[pic] | EUROPEISKA KOMMISSIONEN |

Bryssel den 3.1.2011

KOM(2010) 748 slutlig/2

2010/0383 (COD)

CORRIGENDUM : annule et remplace le document COM(2010) 748 final du 14.12.2010Concerne DA, ES, FI, IT, NL, PT, SV, BG, CS, ET, HU, LT, LV, MT, PL, RO, SK, SL

Förslag till

EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING

om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område

(Omarbetning)

{SEK(2010) 1547 slutlig}{SEK(2010) 1548 slutlig}

MOTIVERING

BAKGRUND

Allmän bakgrund

Detta förslag är en omarbetning av rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2001 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (nedan kallad Bryssel I-förordningen ),

Bryssel I-förordningen är själva grunden för EU:s rättsliga samarbete på privaträttens område. Den är tillämplig för en rad olika områden, och omfattar utöver avtalstvister även skadestånds- och äganderättstvister. Förordningen fastställer vilken domstol som är mest lämpad att lösa en gränsöverskridande tvist och innebär att domstolsavgöranden som meddelats i en annan medlemsstat kan erkännas och verkställas på ett smidigt sätt. Förordningen ersatte 1968 års Brysselkonvention, som hade ingåtts mellan de dåvarande tio medlemsstaterna och därefter ändrats fortlöpande för att återspegla unionens fortsatta utvidgningar. Den är tillämplig i alla medlemsstater, genom ett separat avtal även Danmark, som enligt fördraget om Europeiska unionens funktionssätt omfattas av en särskild ordning för rättsligt samarbete.

Förordningen trädde i kraft i mars 2002. Åtta år senare har kommissionen sett över hur den fungerar i praktiken och övervägt nödvändiga ändringar av rättsakten.

Motiv och syfte

Även om förordningen generellt anses fungera tillfredsställande, har samråd med berörda aktörer samt en rad rättsliga och empiriska undersökningar som beställts av kommissionen avslöjat ett antal brister när det gäller förordningens nuvarande funktion. Dessa bör åtgärdas. I princip finns det fyra huvudproblem:

- Förfarandet för erkännande och verkställighet av domar i en annan medlemsstat (exekvatur) fortsätter att vara ett hinder för den fria rörligheten för domar. Detta medför onödiga kostnader och tidsutdräkt för de berörda parterna och avskräcker företag och medborgare från att dra full nytta av den inre marknaden.

- Tillgången till rättslig prövning i EU är generellt sett otillfredsställande i tvister som involverar svarande från länder utanför EU. Med vissa undantag är den nuvarande förordningen endast tillämplig om svaranden har hemvist inom EU. Frågan om behörig domstol avgörs i övrigt enligt nationell lag. Olikheter i medlemsstaternas lagstiftning leder till att EU-företag som handlar med partner i tredjeländer inte kan konkurrera på lika villkor. Vissa kan processa utan svårighet i EU, medan andra saknar denna möjlighet, till och med i fall där det inte finns någon annan behörig domstol som kan garantera en rättvis rättegång. I situationer där den nationella lagstiftningen inte garanterar tillgång till domstolsprövning i tvister med parter utanför EU, finns det inte heller någon garanti för att bindande EU-lagstiftning om skydd för konsumenter, anställda eller handelsagenter kan tillämpas.

- Avtal om val av behörig domstol behöver bli effektivare. För närvarande gäller enligt förordningen att den domstol som parterna har utsett genom ett avtal om val av behörig domstol ska vilandeförklara ett mål om talan först väcktes vid en annan domstol. Denna bestämmelse gör det möjligt för tvistande parter att medvetet försena en lösning av tvisten vid den avtalade domstolen genom att först vända sig till en obehörig domstol. Situationen ger upphov till onödiga kostnader och tidsutdräkt och undergräver den rättssäkerhet och förutsebarhet i tvistlösningen som avtal om val av behörig domstol borde bidra till att säkerställa.

- Samspelet mellan skiljeförfaranden och tvistlösning i domstol behöver förbättras. Skiljeförfaranden är undantagna från förordningens tillämpningsområde. Genom att ifrågasätta ett skiljeavtal inför domstol kan dock en part effektivt undergräva skiljeavtalet och skapa en situation med ineffektiva parallella domstolsförfaranden, vilket i sin tur kan leda till motstridiga lösningar av tvisten. Detta medför extra kostnader och förseningar, undergräver förutsebarheten vid tvistlösning och lockar till rättegångsmissbruk.

En noggrann analys av problemen i det nuvarande systemet samt verkningarna av de olika alternativ som övervägs för att komma till rätta med dem återfinns i den konsekvensanalys som åtföljer detta förslag.

Det övergripande målet med översynen är att vidareutveckla det europeiska området med rättvisa genom att undanröja de kvarvarande hinder för fri rörlighet för rättsliga avgöranden i enlighet med principen om ömsesidigt erkännande. Detta måls stora betydelse har betonats av Europeiska rådet i dess Stockholmsprogram från 2009[1]. Mer specifikt syftar förslaget till att underlätta handläggningen av gränsöverskridande tvister och den fria rörligheten för domar i Europeiska unionen. Översynen bör också bidra till att skapa de rättsliga förutsättningar som krävs för att den europeiska ekonomin ska återhämta sig.

SAMRÅD OCH KONSEKVENSBEDÖMNING

Detta förslag föregicks av ett brett samråd med allmänheten, medlemsstaterna, andra institutioner och experter om befintliga problem i det nuvarande systemet och möjliga lösningar på dessa. Den 21 april 2009 antog kommissionen en rapport om tillämpningen av förordningen och en grönbok med förslag om hur en översyn skulle gå till. Sammanlagt 130 svar på grönboken inkom. Kommissionen tog hänsyn till resultaten av flera undersökningar om olika aspekter av en översyn, bland annat en undersökning från 2007 om den praktiska tillämpningen av förordningen[2] och en undersökning från 2006 om restkompetens[3]. Empiriska uppgifter om verkningarna av de olika reformförslagen samlades in genom ytterligare två externa undersökningar[4]. Kommissionen medverkade under 2009[5] och 2010[6] till att organisera två konferenser om översynen. Ett möte med nationella experter hölls i juli 2010. En särskild expertgrupp inrättades för att undersöka frågan om skiljeförfaranden, och tre möten hölls i juli, september respektive oktober 2010.

Av samrådsförfarandet framgår att de berörda aktörerna har följande synpunkter på de viktigaste delarna av reformen: När det gäller frågan om att avskaffa exekvatur, stödde en stor majoritet av de berörda aktörerna och alla medlemsstater målet att uppnå fri rörlighet för domar i Europeiska unionen. Det fanns också ett generellt stöd för att avskaffa exekvaturförfarandet som ett sätt att uppnå detta mål. En mycket stor majoritet av de berörda aktörerna ansåg att avskaffandet av exekvatur skulle kombineras med garantier, särskilt för att skydda rätten till försvar för den som är föremål för beslut om verkställighet. Det fanns skiftande uppfattningar om omfattningen av sådana garantier och garantierna skulle finnas tillgängliga (i den verkställande medlemsstaten eller i ursprungsmedlemsstaten). Särskilt avskaffandet av exekvatur i förtalsmål och i samband med mål som inbegriper kollektiv prövning av ersättningsanspråk har gett upphov till diskussion. När det gäller frågan om hur förordningen fungerar i den internationella rättsordningen, rådde allmän enighet om att multilaterala förhandlingar på internationell nivå skulle vara den lämpligaste ramen för reglering. Vid avsaknad av en sådan ram gick uppfattningarna isär om vilken som skulle vara den bästa lösningen. Även om ett antal berörda aktörer och medlemsstater stödde en utvidgning av behörighetsbestämmelserna till svarande från tredjeländer, särskilt för att garantera tillgång till rättslig prövning inför domstolarna i EU, ansåg flertalet berörda aktörer att erkännande och verkställighet av domstolsavgöranden som meddelats i tredjeland borde regleras multilateralt, för att säkerställa ömsesidighet på internationell nivå. Beträffande avtal om val av behörig domstol fanns ett stort stöd från de berörda aktörerna och medlemsstaterna för att göra sådana avtal mer effektiva. Bland de olika sätten att uppnå det målet fann alternativet att ge den valda domstolen företräde att besluta om sin egen behörighet störst gensvar. En sådan mekanism skulle på det hela taget överensstämma med det system som inrättades i 2005 års Haagkonvention om val av behörig domstol, och därigenom garantera en konsekvent linje inom unionen och på internationell nivå, om unionen skulle besluta att ingå 2005 års konvention i framtiden. Medan många av de berörda aktörerna medgav att samspelet mellan förordningen och systemet med skiljeförfaranden var en källa till problem och stödde framtida insatser, uttryckte flera skiljemannasamfund farhågor beträffande förordningens inverkan på de europeiska skiljecentrumens ledande roll i världen. Uppfattningarna gick isär om huruvida det vore bäst att aktivt främja skiljeavtal genom att förhindra parallella förfaranden och rättegångsmissbruk eller att mer generellt undanta skiljeförfaranden från förordningens tillämpningsområde. Under alla omständigheter var de flesta av de berörda aktörerna allmänt sett tillfredsställda med hur 1958 års New York-konvention fungerar och ansåg det viktigt att inte undergräva det systemet genom unionsinsatser på området.

Kommissionen har analyserat vilka kostnader och fördelar som följer med de viktigaste aspekterna av den föreslagna reformen i den konsekvensanalys som åtföljer detta förslag.

RÄTTSLIGA ASPEKTER

Sammanfattning av den föreslagna åtgärden

De viktigaste delarna i reformförslaget är följande:

- Avskaffande av det mellanliggande förfarandet för erkännande och verkställighet av domar (exekvatur), med undantag för domar i förtalsmål och domar i skadeståndsmål med kollektiv prövning.

- En utvidgning av förordningens behörighetsbestämmelser till att omfatta tvister som berör svarande från tredjeländer, inklusive reglering av de situationer där samma fråga är under prövning både vid en domstol inom EU och vid en domstol utanför EU.

- Åtgärder för att göra avtal om val av behörig domstol mer effektiva.

- Förbättrat samspel mellan förordningen och systemet för skiljeförfarande.

- Bättre samordning av förfarandena inför domstolar i medlemsstaterna.

- Förbättrad tillgång till rättslig prövning i vissa särskilda tvister. and

- Förtydligande av de villkor som gäller för att interimistiska åtgärder och säkerhetsåtgärder ska kunna cirkulera i EU.

Avskaffande av exekvatur

Det civilrättsliga samarbetet har utvecklats mot bakgrund av arbetet med att skapa en inre marknad i EU. En viktig förutsättning för att denna marknad ska fungera som avsett är medlemsstaterna ömsesidigt erkänner varandras domar. Situationen när det gäller ömsesidigt erkännande har gradvis förbättrats genom minskade krav på kontroller av utländska domar i EU. Idag har det rättsliga samarbetet och förtroendet mellan medlemsstaterna nått en sådan mognad att det är möjligt att gå mot ett enklare, billigare och mer automatiskt system för erkännande och verkställighet, genom att undanröja befintliga formaliteter mellan medlemsstaterna. Förslaget innebär därför att exekvaturförfarandet avskaffas för alla domar som omfattas av förordningens tillämpningsområde, med undantag för domar i förtalsmål och domar i samband med mål som inbegriper kollektiv prövning av ersättningsanspråk. Avskaffandet av exekvatur kommer att åtföljas av rättssäkerhetsgarantier som säkerställer svarandens rätt till försvar och till en opartisk domstol i enlighet med artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Svaranden skulle till sitt förfogande ha tre huvudsakliga rättsmedel, som gör det möjligt att under vissa exceptionella omständigheter undvika att en dom som meddelats i en medlemsstat kan göras gällande i en annan medlemsstat. För det första skulle svaranden kunna bestrida domen i ursprungsmedlemsstaten om han eller hon inte har informerats på vederbörligt sätt om förfarandena i den staten. För det andra skulle förslaget innebära att det införs ett extraordinärt rättsmedel i den verkställande medlemsstaten, varigenom svaranden kan invända mot eventuella andra fel som kan ha uppstått under förfarandet inför ursprungsdomstolen och som ha inkräktat på dennes rätt till en rättvis rättegång. Ett tredje rättsmedel skulle göra det möjligt för svaranden att stoppa verkställigheten av en dom om den befinns vara oförenlig med en annan dom som har meddelats i den verkställande medlemsstaten eller – förutsatt att vissa villkor är uppfyllda – i ett annat land. Dessa skyddsmekanismer tar fasta på situationer som för närvarande hanteras inom ramen för vissa av de befintliga grunderna för att vägra verkställighet, särskilt för att garantera skyddet av rätten till försvar, med den viktiga skillnaden att kontrollen av att domen inte strider mot grundläggande rättsprinciper avskaffas. Förslaget om att avskaffa exekvatur kommer således att spara såväl tid som pengar, samtidigt som det nödvändiga skyddet för svarandena garanteras också i fortsättningen.

