Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Världshandelsorganisationen (WTO)"

(1999/C 101/12)

Den 29 januari 1998 beslutade Ekonomiska och sociala kommittén i enlighet med artikel 23.3 i arbetsordningen att utarbeta ett yttrande om "Världshandelsorganisationen (WTO)".

Sektionen för yttre förbindelser, som ansvarat för det förberedande arbetet, antog sitt yttrande den 17 december 1998. Föredragande var Helmut Giesecke.

Vid sin 360:e plenarsession den 27-28 januari 1999 (sammanträdet den 27 januari 1999) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 87 röster mot 5 och en nedlagd röst.

0. Sammanfattning

0.1. Den positiva utveckling av världsekonomin som pågått under flera årtionden visar tecken på avmattning. Svagheterna förmodas ligga i det finansiella systemet, inte i världshandelssystemet, vilket efter 50 år med GATT och den nya Världshandelsorganisationen kan ta åt sig en stor del av äran av det ökade välståndet i världen. I detta kritiska läge vidtar man förberedelser inför en ny förhandlingsrunda. Den därmed sammanhängande inventeringen av vad som redan har uppnåtts och tendensen mot ett förbättrat marknadstillträde innebär enligt kommitténs uppfattning att en ny dynamik i världsekonomin skapas.

0.2. I den aktuella internationella situationen måste EU, enligt kommitténs uppfattning, spela en ledande roll, bland annat mot bakgrund av gemenskapens unika erfarenheter av integration. Det krävs därför en enhetlig inställning och en gemensam föreberedelsestrategi inom EU.

0.3. Kommittén, som hela tiden har följt liberaliseringsprocessen på ett både konstruktivt och kritiskt sätt, tar i sitt yttrande upp några teman som den anser vara särskilt viktiga under de rådande ekonomiska förhållandena.

0.4. Vid sidan av de dystra utsikterna för världsekonomin gör sig följderna av den tilltagande globaliseringen märkbara för många befolkningsgrupper i nästan alla länder i världen. Kraven på nationalekonomisk anpassning får nu snarast negativa konsekvenser, framför allt för sysselsättningen. De positiva konsekvenserna när det gäller en tryggad försörjning, lägre importpriser, förbättrad produktkvalitet med mera får mindre uppmärksamhet.

0.5. De begränsningar av den nationella suveräniteten som hänger samman med globaliseringen leder till att den demokratiska legitimiteten hos de internationella organisationerna och deras regelverk ifrågasätts.

0.6. WTO, som bygger på samförstånd mellan samtliga medlemmar, har upprättat ett hittills allmänt erkänt tvistlösningssystem, vilket emellertid måste byggas ut i takt med de växande kraven.

0.7. Systemet anses säkerligen också vara framgångsrikt på grund av möjligheterna till hot om och ett strikt reglerat genomförande av handelssanktioner. Därför skulle man gärna utnyttja detta instrument även inom andra internationellt reglerade områden, till exempel när det gäller miljöskydd, sociala rättigheter, konsumentskydd och mänskliga rättigheter. Det får dock inte strida mot någon enskild WTO-medlems officiella hållning. För att förändra oacceptabla förhållanden bör man stärka det opinionsbildande arbete som utförs av olika internationella intresseorganisationer så att konkreta förhandlingar slutligen kan inledas. Kommittén ser positivt på den förklaring som avgavs av Internationella arbetskonferensen den 18 juni 1998, och hoppas att de överenskomna principerna om minimirättigheter för arbetstagare snart kommer att genomföras världen över.

0.8. Internationella handelsförhandlingar och tvistlösningar får förvisso inte längre ske bakom stängda dörrar. Det berättigade intresse som finns hos det civila samhällets olika organisationer bör i lämplig form inkluderas i processen, utan att ansvarsförhållandena blir otydliga. Kommittén är övertygad om att man endast kan åstadkomma varaktiga framsteg inom handelspolitiken, såväl i industriländerna som i utvecklings- och reformländerna, om man på ett övertygande sätt bearbetar opinionen med hjälp av massmedierna och de icke-statliga organisationerna.

0.9. Nästa handelsrunda kommer att bygga på resultaten av Uruguay-rundan, vars genomförande dessförinnan måste ha analyserats. Den bör emellertid inte göras beroende av att de förpliktelser som ingåtts till fullo har uppfyllts.

0.10. I enlighet med vad som avtalats bör de fortsatta jordbruks- och tjänstehandelsförhandlingarna påbörjas på utsatt tid år 2000.

0.11. Strategiskt sett skulle EU vara i ett bättre läge, om det blev en avsevärt utvidgad runda. Detta måste man propagera för, både gentemot ett tveksamt inställt USA, och framför allt gentemot utvecklings- och reformländerna. Visserligen anser de sistnämnda för närvarande att det är mycket viktigt att den liberala världshandelsordningen löper vidare, men de kräver särskilda stimulanser för att vidta ytterligare liberaliseringar.

