Yttrande från Regionkommittén om "Att skydda och främja typiska landskapsprodukter - ett trumfkort för regionerna"

(97/C 34/02)

BAKGRUND

- Kommitténs beslut av den 20 september 1995, i enlighet med artikel 198c, fjärde stycket, i Romfördraget, att utarbeta ett yttrande om "att skydda och främja typiska landskapsprodukter - ett trumfkort för regionerna" samt att ge i uppgift åt utskott 2 "Fysisk planering, jordbruk, jakt, skogsbruk, havsmiljö och bergsområden" att bereda ärendet.

- Utkastet till yttrande som antogs av utskott 2 den 3 juli 1996. Föredragande var Michel Lafay och Reinhold Bocklet (CdR 54/96 rev.).

Regionkommittén antog vid sin 14:e plenarsession den 18-19 september 1996 (sammanträdet den 18 september) följande yttrande.

1. Inledning

1.1. I landsbygdsregioner, särskilt i bergsområden och ekonomiskt missgynnade områden, kan befolkningen bara förmås att stanna om det går att åstadkomma märkbara förbättringar av rambestämmelserna för stöd till produkter som är typiska för unionens olika regioner ("produits du terroir"). Åtgärder som syftar till att skydda och främja typiska lokala jordbruks- och livsmedelsprodukter är ett förnuftigt sätt att stödja den gemensamma jordbrukspolitikens nödvändiga vidareutveckling, särskilt med hänsyn till att jordbruksmarknaderna fortsätter att bli mer världsomspännande och att de central- och östeuropeiska länderna skall integreras. Produkter med regional anknytning motsvarar konsumenternas önskemål i gemenskapens samtliga medlemsstater, de bygger upp förtroende för jordbruksproduktionen och ger betydande bidrag till ekonomin i landsbygdsregioner, speciellt i bergsregioner och avsides belägna områden såsom öar.

1.2. Jordbrukssektorns typiska lokala varor är naturprodukter och tjänster som marknadsförs av olika företag i ett landskap med egen, fast grundad socioekonomisk identitet. De är utsatta för stort konkurrenstryck, särskilt i form av marknadsföringsproblem som ibland är oöverstigliga för mindre företag (information, säljstödsaktioner, produkternas tillgänglighet). De bidrar i väsentlig grad till att jordbruks- och livsmedelsproduktion och anknutna tjänster kan fortleva på landsbygden. En förbättring av ramvillkoren för marknadsföring av typiska landskapsprodukter är en avgörande hörnsten vid uppbyggnaden av unionsregionernas inneboende utvecklingsförutsättningar på grundval av lokala resurser.

1.3. Landskapstypiska produkter ger alternativa exploateringsmöjligheter för jordbrukets råvaror och bidrar därmed till att sänka övertrycket på marknaden i en strukturell överskottssituation. Om dessa produkter skall kunna lanseras på marknaden och lyckas på längre sikt krävs det att man i högre grad tar hänsyn till behov och förväntningar hos köpare och konsumenter - som i allt högre grad efterfrågar dessa produkter. Även i samband med ett allt större internationellt handelsutbyte utgör deras kvalitet en absolut fördel. Dessa tre punkter ligger i linje med den gemensamma jordbrukspolitikens mål, som bland annat omfattar starkare diversifiering och kvalitetsutveckling med utgångspunkt i marknadstrenderna och konsumenternas förväntningar. De åtgärder som beskrivs här kräver därför större uppmärksamhet från regionernas, medlemsstaternas och unionens sida.

1.4. Inre marknaden och det växande internationella handelsutbytet har lett till att aktörerna i samhällsekonomin fäster betydligt större avseende vid att få garantier för företagens och produkternas kvalitet och märkning. Den snabba tillväxten av klassning (EN- eller ISO-standard) bland industri- och tjänsteföretagen är ett tydligt belägg för denna trend, vilket också gäller det ökande antal produkter (särskilt livsmedels- och jordbruksprodukter) som varudeklareras av statligt erkända institut. På marknader som har blivit större är det svårt att skapa förtroende mellan producenter och konsumenter, och detta gör det allt viktigare att lyfta fram garanterat regionalt ursprung som kvalitetskriterium.

