SV    SV  EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 08.06.2004 
KOM(2004)409 slutlig 
. 
RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN 
enligt artikel 11 i rådets rambeslut av den 13 juni 2002 om bekämpande 
av terrorism 
  
{SEK(2004)688} 
. 
 
SV 2   SV INNEHÅLLSFÖRTECKNING 
1. BAKGRUND ............................................................................................................... 3 
2. METODER OCH KRITERIER FÖR UTVÄRDERINGEN AV 
RAMBESLUTET......................................................................................................... 4 
2.1.1. Rambeslut enligt artikel 34.2 b i Förd raget om Europeiska unionen........................... 4 
2.1.2. Utvärderingskriterier................................................................................................... .4  
2.1.3. Bakgrunden till utvärderingen...................................................................................... 5 3. BEDÖMNING ............................................................................................................. 5 
 
SV 3   SV 1. BAKGRUND 
Enligt artikel 11 i rådets rambeslut av de n 13 juni 2002 om bekämpande av terrorism1 
(rambeslutet) skall kommissionen utarbeta en  skriftlig rapport om de åtgärder som 
medlemsstaterna har vidtagit för att följa rambeslutet. 
Enligt artikel 11.1 skall medlemsst aterna vidta de åtgärder so m är nödvändiga för att följa 
bestämmelserna i rambeslutet senast den 31 december 2002. Enligt artikel 11.2 skall medlemsstaterna till rådets generalsekreta riat och kommissionen senast samma datum 
översända texten till de bestämmelser som de  antar för att i den nationella lagstiftningen 
införa de åtaganden som följer av rambeslute t. Utifrån en rapport som upprättas på grundval 
av denna information och en skriftlig rapport från kommissionen skall rådet senast den 31 
december 2003 bedöma om medlemsstaterna har vidtagit de åtgärder som är nödvändiga för 
att följa rambeslutet. 
Det råder ett nödvändigt samband mellan kvalite ten på och tidpunkten för de uppgifter som 
medlemsstaterna lämnat till kommissionen och den här rapportens värde och punktlighet. Kommissionen påminde medlemsstaterna om dera s förpliktelse i en skrivelse av den 9 
december 2002. Den 31 december 2002 hade em ellertid bara fem medlemsstater 
(Irland, Italien, Portugal, Tyskland och Österr ike) lämnat uppgifter till kommissionen om 
genomförandet, och bara två av dem hade skickat med de aktuella genomförandebestämmelserna. En rapport baserad på  ett så magert underlag skulle i praktiken 
ha varit meningslös, och kommissionen har därför varit tvungen att acceptera svar som 
inkommit för sent och att samla in ytte rligare uppgifter från kontaktpersonerna 
(om medlemsstaterna överhuvudtaget har utsett sådana). I februa ri 2003 hade ytterligare sju 
medlemsstater (Belgien, Danmark, Frankrike, Finland, Grekland, Spanie n och Storbritannien) 
svarat, men två av dem hänvisa de bara till nya lagförsla g. Sverige var den trettonde 
medlemsstaten som svarade, den 5 november 2003. Luxemburg och Nederländerna svarade 
aldrig. 
Även om sista dagen för att lämna in ge nomförandebestämmelserna var den 31 december 
2002 (artikel 11.2 i rambeslutet), har ytterligar e uppgifter som lämnats fram till och med den 
15 februari 2004 därför tagits med. Denna rapport visar alltså hur genomförandet såg ut det sistnämnda datumet och bygger på lagstiftn ing som lämnats till kommissionen vid den 
tidpunkten. Ett arbetsdokument från kommi ssionen som hör ihop med denna rapport 
innehåller en utförlig analys av nationella åtgärder som vidtagits för att följa rambeslutet samt en tabell som visar de natione lla bestämmelser som genomför var och en av artiklarna; 
tabellen bygger på de uppgifter som lämnat s till kommissionen. Kommissionen kommer i en 
tilläggsrapport att ta hänsyn till uppgifter som lämnats efter den 15 februari 2004 och vid behov uppdatera informationen om nationell lagstiftning. 
                                                
