EUROPEISKA KOMMISSIONEN Bryssel den 28.11.2016 COM(2016) 856 final 2016/0365(COD) Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING om en ram för återhämtning och resolution av centrala motparter och om ändring av förordningarna (EU) nr 1095/2010, (EU) nr 648/2012 och (EU) 2015/2365 (Text av betydelse för EES) {SWD(2016) 368 final}

{SWD(2016) 369 final}



MOTIVERING 1.BAKGRUND TILL FÖRSLAGET 1.1.Motiv och syfte med förslaget En central motpart intervenerar mellan finansmarknadsdeltagare och agerar som köpare gentemot alla säljare och som säljare gentemot alla köpare för en särskild uppsättning av kontrakt. Centrala motparter hanterar finansiella transaktioner i olika tillgångsklasser såsom aktier, derivat och repor. Deras tjänster tillhandahålls i regel till deras clearingmedlemmar (vanligtvis banker) som har ett direkt kontraktsförhållande med centrala motparter och clearingmedlemmarnas kunder (t.ex. pensionsfonder). Koncentrationen av transaktioner och därav följande positioner i centrala motparter gör det möjligt att netta dessa positioner och därmed avsevärt minska de totala exponeringarna för både den centrala motparten, dess clearingmedlemmar och deras kunder. I utbyte mot att ta sig an och netta deras positioner tar centrala motparter ut säkerheter (i form av ”marginaler” och bidrag till obeståndsfonder) från clearingmedlemmar och deras kunder för att täcka sina åtaganden ifall en av dess deltagare inte fullgör sina skyldigheter gentemot den centrala motparten. Därigenom kan de hantera de inneboende riskerna på finansmarknaderna (t.ex. motpartsrisk, likviditetsrisk och marknadsrisk) och förbättra finansmarknadernas övergripande stabilitet och resiliens. I processen blir de vitala knutpunkter i det finansiella systemet, som kopplar samman en mångfald finansiella aktörer och koncentrerar betydande exponeringsbelopp för diverse olika risker. Det är därför av central betydelse att den centrala motparten har en effektiv riskhantering och stabil tillsyn för att säkerställa att sådana exponeringar är tillräckligt täckta. Omfattningen och betydelsen av centrala motparter i och utanför Europa kommer att öka i och med genomförandet av G20-åtagandet att cleara standardiserade OTC-derivat genom centrala motparter. Denna skyldighet har införlivats i EU genom förordningen om OTC-derivat, centrala motparter och transaktionsregister (förordningen om Europas marknadsinfrastrukturer). I den förordningen anges också omfattande tillsynskrav för centrala motparter, samt kraven när det gäller centrala motparters verksamhet och tillsyn av dem. Medan centrala motparter i EU omfattas av höga standarder med tanke på deras centrala roll i ekonomin och de ytterligare risker som de tar på sig, finns inga harmoniserade EU-regler för de osannolika situationer när dessa standarder skulle bli otillräckliga och under vilka centrala motparter skulle drabbas av allvarligt nödlidande – utöver det som anges i förordningen om Europas marknadsinfrastrukturer – eller rent av hamna på obestånd. Företag som hamnat på obestånd bör i princip vara föremål för insolvensförfaranden. Den senaste krisen visade tydligt att om ett betydande finansinstitut, som är nära sammanlänkat med andra på finansmarknaderna, hamnar på obestånd kan det ge upphov till allvarliga problem för resten av det finansiella systemet och inverka negativt på tillväxtutsikterna i ekonomin som helhet. Detta beror på att deras insolvens plötsligt kan avbryta tillhandahållandet av ett instituts kritiska funktioner för ekonomin, vilket kan utlösa panik på marknaden och leda till spridningseffekter på grund av att motparter och investerare är osäkra på sina tillgångar och åtaganden i utdragna rättsliga förfaranden. Inför detta hot mot den finansiella stabiliteten, som orsakas av till exempel bristande förtroende för marknaden och det övergripande allmänintresset, har regeringarna ofta varit tvungna att undsätta finansinstitut som hamnar på obestånd med offentliga medel för att förhindra att detta inträffar. Återhämtning och resolution utgör åtgärder som syftar till att bevara den finansiella stabiliteten, säkerställa upprätthållandet av kritiska funktioner och skydda skattebetalarna om ett institut som erfar ekonomiska problem hamnar i nödläge eller på obestånd, när ett insolvensförfarande skulle vara otillräckligt för att uppfylla dessa mål. Detta innebär att åtgärderna är utformade för att skydda kritiska funktioner utan att utsätta skattebetalarna för förluster och därigenom bevara det finansiella systemets förmåga att finansiera ekonomisk tillväxt och undvika de socioekonomiska kostnaderna som följer av en finansiell härdsmälta. Återhämtnings- och resolutionsåtgärderna är mest relevanta när ett finansinstitut är systemviktigt, varigenom det på grund av sin storlek, marknadsvikt och sammanlänkningsförmåga skulle, expempelvis när det befinner sig i nödläge eller hamnat på okontrollerat obestånd, utgöra ett hot mot den normala funktionen hos det finansiella systemet, vilket i sin tur skulle ha en negativ inverkan på den reala ekonomin. Även om centrala motparter redan är väl reglerade, har stabila resurser för att hantera finansiella nödlägen enligt vad som anges i förordningen om Europas marknadsinfrastrukturer och inte tidigare vid flertalet tillfällen hamnat i nödlägen eller på obestånd, är deras växande betydelse i behandlingen av allt större mängder av nya typer av risker väl känd av regeringar, myndigheter och andra marknadsaktörer. Med tanke på deras centrala och växande roll på finansmarknaderna anses därför alla centrala motparter i EU vara systemviktiga. Återhämtningsåtgärder är de åtgärder ett finansinstitut självt vidtar för att återställa sin långsiktiga lönsamhet. Att skapa rätt förutsättningar för att återhämtningsåtgärderna ska lyckas är ett centralt politiskt mål för centrala motparter eftersom det, om de hamnar på obestånd, anses vara potentiellt mycket störande för det finansiella systemet som helhet. De myndigheter som agerar i allmänhetens intresse bör också ha befogenheter att försätta en central motpart i resolution om dessa åtgärder misslyckas eller kan skada den finansiella stabiliteten. Resolutionsåtgärder utgör extraordinära åtgärder som myndigheterna skulle kunna vidta för att snabbt omstrukturera centrala motparter och säkra kontinuiteten i de av deras funktioner som är kritiska för ekonomin, och därigenom mildra skadorna på det finansiella systemet och ekonomin som helhet, samtidigt som de delar som finns kvar av den centrala motparten forsätts i insolvens, vilket säkerställer marknadens effektivitet. I processen ska kostnaderna och förlusterna i möjligaste mån åläggas den centrala motpartens ägare och borgenärer, inte skattebetalarna, i linje med hur de skulle ha behandlats om den centrala motparten hade försatts i insolvens och med full respekt för Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, relevant rättspraxis från Europeiska unionens domstol och Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna. Resolution syftar inte till att förhindra att ineffektiva institut hamnar på obestånd, utan snarare till att upprätthålla ett instituts kritiska funktioner, medan de återstående delarna avvecklas under ordnade former. Analysen av behovet av åtgärder avseende en eventuell återhämtning och resolution av andra finansiella företag än banker och centrala motparter har inte utvecklats i samma takt. Detta beror främst på de lärdomar som drogs under finanskrisen som inte påvisade ett lika akut behov av sådana åtgärder. Sådana åtgärder kan dock komma att bli nödvändiga i framtiden, mot bakgrund av utvecklingen vad gäller den ekonomiska och finansiella risken i de berörda sektorerna. Dessutom befinner sig det specifika och mer omfattande internationella arbetet med försäkringsföretag på G20-nivå också i ett relativt tidigt skede av rekommendationer och få jurisdiktioner har i praktiken infört lagstiftningsreformer på detta område. Inom EU har hittills tre medlemsstater infört lagstiftning om återhämtning och resolution av försäkringsföretag eller håller på att införa den. Europeiska försäkrings- och tjänstepensionsmyndigheten (nedan kallad Eiopa) har inlett en grundlig, komparativ och vittomfattande översyn av nationella återhämtnings- och resolutionsmetoder och utvecklingen på det här området. Den första rapporten kommer att läggas fram under första halvåret 2017. På grundval av denna rapport kommer kommissionen, i nära samråd med Europaparlamentet, rådet och alla berörda parter, att överväga en lämplig väg framåt. 1.2.Förenlighet med befintliga bestämmelser inom området En övergripande europeisk ram för återhämtning och resolution har redan antagits för banker och värdepappersföretag. Den föreslagna ramen för centrala motparter varken upprepar denna ordning eller kraven i förordningen om Europas marknadsinfrastrukturer, utan kompletterar dem. Den innehåller bestämmelser som motsvarar dem i det regelverk som är tillämpligt på banker och värdepappersföretag för att underlätta ordnad återhämtning och resolution, men anpassar dem till särdragen i de centrala motparternas affärsmodeller och de risker de ger upphov till, inklusive genom att bestämma hur förluster ska fördelas i situationer där befintliga centrala motparters förfinansierade resurser är uttömda enligt kraven i förordningen om Europas marknadsinfrastrukturer. Mer allmänt har, på internationell nivå, G20-ländernas ledare anammat ett förhållningssätt som utvecklats av rådet för finansiell stabilitet (Financial Stability Board, FSB) för att hantera de risker som ett globalt systemviktigt finansinstitut (bank, finansmarknadsinfrastruktur, försäkringsbolag osv.) som hamnar på obestånd skulle kunna innebära för finanssystemet, genom heltäckande och lämpliga återhämtnings- och resolutionsverktyg. Vidare har kommittén för clearing- och regleringssystem med G10:s centralbanker och Internationella organisationen för värdepapperstillsyn (Iosco) utvecklat riktlinjer om återhämtningsplaner för finansmarknadsinfrastrukturer, inbegripet centrala motparter, medan rådet för finansiell stabilitet har utfärdat ytterligare riktlinjer om hur tillämpningen av dess rekommendationer för effektiva resolutionsordningar ska tillämpas på sådana finansmarknadsinfrastrukturer, som till exempel centrala motparter samt försäkringsbolag. I mitten av 2016 rådfrågades dessa organisationer om viktiga delar i dessa riktlinjer, bland annat i frågor om valet av tidpunkt för när resolutionsmyndigheterna bör försätta en central motpart i resolution när dess lönsamhet och finansiella stabilitet står på spel och vilka befogenheter och verktyg resolutionsmyndigheten bör använda vid denna tidpunkt för att på bästa sätt säkerställa att kritiska funktioner upprätthålls, minimera spridningseffekter och fördela kostnader och förluster på effektivast möjliga sätt. Slutligen antog Europaparlamentet i december 2013 ett initiativbetänkande i vilket man uppmanade kommissionen att lägga fram förslag på lämpliga åtgärder på EU-nivå för att säkerställa att konsekvenserna av att viktiga finansinstitut potentiellt hamnar på obestånd, i synnerhet centrala motparter, ska kunna mildras. 1.3.Förenlighet med unionens politik inom andra områden Ett förslag om att skapa en europeisk ram för återhämtning och resolution för centrala motparter lyftes fram i kommissionens arbetsprogram för 2015 och en färdplan för initiativet offentliggjordes i april 2015. För att ta hänsyn till den fortsatta finslipningen av de relevanta internationella riktlinjer som nämns i föregående avsnitt överfördes initiativet till arbetsprogrammet för 2016. Initiativet ingår i kommissionens insatser för att säkerställa att hot mot ett väl fungerande finansiellt system och mot skattebetalarna hanteras och att finansmarknaderna kan fortsätta att spela sin roll genom att bidra till en hållbar och långsiktig tillväxt för att, i konsumenternas och företagens intresse, ytterligare fördjupa den inre marknaden. 2.RÄTTSLIG GRUND, SUBSIDIARITETSPRINCIPEN OCH PROPORTIONALITETSPRINCIPEN 2.1.Rättslig grund

