EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Brysselden 18.02.1998 
KOM(1998) 49 slutlig 
MEDDELANDE FRAN KOMMISSIONEN 
TILL RADET OCH EUROPAPARLAMENTET 
om avlagsnande och omhandertagande av overtaliga 
offshoreanlaggningar for olja och gas 

Inledning 
I juni 1995 beslöt Shell att med tillstånd från den brittiska regeringen omhänderta Brent 
Spar, en övertalig oljelastboj, genom att sänka den på djupt vatten i Nordatlanten. Detta 
ledde till att hela debatten om omhändertagande av övertaliga olje- och gasanläggningar i 
europeiska farvatten (cirka 600 anläggningar) fick ny fart. Beslutet sammanföll med 
Nordsjökonferensen, och i den åtföljande ministerdeklarationen efterlyste en majoritet av 
de närvarande ministrarna, inbegripet den deltagande ledamoten av kommissionen men 
inte de brittiska och norska ministrarna, ett totalförbud mot omhändertagande till havs av 
sådana anläggningar i syfte att skydda den marina miljön. Förenade kungariket och 
Norge är de enda staterna som har ett större antal stora anläggningar som enligt de 
befintliga riktlinjerna kan omhändertas till havs. 
Brent Spar-affaren väckte stor uppmärksamhet hos allmänheten och visade hur svårt det 
är att genomfÖra en politik för omhändertagande som inte har tillräckligt stort stöd. Till 
sist, efter en samordnad kampanj som innefattade konsumentbojkotter av Shells 
produkter i åtskilliga medlemsstater, ändrade Shell sitt beslut och Brent Spar bogserades 
till en norsk fjord i väntan på en ytterligare genomgång av alla alternativ för 
omhändertagande. Efter en noggrann genomgång av alternativen i januari 1998 
tillkännagjorde Shell att man försökte få Förenade kungarikets godkännande att skrota 
delarna ovanför vattenlinjen i land och montera ner och återanvända skrovet för att 
förlänga en kaj i Norge. Sedan dess har frågan diskuterats i stor omfattning inom 
OSPAR, diskussionen fortsätter och ett beslut om förebyggande, minskning och kontroll 
av fbrorening till följd av omhändertagande av övertaliga offshoreanläggningar skall 
antas inom konventionen för skydd av Nordostatlantens marina miljö (OSPAR-
konventionen1 från 1992) vid ett ministermöte inom konventionen som skall hållas i 
Portugal i juli 1998. Betydande meningsskiljaktigheter finns fortfarande, men det råder 
allmän enighet om att samrådet, vars misslyckande spelade en roll i Brent Spar-aflaren, 
behöver förbättras och att anläggningar i betong bör behandlas separat. Dessa och andra 
avgörande frågor diskuteras för närvarande närmare. 
1. Bakgrund 
1.1 Vid Nordsjökonferensen i juni 1995 framförde kommissionen uppfattningen att 
den bästa metoden att omhänderta offshoreanläggningar för olja och gas vore att föra 
dem i land för återvinning och omhändertagande av ofrånkomliga restprodukter. 
1 I detta meddelande menas med "OSPAR" såväl konventionen för förebyggande av marin förorening 
genom dumpning från fartyg och flygplan (Oslokonventionen), undertecknad i Oslo den 15 februari 
1972, och dess ersättning som ännu inte trätt i kraft, konventionen om skydd av marin miljö i 
Nordostatlanten, undertecknad i Paris den 9 september 1992, som de verkställande kommissioner som 
inrättats i enlighet med dessa konventioner. 
Kommissionen undertecknade därför den ministerdeklaration där sådant 
omhändertagande förordades och där de fördragsslutande parterna i Oslo- och 
Pariskonventionerna för skydd av Nordostatlantens marina miljö (inbegripet Nordsjön) 
(OSPAR) att genomföra detta senast 1997. Förenade kungariket och Norge reserverade 
sig, medan Frankrike gav uttryck för sin uppfattning att deklarationen gällde 
anläggningar i stål. 
1.2 Vid det efterföljande sammanträdet i OSPAR-kommissionen fattade man ett 
majoritetsbeslut om ett moratorium för omhändertagande till havs i väntan på ett nytt 
beslut om omhändertagande. Förenade kungariket och Norge reserverade sig mot 
beslutet, medan Frankrike upprätthöll sin inställning från Nordsjökonferensen. Beslutet 
är nu föremål för diskussion inom OSPAR och stora ansträngningar görs för att nå 
enhällighet. 
1.3 Kommissionen beställde en undersökning av ett ansett konsultföretag i 
offshorebranschen av de tekniska, miljömässiga och ekonomiska aspekterna på 
avlägsnande och omhändertagande av sådana anläggningar. Undersökningen blev fardig i 
november 1996 och rapporten2 distribuerades till och diskuterades med medlemsstaterna, 
EES-staterna, icke-statliga miljöorganisationer samt industrin. Den distribuerades också 
till OSPAR:s fördragsslutande parter som diskussionsunderlag. 
1.4 Den viktigaste impulsen till undersökningen var Brent Spar-affären och minister-
deklarationen från Nordsjökonferensen i juni 1995. Uppenbarligen var detta en fråga med 
följder för gemenskapen, och då det inte rådde enighet mellan de berörda staterna ansågs 
det lämpligt att ta fram ett grundligt tekniskt underlag som stöd för kommissionens och 
de andra berörda parternas - ty undersökningen gjordes tillgänglig i stor omfattning -
bedömning av det lämpligaste tillvägagångssättet med utgångspunkt i en omfattande 
kunskap om frågeställningen. 
1.5 Konsultföretaget kom fram till två huvudsakliga slutsatser. För stora anläggningar 
i betong har fullständigt omhändertagande inte prövats tekniskt, det är osannolikt att det 
medför några miljövinster och det är i detta skede omöjligt att sätta en prislapp på det. 
För andra anläggningar (dvs. stålkonstruktioner) är fullständigt omhändertagande utom i 
ett begränsat antal fall tekniskt genomförbart och ekonomiskt försvarbart - om man väger 
samman de totala kostnaderna för att avlägsna alla anläggningar - och kan således tryggt 
genomföras. 