1.5. Kvalitetsaspekten som redskap för att stödja typiska landskapsprodukter är det bärande elementet i en kollektiv kampanj för utveckling av produktidentitet och regional differentiering av produkterna. En kvalitetsoffensiv syftar till besparingar på medellång sikt via kortsiktiga investeringar i syfte att uppnå och vidareutveckla produktkvalitet, konstatera orsaker till sämre kvalitetsimage och börja rätta till bristerna. Det är emellertid betydligt svårare att genomföra denna kortsiktiga investering i mindre företag eller i de landskapstypiska produkternas tillverknings- och marknadsföringskedjor i bergsområden och ekonomiskt missgynnade landsbygdsområden.

1.6. En politik för att stimulera typiska landskapsprodukter kan utnyttja samordningsvinster av olika slag. Dels torde den region som förknippas med produkterna respektive tjänsterna få förbättrad image på en vidare marknad - detta gäller speciellt för landsbygdsturismen - dels kan en regions olika produkter och tjänster dra nytta av gemensamma satsningar (speciellt landsbygdens utbud inom turismen: ett exempel är Pyrenéernas hemmagjorda produkter som marknadsförs kollektivt under gemensam slogan som "ljuva smaker från Pyrenéerna"). Här krävs att en lång rad yrkeskategorier och intressegrupper bidrar med all sin sakkunskap för att dra största möjliga nytta av de resurser som har koppling till typiska regionalprodukter.

1.7. På samtliga nivåer av unionens sociala och ekonomiska liv växer oron över miljön. Genom att ställa krav kan man förmå ekonomins aktörer att räkna med miljön som faktor vid disponeringen av resurser. Insatser utöver detta kan emellertid få bäras ekonomiskt av användarna i den mån de är informerade om vilka mål som är uppställda och har garantier för att insatserna också genomförs målinriktat. Regionala produkter är lämpliga i detta sammanhang, eftersom de bygger på metoder eller bearbetningsteknik inom jordbruket som är speciellt miljö- eller djurvänliga. Denna angreppsmetod förtjänar att uppmärksammas i högre grad och bör bli föremål för riktade stimulansåtgärder. Till detta kommer att regionala produkter till största delen avsätts inom tillverkningsregionen och därmed sparar både miljön och energiresurserna genom de korta avstånden.

1.8. Sammanfattningsvis bidrar de landskapstypiska produkterna till att stärka landsbygdens möjligheter, särskilt i eftersatta områden, främst på följande sätt: I första hand blir det möjligt att etablera en koppling mellan produkt och region, bland annat regionens landskaps- och kulturelement, och i vissa fall också mellan produkten och specifika aktiviteter eller tjänster på miljö- eller djurskyddsområdena. Dessutom kan ett skydd av dessa produkter ibland betyda att man bibehåller en matlagningstradition som bidrar till regionernas identitet. Slutligen uppstår mycket positiva samordningsvinster av dessa stimulansåtgärder - producenterna kan sluta sig samman och marknadsföra regionala produkter. Till de styrmedel som verkligen kan rekommenderas hör stöd till initiativ från näringslivsaktörernas sida och allmänna villkor som underlättar för dem att nå framgång. Åtgärder som kan mildra landsbygdens relativa nackdelar faller emellertid inom andra politikområden i unionen.

Regionkommittén intar därför följande ståndpunkt:

2. Allmänna kommentarer

2.1. Regionkommittén noterar att ett antal förordningar som skyddar landskapsprodukter antagits de senaste åren, särskilt förordning (EEG) nr 2081/92 () om skydd för geografiska ursprungsbeteckningar och förordning (EEG) nr 2082/92 () om särartsskydd för jordbruksprodukter och livsmedel. Kommittén konstaterar emellertid också att regionerna måste få behålla tillräckligt spelrum för aktioner till förmån för mer än en produkt där man kopplar ursprungsbeteckningen till att en viss kvalitet är garanterad. Regional kvalitets- och ursprungsmärkning är ett förnuftigt, effektivt och beprövat instrument för att möta konsumenternas allt större behov av regional ursprungsmärkning samtidigt som man vårdar bilden av gemenskapens regioner.

