Denna ändring ska vidare garantera att EU:s budget inte påverkas negativt genom Europeiska centralbankens beslut 2014/337/EU (ECB/2014/23) av den 5 juni 2014, genom vilket det fastställs en negativ ränta som innebär att insättaren är skyldig att betala den berörda nationella centralbanken, och att den nationella centralbanken har rätt att debitera det berörda statliga depositionskontot, eller att budgeten påverkas av liknande beslut som antagits av andra centralbanker där EU:s egna medel hålls i enlighet med artikel 9 i förordning nr 609/2014. Skyldigheten att ersätta förluster ska garantera att kostnader för negativa räntor som redan tagits ut på konton för egna medel efter det nämnda ECB-beslutet inte ska belasta EU-budgeten och därmed drabba alla medlemsstater. Det bör dock framhållas att kommissionen hittills inte har uppmanat medlemsstaterna att sätta in ersättningar på kontona i de fall ECB:s inlåningsränta varit positiv.

Dessutom föreslås en del förtydliganden och förbättringar av de befintliga reglerna, framför allt i tekniskt hänseende. Dessa ändringar utgör i praktiken anpassningar till de senaste årens erfarenheter från bokföringen av egna medel, förvaltningen av kommissionens likvida medel under första halvan av varje budgetår, kommissionens (Eurostats) genomgång och bedömning av BNI-uppgifter effekten av brottsutredningar med avseende på fastställandet och tillhandahållandet av traditionella egna medel och rapporteringen av belopp som inte går att uppbära inom traditionella egna medel.

I den gemensamma förklaring från den 26 maj 2014 som nämndes tidigare åtog sig kommissionen att lägga fram ett förslag angående artikel 12 i förordning 609/2014, med syftet att se över systemet för att beräkna dröjsmålsränta på belopp som görs tillgängliga för sent. I förklaringen anges också att räntesatsen eller räntesatserna vid dröjsmål ska fastställas med respekt för proportionalitetsprincipen, och samtidigt garantera ett väl fungerande system för att möta likviditetsbehoven.

Den centrala rättsakten på området är beslutet om egna medel. I detta beslut förtecknas de olika kategorierna av egna medel, och det fastställs också tak för åtagandebemyndiganden och betalningsbemyndiganden, vilket sätter maxgränser för hur stor EU-budgeten får bli under den reglerade perioden. Genomförandebestämmelserna för systemet för egna medel antas på grundval av två artiklar i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget):

Enligt nuvarande regler ska medlemsstaterna förse kommissionen med sifferuppgifter för aggregerad BNI och dess komponenter senast den 22 september varje år (artikel 2.2 i förordning nr 1287/2003), och ändringar av sådana data tas i beaktande fram till den 30 september det fjärde året efter det berörda budgetår. Detta betyder att under år n+4 blir tiden för att bedöma eventuella ändringar som avser år n väldigt kort. För att garantera att BNI-kommittén har tillräcklig tid för att gå igenom och godkänna dessa uppgifter bör tidsgränsen enligt artikel 10.7 i förordning nr 609/2014 förlängas från den 30 september den 30 november år n+4.

EU:s regler för nationalräkenskaper fastställs i ENS 2010 (Europeiska nationalräkenskapssystemet, ENS 2010). Enligt dessa regler gäller principen om periodiserad redovisning i fråga om bokföringen av ekonomiska flöden, dvs. "när ekonomiska värden skapas, omvandlas eller försvinner liksom när fordringar eller åtaganden uppkommer, omvandlas eller upphör". Enligt ENS 2010 ska medlemsstaternas moms- och BNI-baserade bidrag till EU-budgeten bokföras som offentliga utgifter, under löpande transfereringar inom den särskilda kategorin D.76, och de påverkar också de offentliga finanserna. Bidrag som återbetalas till EU:s medlemsstater räknas av från dessa löpande överföringar. Tidpunkten för bokföringen av moms- och BNI-justeringarnas påverkan på de offentliga utgifterna borde infalla när dessa belopp är oåterkalleligen låsta och därmed definitivt kommer att förfalla till betalning. Eftersom det föreslås att beloppen ska vara oåterkalleligen låsta och betalas år n+1, är n+1 också det år då justeringarna bör registreras i statistiken och tas i beaktande när det gäller stabilitets- och tillväxtpakten.