Förslagets rättsliga grund är artikel 114 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (nedan kallat EUF-fördraget). Enligt denna kan åtgärder beslutas för tillnärmning av nationella bestämmelser som syftar till att upprätta den inre marknaden och få den att fungera. Genom förslaget harmoniseras nationell lagstiftning om återhämtning och resolution av centrala motparter i den utsträckning det är nödvändigt för att säkerställa att centrala motparter är föremål för liknande verktyg och förfaranden för att åtgärda potentiellt nödlidande eller att de hamnar på obestånd. Medan auktoriserade centrala motparter för närvarande kan arbeta och tillhandahålla tjänster i hela EU, är de regelverk för att hantera potentiella kriser som överstiger kraven i förordningen om Europas marknadsinfrastrukturer fragmenterade. Vissa medlemsstater har infört krav på centrala motparter att utarbeta beredskapsplaner mot deras nödläge eller för att täcka centrala motparter som en del av bredare resolutionsordningar för finanssektorn som i första hand är utformade för banker. Ingen medlemsstat har ännu utarbetat fullständiga nationella ordningar för centrala motparters återhämtning och resolution som är fullt förenliga med de av G20 godkända principerna från rådet för finansiell stabilitet, inklusive behovet av effektiv samordning och överblick för att motverka gränsöverskridande spridningseffekter. Utan en ram på EU-nivå är det osannolikt att medlemsstaterna utvecklar heltäckande och kompatibla ordningar. De olika tillvägagångssätt genom vilka centrala motparter och myndigheter skulle mildra eller hantera centrala motparters nödlägen eller att de hamnar på obestånd skulle inte vara helt konsekvent planerade och kunna leda till att de tillämpas inkonsekvent. Detta skulle kunna leda till en störning av kritiska funktioner för clearingmedlemmar och kunder över gränserna och till mer omfattande finansiell instabilitet. Åtgärder på EU-nivå är därför nödvändiga för att på lämpligt sätt förse medlemsstaternas myndigheter med verktyg och befogenheter som skulle verkställas på ett snabbt, enhetligt och likvärdigt sätt i hela unionen. Åtgärder på EU-nivå är motiverade också för centrala motparter som har färre direkta gränsöverskridande förbindelser, men där harmoniseringen skulle minska möjliga farhågor vad gäller likvärdiga villkor och konkurrensproblem till följd av prospektiv och faktisk nationell hantering av att en central motpart hamnar på obestånd. Exempelvis skulle nationella system med olika grader av statlig intervention med offentliga medel leda till konkurrensvillkor som inte är likvärdiga till förmån för de centrala motparter som är etablerade i medlemsstater där stöd är mer sannolika. Erfarenheterna av bankkonkurser i olika medlemsstater betonar hur problemen med systemviktiga finansinstitut kan fragmentera den inre marknaden i nationella ekonomiska zoner. Marknadens uppfattningar och förutfattade meningar till förmån för enheter som är etablerade i jurisdiktioner med ett relativt sett starkare implicit stöd från staten kan orsaka snedvridning av konkurrensen och godtyckligt påverka företagens kostnader beroende på deras geografiska läge och det upplevda intresset, eller nödvändighet, för en medlemsstat att på förhand avgränsa tillgångar, likviditet och kapital för att minimera gränsöverskridande exponeringar. Samtidigt som risken för denna typ av fragmentering av den inre marknaden när det gäller centrala motparter är mindre överhängande skulle olika uppfattningar och osäkerhet om medlemsstaternas möjlighet att ta kontroll över en central motpart som hamnat på obestånd och effektivt avveckla den kunna underminera marknadsaktörernas förtroende och därigenom integriteten vad gäller den inre marknadens funktion. Den osäkerhet om hur viktiga marknadsinfrastrukturer som hamnar på obestånd skulle kunna hanteras i avsaknad av gemensamma EU-regler anges som ett skäl till eftersläpningen när det gäller integrationstakten på Europas kapitalmarknader. Harmonisering av krav som är tillämpliga på centrala motparter skulle förbättra likvärdiga villkor för ekonomiska aktörer och bidra till att främja integrationen på den inre marknaden. Genom att säkerställa att alla relevanta medlemsstaters myndigheter har samma grundläggande verktyg för att säkerställa en ordnad återhämtning och resolution av centrala motparter och genom att underlätta samarbetet mellan myndigheterna för att mildra eventuella gränsöverskridande spridningseffekter när det gäller deras nödlägen eller att de hamnat på obestånd, skulle den harmoniserade ramen också öka den finansiella stabiliteten på den inre marknaden och förhindra situationer där medlemsstaterna skulle vara tvungna att agera på egen hand och utan samordning i förhållande till aktörer som är etablerade inom deras jurisdiktion. Artikel 114 i EUF-fördraget är därför den lämpliga rättsliga grunden. 2.2.Subsidiaritetsprincipen Enligt subsidiaritetsprincipen i artikel 5.3 i EUF-fördraget ska unionen på de områden där den inte har exklusiv befogenhet vidta en åtgärd endast om, och i den mån som målen för den planerade åtgärden inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna, vare sig på central, regional eller lokal nivå, och därför på grund av den planerade åtgärdens omfattning eller verkningar bättre kan uppnås på unionsnivå. EU:s finansmarknader är öppna och integrerade. Centrala motparter kan bedriva gränsöverskridande verksamhet inom de marknader och produkttyper som de betjänar. I processen sammanlänkar de flera finansiella aktörer, motparter och kunder över gränserna inom hela den inre marknaden. Tack vare denna avancerade och mångbottnade gränsöverskridande integration av den finansiella sektorn behövs en europeisk ram för återhämtning och resolution som avspeglar affärsverksamhetens grad av integrering. Nuvarande verktyg för att hantera centrala motparter som står inför en kris är begränsade till centrala motparters interna arrangemang eller är, när de har utvecklats, nationellt baserade. Detta innebär att det finns potentiellt avvikande tillvägagångssätt genom vilka centrala motparter och myndigheter mildrar eller hanterar problemen inom en central motpart som står inför ett finansiellt nödläge eller på randen till att hamna på obestånd, vilket slutligen kan leda till en störning av kritiska funktioner för ekonomin, fragmentering av den inre marknaden och till mer omfattande finansiell instabilitet. En central motpart som hamnar på obestånd och som bedriver verksamhet utanför de nationella gränserna, vilket oftast är fallet, kommer sannolikt att, i varierande grad, påverka de finansiella marknadernas stabilitet i de medlemsstater där den bedriver verksamhet. Bara EU-åtgärder kan säkerställa att centrala motparter och deras clearingmedlemmar (som kan vara i andra medlemsstater än den centrala motparten) omfattas av tillräckliga och effektiva interventioner för att mildra eller hantera en krissituation på ett samordnat och enhetligt sätt. För att säkerställa dessa mål på EU-nivå och på medlemsstatsnivå, vore det lämpligt att EU utvecklar den nödvändiga rättsliga ramen. 2.3.Proportionalitetsprincipen Enligt proportionalitetsprincipen ska unionens åtgärder till innehåll och form inte gå utöver vad som är nödvändigt för att nå målen i fördragen. I princip bör en central motpart som hamnat på obestånd vara föremål för insolvensförfaranden, liksom alla andra företag. De centrala motparterna är emellertid centrala finansiella infrastrukturer som är nära sammanlänkade med otaliga finansiella aktörer som centraliserar risker för deras räkning. Att beröva dessa aktörer de vitala tjänster som tillhandahålls av en central motpart skulle kunna leda till allvarliga konsekvenser för den finansiella stabiliteten och ekonomin i sin helhet. För att motverka detta är det motiverat att kräva lämpliga beredskapsplaner för ordnad återhämtning och resolution och ge myndigheterna resolutionsbefogenheter för att snabbt omstrukturera deras verksamhet om så krävs. Eftersom systemvikten för en central motpart på obestånd inte kan förhandsberäknas med full säkerhet, bör den föreslagna ramen i princip tillämpas på alla centrala motparter, oberoende av deras storlek och komplexitet. Majoriteten av centrala motparter som är etablerade i EU tillhandahåller tjänster till clearingmedlemmar och kunder i hela EU, och till vissa utanför, och deras nödläge eller obestånd skulle därför kunna ge globala återverkningar. Återhämtnings- och resolutionsplaner bör därför anpassas till varje central motparts specifika riskprofil. Vidtagande av eventuella extraordinära åtgärder från myndigheten för att bevara den finansiella stabiliteten och skydda skattebetalarna måste också alltid vara fullständigt motiverade och proportionella och får inte gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå målen, samt vara förenliga med stadgan om grundläggande rättigheter såsom denna tolkas av Europeiska unionens domstol vad gäller eventuella inskränkningar av äganderätten som befogenheterna kan medföra. Slutligen skulle de genomföras på ett sådant sätt att det säkerställs att berörda parter inte behandlas sämre än om den centrala motparten inte hade försatts i resolution, utan skulle ha varit föremål för ytterligare möjliga åtgärder enligt den centrala motpartens versamhetsregler för fördelning av förluster eller för att försättas i insolvens. 2.4.Val av instrument Artikel 114 i EUF-fördraget medger antagande av rättsakter både i form av förordningar eller direktiv. Antagandet av en förordning används i detta dokument av följande skäl. För det första skulle en förordning bäst komplettera och bygga vidare på det tillvägagångssätt som fastställs i förordningen om Europas marknadsinfrastrukturer, som innehåller krav på centrala motparter på området stabilitetsreglering. De nya kraven på centrala motparter att fastställa övergripande återhämtningsarrangemang bygger på målen och bestämmelserna i förordningen om Europas marknadsinfrastrukturer att säkerställa att centrala motparter är resilienta/motståndskraftiga. Att ange dessa i en annan juridisk form, (nämligen ett direktiv) skulle vara inkonsekvent och ålägga medlemsstaterna att anta lagstiftning på en viss del av ett område som annars regleras i direkt tillämplig EU-lagstiftning. Bestämmelserna för myndigheter som har befogenheter och verktyg för att, i tillämpliga fall, utföra en effektiv och ordnad resolution för att upprätthålla finansiell stabilitet om kraven enligt förordningen om Europas marknadsinfrastrukturer och återhämtningsarrangemangen misslyckas, berörs inte längre av att främja centrala motparters fortsatta förmåga att driva verksamheten men inbegriper säkerställande av lönsamheten av deras kritiska funktioner på ett sätt som innebär att användningen av denna verksamhet (inom samma juridiska enhet eller i annan form) fortsätter att uppfylla kraven och målen i förordningen om Europas marknadsinfrastrukturer. Bestämmelserna om hur man ska uppnå detta bör omfattas av samma juridiska form som förordningen om Europas marknadsinfrastrukturer. För det andra skulle en förordning vara det bästa sättet att skapa ett gemensamt tillvägagångssätt och ett gemensamt regelverk för myndigheterna och undvika skillnader mellan nationella regler och en eventuell rättsosäkerhet som detta kan medföra, särskilt i de gränsöverskridande sammanhang som beskrivits ovan. Det skulle också underlätta det internationella samarbetet, i tillämpliga fall, och göra det lättare att ingå affärsförbindelser med och i EU, eftersom systemet i EU skulle vara enhetligt. Dessutom skulle en sådan enhetlig ram, mot bakgrund av att konsekvenserna av att en central motpart i EU hamnar på obestånd potentiellt kan få konsekvenser för det finansiella systemet i alla EU:s medlemsstater, dämpa eventuell skadlig osäkerhet om på vilka villkor ett sådant obestånd skulle behandlas av centrala motparters relevanta myndigheter i olika medlemsstater och bidra till att återupprätta förtroendet under stressade marknadsförhållanden. För det tredje anses sannolikheten för att en central motpart, på grund av sina affärsmodeller, hamnar på obestånd i allmänhet vara mycket lägre än för banker. Det är mer sannolikt att en central motpart hamnar på obestånd av orsaker som är kända på förhand (underlåtelser från clearingmedlemmar eller allvarliga operativa brister) och som kan hanteras med en tydligare uppsättning verktyg än när det gäller banker av olika storlekar och med olika riskprofiler, som kan hamna på obestånd som kan uppstå enligt olika scenarier, som antar varierande proportioner och följaktligen kräver en bredare uppsättning resolutionsverktyg (och undantag). Därför innebär denna mer begränsade tillämplighet och behov av att sörja för ett stort antal olika alternativ att målen bättre kan uppnås genom en förordning, även om viss flexibilitet krävs för att myndigheterna ska kunna reagera på omständigheter i det enskilda fallet. Slutligen utgör centrala motparter inom EU, jämfört med bankerna inom EU, ett mycket mindre antal enheter och företagsstrukturen hos centrala motparter och det sätt på vilket de tillhandahåller tjänster över gränserna skiljer sig från dem för gränsöverskridande bankgrupper. I det senare fallet inrättas dotterbolag och filialer ofta i olika jurisdiktioner för att betjäna kunder, förvärva tillgångar, erhålla medel osv., som motiverar en högre grad av känslighet vad gäller lokal lagstiftning vid genomförandet av resolutionsbeslut. När det gäller centrala motparter sker tillhandahållande av tjänster på ett mindre spritt sätt, centralt från en jurisdiktion till andra jurisdiktioner utan förmedling via dotterbolag eller filialer. Detta gynnar antagandet av en förordning för att säkerställa en enhetlig tillämpning av beslut mellan olika jurisdiktioner. 3.RESULTAT AV SAMRÅD MED BERÖRDA PARTER OCH KONSEKVENSBEDÖMNINGAR 3.1.Samråd med berörda parter Ett offentligt samråd om en möjlig ram för återhämtning och resolution av institut som inte är banker genomfördes mellan den 5 oktober och den 28 december 2012. Under samrådet ställdes frågor om nödvändigheten av återhämtnings- och resolutionsarrangemang främst när det gäller centrala motparter, värdepapperscentraler och försäkringsföretag. 67 svar togs emot.