I detta sammanhang efterlyser ReK jämförbara referensstandarder i samtliga medlemsstater. Utan denna typ av standarder går det inte att åstadkomma tillräckligt konkurrens- och konsumentskydd för produkter som sorterar under ovannämnda förordningar.

2.2. ReK noterar att kommissionen under tiden har publicerat förteckningen över ursprungsbeteckningar och geografiska namn.

2.3. Kommittén är positivt inställd till Europaparlamentets förslag () om att skapa en europeisk miljömärkning som komplement till förordning (EEG) nr 2092/91 () om biologiskt jordbruk. Detta regelverk måste emellertid också ge utrymme för regionala miljömärkningar.

2.4. Regionkommittén vill påminna unionens och medlemsstaternas institutioner om partnerskapens viktiga roll när det gäller att främja de lokala produkterna, bevara arbetstillfällen på landsbygden och vårda åkerjorden i utsatta områden.

3. Europeiska åtgärder för att skydda och främja regionala produkter

3.1. Regionkommittén uppmanar unionens institutioner att verka för att den successiva anpassningen av den gemensamma jordbrukspolitiken i högre grad tar hänsyn till regionalt anknutna kvalitetsaspekter (gemensam princip). På detta sätt kan de regionala aktörerna erbjudas tillräckligt handlingsutrymme på det politiska området - man uppnår en rimlig tillämpning av subsidiaritetsprincipen på denna politiska nivå. Här handlar det bland annat om förstärkta samordningsvinster mellan jordbrukspolitikens olika styrmedel, exempelvis genom höjd kvalitet, och strukturfondernas instrument. Detta gäller speciellt gemenskapsinitiativ och pilotprojekt.

3.2. Kommittén uppmanar kommissionen att rikta speciella stödåtgärder till projekt som skyddar och främjar regionala produkter inom strukturpolitikens ram. I detta sammanhang bör man också skapa en gemenskapsrättslig grund som kan kompletteras med regionala bestämmelser för en produkts mervärde och regionala ursprung (exempelvis för avtal mellan olika yrkesgrupper). Det är ett stort hinder för jordbruks- och livsmedelssektorn att ett så stort antal ofta mycket små enheter och samarbetsparter är berörda inom förädling och bearbetning av en typisk landskapsprodukt, eftersom det gäller att hela tiden vara uppmärksam på hur konsumentefterfrågan utvecklas. Den storskaliga produktionen, däremot, koncentreras till ett fåtal företag som har möjlighet att reagera snabbt på marknadens impulser och ta hänsyn till intressen på kort och medellång sikt. Om de som ingår i strategiska allianser får resurser att kräva bestämmelser som ligger i linje med den egna produktionskedjans allmänintressen, skulle man kunna återskapa gynnsamma villkor för projekt och samarbetsformer mellan produktions-, förädlings- och marknadsföringsleden.

3.3. Kommittén uppmanar gemenskapens institutioner att inrätta en rättslig ram för regionala bestämmelser som krävs för att myndigheterna i högre grad skall kunna erkänna produkter och företag i olika produktionskedjor som skyddas av gemenskapsförordningar (nr 2081/92 om skydd för geografiska ursprungsbeteckningar, nr 2082/92 om särartsskydd och förordning nr 2092/91 om ekologiskt jordbruk, och eventuellt förordning nr 1906/90 () om vissa handelsnormer för fjäderfä, där man reglerar begreppet "lantprodukt" i samband med fjäderfäkött). Kommittén uppmanar gemenskapens institutioner att komplettera nämnda bestämmelser med ramregler som ger utrymme för en regional kvalitets- och ursprungsmärkning som tar hänsyn till samhällsekonomins och konsumenternas behov. Kommittén konstaterar att dessa bestämmelser helt ligger i linje med mål 5a i reglerna om utnyttjande av unionens strukturfonder. Dessutom kräver Regionkommittén att man också måste kunna ta hänsyn till produkter som inte kan sorteras in under allmänna kategorier trots att de motsvarar vissa krav i fråga om ursprung och hantverksmässig produktion. I detta sammanhang måste man diskutera skydd och kvalitetssäkring av begrepp som anknyter till jordbruks-, hantverkar- eller bergsområdestradition och produkter med "lant"-beteckningar eller till och med symboler för regionala naturparker.