Skillnaden mellan de enskilda beloppen för justeringar av moms och BNI för en viss medlemsstat och resultaten för samma medlemsstat efter omfördelningen ska föras in i räkenskaperna för egna medel enligt artikel 9, dvs. den första arbetsdagen i juni år n+1. Eftersom medlemsstaterna enligt det föreslagna nya systemet skulle informeras i god tid, skulle det inte längre finnas något behov av specialregler för exceptionellt höga belopp. Den nya tidsplanen för justeringar av moms- och BNI-uppgifter kommer inte längre att sammanfalla med att sammanfalla med den justering till följd av undantagsklausuler enligt artikel 11 i förordning nr 609/2014, dvs. justeringar för de medlemsstater som inte deltar i finansieringen av en del av EU:s politik eller åtgärder. Vad gäller sådana justeringar, vars ekonomiska inverkan är begränsad, bör den nuvarande förfallodagen bibehållas (den första arbetsdagen i december).

Medlemsstaterna ska under år n förse kommissionen med moms- och BNI-uppgifter för år n–1 och tidigare år i enlighet med artikel 7.1 i förordning nr 1553/89 och artikel 2.2 i förordning nr 1287/2003. På grundval av detta beräknar kommissionen sedan justeringarna, och det exakta slutliga beloppet meddelas formellt medlemsstaterna i januari år n+1.

På förslag från kommissionen antog rådet därför förordning nr 1377/2014 av den 18 december 2014, vilken ändrar förordning 1150/2000 på så sätt att medlemsstaterna, under exceptionella omständigheter och med retroaktiv verkan från den 30 november 2014, får tillhandahålla de belopp som följer av justeringarna fram till den första arbetsdagen i september påföljande år.

Behoven av sådana justeringar varierar från år till år, och kan vara positiva (ytterligare betalningar som krävs från medlemsstaterna) eller negativa (belopp ska återbetalas till medlemsstaterna). Under exceptionella omständigheter kan justeringarna omfatta mycket stora belopp. Skyldigheten att tillhandahålla så stora belopp kan ibland utgöra en mycket tung ekonomisk börda för medlemsstaterna och påfresta deras offentliga finanser, särskilt i slutet av året. På samma sätt kan kommissionens skyldighet att återbetala höga belopp, om saldot av justeringarna är negativt, leda till en brist på likviditet under samma period av året.

Eftersom såväl Europeiska garantifonden för jordbruket (EGFJ) som de europeiska struktur- och investeringsfonderna har haft mycket stora betalningsbehov under de första månaderna av de senaste budgetåren, har kommissionen upprepade gånger haft svårt att verkställa alla betalningar i tid på grund av tillfälliga underskott på likvida medel, underskott som uppgått till som mest uppgått till omkring sex miljarder euro mätt över de första sex månaderna. Man bör därför ge utrymme för att tidigarelägga ytterligare en tolftedel under budgetårets första sex månader, och denna möjlighet bör även omfatta utgifter för struktur- och investeringsfonderna. Denna begränsade ytterligare flexibilitet skulle hjälpa kommissionen att verkställa lagstadgade betalningar i tid.

För att täcka de särskilda behoven för Europeiska garantifonden för jordbruket (EGFJ) kan medlemsstaterna om unionens likviditetsläge så kräver uppmanas att tidigarelägga inbetalningarna av de månatliga tolftedelana med en eller två månader under årets första kvartal.

För att garantera ett klart och förutsebart rättsläge bör det anges uttryckligen i lagtexten att kommissionens konton för egna medel enligt artikel 9 endast får debiteras på instruktion från kommissionen om nettobeloppet av egna medel som förfallit vid en given tidpunkt är negativ (dvs. när en medlemsstat ska erhålla medel). All bokföring av belopp på detta konto ska ske enligt ovan nämnda princip, och den nya formuleringen av bestämmelsen syftar i grund och botten till att klargöra de krav som gällt redan tidigare.

c) Förtydligande av regler:

Artikel 10 i förordning nr 609/2014 har för närvarande nio punkter och sammanlagt fler än 20 onumrerade stycken. För att underlätta överblicken över bestämmelserna bör denna artikel med fördel delas upp i tre separata artiklar, där varje artikel också ges en beskrivande rubrik. Metoden att numrera textstycken bör också tillämpas i ökad utsträckning, så länge som det är logiskt och ändamålsenligt.

6) Procentsatser för dröjsmålsränta (artikel 12 i förordning nr 609/2014)

Räntesatsen enligt den nuvarande artikel 12 beräknas utifrån en basnivå (den räntesats för huvudsakliga refinansieringstransaktioner som fastställts av ECB eller av en centralbank utanför euroområdet), plus en fast årlig ökning med 2 procentenheter och en rörlig del som ökar med 0,25 procentenheter för varje månad som krediteringen försenas. Den på så sätt ökade räntesatsen ska sedan appliceras på hela förseningsperioden.

Eftersom kommissionen under normala omständigheter inte får övertrassera sina konton för att kunna verkställa budgetutgifter är det särskilt viktigt att egna medel betalas in i tid. Det nuvarande systemet har i högsta grad bidragit till att de egna medel som behövs för att täcka budgetutgifterna har tillhandahållits i tid och i helhet, och de reviderade bestämmelserna för dröjsmålsränta syftar givetvis till att upprätthålla incitamentet att betala in medlen i tid. Dessutom bör man även i fortsättningen se till att lagstiftningen är så enhetlig som möjligt, för att slå vakt om ett klart rättsläge och lättolkade bestämmelser.

För att ytterligare effektivisera systemet och därmed garantera att egna medel betalas in fullständigt och i rätt tid, bör den schablonmässiga årliga ökningen höjas till 3,5 procentenheter (detta är bland annat den räntesats som är tillämplig på belopp som ska återkrävas enligt artikel 83.2 i tillämpningsföreskrifterna för budgetförordningen när den förpliktande händelsen är inte ett offentligt varukontrakt eller tjänstekontrakt). Syftet med detta är bland annat att förebygga att egna medel hålls inne när läget är sådant att refinansieringskostnaden på kapitalmarknaderna är lägre än dröjsmålsräntan. Ändringen borde särskilt förebygga försenad inbetalning av de månatliga tolftedelarna av de moms- och BNI-baserade egna medlen, vilka för närvarande utgör mer än 80 % av EU:s budgetinkomster.

Eftersom de nuvarande reglerna å andra sidan kan leda till mycket höga räntesatser i fall där förseningsperioderna drar ut på tiden bör den sammanlagda ökningen utöver bassatsen begränsas till 20 procentenheter, varvid denna högsta ackumulerade räntesats fortsätter att tillämpas på hela förseningsperioden. Begränsningen ska garantera att räntesatsen är förenlig med principen om proportionalitet, eftersom att ingen ytterligare ökning kan ske efter att fem och ett halvt år har passerat. Förhoppningsvis bör denna ändring också minska oron hos de medlemsstater som framhållit problemet med mycket höga räntesatser i enskilda fall av långa förseningar med inbetalning av traditionella egna medel. Utifrån tillgängliga uppgifter om de senaste fem årens faktiska dröjsmålsräntor skulle en begränsning till högst 20 procentenheter ha lett till en minskning av den sammanlagda volym som medlemsstaterna måste betala i ränta med mer än 30 %.

De nya reglerna ska som huvudprincip tillämpas på belopp i egna medel som förfaller till betalning efter det att den föreslagna förordningen har trätt i kraft. För att se till att övergången fungerar smidigt föreslås det dock att begränsningen av den maximala räntesatsen också ska gälla i fall där beloppet i egna medel blivit känt för kommissionen eller den berörda medlemsstaten först efter detta datum. I ett fall där egna medel t.ex. skulle ha gjorts tillgängliga 2010, men där förhållandena blir kända först efter det att den föreslagna förordningen träder i kraft (t.ex. 2018) skulle räntesatsen enligt nuvarande bestämmelser gälla, men de totala årliga ökningarna av räntan skulle begränsas till sammanlagt 20 procentenheter.

För att undvika tveksamheter kommer det efter det att denna förordning har trätt i kraft tydligt att anges i de skrivelser där kommissionen uppmanar medlemsstater att betala dröjsmålsränta exakt vilken räntesats det är som gäller.