På det hela taget tydde samrådet på att man bör fästa högsta prioritet vid att utveckla en EU-omfattande ram för återhämtning och resolution för centrala motparter. Genomförandet av G20-ländernas krav på att standardiserade OTC-derivat ska clearas centralt medgavs vara ett övertygande argument för att vidta åtgärder. De som svarade var i allmänhet överens om att, liksom direktivet om inrättande av en ram för återhämtning och resolution av kreditinstitut och värdepappersföretag för banker (BRRD) (nedan kallat krishanteringsdirektivet), en ram för centrala motparter bör säkerställa kontinuitet av deras vitala verksamhet, minimera skattebetalarnas exponering för förluster till följd av att de hamnar på obestånd och stärka rättsäkerheten för deras clearingmedlemmar och kunder. Nästan alla berörda parter enades om att man, för att trygga den finansiella stabiliteten, bör prioritera kontinuiteten i centrala motparters centrala verksamheter. Många ansåg att även om det är viktigt att säkerställa att återhämtnings- och resolutionsarrangemang för centrala motparter är trovärdiga och stabila bör dessa inte lägga orimliga bördor på medlemmar eller deltagare för att täcka potentiellt betydande åtaganden som uppstår till följd av att en stor clearingmedlem hamnar på obestånd eller, ännu mindre, till följd av centrala motparters felaktiga interna riskhantering. Berörda parter konstaterade allmänt att detta gjorde det nödvändigt att skräddarsy instrumenten i krishanteringsdirektivet till särdragen i de centrala motparternas affärsmodeller. 3.2.Insamling och användning av sakkunnigutlåtanden Utöver samrådet med berörda parter har kommissionen deltagit i diskussionerna och synpunkterna genom att bidra till CPMI/Ioscos rapport med riktlinjer om återhämtning av finansmarknadsinfrastrukturer. Kommissionen har också deltagit i det arbete som rör resolution av andra finansinstitut än banker som utförs av rådet för finansiell stabilitet, inklusive de senaste diskussionerna om finslipning av delar i dessa riktlinjer för att hjälpa myndigheter att utarbeta effektiva resolutionsstrategier. Vid utarbetandet av rapporterna om förslag till riktlinjer för återhämtning och resolution, uppmanade både CPMI/Iosco och rådet för finansiell stabilitet berörda parter att lämna synpunkter på deras förslag till riktlinjer och offentliggjorde de synpunkter som inkom. På det hela taget bekräftar dessa internationella samråd för finansmarknadsinfrastrukturer de synpunkter som framförts vid kommissionens egna samråd, samtidigt som de bidrar med ytterligare synpunkter på de relativa fördelarna med vissa av de föreslagna alternativen och resolutionsinstrumenten. Kommissionen har också hållit fyra möten med sakkunniga från medlemsstaterna för att diskutera det internationella arbete som utförts av rådet för finansiell stabilitet och CPMI/Iosco, de mest omstridda policyvalen, samt förslagets tillämpningsområde och karaktär. Sakkunniga från medlemsstaterna instämde i stort sett med de politiska riktlinjer som föreslagits av kommissionen, baserat på internationella riktlinjer och förordningen om Europas marknadsinfrastrukturer och krishanteringsdirektivet, efter vad som är relevant. 3.3.Konsekvensbedömning Kommissionen har gjort en konsekvensbedömning av de olika alternativen. Alternativen bedömdes i förhållande till de centrala målen om att skydda finansiell stabilitet och förtroendet för centrala motparter, minimera förlusterna för samhället som helhet och särskilt för skattebetalare och stärka den inre marknaden för tjänster som tillhandahålls av centrala motparter, samtidigt som likvärdiga villkor upprätthålls. Konsekvensbedömningen godkändes av konsekvensbedömningsnämnden den 6 maj 2015. Konsekvensbedömningsnämnden utfärdade ett antal rekommendationer för förbättringar. Med beaktande av dessa rekommendationer finslipades konsekvensbedömningen ytterligare. Framför allt har motiveringen om behovet av åtgärder på EU-nivå och fastställandet och bedömningen av alternativen ytterligare bestyrkts. De alternativ som bedömts och de slutsatser som dragits har också jämförts med de senaste riktlinjerna från det pågående internationella arbetet som noga följdes av kommissionen. Lagstiftningsförslaget är helt i linje med de senaste politiska diskussionerna och riktlinjerna inom G20 och rådet för finansiell stabilitet. Vad gäller behovet av åtgärder på EU-nivå drogs i konsekvensbedömningen slutsatsen att åtgärder på EU-nivå är nödvändiga med tanke på den gränsöverskridande karaktären på de centrala motparternas affärsverksamhet, som sammanlänkar flera finansiella aktörer, motparter och kunder inom hela den inre marknaden. De verktyg som för närvarande finns tillgängliga för medlemsstaternas myndigheter är otillräckliga för att hantera centrala motparter som utsätts för betydande stress som skulle kunna äventyra deras lönsamhet. Olika synsätt i medlemsstaterna för att mildra eller lösa eventuella allvarliga problem i fråga om centrala motparter skulle slutligen kunna leda till en störning av kritiska funktioner för ekonomin och till ännu mer omfattande finansiell instabilitet. Åtgärder på EU-nivå är nödvändiga för att på lämpligt sätt förse medlemsstaternas myndigheter med verktyg och befogenheter med verkställighet i hela unionen för att hantera centrala motparter på obestånd som är belägna inom sina jurisdiktioner och för att garantera en väl fungerande kommunikation mellan alla berörda myndigheter i en och samma medlemsstat eller i olika medlemsstater. Lämpliga planer för återhämtning och resolution bör bidra till att säkerställa att kostnader inte bärs av skattebetalarna, utan snarare av de marknadsdeltagare som har anknytning till den centrala motparten (borgenärer, clearingmedlemmar, deras kunder) på ett proportionerligt och icke-diskriminerande sätt. När det gäller frågan om hur resolution av centrala motparter kan säkerställas i tid och på ett stabilt sätt, undersöktes i konsekvensbedömningen olika alternativ vad gäller tänkbara utlösningsmekanismer för att försättas i resolution och alternativ för vilka resolutionsverktyg och resolutionsbefogenheter myndigheterna bör utrustas med. Konsekvensbedömningen visade att bindande utlösningsmekanismer för resolution, såsom underlåtenhet att uppfylla vissa krav, skulle leda till transparens i resolutionsramen genom att i förväg göra det klart för alla berörda parter när en möjlig offentlig intervention kan inledas. Bindande utlösningsmekanismer skulle trots detta inte vara lämpliga, eftersom det skulle vara svårt att identifiera enkla eller sammansatta indikatorer som tydligt kan förutse framtida händelser som äventyrar den finansiella stabiliteten. Bindande utlösningsmekanismer kan också lämna onödigt utrymme för enheter som ”spelar ut systemet”, dvs. vidtar åtgärder kring de utlösande händelser som urholkar den utlösande händelsens giltighet. Centrala motparter kan dessutom hamna på obestånd på ett sätt som inte uppfyller särskilda föreskrifter och därför skulle resolution inte vara tillgänglig som ett alternativ för att uppnå en ordnad omstrukturering eller avveckling. Genom mer flexibla utlösningsmekanismer överlämnas beslutet om att inleda en resolution till myndigheterna och därigenom undviks dessa problem och ger myndigheterna befogenhet att vidta snabba och beslutsamma åtgärder för att försätta varje systemviktig central motpart som hamnar på obestånd, eller sannolikt kommer att hamna på obestånd, i resolution innan den har blivit insolvent. I konsekvensbedömningen drogs slutsatsen att mer flexibla utlösningsmekanismer är det alternativ som föredras. I den belystes också att det är viktigt att säkerställa att myndigheterna bara kommer att använda resolutionsverktyg om en central motpart är nära att hamna på obestånd och inga andra åtgärder kan återställa dess lönsamhet och säkerställa övergripande finansiell stabilitet och, viktigast av allt, att det ligger i allmänhetens intresse att den centrala motparten försätts i resolution istället för att inleda normala likvidations- eller insolvensförfaranden. När det gäller resolutionsverktyg och resolutionsbefogenheter drogs i konsekvensbedömningen slutsatsen att resolutionsmyndigheterna bör utrustas med ett harmoniserat, men inte en uttömmande och bindande uppsättning resolutionsverktyg, som ger myndigheterna tillräckligt med utrymme för att ta hänsyn till omständigheterna vid en potentiell kris. Tänkbara vägar för hur man kan försätta en enhet i resolution enligt olika scenarier skulle läggas fram i icke-bindande resolutionsplaner. Alternativet att förse myndigheterna med en omfattande, uttömmande uppsättning verktyg och fastställa i vilken ordning verktygen bör användas avvisades, eftersom det skulle riskera resolutionens ändamålsenlighet genom att begränsa myndigheternas möjlighet att reagera på ett flexibelt sätt på de specifika omständigheterna i en framväxande krissituation. Det ansågs osannolikt att helt motsvarande resolutionsverktyg och en rangordning vad gäller hur de ska användas skulle kunna utvecklas för att beakta alla tänkbara krisscenarier, vilket skulle riskera att planerade resolutionsåtgärder inte skulle vara lämpliga för att lösa de konkreta problemen i fråga. Med beaktande av specifika verktyg konstaterades i konsekvensbedömningen att göra de verktyg som fastställs i de internationella riktlinjerna fullt tillgängliga för både återhämtning och resolution skulle minimera kostnaderna för skattebetalarna och vara bäst för att på förhand uppnå marknadsdisciplin. De skulle också göra det möjligt att fördela förluster på alla berörda parter hos centrala motparter på ett sätt som på förhand skapar rättssäkerhet för marknadsaktörerna och som är så rättvist som möjligt. Marknadsaktörer kan påverkas på olika sätt av olika alternativ, men ett huvudmål för resolutionen är att de inte ges sämre villkor än om den centrala motparten inte hade försatts i resolution, utan i stället skulle ha varit föremål för ytterligare möjliga åtgärder enligt den centrala motpartens versamhetsregler för fördelning av förluster eller om den centrala motparten hade försatts i insolvens. Vissa andra verktyg, som att begära att centrala motparter och clearingmedlemmar ska bygga upp ytterligare förfinansierade medel för att absorbera förluster och fylla på resurserna, ansågs inte effektivt förbättra marknadsdisciplinen eller ansågs vara orimligt kostsamma med tanke på den låga sannolikheten att de kommer att användas. De föredragna alternativen ansågs därför bidra positivt till att upprätthålla den finansiella stabiliteten och förtroendet för det finansiella systemet som helhet, utan att föreskriva onödiga eller överdrivna kostnader som kan vara betungande för större ekonomisk tillväxt. 3.4.Grundläggande rättigheter I likhet med krishanteringsdirektivet är ramen för centrala motparter helt förenlig med Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Även om resolutionsåtgärder kan medföra ändringar av tillgångar och rättigheter för centrala motparters ägare och clearingdeltagare tillåts, i enlighet med artikel 52 i stadgan, inskränkningar av vissa rättigheter och friheter. Enligt kraven i stadgan ska sådana inskränkningar i utövandet av de rättigheter och friheter som föreskrivs i förordningen vara förenliga med det väsentliga innehållet i dessa rättigheter och friheter, och bara tillämpas när det är genuint nödvändigt för att uppfylla de mål av allmänt intresse som erkänns av unionen. Skyddet av den finansiella stabiliteten har erkänts av domstolen som ett allmänintresse som kan motivera inskränkningar i de grundläggande rättigheterna och friheterna enligt fördraget, under förutsättning att de är proportionella och lämpliga för att uppnå de mål som eftersträvas. Berörda parter kan också överklaga vissa delar av resolutionsbeslut som påverkar dem och de har rätt till ersättning om de ges sämre villkor än de skulle ha fått om den centrala motparten inte hade försatts i resolution, utan de skulle ha omfattats av ytterligare möjliga åtgärder enligt den centrala motpartens versamhetsregler för fördelning av förluster eller om den centrala motparten försatts i insolvens. 3.5.BUDGETKONSEKVENSER Ovan nämnda politiska alternativ kommer inte att få några konsekvenser för unionens budget. Detta förslag skulle kräva att Esma i) utvecklar fem tekniska standarder och två riktlinjer, och ii) deltar i resolutionskollegier (tillsammans med EBA), fattar beslut vid tvister och utövar bindande medling. Tekniska standarder ska tillhandahållas senast 12 månader efter förordningens ikraftträdande. De uppgifter som föreslås för Esma kommer inte att kräva att det inrättas nya tjänster och kan utföras med befintliga resurser, i de flesta fall med utgångspunkt i det arbete som redan utförts av EBA i samband med genomförandet av krishanteringsdirektivet. Esmas uppgifter skulle också utarbetas av en nyinrättad resolutionskommitté i Esma där relevanta behöriga myndigheter från EBA ska inbjudas att delta som observatörer för att maximera användningen av befintliga resurser.

