommission har till rådet den 1 juli 1998 överlämnat meddelandet "En ram för åtgärder för att bekämpa bedrägeri och förfalskning som rör andra betalningsmedel än kontanter" [14], i vilket det förespråkas en unionspolitik som täcker både förebyggande och repressiva aspekter av problemet.

[14] KOM(98) 395 slutlig.

(7) Meddelandet innehåller ett utkast till gemensam åtgärd som är en del av denna övergripande strategi och utgör utgångspunkten för detta rambeslut.

(8) Det är nödvändigt att en beskrivning av de olika typer av beteenden som bör kriminaliseras i samband med bedrägeri och förfalskning som rör andra betalningsmedel än kontanter omfattar all den verksamhet som i detta avseende utgör hotet från den organiserade brottsligheten.

(9) Det är nödvändigt att dessa olika beteenden kriminaliseras i samtliga medlemsstater och att effektiva, proportionerliga och avskräckande påföljder införs för fysiska och juridiska personer som har begått eller är ansvariga för sådana brott, och att dessa brott anses utgöra förbrott till penningtvätt.

(10) Det är nödvändigt att samtliga medlemsstater etablerar behörighet i fråga om dessa brott och samråder med varandra när fler än en medlemsstat är behörig i fråga om samma brott.

(11) Det är också nödvändigt att medlemsstaterna inrättar ett effektivt samarbete med de privata enheter och organ som har ansvar för att betalningssystemen fungerar och övervakas samt att medlemsstaterna bistår varandra i så hög utsträckning som möjligt.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Definitioner

1. Utan att det påverkar tillämpningen av mer specifika definitioner i medlemsstaternas lagstiftning skall i detta rambeslut avses med

a) (andra) betalningsinstrument (än kontanter): alla sådana instrument förutom lagliga betalningsmedel (sedlar och mynt) som enskilt eller tillsammans med ett annat (betalnings)instrument gör det möjligt för den rättmätige innehavaren/betalaren att erhålla pengar eller annat värde, att betala eller att ta emot betalning för varor, tjänster eller varje annan sak av värde, att utfärda en order eller ett meddelande med en begäran eller något annat godkännande att överföra medel (i form av en fordran på en part) till en betalningsmottagare.

b) betalningstransaktion: varje transaktion som innebär att någon genom ett betalningsinstrument får ut pengar eller något annat värde, betalar eller tar emot betalning för varor, tjänster eller varje annan sak av värde och/eller utfärdar en order eller ett meddelande med en begäran eller något annat godkännande att överföra medel (i form av en fordran på en part) till en betalningsmottagare.

c) utrustning för tillverkning eller bruk av betalningsinstrument: all utrustning (inbegripet programvara) som är utformad eller anpassad för tillträde till, tillverkning av eller ändring av ett betalningsinstrument eller en betalningstransaktion eller del därav, däri inbegripet utrustning som är utformad eller anpassad för att byta ut eller ändra information eller data i eller på ett betalningsinstrument eller en betalningstransaktion.

d) juridisk person: varje enhet som har denna ställning enligt tillämplig lagstiftning, med undantag av stater eller andra offentliga organ vid utövandet av de befogenheter som de har enligt statsrätten och internationella offentliga organisationer.

e) tvättning av pengar: de förfaranden som avses i artikel 1 tredje strecksatsen i rådets direktiv 91/308/EEG [15].

[15] EGT L 166, 28.6.1996, s. 77.

2. Begreppet medborgare i en medlemsstat skall i detta direktiv tolkas i enlighet med eventuella förklaringar som medlemsstaterna avgivit enligt artikel 6.1 b i Europeiska utlämningskonventionen av den 13 december 1957.

Artikel 2

Beskrivning av beteenden

Åtgärderna i artiklarna 3-6 gäller följande typer av uppsåtligt beteende:

a) Förskingring av ett betalningsinstrument.

b) Förfalskning eller efterbildning av ett betalningsinstrument.

c) Medveten hantering av ett betalningsinstrument utan innehavarens tillstånd.

d) Medvetet innehav av ett förskingrat, förfalskat eller efterbildat betalningsinstrument.

e) Medveten användning av ett förskingrat, förfalskat eller efterbildat betalningsinstrument eller medvetet accepterande av en betalning som görs under sådana omständigheter.

f) Medveten obehörig användning av identifieringsuppgifter för att initiera eller bearbeta en betalningstransaktion.

g) Medveten användning av falska identifieringsuppgifter för att initiera eller bearbeta en betalningstransaktion.

h) Manipulering av relevanta uppgifter som inbegriper kontoinformation, eller andra identifieringsuppgifter, för att initiera eller bearbeta en betalningstransaktion.

i) Obehörig överföring av identifieringsuppgifter för att initiera eller bearbeta en betalningstransaktion.

j) Obehörig tillverkning, hantering eller användning eller obehörigt innehav av särskilt anpassad utrustning eller särskilt anpassade delar av betalningsinstrument för att:

- tillverka eller ändra ett betalningsinstrument eller delar därav.

- utföra de bedrägliga beteenden som avses i f-i.

De åtgärder som avses i första stycket skall också ha avseende på delaktighet såsom medhjälpare eller anstiftare eller medvetet utverkande av ett värde eller ekonomisk vinning från varje sådant beteende.