 
1 EGT L 164, 22.6.2002, s. 3. 
 
SV 4   SV 2. METODER  OCH  KRITERIER  FÖR  UTVÄRDERINGEN  AV 
RAMBESLUTET 
2.1.1.  Rambeslut enligt artikel 34.2 b i Fördraget om Europeiska unionen  
Rambeslutet grundar sig på Fördraget om Europe iska unionen (EU-fördraget), särskilt artikel 
29, artikel 31 e och artikel 34.2 b i detta . 
Rambeslut kan närmast jämföras med direktiv.2 Båda typerna av rättsakter är bindande för 
medlemsstaterna när det gäller de resultat so m skall uppnås men överlåter åt de nationella 
myndigheterna att bestämma form och tillvägagå ngssätt. Rambeslut saknar dock direkt effekt. 
2.1.2.  Utvärderingskriterier 
Vissa allmänna objektiva kriterier har utveckla ts för att kunna bedöma huruvida direktiv har 
genomförts helt av medlemsstaterna. Dessa kr iterier kan i tillämpliga delar användas för 
rambeslut: 
1. De former och tillvägagångssätt skall väljas som är bäst lämpade för att 
säkerställa direktivens ändamålsenliga  verkan med hänsyn till deras syfte.3 
2. Medlemsstaterna är skyldiga att geno mföra direktiv på ett sätt som uppfyller 
kraven på klarhet och förutsägbarhet och skall således införliva direktivets 
bestämmelser med bindande nationell lagstiftning.4 
3. Ett korrekt införlivande förutsät ter inte nödvändigtvis att man antar 
bestämmelser som i detalj motsvarar best ämmelserna i direktivet. En generell 
lagstiftning kan vara tillräcklig (till ex empel redan gällande bestämmelser), så 
länge direktivet kan tillämpas fullt ut på  ett tillräckligt klart och precist sätt.5 
4. Direktiv måste genomföras inom de n tidsfrist som föreskrivs i dem.6 
Både direktiv och rambeslut är bindande ”n är det gäller de resultat som skall uppnås”. 
Resultatet kan beskrivas som en rättslig eller fak tisk situation som gör rättvisa åt det intresse 
som rättsakten enligt fördraget är avsedd att garantera.7 
                                                 
2 Artikel 249 i EG-fördraget. 
3 Se rättspraxis om genomförande av direktiv, till exempel EG-domstolens dom av den 8 april 1976 i mål 
48/75, Jean Noël Royer, Rec. 1976, s. 497 (ss. s. 518) (svensk specialutgåva, volym III, s. 73). 
4 Se rättspraxis om genomförande av direktiv, till exempel EG-domstolens dom av den 2 december 1986 
i mål 239/85, kommissionen mot Belgien, Rec. 1986, s. 3645 (ss. s. 3659) (ej översatt till svenska). 
Se också EG-domstolens dom av den 1 mars 1983 i mål 300/81, kommissionen mot Italien, Rec. 1983, 
s. 449 (ss. s. 456) (ej översatt till svenska). 
5 Se rättspraxis om genomförande av direktiv, till exempel EG-domstolens dom av den 23 maj 1985 i mål 
29/84, kommissionen mot Tyskland, Rec. 1985, s. 1661 (ss. s. 1673) (svensk specialutgåva, 
volym VIII, s. 221). 
6 Se omfattande rättspraxis om genomförande av direktiv, till exempel EG-domstolens dom av 
den 26 februari 1976 i mål 52/75, kommissionen mot Italien, Rec. 1976, s. 277 (ss. s. 284) (svensk 
specialutgåva, volym III, s. 41). Se rent allmänt kommissionens årsrapporter om övervakningen av 
gemenskapsrättens tillämpning, till exempel KOM(2001) 309 slutlig.  
7 Se PJG Kapteyn och P. Verloren van Themaat: Introduction to the Law of the European Communities , 
tredje upplagan, 1998, s. 328. 
 