Förslaget innehåller även en rad standardformulär som syftar till att underlätta erkännande och verkställighet av utländska domar efter det att exekvaturförfarandet har avskaffats och ansökningar om förnyad prövning enligt det förfarande för att garantera rätten till försvar som beskrivits ovan. Dessa formulär kommer att underlätta de behöriga myndigheternas verkställighet av domar, särskilt i sådana fall där det blir aktuellt att beräkna räntor och kostnader. De minskar också behovet av att domen översätts och gör det lättare för svarande som måste bevaka sina intressen från en annan medlemsstat att ansöka om förnyad prövning.

Förslaget innebär att exekvaturförfarandet bibehålls för domar i förtalsmål, där en privatperson gör gällande att rättigheter med anknytning till hans eller hennes person eller privatliv har kränkts av media. Dessa fall är särskilt känsliga och medlemsstaterna har använt sig av skilda lösningar för att säkra överensstämmelse med de olika grundläggande rättigheter som berörs, till exempel människans värdighet, respekt för privatlivet och familjelivet, skydd av personuppgifter samt yttrandefrihet och informationsfrihet. Dessa skillnader, i kombination med att det inte finns någon harmoniserad lagvalsbestämmelse på EU-nivå (se artikel 1.2 g i förordning (EG) nr 864/2007 ( Rom II )[7] indikerar att förtroendet mellan rättssystemen knappast har nått en sådan nivå att det är läge att överge det nuvarande systemet. Det torde därför vara att föredra att tillfälligt behålla exekvaturförfarandet för domar i förtalsmål i väntan på ett klargörande av läget på området, såväl materiellt som i lagvalshänseende.

Exekvatur bibehålls även för domar i mål där talan har väckts av en grupp av kärande, av ett organ som företräder en grupp kärande eller av ett organ som företräder allmänintresset, i syfte att driva igenom anspråk på ersättning för skada som drabbat ett flertal kärande på grund av otillbörliga affärsmetoder (kollektiv prövning). De befintliga mekanismerna för att ersätta en grupp personer som har drabbats av otillbörliga affärsmetoder uppvisar stora skillnader i EU. I grunden är varje nationellt system för prövning av ersättningsanspråk i den här typen av fall unikt, och det finns inte två system som är likadana på området. Vissa av förfarandena är endast tillämpliga inom mycket specifika sektorer (till exempel krav på ersättning för förluster av kapitalinvesteringar i Tyskland eller för skada som orsakats genom konkurrenshämmande metoder i Storbritannien). Andra har ett bredare tillämpningsområde (till exempel de spanska förfarandena för kollektiv prövning). En andra skillnad rör den rättsliga ställningen i förfaranden om ersättning för skada. Vissa medlemsstater har bemyndigat offentliga myndigheter att väcka talan på vissa områden (detta gäller till exempel ombudsmannafunktionen i Finland), medan andra beviljar talerätt för privata organisationer, såsom konsumentorganisationer (till exempel Bulgarien) eller för privatpersoner som företräder en grupp (till exempel Portugal). Många medlemsstater tillämpar en kombination av flera olika bestämmelser om talerätt. Ytterligare en skillnad rör vilka kategorier av drabbade som kan komma i fråga för kollektiv prövning av ersättningsanspråk. De flesta av de nationella system som avses ovan tillåter kollektiv prövning av ersättningsanspråk för konsumenter, medan ett fåtal även medger sådan prövning för andra kategorier, exempelvis småföretag. Det finns även skillnader beträffande verkan av en dom för medlemmarna i den berörda gruppen. I de flesta medlemsstater medför domen verkningar endast för dem som uttryckligen har valt att omfattas av förfarandet (denna så kallade opt-in -regel gäller exempelvis i Sverige och Italien). I ett fåtal medlemsstater blir domen bindande för alla medlemmar av gruppen, såvida de inte aktivt har valt att inte omfattas (Portugal, Danmark, Nederländerna). Dessutom finns det skillnader mellan medlemsstaterna i fråga om när de som omfattas identifieras individuellt. I vissa medlemsstater måste identifieringen ske i samband med att företrädartalan väcks (till exempel Storbritannien), medan den i andra kan äga rum i ett senare skede (till exempel Polen och Spanien). Även bestämmelserna om finansiering av kollektiv talan, fördelning av eventuell ersättning och användning av alternativa tvistlösningsmekanismer uppvisar stora skillnader. Mot bakgrund av dessa stora skillnader är det ömsesidiga förtroendet i detta skede sannolikt inte på den nivå som krävs för att exekvaturförfarandet ska kunna avskaffas. Därför avser kommissionen att genomföra ett offentligt samråd om en EU-strategi för kollektiv prövning för att undersöka vilka former av kollektiv prövning som skulle kunna passas in i EU:s rättssystem och i de 27 medlemsstaternas rättsordningar. Det offentliga samrådet ska bland annat göra det möjligt att fastställa om EU:s bestämmelser på civil- och processrättens område är tillräckligt effektiva för att kollektiv prövning ska kunna användas och domar som meddelats efter sådan prövning ska kunna verkställas inom EU. I avvaktan på resultaten från detta samråd är det ännu för tidigt att avskaffa exekvaturförfarandet för domar som meddelats efter kollektiv prövning. Om samrådet skulle leda till att harmoniserings- eller tillnärmningsåtgärder på området antas, bör de föreslagna bestämmelserna om avskaffande av exekvatur på ett konsekvent sätt utvidgas till förfaranden för kollektiv prövning. En sådan utvidgning skulle inte påverka kommissionens möjligheter att, även utan ovannämnda harmoniserings- eller tillnärmningsåtgärder, föreslå ett avskaffande av mellanliggande åtgärder vid verkställighet av domar i skadeståndsmål med kollektiv prövning, om en sådan utveckling av EU:s rättsordning skulle framstå som effektiv och godtagbar.

Förbättra förordningens funktion i den internationella rättsordningen

Flera ändringar föreslås för att förbättra förordningens funktion i den internationella rättsordningen.

- Förslaget innebär att förordningens behörighetsbestämmelser utvidgas till att omfatta svarande från tredjeländer. Denna ändring kommer generellt sett att öka företags och medborgares möjligheter att stämma svarande från tredjeländer i EU, eftersom särskilda behörighetsbestämmelser om att domstolen på platsen för genomförandet av avtalet ska vara behörig blir tillämpliga i dessa fall. Mer specifikt kommer ändringen att säkerställa att sådana behörighetsregler som är avsedda att skydda konsumenter, anställda och försäkringstagare kommer att vara tillämpliga även om svaranden har hemvist utanför EU.

- Förslaget innebär också en harmonisering av de subsidiära behörighetsreglerna och skapar två kompletterande forum för tvister som berör svarande med hemvist utanför EU. Enligt förslaget ska en svarande från ett tredjeland kunna stämmas vid domstolarna på den plats där lös egendom som tillhör henne eller honom befinner sig, förutsett att dess värde inte är oproportionerligt i förhållande till värdet på fordran och att tvisten har tillräcklig anknytning till den medlemsstat där talan väcks. Dessutom kommer domstolarna i en medlemsstat att vara behöriga om det inte finns någon annan domstol som kan garantera rätten till en rättvis rättegång och tvisten har tillräcklig anknytning till medlemsstaten i fråga ( forum necessitatis). En harmonisering av bestämmelserna om subsidiär behörighet innebär att medborgare och företag kan vända sig till en domstol i EU på lika villkor, och att företag som är verksamma på den inre marknaden kan lita på att inte missgynnas i detta avseende. De harmoniserade bestämmelserna kompenserar för avskaffandet av befintliga nationella bestämmelser. Bestämmelser om behörighet för domstolarna på den plats där egendom finns uppväger att en svarande inte finns på plats i EU. En sådan bestämmelse förekommer i ett ganska stort antal medlemsstater och har fördelen att garantera att en dom kan verkställas i det land där den meddelades. För det andra innebär en bestämmelse om forum necessitatis att kärande från EU garanteras rätten till en rättvis rättegång, vilket är särskilt viktigt för EU-företag som investerar i länder med rättssystem som ännu inte är fullt utvecklade.

- Genom förslaget införs också en icke bindande lis pendens -bestämmelse för mål om samma sak mellan samma parter inför en domstol i EU respektive en domstol i ett tredjeland. En domstol i en medlemsstat kan i undantagsfall förklara handläggningen i ett mål vilande om talan först väcktes vid en domstol i ett tredjeland, förutsatt att den senare förväntas meddela avgörande inom rimlig tid och avgörandet i fråga kommer att kunna erkännas och verkställas i den medlemsstaten. Denna ändring syftar till att undvika att förfaranden genomförs parallellt i och utanför EU.

Åtgärder för att göra avtal om val av behörig domstol mer effektiva

Förslaget innehåller två ändringar som syftar till att göra avtal om val av behörig domstol effektivare.

Om parterna har utsett en viss domstol eller vissa domstolar att lösa tvister dem emellan, ska enligt förslaget den valda domstolen ha rätt att besluta om sin behörighet, oavsett var talan väcktes först. Eventuella andra domstolar måste vilandeförklara målet till dess att den valda domstolen har förklarat sig behörig eller – om avtalet är ogiltigt – frånsagt sig behörigheten. Denna ändring kommer att göra avtal om val av behörig domstol effektivare och undanröja incitamenten för att väcka talan vid obehöriga domstolar.

Vidare införs genom förslaget en harmoniserad bestämmelse om tillämplig lag i mål om sådana avtals materiella giltighet, vilket garanterar en likartad prövning oavsett vid vilken domstol talan väcks.

Båda dessa ändringar återspeglar lösningar som fastställs i 2005 års Haagkonvention om avtal om val av behörig domstol, vilket ger EU förutsättningar att eventuellt ingå denna konvention i framtiden.

Förbättrat samspel mellan förordningen och systemet för skiljeförfarande

Förslaget inbegriper en särskild bestämmelse om förhållandet mellan skiljeförfaranden och domstolsförfaranden. Enligt denna bestämmelse ska en domstol låta handläggningen av ett tvistemål vila om dess behörighet bestrids på grundval av ett skiljeavtal och saken har tagits upp till prövning vid en skiljedomstol eller om domstolsförfaranden med anknytning till skiljeavtalet har inletts i den medlemsstat där skiljeförfarandet ska äga rum. Denna ändring kommer att bidra till mer effektiva skiljeavtal i EU, förebygga att domstols- och skiljeförfaranden löper parallellt och undanröja incitamenten för rättegångsmissbruk.

Bättre samordning av rättsliga förfaranden vid domstolar i medlemsstaterna

Ytterligare ett antal ändringar syftar till att förbättra samordningen av rättsliga förfaranden i medlemsstaterna. Dessa ändringar är följande:

- Förslaget syftar till att förbättra den generella lis pendens -regeln genom att föreskriva en tidsfrist inom vilken den domstol vid vilken talan först väckts ska förklara sig behörig eller avvisa talan. Dessutom förskriver de ändrade bestämmelserna informationsutbyte mellan domstolar vid vilka talan väckts i mål som rör samma sak.

- Förslaget underlättar förening av mål som har samband med varandra, genom att avskaffa kravet på att målen måste kunna förenas enligt nationell rätt.

- När det gäller interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder, innehåller förslaget bestämmelser om fri rörlighet för sådana åtgärder som har beviljats av en domstol med behörighet att pröva målet i sak. Under vissa förutsättningar gäller denna fria rörlighet även när beslut om en åtgärd fattas utan att den part som åtgärden riktar sig mot meddelats ( ex parte ). Däremot förhindrar förslaget fri rörlighet för interimistiska åtgärder som beslutats av en annan domstol än den som är behörig att pröva målet i sak. Med hänsyn till de avsevärda skillnaderna mellan olika medlemsstaters nationella lagstiftning på området, bör verkningarna av dessa åtgärder begränsas till den medlemsstat där de beviljades. En sådan lösning gör det möjligt att förebygga risken för otillbörlig forum-shopping. Om en domstol är i färd med att pröva ett mål i sak, samtidig som en ansökan om en interimistisk åtgärd ges in till en annan domstol, ska de två domstolarna enligt förslaget samarbeta för att se till att alla omständigheter i målet tas i beaktande vid prövningen av ansökan om den interimistiska åtgärden.

Förbättrad tillgång till rättslig prövning

Slutligen införs ett antal ändringar som syftar till att förbättra behörighetsreglernas praktiska funktion. Till dessa hör följande:

- En bestämmelse om att domstolen på den plats där lös egendom befinner sig ska vara behörig att pröva sakrättsliga anspråk avseende denna egendom.