0.12. Det finns utgångspunkter för detta inom många områden. När det gäller jordbrukssektorn borde EU genomföra offensiva förhandlingar på grundval av en genomförd reform av den gemensamma jordbrukspolitiken. Inom tjänstehandelssektorn finns en stor sysselsättningspotential, vilket borde framhållas på ett mer aktivt sätt.

0.13. Det är förmodligen svårare att göra framsteg när det gäller miljöfrågor och på det sociala området. Många utvecklingsländer har - fortfarande - alltför stora betänkligheter och farhågor. Kommittén ser dock positivt på en spridning av normerna på dessa områden och anmodar kommissionen att göra detta till ett villkor för att EU skall delta i nästa förhandlingsrunda. I utvecklingsländerna krävs det särskilda upplysningsåtgärder.

0.14. Vi föreslår att man inrättar en arbetsgrupp inom WTO för "Handel och sysselsättning". Säkerligen finns det också ett växande intresse för internationella konkurrensregler hos många utvecklingsländer. Likaså är de säkert också mer intresserade av direktinvesteringar än tidigare, trots att förhandlingarna om en avtalsmodell har avstannat på OECD-nivå. Det öppnar sig också möjligheter för utvecklings- och reformländerna genom en reglering av den elektroniska handeln, vars konturer man börjar ana.

1. Inledning

1.1. Den hittills så framgångsrika liberaliseringsprocess som i över 50 år har drivits på av GATT till gagn för allt större delar av världens befolkning står för närvarande inför stora problem och öppna frågor om den framtida vägen. Detta sker trots den folkrättsliga konsolideringen genom WTO som skapar möjligheter för ett allt tätare ekonomiskt samarbete mellan nationerna.

1.2. Det finns flera skäl till detta - struktur- och konjunkturbetingade. En del av de minst utvecklade länderna känner sig mer missgynnade i dag än tidigare. Deras andel i världshandeln har minskat.

Andra utvecklingsländer och en del stater i omvandling har ökat sitt deltagande i världshandeln men är ändå skeptiska gentemot en handelsordning som är styrd av väst och som bygger på västliga värden.

Sedan Nafta-avtalen intar den nuvarande kongressen i USA en reserverad hållning gentemot en bred liberaliseringsrunda inom WTO. Den amerikanske presidentens inbjudan till nästa ministermöte i USA 1999 väcker förhoppningar.

1.3. Den finanskris och ekonomiska kris som brer ut sig från Asien skulle kunna bli ett svårt hinder för en fortsatt liberalisering inom ramen för en ny världshandelsrunda. Den för sysselsättningen nödvändiga BNP-tillväxten minskar i många utvecklingsländer och i vissa länder i omvandling. Banksystem är hårt pressade och utgör ett hot för de företag de finansierar. Miljontals arbetstagare blir arbetslösa utan att ha ett tillräckligt trygghetssystem. För många länder som är bortskämda med framsteg är detta ett bakslag med ännu oöverskådliga följder.

1.4. ESK anser inte att det är systemet med världshandelsordningen som har lett till kriserna eller förstärkt dem. Kommittén anser tvärtom att ett intakt WTO-system är den enda tillförlitliga bas som finns för återuppbyggnaden av de ekonomier som råkat i obalans. Med hänsyn till det stora beroendet av utrikeshandeln - i genomsnitt 38 % av utvecklingsländernas BNP - och behovet av utländskt kapital och know-how erbjuder de öppna marknaderna fasta referenspunkter för reformplanerarna. Samtidigt är utvecklingsländerna i behov av särskilt stöd till de grupper som missgynnas av strukturomvandlingen.

1.5. Kommittén anser att det särskilt är de ansvariga internationella institutionerna inom finanssektorn som kan dra lärdomar av krisen och som bör ge sitt bidrag till en ny ekonomisk och finansiell världsordning. I denna situation skulle handelspolitisk protektionism eller hinder för flödet av utländska direktinvesteringar inte bara vara kontraproduktiva för det enskilda landet utan farliga för hela världsekonomin genom dominoeffekten.

1.6. Den nivå som det internationella handelsutbytet uppnått gör att allt fler medborgare får uppleva liberaliseringens fördelar men också dess nackdelar. Eftersom sysselsättning, hälsoskydd, konsumentskydd, miljöskydd och iakttagande av sociala miniminormer får allt större betydelse i hela världen befinner vi oss i en ännu ovan fas där handelspolitiken tjänar som ett instrument på ett brett plan. För att skapa ett ökat tryck på avtalens genomförande, dvs. för att ha sanktionsmöjligheter, tittar man allt mer på den internationella handelns, på WTO:s, regelverk som hittills fungerat så övertygande. Därmed uppkommer graverande frågor om världshandelsorganisationens bild av sig själv när den hittills koncentrerat sig på att avveckla handelshinder.