1.6 Med alla alternativ av omhändertagande kan miljökonsekvenserna från rester av 
giftiga eller farliga ämnen hållas under godtagbara nivåer, under förutsättning att de 
innesluts, avlägsnas och omhändertas säkert. Genom fullständigt avlägsnande och 
omhändertagande i land kan man se till att stålet återvinns. Det är dcssutom uppenbart att 
beroende på vilken metod som väljs kan avsevärda mängder rivningsavfall och bråte bli 
kvarlämnat på havsbottnen där anläggningen legat och vid en eventuell ptats för 
omhändertagande. 
2 A Technical Review of the Possible Methods of Decommissioning and Disposing of Offshore Oil and 
Gas Installations - John Brown bv. 
3 
1.7 De totala extrakostnaderna för att föra alla stålplattformar i land för återvinning 
jämfört med att bara uppfylla minimikraven i Internationella sjöfartsorganisationens 
(lMO:s) regler uppskattades till 2 miljarder ccu på 25 år, eller i medeltal cirka 
80 miljoner ecu per år. Ett sådant besluts konsekvenser för de totala 
produktionskostnaderna för olja och gas vore försumbara, även om kostnadsökningen 
kunde bli kännbar för vissa enskilda anläggningar och operatörer (se även punkt 4.3). 
1.8 Det finns ungefar 600 anläggningar i europeiska vatten. Det är svårt att ange 
några exakta siffror, eftersom definitionerna av vad en viss anläggning består av varierar: 
två plattformar kan t.ex. vara förbundna med en fast bro och vissa anläggningar ligger på 
gränsen vad gäller vikt och vattendjup. Av dessa 600 anläggningarna räknar man dock 
med att ungefar 100 är stora anläggningar i stål och ungefar 20 är stora anläggningar i 
betong, vilket innebär att de enligt IMO:s riktlinjer, som kommit till för att göra sjöfarten 
säker, delvis far avlägsnas. Dessa riktlinjer omfattar bara avlägsnande, och avser inte 
omhändertagande. De stora stålanläggningarna ligger främst på brittiskt (ca 60) och 
norskt (ca 30) vatten. För närvarande finns det några få (ca 10) sådana anläggningar i 
irländska, italienska och spanska vatten. Siffran kan naturligtvis stiga om man identifierar 
fler anläggningar. Dessa cirka 100 anläggningar utgör ungefar 85 % av den totala 
stålmassan i offshoreanläggningarna i Nordsjön. Stora cementanläggningar finns för 
närvarande bara i brittiska och norska vatten. 
2. Internationell lagstiftning 
2.1 Det finns en avsevärd mängd internationell rätt (regionala och globala 
konventioner och riktlinjer), EG-rätt och nationell rätt som omfattar avlägsnande och 
omhändertagande av övertaliga offshoreanläggningar för olja och gas. De viktigaste 
texterna är följande: 
Genévekonventionen om kontinentalsockeln 1958 (global) 
Förenta nationernas havsrättskonvention 1982 (UNCLOS) 
Londonkonventionen 1972 (dumpning) (global) 
Internationella sjöfartsorganisationens riktlinjer och normer för avlägsnande av 
offshoreanläggningar på kontinentalsockeln 1989 (IMO) (global) 
Baselkonventionen om kontroll av gränsöverskridande transporter och slutgiltigt 
omhändertagande av riskavfall 1989 (global) 
Oslo- och Pariskonventionen (OSPAR) 1992 och dess föregångare, Oslo-
konventionen 1972 och Pariskonventionen 1974 (regional) 
Helsingforskonventionen om skydd av Östersjöområdets marina miljö 1992 
(regional) 
Barcelonakonventionen om skydd av Medelhavet mot föroreningar 1976 
(regional) 
Se punkt 5 för relevant EG-lagstiftning 
2.2 I takt med att industrin utvidgar sin verksamhet, miljöfrågorna uppmärksammas 
mer och mer och reglerna ständigt utvecklas finns det ingen gemensam rättslig 
ståndpunkt I vissa fall hanteras avlägsnandet skilt från omhändertagandet, medan andra 
regler som gäller omhändertagande med nödvändighet också omfattar avlägsnande. Det 
bör noteras att i allmänhet omfattar dessa internationella och regionala konventioner och 
riktlinjer endast minimivillkor, och enskilda stater kan införa strängare villkor. 
2.3 Enligt den ursprungliga Genévekonventionen krävdes fullständigt avlägsnande, 
men även om den principen bevarades i UNCLOS (som ännu inte ratificerats av alla 
signatärmakter) infördes där även möjligheten till delvis avlägsnande och därigenom i 
praktiken vissa möjligheter till omhändertagande till havs. Vid delvis avlägsnande krävs 
enligt UNCLOS att man följer IMO:s riktlinjer så att sjöfartens säkerhetsintressen 
beaktas. 
2.4 Londonkonventionen omfattar omhändertagande genom dumpning till havs, och 
enligt den kan omhändertagande till havs av oljeanläggningar beviljas efter bedömning i 
varje enskilt fall. Enligt den skall också tillstånd att dumpa vägras om det finns möjlighet 
att återanvända, återvinna eller behandla avfallet utan omotiverade risker för människors 
hälsa eller miljön och utan att det leder till orimliga kostnader. 
2.5 I IMO:s riktlinjer anges främst tekniska kriterier (vattendjup och viktkriterier) för 
plattformar som kan komma ifråga för delvis omhändertagande, och dessutom anges det 
fria segeldjup som krävs efter delvis avlägsnande för att garantera sjöfartens säkerhet. De 
viktigaste kriterierna är att anläggningarna antingen skall ligga på minst 75 m djup eller 
väga mer än 4 000 ton. En rekommendation till London-konventionens vetenskapliga 
grupp om att dessa riktlinjer bör ses över kommer att övervägas av de fördragsslutande 
parternas samrådskommitté under november. 