SV 5   SV Den allmänna bedömning som krävs enligt artikel 11 av i vilken utsträckning 
medlemsstaterna har följt rambeslutet, grundas – i möjligaste mån – på de ovannämnda kriterierna. 
2.1.3.  Bakgrunden till utvärderingen 
En första inledande anmärkning gäller den rä ttsliga kontexten och uppföl jningen av rapporten. 
Inom första pelaren är kommi ssionen behörig att inleda ett överträdelseförfarande mot en 
medlemsstat. Denna möjlighet finns inte enligt  EU-fördraget. Rapportens art och ändamål 
skiljer sig därför från en rapport om medlemss taternas genomförande av ett direktiv inom 
första pelaren. Men eftersom kommissionen deltar fullt ut i frågor inom tredje pelaren,
8 är det 
rimligt att ge oss möjlighet att faktiskt ut värdera genomförandebestämmelserna. På denna 
grund kan rådet därefter avgöra om och i vilken utsträckning medlemsstat erna har vidtagit de 
åtgärder som krävs för att följa rambeslutet. 
För det andra skall rambeslutet inte ses som en rad separata bestämmelser, utan som en helhet, 
ett system vars olika delar är länkade till va randra. Rambeslutet kräver att medlemsstaterna 
skall införa den kvalificerade brot tstypen terroristbrott i sina rättssystem och i synnerhet att 
införa det särskilda ”terroristuppsåtet”, vilket  också är underförstått i artikel 2 (”Brott som 
begås av en terroristgrupp”) och artikel 3 (” Brott med anknytning till terroristverksamhet”). 
Detta följer av förpliktelsen i artikel 5.2 att be straffa terroristbrott med högre fängelsestraff än 
de som enligt nationell rätt gäller för motsvara nde ”vanliga” brott. Artikel 9 föreskriver dels 
utvidgad extraterritoriell domsrätt, utan mö jlighet att avge förklaringar, dels en rad 
prioritetsfaktorer som skall användas för att lösa positiva behörighetskonflikter. Dessa 
förpliktelser går utöver vad som vanligtvis följer  av rambeslut. Även om rambeslutet till sin 
uppbyggnad påminner om annan lagstiftning avsedd a tt harmonisera ett särskilt område inom 
straffrätten, skiljer det sig från sådan lagstiftning som inte kräv er att en viss brottstyp införs, 
så länge det beteende som skall kriminaliseras omfattas av en allmän brottstyp.9 I sådana fall 
kan också kraven på påföljder anses uppfylld a genom de allmänna påföljdsbestämmelserna. 
Även om vi i utvärderingen går ig enom rambeslutet artikel för artikel, innebär detta inte att de 
skall bedömas separat. Om en ar tikel eller en del av en artikel har genomförts ofullständigt 
eller inte alls, så påverkar detta andra bestä mmelser som, när de betr aktas enskilt, kanske 
förefaller överensstämma med rambeslutet. Systemet som helhet påverkas alltså. I utvärderingen tar vi dock i lämplig grad  hänsyn till medlemsstaternas allmänna 
straffrättssystem, eftersom skillnader fortfarande råder. 
3. BEDÖMNING 
Ytterst få medlemsstater har i tid skickat över samtliga relevanta genomförandebestämmelser 
till kommissionen. Bedömningen och slutsatserna grundas därför i vissa fall på ofullständiga 
uppgifter. Kommissionen fick i nga uppgifter från Luxemburg och Nederländerna och inga 
specifika uppgifter från Grek land. Nedan redogör vi för de övriga tolv medlemsstaternas 
genomförande av bestämmels erna, artikel för artikel. 
                                                
 
8 Artikel 36.2 i EU-fördraget. 
9 Stöld av betalningsinstrument (till exempel kreditkort), som nämns i artikel 2 a i rådets rambeslut av 
den 28 maj 2001 om bekämpning av bedrägeri och förfalskning som rör andra betalningsmedel än 
kontanter, kan exempelvis täckas av de allmänna bestämmelserna om stöld i strafflagstiftningen.  
 