1.7. Därför är det knappast förvånande att många icke-statliga organisationer vid WTO:s senaste ministermöte (18-20 maj 1998) framförde starka krav på att de hittillsvarande förhandlingarnas slutenhet måste upphöra, att mer insyn måste skapas och att representanter för olika organisationer i det civila samhället måste få en starkare ställning. Kommittén ser positivt på den nya transatlantiska dialogen som man ser som en modell för hur ytterligare intressen kan inbegripas i den handelspolitiska debatten.

1.8. ESK vill i god tid före vägvalen inför en ny världshandelsrunda peka på ett antal teman där den kan tillföra särskild sakkunskap och ett speciellt engagemang, och där den hoppas på ett särskilt intresse från rådets, parlamentets och kommissionens sida, eftersom kommittén anser att EU måste inta den ledande rollen i nuvarande politiska och ekonomiska situation.

2. Institutionella frågor inom WTO

2.1. Kommittén vill peka på den principiella konflikten mellan en önskan om fri tillgång till världsmarknaden som alla WTO-medlemsstater hyser, och ett mångfacetterat och helt berättigat krav på reglering. I denna konflikt bör WTO:s medlemsstater sätta WTO:s huvudmålsättning om en icke-diskriminerande öppning av marknaderna i första rummet. Varje önskemål om en reglering av den internationella handeln skall prövas ingående och de ingripanden i den internationella handeln som krävs skall göras enligt principen om minsta möjliga inblandning.

2.2. Kommittén anser att det är viktigt att snart anta fler medlemmar i WTO för att få in ytterligare ekonomisk potential i WTO:s växande regelsystem.

2.3. Hemligheten bakom GATT:s och WTO:s framgångar under de senaste 50 åren ligger främst på två områden: medlemsländerna har i samförstånd skapat normer för handeln på ett sätt som tagit hänsyn till staternas olika behov, och man har bilagt tvister genom en blandning av pragmatism och lagtolkning anpassad till det enskilda fallet. Hotet om handelspolitiska sanktioner, som har funnits bakom panelbesluten, torde vara och ha varit avgörande.

2.4. Trots de stora skillnaderna i medlemsstaternas och deras förvaltningars utvecklingsnivåer har GATT och WTO lyckats komma fram till enhetliga handelsbestämmelser, som visserligen i vissa fall skall uppnås inom olika tidsfrister.

Ett uttryck för systemets flexibilitet är också de plurilaterala fördrag som slutits inom ramen för WTO och i vilka bara de länder som har intresse av att lösa ett visst problem är delaktiga.

2.5. Med hänsyn till det växande antalet komplicerade normer och därmed de höga kraven på förvaltningens kvalitet i medlemsländerna blir frågan om rådgivning allt viktigare. Kommittén anser det vara önskvärt att internationella organisationer som är ansvariga för olika frågor i stor utsträckning tar över denna uppgift och delar på arbetet. Exempel på detta är samarbetet med andra internationella fackorganisationer, främst med International Trade Centre, det speciella handelsstödet till de minst utvecklade utvecklingsländerna, och det samarbete Världsorganisationen för immateriell äganderätt (WIPO) har inom det komplicerade området "handelsrelaterade immateriella rättigheter" (TRIPS). Här handlar det inte bara om organisationernas förhållande sinsemellan och om finansieringen, utan också om att tillhandahålla oberoende experter. Industriländerna borde känna sig manade att ge sitt bidrag i samband med stödet till "Good Governance" i utvecklingsländer och övergångsländer.

2.6. WTO:s system för att lösa tvister bygger på erfarenheterna av svagheterna i det tidigare GATT-systemet och har på kort tid funnit sin form internationellt. Systemet anses i huvudsak vara framgångsrikt, särskilt som USA hittills har underordnat sig panelens beslut.

Man har noterat att en självständig WTO-handelsrätt håller på att växa fram, vilket innebär ett ökat beroende av lagar och lagtolkning. Detta gör de svagare medlemsländerna allt mer betänksamma. Kommittén råder även i detta fall till yttersta försiktighet, ty staternas sammanhållning är mycket värdefull.

Det stora antalet tvister i samband med handelsrelaterade immateriella rättigheter som skall lösas efter år 2000 kommer att ställa speciella krav på de berörda organen och kommer att väcka frågor om förfarandet. Man bör därför undersöka om det finns möjligheter att förbättra förfarandet, framför allt med tanke på tvister beträffande handelsrelaterade immateriella rättigheter.

2.7. ESK stöder EU-kommissionens förslag till förbättring av tvistlösningsförfarandet, vilka delvis överensstämmer med den amerikanska kritiken. De undersökningar som panelens ledamöter måste göra skulle t.ex. förenklas och förkortas om ledamöterna på heltid hade till sitt förfogande professionella experter som vore helt insatta i förfarandets alla detaljer. Att förkorta tiden mellan det att en panel sammankallats och att överklagningsinstansen lämnat sin slutliga rekommendation vore den åtgärd som framförallt skulle göra förfarandet effektivare, även om tidsfristerna redan i dag är betydligt kortare och tydligare angivna än i det gamla GATT-förfarandet.