2.6 Baselkonventionen handlar om förflyttning över gränserna av riskavfall och om 
omhändertagande av det. Gemenskapen är fördragsslutande part, och det är också 
medlemsstaterna. Även om denna konvention inte innehåller några särskilda 
bestämmelser om offshoreanläggningar eller om omhändertagande av avfall till havs, 
krävs det emellertid enligt den att mängden farligt avfall hålls så liten som möjligt, och 
att man i de fall där alstrande av farligt avfall inte kan undvikas säkerställer att det 
hanteras på ett miljövänligt sätt. 
2.7 I en serie regionala konventioner om marint miljöskydd anges krav på 
anläggningar i enskilda hav. Europeiska gemenskapen är fördragsslutande part i 
Helsingforskonventionen, som omfattar Östersjön och i vilken krävs fullständigt 
avlägsnande och omhändertagande i land, samt i Barcelonakonventionen som omfattar 
Medelhavet och innehåller samma krav som UNCLOS. Slutligen har Europeiska 
gemenskapen undertecknat och står i begrepp att bli fördragsslutande part i OSPAR-
konventionen. 
2.8 Åtgärder på de regionala havskonventionernas nivå kan medföra skillnader 
mellan regionerna. Exempelvis dryftar man för närvarande frågan inom OSPAR-
konventionen (12 EG-stater, 2 EES-stater, ett land utanför gemenskapen samt Europeiska 
gemenskapen). Inom Helsingforskonventionen (4 EG-stater, 5 länder utanför 
gemenskapen samt Europeiska gemenskapen) har man redan beslutat att alla övertaliga 
anläggningar måste avlägsnas fullständigt och föras i land. 
2.9 OSPAR är en sammanställning av Pariskonventionen, vilken omfattar 
landbaserade föroreningar, där gemenskapcn är fördragsslutande part och där 
kommissionen förhandlar och röstar på gemenskapens vägnar, och Oslokonventionen, 
vilken omfattar havsbaserad förorening och där gemenskapen deltar som observatör. I 
oktober 19973 beslutade gemenskapen att ratificera konventionen, och den förväntas 
träda i kraft i början av 1998. 
2.10 Enskilda stater har också egna lagar och andra författningar. Allmänt kan man 
säga att Förenade kungariket och Norge bägge behandlar anläggningarna individuellt 
inom de gränser som anges i IMO:s riktlinjer, och att de övriga staterna kräver att 
omhändertagandet skall ske i land, även om det bör nämnas att enligt IMO:s och 
Oslokonventionens riktlinjer skulle så gott som alla deras anläggningar ändå behöva 
avlägsnas fullständigt. 
3. Nuvarande verksamhet 
3.1 Diskussionen har på sistone ägt rum inom OSPAR - ett resultat av den 
ministerdeklaration från Nordsjökonferensen där man begärde ett OSPAR-beslut om att 
genomföra deklarationen. Frågan är svårlöst, eftersom OSPAR-konventionens fördrags­
slutande parter kan välja att inte vara bundna av beslut i enlighet med det. Därför är 
enighet en förutsättning för meningsfulla diskussioner. 
3.2 Kommissionens avdelningar har deltagit i de förberedande diskussionerna under 
OSPAR:s paraply, och ett utkast till beslut borde vara färdigt att diskuteras vid OSPAR:s 
ministerkonferens i juli 1998. Ett preliminärt utkast till beslut har redan utarbetats, men 
de viktigaste frågorna är fortfarande olösta. Nedan följer de viktigaste områdena där 
oenighet råder. De hänger i viss utsträckning samman sinsemellan. 
Beslutets utformning - Förenade kungariket och Norge förespråkar ett generellt tillstånd 
för omhändertagande till havs i kombination med en förteckning över anläggningar som 
inte får omhändertas på det sättet (förbudsförteckning). De andra fördragsslutande 
parterna är för ett beslut som grundas på ett generellt förbud mot dumpning i 
kombination med en förteckning över anläggningar som trots det kan komma i fråga för 
omhändertagande till havs (omvänd förteckning). På sistone tyder dock brittiska 
uttalanden på ministernivå på att Förenade kungariket till slut kommer att godta att man 
använder en omvänd förteckning, om tillräckliga framsteg görs i de andra frågor som 
diskuteras i samband med utkastet till beslut. 
Frågan om en undantagsklausul - Förenade kungariket och Norge har föreslagit att deras 
förbudsförteckning skulle kompletteras med en undantagsklausul, enligt vilken det i vissa 
sammanhang skulle tillåtas att även de anläggningar som står med i förbudsförteckningen 
också kan komma i fråga för omhändertagande till havs. De har också föreslagit att i den 
händelse att man skulle välja att använda en omvänd förteckning borde denna också 
kompletteras med en undantagsklausul, enligt vilken de anläggningar som inte står med i 
den omvända förteckningen tillåts komma i fråga för omhändertagande till havs. 
Ref. till EGT. 
De andra fördragsslutande parterna verkar ifrågasätta om det verkligen krävs en sådan 
undantagsklausul, särskilt som komplement till en förbudsförteckning, och i vilket fall 
som helst råder ingen enighet om kriterier för att fastställa sådana undantag. 
Tekniska egenskaper hos de kategorier av stora anläggningar i stål som enligt beslutet 
skulle komma i fråga för omhändertagande till havs. Förenade kungariket och Norge vill 
säkerställa att alla anläggningar som enligt IMO.s riktlinjer inte behöver avlägsnas 
fullständigt kan komma i fråga för omhändertagande till havs. Detta skulle göras genom 
att införa strängare tekniska kriterier än dem som finns i IMO:s riktlinjer för avlägsnande. 
Framtida anläggningar - I IMO:s riktlinjer skiljer man mellan befintliga anläggningar 
och sådana som anläggs efter den 1 januari 1998 endast i det att kravet på vattendjup 
ökas från 75 m till 100 m och att dessa nya anläggningar måste utformas så att de kan 
avlägsnas. Förenade kungariket och Norge verkar vilja kopiera detta tillvägagångssätt i 
OSPAR-beslutet, medan de övriga fördragsslutande parterna verkar eftersträva att alla 
framtida anläggningar skall omhändertas i land. Eftersom man kräver att nya 
anläggningar skall gå att avlägsna, något som krävts av några stater i flera år, tycks det 
lämpligare att i beslutet föreskriva obligatoriskt omhändertagande i land av alla nya 
anläggningar. Med tanke på de tidsrymder som är aktuella för att utveckla, exploatera och 
uttömma fyndigheter är det dock inte troligt att några nya anläggningar skulle komma i 
fråga för avställning på många år. 