- En möjlighet för anställda att i mål om anställningsförhållanden väcka talan mot flera svarande i enlighet med artikel 6.1. En sådan bestämmelse fanns redan i 1968 års Brysselkonvention. Dess återinförande i förordningen kommer att gynna anställda som vill väcka talan mot arbetsgivare i olika medlemsstater (jfr den situation som avses i mål C-462/06). Återskapandet av möjligheten att förena mål mot flera svarande i det här sammanhanget kommer i första hand att gynna anställda. Den omvända situationen, det vill säga att en arbetsgivare skulle vilja förena mål mot flera anställda, tycks inte uppstå i praktiken i tvister som rör enskilda anställningsavtal.

- En möjlighet att ingå avtal om val av behörig domstol i tvister som rör hyra av lokaler för yrkesmässigt bruk, och

- obligatorisk information om de rättsliga följderna av att inte bestrida domstolens behörighet till svarande som går i svaromål.

Rättslig grund

Detta förslag ändrar förordning (EG) nr 44/2001, som baserade sig på artiklarna 61 c och 67.1 i fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen. Sedan Lissabonfördragets ikraftträdande är den motsvarande rättsliga grunden artikel 81.2 a, c och e i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt.

På grund av det protokoll om Danmarks ställning som är fogat till fördragen är bestämmelserna i avdelning V del III i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt inte tillämpliga på Danmark. Genom avtalet mellan Europeiska gemenskapen och Konungariket Danmark om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område har dock bestämmelserna i förordning (EG) nr 44/2001 utvidgats till att även omfatta Danmark. Detta avtal omfattar även en mekanism som gör det möjligt för Danmark att tillämpa varje instrument om ändring av förordning (EG) nr 44/2001.

Bestämmelserna i avdelning V är inte tillämpliga på Förenande kungariket eller Irland, såvida inte de båda länderna beslutar annat. Detta följer av de relevanta bestämmelserna i protokollet om Förenade kungarikets och Irlands ställning med avseende på området med frihet, säkerhet och rättvisa.

Subsidiaritet och proportionalitet

De olika delarna av den revidering som beskrivs ovan överensstämmer med principerna om subsidiaritet och proportionalitet. När det gäller subsidiariteten kan målet att avskaffa exekvaturförfarandet inte uppnås av medlemsstaterna själva. Eftersom förfarandet har harmoniserats genom Bryssel I-förordningen krävs en förordning för att åstadkomma en sådan ändring. Samma resonemang är tillämpligt när det gäller att förbättra befintliga bestämmelser om domstols behörighet och att samordna förfaranden mellan medlemsstaterna. När det gäller den föreslagna harmoniseringen av medlemsstaternas restkompetens, bidrar den nuvarande bristen på konsekvens mellan nationella bestämmelser till orättvisa konkurrensvillkor för företag som gör affärer med partner utanför EU. Lagstiftning på EU-nivå är det enda sättet att skapa rättvisa förutsättningar. När det slutligen gäller samspelet mellan domstols- och skiljeförfaranden, kan enskilda medlemsstater inte själva se till att skiljeförfaranden på deras territorium samordnas på lämpligt sätt med domstolsförfaranden i en annan medlemsstat, eftersom den nationella lagstiftningens verkningar begränsas av territorialitetsprincipen. Därför krävs åtgärder på EU-nivå.

Den konsekvensanalys som bifogas detta förslag visar att fördelarna med var och en av de föreslagna ändringarna uppväger kostnaderna, och att de föreslagna åtgärderna därför är proportionerliga.

Konsekvenser för grundläggande rättigheter

Som framgår närmare av konsekvensanalysen som åtföljer detta förslag, och i enlighet med unionens strategi för ett effektivt genomförande av Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna[8], är reformen till alla delar förenlig med de rättigheter som fastställs i stadgan om de grundläggande rättigheterna, särskilt rätten till ett effektivt rättsmedel och rätten till en opartisk domstol enligt artikel 47 i stadgan. Ändringarna bidrar också till ett förbättrat konsumentskydd (artikel 38 i stadgan). I samband med avskaffandet av exekvatur kommer det även att inrättas särskilda förfaranden för förnyad prövning för att säkerställa att svaranden har tillgång till ett effektivt rättsmedel och att en dom som inte respekterar svarandens rätt till en rättvis rättegång eller rätt till försvar förlorar sin verkan gentemot henne eller honom. De förändringar som planeras med avseende på den internationella rättsordningen kommer att förbättra tillgången i EU till rättslig prövning för privatpersoner, särskilt de med svagare ställning, och företag. När möjligheterna att kringgå avtal om val av behörig domstol eller skiljeavtal försvinner minskar risken för parallella förfaranden. Detta bidrar i sin tur till att förbättra rättsväsendets effektivitet generellt och till att stärka friheten att bedriva näringsverksamhet, som tas upp i artikel 16 i stadgan. Slutligen finns det inget i denna förordning som inkräktar på arbetstagares, arbetsgivares eller deras respektive organisationers grundläggande rätt att förhandla och ingå kollektivavtal och, i händelse av intressekonflikt, tillgripa kollektiva åtgärder för att försvara sina intressen, inbegripet strejk, i enlighet med artikel 28 i stadgan.

⎢ 44/2001

2010/0383 (COD)

Förslag till

RÅDETS EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING (EG) nr 44/2001

av den 22 december 2000

om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område

(Omarbetning)

EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

⎢ 44/2001 (anpassad)

med beaktande av fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen √ Europeiska unionens funktionssätt ∏, särskilt artikel 61 c √ 67.4 ∏ och artikel 67.1 √ 81.2 a, c, och e, ∏

⎢ 44/2001

med beaktande av Europeiska kommissionens förslag[9],

efter översändande av utkastet till lagstiftningsakt till de nationella parlamenten,

med beaktande av Europaparlamentets yttrande[10], och av följande skäl:

med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande[11],

i enlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet, och

av följande skäl:

∫ ny

(1) Rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område[12] har ändrats vid ett flertal tillfällen[13]. Med anledning av nya ändringar bör den av tydlighetsskäl omarbetas.

⎢ 44/2001 skäl 1 (anpassad)

(2) Gemenskapen √ Unionen ∏ har som mål att bevara och utveckla ett område med frihet, säkerhet och rättvisa där den fria rörligheten för personer säkerställs √ som underlättar tillgången till prövning, särskilt genom principen om ömsesidigt erkännande av domar och andra avgöranden av rättsliga myndigheter på det civilrättsliga området ∏. För att gradvis kunna upprätta detta område bör √ unionen ∏ bland annat besluta om åtgärder som rör civilrättsligt samarbete √ särskilt när sådana ∏ är nödvändiga för att den inre marknaden ska fungera väl.

⎢ 44/2001 skäl 2

? ny

(3) Vissa olikheter i medlemsstaternas bestämmelser om domstols behörighet och om erkännande av domar hindrar den inre marknaden från att fungera väl. Det är därför nödvändigt att införa bestämmelser som gör reglerna om behörighetskonflikter på privaträttens område mer enhetliga och som förenklar formaliteterna, så att domar från de medlemsstater som är bundna av denna förordning kan erkännas och verkställas enkelt och snabbt.

⎢ 44/2001 skäl 3 (anpassad)

(4) Denna fråga hör hemma inom det civilrättsliga samarbetet enligt artikel 65 √ 81 ∏ i fördraget √ om Europeiska unionens funktionssätt ∏ .

⎢ 44/2001 skäl 6 (anpassad)

(5) För att uppnå målet att privaträttsliga domar ska kunna få verkan i hela gemenskapen unionen är det nödvändigt och lämpligt att reglerna om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar fastställs i en gemenskapsrättsakt √ unionsrättsakt ∏ som är bindande och direkt tillämplig i medlemsstaterna.

⎢ 44/2001 skäl 4 (anpassad)

(6) Ö Eftersom målen för denna förordning inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna och de Õ därför bättre kan uppnås på Ö unionsnivå, kan unionen vidta åtgärder i enlighet med subsidiaritetsprincipen i artikel 5 i fördraget om Europeiska unionen. I enlighet med proportionalitetsprincipen i samma artikel går denna förordning inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå dessaa mål Õ .

⎢ 44/2001 skäl 5 (anpassad)

(7) Den 27 september 1968 ingick medlemsstaterna, inom ramen för artikel 293 fjärde strecksatsen i fördraget √ om upprättandet av Europeiska gemenskapen ∏, Brysselkonventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område, senare ändrad genom konventioner om nya medlemsstaters anslutning till denna konvention (nedan kallad Brysselkonventionen )[14]. Den 16 september 1988 ingick medlemsstaterna och Efta-staterna Luganokonventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område, som är en parallellkonvention till 1968 års Brysselkonvention. En revidering av konventionerna har företagits, och rådet har nått enighet om innehållet i den reviderade versionen.

∫ ny

(8) Den 22 november 2000 antog rådet förordning (EG) nr 44/2001 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, som ersatte Brysselkonventionen på unionens territorium, i förbindelserna mellan alla medlemsstater utom Danmark. Genom rådets beslut 2006/325/EG av den 27 april 2006 ingick unionen ett avtal med Danmark för att säkerställa tillämpningen av bestämmelserna i förordning nr 44/2001 i Danmark. 1988 års Luganokonvention reviderades genom Luganokonventionen om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, som ingicks den 30 oktober 2007 mellan unionen, Danmark och Eftastaterna[15]. En enhetlig tolkning av dessa konventioner och denna förordning bör säkerställas.

(9) Den 21 april 2009 antog kommissionen en rapport om tillämpningen av rådets förordning (EG) nr 44/2001[16]. I rapporten fastslogs att förordningen generellt fungerar tillfredsställande, men att det vore önskvärt att förbättra tillämpningen av vissa bestämmelser, att underlätta den fria rörligheten för domar ytterligare och att stärka möjligheterna till rättlig prövning.

⎢ 44/2001 skäl 7 (anpassad)

(10) Tillämpningsområdet för denna förordning bör täcka de väsentliga delarna av privaträtten utom vissa väl definierade delar. Ö Mot bakgrund av antagandet av rådets förordning (EG) nr 4/2009 av den 18 december 2008 om domstols behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt samarbete i fråga om underhållsskyldighet bör dessa delar undantas från den här förordningens tillämpningsområde Õ.

∫ ny

(11) Denna förordning är inte tillämplig på skiljeförfaranden, utom i det begränsade fall som anges i förordningen. Den är i synnerhet inte tillämplig på formen, förekomsten, giltigheten eller verkningarna av skiljeavtal, skiljemännens befogenheter, förfarandena inför skiljedomstolen eller giltigheten, ogiltigförklaring eller erkännande och verkställighet av skiljedomar.

⎢ 44/2001 skäl 8

De tvister som omfattas av denna förordning bör ha anknytning till de medlemsstater som är bundna av förordningen. Gemensamma behörighetsregler bör därför i princip tillämpas när svaranden har hemvist i någon av dessa medlemsstater.

⎢ 44/2001 skäl 9

Svarande som inte har hemvist i en medlemsstat omfattas i allmänhet av nationella behörighetsregler som gäller i den medlemsstat där talan väcks, och svarande som har hemvist i en medlemsstat som inte är bunden av denna förordning måste även i fortsättningen omfattas av Brysselkonventionen.

⎢ 44/2001 skäl 10

För att trygga fri rörlighet för domar bör domar som meddelats i en medlemsstat som är bunden av denna förordning erkännas och verkställas i en annan medlemsstat som är bunden av denna förordning, även om gäldenären har hemvist i tredje land.

⎢ 44/2001 skäl 11

(12) Behörighetsbestämmelserna bör uppfylla kravet på förutsebarhet och bygga på den allmänna principen om svarandens hemvist, och det bör alltid kunna gå att bestämma vilken domstol som är behörig utifrån denna princip, utom i vissa bestämda fall när tvistens art eller hänsynen till partsautonomin gör det berättigat att använda någon annan anknytning. I fråga om juridiska personer måste hemvisten kunna bestämmas på ett objektivt sätt så att de gemensamma reglerna blir överskådliga och behörighetskonflikter kan undvikas.

⎢ 44/2001 skäl 12

ð ny

(13) Principen om att domstolen där svaranden har hemvist är behörig bör kompletteras med alternativa behörighetsregler i de fall där det finns en nära koppling mellan domstolen och tvisteföremålet eller då detta krävs för att underlätta rättskipningen. ð Detta anknytningskriterium bör bidra till ökad rättssäkerhet för svaranden och till att förhindra att vederbörande stäms inför rätta i en medlemsstat som han eller hon inte rimligen kunde förutse. Detta är viktigt, särskilt i tvister om utomobligatoriska förpliktelser som härrör från kränkningar av privatlivet eller personlighetsskyddet, inbegripet förtal ï .

⎢ 44/2001 skäl 13

(14) Vid försäkrings-, konsument- och anställningsavtal bör den svagare parten skyddas genom behörighetsbestämmelser som är förmånligare för dennes intressen än de allmänna bestämmelserna.

