Förslag till RÅDETS GEMENSAMMA STÅNDPUNKT om tillkännagivande till Europarådet enligt artikel 28.3 i utlämningskonventionen av den 13 december 1957 av medlemsstaternas tillämpning av den europeiska arresteringsordern i sina ömsesidiga förbindelser

(framlagt av kommissionen)

MOTIVERING

1. Europarådets instrument

Samtliga medlemsstater är parter i den utlämningskonvention som ingicks under Europarådets överinseende den 13 december 1957.

Denna multilaterala konvention är det främsta europeiska instrumentet på utlämningsområdet. Den har kompletterats med ett första protokoll av den 15 oktober 1975, som räknar upp vilka brott som inte skall anses vara politiska brott (artikel 1) och preciserar reglerna om domars rättskraft (artikel 2), och ett andra protokoll av den 17 mars 1998, som utvidgar reglerna om utlämning till att även avse fiskaliska brott (artikel 2) och begränsar möjligheterna att vägra utlämning när den dom som skall verkställas är en utevarodom (artikel 3).

Europeiska konventionen om bekämpande av terrorism, som ingicks i Strasbourg den 27 januari 1977, medförde också en ändring av konventionen av den 13 december 1957, i det att den fastställer en ny förteckning över brott som de avtalsslutande parterna kan besluta att inte betrakta som politiska brott vad angår utlämning.

Den konventionen har ändrats genom ett protokoll som utvidgar denna förteckning. Protokollet kommer att öppnas för undertecknande den 15 maj 2003. Samtliga medlemsstater har förklarat sig villiga att underteckna och ratificera protokollet.

I artikel 28.3 i 1957 års Europeiska utlämningskonvention föreskrivs följande:

"När mellan två eller flera av de avtalsslutande parterna utlämning äger rum på grundval av enhetlig lagstiftning, skola de äga frihet att reglera sina ömsesidiga förbindelser i vad avser utlämning uteslutande i enhetlighet med ifrågavarande ordning och utan hinder av bestämmelserna i denna konvention. Samma princip skall tillämpas i förhållandet mellan två eller flera avtalsslutande parter av vilka envars lag medger verkställande på dess territorium av häktningsbeslut, utfärdade inom den eller de andra ifrågavarande parternas territorier. Avtalsslutande parter, vilka mellan sig utesluta eller komma att utesluta tillämpningen av denna konvention i enlighet med bestämmelserna i förevarande punkt, skola därom varsko Europarådets generalsekreterare. Generalsekreteraren skall delgiva övriga avtalsslutande parter tillkännagivanden vilka mottagits jämlikt förevarande punkt."

Artikel 9 i Europeiska konventionen om bekämpande av terrorism från 1977, som infördes genom det senaste protokollet, föreskriver:

"De avtalsslutande parterna får mellan sig sluta bilaterala eller multilaterala överenskommelser för att komplettera bestämmelserna i denna konvention eller underlätta tillämpningen av principerna i konventionen." [inofficiell översättning]

2. Rådets rambeslut av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna (2002/584/RIF)

Den 13 juni 2002 antog rådet rambeslutet i fråga ("rambeslut om en europeisk arresteringsorder"), som från och med den 1 januari 2004 kommer att ersätta de motsvarande bestämmelserna i de ovannämnda instrumenten i förbindelserna mellan medlemsstaterna (artikel 31.1 a).

Genom rambeslutet om en europeisk arresteringsorder inrättas en ordning som skiljer sig väsentligt från de traditionella utlämningsmekanismerna, bland annat genom att förfarandet uteslutande äger rum inför domstol och regleras av strikta tidsfrister och genom att vissa skäl för att vägra utlämning inte längre är tillåtna, till exempel att egna medborgare inte utlämnas, att brottet har politisk karaktär eller att dubbel straffbarhet inte föreligger, förutsatt att brottet finns med på en förteckning över 32 brott och kan leda till fängelse eller annan frihetsberövande åtgärd i minst tre år.

Rambeslutet trädde i kraft den tjugonde dagen efter det att det offentliggjordes i EGT, dvs. den 7 augusti 2002. Medlemsstaterna skall vidta åtgärder för att följa bestämmelserna i rambeslutet senast den 31 december 2003.