Samråd - Bred enighet råder om att omhändertagande till havs bör bli föremål för 
samråd. Däremot råder ännu inte enighet om hur mycket tid som skall avsättas för 
samråd, i synnerhet möjligheterna till samrådsmöten mellan de fördragsslutande parterna, 
industrin och icke-statliga miljöorganisationer i de fall där omhändertagande till havs 
föreslås, samt hur mycket information som skall tillhandahållas de fördragsslutande 
parterna under samrådet. Förenade kungariket och Norge tycks ha förespråkat ett mindre 
omfattande samråd än de andra fördragsslutande parterna, men nu tycks det sannolikt att 
enhällighet om formerna för samrådet kan uppnås. 
Kriterierna för de anläggningar som kan komma i fråga för omhändertagande till havs är 
viktiga eftersom man verkar enas kring en ståndpunkt där vissa anläggningar alltid måste 
omhändertas i land, medan andra kan komma i fråga för omhändertagande till havs, 
vilket avgörs individuellt. Hur många av dessa "IMO-anläggningar" (stora 
stålanläggningar) som skulle behandlas individuellt är grundläggande för diskussionen. 
Möjliga lösningar på dödläget kunde vara att man har kvar IMO:s kriterier, upprättar nya 
kriterier, eller kringgår frågan genom att förbjuda allt omhändertagande till havs och 
istället koncentrera sig på undantagsklausulen. 
3.3 Kommissionens avdelningar har hela tiden betonat att för att få avsedd verkan 
måste OSPAR-beslutet stödjas av alla fördragsslutande parter, och därför har 
avdelningarna i viss omfattning försökt medla mellan de två lägren, med hänsyn tagen till 
den ståndpunkt som kommissionen intog vid Nordsjökonferensen 1995 och till den 
tekniska undersökning som kommissionen beställde. 
3.4 I maj 1997 inledde den brittiska regeringen en översyn av Förenade kungarikets 
politik för miljöskydd och prospektering och produktion av kolväten till havs. De första 
uttalandena till pressen och till OSPAR-kommissionen vid dess möte i september 1997 
tyder på att Förenade kungariket är på väg att närma sig till de övriga EG-staternas 
ståndpunkt, i synnerhet att det bör finnas en presumtion mot omhändertagande till havs. 
Det råder dock fortfarande på många punkter oenighet om beslutets form och innehåll. 
3.5 Beslutet förväntas fattas vid OSPAR:s ministermöte i juli 1998. Vid det laget 
torde OSPAR-konventionen ha trätt i kraft. För den händelse att den nya konventionen 
inte ratificeras, skulle beslutet formellt antas enligt Oslokonventionen, där Europeiska 
gemenskapen har observatörsstatus. 
4. Ytterligare frågor som bör bcaktas när man bedömer altcrnativen 
Förutom de tekniska och miljörelaterade aspekter som skisseras ovan är också följande 
punkter av stort intresse i sammanhanget. 
4.1 Medlemsstaterna 
4.1.1 Kostnader för avlägsnande och omhändertagande står till en början 
anläggningarnas ägare för, det vill säga oljebolagen, vilka i vissa fall är statligt ägda till 
viss del. Eftersom sådana kostnader i stor utsträckning är avdragsgilla, kan medlems­
staterna själva bli tvungna att finansiera en del av kostnaderna via minskade skatte-
intäkter. Exempelvis uppskattas kostnaderna för Förenade kungariket, som är den 
medlemsstat som i störst utsträckning skulle påverkas av eventuella skärpningar av de 
nuvarande reglerna, till upp till 70 % av alla ytterligare kostnader för avlägsnande och 
omhändertagande. 
4.1.2 Förenade kungariket har för närvarande lejonparten av de större anläggningarna i 
stål, men fler medlemsstater kunde påverkas avsevärt i framtiden, om de satsar på en 
bétydande prospektering och produktion av olja och gas till havs. Förenade kungariket 
har tyckts vara starkt för ett tillvägagångssätt grundat på bedömningar från fall till fall, 
och skulle antagligen lägga tonvikten på kostnad-vinst-analyser eller kostnads-
effektivitets-analyser av de olika alternativen för omhändertagande än andra 
medlemsstater med sådana anläggningar. 
4.2 Norge 
4.2.1 Norge är det andra land som för närvarande skulle påverkas avsevärt, och som 
EES-medlem skulle det omfattas av gemenskapens lagstiftning. Norge förordar just nu 
samma tillvägagångssätt som Förenade kungariket när det gäller beslutsprocessen, även 
om det på grund av att norska statens andel av kostnaderna betalas ut till ägaren kontant 
(på grundval av hur olje- eller gasfaltet i fråga tidigare erlagt skatt) krävs godkännande av 
Stortinget. De eventuella ekonomiska effekterna skulle därför ta formen av ökade 
offentliga utgifter, snarare än minskade skatteintäkter som i det brittiska fallet. 
4.3 Industrin 
4.3.1 Prospekterings- och produktionsindustrin motsätter sig starkt alla ändringar i det 
nuvarande tillvägagångssättet med bedömningar frän fall till fall, särskilt i fråga om 
större anläggningar, vilket de anser omfattar alla de cirka 100 anläggningar som inte 
måste avlägsnas fullständigt enligt IMO:s riktlinjer. Till en början framhävdes teknisk 
genomförbarhet som den viktigaste faktorn, men sedan dess har industrin i allt högre grad 
betonat kostnadsökningar och säkerhetsfaktorer i förhållande till miljövinster. Deras 
sammanslutning E&P Forum har ifrågasatt några av de allmänna kostnads-
uppskattningarna i John Browns tekniska rapport, hävdat att de inte är representativa för 
enskilda fall och hänvisat till undersökningar av två enskilda fall där kostnaderna blev 
avsevärt högre än uppskattningarna i John Browns undersökning. Offshorebyggnads-
industrin, å andra sidan, har konsekvent hävdat att alla stålstrukturer kan avlägsnas 
säkert, men intagit en något försiktigare hållning. Deras sammanslutning IPLOCA 
ifrågasatte inte de uppskattade kostnaderna när de kommenterade John Browns tekniska 
rapport. 