⎢ 44/2001 skäl 14

(15) Parternas rätt att själva avtala om behörig domstol bör respekteras med förbehåll för de exklusiva behörighetsgrunderna i denna förordning, utom när det gäller försäkrings-, konsument- och anställningsavtal, där endast begränsad autonomi medges.

∫ ny

(16) För att skydda kärandes och svarandes intressen och främja en korrekt rättskipning i unionen, bör den omständigheten att en svarande har hemvist i ett tredjeland inte längre innebära att vissa unionsbestämmelser om domstols behörighet inte ska tillämpas. Hänvisningar till nationell lagstiftning bör inte längre förekomma.

(17) Denna förordning bör därför innebära att det införs fullständiga bestämmelser om medlemsstaternas domstolars internationella behörighet. De befintliga bestämmelserna om domstols behörighet säkerställer en nära anknytning mellan förfarandena enligt denna förordning och medlemsstaternas territorium, vilket motiverar att bestämmelserna utvidgas till att omfatta alla berörda svarande oavsett hemvist. Dessutom bör denna förordning reglera i vilka fall en domstol i en medlemsstat kan ha subsidiär behörighet.

⎢ 44/2001 skäl 15

(18) För att rättskipningen ska fungera väl, måste man minimera möjligheten för samtidiga förfaranden och se till att oförenliga domar inte meddelas i två medlemsstater. Det måste finnas klara och effektiva regler för att avgöra frågor om litispendens och mål som har samband med varandra och för att undanröja problem som härrör från nationella skillnader när det gäller att fastställa vid vilken tidpunkt talan väckts. Den tidpunkten bör ges en autonom definition i denna förordning.

∫ ny

(19) Avtal om val av behörig domstol bör göras mer effektiva för att ge partsviljan full verkan och förhindra rättegångsmissbruk. Förordningen bör därför ge den domstol som anvisas enligt avtalet möjlighet att förklara sig behörig, oavsett var talan väcktes först.

(20) Även skiljeavtal bör göras mer effektiva för att ge partsviljan full verkan. Detta bör särskilt vara fallet när den avtalade eller utsedda platsen för ett skiljeförfarande ligger i en medlemsstat. Denna förordning bör därför innehålla särskilda bestämmelser som syftar till att undvika parallella förfaranden och rättegångsmissbruk under sådana omständigheter. Platsen för ett skiljeförfarande bör avse den plats som parterna valt eller den plats som utsetts av en skiljedomstol, av ett skiljedomsorgan eller av någon annan myndighet som parterna utsett, direkt eller indirekt.

(21) Det bör finnas en flexibel mekanism som gör det möjligt för medlemsstaternas domstolar att ta hänsyn till pågående förfaranden vid domstolar i tredjeländer, varvid särskilt avseende bör fästas vid en korrekt rättskipning och huruvida en dom som meddelats i ett tredjeland kan erkännas och verkställas i den berörda medlemsstaten.

(22) Begreppet interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder, bör klargöras. Det bör särskilt inbegripa beslut om åtgärder som syftar till att skaffa fram information eller säkra bevisning, till exempel beslut om husrannsakan eller beslag, i den mening som avses i artiklarna 6 och 7 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/48/EG av den 29 april 2004 om säkerställande av skyddet för immateriella rättigheter[17]. De bör inte inbegripa åtgärder som inte har karaktär av säkerhetsåtgärder, till exempel beslut om hörande av vittne för att göra det möjligt för käranden att komma fram till om han eller hon ska väcka talan eller inte.

⎢ 44/2001 skäl 16

Det ömsesidiga förtroendet mellan de rättsvårdande myndigheterna i gemenskapen gör det berättigat att automatiskt erkänna en dom som har meddelats i en medlemsstat utan att något ytterligare förfarande behöver tillgripas, utom när erkännandet är tvistigt.

⎢ 44/2001 skäl 17

I enlighet med samma princip om ömsesidigt förtroende måste förfarandet för att göra en dom som har meddelats i en medlemsstat verkställbar i en annan medlemsstat vara snabbt och effektivt. Därför bör verkställighetsförklaringen utfärdas närmast automatiskt efter en enkel formell kontroll av handlingarna och utan att domstolen på eget initiativ får pröva om någon av grunderna i denna förordning för att vägra verkställighet föreligger.

⎢ 44/2001 skäl 18

Emellertid innebär försvarets rättigheter att svaranden bör ha möjlighet att överklaga verkställighetsförklaringen genom ett kontradiktoriskt förfarande om han anser att någon av grunderna för att vägra verkställighet föreligger. Den som söker verkställighet bör också kunna överklaga ett beslut om att vägra verkställighetsförklaring.

∫ ny

(23) Det ömsesidiga förtroendet mellan de rättsvårdande myndigheterna i unionen och målet att minska tidsåtgången och kostnaderna i gränsöverskridande tvister gör det berättigat att avskaffa alla mellanliggande åtgärder som måste vidtas innan verkställighet kan ske i den medlemsstat där verkställighet begärs. För verkställighetsändamål bör en dom som har meddelats av domstolarna i en medlemsstat följaktligen behandlas som om den hade meddelats i den medlemsstat där verkställighet begärs. Med hänsyn till skillnaderna mellan medlemsstaternas system och till att frågor om förtal och om kollektiv prövning i skadeståndsmål är av särskilt känslig natur, bör dock det nuvarande förfarandet för erkännande och verkställighet bibehållas tills vidare för domar i denna typ av mål, i väntan på den fortsatta utvecklingen av lagstiftningen på området. Tillämpningsområdet för den särskilda bestämmelsen om förtal bör vara avgränsat och tolkas på samma sätt som undantaget avseende förtal i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 864/2007 av den 11 juli 2007 om tillämplig lag för utomobligatoriska förpliktelser (Rom II). Om det antas åtgärder för harmonisering eller tillnärmning av de processrättsliga bestämmelser som är tillämpliga på domar i skadeståndsmål som inbegriper kollektiv prövning, bör bestämmelserna om avskaffande av mellanliggande åtgärder utvidgas till att även omfatta sådana domar. Även utan ovannämnda harmoniserings- eller tillnärmningsåtgärder skulle en sådan utvidgning av tillämpningsområdet inte påverka kommissionens möjligheter att föreslå ett avskaffande av mellanliggande åtgärder vid verkställighet av domar i skadeståndsmål som inbegriper kollektiv prövning, om en sådan utveckling av EU:s rättsordning skulle framstå som effektiv och godtagbar.

(24) Avskaffandet av mellanliggande åtgärder bör kombineras med nödvändiga garantier, särskilt för att garantera full respekt för rätten till försvar och rätten till en opartisk domstol, i enlighet med artikel 47 i Europeiska unionens stadga om den grundläggande rättigheterna. Detta förutsätter att man i verkställighetsledet inför extraordinära rättsmedel för svarande som inte har gått i svaromål på grund av att de inte delgetts på föreskrivet sätt, eller som på annat sätt drabbats av att förfarandet vid den domstol som meddelat avgörandet uppvisat brister som kan stå i strid med artikel 47 i stadgan.

(25) Avskaffandet av mellanliggande åtgärder förutsätter en anpassning av den fria rörligheten för interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder. När sådana åtgärder beslutas av en domstol som är behörig att pröva en tvist i sak bör det säkerställas att åtgärderna omfattas av fri rörlighet. Om sådana åtgärder beslutas av en domstol som inte är behörig att pröva tvisten i sak, bör dock verkningarna av dessa vara begränsade till den berörda medlemsstatens territorium. Vidare bör fri rörlighet tillåtas för åtgärder som beslutats utan att den part som åtgärderna riktar sig mot meddelats ( ex parte ), förutsatt att det finns lämpliga rättssäkerhetsgarantier.

⎢ 44/2001 skäl 19 (anpassad)

(26) Kontinuiteten mellan Brysselkonventionen och denna förordning bör säkerställas, och övergångsbestämmelser bör därför införas. Likaså måste kontinuitet råda när det gäller EG-domstolensEU-domstolens tolkning av bestämmelserna i Brysselkonventionen √ och de förordningar som ersätter den ∏, och 1971 års protokoll[18] bör därför fortsätta att också tillämpas på de fall som har anhängiggjorts när förordningen träder i kraft.

∫ ny

(27) Denna förordning bör garantera full respekt för de grundläggande rättigheterna enligt Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, särskilt rätten till ett effektivt rättsmedel och till en opartisk domstol enligt artikel 47 i stadgan. Inget i denna förordning bör påverka yttrandefriheten och informationsfriheten (artikel 11), rätten till respekt för privatlivet och familjelivet (artikel 7) eller arbetstagares och arbetsgivares rätt att i enlighet med unionsrätten och nationell lagstiftning förhandla och ingå kollektivavtal på lämpliga nivåer och att i händelse av intressekonflikter tillgripa kollektiva åtgärder för att försvara sina intressen, inbegripet strejk.

⎢ 44/2001 skäl 20 (anpassad)

? ny

(28) I enlighet med artikel 3 i protokollet om Förenade kungarikets och Irlands ställning, √ med avseende på området med frihet, säkerhet och rättvisa, ∏ fogat till Ffördraget om Europeiska unionen och Ffördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen √ unionens funktionssätt ∏, har dessa stater meddelat att de önskar delta √ deltagit ∏ i antagandet och tillämpningen av denna förordning (EG) nr 44/2001. ? I enlighet med artiklarna 1 och 2 i protokollet om Förenade kungarikets och Irlands ställning, fogat till fördraget om Europeiska unionen och fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, [har Förenade kungariket och Irland meddelat att de önskar delta i antagandet och tillämpningen av denna förordning]/[och utan att det påverkar tillämpningen av artikel 4 i protokollet, kommer Förenade kungariket och Irland inte delta i antagandet av denna förordning, som därför inte är bindande för eller tillämplig för dem]. ⎪

⎢ 44/2001 skäl 21 (anpassad)

? ny

(29) I enlighet med artiklarna 1 och 2 i protokollet om Danmarks ställning, fogat till Ffördraget om Europeiska unionen och Ffördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen Ö Europeiska unionens funktionssätt Õ, deltar Danmark inte i antagandet av denna förordning, som därför varken är bindande för eller tillämplig i Danmark ? , dock utan att detta påverkar Danmarks möjlighet att tillämpa ändringarna av förordning (EG) nr 44/2001, i enlighet med artikel 3 i avtalet av den 19 oktober 2005[19] mellan Europeiska gemenskapen och Konungariket Danmark om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område ⎪ .

⎢ 44/2001 skäl 22

Eftersom Brysselkonventionen gäller för förbindelserna mellan Danmark och de medlemsstater som är bundna av denna förordning skall denna konvention och 1971 års protokoll fortsätta att tillämpas mellan Danmark och de medlemsstater som är bundna av denna förordning.

⎢ 44/2001 skäl 23 (anpassad)

(30) Brysselkonventionen ska också fortsätta att tillämpas på de territorier i medlemsstaterna som faller inom denna konventions territoriella tillämpningsområde och som inte omfattas av förordningen i enlighet med artikel 299 √ 355 ∏ i fördraget √ om Europeiska unionens funktionssätt ∏ .

⎢ 44/2001 skäl 24 (anpassad)

(31) Samma strävan efter enhetlighet gör att denna förordning inte bör påverka bestämmelser om domstols behörighet och om erkännande av domar, som återfinns i särskilda gemenskapsrättsakter √ unionsrättsakter ∏ .

⎢ 44/2001 skäl 25

(32) Respekten för medlemsstaternas internationella åtaganden innebär att denna förordning inte bör påverka konventioner som medlemsstaterna anslutit sig till och som gäller särskilda rättsområden.

⎢ 44/2001 skäl 26

De allmänna reglerna i denna förordning bör vara tillräckligt flexibla för att ta hänsyn till särskilda processrättsliga bestämmelser i vissa medlemsstater. Vissa av bestämmelserna i protokollet till Brysselkonventionen bör därför införas i förordningen.

⎢ 44/2001 skäl 27

För att möjliggöra en harmonisk övergång på vissa områden som är föremål för särskilda bestämmelser i protokollet till Brysselkonventionen föreskrivs i denna förordning under en övergångsperiod bestämmelser som tar hänsyn till den särskilda situationen i vissa medlemsstater.

⎢ 44/2001 skäl 28 (anpassad)

Kommissionen bör senast fem år efter denna förordnings ikraftträdande lägga fram en rapport om förordningens tillämpning och vid behov lägga fram förslag till anpassningar.

⎢ 44/2001 skäl 29

Kommissionen bör ändra bilagorna I-IV om nationella bestämmelser om domstols behörighet, om domstolar eller behöriga myndigheter och om talan på grundval av de ändringar som de berörda medlemsstaterna meddelar. Ändringar i bilagorna V och VI bör antas i enlighet med rådets beslut 1999/468/EG av den 28 juni 1999 om de förfaranden som skall tillämpas vid utövandet av kommissionens genomförandebefogenheter[20].