WTO-medlemmar som inte är direkt inblandade i en process, men som har ett väsentligt eget intresse i den, borde få full tillgång till dokumenten och informationen. På denna basis borde de i förekommande fall kunna framföra sina åsikter och argument.

2.8. Framförallt USA betraktar instrumenten för att genomdriva panelens rekommendationer som otillräckliga. Ett land som har förlorat en tvist kan t.ex. alltför lätt införa nya former av inskränkningar som har samma syfte. Skadelidande medlemsländer i WTO måste då inleda ett nytt tvistlösningsförfarande med de totala tidsfristerna. Kommittén rekommenderar därför att problemet med åtgärder som kringgår avtalen skall undersökas i samband med sanktionsreglerna. Kommissionens hållning efter att totalt fyra negativa rekommendationer som utfallit till nackdel för EG avgivits i banantvisten ger anledning till tvivel på att kommissionen är beredd att ingripa för att WTO-bestämmelserna skall efterlevas. Detta kan allvarligt skada den internationella acceptansen för WTO:s tvistlösningsförfarande.

2.9. Kommittén har med tillfredsställelse konstaterat att inledningen till WTO-avtalen som utarbetades under 90-talet uttryckligen nämner främjandet av en hållbar utveckling som ett av frihandelns mål och att den innehåller ett åtagande om miljöskydd. Kommittén beklagar i detta sammanhang att man ännu inte har lyckats övertyga en större del av medlemsländerna om att de internationella handelsprinciperna också borde innehålla de grundläggande arbetstagarrättigheter som fastställts av den internationella arbetsorganisationen ILO (Core Labour Standards): föreningsfrihet och rätten till kollektivförhandlingar, förbud mot tvångs- och barnarbete samt förbud mot all diskriminering i yrkeslivet.

2.10. Kommittén anser emellertid att den världshandelsordning som staterna gemensamt önskar är så viktig att den inte får riskeras och att dess institution inte får belastas med alltför mycket normer utöver de som gäller miljön och sociala frågor. Detta gäller i synnerhet med tanke på uppenbara problem i sammanhållningen mellan länderna. Åttio procent av medlemsländerna är utvecklingsländer eller övergångsländer.

2.11. De senaste kriserna i världsekonomin visar att det krävs en bättre samordning av de internationella ekonomiska organisationernas politik. Man har med rätta påpekat att varken de nationella eller internationella institutionerna klarar av de globala ekonomiska strukturernas krav. Eftersom en enda global instans för den ekonomiska politikens alla frågor torde förbli en utopi, pläderar kommittén för att man snabbt skall skapa institutionella former för ett obligatoriskt samarbete mellan så många internationella organisationer som möjligt, samtidigt som kommittén är medveten om de problem som är förknippade med detta.

2.12. Kommittén välkomnar att en arbetsgrupp på hög nivå skapas av WTO, IMF och Världsbanken för att utarbeta gemensamma riktlinjer för dessa institutioners samarbete. Vi beklagar ändå att ILO inte är representerad i denna högnivågrupp och anser att detta förbiseende måste rättas till. Nyttan av ett sådant samarbete märktes redan vid slutet av Uruguay-rundan, vilket ledde till en motsvarande rekommendation från ministerkonferensen i Marrakech.

2.13. Asienkrisen och problemen med att hantera den visar tydligt att dagens tätt sammanflätade kapital- och varumarknader skapar ett behov av klara regler. Det är många ytterligare organisationer som bör delta, vilka genom ett tätt samarbete skulle stärkas ömsesidigt och genomgå en löpande modernisering. Internationella regleringsbankens (BIS) normer skulle kunna drivas igenom bättre via de internationella finansorganisationerna. Utanför finansområdet bör man främst nämna UNCTAD, WHO, FAO, UNEP, WIPO och ILO. Om alla institutioner - vilka delvis kompletterar varandra - samordnade sitt agerande skulle det kunna bidra till att åter främja ordnade finansmarknader, en sund makroekonomisk bas, sociala säkerhetsnät och icke-diskriminerande tillträde till varu- och tjänstemarknaderna. Det är endast en kombination av dessa faktorer som kan leda till ekonomisk tillväxt av hög kvalitet, vilket skapar sysselsättning, underlättar fattigdomsproblemen och främjar en hållbar utveckling av världsekonomin.

2.14. Kommittén vill som representant för intressegrupper i det europeiska civila samhället påpeka vilken ringa insyn allmänheten har i WTO:s arbete och hur lite WTO samarbetar med berörda icke-statliga intresseorganisationer. Kommittén konstaterar att framsteg gjorts sedan det senaste ministermötet i Genève, och särskilt att information gjorts tillgänglig via Internet. Det som främst är önskvärt nu är att icke-sekretessbelagda dokument offentliggörs snabbare.