4.3.2 Fiskenäringens sammanslutning Européche har som policy att kräva att 
anläggningar skall avlägsnas fullständigt när de tjänat ut. Fiskenäringen har av hävd oroat 
sig för att prospektering och produktion till havs skulle kunna påverka fisket genom 
föroreningar, genom att begränsa det område som finns tillgängligt för fiske samt att 
anläggningarna ger upphov till skador på näten. 
4.4 Icke-statliga miljöorganisationer 
4.4.1 Miljögrupperna fortsätter att starkt förorda att man skall föra stålanläggningarna i 
land för återvinning och/eller omhändertagande, även om deras inställning till 
anläggningar i betong ändrats något. Stor vikt läggs vid försiktighetsprincipen, med tanke 
på de osäkerheter som omger omhändertagande till havs och svårigheterna att motivera 
vad de ser som en ovanligt gynnsam behandling av olje- och gasindustrin i fråga om dess 
avfall. Detta gäller i särskilt hög grad med tanke på att tendensen i internationell rätt och 
EG-rätt går mot omhändertagande av avfall till havs i mindre, snarare än större, 
utsträckning. 
4.5 Frågor om ansvar för övergivna eller dumpade anläggningar 
4.5.1 Även om UNCLOS inte innehåller några bestämmelser om ansvar, måste de 
fördragsslutande parterna i 1989 års IMO-riktlinjer och 1996 års protokoll till London-
konventionen 1972 behandla fråga ansvarsskyldighet. Enligt IMO:s riktlinjer skall till 
exempel kuststater se till att ägandeförhållandena för anläggningar och strukturer som 
inte fullständigt avlägsnats från havsbotten är otvetydiga och att ansvaret för underhåll 
och den ekonomiska kapaciteten att ta ansvar för framtida skadeståndsanspråk klart 
fastställs. 
4.5.2 Det är sannolikt att ansvaret i de flesta fall kommer att ligga kvar hos 
anläggningens ursprungliga ägare. I exempelvis de brittiska riktlinjerna "Guidance Notes 
for Industry - Abandonment of Offshore Installations and Pipelines under the Petroleum 
Act 1987" (1995) erkänner man att övergivande inte normalt medför att äganderätten 
överlåts och således att kvarstående skadeståndsansvar ligger kvar hos de ursprungliga 
ägarna för all framtid. 
Även om ett sådant tillvägagångssätt är förenligt med principen om att den som förorenar 
skall betala, uppstår ett antal frågor i samband med ansvar för all framtid, i synnerhet 
huruvida sådana ägare verkningsfullt kan ställas till svars om skador uppstår i framtiden. 
4.5.3 Ett alternativ vore att staten tar över ansvaret för avställda anläggningar. I det 
amerikanska exemplet har vissa amerikanska delstater tagit över ansvaret för vissa 
övergivna plattformar. När behörig myndighet i dessa medlemsstater utfärdat ett tillstånd 
för ägaren till omhändertagande till havs löses ägaren från alla framtida 
skadeståndsanspråk. Industrin verkar föredra någon form av ansvarsbegränsning eller att 
ansvaret överförs till en myndighet. Huruvida andra stater är beredda att ta efter det 
amerikanska exemplet är inte klart. 
4.5.4 I de befintliga reglerna erkänns vikten av att klart fastställa ägandeförhållandena 
och det ekonomiska ansvaret för anläggningar som omhändertas till sjöss. Om det är 
staten eller industrin som är den huvudansvarige är mindre viktigt än att säkerställa att 
ansvaret klart har fastställts när omhändertagandet till havs realiseras, för att på detta sätt 
säkerställa det nödvändiga, effektiva skyddet för havets brukare. 
4.6 Konkurrens och konkurrenskraft 
4.6.1 I teorin kundc olika krav leda till problem med konkurrensen. Nordsjön är ett 
moget olje- och gasområde med stabila regler, och de ytterligare kostnader som 
fullständigt avlägsnande och omhändertagande i land skulle medföra är inte avgörande 
för beslutet att investera. De uppkommer i slutet av ett inkomstflöde på många år, och 
deras aktuella nettokostnad vid den tid som beslutet att utvinna fattas är försumbar. Det 
är därför osannolikt att det finns en allvarlig risk att investeringar avleds från Nordsjön 
till andra regioner av kostnadsskäl. 
4.6.2 Vad gäller miljöpolitik och närmare bestämt avfallshantering, däremot, kan 
problem uppstå om två regioner tillämpar olika regler. Med förhandlingar och 
genomförande inom gemenskapen skulle enhetligheten mellan regioner säkerställas där 
så är lämpligt, och på så sätt skulle alla problem i konkurrenshänseende på området 
undvikas. Detta skulle i praktiken leda till att trätan flyttades från OSPAR, där den 
uppstod, till gemenskapen. 
4.7 Länder utanför gemenskapen 
4.7.1 Gemenskapens förbindelser med de länder förutom Norge som ligger utanför 
gemenskapen kan också bli ett ämne för debatt, om fullständigt avlägsnande skulle bli ett 
generellt krav med endast ett fatal undantag, eftersom flera av de företag som verkar i 
Nordsjön har sitt moderföretag i länder utanför EG. Som exempel kan nämnas att det 
enligt nuvarande amerikanska regler vanligen krävs fullständigt avlägsnande, men att det 
bedrivs en omfattande återanvändning enligt metoden "rigs to reefs", som går ut på att 
låta övertaliga oljeriggar bilda stommen i nya korallrev. I praktiken är det samma sak 
som omhändertagande till havs, även om det kallas "återanvändning". Det finns dock få 
anläggningar som är lika stora som de största i Nordsjön, och det är helt klart att ingen av 
dem tjänat ut än. Det är fortfarande en öppen fråga om det går att överföra metoden "rigs 
to reefs" till Nordsjön, där förhållandena är helt annorlunda än i Mexikanska golfen. 