∫ ny

(33) Kommissionen bör bemyndigas att anta delegerade akter i enlighet med artikel 290 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, i syfte att ändra bilagorna I, II, V, VI och VII.

⎢ 44/2001 (anpassad)

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

KAPITEL I

TILLÄMPNINGSOMRÅDEN √ OCH DEFINITIONER ∏

⎢ 44/2001

? ny

Artikel 1

1. Denna förordning är tillämplig på privaträttens område, oberoende av vilket slag av domstol det är fråga om. Den omfattar i synnerhet inte skattefrågor, tullfrågor och förvaltningsrättsliga frågor.

2. Denna förordning är inte tillämplig på

a) fysiska personers rättsliga status, rättskapacitet eller rättshandlingsförmåga, makars förmögenhetsförhållanden, arv och testamente,

b) konkurs, ackord och liknande förfaranden,

c) social trygghet,

d) skiljeförfarande ? , utom i det fall som anges i artiklarna 29.4 och 33.3 ⎪

∫ ny

(e) underhållsskyldighet som har sin grund i familje-, släktskaps-, äktenskaps- eller svågerlagsförhållande.

⎢ 44/2001 (anpassad)

3. I denna förordning avses med termen medlemsstat samtliga medlemsstater med undantag av Danmark.

Artikel 322

I denna förordning förstås avses med

⎢ 44/2001 (anpassad)

Ö a) Õ dom : varje avgörande som har meddelats av en domstol i en medlemsstat oavsett dess rubricering, såsom dom, beslut eller förordnande om verkställighet, liksom även domstolstjänstemans beslut i fråga om rättegångskostnader.

∫ ny

I kapitel III avses med dom även beslut om interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder, som beslutas av en domstol som enligt denna förordning är behörig att pröva saken. Begreppet omfattar även åtgärder som beslutats utan att svaranden kallats att inställa sig, och som är avsedda att verkställas utan föregående delgivning med svaranden, förutsatt att svaranden har rätt att invända mot åtgärden i efterhand enligt lagstiftningen i den medlemsstat där beslutet fattades.

b) interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder : ska även inkludera säkerhetsåtgärder som syftar till att skaffa fram information eller säkra bevisning.

c) domstol : varje myndighet som av en medlemsstat utsetts som behörig i frågor som omfattas av tillämpningsområdet för denna förordning.

(d) inför domstol ingången förlikning : en förlikning som har godkänts av en domstol eller ingåtts inför en domstol i samband med domstolsförhandlingarna.

(e) officiell handling : en handling som har upprättats eller registrerats som en officiell handling ( acte authentique ) i ursprungsmedlemsstaten och vars äkthet

(i) avser handlingens underskrift och innehåll, och

(ii) har bestyrkts av en offentlig myndighet eller annan myndighet som bemyndigats för ändamålet.

(f) ursprungsmedlemsstat : den medlemsstat där domen har meddelats, förlikningen har godkänts eller ingåtts eller den officiella handlingen har upprättats

(g) verkställighetsmedlemsstat : den medlemsstat i vilken verkställighet av en dom, en förlikning eller en officiell handling söks.

(h) ursprungsdomstol : den domstol som har meddelat en dom som ska erkännas och verkställas.

⎢ 44/2001

KAPITEL II

BEHÖRIGHET

AVSNITT 1

ALLMÄNNA BESTÄMMELSER

ARTIKEL 23

1. Om inte annat föreskrivs i denna förordning, ska talan mot den som har hemvist i en medlemsstat väckas vid domstol i den medlemsstaten, oberoende av i vilken stat han eller hon har medborgarskap.

2. För den som inte är medborgare i den medlemsstat där han eller hon har hemvist gäller samma bestämmelser om domstols behörighet som för statens egna medborgare.

Artikel 34

1. Talan mot den som har hemvist i en medlemsstat får väckas vid domstol i en annan medlemsstat endast med stöd av bestämmelserna i avsnitten 2-7 i detta kapitel.

2. Särskilt de nationella bestämmelser om domstols behörighet som återfinns i bilaga I får inte tillämpas mot en sådan person.

∫ ny

2. Talan mot personer som inte har hemvist i någon av medlemsstaterna får väckas vid domstol i en medlemsstat endast med stöd av bestämmelserna i avsnitten 2-8 i detta kapitel.

⎢ 44/2001

Artikel 4

1. Om svaranden inte har hemvist i en medlemsstat bestäms domstolarnas behörighet i varje medlemsstat i enlighet med den medlemsstatens lag, om inte annat följer av bestämmelserna i artiklarna 22 och 23.

2. Mot en sådan svarande kan den som har hemvist i en medlemsstat, oberoende av medborgarskap, på samma sätt som statens egna medborgare, åberopa de bestämmelser om domstols behörighet som gäller där och särskilt de bestämmelser som anges i bilaga I.

AVSNITT 2

SÄRSKILDA BEHÖRIGHETSREGLER

ARTIKEL 5

⎢ 44/2001 (anpassad)

Talan mot den som har hemvist i en medlemsstat kan väckas i en annan medlemsstat √ Följande domstolar ska vara behöriga: ∏

1. (a) Om talan avser avtal, vid domstolen i uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan avser.

⎢ 44/2001

(b) I denna bestämmelse, och såvida inte annat avtalats, avses med uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan avser

- vid försäljning av varor, den ort i en medlemsstat dit enligt avtalet varorna har eller skulle ha levererats,

- vid utförande av tjänster, den ort i en medlemsstat där enligt avtalet tjänsterna har eller skulle ha utförts;

c) Om punkt b inte gäller, ska punkt a gälla.

2. om talan avser underhållsskyldighet, vid domstolen i den ort där den underhållsberättigade har sin hemvist eller vanliga vistelseort eller, om talan har samband med frågan om någons rättsliga status, vid den domstol som enligt sin egen lag är behörig att pröva denna fråga, såvida inte behörigheten endast grundar sig på den ena partens medborgarskap,

⎢ 44/2001 (anpassad)

32. Om talan avser skadestånd utanför avtalsförhållanden, vid domstolen i den ort där skadan inträffade eller kan inträffa.

∫ ny

3. När det gäller sakrätt eller äganderätt till lös egendom, domstolen i den ort där egendomen befinner sig.

⎢ 44/2001 (anpassad)

4. Om talan avser enskilt anspråk i anledning av brott, vid den domstol där brottmålet är anhängigt, i den mån domstolen enligt sin lag är behörig att pröva enskilda anspråk.

5. I fråga om tvist som hänför sig till verksamheten vid en filial, agentur eller annan etablering, vid domstolen i den ort där denna är belägen.

6. Om svaranden är instiftare av en trust, trustee eller insatt förmånstagare till en trust som är upprättad antingen genom lag eller genom en skriftlig handling eller muntligen och skriftligen bekräftad, vid domstolarna i den medlemsstat där trusten har sitt säte,

7. I fråga om tvist om betalning av bärgarlön för bärgning av skeppslast eller för frakt, vid den domstol där lasten eller frakten

⎢ 44/2001

(a) har blivit föremål för kvarstad eller liknande säkerhetsåtgärd för att säkerställa sådan betalning, eller

b) kunde ha blivit föremål för sådan säkerhetsåtgärd, om inte borgen eller annan säkerhet hade ställts,

förutsatt att det görs gällande att svaranden har någon rätt till lasten eller frakten eller hade sådan rätt vid tiden för bärgningen.

Artikel 6

⎢ 44/2001 (anpassad)

Talan mot en person den som har hemvist i en medlemsstat kan även väckas i följande fall:

1. Om han √ eller hon har hemvist i en medlemsstat och ∏ är en av flera svarande, vid domstol där någon av svarandena har hemvist, förutsatt att det finns ett tillräckligt nära samband mellan käromålen för att en gemensam handläggning och dom ska vara påkallad för att undvika att oförenliga domar meddelas som en följd av att käromålen prövas i olika rättegångar.

⎢ 44/2001

2. Om talan avser återgångskrav eller annat liknande, vid den domstol där det ursprungliga käromålet är anhängigt, såvida inte detta har väckts endast för att få talan mot tredje man prövad vid annan domstol än den som annars skulle ha varit behörig att pröva talan mot honom.

3. Vid genkäromål som grundar sig på samma avtal eller omständigheter som huvudkäromålet, vid den domstol där huvudkäromålet är anhängigt.

4. Om talan avser avtal och denna talan får förenas med ett annat mål mot samma svarande om sakrätt till fast egendom, vid domstolen i den medlemsstat på vars territorium fastigheten är belägen.

Artikel 7

En domstol i en medlemsstat som med stöd av denna förordning är behörig att pröva mål om ansvar till följd av ett fartygs användning eller drift är, liksom annan domstol som enligt lagen i den staten är behörig i stället för denna, också behörig att pröva mål om begränsning av sådant ansvar.

Avsnitt 3

BEHÖRIGHET VID FÖRSÄKRINGSTVISTER

ARTIKEL 8

För försäkringstvister gäller i fråga om domstols behörighet utöver föreskrifterna i artikel 4 och artikel 5.5 bestämmelserna i detta avsnitt.

Artikel 9

⎢ 44/2001 (anpassad)

1. Talan mot en försäkringsgivare som har hemvist i en medlemsstat kan väckas

⎢ 44/2001

(a) vid domstolarna i den medlemsstat där han eller hon har hemvist, eller

b) i en annan medlemsstat, vid domstolen i den ort där käranden har hemvist om talan väcks av försäkringstagaren, den försäkrade eller en förmånstagare, eller

c) om han eller hon är en samförsäkrare, vid den domstol i en medlemsstat där talan har väckts mot huvudförsäkringsgivaren.

2. En försäkringsgivare som inte har hemvist i någon medlemsstat men som har en filial, agentur eller annan etablering i en sådan stat ska i fråga om tvister som hänför sig till verksamheten vid denna anses ha hemvist i den medlemsstaten.

Artikel 10

Beträffande ansvarsförsäkring eller försäkring av fast egendom kan talan mot försäkringsgivaren också väckas vid domstolen i den ort där skadan inträffade. Detsamma gäller om både lös och fast egendom omfattas av samma försäkringsavtal och har skadats genom samma händelse.

Artikel 11

1. I fråga om ansvarsförsäkring kan, om lagen i domstolsstaten tillåter det, talan mot försäkringsgivaren vidare väckas vid den domstol där den skadelidande har väckt talan mot den försäkrade.

2. Bestämmelserna i artiklarna 8–10 gäller om den skadelidande väcker talan direkt mot försäkringsgivaren, om sådan direkt talan är tillåten.

3. Om den lag som är tillämplig på sådan direkt talan tillåter att talan mot försäkringstagaren eller den försäkrade får prövas i samma rättegång, är samma domstol behörig i förhållande till dessa personer.

Artikel 12

1. Om inte annat föreskrivs i artikel 11.3, får en försäkringsgivare väcka talan endast vid domstolarna i den medlemsstat där svaranden har hemvist, vare sig denne är försäkringstagare, försäkrad eller förmånstagare.

2. Bestämmelserna i detta avsnitt inskränker inte rätten att väcka genkäromål vid den domstol där huvudkäromålet enligt bestämmelserna i detta avsnitt är anhängigt.

Artikel 13

Avvikelser från bestämmelserna i detta avsnitt i ett avtal om domstols behörighet gäller endast om avtalet

1. har ingåtts efter tvistens uppkomst, eller

2. ger försäkringstagaren, den försäkrade eller en förmånstagare rätt att väcka talan vid andra domstolar än dem som anges i detta avsnitt, eller

3. har ingåtts mellan en försäkringstagare och en försäkringsgivare, vilka vid försäkringsavtalets ingående hade hemvist eller sin vanliga vistelseort i samma medlemsstat, och avtalet innebär att domstolarna i den staten ska vara behöriga även om skadan skulle inträffa utomlands, såvida inte ett sådant avtal strider mot lagen i den staten, eller

4. har ingåtts med en försäkringstagare som inte har hemvist i någon medlemsstat, förutsatt att försäkringen inte är obligatorisk och inte heller avser fast egendom i en medlemsstat, eller

5. hänför sig till ett försäkringsavtal som omfattar en eller flera av de risker som anges i artikel 14.

Artikel 14

De risker som avses i artikel 13.5 är följande:

1. Förlust av eller skada på

a) havsgående fartyg, anläggningar offshore eller på fria havet eller luftfartyg, där förlusten eller skadan har samband med deras användning för kommersiellt ändamål,

b) gods under transport, med undantag för passagerares resgods, när transporten helt eller delvis sker med sådant fartyg eller luftfartyg.