3.4. Regionkommittén anser att man behöver förbättra de landskapstypiska produkternas avsättningsmöjligheter genom att förstärka produktions- och utbudsstrukturerna. Speciellt bör genomförandet av direktiv 42/93/EEG () för mindre företags- och marknadsföringsstrukturer stödjas. I detta sammanhang bör man särskilt betona vikten av att det skapas regionala kvalitetsorgan för förbättrad marknadsföring av landskapsprodukter.

3.5. Kommittén uppmanar de europeiska institutionerna att sikta på införande av en specifik stadga med samma innehåll i samtliga medlemsstater. Denna stadga skulle föreskriva erkännande av viss verksamhet och de lokala samarbetsparternas engagemang på medellång och längre sikt i en kvalitetskampanj som innefattar allt från naturprodukter och tjänster med naturanknytning (särskilt inom turism) till miljö-, djur-och landskapsskydd och vård av kulturarvet.

3.6. Kommittén uppmanar kommissionen att skapa ett nätverk för europeiska produktionsregioner på grundval av en stadga om regionalt anknutna produkters kvalitet (se punkt 3.5), för att främja vissa aktiviteter och projekt och informera allmänheten om regelbundna utvärderingar av dessa. Nätverket för europeiska produktionsregioner skulle kunna omfatta samtliga åtgärder för skydd och kvalitetsprofilering av regionala produkter, inte bara erfarenhetsutbyte utan också utveckling och spridning av know-how som bidrar till att anpassa landskapsprodukter till marknadens krav. Man skulle också kunna gå vidare med Europaparlamentets initiativ för att dela ut ett pris för produkter som är typiska för Europas regioner. Detta evenemang har redan fört samman 60 europeiska regioner och bidragit till att skapa kontaktnät som syftar till att främja kvalitetsprodukter. I samband med en sådan tillställning skulle man kunna anordna en utställning över landskapstypiska europeiska produkter.

3.7. Kommittén föreslår att unionsinstitutionerna och medlemsstaterna inför möjligheten att erkänna lokala projekt på gemenskapsnivå. Partnerskapskaraktären har avgörande betydelse för att lokala initiativ skall nå framgång. Denna aspekt kräver omfattande investeringar i mänskliga resurser som måste koncentreras till ett sammanhängande projekt. Det är den lokala initiativtagarens uppgift att samordna de olika aktörernas insatser inom ramen för partnerskapets kampanj för regionalt anknutna produkter.

3.8. Regionkommittén anser att erkännande och certifiering av jordbruksinitiativ (till exempel frivilliga kontrollkommittéer och producentföreningar) är ett instrument som lämpar sig för att förse livsmedelssektorn och handeln med varor av enhetlig kvalitet och karaktär. På detta sätt kan motsvarande förfaranden undvikas för små och medelstora jordbruksföretag, som inte har möjlighet att bära de höga kostnaderna i detta sammanhang.

3.9. Regionkommittén uppmanar kommissionen att stödja ett pilotprojekt som skall forska i en godkännandeprocedur för kvalitetsprofilering av landskapstypiska produkter inom jordbruks- och livsmedelssektorn. Det införs fler och fler obligatoriska åtgärder som är kopplade till kontrollförfaranden (till exempel att inte använda tillväxthormon och bekämpningsmedel), vilket lägger ytterligare bördor på de berörda företagen. Mot denna bakgrund skulle man kunna utarbeta ett enhetligt förfarande för godkännande av en rad t typiska regionalprodukter.