10 
Inom OSPAR är det i teorin tillåtet, men de nödvändiga riktlinjerna har inte dragits upp 
och godkänts. Eftersom eventuella riktlinjer och regler skulle omfatta alla anläggningar, 
oavsett ägarens nationalitet, kan diskriminering av företag från tredje land inte komma i 
fråga. 
5. Gemenskapsdimensionen 
5.1 Omhändertagande av avställda offshoreanläggningar belägna på områden under 
medlemsstaternas domvärjo är helt klart en fråga där gemenskapen har befogenhet, se 
artikel 130r.l i EG-fördraget. Dessutom har gemenskapen yttre befogenheter i 
miljöfrågor, se artikel 130r.4 i EG-fördraget, och kan därför delta i internationella 
förhandlingar på medlemsstaternas vägnar. Utkastet till OSPAR-beslut omfattar både nya 
och befintliga anläggningar och det kommer därför att påverka både de områden där det 
redan finns anläggningar och områden där framtida anläggningar kan komma att byggas. 
5.2 En betydande miljöutmaning i samband med övertaliga offshoreanläggningar är 
deras potential att orsaka föroreningar med riskavfall, inbegripet oljerester, både från 
själva anläggningarna och från deras upplag av borrkärnor. Andra viktiga utmaningar i 
miljöhänseende är bland annat avsevärda mängder naturligt radioaktiva ämnen med låg 
specifik aktivitet samt hantering och omhändertagande av mycket stora mängder 
rivningsavfall från strukturerna. Dessutom ger avställningen upphov till icke-
miljörelaterade frågor om tryggandet av andra sätt att använda havet. 
5.3 När riskavfall och radioaktiva ämnen väl släpps ut i havsmiljön transporteras de 
fritt i havet tvärs över gränserna med rådande strömmar och väder och ger upphov till 
förorening. Har kan behovet att avlägsna förorenade borrkärnor påverka beslut om 
behovet av fullständigt avlägsnande av anläggningar från havsbottnen. Kravet på skydd 
av havet mot föroreningar är således uppenbarligen internationellt. Gemenskapen har 
redan infört en omfattande lagstiftning för att förhindra att havet direkt och indirekt 
förorenas med riskavfall. Exempel på sådan lagstiftning är direktiven 76/464/EEG 
(utsläpp av farliga ämnen) och 76/769/EEG (begränsning av saluföring och användning 
av vissa farliga ämnen och preparat) samt den ram för riskbedömningar som anges i 
rådets förordning 793/93/EEG (riskbedömning). Dessutom har gemenskapen angivit 
grundläggande säkerhetsnormer för strålskydd i direktiv 96/29/Euratom (grundläggande 
säkerhetsnormer). Ett OSPAR-beslut om offshoreanläggningar skulle, beroende på 
innehållet, kunna undergräva vissa av de miljövinster som genomförandet av 
gemenskapslagstiftningen om farliga ämnen och radioaktiv strålning har medfört. 
5.4 På området omhändertagande av avfall, både riskavfall och annat avfall, finns det 
redan en omfattande gemenskapspolitik och gemenskapslagstiftning, i synnerhet 
direktiven 75/442/EEG (ramdirektiv för avfall) och 91/689/EEG (riskavfall). Målen med 
avfallslagstiftningen är att minska riskerna för miljön från riskavfall, skydda människors 
hälsa och miljön mot skadlig inverkan från transport, hantering och dumpning av avfall, 
samt främja återvinning av avfall i syfte att bevara naturresurscr. 
11 
Bland annat förbjuder man i avfallslagstiftningen övergivande av avfall, och man 
föreskriver att avfall skall behandlas på ett sådant sätt att man inte skadar miljö eller 
vatten, samt att riskavfall skall skiljas åt från annat avfall och därefter hanteras och 
omhändertas säkert. Gemenskapen har således ett avsevärt intresse av att säkerställa att 
framtida regler för avlägsnande och omhändertagande av offshoreanläggningar 
överensstämmer med gemenskapens politik och lagstiftning för avfall. 
5.5 Skydd av arter och deras livsmiljöer och bevarande av den biologiska mångfalden 
är ett område där det krävs samordnade åtgärder från medlemsstaternas sida. 
Gemenskapen har därför lagstiftat på området, i synnerhet direktiven 79/409/EEG (vilda 
fåglar) och 92/43/EEG (bevarande av naturliga livsmiljöer). Eftersom avlägsnande och 
omhändertagande av offshoreanläggningar kan päverka arter och deras livsmiljöer är dct 
en fråga där en internationell lösning helt klart krävs. 
5.6 Den studie som har genomförts för kommissionens räkning visade att den enda 
kostnadseffektiva lösningen vid omhändertagande till havs är att sänka anläggningarna på 
den plats där de har varit i drift. Även om det inte finns några vetenskapliga belägg för att 
sådana anordningar på havsbotten generellt skulle påverka den marina miljön i positiv 
riktning, kan de leda till lokala koncentrationer av fiskar och andra djurgrupper på och 
runt anordningarna, vilket med största sannolikhet skulle påverka andra områden 
negativt. 
Dessutom är havsbottnen på de allra flesta av dessa platser mycket förorenad på grund av 
förekomsten av stora upplag av oljeföroenade borrkärnor från olje- och 
gasutvinningsverksamheterna. Omhändertagande till havs kan därför komma att i onödigt 
stor utsträckning utsätta den marina miljön för oljeföroreningar och den kan även, 
förutom andra skadliga effekter, komma att skada iiskarna. Omhändertagande till havs 
skulle därför kunna vara oförenligt med gemenskapslagstiftningens fördelar vad gäller 
skydd av arter och livsmiljöer och i framtiden leda till överträdelser av lagstiftningen. Ett 
sådant omhändertagande kan vidare påverka kvaliteten på den fisk som fångas för 
livsmedelsproduktion. 