2. Ansvar, med undantag för fysisk skada på passagerare eller förlust av eller skada på deras resgods,

a) som är en följd av användningen eller driften av fartyg, anläggningar eller luftfartyg som anges i punkt 1 a, såvida inte lagen i den medlemsstat där sådant luftfartyg är registrerat förbjuder avtal om domstols behörighet i fråga om försäkring av sådana risker,

b) för förlust eller skada orsakad av gods under transport enligt punkt 1 b.

3. Ekonomisk förlust som har samband med användningen eller driften av fartyg, anläggningar eller luftfartyg enligt punkt 1 a, särskilt förlust av frakt eller befraktningsintäkter.

4. Varje risk som har samband med någon av de risker som avses i punkterna 1–3.

⎢ 44/2001 (anpassad)

5. Trots vad som sägs i punkterna 1-4 ovan, alla stora risker enligt definitionen i rådets direktiv 73/239/EEG [21] Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/138/EG[22], ändrat genom direktiven 88/357/EEG[23] och 90/618/EEG[24], i deras gällande lydelse.

⎢ 44/2001

? ny

AVSNITT 4

BEHÖRIGHET VID KONSUMENTTVISTER

ARTIKEL 15

1. Om talan avser avtal som har ingåtts av en person, konsumenten, för ändamål som kan anses ligga utanför hans affärsverksamhet eller yrkesverksamhet, gäller i fråga om behörigheten, om inte annat följer av föreskrifterna i artikel 4 och artikel 5.5, bestämmelserna i detta avsnitt

a) om avtalet gäller köp av varor där betalningen ska erläggas i särskilda poster, eller

b) om avtalet gäller lån som ska återbetalas i särskilda poster eller någon annan form av kredit om lånet eller krediten var avsedd att finansiera köp av varor, eller

c) i övriga fall, om avtalet har ingåtts med en person som bedriver kommersiell verksamhet eller yrkesverksamhet i den medlemsstat där konsumenten har hemvist eller, på något sätt, riktar sådan verksamhet till den medlemsstaten eller flera stater, däribland den medlemsstaten, och avtalet faller inom ramen för sådan verksamhet.

2. Om konsumentens avtalspart inte har hemvist i en medlemsstat men har en filial, agentur eller annan etablering i en medlemsstat, ska han anses ha hemvist i den staten såvitt avser tvister som hänför sig till denna verksamhet.

3. Bestämmelserna i detta avsnitt ska inte tillämpas på transportavtal utom när det gäller avtal om en kombination av resa och inkvartering för ett pris där allt är inkluderat.

Artikel 16

1. Konsumenten får väcka talan mot den andra avtalsparten antingen vid domstolarna i den medlemsstat där denne har hemvist eller vid domstolen i den ort där konsumenten har hemvist

2. Talan mot en konsument får av den andra avtalsparten väckas endast vid domstolarna i den medlemsstat där konsumenten har hemvist.

3. Dessa bestämmelser inskränker inte rätten att väcka genkäromål vid den domstol där huvudkäromålet, enligt bestämmelserna i detta avsnitt, är anhängigt.

Artikel 17

Avvikelser från bestämmelserna i detta avsnitt i ett avtal om domstols behörighet gäller endast om avtalet

1. har ingåtts efter tvistens uppkomst, eller

2. ger konsumenten rätt att väcka talan vid andra domstolar än dem som anges i detta avsnitt, eller

3. har ingåtts av en konsument och dennes avtalspart, vilka vid avtalets ingående hade hemvist eller sin vanliga vistelseort i samma medlemsstat, och avtalet ger domstolarna i den staten behörighet, såvida inte ett sådant avtal strider mot lagen i den staten.

Avsnitt 5

BEHÖRIGHET VID TVISTER OM ANSTÄLLNINGSAVTAL

ARTIKEL 18

1. Om talan avser anställningsavtal gäller i fråga om behörigheten, om inte annat följer av artikel 4 och artikel 5.5 ? och artikel 6.1 ⎪ , bestämmelserna i detta avsnitt.

2. Om en arbetstagare ingår ett anställningsavtal med en arbetsgivare som inte har hemvist i en medlemsstat men har en filial, agentur eller ett annan etablering i en sådan stat, ska arbetsgivaren i fråga om tvister som hänför sig till verksamheten vid filialen, agenturen eller etableringen anses ha hemvist i den staten.

Artikel 19

⎢ 44/2001 (anpassad)

Talan mot en arbetsgivare som har hemvist i en medlemsstat kan väckas

⎢ 44/2001

1. vid domstolen i den medlemsstat där arbetsgivaren har hemvist, eller

2. i en annan medlemsstat

⎢ 44/2001 (anpassad)

(a) vid domstolen i den ort där √ eller varifrån ∏ arbetstagaren vanligtvis utför eller senast utförde sitt arbete, eller

⎢ 44/2001

b) om arbetstagaren inte vanligtvis utför eller utförde sitt arbete i ett och samma land, vid domstolen i den ort där det affärsställe vid vilket arbetstagaren anställts är eller var beläget.

Artikel 20

1. En arbetsgivare får väcka talan endast vid domstolarna i den medlemsstat där arbetstagaren har hemvist.

2. Bestämmelserna i detta avsnitt inskränker inte rätten att väcka genkäromål vid den domstol där huvudkäromålet enligt bestämmelserna i detta avsnitt är anhängigt.

Artikel 21

Avvikelser från bestämmelserna i detta avsnitt i ett avtal om domstolsbehörighet gäller endast om avtalet får endast ske genom ett avtal som

1. har ingåtts efter tvistens uppkomst, eller

2. ger arbetstagaren rätt att väcka talan vid andra domstolar än dem som anges i detta avsnitt.

Avsnitt 6

EXKLUSIV BEHÖRIGHET

ARTIKEL 22

⎢ 44/2001 (anpassad)

? ny

Följande domstolar skall, oberoende av parternas hemvist, ha exklusiv behörighet:

1. Om talan avser sakrätt i fast egendom eller nyttjanderätt till fast egendom, domstolarna i den medlemsstat där egendomen är belägen. √ Därvid gäller dock följande ∏ :

a) dock skall, om Om talan avser avtal om nyttjanderätt till fast egendom för tillfälligt privat bruk under en tid av högst sex på varandra följande månader, ska också domstolarna i den medlemsstat där svaranden har hemvist vara behöriga under förutsättning att nyttjanderättshavaren är en fysisk person och att ägaren och nyttjanderättshavaren har hemvist i samma medlemsstat ? vid tidpunkten för antingen avtalets ingående eller talans väckande ⎪ .

∫ ny

(b) I avtal som rör hyra av lokaler för yrkesmässigt bruk, får parterna enas om att en medlemsstats domstol eller domstolar ska vara behöriga i enlighet med artikel 23.

⎢ 44/2001

2. Om talan avser giltighet, ogiltighet eller upplösning av bolag eller andra juridiska personer eller giltighet av beslut av deras organ, domstolarna i den medlemsstat där den juridiska personen har sitt säte; för att bestämma var detta säte är beläget ska domstolen tillämpa sin egen internationella privaträtt.

3. Om talan avser giltigheten av inskrivningar i offentliga register, domstolarna i den medlemsstat där registret förs.

⎢ 44/2001 (anpassad)

4. Om talan √ , oavsett om det är fråga om ett käromål eller ett svaromål[25], ∏ avser registrering eller giltighet av patent, varumärken, mönster och liknande rättigheter för vilka krävs deposition eller registrering, domstolarna i den konventionsstat där deposition eller registrering har begärts eller har ägt rum eller på grund av bestämmelserna i en gemenskapsrättsakt √ unionsrättsakt ∏ eller en internationell konvention anses ha ägt rum.

⎢ 44/2001

Med förbehåll för den behörighet som det europeiska patentverket har enligt den europeiska patentkonventionen undertecknad i München den 5 oktober 1973, ska domstolarna i varje medlemsstat, oberoende av hemvist, ha exklusiv behörighet vid talan som angår registreringen eller giltigheten av ett europeiskt patent som har meddelats för den staten.

5. om talan avser verkställighet av domar, domstolarna i den medlemsstat där domen har verkställts eller ska verkställas.

Avsnitt 7

AVTAL OM DOMSTOLS BEHÖRIGHET

ARTIKEL 23

⎢ 44/2001 (anpassad)

? ny

1. Om parterna har träffat avtal om att en domstol eller domstolarna i en medlemsstat ska vara behöriga att avgöra en redan uppkommen tvist eller framtida tvister i anledning av ett bestämt rättsförhållande, och minst en av parterna har hemvist i en medlemsstat, ska endast den domstolen eller de domstolarna i den medlemsstaten ha behörighet ? , såvida inte avtalet är ogiltigt enligt lagen i den medlemsstaten ⎪ . En sådan behörighet ska vara exklusiv om parterna inte har träffat avtal om annat. Ett sådant avtal om behörighet ska vara antingen

⎢ 44/2001

(a) skriftligt eller muntligt och skriftligen bekräftat, eller

b) i en form som överensstämmer med praxis som parterna har utbildat mellan sig, eller

c) i internationell handel, i en form som överensstämmer med handelsbruk eller annan sedvänja som parterna kände till eller borde ha känt till och som är allmänt känd och regelmässigt iakttas av parter i avtal av föreliggande typ vid det ifrågavarande slaget av handel.

2. Ett elektroniskt meddelande som möjliggör en varaktig dokumentation av avtalet ska jämställas med skriftlig form.

3. Om ett sådant avtal har ingåtts mellan parter av vilka ingen har hemvist i en medlemsstat, är domstolarna i andra medlemsstater inte behöriga att pröva tvisten så länge den eller de utvalda domstolarna inte har förklarat sig obehöriga.

3. Den domstol eller de domstolar i en medlemsstat som ges behörighet genom den handling varigenom en trust har bildats har exklusiv behörighet att pröva en talan mot en instiftare, trustee eller insatt förmånstagare till en trust, om saken angår förhållandet mellan dessa personer eller deras rättigheter eller skyldigheter inom trusten.

4. Avtal om domstols behörighet eller motsvarande bestämmelser i en handling varigenom en trust har bildats har ingen verkan om de strider mot bestämmelserna i artiklarna 13, 17 och 21 eller om de domstolar vilkas behörighet de utesluter har exklusiv behörighet enligt artikel 22.

Artikel 24

1. Utöver den behörighet som en domstol i en medlemsstat har enligt andra bestämmelser i denna förordning, är domstolen behörig om svaranden går i svaromål inför denna. Detta gäller dock inte om svaranden gick i svaromål för att bestrida domstolens behörighet eller om en annan domstol har exklusiv behörighet enligt artikel 22.

ò ny

2. I mål som avses i avsnitt 3, 4 och 5 i detta kapitel, ska stämningsansökan eller motsvarande handling innehålla information till svaranden om dennes rätt att bestrida domstolens behörighet och följderna av att gå i svaromål. Innan domstolen förklarar sig behörig i enlighet med denna artikel, ska den se till att svaranden har tillhandahållits sådan information.

Avsnitt 8

SUBSIDIÄR BEHÖRIGHET OCH FORUM NECESSITATIS

ARTIKEL 25

Om ingen medlemsstats domstol är behörig enligt artiklarna 2–24, ska domstolarna i den medlemsstat där svarandens egendom befinner sig vara behöriga, förutsatt att

a) värdet på egendomen inte är oproportionerligt i förhållande till värdet på fordran, och

b) tvisten har tillräcklig anknytning till den medlemsstat i vilken talan väcktes.

Artikel 26

Om ingen medlemsstats domstolar är behöriga enligt denna förordning, får domstolarna i en medlemsstat i undantagsfall pröva målet om rätten till en opartisk domstol eller rätten att få tillgång till rättslig prövning så kräver, särskilt

a) om ett förfarande inte rimligen kan inledas eller genomföras eller visar sig vara omöjligt i ett tredjeland till vilket tvisten har nära anknytning, eller

b) om ett dom rörande kravet som meddelats i ett tredjeland inte skulle kunna erkännas och verkställas i den medlemsstat i vilken talan väckts enligt lagstiftningen i den staten, och erkännande och verkställighet är nödvändigt för att garantera svarandens rättigheter,

och tvisten har tillräcklig anknytning till den medlemsstat i vilken talan väcktes.

⎢ 44/2001 (anpassad)

? ny

AVSNITT 89

PRÖVNING AV BEHÖRIGHETSFRÅGAN OCH AV OM MÅLET KAN TAS UPP

ARTIKEL 2527

Om talan som väcks vid en domstol i en medlemsstat gäller en tvist som huvudsakligen rör en fråga som en domstol i en annan medlemsstat är exklusivt behörig att pröva enligt artikel 22, ? domstolen i fråga inte är behörig att pröva enligt denna förordning, ⎪ ska domstolen den självmant förklara sig obehörig.

