[pic] | EUROPEISKA KOMMISSIONEN |

Bryssel den 21.12.2010

KOM(2010) 802 slutlig

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN OCH REGIONKOMMITTÉN

om medlemsstaternas tillämpning av direktiv 2003/88/EG (arbetstidsdirektivet)

{SEK(2010) 1611 slutlig}

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN OCH REGIONKOMMITTÉN

om medlemsstaternas tillämpning av direktiv 2003/88/EG (arbetstidsdirektivet)

1. Inledning

I denna rapport ges en översikt över medlemsstaternas tillämpning av arbetstidsdirektivet – direktiv 2003/88/EG om arbetstidens förläggning i vissa avseenden[1] (nedan kallat direktivet ) – i enlighet med artikel 24 i direktivet. I rapporten redogörs för direktivets syften och dess viktigaste bestämmelser samt de viktigaste resultaten av kommissionens granskning av tillämpningen i medlemsstaterna. Underlag för rapporten är det bifogade arbetsdokumentet från kommissionens avdelningar, där resultaten av granskningen beskrivs närmare.

Syftet med rapporten är att ge en översikt över hur medlemsstaterna har genomfört direktivet och att lyfta fram de största problemen. Rapporten kan inte ge någon uttömmande redogörelse för alla nationella genomförandeåtgärder[2].

2. Direktivets syfte och krav

Direktivet antogs av Europaparlamentet och rådet i enlighet med artikel 137.2 i EG-fördraget (nuvarande artikel 153.2 i EUF-fördraget).

Huvudsyftet med direktivet är att fastställa minimikrav för säkerhet och hälsa vid förläggningen av arbetstiden. Många undersökningar[3] visar att långa arbetstider och otillräcklig vila (särskilt under längre perioder) kan få skadliga konsekvenser (fler olycksfall och misstag, ökad stress och utmattning, hälsorisker på kort och på lång sikt).

EU-domstolen har funnit att kraven i direktivet när det gäller begränsning av arbetstiden, årlig semester och minimiperioder för vila ”ingår […] i gemenskapens socialrättsliga lagstiftning, som är av särskild betydelse och som skall tillerkännas varje arbetstagare”[4].

På samma sätt föreskrivs i artikel 31.2 i stadgan om de grundläggande rättigheterna[5] följande:

”Varje arbetstagare har rätt till en begränsning av den maximala arbetstiden samt till dygns- och veckovila och årlig betald semester.”

I direktivet fastställs gemensamma minimikrav för arbetstagare i alla medlemsstater. Bland dessa ingår

- begränsning av arbetstiden (en genomsnittlig veckoarbetstid på högst 48 timmar, inklusive övertid),

- minimiperioder för dygns- och veckovila (minst 11 timmars sammanhängande dygnsvila och minst 35 timmars sammanhängande veckovila),

- betald årlig semester (minst 4 veckor per år),

- komplett erande skydd för nattarbetande.

Direktivet ger också utrymme för flexibilitet i förläggningen av arbetstiden. Minimitiden för vila kan inom vissa verksamheter helt eller delvis förskjutas. Enskilda arbetstagare kan välja att arbeta mer än 48 timmar (det s.k. individuella undantaget). I kollektivavtal kan det föreskrivas en flexibel förläggning av arbetstiden, t.ex. genom att den genomsnittliga veckoarbetstiden beräknas på grundval av perioder på upp till tolv månader.

3. Granskning av tillämpningen i medlemsstaterna

Under 2008 inledde kommissionen en omfattande granskning av alla medlemsstaters tillämpning av direktivet på grundval av nationella rapporter (inklusive synpunkter från arbetsmarknadens parter på nationell nivå), rapporter från arbetsmarknadens parter på EU-nivå samt information som kommissionen fått från andra källor, t.ex. rapporter från oberoende experter. De viktigaste resultaten av allmän betydelse sammanfattas i punkterna 3.1–3.9 nedan. Dessa punkter är nära knutna till varandra och detta måste beaktas i alla bedömningar av huruvida bestämmelserna i direktivet efterlevs.

3.1. Begränsning av arbetstiden

Enligt direktivet får den genomsnittliga veckoarbetstiden (inklusive övertid) inte överstiga 48 timmar per vecka. Denna begränsning har i allmänhet genomförts på ett tillfredsställande sätt och många medlemsstater har strängare skyddskrav.

I Österrike kan dock läkare, utan krav på medgivande, enligt särskild lagstiftning beordras att arbeta i genomsnitt 60 timmar per vecka. I Frankrike tycks de oklara bestämmelserna om arbetstidens längd för läkare ha utmynnat i en praxis där redan det normala arbetstidsschemat för läkare vid offentliga sjukhus kan överstiga begränsningen på 48 timmar enligt direktivet. I Ungern tillåts en genomsnittlig veckoarbetstid på 60–72 timmar enligt överenskommelse mellan berörda parter för arbeten av beredskapstyp. Det är inte klart att dessa avtal omfattas av det individuella undantaget. I flera medlemsstater tillämpas dessutom reglerna för jourtid, läkare under utbildning eller arbetstagare inom den offentliga sektorn på ett sätt som gör att man kan ifrågasätta om gränsen för arbetstid följs.

Enligt direktivet får antalet arbetade timmar läggas ut på ett genomsnitt under en ”beräkningsperiod” när begränsningen av veckoarbetstiden beräknas. På så sätt kan arbetstiden bli längre under vissa veckor, under förutsättning att den under andra veckor förkortas med lika mycket. Beräkningsperioden får i regel inte överstiga fyra månader. Den kan dock förlängas genom lag till högst sex månader för viss verksamhet och genom kollektivavtal till högst tolv månader för all verksamhet.

I regel har beräkningsperioden tillämpats på ett tillfredsställande sätt i medlemsstaterna, och i vissa medlemsstater har nyligen betydande ändringar gjorts för att förbättra efterlevnaden av reglerna. Flera medlemsstater tycks dock fortfarande inte följa bestämmelserna i direktivet fullt ut. I Bulgarien och Tyskland medges en beräkningsperiod på sex månader för all verksamhet. Tyskland, Ungern, Polen och Spanien medger en beräkningsperiod på tolv månader utan kollektivavtal.

3.2. Jourtid

Med jourtid avses perioder då en arbetstagare måste stanna kvar på sin arbetsplats och vara beredd att utföra sina arbetsuppgifter om så begärs. Enligt avgöranden i EU-domstolen[6] ska all jourtid på arbetsplatsen räknas som arbetstid fullt ut i enlighet med direktivet.

Denna princip gäller både för perioder då arbetstagaren utför arbete på begäran (aktiv jourtid) , och för perioder då arbetstagaren kan vila i väntan på en begäran (inaktiv jourtid) , under förutsättning att arbetstagaren stannar kvar på sin arbetsplats.

Granskningen visade att ett antal medlemsstater har gjort betydande ändringar i sin lagstiftning eller praxis för att anpassa den närmare till vad som krävs i enlighet med EU-domstolens avgöranden, särskilt Tjeckien, Frankrike, Tyskland, Ungern, Nederländerna, Polen (inom vissa sektorer), Slovakien och Storbritannien. I elva medlemsstater omfattar ändringarna ett införande av det individuella undantaget (se punkt 3.7).

I detta skede tycks det av tillgängliga uppgifter framgå att jourtid på arbetsplatsen betraktas som arbetstid fullt ut enligt den nationella lagstiftningen i nio medlemsstater: Cypern, Tjeckien, Estland, Italien, Lettland, Litauen, Malta, Nederländerna och Storbritannien.

Så är också i regel fallet i Österrike och Ungern, med vissa relativt begränsade undantag för vissa sektorer. Jourtid på arbetsplatsen behandlas dessutom fullt ut som arbetstid enligt arbetsrättsregler för den privata sektorn (men inte för hela den offentliga sektorn) i Spanien och Slovakien. Jourtid på arbetsplatsen inom den offentliga hälso- och sjukvården betraktas nu fullt ut som arbetstid i Frankrike, Polen, Slovakien och Spanien.

Det är också klart att jourtid på arbetsplatsen i många medlemsstater fortfarande inte fullt ut betraktas som arbetstid i enlighet med EU-domstolens avgöranden:

- Det finns inget rättsligt krav på eller någon praxis av att behandla ”aktiv” jourtid som arbetstid i Irland (som allmän regel) eller i Grekland (läkare inom offentlig hälso- och sjukvård).

- ”Inaktiv” jourtid på arbetsplatsen räknas i allmänhet inte fullt ut som arbetstid enligt gällande lagstiftning eller kollektivavtal i Danmark, Grekland eller Irland. Så är också fallet (utom inom särskilda sektorer) i Polen[7]. Den räknas inte fullt ut som arbetstid, enligt regler för särskilda sektorer , i Grekland (läkare inom offentlig hälso- och sjukvård), i Slovenien (försvaret, polisen, fängelser, domare och åklagare) och i Spanien (civilgardet).

- I Belgien, Finland och Sverige behandlas inaktiv jourtid enligt nationell lagstiftning i regel som arbetstid. Undantag från denna princip kan dock göras genom kollektivavtal, som ofta inte överensstämmer med EU-domstolens avgöranden. I Frankrike föreskrivs ofta i branschspecifika kollektivavtal ”likvärdighet”, som innebär att inaktiv jourtid på arbetsplatsen bara räknas delvis. De franska myndigheterna har uppmanat arbetsmarknadens parter att se över sina avtal, men det är inte klart att alla fullt ut följer reglerna.

- Efterlevnaden av reglerna för jourtid är oklar i Bulgarien och Rumänien (allmänt sett), i Slovenien (utom ovannämnda delar av den offentliga verksamheten) och i Spanien (offentlig verksamhet, polis, brandkår).

3.3. Kompensationsledighet

Direktivets huvudsakliga krav på dygnsvila, veckovila och en rast under arbetsdagen har i allmänhet genomförts på ett tillfredsställande sätt.

De största svårigheterna är snarast tillämpningen av undantagen, som medger att minimiperioderna för vila får senareläggas eller förkortas, men bara under förutsättning att arbetstagaren vid ett annat tillfälle får en extra viloperiod av motsvarande längd som kompensation för den uteblivna vilan ( motsvarande kompensationsledighet ). Reglerna medger inte att viloperioderna i sin helhet får bortfalla, utom i undantagsfall när det av objektiva skäl inte är möjligt att bevilja motsvarande kompensationsledighet och när arbetstagarna har erbjudits tillräckligt alternativt skydd. Enligt domen i Jaeger-målet ska dessutom kompensationsledighet beviljas utan dröjsmål under den period som omedelbart följer på den period då vilan föll bort.

I flera medlemsstater har undantagen tillämpats på ett sätt som går utöver vad reglerna medger. Det finns tre huvudsakliga problem:

- Vissa arbetstagare undantas från rätten till viloperioder: Detta är ett problem inom specifika sektorer i Belgien (internatskolor, försvarsmakten), Grekland (läkare i offentlig verksamhet) och Ungern (tillfälliga arbetstagare, offentliga skolor, försvarsmakten). Det är ett mer allmänt problem för vissa arbetstagare i Österrike (t.ex. vid vårdinrättningar och omsorg med boende) och i Lettland.

- Undantag medges utan krav på motsvarande kompensationsledighet: I Belgien, Bulgarien, Estland, Ungern och Lettland medges sådana undantag för många typer av verksamheter eller sektorer. I Tyskland (endast genom kollektivavtal) och Rumänien medges undantag för jourtjänstgöring respektive hälso- och sjukvård. I Portugal medges undantag inom offentlig verksamhet.

- Dröjsmål med kompensationsledighet i strid med domen i Jaeger-målet: I nio medlemsstater tycks det inte finnas något generellt rättsligt krav på förläggningen av kompensationsledigheten. Det gäller Österrike (veckovila), Cypern, Danmark, Frankrike, Grekland, Irland, Italien, Luxemburg och Malta. I Belgien, Tyskland och Lettland saknas rättsligt bindande krav för åtskilliga sektorer eller situationer.I Österrike (dygnsvila), Belgien (offentlig sektor), Danmark (enligt vissa kollektivavtal), Finland, Ungern, Polen (vissa sektorer), Portugal (offentlig sektor), Slovakien, Slovenien och Spanien måste kompensationsledigheten ges inom en fastställd tidsperiod, men denna period kan innebära ett mycket längre dröjsmål än enligt domen i Jaeger-målet.

3.4. Läkare under utbildning

Läkare under utbildning omfattas av arbetstidsdirektivet efter 2000 års ändring av direktivet[8]. Genom denna ändring kunde begränsningen på 48 timmars genomsnittlig veckoarbetstid införas mycket gradvis för dessa arbetstagare fram till den 31 juli 2009.

Denna förändring har klart medfört betydande arbetsmiljöförbättringar i ett antal medlemsstater där inga minimiperioder för vila eller begränsningar av arbetstiden tidigare tillämpades för läkare under utbildning. Men situationen är dock fortfarande inte tillfredsställande.

Grekland har avbrutit införlivandet av bestämmelserna för denna grupp, vilket fått till följd att läkare under utbildning fortfarande kan tvingas att avstå från minimiperioderna för vila och att arbeta alltför många timmar (66–80 timmar per vecka i genomsnitt). Irland tillämpar inte sin genomförandelagstiftning, vilket innebär att många läkare under utbildning fortfarande arbetar över 60 timmar per vecka i genomsnitt och vissa över 90 timmar under en och samma vecka utan att få den dygnsvila som föreskrivs. Belgien har inte tidigare införlivat direktivet med avseende på läkare under utbildning, som kunde arbeta upp till 79 timmar per vecka i genomsnitt, men håller nu på att anta genomförandelagstiftning[9]. I Frankrike tycks de nationella reglerna för läkare under utbildning fortfarande inte sätta någon faktisk övre gräns för arbetstiden.

3.5. Arbetstagare inom den offentliga sektorn

Direktivet gäller den offentliga sektorn. Det finns ett begränsat undantag för viss offentlig verksamhet, t.ex. försvarsmakten, polisen eller viss verksamhet hos räddningstjänsten. EU-domstolen har emellertid funnit att detta undantag måste begränsas till exceptionella omständigheter, t.ex. naturkatastrofer eller tekniska sammanbrott, attacker eller allvarliga olyckor, och att dessa arbetstagares normala verksamhet omfattas av direktivet [10].

Medlemsstaterna har i allmänhet införlivat direktivet för den offentliga sektorn. Många medlemsstater har dock införlivat direktivet så att det inte omfattar vissa grupper av arbetstagare.

I Cypern, Irland och Italien har direktivet inte införlivats för försvarsmakten och polisen. I Spanien har det införlivats så att det inte omfattar polisen (civilgardet) och det förefaller inte ha införlivats för de flesta andra arbetstagare inom den offentliga sektorn, inklusive räddningstjänsten. I Italien har det inte heller införlivats för räddningstjänsten. Undantagen för läkare inom den offentliga hälso- och sjukvården, domstols- och fängelsepersonal och för arbetstagare vid bibliotek, museer och nationella fornminnen tycks dessutom gå utöver vad som medges enligt direktivet. I Grekland har direktivet inte införlivats för läkare inom den offentliga sektorn.

3.6. Arbetstag are med flera anställningsavtal

Direktivet anger inte uttryckligen hur begränsningen av arbetstiden ska tillämpas när en arbetstagare samtidigt arbetar enligt mer än ett anställningsavtal. Ska begränsningen gälla ”per arbetstagare” (med samtliga arbetade timmar för alla arbetsgivare) eller ”per anställningsavtal” (med begränsningen tillämpad på va rje separat anställningsavtal)?

Här varierar praxis i medlemsstaterna betydligt. Fjorton medlemsstater tillämpar direktivet per arbetstagare, medan elva medlemsstater tillämpar det per anställningsavtal. De senare är Tjeckien, Danmark, Ungern[11], Lettland, Malta, Polen, Portugal, Rumänien, Slovakien, Spanien och Sverige. Belgien och Finland intar en mellanposition.

Kommissionen har redan angett att direktivet i möjligaste mån ska tillämpas per arbetstagare[12]. Med hänsyn till direktivets syfte att skydda arbetstagarnas hälsa och säkerhet bör medlemsstaterna införa lämpliga mekanismer för att övervaka och säkerställa efterlevnaden av bestämmelserna, särskilt när det gäller samtidiga anställningsavtal hos samma arbetsgivare.

3 .7. Det individuella undantaget

Situationen när det gäller utnyttjande av undantag har förändrats betydligt under de senaste åren. Under 2000 var Storbritannien den enda medlemsstat som utnyttjade möjligheten till undantag. Sexton medlemsstater tillämpar nu undantaget, inklusive en medlemsstat som nu l agstiftar för att införa detta.

Elva medlemsstater anger att de inte har medgett utnyttjande av undantaget i sin genomförandelagstiftning: Österrike, Danmark, Finland Grekland, Irland, Italien, Litauen, Luxemburg, Portugal, Rumänien och Sverige.

Det är viktigt att notera att utnyttjandet av undantaget varierar betydligt. Fem medlemsstater (Bulgarien, Cypern, Estland, Malta och Storbritannien) tillåter att undantaget utnyttjas oavsett sektor. Elva medlemsstater (Belgien, Tjeckien Frankrike[13], Tyskland, Ungern, Lettland, Nederländerna, Polen, Slovakien, Slovenien och Spanien) tillåter (eller håller på att införa) en mer begränsad användning av undantaget, begränsat till specifika sektorer eller arbeten som i hög grad utnyttjar jourtidstjänstgöring.

Det är också stora skillnader när det gäller skyddsvillkoren i samband med undantaget. Vissa medlemsstater anger t.ex. begränsningar av den genomsnittliga veckoarbetstiden för arbetstagare som omfattas av undantaget (från 51 timmar i Spanien till 72 timmar inklusive jourtid i Ungern), medan sju medlemsstater inte anger någon uttrycklig begränsning för dessa arbetstagare. I två medlemsstater (Tyskland och Nederländerna) krävs ett kollektivavtal samt den enskilda arbetstagarens medgivande för att ett undantag ska vara giltigt. Bara tre medlemsstater (Tyskland, Lettland och Malta) anger en tydlig skyldighet för arbetsgivaren att registrera arbetstiden för de arbetstagare som omfattas av undantaget, och bara två medlemsstater (Tjeckien och Slovakien) anger en skyldighet för arbetsgivaren att meddela arbetsmiljöinspektionen när undantaget utnyttjas. I Tyskland krävs dessutom särskilda arbetsmiljöåtgärder och i Nederländerna krävs att arbetsmarknadens parter först överväger huruvida behovet av ett undantag kan undvikas genom en annan arbetsorganisation.

Undantaget har införts ganska nyligen i många medlemsstater. Kommissionen kan dock inte fullt ut bedöma hur det fungerar i praktiken, eftersom medlemsstaternas rapporter inte ger tillräcklig information om antalet faktiskt arbetade timmar av arbetstagare som omfattas av undantaget och under vilken tidsperiod. De flesta medlemsstater förefaller inte föreskriva någon övervakning eller registrering av arbetstiden för arbetstagare som omfattas av undantaget. Därför har inte beslutsfattarna, medlemsstaterna (som i första hand ansvarar för att säkerställa efterlevnaden av EU-lagstiftningen) och kommissionen (i egenskap av fördragens väktare) tillgång till den grundläggande information som behövs för att undersöka i vilken utsträckning arbetstagare som omfattas av undantaget (liksom kolleger eller kunder) kan vara utsatta för risker på grund av alltför lång arbetstid.

Det finns också anledning till oro att direktivets mål avseende hälsa och säkerhet i vissa medlemsstater kanske inte uppfylls och att kravet på att arbetstagaren först måste ge sitt frivilliga medgivande att omfattas av undantaget kanske inte tillämpas korrekt.

3.8. Årlig semester

Rätten till betald årlig semester enligt artikel 7 tycks i allmänhet ha införlivats på ett tillfredsställande sätt. Det största problemet är dröjsmål samt bortfall av rätten till betald år lig semester.

I vissa medlemsstater kan det i den nationella lagstiftningen föreskrivas att en arbetstagare måste vänta upp till ett år innan han eller hon faktiskt kan ta ut någon betald årlig semester. I andra medlemsstater bortfaller även rätten till betald årlig semester enligt direktivet i slutet av ett semesterår eller av en överföringsperiod, även om arbetstagaren inte haft någon möjlighet att ta ut semester av skäl som han eller hon inte råder över, t.ex. sjukdom. Detta är inte förenligt med direktivet[14].

3.9. Nattarbete

Eftersom människokroppen är mer känslig för förändringar i omgivningen på natten och för vissa mer besvärliga typer av arbeten kan långa perioder av nattarbete medföra ytterligare hälso- och säkerhetsrisker för arbetstagarna. I direktivet föreskrivs därför mer omfattande skyddskrav för nattarbetande. Arbetstiden får i genomsnitt inte överstiga åtta timmar per dygn och inte mer än åtta timmar per dygn i nattarbete som är särskilt riskfyllt eller förbundet med stress. Undantag är möjliga genom lag eller kollektivavtal, under förutsättning att den nattarbetande får motsvarande kompensationsledighet.

Generellt sett har reglerna för nattarbete införlivats på ett tillfredsställande sätt. De huvudsakliga brister i införlivandet som kommissionen noterade i sin senaste rapport om tillämpningen av direktivet har åtgärdats. I Ungern förefaller dock inte begränsningen av nattarbetet att ha införlivats. Den särskilda begränsningen av arbetstiden i särskilt riskfyllt och stressigt nattarbete tycks inte ha införlivats fullt ut i Estland eller inte alls i Italien. I Spanien kan denna begränsning överskridas. I Estland, Lettland, Rumänien, Irland och Italien tycks dessutom sådant arbete inte vara tydligt definierat, vilket innebär att eventuella begränsningar kan bli utan effekt.

4. Bedömning av medlemsstaterna och av arbetsmarknadens parter

I sina rapporter om införlivandet av direktivet ansåg 16 medlemsstater att det generellt sett hade lett till positiva effekter. Det hade gett arbetstagarna ett utökat skydd, förenklat och effektiviserat den nationella lagstiftningen eller utvidgat det rättsliga skyddet till tidigare oskyddade grupper.

Elva medlemsstater ansåg dock att EU-reglerna för jourtid och omedelbar kompensationsledighet hade eller skulle fått stora negativa konsekvenser eftersom det ledde till svårigheter vid förläggningen av arbetstiden, särskilt för verksamhet som bedrivs dygnet runt, t.ex. hälso- och sjukvården eller brandkåren. Fjorton medlemsstater ansåg att direktivet snarast bör ändras i fråga om jourtid, flexiblare beräkningsperioder eller förläggningen av kompensationsledigheten.