SV 6   SV Artikel 1: Åtta medlemsstater har uttryckligen infört terroristbrott som en särskild brottstyp, 
även om det råder skillnader i omfattningen av  genomförandet och tillvägagångssättet. Irland 
håller på att ändra lagstiftningen i detta syfte. Italien och Storbritannien föreskriver bara ett 
begränsat antal särskilda terroristbrott och kvalificerar därefter vanliga brott genom ett terroristuppsåt, antingen som en fö rsvårande omständighet (i Ita lien) eller genom att tillämpa 
en allmän terrorismdefinition (Storbritannien). Tyskland förefaller inte ha genomfört bestämmelsen på det sätt som krävs. 
Artikel 2: De flesta medlemsstater har eller kommer att införa lagstiftning som separat 
kriminaliserar terroristha ndlingar som begåtts i samband med terroristgrupper.  I Sverige och 
Danmark har terroristgrupper och att leda eller delta i deras ve rksamhet inte kriminaliserats 
särskilt (med undantag för vissa former av deltagande), även om de som begår sådana 
gärningar i vissa fall kan bestraffas som gärn ingsmän eller medverkande till det aktuella 
terroristbrottet. 
Artikel 3: Endast fyra medlemsstater förefaller ha en lagstiftning som fullständigt uppfyller 
kraven i artikeln. Irland torde följa bestämmelsen  när landets nya lagstiftning träder i kraft. 
Övriga medlemsstater som har lämnat uppgifte r till kommissionen resp ekterar bara delvis 
bestämmelsen. 
Artikel 4: Bara en del medlemsstater har särskild a bestämmelser i detta avseende. Det 
förefaller emellertid som om de, genom att t illämpa allmänna regler om medverkan och 
försök, indirekt kan följa artikeln, under föruts ättning att de föregå ende artiklarna har 
genomförts fullständigt.  
Artikel 5: Endast två medlemsstater har uttryckligen  nämnt artikel 5.1 i sina uppgifter till 
kommissionen, men det förefaller som om sam tliga uppfyller kraven i denna bestämmelse. 
Åtta medlemsstater har eller kommer att ha lyck ats uppfylla förpliktelser na enligt artikel 5.2. I 
fråga om Irland, Spanien, Storbritannien och Tyskland kan man inte dra slutsatsen att 
strängare påföljder kommer att gälla för alla  de relevanta brotten. Sju medlemsstater 
föreskriver sådana strängare st raff som föreskrivs i artikel 5.3 vad beträffar att leda en 
terroristgrupp. Ytterligare tre medlemsstater, som inte särskilt har straffbelagt sådana gärningar, uppfyller delvis bestämmelsen. Span ien uppfyller bara bestämmelsen vad beträffar 
att leda en terroristgrupp som enbart hotar att be gå terroristhandlingar. Åtta medlemsstater har 
helt uppfyllt kraven i fråga om deltagande i en terroristgrupps verksamhet, medan ytterligare 
fyra medlemsstater kan anses delvis följa bestämmelsen. 
Artikel 6: Sex medlemsstater har lagstiftning so m uttryckligen avser de särskilda 
omständigheterna i denna artikel,  medan de övriga inte har nämn t några särskilda åtgärder för 
att genomföra denna fakultativa bestämmelse. 
Artikel 7: Åtta medlemsstater har eller kommer, när la gstiftningsprocessen är avslutad, att ha 
lagstiftning som gör det möjligt att hålla juridi ska personer ansvariga för terroristbrott. Av 
dessa har bara fyra lämnat uppgifter som visa r att de kommer att k unna följa artikel 7.2. 
Spanien, Österrike, Sverige och Storbritannien ha r inte lämnat tillräckligt utförliga uppgifter 
för att man skall kunna anse ar tikeln fullständigt genomförd. 
Artikel 8: Sju medlemsstater föreskriver eller kommer att föreskriva straffrättsliga böter eller 
administrativa avgifter för juridiska personer. De  flesta av dem tillämpar också alla eller några 
av de alternativa påföljder som anges i bestämmelsen. 
 
SV 7   SV Artikel 9: Samtliga medlemsstater kommer troligtv is att kunna följa denna artikel vad 
beträffar tillämpningen av terr itorialitetsprinci pen i artiklarna 9.1 a, 9.1 b och 9.4. Flertalet 
medlemsstater har också eller kommer att införa  bestämmelser om extraterritoriell domsrätt 
som i skiftande omfattning täcker aktiva och pa ssiva personalitetsprinc iperna (artikel 9.1 c 
och 9.1 e). Österrike är den enda medlemsstat so m uttryckligen har införlivat artikel 9.1 d och 
Irland kommer att göra det. Det förefaller dock som om Italien, Portugal och Finland också 
följer bestämmelsen. Åtta medlemsstater har eller kommer att införa lagstiftning som uppfyller kraven i artikel 9.3 oc h ytterligare tre medlemsstater följer delvis bestämmelsen. 
Slutligen kommer Irland delvis  att införliva arti kel 9.2, men ingen av medlemsstaterna 
förefaller ha infört kriterierna för lösning av  positiva behörighetskonflikter i bestämmelsen. 
Artikel 10: Endast Österrike har lämnat tillräckligt utförliga uppgifter som visar att man 
följer artikel 10.1. Det förefaller emellertid sannolikt att terrori stbrott i alla medlemsstater 
behandlas som brott som faller under allmänt åt al. Åtta medlemsstater har lämnat uppgifter 
om ytterligare åtgärder för stöd till terroristoffers familjer (artikel 10.2). 
Artikel 12: Kommissionen har inte mottagit några sä rskilda uppgifter om genomförande i 
Gibraltar. 
Mot bakgrund av ovanstående uppmanar kommi ssionen de medlemsstater som ännu inte har 
genomfört rambeslutet att göra det snabbt oc h fullständigt och att omedelbart informera 
kommissionen om vilka åtgärder som vidtagits och bifoga texter na till gällande lagar och 
andra författningar.