2.15. Med hänsyn till den oro som den pågående globaliseringen väcker borde modern handelspolitik åtföljas av ett opinionsbildningsarbete, främst på det nationella planet men också på det internationella. Även i detta sammanhang måste man ta hänsyn till de speciella behoven av upplysning i utvecklings- och reformländer. En sådan form av övertygande upplysning och informationsverksamhet kan just i dessa länder tjäna som exempel på demokratiska kontakter med medborgarna. De farhågor som stora befolkningsgrupper i utvecklingsländerna hyser gentemot utlandsinvesteringar bör kunna skingras genom att investerarna agerar i enlighet med OECD:s riktlinjer för multinationella företag.

Kommittén tror att ytterligare framsteg i världshandeln under de krisperioder som ligger framför oss endast kan uppnås om medborgarna kan övertygas om fördelarna med öppna marknader. Ett sådan arbete kräver mycket personal men är absolut nödvändigt.

2.16. I detta sammanhang spelar de berörda representativa intresseorganisationernas medverkan en allt större roll. De bör få så snabb och fullständig information som möjligt, både nationellt och internationellt, och framför allt tillfrågas innan vägval görs och beslut fattas. Man bör för bägge sidor noga reglera möjligheten att komma med skriftliga inlagor med anspråk på att dessa beaktas eller får ingående svar.

ESK noterar att ett allt tätare internationellt samarbete äger rum mellan viktiga intresseorganisationer. Kommittén anser att man även i detta sammanhang särskilt bör beakta intressena hos utvecklings- och reformländerna och så långt möjligt också stödja dem finansiellt. Under utvecklingens gång kommer WTO med säkerhet att behöva ta ställning till frågan om observatörsstatus för internationellt erkända intresseorganisationer.

Gränserna för intresseorganisationernas deltagande skall dras där detta inkräktar på regeringarnas och parlamentens ansvar och på WTO-arbetets effektivitet.

2.17. Eftersom tvistlösningen bidrar påtagligt till att utveckla WTO-rätten får det särskilda intresse som många intresseorganisationer har för den underordnas detta. Tvistefrågan och förfarandet kräver stor varsamhet i detta sammanhang. Det är inte alla inblandade parter som vill gå så långt med att offentliggöra inlagor och expertutlåtanden som USA:s president tillkännagav.

I varje tvist skall parterna i samförstånd fastslå gränserna för vad som skall offentliggöras, varvid den principiella sekretessen sedan GATT-tiden dock skall övervinnas. I samband med att insynen ökas bör man överväga kommissionens förslag att organisera utfrågningar för panelledamöterna och intresserade och sakkunniga grupper. Detta får dock inte leda till att förfarandet försenas.

3. Genomförande av Uruguay-rundans resultat

3.1. Kommittén anser att inventeringen av hur åtagandena från Uruguay-rundan genomförs inte får ske som en byråkratisk rutinåtgärd. Det viktiga är att ur de svagheter som konstateras dra politiska slutsatser för frihandelns fortsatta utveckling. Detta är särskilt nödvändigt med hänsyn till världsekonomins försämrade situation. Fortsatta utvecklingsåtgärder, hur nödvändiga de än är, måste utgå från en stabil bas.

3.2. Om enskilda länder släpar efter med att genomföra sina åtaganden, bör de på lämpligt sätt uppmärksammas på detta. Om eftersläpningen beror på svagheter i förvaltningen bör man i största möjliga utsträckning ge stöd till denna.

3.3. Med hänsyn till utvecklingen i världsekonomin får den fortsatta utvecklingen av WTO-systemet i stort inte göras beroende av att alla hittills gällande åtaganden uppfylls. Man bör snarare utnyttja de impulser som finns på många områden till nya steg i liberaliseringen.

4. Förhandlingsstrategi

4.1. Den fortsättning på jordbruks- och tjänsteförhandlingarna som man kom överens om under Uruguay-rundan bör börja punktligt år 2000. De teman för nästa förhandlingsrunda som beslöts i Marrakech och Singapore bör förberedas noga i samförstånd mellan alla WTO-medlemmar, så att man snabbt kan uppnå resultat med de angelägna positiva effekter på ekonomisk tillväxt och sysselsättning de kommer att få. Med hänsyn till de akuta problemen i världsekonomin skulle det inverka negativt på WTO-systemets trovärdighet om förhandlingarna drar ut på tiden i mer än tre år.

4.2. Kommittén stöder EU:s önskan att integrera de redan avtalade samtalen om jordbruk och tjänster i en bred diskussion omfattande många teman. Det bör undersökas hur intressanta de så kallade Singapore-temana är och att de inte tar alltför mycket tid. Att endast Europa eller endast USA är intresserat av dem torde inte vara tillräckligt.