4.ÖVRIGA INSLAG 4.1.Genomförandeplaner samt åtgärder för övervakning, utvärdering och rapportering Efter ikraftträdandet är beredningen och utvecklingen av proportionella återhämtnings- och resolutionsplaner och de åtgärder som genomförts genom centrala motparter och myndigheter på grundval av dessa planer en tydlig indikator för uppföljning på medellång sikt. I händelse av en nödsituation som påverkar en central motpart skulle andra indikatorer att övervaka vara om, när och hur centrala motparter aktiverar sina återhämtningsplaner och om, när och hur tillsynsmyndigheterna vidtar åtgärder i enlighet med de befogenheter för tidig intervention som beviljats genom ramen. Slutligen, i händelse av att en central motpart hamnar på obestånd och resolutionsvillkoren inte uppfylls, skulle de indikatorer som ska övervakas vara när resolutionsmyndigheterna intervenerar, vilka verktyg de använder och hur eventuella förluster delas mellan privata berörda parter. En granskning av hur specifika bestämmelser fungerar, liksom en mer allmän översyn skulle kunna göras efter tre år. Ramen för övervakning och utvärdering skulle kunna förbättras i detta sammanhang, med utgångspunkt i konkreta erfarenheter av ordningen. 4.2.Ingående redogörelse av förslagets specifika bestämmelser 4.2.1.Tillämpningsområde och mål Mot bakgrund av deras funktion och centrala roll för finansmarknaderna, omfattar tillämpningsområdet alla centrala motparter som är etablerade i EU. De relevanta befogenheter och verktyg som inrättats genom förordningen skulle således kunna användas i förhållande till alla motparter oavsett storlek, grad av sammanlänkning eller andra egenskaper. Proportionalitetsprincipen skulle ändå säkerställas, eftersom återhämtnings- och resolutionsplaner ska vara specifika för varje central motpart och ta vederbörlig hänsyn till deras systemvikt. Myndigheternas utövande av befogenheter för tidig intervention och resolutionbefogenheter bör under alla omständigheter vara proportionerliga och motiverade. Syftet är för det första att söka en ordnad återhämtning av centrala motparter i olika finansiella krisscenarier genom grundliga och heltäckande återhämtningsplaner som den centrala motparten och clearingmedlemmarna enats om. För det andra, om detta skulle vara otillräckligt och villkoren för resolution är uppfyllda bör myndigheterna vidta snabba åtgärder för att bevara den finansiella stabiliteten, säkra kontinuiteten för centrala motparters vitala verksamhet, och skydda skattebetalarna i största möjliga mån. I händelse av resolution bör åtgärder av myndigheten baseras på ägare, borgenärer och motparter hos centrala motparter som bär förluster i enlighet med rangordningen av fordringar vid insolvens och ledningen ska ersättas och hållas ansvarig för oriktigheter enligt nationell lagstiftning. På grund av deras rättsliga struktur och företagsstruktur behöver centrala motparters faktiska återhämtning och resolution inte nödvändigtvis omfatta större grupper i vilka centrala motparter kan ingå. Om det är lämpligt för att uppnå målen ovan kan dock särskilda befogenheter tillämpas på centrala motparters moderbolag. Dessa innefattar till exempel möjligheten för myndigheterna att från fall till fall besluta att återhämtningsplanerna bör omfatta moderbolag. 4.2.2.Inrättande av resolutionsmyndigheter och resolutionskollegier Resolutionsmyndigheterna för centrala motparter ska inrättas och förses med harmoniserade befogenheter för att vidta alla nödvändiga förberedande åtgärder och resolutionsåtgärder enligt nedan. Myndigheterna kan vara centralbanker, behöriga ministerier och behöriga myndigheter (dvs. tillsynsmyndigheter) för centrala motparter eller andra offentliga förvaltningsmyndigheter. Om befogenheterna tilldelas en befintlig myndighet bör lämpligt operativt oberoende inrättas för resolutionsfunktionerna. Om det finns flera myndigheter som innehar dessa befogenheter bör fördelningen av uppgifterna vara tydlig. De utsedda organen ska ha lagstadgade uppgifter för att säkerställa en ordnad resolution av centrala motparter när villkoren för resolution är uppfyllda på ett sätt som skyddar finansiell stabilitet och skattebetalarna. Det är inte uteslutet att en myndighet kan ha liknande skyldigheter i förhållande till andra finansinstitut. Om så krävs enligt den nationella lagstiftningen i en medlemsstat kan en domstol vara delaktig i godkännande av beslutet om att försätta en central motpart i resolution, under förutsättning att förfarandet går snabbt. Med beaktande av den roll och det prejudikat som skapades genom förordningen om Europas marknadsinfrastrukturer för kollegier och deras uppgifter, liksom de möjliga konsekvenser som resolutionsåtgärder kan få på clearingmedlemmar och andra berörda parter, krävs att centrala motparters resolutionsmyndigheter ska inrätta och leda resolutionskollegier för varje motpart. Dessa återspeglar i allt väsentligt sammansättningen av kollegierna enligt förordningen om Europas marknadsinfrastrukturer. Utöver den centrala motpartens resolutionsmyndigheter bör medlemmarna av kollegiet därför inbegripa clearingmedlemmarnas behöriga myndigheter, centrala motparter, värdepapperscentraler och handelsplatser i kollegiet enligt förordningen om Europas marknadsinfrastrukturer, liksom relevanta centralbanker och Esma. Dessutom bör andra medlemmar inbegripa resolutionsmyndigheterna för de clearingmedlemmar vars behöriga myndigheter är medlemmar i resolutionskollegiet, om det är en annan myndighet, den behöriga myndigheten för varje moderföretag för vilka återhämtningsplaner skulle gälla, liksom alla behöriga ministerier som ges en särskild roll i resolutionen av centrala motparter och Europeiska bankmyndigheten. De befintliga kollegierna enligt förordningen om Europas marknadsinfrastrukturer och de nyinrättade resolutionskollegierna bör gemensamt utföra de särskilda uppgifter som de har tilldelats enligt den här förordningen, enligt vad som beskrivs nedan. 4.2.3.Beredning – återhämtningsplaner Centrala motparter är skyldiga att utarbeta återhämtningsplaner för att övervinna varje form av finansiellt nödläge som skulle överskrida deras resurser för hantering av obestånd och andra krav i enlighet med förordningen om Europas marknadsinfrastrukturer. Detta bör omfatta scenarier som inbegriper clearingmedlemmar som hamnar på obestånd (dvs. i händelse av obestånd) samt uppkomsten av andra risker och förluster (dvs. andra händelser (än obestånd)). De exakta omständigheter under vilka planerna bör utlösas skulle inte fastställas i lagstiftningen, men centrala motparter är skyldiga att utarbeta lämpliga indikatorer som informerar clearingdeltagarna och myndigheterna när detta kan komma att ske. Planerna bör inte förlita sig på något extraordinärt offentligt finansiellt stöd, utan bör beskriva hur tillgång kan erhållas till centralbanksfaciliteter enligt standardvillkor. I linje med CPMI-Ioscos riktlinjer bör planerna vara omfattande, effektiva, transparenta och mätbara för dem som potentiellt kan påverkas av dem, fastställa lämpliga incitament och minimera de negativa effekterna för alla berörda parter och det finansiella systemet i allmänhet. Enligt dessa principer kan centrala motparter fastställa ett lämpligt utbud av alternativ och återhämtningsinstrument. Bland dessa kan nämnas verktyg för att på nytt stämma av den centrala motpartens bankbok genom att kontrakt rivs upp, så att de upphävs och förlusterna och vinsterna utkristalliseras, frivilliga överenskommelser införs såsom auktioner med de övriga clearingmedlemmarna så att de frivilligt tar på sig positioner eller ser till att ytterligare resurser fås genom att kräva att clearingmedlemmar tillhandahåller ytterligare medel upp till ett maximibelopp (”infordran av medel”) och värderingsavdrag från betalningar till följd av clearingdeltagares ekonomiska vinst i ett derivatkontrakt (nedan kallat ”värderingsavdrag från tilläggsmarginalsäkerhet”). I förordningen anges varken vilka specifika alternativ återhämtningsplanerna bör innehålla eller vilka andra som bör uteslutas. Detta förutsätter dock att planerna bör utgöra överenskommelser mellan de centrala motparterna och deras clearingmedlemmar för att i samtliga fall öka deras effektivitet, binda eller förbinda clearingmedlemmar att agera enligt på förhand överenskomna versamhetsregler om de är aktiverade oavsett i vilken jurisdiktion de är baserade. Clearingmedlemmar ska till fullo informera sina kunder om hur de skulle överföra eventuella förluster eller kostnader som uppkommer genom utövandet av den centrala motpartens återhämtningsverktyg till dem. Återhämtningsplanerna bör ses över av den centrala motpartens behöriga myndighet. Med tanke på de möjliga effekterna av clearingmedlemmarnas och andra berörda parters plan bör det kollegium som inrättats enligt förordningen om Europas marknadsinfrastrukturer delta i processen. Exempelvis bör bedömningen av planens lämplighet vara föremål för ett gemensamt beslut av kollegiet. Om ett gemensamt beslut inte nås kan bindande medling utföras av Europeiska värdepappers- och marknadsmyndigheten (Esma) i enlighet med dess mandat (artikel 19.3 i förordning (EU) nr 1095/2010). 4.2.4.Utarbetande av resolutionsplaner och resolutionsbarhetsbedömningar Resolutionsmyndigheterna ska utarbeta resolutionsplaner för hur centrala motparter skulle omstruktureras och upprätthålla sina kritiska funktioner i händelse av att de hamnar på obestånd. När det gäller återhämtningsplaner bör de omfatta både scenarier med händelser som leder till att de hamnar på obestånd och andra händelser (än obestånd), och bör inte förutsätta tillgång till extraordinärt offentligt finansiellt stöd utöver tillgång till centralbanksfaciliteter enligt standardvillkoren. Planerna bör innehålla en översikt över de resolutionsbefogenheter och resolutionsverktyg som myndigheterna skulle tillämpa om en central motpart uppfyller villkoren för resolution, i proportion till och med fullt beaktande av affärsmodellen, marknadsandel och den centrala motpartens systemvikt, både i den jurisdiktion där denne är etablerad och i andra medlemsstater och tredjeländer. Planen är inte bindande, men myndigheten bör vederbörligen motivera alla avvikelser från den vid tidpunkten för resolution. Som ett led i resolutionsplaneringen bör resolutionsmyndigheterna också bedöma den centrala motpartens övergripande resolutionsbarhet och hantera eventuella hinder för den. Följaktligen bör de få befogenheter som kräver att den centrala motparten exempelvis ändrar specifika affärsmetoder eller dess operativa eller rättsliga strukturer, ser över gruppinterna avtal som kan hindra resolution eller öka dess förfinansierade förlusttäckande resurser från fall till fall. Liksom i fallet med återhämtningsplaner innebär de möjliga effekterna av åtgärder på clearingmedlemmar och berörda parter att resolutionskollegier bör delta i utarbetandet av resolutionsplanen och i att enas om eventuella åtgärder för att hantera resolutionsbarhet. Exempelvis bör det krävas att resolutionskollegiet fattar gemensamma beslut i båda fallen, i annat fall kan Esma utföra bindande medling. 4.2.5.Tidig intervention