5.7 En annan viktig fråga att ta hänsyn till är att trygga annan mänsklig användning 
av havet och havsbottnen. Ett viktigt exempel är att trygga sjöfartens säkerhet, vilket 
hanteras internationellt på ett betryggande sätt genom IMO:s riktlinjer för avlägsnande av 
anläggningar. En annan viktig fråga är hur beslut om avlägsnande påverkar fisket på 
öppet hav, vilket omfattas av gemenskapens kompetens enligt den gemensamma 
fiskeripolitiken. Uppenbarligen kommer fisket att påverkas av i hur hög grad de 
övertaliga offshoreanläggningarna avlägsnas, särskilt i fråga om i hur hög grad de 
berörda områdena är tillgängliga för olika typer av fiske, med fiskeripersonalens 
säkerhet. Dessutom kommer riskerna att öka för att garn och fartyg går förlorade. Alla 
åtgärder i samband med avlägsnande och omhändertagande av övertaliga offshore­
anläggningar kommer därför att påverka den gemensamma fiskeripolitiken i stor 
utsträckning, i synnerhet genom att påverka hanteringen av de områden som finns 
tillgängliga för fiske. 
12 
Även om beslut rörande avlägsnande och omhändertagande av offshoreanläggningar 
kommer att påverka produktionspriserna på olja och gas försumbart, ligger det dock ett 
avsevärt gemenskapsintresse i att se till att petroleumindustrin har samma villkor i fråga 
om avlägsnande och omhändertagande i hela gemenskapen, och att man på så sätt ser till 
att sådana krav inte blir en konkurrensfaktor. 
5.8 Sammanfattningsvis har gemenskapen ett övervägande intresse i frågan om 
avlägsnande och omhändertagande av avställda offshoreanläggningar för olja och gas. På 
miljöområdet rör det främst förorening med riskavfall och lågaktivt radioaktivt avfall, 
bevarande av den biologiska mångfalden samt skydd av arter och deras livsmiljöer. På 
andra områden rör den särskilt den gemensamma fiskeripolitiken och behovet av att 
säkerställa en enhetlig inställning i hela gemenskapen till avställningskrav och 
kvarstående ansvar, så att de inte blir faktorer i konkurrensen medlemsstaterna emellan. 
En klar och otvetydig gemenskapspolitik, och ett klart och otvetydigt genomförande av 
den, kommer framför allt att underlätta att gemenskapens politik och åtgärder på området 
tillämpas och genomdrivs enhetligt, både inom samma hav och mellan olika hav, och i 
synnerhet kommer det att minska risken för att de inte blir enhetliga och att behandlingen 
blir olika, vilket annars kunde ske om olika tillvägagångssätt antas inom de olika 
regionala havskonventionerna. 
Det är därför lämpligt för gemenskapen att vidta åtgärder i fråga om omhändertagande av 
offshoreanläggningar för olja och gas. Det står klart att målen på detta område inte i 
tillräckligt hög grad kan uppnås av medlemsstaterna själva, och därför bättre kan uppnås 
av gemenskapen. 
6. Fastställande av gemenskapens ståndpunkt 
6.1 Omhändertagande av offshoreanläggningar för olja och gas är en fråga som direkt 
berör gemenskapen. Om gemenskapen inte vidtar omedelbara åtgärder skulle initiativen 
begränsas till enskilda medlemsstaters förhandlingar inom de olika regionala 
konventionerna, och åtgärderna skulle vidtas i huvudsak inom de enskilda 
medlemsstaterna. Varje medlemsstat kan komma att bli tvungna att genomföra endast de 
särskilda regler som de givit sitt stöd och som antagits inom de konventioner där de är 
fördragsslutande part. Risken är då att man inte får ett enhetligt förhållningssätt i hela 
gemenskapen, vilket kan leda till snedvriden konkurrens mellan företagen och eventuellt 
till motsägelsefulla miljöskyddsåtgärder. Även om liknande regler skulle antas inom de 
olika regionala havskonventionerna skulle de kunna tillämpas högst olika i gemenskapen, 
både inom samma hav och mellan olika hav. Dessutom vore det svårt att genomdriva 
beslut inom konventionerna. Denna potentiella brist på enhetlighet och möjlighet till 
genomförande kan leda till krav på gemenskapsåtgärder vid en senare tidpunkt för att 
reglera situationen och undvika att gemenskapens företag står inför en hel rad olika 
regler. 
13 
6.2 Ett sätt att fortsätta på den inslagna vägen är att omedelbart lägga fram förslag till 
gemenskapslagstiftning, t.ex. ett direktiv från rådet. Gemenskapens karaktär och dess 
lagstiftningsförfarande skulle medge en enhetlig tillämpning och ett enhetligt 
genomdrivande, dock endast inom gemenskapen och EES. Nackdelen med detta 
tillvägagångssätt är att endast EG- och EES-staterna skulle vara bundna till de 
gemensamma reglerna, medan de tredje länder som vi delar de berörda haven med inte 
skulle vara tvungna att genomföra samma eller liknande åtgärder, med mindre än att 
gemenskapen tog initiativ till att förhandla fram och anta sådana regler inom de berörda 
regionala havskonventionerna. Även om detta tillvägagångssätt har fördelen att det 
omfattar alla EG:s medlemsstater direkt, dvs. även de medlemsstater som inte är med i 
OSPAR - Österrike, Grekland och Italien, skulle det bara omfatta Norge efter ett beslut 
av EES gemensamma kommitté. Det kunde också tolkas som skadligt för gemenskapens 
intressen i andra OSPAR-frågor om kommissionen ensam sågs verka för åtgärder via 
EG-lagstiftning i stället för via den nyligen ratificerade OSPAR-konventionen. Det skulle 
dessutom kunna uppfattas som ett försök att utesluta Norge från förhandlingarna om den 
slutliga strategin. 