4.3. Eftersom entusiasmen för en bredare världshandelsrunda av olika skäl inte torde vara alltför stor under överskådlig tid vare sig i USA eller i tredje världen borde EU göra särskilda ansträngningar för att intressera framför allt de senare länderna för att framsteg görs. De utgör trots allt 80 % av medlemsländerna.

4.4. Kommittén anser att man bör börja med att utöka rådgivningen till utvecklings- och reformländer i hur WTO-instrumenten, inklusive tvistlösningsförfarandena, används. Detta kräver visserligen mycket personal och medför därmed också höga kostnader, men OECD-länderna och deras institutioner borde känna sig manade att utvidga sitt stöd. Eventuellt kan samarbetet med UNCTAD förstärkas på detta område, ungefär som med ITC i samband med exportstödet.

4.5. En fördel för dessa länder vore om handeln underlättades ytterligare. Vid sidan av att lägga fast industritullarna på noll (liksom gentemot Lomé-länderna) bör åtgärder vidtas beträffande tullförfaranden, tullvärde och ursprungsregler. En avbyråkratisering på dessa områden skulle naturligtvis också gynna affärsmännen i industriländerna.

4.6. I kommissionens handlingsplan för ett transatlantiskt ekonomiskt partnerskap (TEP) ser kommittén en möjlighet att de bägge största partnerna i världsekonomin blir föregångare för multilaterala liberaliseringar. Kommittén välkomnar uttryckligen de realistiska mål kommissionen satt upp: undanröjande av bilaterala handelshinder, undvikande av handelstvister, främjande av stränga miljö- och konsumentskyddsnormer. Det ömsesidiga erkännandet av produktstandarder och testförfaranden (MRA) på vissa områden är en praktisk framgång. Kommittén hoppas att det snart utvidgas till fler områden. Man får hoppas att TEP bidrar till att lösa den hotande tvisten om den europeiska bananimporten. Det senaste egenmäktiga uttalandet från USA:s "semi"-administration att man kommer att införa punktvisa handelssanktioner mot EU-produkter är fullständigt oacceptabelt och kommer att medföra att inte bara WTO:s tvistlösningsförfarande, utan hela TEP, förlorar i trovärdighet.

4.7. Liksom i yttrandet om "Den nya transatlantiska marknaden" (CES 859/98) varnar kommittén för att undergräva det multilaterala WTO-systemet genom bilaterala avtal. Små WTO-medlemmar, främst utvecklingsländer, skulle kunna tappa intresset för den förestående förhandlingsrundan i WTO, vilket skulle kunna vända fördelarna för EU och USA med ett bilateralt partnerskap till motsatsen, genom nackdelarna i förhållande till tredje land. Man skulle också kunna befara svåra skador för världsekonomin i stort, särskilt i den nuvarande labila situationen. Kommittén upprepar därför sitt krav att de bilaterala förhandlingarna med USA endast skall föras parallellt med förberedelserna för nästa multilaterala WTO-runda.

5. Förberedelser för nästa jordbruksförhandlingsrunda

5.1. Under överläggningarna om de förslag om jordbruket som kommissionen lagt fram i samband med Agenda 2000 insåg kommittén allt tydligare att kraven på ytterligare liberaliseringar av EU:s jordbrukspolitik snarast kommer att öka i och med att läget i de olika krishärdarna i världen skärps. Det torde vara USA och Cairns-länderna som går i bräschen för detta. Därför har kommittén på sedvanligt sätt tagit ställning konstruktivt och kritiskt, men har med hänsyn till kommande internationella förhandlingar och medlemskapsförhandlingar fäst extra stor vikt vid att beskriva konsekvenserna för alla befolkningsgrupper som är engagerade i lantbruket (). Kommittén delar uppfattningen att den modell för det europeiska jordbruket som antogs i Luxemburg ovillkorligen skall stå fast.

5.2. Kommittén anser att jordbruksdelen av Agenda 2000 utgör en detaljerad bas för fortsatta diskussioner om utvecklingen av den gemensamma jordbrukspolitiken och för motsvarande beslut. Kommittén stöder kommissionens uppfattning att den eftersträvade reformen måste beakta följande fyra punkter:

1) Världens befolkning kommer att öka med cirka en miljard människor under de kommande tio åren.

2) År 2000 kommer förhandlingarna om en ytterligare liberalisering av de internationella jordbruksmarknaderna att återupptas.

3) EU kommer sannolikt att utvidgas med de central- och östeuropeiska länderna och Cypern.

4) Partnerskapet med Medelhavsländerna kommer att fortsätta.

5.3. Kommittén förespråkar den framtida gemensamma jordbrukspolitikens alla delmål: Förbättrad konkurrenskraft för gemenskapens jordbruk, både på inre marknaden och på världsmarknaderna; garanterad livsmedelssäkerhet och livsmedelskvalitet för konsumenterna; stabila inkomster för lantbrukarna; inkluderande av miljömål i den gemensamma jordbrukspolitiken; främjande av ett hållbart jordbruk och av förnybara energikällor; alternativa inkomstmöjligheter för lantbrukarna och deras familjer samt förenkling av unionens rättsföreskrifter.