Behöriga myndigheter ges särskilda befogenheter att intervenera i de centrala motparternas verksamhet om deras lönsamhet är hotad, men innan de hamnar på obestånd eller om deras handlande kan vara skadligt för den övergripande finansiella stabiliteten. Befogenheterna skulle komplettera dem i förordningen om Europas marknadsinfrastrukturer, som under dessa omständigheter innebär alternativa särskilda tillsynsmöjligheter. I synnerhet kan behöriga myndigheter begära att den centrala motparten vidtar särskilda åtgärder i sin återhämtningsplan eller avstår från att vidta en sådan åtgärd. 4.2.6.Utlösningsmekanismer för resolution En central motpart bör försättas i resolution om den hamnar på obestånd eller sannolikt kommer att hamna på obestånd, om inget alternativ från den privata sektorn kan avvärja obestånd, och om dess obestånd skulle äventyra allmänintresset och den finansiella stabiliteten. Vidare kan en central motpart, i enlighet med riktlinjerna från rådet för finansiell stabilitets rekommendationer för effektiva resolutionsordningar, försättas i resolution även om inte alla dessa villkor uppfylls, om den centrala motpartens tillämpning av ytterligare återhämtningsåtgärder kan förhindra att den hamnar på obestånd, men som i processen skulle kunna äventyra den finansiella stabiliteten. Utom när det gäller mycket specifika omständigheter bör den centrala motparten också anses kunna hamna på obestånd, eller sannolikt kunna komma att hamna på obestånd, om den kräver extraordinärt offentligt finansiellt stöd. Resolutionsmyndigheten skulle bedöma om alla villkor är uppfyllda. Bedömningen av det första villkoret (om den centrala motparten hamnat på obestånd, eller sannolikt kommer att hamna på obestånd) bör dock vara den behöriga myndighetens första ansvarsområde. Det anses allmänt mer sannolikt att behöriga myndigheter har bättre förståelse för de centrala motparternas finansiella hälsa fram till den tidpunkt när de hamnar på obestånd. Den bedömningen kan också utföras av resolutionsmyndigheten, under förutsättning att den har alla nödvändiga uppgifter för att utföra den. 4.2.7.Resolutionsverktyg och resolutionsbefogenheter Eftersom en resolutionsåtgärd skulle anges i resolutionsplanen i förväg bör den utföras på ett sätt som inte undergräver hur resten av en större grupp fungerar, i vilken den centrala motparten kan ingå. Eventuella utestående avtalsenliga skyldigheter vad gäller finansiellt stöd till den centrala motparten, såsom garantier från ett moderföretag, bör dock kunna utövas av resolutionsmyndigheten, i linje med hur de skulle infordras vid normala insolvensförfaranden. Resolution bör genomföras med hjälp av flera verktyg som kan användas separat eller tillsammans, enligt följande: i) Försäljning av en central motparts samtliga eller kritiska funktioner till en lönsam konkurrent, ii) skapandet av en offentligt kontrollerad ny central motpart som fungerar som broinstitut, och iii) fördelning av förluster och positioner bland clearingmedlemmar. Förordningen föreskriver inte vilka verktyg och befogenheter som ska användas i olika scenarier, utan överlämnar valet till myndigheten, beroende på omständigheterna, men om möjligt i linje med den resolutionsplan som avtalats med resolutionskollegiet. De olika alternativen för fördelning av förluster och positioner skulle förse resolutionsmyndigheten med hjälpmedel för att på nytt stämma av den centrala motpartens bankbok, stoppa upp ytterligare förluster och få ytterligare resurser för att rekapitalisera den centrala motparten. Beroende på vilka alternativ som den centrala motparten väljer och som godkänns av kollegiet enligt förordningen om Europas marknadsinfrastrukturer som en del av återhämtningsplanerna, kan det uppstå överlappningar i de fördelningsinstrument för förluster och positioner som finns tillgängliga för den centrala motparten som en del av dess återhämtningsplan och till resolutionsmyndigheten vid resolution. Exempelvis skulle resolution kunna ta formen av ytterligare auktioner av försumliga gäldenärers positioner bland resterande clearingmedlemmar, kontrakt som delvis eller helt rivs upp, ytterligare värderingsavdrag på betalningar av tilläggsmarginalsäkerhet, utövande av eventuell utestående infordran av medel i återhämtningsplanerna eller en infordran av medel som särskilt reserverats för resolutionsmyndigheten i den centrala motpartens interna (verksamhets)regler och en nedskrivning av kapital- och skuldinstrument som utfärdats av den centrala motparten eller andra åtaganden utan säkerhet och en konvertering av varje skuldinstrument eller andra åtaganden utan säkerhet till aktier. Slutligen utesluter förordningen inte möjligheten för resolutionsmyndigheterna att utöva andra alternativ i enlighet med principerna för resolution, inklusive full respekt för rangordningen av fordringar för att undvika offentliga räddningsåtgärder och moraliska risker etc., utan att det påverkar skyddsåtgärden om att ingen borgenär ska få det sämre än vid insolvens. De kan begära ytterligare privata medel, antingen inom den centrala motparten (t.ex. genom att använda medel från obeståndsfonder för produktlinjer som inte berörs) eller från utomstående parter (t.ex. krav på clearingmedlemmar att frivilligt gå med på ytterligare tilldelningar av positioner). Om dessa alternativ inte finns tillgängliga eller bevisligen är otillräckliga för att garantera finansiell stabilitet kan statligt deltagande i form av stöd till eget kapital eller tillfälligt offentligt ägande betraktas som en sista utväg. Sådana åtgärder från regeringens sida måste dock uppfylla gällande regler om statligt stöd, inklusive en omstrukturering av den centrala motpartens verksamhet och göra det möjligt att ta tillbaka de insatta medlen från den centrala motparten över tiden. Separat skulle tillfälligt likviditetsstöd från centralbanken, även om det inte är ett resolutionsverktyg, underlätta resolutionsförfarandet. Sådant stöd omfattas av de scenarier som anges i de resolutionsplaner enligt vilka centrala motparter i resolution skulle kunna överväga att få tillgång till centralbankslikviditet och som centralbankerna själva slutligen ska avgöra. 4.2.8.Kompletterande bestämmelser om resolution För att säkerställa att resolutionsbeslut fattas i enlighet med huvudprinciperna gällande äganderättigheter, överensstämmelse med relevanta värdepapper, bolagsrätt och nationella konstitutionella ordningar, innehåller förordningen nödvändiga bestämmelser och åtgärder som resolutionsmyndigheterna måste uppfylla före och under det att resolutionsbeslut fattas. Exempelvis inkluderar dessa att man säkerställer en korrekt värdering av den centrala motpartens balansräkning, skyddsåtgärder så att berörda parter får ersättning om de får det sämre än om den centrala motparten inte hade försatts i resolution, utan den skulle ha omfattats av ytterligare möjliga åtgärder enligt den centrala motpartens interna regler för fördelning av förluster eller i insolvens och de förfaranden genom vilka myndigheterna bör underrätta den centrala motparten och andra berörda myndigheter om resolutionsbeslut. För att underlätta resolution och målet att säkerställa finansiell stabilitet ingår i ramen också ett tillfälligt moratorium för vissa av de centrala motparternas skyldigheter och ett tillfälligt upphävande av motparternas ordinarie rättigheter att avsluta och slutavräkna gentemot den centrala motparten som bara uppkommer genom utövande av resolutionsbefogenheter i förhållande till den centrala motparten. Det är lämpligt att komplettera dessa med skyddsåtgärder för betalningar till andra finansmarknadsinfrastrukturer och för säkerheter och nettning i enlighet med bestämmelserna i krishanteringsdirektivet. 4.2.9.Tredjeländer En central motparts nödläge eller obestånd kan få internationella spridningseffekter, särskilt om dess clearingmedlemmar är etablerade i andra jurisdiktioner än den där den centrala motparten är etablerad. I rådet för finansiell stabilitets rekommendationer anges att myndigheter i olika jurisdiktioner bör samarbeta i resolutionsärenden, erkänna och verkställa varandras resolutionsåtgärder i förhållande till berörda parter, tillgångar eller åtaganden som är lokaliserade på deras territorium. För att förbättra verkställigheten av en EU-myndighets åtgärder för clearingmedlemmar i tredjeländer skulle det krävas att centrala motparter säkerställer att åtgärderna i deras återhämtningsplaner är bindande i alla jurisdiktioner. Detta innebär att återhämtningsalternativ utgör avtalsförpliktelser enligt lagen i det land där den centrala motparten är etablerad, eller på annat sätt påvisar för behöriga myndigheter och resolutionsmyndigheter att planernas innehåll är verkställbart, exempelvis enligt lagstiftningen i ett tredjeland. Detta skulle hjälpa resolutionsmyndigheterna att verkställa alla utestående åtaganden i dessa resolutionsplaner. Utöver detta bör myndigheterna verka för samarbete med ett tredjeland, i syfte att erkänna och verkställa sitt beslut i förhållande till alla relevanta tillgångar eller kontrakt som regleras av detta lands lagstiftning. Resolutionsmyndigheterna bör inleda samarbetsarrangemang med myndigheter i tredjeländer om det närmare samarbetet. För en viss motpart kan det finnas flera medlemsstater eller tredjeländer där clearingmedlemmar kan vara etablerade eller enligt vars lagstiftning relevanta tillgångar eller kontrakt kan regleras. Esma bör därför utfärda riktlinjer om innehållet i dessa samarbetsarrangemang med berörda tredjeländer, i syfte att fastställa gemensam tillämpning av villkoren i dessa fall. För att underlätta verkställighet av åtgärder av ett tredjelands resolutionsmyndighet vad gäller relevanta clearingmedlemmar, kontrakt eller andra tillgångar eller åtaganden lokaliserade i EU, bör de berörda nationella myndigheterna ansvara för att erkänna och verkställa dem eller, under särskilda omständigheter, vägra att göra detta. Erkännande bör ske under förutsättning att åtgärderna inte inverkar negativt på den finansiella stabiliteten i medlemsstaten, den centrala motpartens borgenärer ges samma behandling som andra borgenärer, oavsett var de är etablerade, och det inte finns några avsevärda statsfinansiella konsekvenser för medlemsstaten. 4.2.10.Ändringar i bolagsrättsdirektiven, krishanteringsdirektivet, förordningen om Europas marknadsinfrastrukturer och Esma-förordningen samt inrättande av Esmas resolutionskommitté EU:s bolagsrättsdirektiv innehåller regler om skydd av aktieägare och borgenärer. Vissa av dessa regler kan förhindra snabba åtgärder från resolutionsmyndigheter. Dessa regler har redan ändrats vad gäller banker genom direktiv 2014/59/EU och, i enlighet med kommissionens förslag om ändring av direktiv 2014/59/EU (COM(2016) 852), föreslås att tillämpningen av dessa ändringar ska utvidgas i nationell lagstiftning till att omfatta centrala motparter.