För framställningar som tas emot från och med den 1 januari 2004 kommer de regler att gälla som antas av medlemsstaterna för att följa rambeslutet. Med stöd av artikel 32 i rambeslutet gjorde dock Frankrike, när rambeslutet antogs, ett uttalande där man förklarade att man kommer att fortsätta att behandla framställningar, som gäller gärningar som begåtts före den 1 november 1993, i enlighet med det utlämnings system som gällde före den 1 januari 2004. Österrike och Italien gjorde ett motsvarande uttalande när det gäller brott som begåtts före den 7 augusti 2002, dvs. det datum då rambeslutet trädde i kraft.

Enligt artikel 31.2 i rambeslutet får medlemsstaterna för övrigt fortsätta att tillämpa de bilaterala eller multilaterala avtal eller överenskommelser som är i kraft när rambeslutet antas, i den mån de gör det möjligt att fördjupa eller vidga rambeslutets målsättningar och bidrar till att ytterligare förenkla eller underlätta förfarandena för överlämnande av personer som är föremål för en europeisk arresteringsorder.

De får också sluta bilaterala eller multilaterala avtal eller överenskommelser efter det att rambeslutet har trätt i kraft, i den mån de gör det möjligt att fördjupa eller vidga innehållet i rambeslutet och bidrar till att ytterligare förenkla eller underlätta förfarandena för överlämnande av personer som är föremål för en europeisk arresteringsorder, särskilt genom att fastställa kortare tidsfrister än de som anges i artikel 17, genom att utöka förteckningen över brott i artikel 2.2, genom att ytterligare begränsa skälen till att vägra verkställighet enligt artiklarna 3 och 4, eller genom att sänka strafftröskeln i artikel 2.1 eller 2.2.

Finland, Danmark och Sverige anmälde den 5 respektive 7 november 2002 att de kommer att fortsätta att tillämpa den enhetliga lagstiftning som gäller de länderna emellan på utlämningsområdet i den utsträckning det är tillåtet enligt nämnda bestämmelse.

3. Tillkännagivande till Europarådets generalsekretariat

Det råder inget tvivel om att rambeslutet om den europeiska arresteringsordern är en sådan enhetlig lagstiftning som avses i artikel 28.3 i 1957 års utlämningskonvention.

Det faktum att medlemsstaterna sinsemellan får tillämpa tidigare överenskommelser eller ingå nya avtal som är avsedda att förenkla eller underlätta förfarandena för överlämnande av personer som är föremål för en europeisk arresteringsorder motsäger inte detta, eftersom det är just i samband med verkställigheten av en europeisk arresteringsorder som sådana eventuella förbättringar är tillåtna.

Det finns i artikel 28.3 i utlämningskonventionen inte någon tidsfrist för när två eller flera avtalsslutande parter skall varsko Europarådets generalsekretariat om att de reglerar sina ömsesidiga förbindelser i vad avser utlämning uteslutande i enlighet med en enhetlig lagstiftning i stället för konventionen. I artikel 28.3 tredje meningen anges mycket tydligt att sådana tillkännagivanden kan ske innan en sådan enhetlig lagstiftning börjar tillämpas. Eftersom rambeslutet trädde i kraft den 7 augusti 2002 och skall börja tillämpas senast den 1 januari 2004 (förutom av Frankrike, Italien och Österrike i egenskap av verkställande medlemsstater för gärningar som begåtts före den 1 november 1993 för Frankrike och före den 7 augusti 2002 för Italien och Österrike), kan ett sådant tillkännagivande göras redan nu.

Det framstår som ännu mer angeläget att göra ett sådant tillkännagivande utan dröjsmål med hänsyn till att protokollet om ändring av Europeiska konventionen om bekämpande av terrorism kommer att öppnas för undertecknande den 15 maj 2003. Det protokollet innehåller en bestämmelse (artikel 5) som inför en ny artikel 9 i 1977 års konvention. Det bör betonas att denna nya bestämmelse inte på något sätt ändrar möjligheterna att tillämpa en särskild ordning för utlämning eller överlämnande, till exempel i form av en enhetlig lagstiftning, mellan två eller flera avtalsslutande parter i enlighet med artikel 28.3 i 1957 års konvention. Det är därför önskvärt att det förestående införandet av den europeiska arresteringsordern tillkännages för Europarådets generalsekretariat redan nu, av hänsyn till öppenhet och klarhet gentemot övriga avtalsslutande parter.