Kommittén beklagar emellertid den ringa uppmärksamhet som ägnas åt främjande av markanvändning med beaktande av regionala särdrag, åt den gemensamma jordbrukspolitikens effekter på områden som ligger före respektive efter jordbruket i produktionskedjan och åt att stärka producentorganisationerna. På det hela taget anser kommittén att några av kommissionens förslag går för långt i riktning mot en åternationalisering av den gemensamma jordbrukspolitiken.

5.4. När det gäller vilken strategi som bör tillämpas betonar kommittén att Europeiska unionen enligt alla tidigare erfarenheter bör undvika att inta en övervägande defensiv hållning inför nästa förhandlingsrunda i WTO. Den inriktning som präglar de enskilda punkterna i Agenda 2000 lämnar tillräckligt spelrum för de enskilda förhandlingspositionerna.

5.5. Det är mycket viktigt att unionen inte heller i slutet av förhandlingarna ifrågasätter de direktbetalningar som planeras utgå till gemenskapens lantbrukare under perioden 2000 till 2006. Med tanke på eventuella prissänkningar borde man dessutom kunna bibehålla en del av det yttre skyddet i den omfattning som krävs. I detta sammanhang bör hälso- och kvalitetsnormerna ägnas särskild uppmärksamhet. Det är viktigt att de upprätthålls.

Märkning av livs- och fodermedel av genetiskt modifierade organismer, hormoner m.m. kommer enligt kommitténs uppfattning att utgöra en stor utmaning vid de kommande internationella förhandlingarna. EU bör verka aktivt på internationell nivå för ett erkännande av gemenskapens hälso- och livsmedelsnormer.

Kommittén delar kommissionens uppfattning att det är nödvändigt att införa globala miljönormer och sociala normer och att ta större hänsyn till konsumenternas intressen.

5.6. Kommittén påpekar att de kommande WTO-förhandlingarna inte kommer att vara de sista. Förhandlingar om internationella handelsavtal pågår numera ständigt. Det reformpaket för den gemensamma jordbrukspolitiken som man nu eftersträvar och som skall träda i kraft år 2000 måste utgöra en tillräcklig förhandlingsbas för unionens internationella förpliktelser. Man måste i varje fall undvika att våra lantbrukare för andra gången tvingas ta det ekonomiska ansvaret. Detta förebyggande koncept gäller för såväl spannmål, oljefrö och proteinväxter som för de andra produktionssektorerna, särskilt nötkött och mjölk.

6. Fortsatta förhandlingar inom tjänstesektorn (GATS)

6.1. Kommittén ser det som ett stort framsteg att handeln med tjänster genom GATS har integrerats i WTO:s världshandelssystem. Det är desto mer beklagansvärt att de speciella förpliktelser beträffande marknadstillträde och nationell behandling som WTO-medlemmarna har ingått i de flesta fall knappast går utöver status quo och vad som redan tillämpas av regeringarna. Kommittén förväntar sig därför att de förhandlingar som påbörjas år 2000 leder till grundläggande och konkreta framsteg så att man kan bibehålla ett globalt intresse för en omfattande liberalisering av utrikeshandeln. Det är viktigt att förhandlingarna omfattar alla typer av tjänster. Även sektorer som inte var föremål för förhandlingar under Uruguay-rundan bör inbegripas i samtalen, till exempel kurirtjänster, miljöskydd, utbildning och sjukvård. Hänsyn bör då tas till konsumentskyddsaspekter.

De kommande förhandlingarna bör inte enbart handla om marknadstillträde och nationell behandling. Nationella föreskrifter och licenskrav måste vara överblickbara och ändamålsenliga samt ha så få negativa konsekvenser som möjligt, för att skapa lika konkurrensförhållanden för nationella och utländska företag. Förhandlingarna måste leda till positiva sysselsättningseffekter, och konsumenterna måste få del av fördelarna med en intensiv konkurrens beträffande priser och kvalitet.

6.2. De nuvarande GATS-avtalen är oöverskådliga och svåra att förstå. Detta innebär att det är svårt att bedöma vilka positiva effekter de har haft för tillhandahållarna av tjänster och framför allt för konsumenterna i industri- och utvecklingsländerna. WTO bör därför ge det nuvarande avtalet en mer överskådlig utformning i en standardiserad form.

