Dessa artiklar medför undantag från direktiv 2003/109/EG vilket därmed underlättar för blåkortsinnehavare att få ställning som varaktigt bosatt i en EU-medlemsstat. Jämfört med direktiv 2009/50/EG har fler lättnader beviljats inom ramen för det befintliga systemet. För att säkra tillräcklig integrering i värdlandet kan tillträde först av allt nås genom kontinuerlig bosättning i tre år i egenskap av blåkortsinnehavare i en medlemsstat. När innehavaren flyttat till en annan medlemsstat enligt bestämmelserna om rörlighet för blåkortsinnehavare kan denna ställning istället erhållas efter fem års kontinuerlig bosättning som kumulerats i olika medlemsstater (även medräknat bosättning på grundval av andra tillstånd än blåkort). För att stärka kopplingen till det land som beviljar ställningen som varaktigt bosatt i EU ska blåkortsinnehavaren ha varit bosatt i landet under minst de två år som omedelbart föregår ingivandet av ansökan om ställning som varaktig bosatt i den berörda medlemsstaten. När treårsperioden tillämpas får ställningen som varaktigt bosatt i EU återkallas innan femårsperioden av laglig och oavbruten bosättning inom medlemsstaternas territorium löpt ut, om tredjelandsmedborgaren blir arbetslös och inte har tillräckliga medel för att bekosta sitt, och i förekommande fall familjemedlemmarnas, uppehälle utan att behöva ta den berörda medlemsstatens sociala biståndssystem i anspråk, förutom om det gäller sjukdom, olycka, ofrivillig arbetslöshet eller yrkesutbildning. När det är femårsperioden som är tillämplig tillåts längre frånvaro från medlemsstaternas territorium än enligt det allmänna systemet enligt direktiv 2003/109/EG.

Redan i direktiv 2009/50/EG beviljades varaktigt bosatta i EU som tidigare varit innehavare av blåkort en särställning. Nya bestämmelser införs i förslaget för att se till att inga rättigheter går förlorade i samband med övergången. Den rätt till rörlighet för kortare vistelser för affärsverksamhet i andra medlemsstater som följer av blåkortet ska behållas efter det att ställning som varaktigt bosatt i EU förvärvats. Personer som är varaktigt bosatta i en andra medlemsstat och tidigare varit innehavare av blåkort ska omfattas av bestämmelserna i direktiv 2003/109/EG, med lättnader på de punkter där bestämmelserna om blåkort är förmånligare.

Kapitel V – RÖRLIGHET MELLAN MEDLEMSSTATERNA

Artikel 19 – Affärsverksamhet i andra medlemsstater

Denna helt nya artikel ger blåkortsinnehavare rätt att resa in och vistas i andra medlemsstater för att bedriva sådan affärsverksamhet som avses i artikel 2.l. Andra medlemsstater får inte kräva arbetstillstånd eller något annat tillstånd än det blåkort som utfärdats av den första medlemsstaten för denna typ av verksamhet. Om blåkortet utfärdats av en medlemsstat som tillämpar Schengenregelverket fullt ut får innehavaren röra sig inom Schengenområdet för affärsverksamhet i högst 90 dagar under en 180-dagarsperiod. Denne får bedriva affärsverksamhet under samma period efter flytt till medlemsstater som deltar i blåkortssystemet men som inte tillämpar Schengenregelverket fullt. Om blåkortet utfärdats av en medlemsstat som inte tillämpar Schengenregelverket fullt ut måste de andra medlemsstaterna bevilja inresa och vistelse för affärsverksamhet i högst 90 dagar under en 180-dagarsperiod, utan krav på separat visering eller andra tillstånd. Huvudsyftet med artikeln är att se till att affärsverksamhet inom EU, som kan ingå i högkompetenta arbetstagares sedvanliga arbetsuppgifter, kan utföras utan rättsosäkerhet eller oskäliga administrativa bördor.

Artiklarna 20 och 21– Bosättning i en andra medlemsstat för blåkortsinnehavare och deras familjemedlemmar

Jämfört med direktiv 2009/50/EG underlättas rörligheten mellan medlemsstaterna ytterligare för att göra blåkortet till ett verkligt EU-övergripande system som är bättre rustat att locka nödvändig kompetens till Europa. De krav som ställs på bosättning i den första medlemsstaten kortas från 18 till 12 månader och undantag ges från flera av de krav som ställs vid ansökan om blåkort i den andra medlemsstaten, i enlighet med det system för rörlighet på lång sikt som utvecklats genom direktiv 2014/66/EU. Det är framför allt inte längre tillåtet att utföra arbetsmarknadstester för blåkortsinnehavare, om detta inte krävdes även vid den första ansökan. Inga kvoter är tillåtna och den andra medlemsstaten får inte ånyo kontrollera kvalifikationerna för oreglerade yrken. Det tillämpliga förfarandet förenklas och påskyndas och arbetet får inledas omedelbart efter det att ansökan om blåkort lämnats in. Familjemedlemmar får ansluta till blåkortsinnehavaren utan några krav på väntetider, och lättnader beviljas avseende vissa krav på bosättning i den andra medlemsstaten.

Artikel 22 – Rättssäkerhetsgarantier och sanktioner

Nya rättssäkerhetsgarantier införs med avseende på de mer omfattande rättigheter som beviljas blåkortsinnehavare. När blåkortet utfärdas av en medlemsstat som inte tillämpar Schengenregelverket fullt ut får medlemsstaterna kräva bevis för syftet med resan när blåkortsinnehavare som utövar rätten till rörlighet passerar en yttre gräns. Om den andra medlemsstaten inte så småningom utfärdar ett blåkort måste den första medlemsstaten låta den berörda personen och eventuella familjemedlemmar återvända till den första medlemsstatens territorium. Det finns särskilda rättssäkerhetsgarantier mot refoulement i situationer där blåkortsinnehavaren även beviljats internationellt skydd. Dessa bestämmelser liknar de i direktiv 2011/51/EU, genom vilket möjligheten att beviljas ställning som varaktigt bosatt i EU och omfattas av tillämpliga bestämmelser om rörlighet utvidgades även till personer som beviljats internationellt skydd. Medlemsstaterna har möjlighet att ålägga arbetsgivare som inte fullgör sina skyldigheter sanktioner.

Kapitel VI – SLUTBESTÄMMELSER

Artiklarna 23, 24, 25 och 26 – Tillgång till information, statistik, rapportering och samarbete mellan kontaktpunkterna