4. Förfarande

Enligt artikel 34 i EU-fördraget får rådet genom enhälligt beslut på initiativ av en medlemsstat eller kommissionen anta gemensamma ståndpunkter som anger unionens inställning i en viss fråga. Enligt artikel 37 i samma fördrag skall medlemsstaterna inom internationella organisationer och vid internationella konferenser företräda de gemensamma ståndpunkter som har antagits enligt bestämmelserna i avdelning VI i fördraget. I enlighet med artikel 18 i EU-fördraget, som är tillämplig på avdelning VI i EU-fördraget, är det ordförandelandet som skall uttrycka unionens ståndpunkt inom internationella organisationer

Ett sådant förfarande har hittills följts vid förhandlingar om internationella instrument [1].

[1] GEMENSAM STÅNDPUNKT av den 6 oktober 1997 fastställd av rådet på grundval av artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen om förhandlingarna om korruption i Europarådet och OECD (97/661/RIF) - ANDRA GEMENSAM STÅNDPUNKT av den 13 november 1997 fastställd av rådet på grundval av artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen om förhandlingarna i Europarådet och OECD om kampen mot korruption (97/783/RIF) - GEMENSAM STÅNDPUNKT av den 29 mars 1999 fastställd av rådet på grundval av artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen om förslaget till Förenta nationernas konvention mot organiserad brottslighet (1999/235/RIF) - GEMENSAM STÅNDPUNKT av den 27 maj 1999 antagen av rådet på grundval av artikel 34 i Fördraget om Europeiska unionen om de förhandlingar om utkastet till konventionen om Internetrelaterad brottslighet som förs i Europarådet (1999/364/RIF) - GEMENSAM STÅNDPUNKT av den 31 januari 2000 om förslaget till protokoll mot olaglig tillverkning av och handel med skjutvapen, delar av och komponenter till dessa samt ammunition, vilket kompletterar Förenta nationernas konvention mot gränsöverskridande organiserad brottslighet (2000/130/RIF).

Det finns emellertid ingenting i de ovannämnda bestämmelserna som leder till slutsatsen att användningen av gemensamma ståndpunkter är begränsad till förhandlingar om internationella instrument. Det framgår tvärtom av sammanhanget att detta är det bäst lämpade instrumentet för att tillkännage för en internationell organisation (Europarådet) att Europeiska unionens medlemsstater i sina ömsesidiga förbindelser kommer att använda ett eget instrument (rambeslutet om en europeisk arresteringsorder) i stället för 1957 års europeiska utlämningskonvention och de instrument som ändrar eller kompletterar den. Därför föreslås att ordförandeskapet gör ett tillkännagivande om detta vid Europarådets ministerkommittés möte den dag då tilläggsprotokollet till 1977 års konvention om bekämpande av terrorism öppnas för undertecknande. I tillkännagivandet kommer det att hänvisas till de förbehåll som Frankrike, Österrike och Italien med stöd av artikel 32 i rambeslutet har beslutat om när det gäller att godta den europeiska arresteringsordern för framställningar som avser gärningar som begåtts före den tidpunkt som de har fastställt.

5. Avfattning

Artikel 28.3 i Europeiska utlämningskonventionen föreskriver inte någon särskild form för tillkännagivandet. Texten i bilagan har formulerats så att den

- är tillämplig på de ömsesidiga förbindelserna mellan Europeiska unionens nuvarande och framtida medlemsstater,

- är generellt tillämplig, även på fall där en annan avtalsslutande part, som inte är medlem i Europeiska unionen, framställer en begäran om utlämning som avser samma person,

- hänvisar till rambeslutet i dess helhet, vilket även omfattar medlemsstaternas möjligheter att tillämpa förfaranden som ytterligare förenklar förfarandena för överlämnande av personer som är föremål för en europeisk arresteringsorder samt de uttalanden som gjorts av Frankrike, Österrike och Italien med stöd av artikel 32 i rambeslutet,

- betonar att tillämpningen mellan medlemsstaterna av rambeslutet om en europeisk arresteringsorder i förbindelserna mellan medlemsstaterna ersätter såväl 1957 års Europeiska utlämningskonvention och dess protokoll som 1977 års konvention och dess protokoll, i den utsträckning den konventionen gäller utlämning,

- täcker eventuell framtida utveckling inom unionen på grundval av rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och annan relevant EU-lagstiftning.

Förslag till RÅDETS GEMENSAMMA STÅNDPUNKT om tillkännagivande till Europarådet enligt artikel 28.3 i utlämningskonventionen av den 13 december 1957 av medlemsstaternas tillämpning av den europeiska arresteringsordern i sina ömsesidiga förbindelser

EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT FÖLJANDE GEMENSAMMA STÅNDPUNKT

med beaktande av Fördraget om Europeiska unionen, särskilt artikel 34.2 a i detta,

med beaktande av kommissionens förslag, och

av följande skäl:

(1) Europeiska unionens råd antog den 13 juni 2002 ett rambeslut om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstater.

(2) Rambeslutet trädde i kraft den 7 augusti 2002 och genomförandefristen löper ut den 31 december 2003.

(3) Enligt artikel 31.1 ersätter rambeslutet i förbindelserna mellan medlemsstaterna senast den 1 januari 2004 bestämmelserna om utlämning i Europeiska utlämnings konventionen av den 13 december 1957 och protokollen till denna samt Europeiska konventionen om bekämpande av terrorism, senast ändrad genom ett protokoll som öppnas för undertecknande den 15 maj 2003, i den del denna konvention gäller utlämning.

(4) Rambeslutet om en europeisk arresteringsorder utgör en enhetlig lagstiftning som är gemensam för Europeiska unionens medlemsstater och som hädanefter kommer att reglera deras ömsesidiga förbindelser på utlämningsområdet med uteslutande av de ovannämnda instrumenten.

(5) Ett tillkännagivande om detta bör riktas till Europarådets generalsekretariat i enlighet med artikel 28.3 i Europeiska utlämningskonventionen.

(6) Av hänsyn till klarhet, öppenhet och rättssäkerhet är det lämpligt att göra en gemensamt tillkännagivande.

(7) En gemensam ståndpunkt är det instrument som är bäst lämpat för att uppnå detta mål i form av ett entydigt tillkännagivande som ordförandeskapet svarar för.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Medlemsstaterna har kommit överens om att följande gemensamma tillkännagivande skall riktas till Europarådets generalsekretariat enligt artikel 28.3 i Europeiska utlämningskonventionen av den 13 december 1957:

"I enlighet med artikel 28.3 i Europeiska utlämningskonventionen av den 13 december 1957 kommer Europeiska unionens medlemsstater senast från och med den 1 januari 2004 att reglera sina ömsesidiga förbindelser i vad avser utlämning uteslutande i enlighet med bestämmelserna i rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna och eventuell kommande utveckling som bygger på detta rambeslut och på relevanta bestämmelser i EU-fördraget i stället för i enlighet med nämnda konvention och de instrument som kompletterar eller ändrar den.

Frankrike samt Österrike och Italien förklarade när rambeslutet antogs att de kommer att fortsätta att behandla framställningar som gäller gärningar som begåtts före den 1 november 1993 respektive den 7 augusti 2002 i enlighet med det utlämningssystem som gällde före den 1 januari 2004."

Artikel 2

Det åligger ordförandeskapet att göra detta tillkännagivande på medlemsstaternas vägnar vid öppnandet för undertecknande av tilläggsprotokollet till Europeiska konventionen om bekämpande av terrorism av den 27 januari 1977 [eller senast den 31 december 2003].

Artikel 3

Denna gemensamma ståndpunkt skall offentliggöras i Europeiska unionens officiella tidning.

Utfärdad i Bryssel den

På rådets vägnar

Ordförande