6.3. Ett försiktigare och lämpligare tillvägagångssätt är gemenskapens förhandlingar 
om regler inom respektive regional havsmiljökonvention, som skulle säkerställa att 
lämpliga åtgärder är enhetliga i alla regioner, i förekommande fall även i tredje länder 
utanför EG. Tillämpning och genomdrivande när det gäller tredje länder skulle 
naturligtvis fortfarande omfattas av konventionerna men EG- och EES-staterna skulle 
kunna dra nytta av upprättade gemenskapstillämpningar och genomförandestandarder. 
Sådana åtgärder inom OSPAR säkerställer att man kan dra nytta av de avsevärda 
satsningar som redan gjorts inom konventionen på förhandlingar med siktet inställt pä en 
överenskommelse i juli i år, något som gör att Norge kan spela en mer omfattande roll i 
förhandlingarna om beslutet. På liknande sätt kunde sedan gemenskapsåtgärder inom de 
andra regionala konventionerna bedömas som nödvändiga, varvid åtgärderna skulle 
utvidgas till att omfatta fler stater. 
7. Slutsatser 
7.1 Det tillvägagångssätt som rekommenderas är att kommissionen förhandlar fram 
och genomför en politik för avlägsnande och omhändertagande av offshoreanläggningar 
för olja och gas inom internationella fora som t.ex. OSPAR. 
7.2 I detta skede bör gemenskapen sikta på att behålla största möjliga flexibilitet i 
fråga om det närmare innehållet i eventuella beslut, regler eller lagstiftning, för att 
undvika risken att skada de pågående ansträngningarna inom OSPAR att nå enighet om 
en lösning. För att ett OSPAR-beslut skall vara politiskt godtagbart måste det dock vara i 
linje med gemenskapens nuvarande politik, och, i de fall där politiken håller på att ses 
över, vara i linje med de senaste analyserna och slutsatserna, och därför anges riktlinjer 
snarare än detaljerade mål. 
14 
7.3 Alla åtgärder från gemenskapens sida skall inriktas på en hög nivå på 
miljöskyddet och borde säkerställa att de övertaliga anläggningarna i fråga behandlas på 
ett sätt som överensstämmer med hur annat avfall behandlas i gemenskapens lagstiftning, 
och med gemenskapens miljö- och energipolitik samt med den gemensamma fiskeri-
politikens krav. 
7.4 I åtgärderna måste man också ta hänsyn till resultaten från kommissionens 
externa tekniska översyn från 1996, särskilt slutsatserna i fråga om teknisk 
genomförbarhet och säkerhet, och resultaten från en pågående intern undersökning och 
analys som med några undantag stöder den ursprungliga ståndpunkt kommissionen intog 
vid den fjärde Nordsjökonferensen 1995, nämligen att fullständigt avlägsnande och 
omhändertagande i land är att föredra. 
7.5 I OSPAR-beslutet bör man också lägga fast att det även enligt de nuvarande 
reglerna är allmänt erkänt att få anläggningar ens kommer i fråga för omhändertagande 
till havs, och att det i själva reglerna uttryckligen anges att omhändertagande i land är att 
föredra. 
Därför måste OSPAR-beslutet grundas på principen att fullständigt avlägsnande och 
återvinning och omhändertagande i land är att föredra, och att eventuella undantag från 
denna princip, där man kan tänka sig fullständigt eller delvis avlägsnande och 
omhändertagande till havs, bör begränsas till några få anläggningar och vara tydligt 
angivna. 
7.6 Som ett resultat av det här meddelande och med utgångspunkt i rådets beslut av 
den 16 december 1997 om att bemyndiga kommissionen att på gemenskapens vägnar 
förhandla och rösta om beslut som omfattas av artikel 10.3 i OSPAR-konventionen 
kommer kommissionen att till rådet översända ett separat dokument där rådet ombeds att 
godkänna de rekommenderade särskilda förhandlingsdirektiven. 
7.7 I den utsträckning konventionen medger det, måste man i ett eventuellt beslut ta 
upp alla relevanta frågor, och sörja för största möjliga samråd och dialog mellan berörda 
parter på ett öppet sätt. Med utgångspunkt i dessa principer bör man i OSPAR-beslutet 
säkerställa att 
a. ett OSPAR-beslut grundas på principen om förbud mot omhändertagande till havs 
av sådana anläggningar, 
b. alla anläggningar, med undantag för ett begränsat antal som anges från fall till fall 
under särskilda omständigheter, avlägsnas fullständigt när de ställts av och förs i 
land för återvinning och säkert omhändertagande av ofrånkomliga restprodukter, 
med beaktande av alla relevanta aspekter, inbegripet tekniska, miljö- och 
säkerhetsmässiga och ekonomiska faktorer, 
c. stora anläggningar i betong undantas från kraven enligt punkt b., eftersom det för 
närvarande inte finns några beprövade metoder, 
d. beslut om att låta anläggningar helt eller delvis stå kvar eller helt eller delvis 
omhänderta dem till havs förbereds och fattas efter fullständigt samråd med de 
andra fördragsslutande parterna och med berörda organisationer, samt att 
15 
e. nya anläggningar (efter den 1 januari 1998) avlägsnas fullständigt när de tjänat ut, 
och förs i land för återvinning och säkert omhändertagande av ofrånkomliga 
restprodukter, när detta går att genomföra på ett säkert sätt och utan risk för 
miljön. 
7.8 I OSPAR-beslutet skall man dessutom säkerställa att 
• det ses över regelbundet och genomgripande, åtminstone vart femte år, så att 
erfarenheter av rivning, relevanta vetenskapliga och tekniska framsteg samt all 
annan relevant information, även enskilda utvärderingar i enlighet med punkt b. 
ovan, beaktas ordentligt, 
• äganderätten till anläggningar och strukturer som inte avlägsnats fullständigt från 
havsbottnen är otvetydigt fastställd och att ansvaret för underhåll och framtida 
skador klart slås fast, inbegripet den ekonomiska förmågan att stå för framtida 
skadestånd. 
16 
ISSN 1024-4506 
KOM(98) 49 slutlig 
DOKUMENT 
SV 14 12 07 15 
Katalognummer : CB-CO-98-100-SV-C 
ISBN 92-78-31257-6 
Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg