A4-0066/95

Resolution om 1995 års ekonomiska rapport från kommissionen (KOM(94)0615 - C4-0277/94) och om rådets rapport om genomförandet av de övergripande riktlinjerna för den ekonomiska politiken (C4-0004/95)

Europaparlamentet utfärdar denna resolution

- med beaktande av 1995 års ekonomiska rapport från kommissionen (KOM(94)0615 - C4-0277/94),

- med beaktande av rådets rapport om genomförandet av de övergripande riktlinjerna för den ekonomiska politiken (C4-0004/95),

- med beaktande av att 1995 års ekonomiska rapport kan betraktas som kommissionens förberedande arbete för de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken i enlighet med artikel 103 i Romfördraget,

- med beaktande av artikel 102a och 103.1 i Romfördraget som ålägger medlemsstaterna att samordna sin ekonomiska politik och att föra den med sikte på att bidra till förverkligandet av de mål som definieras i artikel 2 i Romfördraget,

- med beaktande av vitboken om tillväxt, konkurrenskraft och sysselsättning (KOM(93)0700 - C4-0509/93),

- med beaktande av sin resolution av den 6 maj 1994 beträffande kommissionens ekonomiska rapport för 1994 ((EGT nr C 205, 25.7.1994, s. 541.)),

- med beaktande av betänkandet från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik och yttrandet från utskottet för regionalpolitik (A4-0066/95) och,

A. Parlamentet välkomnar resultaten i 1995 års ekonomiska rapport beträffande BNP:s tillväxttakt på 2,6% 1994 (mot -0,4% 1993) och den beräknade tillväxttakten på 2,9% 1995 och 3,2% 1996 som anger en begynnande återhämtning i den europeiska ekonomin efter lågkonjunkturen 1988-1993.

B. En ekonomisk återhämtning gör det lättare att nå de förutsättningar för EMU som läggs fram i Maastrichtfördraget, särskilt med avseende på de kriterier som gäller den offentliga hushållningen, eftersom den gör det möjligt för medlemsstaterna att reducera sina budgetunderskott effektivare och att minska skulderna i förhållande till BNP i högre takt.

C. Ordföranden för Ekofin-rådet har glädjande nog uttryckt sin avsikt att sträva efter att inleda den tredje fasen av EMU från den tidigaste angivna tidpunkten (den 1 januari 1997).

D. Chefer för nationella centralbanker har nyligen uttryckt tvivel och direkt motsatt sig till en EMU-start 1997 och förklarat den förhastad i uppenbar motsats till den positiva bedömning och hållning som rådets ordförandeskap har uttryckt, något som bara kan sprida missmod, förvirring och direkt motstånd bland allmänheten.

E. Både de tekniska förberedelserna och bearbetningen av den allmänna opinionen för övergång till en gemensam valuta särskilt vid ett tidigt datum kan inte anses tillräckliga i detta nu.

F. För närvarande är det klart att de nominella konvergenskriterierna beträffande inflation och räntesatser uppfylls av åtta av de gamla medlemsstaterna, till vilka ytterligare två med lätthet kan tilläggas, och att den majoritet av medlemsstater som artikel 109i.3 förutsätter för genomförande av den tredje fasen av EMU i januari 1997 redan föreligger.

G. Ett bokstavligt uppfyllande av den stränga versionen av kriteriet för den offentliga hushållningen i lika många medlemsstater vid utgången av 1996 - särskilt den del av kriteriet som gäller förhållandet mellan statsskulden och BNP - kräver betydande ansträngningar och tycks för tillfället inte vara möjligt för alla länder.

H. Det är uppenbart att Maastrichtfördraget inte föreskriver en mekanisk tillämpning av stränga numeriska krav som det enda sättet att uppfylla de nominella konvergenskriterierna i artikel 104c, utan gör vissa avvägningselement beträffande den takt i vilken en medlemsstat avancerar mot och den grad i vilken medlemsstaten uppnår en acceptabel nivå i budgetunderskottet och förhållandet mellan skulder och BNP till en del av kriteriets innehåll, och inte till ett undandragande.

I. I syfte att tillämpa förhållandet mellan skuld och BNP i artikel 109j och protokoll 5, artikel 1 i Romfördraget, på ett sätt som är förnuftigt ur ekonomisk synpunkt måste också förhållandet mellan den totala statsskulden och statens totala realiserbara tillgångar beaktas.

J. Den relativa växelkursstabiliteten hos europeiska valutor har inte upplevt några stora kast sedan augusti 1993, men växelkursmekanismen lider alltjämt av att två stora valutor lämnade den samt av bristen på en klar definition av bredden av det för konvergensändamål relevanta kursfluktuationsbandet och har rätt nyligen skakats av devalveringen av peson som påverkat ett antal valutor, vilka visat sig vara sårbara för chocker med ett ursprung utanför Europa.

K. De ihållande trenderna i kurserna mellan US-dollarn och en grupp europeiska valutor väcker misstankar om ett fundamentalt missförhållande i världens monetära system.

L. Hela den strategi för en acceleration av EMU som läggs fram i den ekonomiska årsrapporten beror väsentligt på att den ekonomiska återhämtningstakten fram till år 2000 kan bibehållas med en årlig BNP-tillväxttakt mellan 3 och 3,5%, vilket är möjligt att uppnå, men inte bör tas för givet.

M. En konsolidering av återhämtningen på medellång sikt är beroende av en riktigt sekventiell uppläggning av tillväxtkällorna alltifrån export till investering och slutligen till en internt genererad konsumtionsefterfrågan, en process som förutsätter en fin balans mellan sparande, beskattning, offentliga utgifter, produktivitet, löner, lönsamhet och räntesatser och som skall leda den europeiska ekonomin från en exportdriven återhämtning till en självbärande stabil tillväxt. Därför måste åtgärder för att övervinna Europeiska unionens strukturella svaghet inom områden som infrastruktur, forskning, utveckling och energi stödja denna process som anges i vitboken om tillväxt, konkurrenskraft och sysselsättning.

N. Samordningen av alla de faktorer som behövs för att den eftersträvade tillväxtverkan skall nås förutsätter en betydande och svår insats som måste grundas på såväl marknadskrafter som adekvat poltik.

O. Trots tecken på att återhämtningen stimulerar ett visst framåtskridande mot en konvergens i den faktiska ekonomiska prestationen bland ett antal medlemsstater förblir klyftorna i detta avseende djupa, speciellt mellan de nordvästra och södra delarna av Europa.

P. Det är beklagligt att det kommer att gå mycket långsamt att minska arbetslösheten från nära nog 11% 1994 till 10,4% 1995, och enligt vad 1995 års ekonomiska rapport från kommissionen förutspår, 9,8% 1996, och det är en besvikelse att arbetslöshetsnivån kommer att vara hela 7% år 2000 även under det optimala antagandet om en jämn tillväxt på 3 - 3,5%, vilket visar att stora insatser bör göras för att tillväxten skall skapa större sysselsättning.

Q. Både arbetslöshetsnivån och den ojämna fördelningen av arbetslösheten i medlemsstaterna kan fram till 1997 skapa eventuellt oöverkomliga spänningar som påverkar både valutorna och penningpolitiken i olika medlemsstater, något som EMI:s ordförande antydde i sitt muntliga anförande inför underutskottet för valutafrågor, som sorterar under utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitk, och som chefen för Bank of England framhöll i ett tal till Institut d'Etudes Bancaires et Financières vid Association Française des Banques tisdagen den 31 januari 1995.

R. Penningpolitik och annan politik som avser att öka produktiviteten, konkurrenskraften och en jämn och icke-inflatorisk tillväxt bör inte stå i motsats till annan politik som syftar att avhjälpa arbetslöshet.

S. Medan det kan hävdas att en långvarig förbättring av den ekonomiska situationen för alla samhällsparter inklusive arbetstagarna bara kan uppnås genom en drastisk stärkning av hela den europeiska ekonomins konkurrenskraft på världsplanet och, på medellång sikt, genom en bärkraftig, icke-inflatorisk årlig BNP-ökning på ungefär 3,5%, blir många av konkurrenskraftens grundpelare i Europa, särskilt inom innovationens område, allvarligt försummade.

T. En viktig målsättning för unionen är att stärka den ekonomiska, sociala och regionala solidariteten.

U. Utrotande av fattigdom och arbetslöshet, samt ökad köpkraft och högre levnadsstandard för de europeiska medborgarna, måste vara grundläggande principer för EMU.

V. Den växande klyftan mellan rika och fattiga, den tilltagande ekonomiska otryggheten, urholkning av skattebasen genom internationell skatteflykt, för små investeringar i samhällstjänster och infrastruktur och hot mot socialskyddet är brådskande socialekonomiska problem i Europa, som grundligt har analyserats i vitboken, men som inte har tagits tillräckligt i beaktande i riktlinjerna för den allmänna ekonomiska politiken och rapporterna om genomförandet.

W. En del av den ekonomiska politiken i vissa medlemstater tenderar ofta att överdrivet, om inte uteslutande, bygga på en individualistisk marknadsfilosofi och hotar därför att urholka principerna om ett solidariskt samhälle och i stället bli splittrad, dogmatisk, socialt okänslig och omedveten om att det behövs ett visst mått av samhällsanda vid styrningen av ekonomiska aktiviteter och för att trygga gemensamma värden vid sidan av de individuella. En sådan attityd bör inte råda på unionsnivå.

X. Utan ett övergripande ideal om social rättvisa och en känsla av gemensamma framsteg för alla medlemmar i det europeiska samhället kommer försök att återställa Europas position i världen att allvarligt äventyras och i alla händelser att av många betraktas som någonting knappast värt att sträva efter.

Y. Då medlemsstaterna och gemenskapen inrättar en gemensam marknad och en ekonomisk och monetär union bör de också aktivt stödja ekonomisk och social kohesion genom att omfatta och föra en ekonomisk politik som baserar sig på nära samverkan (artiklarna 2,3,130a och 130b i Romfördraget).

Z. Parlamentets resolution utgör ytterligare en påminnelse till kommissionen och medlemsstaterna om att EMU:s konvergenskriterier innebär jämförelsevis större sociala och ekonomiska svårigheter för områden som släpar efter i utvecklingen.

Parlamentet

ARBETSLÖSHET

1. förklarar att målet att skapa 15 miljoner nya arbetsplatser fram till år 2000 är lika eftersträvansvärt i dag som när det lades fram i vitboken om tillväxt, konkurrenskraft och sysselsättning, uppmanar unionen och dess medlemsstater att göra sitt yttersta för att fullgöra detta åtagande inom en rimlig tid och anmodar dem att sätta full sysselsättning som det fixerade och slutliga målet för politiken,

2. rekommenderar att alla åtgärder för att hålla budgetunderskott i styr vidtas med beaktande av verkan på sysselsättningen och verkställs på ett socialt balanserat sätt och i form av en sådan sammansättning av skattemässiga åtgärder som tjänar syftena ovan,

3. begär, mot bakgrund av den svarta ekonomins inverkan på medlemsstaternas budgetar, att årsrapporten granskar denna fråga och undersöker det möjliga politiska ansvaret i samband med den,

4. uppmanar rådet och medlemsstaterna att öka tillväxtens sysselsättningsinnehåll genom att införa skattereformer som flyttar ansvaret för hälsa och socialförsäkringar från hantverksproduktion till förorenande produktion eller produktion där icke-förnyelsebara råvaror används, samt uppmanar arbetsmarknadens parter att inleda förhandlingar om möjligheterna och förutsättningarna för att förkorta arbetstiden i en långsammare takt än vad produktiviteten växer för att kunna skapa fler arbetstillfällen på alla produktionsnivåer,

5. konstaterar att uppfyllandet av Maastrichtfördragets kriterier och den tillväxt till följd av investeringar som kommissionen förutsett i sina riktlinjer inte kommer att förverkligas om inte de finansiella instrument som är tillgängliga på gemenskapsnivå påtagligt byggs ut och sätts i bruk. En ihärdig tillväxt fram till år 2000 kräver en strukturpolitik som omsätts i praktiken i nära samarbete mellan den privata och den offentliga sektorn. Detta innefattar en expansion av de små och medelstora företagen, omfattande investeringar i stor skala på miljöns, utbildningens och yrkesutbildningens område samt ett snabbare förverkligande av TEN-investeringarna om vilka överenskommelse träffats vid toppmöten sedan Edinburgh 1992.

ÅTERHÄMTNING OCH TILLVÄXT PÅ MEDELLÅNG SIKT

6. rekommenderar att investeringsvilligheten stärks med alla tillgängliga medel, inklusive skattereformer som styr kapital från finansiell spekulation till den faktiska ekonomin, i syfte att nå en bestående ökning av investeringarna från nuvarande 19% till ungefär 25% av BNP och balanserar detta med en politik som reglerar sparvilligheten och konsumtionsvilligheten så att ökningen av produktionskapaciteten inte blir snabbare än marknadens kapacitet att införliva produkterna,

7. betonar vikten av att en industripolitik som är orienterad mot nya produkter och nya industrigrenar förs med ihärdighet, speciellt inom sådana områden som informationsteknik, bioteknik och den audiovisuella sektorn, i syfte att återställa Europas tekniska ledarskap i världen och framhåller särskilt behovet att öka satsningarna på forskning och utveckling från 2 till 3% av BNP,

8. understryker den avgörande betydelsen av att stärka konkurrenskraften genom en övergripande kvalitetsförbättring av alla produktionsfaktorer i form av utbildning och uppmuntran av ny företagsamhet särskilt bland de små och medelstora företagen samt genom en bättre samordning av produktionsfaktorerna i form av nya, uppfinningsrika sätt att involvera de anställda i ledningen av deras eget arbete inom produktionen,

9. accepterar att de reella lönelyften inte får överstiga de produktivitetsvinster som görs så att de sysselsättningsskapande investeringarnas lönsamhet ytterligare förstärks, men uppmuntrar samhällsparterna att uppväga löneåterhållsamhet med vinstandelar och personaldelägarskap,

10. rekommenderar att avreglering och privatisering av statsägda företag sker inom ramen för planer att öka investeringarna, stimulera innovation och höja konkurrensnivån i den berörda sektorn, att blott och bart en övergång från statsmonopol till privata oligopol inte uppmuntras och att lämplig återanställning i varje enskilt fall ordnas för dem som vid sådana reformer blir utan arbete,

11. uppmanar kommissionen och medlemsstaterna att försäkra sig om att man, då man stöder politiska åtgärder i anledning av konvergenskriterierna, fäster uppmärksamhet vid och bistår ekonomiskt svaga och missgynnade områden och deras behov, i synnerhet på nationell nivå, på ett sätt som gör det möjligt för invånarna att dra nytta av det välstånd som skapas,

12. insisterar på att de åtgärder med avseende på den ekonomiska politiken vars främsta mål är ekonomisk tillväxt genom ökad produktion och konkurrenskraft bör ta hänsyn till de ekonomiska och sociala följdverkningarna av en sådan politik, i synnerhet med tanke på sysselsättningen, de regioner vars ekonomiska system går igenom en strukturomvandling eller områden som utsätts för ekonomisk och social påfrestning,

13. påminner kommissionen och rådet om kravet i fördraget om att de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken bör fastställas i syfte att främja uppfyllandet av målsättningarna i artikel 2 i Maastrichtfördraget; beklagar att man hittills i utstakandet av riktlinjerna fäst föga uppmärksamhet vid de målsättningarna; och kräver att riktlinjerna i framtiden fäster vederbörlig uppmärksamhet vid samtliga målsättningar i fördraget,

14. anhåller särskilt om att det i riktlinjerna görs klart att den nödvändiga minskningen av budgetunderskotten skall åstadkommas på sätt som respekterar målen i artikel 2 om sammahållning, solidaritet och en hög sysselsättningsnivå, och att sysselsättningspolitik och politik som syftar till att skapa välfärd därför inte får försvagas.

TREDJE FASEN AV MONETÄRA UNIONEN

15. stöder enligt andan i föregående punkt unionens ordförandeskaps linje som syftar till att erkänna och dra nytta av den aktuella möjligheten att samtidigt förverkliga höga sysselsättningsmål och införa den tredje fasen av EMU vid tidigast möjliga tidpunkt, men varnar för att en försvagad politisk vilja i kombination med en ogynnsam ekonomisk utveckling kan flytta fram tidtabellen för en gemensam valuta, och uppmanar såväl medlemsstaterna som unionens institutioner att motarbeta denna tendens,

16. uppmanar rådet, kommissionen och EMI att brådskande klargöra vilken tidtabell man gjort upp för övergången till EMU och att kombinera klargörandet av detta med en energisk kampanj för att påverka allmänheten och väcka den till insikt och dialog om fördelarna med en gemensam valuta i den europeiska ekonomin och om formerna för dess införande i allmänt bruk samt att drastiskt påskynda de tekniska förberedelserna för den tredje fasen av EMU,

17. uppmanar rådet att samordna den ovannämnda kampanjen med åtgärder som stärker den ekonomiska ledningen av Europa genom att införa en ram för samordning, på högsta nivå, av växelkurs-, och skattepolitik samt ekonomisk politik inte bara inför den tredje fasen av EMU utan också därefter under demokratisk tillsyn av Europaparlamentet och de nationella parlamenten,

18. finner att det bör utvecklas lämpliga former för en demokratisk tillsyn och ansvar beträffande medlemsstaternas centralbanker och den framtida Europeiska centralbanken, särskilt i avseende på fundamentala politiska frågor i likhet med EMU, såsom ett nödvändigt komplement till centralbanksoberoendet, och uppmanar kommissionen och rådet att inleda utredningar, lägga fram konkreta förslag och dra upp riktlinjer i detta syfte,

19. varnar för faran av självbelåtenhet beträffande växelkursernas och räntesatsernas stabilitet och uppmanar särskilt kommissionen och Monetära kommittén att föranstalta en utredning om riktigheten av den gällande växelkursen för US-dollarn med avseende på en rättvis konkurrens inom världshandeln,

ANSVARIGHET

20. uttrycker sin oro över det förbigående av det demokratiska ansvar som framgår av kapitel 4 i rapporten, som inskränker sig till att uppmärksamma penning-och budgetpolitiken på grund av att övrig politik varit föremål för flera rapporter till Europeiska rådet; erinrar kommissionen om att den ekonomiska rapporten också är en rapport för Europaparlamentet, och att skyldigheten att fullständigt redogöra för den ekonomiska politiken inte blir mindre av en rad rapporter, av vilka flera inte framlagts för parlamentet; insisterar därför på att alla texter som hänför sig till frågor som berör kompetensområden inom EU och som framlägges för rådet eller Europeiska rådet också bör föreläggas parlamentet,

21. uppdrar åt behörigt utskott att utarbeta ett betänkande om samband mellan växelkursernas och räntesatsernas stabilitet, handel, investering, tillväxt och sysselsättning,

22. uppdrar åt sin ordförande att vidarebefordra denna resolution till rådet, kommissionen och medlemsstaternas regeringar och att vidta alla nödiga åtgärder inklusive förhandlingar med rådet och kommissionen för en formell överenskommelse mellan institutionerna i syfte att hålla parlamentet underrättat om alla stadier i utformningen av unionens ekonomiska politik (övergripande ekonomisk-politiska riktlinjer, multilateral kontroll samt förfarande vid för stort underskott).