De fackliga organisationerna underströk vikten av den europeiska arbetsrättspolitiken och det fortsatta behovet av gemensamma minimistandarder på EU-nivå inom detta område. Skyddet mot alltför lång arbetstid bör inte inskränkas, undantagen bör stramas upp, det individuella undantaget fasas ut, strängare skyddsåtgärder tillämpas och tillsynen av efterlevnaden av reglerna generellt sett förbättras.

Arbetsgivarna på EU-nivå ansåg att arbetstiden är av central betydelse för flexibiliteten och konkurrenskraften. De ansåg emellertid i allmänhet att direktivet var alltför långtgående för att tillgodose behovet av att skydda arbetstagarnas hälsa och säkerhet. De önskade en förenkling och ökad flexibilitet vid införlivandet i nationell lagstiftning samt snabba ändringar av direktivet som möjliggör längre beräkningsperioder, och i fråga om jourtiden och förläggningen av kompensationsledigheten.

I de nationella rapporterna från elva medlemsstater och i rapporten från arbetsmarknadens parter på EU-nivå framhölls särskilt stora bekymmer med effektiviteten i övervakningen och tillsynen av direktivets bestämmelser på nationell nivå, särskilt inom specifika sektorer. Följande frågor togs oftast upp:

- Alltför lång arbetstid och bortfall av viloperioder vid offentliga sjukhus, särskilt läkarnas jourtjänstgöring.

- Arbetsgivare som inte följde begränsningen av arbetstiden, beräkningsperioderna eller minimikraven för dygnsvila eller inte förde korrekta journaler över alltför lång arbetstid.

- Nationella regler som införlivar direktivet på ett otydligt eller opraktiskt sätt.

- Oklart tillämpningsområde för undantaget enligt artikel 17.1 (arbetstagare med självständiga beslutsbefogenheter)[15]

- Arbetsgivare som inte gav arbetstagarna rätt till årlig semester under året.

Arbetsgivarorganisationerna ansåg i allmänhet att tillsynen och övervakningen av reglerna var tillfredsställande. I vissa medlemsstater ansåg de att övervakningen medförde alltför stora bördor på de små och medelstora företagen och för företag som följer reglerna.

5. Slutsatser

Kommissionen framhåller de betydande insatser som gjorts i många medlemsstater för att införliva bestämmelserna eller för att förbättra efterlevnaden av reglerna efter avgöranden i EU-domstolen eller nationella domstolar eller efter kommissionens underrättelser.

Generellt sett arbetar de allra flesta av EU:s arbetstagare i enlighet med arbetstidsregler som följer EU-lagstiftningen. De nationella reglerna ger i många fall ett bättre skydd än bestämmelserna i direktivet.

Kommissionens granskning visar emellertid att många medlemsstater (elva) har börjat utnyttja möjligheten till undantag efter år 2000 för att kunna hantera sina problem när det gäller jourtidstjänstgöring och kompensationsledighet i verksamheter som bedrivs dygnet runt.

Granskningen visar också att det fortfarande finns problem med införlivandet av centrala delar av direktivet, i enlighet med EU-domstolens tolkningar, t.ex. när det gäller

- fastställandet av arbetstiden (inklusive jourtid) och reglerna för motsvarande kompensationsledighet (om viloperioderna senareläggs), särskilt i verksamhet som bedrivs dygnet runt under alla veckans dagar,

- situationen för arbetstagare med flera anställningsavtal,

- situationen för specifika grupper av arbetstagare (särskilt inom den offentliga försvarsmakten och säkerhetstjänsterna och s.k. självständiga arbetstagare),

- bristen på korrekt övervakning eller tillsyn av efterlevnaden av de villkor som är förbundna med undantaget i många medlemsstater som tillåter att undantaget används.