⎢ 44/2001 (anpassad)

Artikel 2628

1. Om talan väcks vid en domstol i en medlemsstat mot en svarande som har hemvist i en annan medlemsstat, och svaranden inte går i svaromål, ska domstolen självmant förklara sig obehörig, såvida den inte är behörig enligt bestämmelserna i denna förordning.

2. Domstolen skall låta handläggningen av målet vila till dess att det har klarlagts att svaranden har haft möjlighet att få del av stämningsansökan eller motsvarande handling i så god tid att han eller hon kunnat förbereda sitt svaromål eller att alla nödvändiga åtgärder för detta syfte har vidtagits.

⎢ 44/2001

? ny

32. Artikel 19.1–3 i rådets förordning (EG) nr 1348/2000 av den 29 maj 2000 om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur[26] Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1393/2007[27], ska gälla i stället för bestämmelserna i punkt 2 om stämningsansökan eller motsvarande handling enligt denna förordning måste översändas från en medlemsstat till en annan.

43. När bestämmelserna i förordning (EG) nr 1348/2000 1393/2007 inte är tillämpliga ska artikel 15 i Haagkonventionen av den 15 november 1965 om delgivning i utlandet av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur gälla om stämningsansökan eller motsvarande handling måste översändas i enlighet med den konventionen.

Avsnitt 910

LITISPENDENS OCH MÅL SOM HAR SAMBAND MED VARANDRA

ARTIKEL 2729

1. Om talan väcks vid domstolar i olika medlemsstater rörande samma sak och målen gäller samma parter, ska varje domstol utom den vid vilken talan först väckts självmant låta handläggningen av målet vila till dess att det har fastställts att den domstol vid vilken talan först väckts är behörig ? , utan att detta påverkar tillämpningen av artikel 32.2 ⎪.

∫ ny

2. I sådana fall som avses i punkt 1 ska den domstol vid vilken talan först väcks förklara sig behörig inom sex månader, såvida inte exceptionella omständigheter gör detta omöjligt. På begäran av en annan domstol vid vilken talan väckts i tvisten, ska den domstol vid vilken talan först väcktes underrätta den andra domstolen om vilket datum den mottog stämningsansökan och huruvida den har förklarat sig behörig att döma i målet eller, i annat fall, om den beräknade tiden för att fastställa behörigheten.

⎢ 44/2001

23. När det har fastställts att den domstol vid vilken talan först väckts är behörig, ska övriga domstolar självmant avvisa talan till förmån för den domstolen.

∫ ny

4. Om den avtalade eller utsedda platsen för ett skiljeförfarande är belägen i en medlemsstat, ska en annan stats domstolar vilkas behörighet ifrågasätts på grundval av ett skiljavtal låta handläggningen av målet vila när domstolarna i den medlemsstat där platsen för skiljeförfarandet är belägen eller där den utsedda skiljedomstolen har sitt säte har tagit upp frågan om ett skiljeavtals existens, giltighet eller verkningar, vare sig klargörandet av denna fråga är själva syftet med förfarandet eller nödvändigt för prövningen av något annat.

Denna punkt ska inte hindra att den domstol vars behörighet ifrågasätts frånsäger sig behörigheten i sådana situationer som avses ovan, om dess nationella lagstiftning föreskriver det.

Om det konstateras att det finns ett skiljeavtal, att ett befintligt skiljeavtal är giltigt eller att ett giltigt skiljeavtal har verkan, ska den domstol vid vilken talan väckts frånsäga sig behörighet.

Denna punkt ska inte tillämpas i sådana tvister som avses i avsnitt 2, 4 och 5 i kapitel II.

⎢ 44/2001

Artikel 2830

1. Om käromål som har samband med varandra prövas vid domstolar i olika medlemsstater, får varje domstol utom den vid vilken talan först väckts låta handläggningen av målet vila.

⎢ 44/2001 (anpassad)

2. Om dessa målet √ i den domstol vid vilken talan först väckts ∏ prövas i första instans får varje annan domstol, utom den vid vilken talan först väckts, också avvisa talan på begäran av en av parterna, om den domstol vid vilken talan först väckts är behörig att pröva de berörda käromålen och dess lag tillåter förening av dessa.

⎢ 44/2001

3. Vid tillämpningen av denna artikel ska käromål anses ha samband med varandra om de är så förenade att en gemensam handläggning och dom är påkallad för att undvika att oförenliga domar meddelas som en följd av att käromålen prövas i olika rättegångar.

∫ ny

Artikel 31

Om en domstol i en medlemsstat tagit upp ett mål till prövning i sak, och en ansökan om interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder, ges in till domstolarna i en annan medlemsstat, ska de berörda domstolarna samarbeta för att säkerställa en lämplig samordning mellan prövningen i sak och de interimistiska åtgärderna.

Den domstol som mottagit en ansökan om interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder, ska särskilt begära information från den andra domstolen om alla omständigheter av relevans i sammanhanget, till exempel hur brådskande åtgärderna är eller eventuella avslag på liknande ansökningar vid den domstol som prövar målet i sak.

⎢ 44/2001

Artikel 2932

1. Om flera domstolar är exklusivt behöriga, ska varje domstol utom den vid vilken talan först väckts förklara sig obehörig till förmån för den domstolen.

∫ ny

2. Om ett avtal som avses i artikel 23, med undantag för sådana avtal som omfattas av avsnitt 3, 4 och 5 i detta kapitel, föreskriver exklusiv behörighet för en domstol eller domstolarna i en medlemsstat, ska domstolarna i andra medlemsstater inte vara behöriga att pröva tvisten förrän den domstol eller de domstolar som anges i avtalet förklarar sig obehöriga.

⎢ 44/2001 (anpassad)

Artikel 3033

1. I detta avsnitt ska talan anses ha väckts vid en domstol

1. a) när stämningsansökan eller motsvarande handling har ingivits ingetts till domstolen, förutsatt att käranden sedan inte har underlåtit att vidta de mått och steg som han var skyldig att vidta för att få delgivningen av svaranden verkställd, eller

2. b) om delgivning av handlingen ska ske innan handlingen ges in till domstolen, när den tas emot av den myndighet som är ansvarig för delgivning, förutsatt att käranden därefter inte har underlåtit att vidta de åtgärder som krävs av honom för att få handlingen ingiven till domstolen.

∫ ny

Den myndighet som ansvarar för delgivning enligt b ska vara första myndighet att motta de handlingar som ska delges.

2. De domstolar och myndigheter som ansvarar för delgivning enligt punkt 1 ska anteckna datum och tidpunkt för ingivande av stämningsansökan eller för mottagande av de handlingar som ska delges.

3. Vid tillämpningen av bestämmelserna i detta avsnitt ska ett ärende anses vara anhängiggjort vid skiljedomstol när en part har utsett en skiljeman eller när en part har begärt hjälp med att sätta samman skiljedomstolen från en institution, myndighet eller domstol.

Artikel 34

1. Om det när talan väcks vid en domstol i en medlemsstat pågår förfaranden om samma sak och mellan samma parter vid domstolarna i ett tredjeland får domstolen i medlemsstaten, trots vad som sägs i artiklarna 3–7, låta handläggningen av målet vila om

a) talan vid domstolen i det berörda tredjelandet väcktes först,

b) det kan förväntas att domstolen i det berörda tredjelandet inom en rimlig tid kommer att meddela en dom som kommer att kunna erkännas och, i tillämpliga fall, verkställas i den medlemsstaten, och

c) domstolen är övertygad om att det är nödvändigt för en god rättskipning.

2. Under tiden som handläggningen vilar ska den part som väckt talan vid domstolen i den berörda medlemsstaten fortfarande ha möjlighet att avbryta prekriptionsfrister som föreskrivs i den medlemsstatens lagstiftning.

3. Domstolen kan när som helst häva vilandeförklaringen på ansökan av endera parten eller på eget initiativ om något av följande villkor är uppfyllt:

a) Förfarandena vid domstolen i det berörda tredjelandet har vilandeförklarats eller avbrutits.

b) Det framstår som om förfarandena vid domstolen i det berörda tredjelandet sannolikt inte kommer att slutföras inom rimlig tid.

c) Ett hävande av vilandeförklaringen är nödvändigt för en god rättskipning.

4. Domstolen ska avvisa talan på ansökan av endera parten eller på eget initiativ om förfarandena vid domstolen i den berörda tredjestaten har slutförts och resulterat i ett avgörande som är verkställbart i där, eller som kan erkännas och i tillämpliga fall verkställas i den berörda medlemsstaten.

⎢ 44/2001

Avsnitt 1011

INTERIMISTISKA ÅTGÄRDER, DÄRIBLAND SÄKERHETSÅTGÄRDER

∫ ny

Artikel 35

Om domstolarna i en medlemsstat är behöriga att pröva ett mål i sak, ska de domstolarna även vara behöriga att utfärda de interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder, som är tillgängliga enligt lagstiftningen i den medlemsstaten.

⎢ 44/2001 (anpassad)

? ny

Artikel 3136

Interimistiska åtgärder eller säkerhetsåtgärder, som kan vidtas enligt lagen i en medlemsstat, får begäras hos domstolarna i den staten, även om en domstol i en annan medlemsstat ? eller en skiljedomstol ⎪ är behörig att pröva målet i sak enligt denna förordning.

⎢ 44/2001 (anpassad)

KAPITEL III

ERKÄNNANDE √ , VERKSTÄLLBARHET ∏ OCH VERKSTÄLLIGHET

Artikel 32

I denna förordning förstås med dom varje avgörande som har meddelats av domstol i en medlemsstat oavsett dess rubricering, såsom dom, beslut eller förordnande om verkställighet, liksom domstolstjänstemans beslut i fråga om rättegångskostnader.

∫ ny

Artikel 37

1. Detta kapitel innehåller bestämmelser om erkännande, verkställbarhet och verkställighet av domar som omfattas av denna förordning.

2. Avsnitt 1 ska tillämpas på alla domar med undantag för dem som anges i punkt 3.

3. Avnitt 2 ska tillämpas på domar som meddelas i en annan medlemsstat

a) med avseende på utomobligatoriska förpliktelser som har sin grund i kränkningar av privatlivet eller personlighetsskyddet, inbegripet förtal,

b) i samband med talan om ersättning för skada som orsakats genom otillåtna affärsmetoder till men för ett flertal skadelidande parter, som väcks av

i. ett statligt organ,

ii. en icke-vinstdrivande organisation vars huvudsakliga syfte och verksamhet är att utifrån andra intressen än kommersiella företräda eller försvara grupper av fysiska eller juridiska personers intressen och ge dem juridisk rådgivning eller företräda dem inför domstol, eller

iii. en grupp bestående av fler än tolv kärande.

4. Utan att det påverkar kommissionens behörighet att, med hänsyn till tillnärmningen av nationell lagstiftning och utvecklingen av unionsrätten på dessa områden, när som helst föreslå att bestämmelserna i avsnitt 1 ska utvidgas till att även omfatta sådana domar som avses i punkt 3 b, ska kommissionen inom tre år efter det att denna förordning trädde ikraft, eller tidigare om kommissionen föreslår ytterligare harmonisering, överlämna en rapport till Europaparlamentet, rådet och Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om huruvida förfarandet för erkännande och verkställighet av domar som meddelats i sådana mål som avses i punkt 3 ovan bör bibehållas.

AVSNITT 1

DOMAR SOM INTE KRÄVER VERKSTÄLLIGHETSFÖRKLARING

UNDERAVSNITT 1

AVSKAFFANDE AV EXEKVATUR

ARTIKEL 38

1. En dom som meddelas i en medlemsstat ska, med förbehåll för bestämmelserna i detta kapitel, erkännas i övriga medlemsstater utan att något särskilt förfarande behöver användas och utan att några möjligheter att invända mot erkännandet ges.

2. En dom som har meddelats i en medlemsstat och som är verkställbar i den medlemsstaten, ska vara verkställbar i en annan medlemsstat utan att det behövs någon verkställighetsförklaring.

Artikel 39

1. En part som i en annan medlemsstat vill åberopa en dom som erkänts i enlighet med artikel 38.1 ska ge in en kopia av domen som uppfyller de villkor som är nödvändiga för att dess äkthet ska kunna fastställas.

2. Den domstol vid vilken den erkända domen görs gällande får, om nödvändigt, anmoda den part som åberopar domen att uppvisa ett intyg som ursprungsdomstolen utfärdat med hjälp av formuläret i bilaga I, och att tillhandahålla en translitterering eller en översättning av formulärets innehåll i enlighet med artikel 69.

Ursprungsdomstolen ska även utfärda ett sådant intyg på begäran av en berörd part.

3. Den domstol vid vilken den erkända domen görs gällande får avbryta sin handläggning helt eller delvis om domen överklagas i ursprungsmedlemsstaten eller vid en ansökan om förnyad prövning enligt artikel 45 eller 46.