3.10. Regionkommittén noterar att kommissionär Franz Fischler meddelat att 10 miljoner ecu skulle anslås till införande av en europeisk kvalitetsbeteckning. Han betonade att man måste betrakta kvalitetens regionala dimension när man skapar en sådant märke, så att det rimmar med den gemensamma jordbrukspolitikens och strukturfondernas målsättningar. Regionkommittén vill betona att ett enhetligt europeiskt kvalitetsmärke som utesluter regionala kvalitets- och skyddssystem skulle strida mot tanken om den regionala mångfalden och subsidiaritetsprincipen. Med hänsyn till konsumentförväntningarna, hälsoskyddsaspekterna, omsorgen om regionernas rykte och de regionala tillverkningsmetoderna borde regionerna själva reglera märkningen av de egna kvalitetsprodukterna, utöver en given miniminorm. Däremot är det en uppgift för gemenskapen att införa allmänna rambestämmelser som förbjuder diskriminering vid marknadsföring av andra produkter samt vilseledande konsumentinformation.

3.11. Kommittén uppmanar kommissionen att se till att regionerna får behålla rätten att granska kvaliteten på jordbruksprodukter inom ramen för en regional kvalitets- och ursprungsmärkning. Den kommersiella exploateringen av landskapstypiska produkter står och faller med att de förknippas med specifika egenskaper och med en garanti om att märkningen ger en rättvisande bild av produktens framställning.

3.12. Kommittén uppmanar Europeiska kommissionen att formulera ett ramdirektiv om jämförbara miniminormer för kvalitets- och kontrollaspekter kvalitetsproduktmärkning på regional nivå. Man bör emellertid till största delen avstå från kvalitetsbedömning av produkterna, men knyta an till landskapsprodukternas specifika egenskaper och motsvarande förväntningar hos konsumenterna. Till exempel inom ramen för Pacte-programmet kan Europeiska kommissionen uppmuntra informationsutbyte mellan regionerna om befintliga program för kvalitetsgaranti, innan man skapar europeiska rambestämmelser som är oförenliga med regional praxis (man angriper frågan "nedifrån och upp", inte "uppifrån och ned"). Genom att märka regionalt anknutna produkter stimulerar man försäljningen av alla jordbruksprodukter som utvecklas och framställs på EU-programmens grund. Därmed blir kvalitets-och ursprungsmärkningen en förnuftig vidareutveckling av gemenskapens jordbrukspolitik. Regionkommittén kräver därför att denna beteckning erkänns fullt ut av de europeiska institutionerna.

3.13. Administrationen av den europeiska rättsliga ramen måste i högre grad inriktas på kriterier som ändamålsenlighet och genomförbarhet än den befintliga lagstiftningen gör, och den får inte medföra oskäligt höga förvaltningskostnader. Regioner och kommuner kan inte skapa ytterligare administrativa organ (i den mån de får i uppgift att omsätta besluten), och därför bör man stå fast vid de beprövade principer som bygger på frivillighet och eget ansvar. Statlig hjälp bör inriktas på att underlätta för producenterna att uppfylla kraven och på att sprida information om kvalitetsbeteckningarna.

3.14. Kontrollmärkning av livsmedel måste av princip vara tillverkarens ansvar även i fortsättningen. Vidareutvecklingen av lagstiftningen får inte inkräkta på kontrollmärkning som redan arbetats in på marknaden, till höga kostnader, med utgångspunkt i nationella eller regionala föreskrifter.

3.15. Rättsakter och andra åtgärder till skydd och stöd för regionalt anknutna produkter i jordbruks- och livsmedelsbranschen får inte medföra ökad reglering av marknaderna eller nya handelshinder.

3.16. På grundval av ovanstående uppmanar Regionkommittén Europeiska kommissionen att låta den dominerande strategin vara att nationella regler erkänns ömsesidigt enligt tankarna om den regionala mångfaldens intresse.

Bryssel den 18 september 1996.

Regionkommitténs ordförande

Pasqual MARAGALL i MIRA

() EGT nr L 208, 24.7.1992, s. 1.

() EGT nr L 208, 24.7.1992, s. 9.

() Beslut nr B4/1299/95.

() EGT nr L 198, 22.7.1991, s. 1.

() EGT nr L 173, 6.7.1990, s. 1.

() EGT nr L 169, 12.7.1993, s. 1.