Kommissionen kommer att vidta följande åtgärder:

- Bedöma direktivets övergripande effekter på arbetstagarnas hälsa och säkerhet mot bakgrund av arbetsmönster och modeller för arbetsorganisation som hela tiden förändras.

- Förtydliga tolkningen av vissa regler med beaktande av rättspraxis, erfarenheterna med tillämpningen i medlemsstaterna och synpunkter från arbetsmarknadens parter[16].

- Behandla situationen som uppstår enligt nationell lagstiftning eller praxis, med särskild uppmärksamhet på situationer som medför att arbetstagarna måste arbeta alltför många timmar eller arbeta utan tillräckliga viloperioder.

Utan att det påverkar kommissionens roll som väktare av fördragen kommer kommissionen att fortsätta att stödja medlemsstaternas ansträngningar att förbättra sitt införlivande av bestämmelserna och är samtidigt beredd att underlätta utbyten mellan medlemsstaterna och mellan arbetsmarknadens parter där detta kan vara till nytta.

Kommissionen inledde en översyn av direktivet i mars 2010[17] på grundval av ett samråd med arbetsmarknadens parter på EU-nivå enligt artikel 154.2 i EUF-fördraget.

Kommissionen har också inlett en närmare undersökning av direktivets ekonomiska och sociala konsekvenser, som komplement till den rättsliga konsekvensanalysen i denna rapport.

Kommissionen är fast besluten att slutföra översynen av arbetstidsdirektivet på ett framgångsrikt sätt. Med detta mål i sikte antar kommissionen samtidigt med denna rapport ett meddelande som inleder den andra etappen i samrådet med arbetsmarknadens parter enligt artikel 154.3 i EUF-fördraget.

[1] Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/88/EG av den 4 november 2003 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden (EUT L 299, 18.11.2003, s. 9). Genom detta direktiv konsoliderades och upphävdes de två tidigare direktiven från 1993 och 2000.

[2] Inget i rapporten ska tolkas som föregripande av kommissionens ståndpunkt i eventuella framtida rättsliga förhandlingar.

[3] Se de undersökningar det hänvisas till i kapitel 5.2 i arbetsdokumentet.

[4] Mål C-14/04, Dellas, REG 2005, s. I-10253, punkterna 40–41 och 49 samt mål C-124/05, FNV, punkt 28.

[5] Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (EUT C 303, 14.12.2007, s. 1).

[6] Mål C-303/98, SIMAP; mål C-151/02, Jaeger; mål C-398/01, Pfeiffer samt mål C-14/04, Dellas.

[7] Med undantag för hälso- och sjukvården och yrkesmilitärer.

[8] Direktiv 2000/34/EG (EGT L 195, 1.8.2000, s. 41).

[9] Den 13 december 2010 antogs ändringarna i lagstiftningen av de båda kamrarna och väntade därefter på kungligt undertecknande. Ändringarna förväntas träda i kraft i början av 2011.

[10] Mål C-52/04, Feuerwehr Hamburg och mål C-132/04, kommissionen mot Spanien.

[11] Utom för hälso- och sjukvårdsverksamhet.

[12] Kommissionens rapport om arbetstidsdirektivet – KOM(2000) 787, punkt 14.2.

[13] Rättsläget i Frankrike när det gäller alltför många arbetade timmar under jourtid är speciellt och beskrivs närmare i det bifogade arbetsdokumentet.

[14] Dom i mål C-173/99, BECTU samt målen C-350/06, Schultz-Hoff och C-520/06, Stringer.

[15] Se avsnitten 4.2, 9.1 och 9.2 i bifogade arbetsdokument.

[16] Närmare information finns i KOM(2010) 801, som anges i fotnoten nedan.

[17] KOM(2010) 106, 24.3.2010; KOM(2010) 801, 21.12.2010.