I enlighet med kommissionens förslag om ändring av direktiv 2014/59/EU (COM(2016) 852) ska centrala motparter med bankoktroj som omfattas av krishanteringsdirektivet, när denna förordning är tillämplig, uteslutas från direktivets tillämpningsområde och enbart omfattas av villkoren och kraven i denna förordning. För att säkerställa att myndigheter kan utdöma påföljder om bestämmelserna i förslaget till förordning inte iakttagits, föreskrivs i kommissionens förslag om ändring av direktiv 2014/59/EU (COM(2016) 852) en utvidgning av tillämpningsområdet för dess avdelning VIII till att också omfatta centrala motparter. Denna utvidgning säkerställer att sanktionsbefogenheterna i samband med återhämtning och resolution av finansinstitut är förenliga. Förordningen om Europas marknadsinfrastrukturer ändras för att införa möjligheten att ett clearingkrav tillfälligt ska kunna upphävas i samband med resolution av en central motpart, när så krävs för att bevara finansiell stabilitet och marknadens förtroende, särskilt för att undvika spridningseffekter och förhindra att motparter och investerare har höga och osäkra riskexponeringar gentemot en central motpart. De centrala motparternas riskkommittés roll förstärks också för att uppmuntra den centrala motparten att hantera sina risker försiktigt. För att säkerställa att de myndigheter med ansvar för resolution kan bidra till det arbete som utförs av Esma inom ramen för denna förordning bör de ha möjlighet att följa med den behöriga myndigheten i möten med Esmas tillsynsstyrelse (utan rösträtt). För att förbereda sina beslut enligt denna förordning och säkerställa full medverkan av EBA:s medlemmar i denna process är Esma skyldig att inrätta en kommitté för detta ändamål till vilken vissa behöriga myndigheter enligt förordning 1093/2010 ska bjudas in att delta som observatörer. 2016/0365 (COD) Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING om en ram för återhämtning och resolution av centrala motparter och om ändring av förordningarna (EU) nr 1095/2010, (EU) nr 648/2012 och (EU) 2015/2365 (Text av betydelse för EES) EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 114, med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, efter översändande av utkastet till lagstiftningsakt till de nationella parlamenten, med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande, med beaktande av Europeiska centralbankens yttrande, i enlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet, och av följande skäl: (1)Finansiella marknader har en avgörande betydelse för hur väl moderna ekonomier fungerar. Desto mer integrerade de är, ju effektivare blir tilldelningen av ekonomiska resurser, vilket gynnar den ekonomiska utvecklingen. För att förbättra funktionen hos den inre marknaden för finansiella tjänster är det viktigt att införa förfaranden för att säkerställa att, om ett finansinstitut eller en finansiell marknadsinfrastruktur som är verksam på denna marknad befinner sig i finansiellt nödläge eller är på väg att hamna på obestånd, denna händelse inte destabiliserar hela finansmarknaden och skadar tillväxtutsikterna i ekonomin som helhet. (2)Centrala motparter är en viktig del av finansmarknaden, de träder in mellan deltagare och agerar som köpare till varje säljare och säljare till varje köpare och spelar en central roll i behandlingen av finansiella transaktioner och hanteringen av exponeringar mot olika risker som ingår i dessa transaktioner. Centrala motparter centraliserar hanteringen av motparternas transaktioner och positioner och de uppfyller de skyldigheter som följer av transaktionerna och mottar tillräckliga säkerheter från sina medlemmar som marginal och som bidrag till obeståndsfonder. (3)Integrationen av unionens finansmarknader har inneburit att centrala motparter har utvecklats från att i första hand betjäna inhemska behov och marknader till att mer allmänt utgöra viktiga knutpunkter på unionens finansiella marknader. Centrala motparter som är auktoriserade i unionen idag clearar flera produktklasser, allt från finansiella derivat och råvaruderivat som är noterade och OTC-derivat till börshandlade aktier, obligationer och andra produkter såsom repor. De tillhandahåller sina tjänster över nationsgränserna till ett brett spektrum av finansinstitut och andra institut i hela unionen. Samtidigt som vissa centrala motparter som är auktoriserade i unionen fortsätter att inrikta sig på inhemska marknader, är de alla systemviktiga åtminstone på sina hemmamarknader.

(4)Eftersom en betydande mängd av de finansiella riskerna i unionens finansiella system behandlas av och är koncentrerade till centrala motparter på uppdrag av clearingmedlemmar och deras kunder, är det avgörande att det finns en effektiv reglering och stabil tillsyn av centrala motparter. Enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 648/2012, som trädde i kraft i augusti 2012, ska centrala motparter iaktta stränga tillsynskrav, organisations- och uppföranderegler. Behöriga myndigheter har i uppgift att ha fullständig tillsyn över deras verksamhet och arbeta tillsammans inom kollegier som sammanför relevanta myndigheter för de särskilda uppgifter som de har tilldelats. I enlighet med åtaganden som G20-ledarna åtagit sig sedan den finansiella krisen krävs också enligt förordning (EU) nr 648/2012 att standardiserade OTC-derivat ska clearas centralt av en central motpart. När kravet på central clearing av OTC-derivat börjar gälla kommer sannolikt volymen och omfattningen på den affärsverksamhet som utförs av centrala motparter att öka, vilket i sin tur kan skapa ytterligare utmaningar vad gäller de centrala motparternas riskhanteringsstrategier. (5)Förordning (EU) nr 648/2012 har bidragit till att de centrala motparterna och finansmarknaderna som helhet fått ökad förmåga att stå emot en lång rad risker som behandlas av och är koncentrerad hos centrala motparter. Inget system med regler och praxis kan dock förhindra befintliga resurser från att vara otillräckliga för att hantera de risker som uppstår hos den centrala motparten, inbegripet att en eller flera clearingmedlemmar hamnar på obestånd. Inför en situation där finansinstitut står inför allvarligt nödlidande eller att hamna på obestånd bör dessa i princip vara föremål för normala insolvensförfaranden. Men, som finanskrisen har visat kan, särskilt under en tid av långvarig ekonomisk instabilitet och osäkerhet, ett sådant förfarande leda till en störning av verksamhet som är av kritisk betydelse för ekonomin och som därigenom kan äventyra den finansiella stabiliteten. Normala insolvensförfaranden för företag säkerställer inte alltid tillräckligt snabb intervention eller prioriterar fortsatt fungerande kritiska funktioner inom finansinstitut för att bevara den finansiella stabiliteten. För att förhindra dessa negativa konsekvenser vid normala insolvensförfaranden är det nödvändigt att inrätta en särskild resolutionsram för centrala motparter. (6)Krisen har också belyst bristen på lämpliga verktyg för att upprätthålla kritiska funktioner hos finansinstitut som hamnat på obestånd. Den påvisade dessutom bristen på ramar för att möjliggöra samarbete och samordning mellan myndigheter, särskilt i olika medlemsstater eller jurisdiktioner, för att säkerställa genomförandet av snabba och beslutsamma åtgärder. Utan sådana verktyg och i brist på samarbets- och samordningsramar tvingades medlemsstaterna rädda finansinstitut genom att använda skattebetalarnas pengar för att stoppa upp spridningseffekter och minska paniken. Medan centrala motparter inte var direkta mottagare av extraordinärt offentligt finansiellt stöd under krisen gynnades de indirekt av räddningsåtgärderna i förhållande till banker och skyddades från de effekter som banker som underlåter att fullgöra sina förpliktelser annars skulle ha haft på dem. En återhämtnings- och resolutionsram för centrala motparter är därför nödvändig för att förhindra beroendet av skattebetalarnas pengar i händelse av ett oordnat obestånd. (7)Målet för en trovärdig återhämtnings- och resolutionsram är att i största möjliga mån säkerställa att centrala motparter vidtar åtgärder för att återhämta sig från finansiellt nödlidande, upprätthålla kritiska funktioner hos en central motpart som hamnat på obestånd, eller sannolikt kommer att hamna på obestånd, medan den återstående verksamheten avvecklas genom normala insolvensförfaranden och den finansiella stabiliteten upprätthålls, samtidigt som de minimerar de kostnader som en central motpart på obestånd kan få för skattebetalarna. Ramen för återhämtning och resolution stärker centrala motparters och myndigheters beredskap att mildra påfrestningarna på de finansiella marknaderna och ger myndigheterna ytterligare inblick i de centrala motparternas förberedelser för stresscenarier. Den ger också myndigheterna befogenheter att förbereda en eventuell resolution av en central motpart och hantera en central motparts avtagande hälsa på ett samordnat sätt, vilket i sin tur bidrar till väl fungerande finansmarknader. (8)För närvarande finns det inga harmoniserade bestämmelser om återhämtning och resolution av centrala motparter i unionen. Vissa medlemsstater har redan godkänt ändringar av lagstiftningen som kräver att centrala motparter ska utarbeta återhämtningsplaner och införa mekanismer för resolution av centrala motparter som hamnat på obestånd. I medlemsstaterna finns det betydande materiella och formella skillnader mellan lagar och andra författningar som reglerar centrala motparters insolvens. Avsaknaden av gemensamma villkor, befogenheter och förfaranden för återhämtning och resolution av centrala motparter kommer sannolikt att utgöra ett hinder för en väl fungerande inre marknad, samt hindra samarbete mellan nationella myndigheter vid hantering av en central motpart på obestånd och att tillämpa lämpliga mekanismer vid förlustfördelning för medlemmarna, både i unionen och globalt. Det är särskilt fallet när olika tillvägagångssätt medför att nationella myndigheter inte har samma kontrollnivåer eller möjligheter att försätta centrala motparter i resolution. Dessa skillnader i återhämtnings- och resolutionsförfaranden kan påverka centrala motparter och deras medlemmar olika i olika medlemsstater och leda till potentiell snedvridning av konkurrensen på den inre marknaden. Avsaknad av gemensamma regler och verktyg för hur man skulle hantera nödlägen eller en central motpart som hamnar på obestånd kan påverka deltagarnas val att cleara och centrala motparters val av etableringsort, och därigenom hindra centrala motparter från att till fullo dra nytta av de grundläggande friheterna på den inre marknaden. Detta skulle i sin tur kunna avskräcka deltagarna från att få tillgång till centrala motparter över gränserna på den inre marknaden och hindra ytterligare integration på Europas kapitalmarknader. Gemensamma regler för återhämtning och resolution i alla medlemsstater krävs därför för att säkerställa att centrala motparter inte begränsas vid utövandet av sina friheter på den inre marknaden av medlemsstaternas finansiella kapacitet och deras myndigheters hantering av obestånd. (9)Översynen av det regelverk som är tillämpligt på banker och andra finansinstitut som har ägt rum i krisens kölvatten och särskilt förstärkningen av bankernas kapital- och likviditetsbuffertar, bättre verktyg för makrotillsynspolitik, omfattande regler om återhämtning och resolution av banker har minskat sannolikheten för framtida kriser och ökat alla finansinstituts och marknadsinfrastrukturers förmåga, såsom centrala motparter, att stå emot ekonomisk stress, oavsett om denna orsakas av systemstörningar eller av händelser som är specifika för enskilda institut. Sedan den 1 januari 2015 har en återhämtnings- och resolutionsordning för banker tillämpats i alla medlemsstater i enlighet med Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/59/EU. (10)På grundval av tillvägagångssättet för återhämtning och resolution av banker bör medlemsstaternas myndigheter vara förberedda och ha lämpliga återhämtnings- och resolutionsverktyg till sitt förfogande för att hantera situationer som inbegriper centrala motparter som hamnar på obestånd. Men på grund av deras olika funktioner och affärsmodeller är de inneboende riskerna i banker och centrala motparter olika. Specifika verktyg och befogenheter behövs därför vid scenarier som omfattar centrala motparter som hamnar på obestånd som orsakas både av att den centrala motpartens clearingmedlemmar hamnar på obestånd eller till följd av andra händelser än obestånd. (11)Användningen av en förordning är nödvändig för att komplettera och bygga vidare på den metod som fastställts i förordning (EU) nr 648/2012, som föreskriver enhetliga tillsynskrav för centrala motparter. Att föreskriva återhämtnings- och resolutionskrav i ett direktiv skulle kunna skapa motsägelser genom antagandet av potentiellt olika nationell lagstiftning på ett område som annars reglerades i direkt tillämplig unionsrätt och alltmer kännetecknas av gränsöverskridande tillhandahållande av de centrala motparternas tjänster. Det är därför lämpligt att också anta enhetliga och direkt tillämpliga regler om återhämtning och resolution av centrala motparter. (12)För att säkerställa överensstämmelse med gällande unionslagstiftning på området för finansiella tjänster och största möjliga finansiella stabilitet i unionen bör återhämtnings- och resolutionsordningen tillämpas på alla centrala motparter som omfattas av tillsynskraven i förordning (EU) nr 648/2012, oavsett om de har bankoktroj eller inte. Insolvens för en central motpart som tillhör en grupp skulle snabbt kunna påverka hela gruppens solvens och förorsaka ytterligare finansiell instabilitet. Medan de grupper i vilka en central motpart kan ingå inte behöver omfattas av hela ordningen, bör vissa bestämmelser också gälla för moderföretag, när tillämpningen av dessa bestämmelser på denna nivå skulle leda till en mer effektiv återhämtning och resolution. Myndigheterna bör därför ha tillgång till riktade åtgärder när det gäller moderföretag för att säkerställa en effektiv återhämtning och resolution av centrala motparter och minska risken för spridning till andra enheter inom gruppen. (13)För att säkerställa att resolutionsåtgärder vidtas snabbt och effektivt och i linje med resolutionsmålen bör medlemsstaterna utse offentliga administrativa myndigheter eller myndigheter med förvaltningsbefogenheter att utföra resolutionsfunktionerna och uppgifterna relaterade till resolutionen. Medlemsstaterna bör också säkerställa att tillräckliga resurser tilldelas dessa resolutionsmyndigheter. När en medlemsstat utser den myndighet som ansvarar för tillsyn över den centrala motparten till en resolutionsmyndighet bör lämpliga strukturarrangemang inrättas för att separera tillsyns- och resolutionsfunktionerna för att undvika eventuella intressekonflikter och risk för återhållsam reglering. (14)Med tanke på vilka konsekvenser en central motpart som hamnar på obestånd kan få för en medlemsstats finansiella system och ekonomi, samt ett möjligt slutligt behov av att använda offentliga medel för en krislösning, bör finansministerierna eller andra relevanta ministerier i medlemsstaterna redan på ett tidigt stadium involveras i återhämtnings- och resolutionsförfarandet. (15)Eftersom centrala motparter ofta tillhandahåller tjänster inom hela unionen, kräver effektiv återhämtning och resolution ett samarbete mellan behöriga myndigheter och resolutionsmyndigheter inom tillsyns- och resolutionskollegier, framför allt i de förberedande faserna av återhämtning och resolution. Detta omfattar en bedömning av återhämtningsplaner som utarbetats av den centrala motparten, utarbetande och uppdatering av resolutionsplaner och att hantera eventuella hinder för resolutionsbarhet. (16)Vid resolution av centrala motparter bör en avvägning göras mellan, å ena sidan, behovet av förfaranden som tar hänsyn till situationens brådskande karaktär och som möjliggör effektiva, rättvisa och snabba lösningar, och, å andra sidan, behovet av att skydda den finansiella stabiliteten i alla de medlemsstater där den centrala motparten tillhandahåller tjänster. De myndigheter vars behörighetsområden skulle påverkas av att en central motpart hamnar på obestånd bör dela med sig av sina synpunkter i resolutionskollegiet för att uppnå dessa mål. För att säkerställa ett regelbundet utbyte av åsikter och samverkan med berörda myndigheter i tredjeland bör dessa, i tillämpliga fall, inbjudas att delta i resolutionskollegier som observatörer. Myndigheterna bör alltid ta hänsyn till effekten av deras beslut på den finansiella stabiliteten i de medlemsstater där den centrala motpartens verksamhet är kritisk eller viktig för de lokala finansmarknaderna, inklusive där clearingmedlemmar, anknutna handelsplatser och finansmarknadsinfrastrukturer är etablerade. (17)För att förbereda Esmas beslut relaterade till de uppgifter som den tilldelats och säkerställa ett omfattande deltagande av EBA och dess medlemmar i förberedandet av dessa beslut, bör Esma skapa en intern resolutionskommitté och bjuda in berörda behöriga myndigheter såsom EBA att delta som observatörer. (18)För att på ett effektivt och proportionerligt sätt hantera att en central motpart potentiellt riskerar att hamna på obestånd, bör myndigheterna ta hänsyn till ett antal faktorer när de utövar sina återhämtnings- och resolutionsbefogenheter såsom arten av den centrala motpartens verksamhet, aktieägarstruktur, juridiska form, riskprofil, storlek, rättsliga ställning och grad av sammanlänkning med det finansiella systemet. Myndigheterna bör också ta hänsyn till huruvida dess obestånd och därpå följande avveckling under normala insolvensförfaranden sannolikt skulle kunna få en betydande negativ påverkan på finansmarknaderna, andra finansinstitut eller ekonomin i stort. (19)För att effektivt hantera centrala motparter som hamnar på obestånd bör myndigheterna ha befogenhet att ålägga centrala motparter förberedande åtgärder. En minimistandard bör fastställas vad gäller innehåll och information som ska ingå i återhämtningsplanerna för att säkerställa att alla centrala motparter i unionen har tillräckligt detaljerade planer för återhämtning om de drabbas av finansiella nödlägen. Dessa planer bör baseras på realistiska antaganden om en rad stabila och strikta scenarier, inklusive försämringar till följd av en händelse som leder till obestånd eller inte leder till obestånd. Återhämtningsplanen bör ingå i den centrala motpartens versamhetsregler som avtalats med clearingmedlemmarna. Dessa regler bör vidare innehålla bestämmelser för att säkerställa återhämtningsåtgärdernas verkställighet som beskrivs i planen för alla scenarier. Återhämtningsplaner bör inte förutsätta tillgång till extraordinärt offentligt finansiellt stöd eller utsätta skattebetalarna för förlustrisker. (20)Centrala motparter bör utarbeta och regelbundet uppdatera sina återhämtningsplaner. Kravet på att utarbeta en återhämtningsplan bör tillämpas proportionerligt och återspegla den centrala motpartens systemvikt och dess sammanlänkning med det finansiella systemet. Återhämtningsfasen bör i detta sammanhang inledas när det föreligger en betydande försämring av den centrala motpartens finansiella situation eller risk för åsidosättande av dess tillsynskrav enligt förordning (EU) nr 648/2012. Detta bör anges i förhållande till en ram för kvalitativa eller kvantitativa indikatorer som ingår i återhämtningsplanen. (21)Den centrala motparten ska lämna in sin återhämtningsplan till de behöriga myndigheterna och tillsynskollegiet, som inrättats i enlighet med förordning (EU) nr 648/2012, för en fullständig bedömning som ska uppnås genom gemensamt beslut av kollegiet. Bedömningen bör omfatta huruvida planen är fullständig och om den inom rimlig tid torde kunna återställa lönsamheten hos den centrala motparten, också under perioder av allvarlig finansiell stress. (22)Återhämtningsplaner bör på ett heltäckande sätt redogöra för de åtgärder som den centrala motparten planerar att vidta för att hantera eventuella utestående åtaganden, förlust utan täckning, likviditetsbrist eller otillräcklig kapitalbas samt insatser för att fylla på alla uttömda förfinansierade finansiella medel och likviditetsarrangemang för att återställa den centrala motpartens lönsamhet och dess fortsatta förmåga att uppfylla kraven för auktorisering. (23)Centrala motparter bör säkerställa att planerna är icke-diskriminerande och balanserade i fråga om deras konsekvenser och de incitament de ger upphov till. De bör inte missgynna clearingmedlemmar eller kunder på ett oproportionerligt sätt. I enlighet med förordning (EU) nr 648/2012 bör centrala motparter säkerställa att deras clearingmedlemmar har begränsad exponering gentemot den centrala motparten. Centrala motparter bör säkerställa att alla berörda parter rådfrågas om återhämtningsplanen genom deras deltagande i den centrala motpartens riskkommitté och genom att medverka vid utformningen av återhämtningsplanen.

(24)För att säkerställa en central motparts förmåga att vid behov tillämpa återhämtningsalternativ för kontrakt eller tillgångar som omfattas av lagstiftningen i ett tredjeland eller till enheter som är etablerade i tredjeländer, bör den centrala motpartens arbetsregler inbegripa avtalsgrundade bestämmelser för detta ändamål. (25)Om en central motpart inte lägger fram en lämplig återhämtningsplan bör de behöriga myndigheterna kunna kräva att den centrala motparten vidtar åtgärder som är nödvändiga för att avhjälpa planens väsentliga brister för att stärka den centrala motpartens affärsverksamhet och säkerställa att den centrala motparten kan återställa sitt kapital eller stämma av sin bankbok i händelse av att den hamnar på obestånd. Denna befogenhet bör göra det möjligt för behöriga myndigheter att vidta förebyggande åtgärder i den mån som är nödvändig för att hantera eventuella brister och därmed uppfylla målen om finansiell stabilitet. (26)Resolutionsplanering är en väsentlig del i en effektiv resolution. Dessa planer bör utarbetas av den centrala motpartens resolutionsmyndighet som berörda myndigheter i resolutionskollegiet gemensamt kommit överens om. Myndigheterna bör ha all nödvändig information för att identifiera och säkerställa att kritiska funktioner kan upprätthållas. Innehållet i en resolutionsplan bör dock stå i proportion till den centrala motpartens systemvikt som bland annat grundar sig på den information som den har lämnat. (27)Resolutionsmyndigheter bör, på grundval av de berörda resolutionsmyndigheternas bedömning av resolutionsbarheten, ha befogenhet att kräva ändringar av en central motparts struktur och organisation, direkt eller indirekt genom de behöriga myndigheterna, vidta åtgärder som är nödvändiga och proportionerliga för att minska eller undanröja väsentliga hinder för användningen av resolutionsverktyg och säkerställa berörda enheters resolutionsbarhet. (28)Resolutionsplaner och resolutionsbarhetsbedömningar utgör områden där den dagliga tillsynen övertas av behovet av att skynda på och säkerställa snabba omstruktureringsåtgärder för att säkra en central motparts vitala verksamhet och bevara den finansiella stabiliteten. I enlighet med artikel 19 i förordning (EU) nr 1095/2010 bör Esma spela en medlande roll i händelse av meningsskiljaktigheter mellan olika medlemmar i resolutionskollegiet om beslut som ska fattas med beaktande av den centrala motpartens resolutionsplan, bedömningen av den centrala motpartens resolutionsbarhet och beslutet att avlägsna eventuella hinder för den. Denna bindande medling genom Esma bör dock utarbetas för övervägande av Esmas interna kommitté med tanke på att Esmas medlemmar har befogenheter att säkerställa finansiell stabilitet och övervaka clearingmedlemmar i flera medlemsstater. Vissa behöriga myndigheter enligt förordningen om Europeiska bankmyndigheten bör inbjudas att delta som observatörer i Esmas interna kommitté mot bakgrund av att dessa myndigheter utför liknande uppgifter enligt direktiv 2014/59/EU. Denna bindande medling bör inte förhindra icke-bindande medling i enlighet med artikel 31 i förordning (EU) nr 1095/2010 i andra fall. (29)När det är lämpligt att uppnå målet med ordnad återhämtning och resolution bör behöriga myndigheter och resolutionsmyndigheter fastställa särskilda åtgärder med avseende på ett moderföretag. Beroende på strukturen på den grupp som den centrala motparten tillhör kan det visa sig vara nödvändigt att i den centrala motpartens återhämtningsplan fastställa villkor enligt vilka tillhandahållande av eventuellt finansiellt stöd, garantier eller andra former av operativt stöd från ett moderföretag eller en annan enhet i gruppen till en central motpart inom samma grupp skulle kunna utlösas. Transparens om sådana arrangemang skulle minska riskerna för likviditeten och solvensen i den enhet i gruppen som ger stöd till en central motpart som befinner sig i finansiellt nödlidande. Alla ändringar av dessa arrangemang bör anses vara en väsentlig förändring som föranleder en översyn av resolutionsplanen. (30)Med tanke på hur känslig informationen i återhämtnings- och resolutionsplanerna är bör dessa planer vara föremål för lämpliga bestämmelser om konfidentialitet. (31)De behöriga myndigheterna bör översända återhämtningsplanerna och eventuella ändringar av dessa till de berörda resolutionsmyndigheterna, som i sin tur bör översända resolutionsplanerna och eventuella ändringar av dessa till de behöriga myndigheterna, så att samtliga berörda myndigheter är fullt informerade. (32)För att bevara den finansiella stabiliteten är det nödvändigt att behöriga myndigheter kan åtgärda en central motparts försämrade finansiella och ekonomiska situation, innan denna når en punkt där myndigheterna inte har något annat alternativ än att försätta det i resolution eller få den centrala motparten att ändra kurs om dess åtgärder kan vara skadliga för den övergripande finansiella stabiliteten. Därför bör behöriga myndigheter ges befogenheter att intervenera tidigt för att undvika eller minimera de negativa effekterna för den finansiella stabilitet som kan uppstå till följd av den centrala motpartens genomförande av vissa åtgärder. Befogenheter att intervenera tidigt bör tilldelas behöriga myndigheter utöver de befogenheter som föreskrivs i medlemsstaternas nationella lagstiftning eller enligt förordning (EU) nr 648/2012 för andra omständigheter än de som anses vara tidig intervention. (33)Under återhämtningsfasen och fasen med tidig intervention bör aktieägarna behålla sina rättigheter fullt ut. De bör inte längre behålla dessa rättigheter när den centrala motparten väl försatts i resolution. (34)Resolutionsramen bör sörja för att en central motpart försätts i resolution inom rimlig tid, innan den är insolvent. En central motpart bör anses ha hamnat på obestånd eller sannolikt komma att hamna på obestånd när den överträder eller inom den närmaste framtiden sannolikt kommer att överträda kraven för fortsatt auktorisering, när dess återhämtning inte har lyckats återställa dess lönsamhet, när en central motparts tillgångar understiger eller inom den närmaste framtiden sannolikt kommer att understiga dess åtaganden, när den centrala motparten är eller inom den närmaste framtiden sannolikt kommer att vara oförmögen att betala sina skulder när de förfaller till betalning eller när den centrala motparten kräver extraordinärt offentligt finansiellt stöd. Det faktum att en central motpart inte uppfyller alla villkoren för auktorisering bör i sig inte motivera att den försätts i resolution. (35)Tillhandahållande av ett brådskande likviditetsstöd från en centralbank, när ett sådant stöd är tillgängligt, bör inte vara ett villkor som ger tillräckligt stöd för att en central motpart är eller inom den närmaste framtiden kommer att bli oförmögen att betala sina åtaganden när de förfaller till betalning. För att bevara den finansiella stabiliteten, bland annat vid systembetingad likviditetsbrist, bör statliga garantier för centralbankers likviditetsfaciliteter eller statliga garantier för nyemitterade åtaganden för att avhjälpa en allvarlig störning i en medlemsstats ekonomi inte utlösa resolution, förutsatt att ett antal villkor är uppfyllda. (36)Om en central motpart uppfyller villkoren för resolution bör resolutionsmyndigheten för den centrala motparten förfoga över en harmoniserad uppsättning verktyg och befogenheter för resolution. Användningen bör regleras av allmänna villkor, mål och allmänna principer. Resolutionsmyndigheternas användning av ytterligare verktyg och befogenheter bör vara förenlig med principerna och målen för resolution. Särskilt bör användningen av sådana verktyg eller befogenheter inte inkräkta på en effektiv resolution av gränsöverskridande grupper. (37)De primära målen med resolution bör vara att säkerställa kontinuitet av kritiska funktioner för att undvika negativa effekter på den finansiella stabiliteten och för att skydda offentliga medel genom att minimera att centrala motparter på obestånd förlitar sig på extraordinärt offentligt finansiellt stöd. (38)De kritiska funktionerna i en central motpart som hamnat på obestånd bör upprätthållas, även om den, i tillämpliga fall, omstruktureras med förändringar av ledningen genom användning av resolutionsverktyg enligt fortlevnadsprincipen och i största möjliga mån drivs med privata medel. Detta kan antingen ske genom försäljning till eller sammanslagning med en solvent tredje part, eller efter att ha omstrukturerat eller skrivit ned kontrakt och åtaganden för den centrala motparten via fördelning av förluster och positioner eller efter att ha skrivit ned aktier eller skrivit ned och konverterat dess skulder till eget kapital för en rekapitalisering. I linje med detta mål bör resolutionsmyndigheten innan dessa åtgärder överväga att verkställa alla befintliga och utestående avtalsenliga skyldigheter för den centrala motparten i linje med hur de skulle ha tagits i anspråk vid normala insolvensförfaranden. (39)Det krävs skyndsamma och beslutsamma åtgärder för att behålla marknadens förtroende och minimera spridningseffekterna. Om villkoren för resolution är uppfyllda bör resolutionsmyndigheten för den centrala motparten utan dröjsmål vidta lämpliga och samordnade resolutionsåtgärder i allmänhetens intresse. Att en central motpart hamnar på obestånd kan inträffa under omständigheter som kräver en omedelbar reaktion från den relevanta resolutionsmyndigheten. Myndigheten bör därför kunna vidta resolutionsåtgärder utan att det påverkar den centrala motpartens utövande av återhämtningsåtgärder eller utan att ålägga en skyldighet att först använda tidiga interventionsbefogenheter. (40)Resolutionsmyndigheterna för en central motpart bör när de vidtar resolutionsåtgärder, beakta och följa de åtgärder som anges i de resolutionsplaner som utvecklats inom resolutionskollegiet, såvida resolutionsmyndigheterna inte, med beaktande av omständigheterna i fallet, gör bedömningen att målen skulle uppnås effektivare genom att vidta åtgärder som inte anges i resolutionsplanerna. Resolutionsmyndigheten bör omedelbart underrätta resolutionskollegiet om de åtgärder den har för avsikt att vidta, i synnerhet om dessa avviker från planen. (41)Inskränkandet av äganderätten bör stå i proportion till riskerna för den finansiella stabiliteten. Resolutionsverktyg bör därför bara tillämpas på de centrala motparter som uppfyller villkoren för resolution, och i synnerhet om det är nödvändigt för att fullfölja målet om det allmänna intresset av finansiell stabilitet. Eftersom verktyg och befogenheter för resolution kan inkräkta på aktieägares, clearingdeltagares och borgenärers rättigheter bör resolutionsåtgärder bara vidtas om det är nödvändigt för allmänintresset och varje intervention i dessa rättigheter bör vara förenlig med stadgan. I synnerhet gäller att skiljaktig behandling av borgenärer i samma klass inom ramen för resolutionsåtgärder bör motiveras av allmänintresset och stå i proportion till de risker som hanteras och bör varken direkt eller indirekt vara diskriminerande på grund av nationalitet. (42)Berörda aktieägare, clearingdeltagare och borgenärer bör inte drabbas av större förluster än vad de skulle ha haft om resolutionsmyndigheten inte hade vidtagit resolutionsåtgärder avseende den centrala motparten, utan i stället ha varit föremål för eventuella utestående skyldigheter enligt den centrala motpartens återhämtningsplan eller andra arrangemang i dess verksamhetsregler eller om den centrala motparten hade avvecklats under normala insolvensförfaranden. Om delar av tillgångarna hos en central motpart i resolution överförs till en privat köpare eller en ny central motpart som fungerar som broinstitut (nedan kallad broinstitut), bör den del som finns kvar avvecklas genom normala insolvensförfaranden. (43)För att säkra aktieägares, motparters och borgenärers rättigheter bör tydliga skyldigheter fastställas för värderingen av tillgångar och åtaganden hos den centrala motparten och en värdering av hur aktieägare och borgenärer skulle ha behandlats om resolutionsmyndigheten inte hade vidtagit resolutionsåtgärder. Det bör vara möjligt att inleda en värdering redan under återhämtningsfasen. Innan någon resolutionsåtgärd vidtas bör en rättvis och realistisk värdering göras av den centrala motpartens tillgångar och åtaganden. Denna värdering bör enbart bli föremål för en rätt att överklaga tillsammans med resolutionsbeslutet. I vissa fall bör en efterhandsjämförelse utföras efter det att resolutionsverktygen har använts mellan den behandling som aktieägare och borgenärer faktiskt har fått och hur de skulle ha behandlats om resolutionsmyndigheten inte hade vidtagit resolutionsåtgärder avseende den centrala motparten, utan i stället hade varit föremål för eventuella utestående skyldigheter enligt den centrala motpartens återhämtningsplan eller andra arrangemang i dess verksamhetsregler eller under normala insolvensförfaranden. . Om aktieägare och borgenärer erhållit mindre betalning eller ersättning för sina fordringar än de skulle ha fått om resolutionsmyndigheten inte hade vidtagit resolutionsåtgärder avseende den centrala motparten, utan i stället hade varit föremål för eventuella utestående skyldigheter enligt den centrala motpartens återhämtningsplan eller andra arrangemang i dess verksamhetsregler eller under normala insolvensförfaranden, bör de i vissa fall vara berättigade till utbetalning av mellanskillnaden. I motsats till värderingen före resolutionsåtgärden bör det vara möjligt att bestrida den jämförelsen separat från resolutionsbeslutet. Medlemsstaterna bör ha frihet att besluta om förfarandet för hur utbetalning av eventuell mellanskillnad ska ske till aktieägare och borgenärer.

(44)För att säkerställa en effektiv resolution bör värderingsprocessen så noggrant som möjligt fastställa eventuella förluster som behöver fördelas för att den centrala motparten ska återställa en avstämd bankbok med utestående positioner och uppfylla löpande betalningsförpliktelser. Värderingen av tillgångar och åtaganden i centrala motparter som hamnat på obestånd bör baseras på rättvisa, försiktiga och realistiska antaganden vid tidpunkten då resolutionsinstrumenten används. Värdet på åtagandena bör dock inte påverkas av värderingen av den centrala motpartens finansiella ställning. Det bör vara möjligt för resolutionsmyndigheterna att, i brådskande fall, skyndsamt värdera tillgångar eller åtaganden i en central motpart som hamnat på obestånd. Den värderingen bör vara preliminär och tillämpas till dess att en oberoende värdering görs. (45)Efter inledningen av resolutionsförfarandet bör alla utestående avtalsenliga skyldigheter som anges i den centrala motpartens verksamhetsregler, inklusive utestående återhämtningsåtgärder, iakttas, såvida inte utövandet av en annan befogenhet eller verktyg för resolution är lämpligare för att undvika negativa effekter på den finansiella stabiliteten eller för att inom rimlig tid säkra den vitala verksamheten i den centrala motparten. Förluster bör därefter absorberas av kapitalbasinstrument och fördelas på aktieägare antingen genom indragning eller överföring av äganderättsinstrument eller genom kraftig utspädning. Om dessa instrument inte är tillräckliga bör resolutionsmyndigheterna ha befogenhet att skriva ned efterställda skulder utan säkerhet och åtaganden med hög förmånsrätt utan säkerhet, i den mån som krävs, utan att äventyra den övergripande finansiella stabiliteten, i enlighet med deras rangordning enligt gällande nationell insolvenslagstiftning. (46)Om den centrala motparten vid utövandet av sina återhämtningsåtgärder inte har lyckats hejda förluster, återställa en balanserad position för att ha en avstämd bankbok av utestående positioner eller förnya förfinansierade medel på ett heltäckande sätt, eller om resolutionsmyndigheten har fastställt att den centrala motpartens utövande av dessa åtgärder skulle inverka negativt på den finansiella stabiliteten bör myndighetens utövande av fördelningsbefogenheter för förluster och positioner vara inriktade på att fördela utestående förluster, säkerställa att den centrala motparten återgår till en balanserad position och fyller på förfinansierade medel som krävs endera genom det fortsatta utövandet av instrumenten i den centrala motpartens verksamhetsregler eller genom andra åtgärder. (47)Resolutionsmyndigheterna bör också säkerställa att den centrala motpartens kostnader för resolutionen minimeras och att borgenärer med samma förmånsrätt behandlas likvärdigt. Om borgenärer inom samma klass av förmånsrätt behandlas olika inom ramen för resolutionsåtgärderna bör dessa skillnader motiveras av allmänintresset och varken direkt eller indirekt vara diskriminerande på grund av nationalitet eller andra grunder. (48)Resolutionsinstrumenten bör i största möjliga mån användas innan eventuella offentliga kapitaltillskott eller motsvarande extraordinärt offentligt finansiellt stöd till ett institut. Användningen av offentligt finansiellt stöd för att bistå vid resolution av centrala motparter som hamnat på obestånd bör vara förenlig med relevanta regler om statligt stöd. (49)En effektiv resolutionsordning bör minimera de kostnader som drabbar skattebetalarna för resolutionen av en central motpart som hamnat på obestånd. Den bör säkerställa att centrala motparter kan försättas i resolution, utan att den finansiella stabiliteten äventyras. Fördelningsinstrumentet för förluster och positioner