Underavsnitt 2

VERKSTÄLLIGHET

ARTIKEL 40

En verkställbar dom ska automatiskt medföra att säkerhetsåtgärder får vidtas enligt lagstiftningen i den verkställande medlemsstaten.

Artikel 41

1. Enligt bestämmelserna i detta kapitel ska verkställighetsförfarandet för domar som meddelats i en annan medlemsstat regleras av lagen i verkställighetsmedlemsstaten. En dom som har meddelats i en medlemsstat och som är verkställbar i verkställighetsmedlemsstaten ska verkställas där på samma villkor som en dom som har meddelats i den medlemsstaten.

2. Utan hinder av vad som sägs i punkt 1 ska grunderna för att vägra eller skjuta upp verkställighet enligt lagstiftningen i verkställighetsmedlemsstaten inte kunna åberopas i sådana situtationer som avses i artiklarna 43–46.

Artikel 42

1. Vid verställighet i en annan medlemsstat av en annan dom än som avses i punkt 2, ska sökanden till de behöriga verkställande myndigheterna lämna in

a) En kopia av domen, vilken uppfyller de nödvändiga villkoren för fastställande av dess äkthet. och

b) Ett intyg, utformat på det formulär som finns i bilaga I och utfärdat av ursprungsdomstolen, som intygar att domen är verkställbar och, i lämpliga fall, åtföljs av ett utdrag av domen och relevant information om ersättningsberättigande kostnader för förfarandet och beräkning av ränta.

2. Vid verställighet i en annan medlemsstat av ett avgörande om en interimistiskt åtgärd, inbegripet en säkerhetsåtgärd, ska sökanden till de behöriga verkställande myndigheterna lämna in

a) en kopia av domen, som uppfyller de nödvändiga villkoren för att fastställa dess äkthet, och

b) intyget, utfärdat av ursprungsdomstolen med hjälp av formuläret i bilaga I, med en beskrivning av åtgärden och ett bestyrkande av att

i) domstolen är behörig att pröva målet i sak, och,

ii) om åtgärden beslutas utan att svaranden kallats att inställa sig och är avsedd att verkställas utan föregående delgivning med svaranden, att svaranden har rätt att invända mot åtgärden enligt lagstiftningen i den ursprungsmedlemsstaten.

3. Den behöriga myndigheten får, om nödvändigt, begära en translitterering eller en översättning av innehållet i det formulär som avses i punkterna 1 b och 2 b ovan, i enlighet med artikel 69.

4. De behöriga myndigheterna får inte kräva att svaranden ska tillhandahålla en översättning av domen. En översättning kan dock krävas om beslutet om verställighet av domen överklagas och en översättning förefaller nödvändig.

Artikel 43

Den behöriga myndigheten i den verkställande medlemsstaten ska, på ansökan av svaranden, vägra att verkställa domen helt eller delvis, om

a) domen är oförenlig med en dom som har meddelats i en tvist mellan samma parter i den verkställande medlemsstaten,

b) domen är oförenlig med en dom som tidigare har meddelats i en annan medlemsstat eller i en tredje stat mellan samma parter och rörande samma sak, såvida den först meddelade domen uppfyller de nödvändiga villkoren för erkännande i den verkställande medlemsstaten.

Artikel 44

1. Vid en ansökan om förnyad prövning i enlighet med artikel 45 eller 46 får den behöriga myndigheten i den verkställande medlemsstaten, på ansökan av svaranden,

a) begränsa verkställighetsförfarandet till säkerhetsåtgärder, eller

b) göra verkställigheten beroende av att det ställs en sådan säkerhet som domstolen bestämmer, eller

c) helt eller delvis skjuta upp verkställigheten av domen.

2. Den behöriga myndigheten ska, på ansökan av svaranden, skjuta upp verkställigheten av domen om verkställigheten av samma dom har skjutits upp i ursprungsmedlemsstaten.

3. Om en säkerhetsåtgärd har beslutats utan att svaranden kallats att inställa sig, och verkställts utan föregående delgivning av svaranden, får den behöriga myndigheten på ansökan av svaranden skjuta upp verkställigheten, om svaranden har begärt förnyad prövning av åtgärden i ursprungsmedlemsstaten.

Underavsnitt 3

ALLMÄNNA BESTÄMMELSER

Artikel 45

1. En svarande som inte har gått i svaromål i ursprungsmedlemsstaten ska ha rätt att ansöka om förnyad prövning av domen vid den behöriga domstolen i den medlemsstaten, om

a) han eller hon inte har delgivits stämningsansökan eller motsvarande handling i sådan tid och på sådant sätt att svaromålet har kunnat förberedas, eller

b) han eller hon, utan egen förskyllan, varit förhindrad att bestrida kravet på grund av force majeure eller andra extraordinära omständigheter,

såvida inte svaranden haft möjlighet att överklaga domen men underlåtit detta.

2. En ansökan ska lämnas in på det formulär som anges i bilaga II.

3. Ansökan kan ges in direkt till den domstol i ursprungsmedlemsstaten som enligt denna artikel är behörig att pröva ansökan om förnyad prövning. Ansökan kan också ges in till den behöriga domstolen i verkställighetsmedlemsstaten, som utan dröjsmål ska översända ansökan till den behöriga domstolen i ursprungsmedlemsstaten med hjälp av de kommunikationsmedel som meddelats i enlighet med artikel 87 b.

4. Ansökan om förnyad prövning ska ges in snarast möjligt, och under alla omständigheter inom 45 dagar från den dag då svaranden faktiskt fick kännedom om domens innehåll och hade möjlighet att vidta åtgärder. Om svaranden ansöker om förnyad prövning i samband med ett verkställighetsförfarande, ska tidsfristen löpa senast från dagen för den första verkställighetsåtgärd som förhindrar svaranden från att förfoga över hela eller delar av egendomen. Ansökan ska anses ingiven när den mottagits av någon av de domstolar som avses i punkt 3.

5. Om ansökan om förnyad prövning är uppenbart ogrundad, ska domstolen avvisa den omedelbart, och under alla omständigheter inom 30 dagar från mottagandet av ansökan. I sådant fall ska domen fortsätta att ha rättslig verkan.

Om domstolen beslutar att en förnyad prövning är motiverad på grund av något av de skäl som anges i punkt 1, förlorar domen sin giltighet. Den part som erhållit domen vid ursprungsdomstolen ska dock inte gå miste om de fördelar som följer av ett eventuellt preskriptionsavbrott som utverkats i det ursprungliga förfarandet.

6. Denna bestämmelse ska gälla i stället för artikel artikel 19.4 i förordning (EG) nr 1393/2007 om stämningsansökan eller motsvarande handling måste översändas från en medlemsstat till en annan i enlighet med den förordningen.

Artikel 46

1. I andra fall än de som omfattas av artikel 45 ska en part ha rätt att ansöka om att erkännande eller verkställighet av en dom ska vägras om en sådan åtgärd skulle strida mot de allmänna principer som ligger till grund för rätten till en rättvis rättegång.

2. Ansökan ska ges in till den domstol i den verkställande medlemsstaten som anges i bilaga III. Den lokala behörigheten ska bestämmas efter motpartens hemvist eller efter den plats där verkställighet ska ske.

3. Ansökningsförfarandet ska regleras av lagen i den verkställande medlemsstaten.

4. Om ansökan är uppenbart ogrundad, ska domstolen avvisa den omedelbart, och under alla omständigheter inom 30 dagar från mottagandet av ansökan.

5. Om domstolen fastställer att ansökan är välgrundad ska ansökan om erkännande eller verkställighet av domen avslås.

6. En dom som meddelats i enlighet med denna artikel kan endast bestridas genom ett sådant överklagande som avses i bilaga IV.

7. En domstol som mottagit en ansökan i enlighet med denna artikel får låta handläggningen av målet vila om talan mot domen har förts i ursprungsmedlemsstaten genom anlitande av ordinära rättsmedel eller om fristen för sådan talan ännu inte har löpt ut. Om fristen för en sådan talan ännu inte har löpt ut, får domstolen bestämma en tid inom vilken en sådan talan ska föras.

8. Den förlorande parten ska bära kostnaderna för förfaranden enligt denna artikel, inbegripet den andra partens rättegångskostnader.

⎢ 44/2001 (anpassad)

Avsnitt 12

ERKÄNNANDE √ DOMAR SOM ÖVERGÅNGSVIS KRÄVER VERKSTÄLLIGHETSFÖRKLARING ∏

Artikel 3347

1. En dom som har meddelats i en medlemsstat √ och som rör något av de områden som avses i artikel 37.3 ∏ ska erkännas i de andra medlemsstaterna utan att något särskilt förfarande behöver anlitas.

2. Om frågan huruvida en dom ska erkännas eller inte är föremål för tvist, kan en part, som gör gällande att domen ska erkännas, genom att anlita använda det förfarande som föreskrivs i √ artiklarna 50 och 63 ∏ , få fastställt att domen ska erkännas.

⎢ 44/2001

3. Om utgången av ett mål som handläggs vid en domstol i en medlemsstat är beroende av om en dom ska erkännas, är den domstolen behörig att pröva frågan om erkännande.

⎢ 44/2001 (anpassad)

Artikel 3448

En dom ska inte erkännas om

1. ett erkännande uppenbart strider mot grunderna för rättsordningen Ö ( ordre public ) Õ i den medlemsstat där domen görs gällande,

⎢ 44/2001

2. det är en tredskodom eller en annan dom som har meddelats mot en utebliven svarande och svaranden inte har delgivits stämningsansökan eller motsvarande handling i tillräcklig tid och på ett lämpligt sätt för att kunna förbereda sitt svaromål, såvida inte svaranden haft möjlighet att överklaga domen men underlåtit detta,

3. den är oförenlig med en dom som har meddelats i en tvist mellan samma parter i den medlemsstat där domen görs gällande,

⎢ 44/2001 (anpassad)

4. den är oförenlig med en dom som tidigare har meddelats i en annan medlemsstat eller i en tredje stat mellan samma parter och rörande samma sak, såvida den först meddelade domen uppfyller de nödvändiga villkoren för erkännande i den medlemsstat där domen görs gällande √ verkställighet söks ∏ .

⎢ 44/2001

? ny

Artikel 35

1. En dom skall vidare inte erkännas om den strider mot bestämmelserna i avsnitten 3, 4 och 6 i kapitel II, och inte heller i de fall som avses i artikel 72.

2. Vid den behörighetsprövning som åsyftas i föregående punkt är den domstol eller myndighet som prövar frågan om erkännande bunden av de faktiska omständigheter som domstolen i ursprungsmedlemsstaten har grundat sin behörighet på.

3. Domstolens behörighet i ursprungsmedlemsstaten får inte omprövas på andra grunder än som avses i punkt 1. Behörighetsreglerna omfattas inte av de i artikel 34.1 åsyftade grunderna för rättsordningen (ordre public).

Artikel 3749

1. Om det vid domstol i en medlemsstat görs gällande att en dom som har meddelats i en annan medlemsstat ska erkännas, får ? ska ⎪ domstolen låta handläggningen av målet vila om ändring i domen har sökts genom anlitande av ordinära rättsmedel ? verkställigheten av domen har uppskjutits i ursprungsmedlemsstaten på grund av att ändring av domen har begärts ⎪ .

2. Om det vid domstol i en medlemsstat görs gällande att en dom som har meddelats i Irland eller Förenade kungariket skall erkännas, får domstolen låta handläggningen av målet vila om verkställighet av domen har uppskjutits i ursprungsmedlemsstaten på grund av att ändring i domen har sökts.

⎢ 44/2001 (anpassad)

AVSNITT 2

VERKSTÄLLIGHET

ARTIKEL 3850

1. En dom som har meddelats i en medlemsstat och som är verkställbar i den staten ska verkställas √ vara verkställbar ∏ i en annan √ övriga ∏ medlemsstat √ medlemsstater ∏ sedan domen, på ansökan av part, har förklarats vara verkställbar där √ i enlighet med förfarandet i artiklarna 51–63 ∏ .

⎢ 44/2001

2. I Förenade kungariket skall sådana domar dock verkställas i England och Wales, i Skottland eller i Nordirland sedan domen, på ansökan av part, har registrerats för verkställighet i den delen av Förenade kungariket.

Artikel 3951

⎢ 44/2001 (anpassad)

? ny

1. En Aansökan √ om verkställighetsförklaring ∏ ska göras vid den domstol eller den behöriga myndighet som anges i förteckningen i bilaga II ? i den verkställande medlemsstaten som den medlemsstaten anmält till kommissionen i enlighet med artikel 87 d ⎪ .

⎢ 44/2001

2. Den lokala behörigheten ska bestämmas efter motpartens hemvist eller efter den plats där verkställighet ska ske.

Artikel 4052

⎢ 44/2001 (anpassad)

1. Förfarandet vid ansökan om verkställighet √ verkställighetsförklaring ∏ regleras av lagen i den √ v