7) Att kunna frita medlemsstater från ekonomiskt ansvar i fall där underrättelse om eller bokföring av egna medel skjuts upp därför att man inte vill skada en brottsutredning (artikel 13.2 i förordning nr 609/2014)

Enligt artikel 13.2 i förordning nr 609/2014 ska medlemsstaterna fritas från skyldigheten att betala kommissionens de belopp som motsvarar fastställda anspråk på traditionella egna medel som i) visar sig vara omöjliga att uppbära på grund av force majeure eller ii) av andra skäl som inte kan tillskrivas medlemsstaterna.

Unionens nya tullkodexkodex, som träder i kraft den 1 maj 2016, ger medlemsstaterna möjlighet att uppskjuta meddelande och bokföring av tullskulden till dess att den inte längre inverkar menligt på brottsutredningarna. Att direkt underrätta gäldenärer som är misstänkta för brottslig verksamhet kan nämligen ofta göra det svårare att effektivt bekämpa bedrägerier kriminella nätverk. I artikel 325 i EUF-fördraget föreskrivs att medlemsstaterna ska vidta samma åtgärder för att bekämpa bedrägerier som drabbar unionens ekonomiska intressen som mot bedrägerier som drabbar deras egna ekonomiska intressen. Hemliga utredningar är effektiva och nödvändiga verktyg för att skydda såväl EU:s ekonomiska intressen som medlemsstaternas.

Det finns dock ingen uttrycklig bestämmelse i den gällande lagstiftningen om egna medel om hur traditionella egna medel som inte kan återvinnas på grund av den här typen av förseningar ska undantas. Tullkodexen reglerar förhållandet mellan importörer och nationella tullmyndigheter, medan lagstiftningen om egna medel gäller förhållandet mellan medlemsstaterna och kommissionen.

För att främja ett effektivt skydd av unionens ekonomiska intressen och beakta de nya bestämmelserna i unionens tullkodex föreslås det därför att införa en uttrycklig bestämmelse som gör det möjligt att, på vissa villkor som måste tillämpas strikt, frita medlemsstaterna från deras ekonomiska ansvar för belopp i traditionella egna medel som kan visa sig bli omöjliga att uppbära på grund av att underrättelser om tullsskulder skjuts upp för att inte skada brottsutredningar och kamp mot bedrägerier. För att godta att belopp är omöjliga att uppbära ”av andra skäl som inte kan hänföras till den berörda medlemsstaten” ska kommissionen framför allt kontrollera om följande villkor är uppfyllda (beloppsgränsen för rapportering behandlas i följande punkt):

–Den eller de aktuella brottsutredningarna var motiverade för att skydda EU:s och medlemsstaternas ekonomiska intressen, och genomfördes effektivt och korrekt.

–Förlusten av egna medel berodde helt och hållet på den försenade underrättelsen om eller bokföringen av beloppet som följde av brottsutredningen

–Nationella skatter och avgifter får inte ha getts förmånligare behandling än de anspråk i form av egna medel som bedömts vara omöjliga att uppbära.

8) Att höja gränsvärdet för när medlemsstaterna måste rapportera belopp som bedömts vara omöjliga att uppbära (artikel 13.3 i förordning nr 609/2014)

Gränsvärdet för när medlemsstaterna är skyldiga att rapportera till kommissionen om fall av traditionella egna medel som förklarats eller bedömts vara omöjliga att uppbära enligt artikel 13.3 i förordning 609/2014 bör höjas från 50 000 euro till 100 000 euro, i syfte att minska den administrativa bördan för medlemsstaterna och kommissionen. Det föreliggande ändringsförslaget påverkar inte definitionen av begreppet ”fall” som ska rapporteras, nämligen att rapporten ska omfatta alla anspråk som har fastställts till följd av iakttagelser vid samma kontroll i samband med tullklarering eller efter tullklarering och som avser samma operatör, samma oriktighet och samma typ av varor så länge som det totala beloppet för de anspråk som förklaras eller bedöms vara omöjliga att uppbära överstiger 100 000 euro, oavsett storleken på de enskilda beloppen.

Eftersom skyldigheten kvarstår för medlemsstaterna att enligt artikel 5 i förordning nr 608/2000 rapportera in bedrägerier och oriktigheter där beloppen överstiger 10 000 euro till Ownres-databasen, kan dessa fall fortfarande kontrolleras av kommissionen och senare leda till betalningar till EU:s budget.

9) Att förtydliga reglerna om förvaltning av likvida medel i det särskilda fall där utlånade medel inte återbetalas (artikel 14.3 i förordning nr 609/2014).