Artikel 3

Åtgärder som skall vidtas på nationell nivå

1. Varje medlemsstat skall kriminalisera de olika typerna av beteende som anges i artikel 2.

2. Varje medlemsstat skall föreskriva att juridiska personer kan hållas ansvariga för de brott som avses i punkt 1, om de begåtts till deras förmån av varje person som agerar antingen enskilt eller som en del av den juridiska personens organisation och har en ledande ställning inom den juridiska personens organisation grundad på

a) befogenhet att företräda den juridiska personen, eller

b) befogenhet att fatta beslut på den juridiska personens vägnar, eller

c) befogenhet att utöva kontroll inom den juridiska personen.

3. Varje medlemsstat skall för de brott som avses i punkt 1 föreskriva påföljder som

a) när det gäller fysiska personer är effektiva, proportionerliga och avskräckande och som åtminstone i allvarliga fall inbegriper frihetsberövande som kan leda till utlämning.

b) när det gäller juridiska personer är effektiva, proportionerliga och avskräckande och som innefattar böter eller administrativa avgifter och som kan innefatta andra sanktioner såsom

i) fråntagande av rätt till offentliga förmåner eller stöd,

ii) tillfälligt eller permanent näringsförbud,

iii) övervakning,

iv) beslut om upplösning av verksamheten.

4. De brott som avses i punkt 1 skall anses vara allvarliga brott när det gäller tillämpningen av den gemensamma åtgärden 98/699/RIF.

Artikel 4

Behörighet

1. Varje medlemsstat skall etablera sin behörighet i fråga om de brott som avses i artikel 3 om

a) brottet helt eller delvis begås inom dess territorium,

b) gärningsmannen är medborgare i den berörda medlemsstaten.

Om inte något annat följer av punkt 2 får en medlemsstat begränsa tillämpningen av sin behörighet till de omständigheter som avses i punkt a. En medlemsstat som inte tillämpar en sådan begränsning får likväl begränsa sin behörighet genom att tillämpa omständigheterna i punkt b endast i särskilda fall och under särskilda omständigheter.

2. De medlemsstater som inte utlämnar sina egna medborgare skall etablera sin behörighet i fråga om de brott som avses i artikel 3 om dessa brott begås av medlemsstatens medborgare utanför dess territorium.

Varje medlemsstat skall, när en av dess medborgare misstänks för att i en annan medlemsstat ha begått ett av de brott som avses i artikel 3 och medlemsstaten inte utlämnar denna person till den andra medlemsstaten enbart på grund av dennes medborgarskap, överlämna ärendet till sina behöriga myndigheter för åtal, om det finns anledning till detta.

För att möjliggöra lagföring skall akter, upplysningar och föremål som rör brottet överlämnas i enlighet med förfarandena i artikel 6 i Europeiska utlämningskonventionen av den 13 december 1957.

Den ansökande medlemsstaten skall underrättas om vilka rättsliga åtgärder som har vidtagits och om resultatet av dessa.

Artikel 5

Samarbete med offentliga och privata enheter eller organ

1. Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som behövs för att säkerställa att offentliga och privata enheter och organ som är delaktiga i att förvalta, kontrollera eller övervaka betalningssystemen samarbetar med de myndigheter som ansvarar för utredning och bestraffning av de brott som avses i detta rambeslut.

Dessa enheter och organ skall särskilt

- a) på eget initiativ underrätta dessa myndigheter när det finns rimliga skäl att anta att något av dessa brott har begåtts,

- b) på begäran eller på eget initiativ förse dessa myndigheter med alla användbara upplysningar.

2. När det gäller behandling av personuppgifter skall punkt 1 genomföras så att en sådan skyddsnivå säkerställs som motsvarar det skydd som följer av Europaparlamentets och rådets direktiv 95/46/EG [16]. Uppgifterna får inte användas för andra syften än de för vilka de förmedlats.

[16] EGT L 281, 23.11.1995, s. 31.

Artikel 6

Samarbete mellan medlemsstaterna

1. Medlemsstaterna skall i enlighet med tillämpliga konventioner, multilaterala eller bilaterala avtal eller arrangemang i så hög grad som möjligt bistå varandra när det gäller förfaranden som rör brott enligt detta rambeslut.

2. Om flera medlemsstater är behöriga i fråga om brott enligt detta rambeslut skall dessa stater samråda med varandra i syfte att samordna sina insatser för en effektiv lagföring.

Artikel 7

Genomförande

1. Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta rambeslut senast den 31 december 2000. De skall genast underrätta kommissionen om detta och tillhandahålla kommissionen exemplar av de åtgärder genom vilka rambeslutet genomförts.

När en medlemsstat antar dessa bestämmelser skall de innehålla en hänvisning till detta rambeslut eller åtföljas av en sådan hänvisning när de offentliggörs. Närmare betämmelser om hur denna hänvisning skall göras skall varje medlemsstat själv utfärda.

2. Kommissionen skall senast två år efter ikraftträdandet av detta rambeslut överlämna en rapport till rådet om hur medlemsstaterna har fullgjort sina skyldigheter enligt rambeslutet.

Artikel 8

Ikraftträdande

Detta rambeslut träder i kraft samma dag som det offentliggörs i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.

Artikel 9

Adressater

Detta rambeslut riktar sig till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den

På rådets vägnar

Ordförande