6.3. Kommittén välkomnar resultatet av förhandlingarna om avreglering av basteletjänster och finansiella tjänster (). Samtidigt vill kommittén betona att de nya arbetsformer som möjliggörs tack vare elektroniska hjälpmedel (distansarbete) måste omfattas av samma rättigheter för arbetstagarna som traditionella arbetsformer. Man måste även se till att alla befolkningsgrupper har tillgång till den nya kommunikationstekniken och att konsumenternas rättigheter tillvaratas i full utsträckning. Enligt kommitténs uppfattning blev förhandlingarna framgångsrika på grund av att fördelarna för de nationella ekonomierna med en avreglering inom dessa sektorer var uppenbara. Lägre kostnader och större effektivitet på kommunikationsområdet kommer hela näringslivet till del, liksom en förbättrad effektivitet på finansmarknaderna. Däremot kan man med besvikelse konstatera att förhandlingarna om de fria yrkena (Professional Services) inte går framåt. Kommittén förmodar att medvetenheten om vilka positiva effekter en liberalisering av de fria yrkena skulle få på hela ekonomin är alltför ringa, och detta medför att förhandlingstrycket inom denna sektor är svagt.

6.4. Kommittén rekommenderar därför att kommissionen genomför en undersökning av de samlade ekonomiska effekterna av en liberalisering inom viktiga tjänstesektorer (till exempel handel, fria yrken, transport) när det gäller sysselsättning och inkomster, och att den samtidigt undersöker i vilken utsträckning dessa sektorer bidrar till att skapa en modern infrastruktur. En sådan undersökning skulle lyfta fram vilka fördelar tjänsteutnyttjarna - det vill säga konsumenterna - kan få av en liberalisering och därigenom öka allmänhetens intresse av att nå snabbare förhandlingsresultat. Detta gäller inte bara för EU, utan i kanske ännu högre grad för utvecklingsländerna, vilka ännu inte till fullo inser vilka utvecklingsmöjligheter som finns inom tjänstesektorn. Att sprida upplysning om detta är även en uppgift för UNCTAD.

6.5. Inför kommande förhandlingar bör man undersöka om listorna över liberaliseringsåtaganden (Schedules of Commitments) kan omvandlas till listor över undantag från generella liberaliseringsåtgärder. Förhandlingarna skulle då utgå från ett allmänt marknadstillträde med nationell behandling i de olika sektorerna och utvidgas till att omfatta undantagen. På så sätt skulle både själva förhandlingarna och resultaten bli mer öppna för insyn.

7. Handel och miljö

7.1. Kommittén gjorde redan före ministerkonferensen i Singapore en utförlig behandling av frågan om sambandet mellan en liberalisering av den internationella handeln och miljön (). Man betonade då Världsbankens konstaterande att huvudorsaken till miljöproblem inte ligger i liberaliseringen av handeln, utan i marknadernas och myndigheternas oförmåga att på lämpligt sättta hänsyn till miljön vid prisbildningen. Kommittén uppmanade därför OECD att arbeta vidare på förorenaren-betalar- principen. Detta skulle kunna vara ett bra sätt att internalisera miljökostnader.

Försiktighetsprincipen måste emellertid stå i förgrunden. Detta gäller i lika hög grad för beslut som får konsekvenser för miljön som för beslut som påverkar allmänhetens hälsa och konsumentskyddet.

7.2. Varje land har rätt att tillämpa de regler som gäller för de egna produkterna även på importerade varor. Denna rätt skall dock samtidigt innebära en skyldighet att fortlöpande informera ursprungsländernas exportörer och regeringar om dessa regler. Eventuella skillnader i de enskilda ländernas miljöpolitik får inte leda till att utjämningsavgifter eller exportsubventioner införs som kompensation på grund av att det har uppstått komparativa nackdelar för de inhemska företagen. Berörda länder måste enas om en gemensam lösning på gränsöverskridande regionala eller globala miljöproblem. I sådana multilaterala miljöavtal (MEA) kan kompletterande handelspolitiska åtgärder utgöra en nödvändig del av avtalet. Detta är för närvarande fallet i 18 av de 180 miljöavtal som föreligger.

7.3. Kommittén delar också kommissionens uppfattning att man måste undvika ensidiga åtgärder för att lösa gränsöverskridande eller globala miljöproblem utanför importlandets territorium. Denna typ av problem bör lösas genom multilaterala miljöavtal. Handelsbegränsande åtgärder bör i framtiden endast vidtas i nära samarbete med WTO, och de får inte vara mer omfattande än vad som krävs för att de avsedda målen skall uppnås. Sådana överenskommelser måste utarbetas av internationella miljöorgan, och i framtiden kommer UNEP att spela en viktig roll i detta sammanhang.

7.4. Även kommittén anser att man måste ta utvecklings- och reformländernas oro på mycket stort allvar. Handels- och miljöpolitiken får inte innebära några begränsningar av dessa länders ekonomiska framsteg och exportmöjligheter. Med beaktande av dessa aspekter måste man finna ett lämpligt sätt att undvika en orimligt stor miljöförbrukning. Kommittén instämmer i de förslag och tankegångar som kommissionen tidigare har presenterat och framhåller särskilt utbildningsprogram, teknisk forskning och rådgivning.

7.5. Redan tidigare har kommittén föreslagit att tvister på detta område skall klaras upp så offentligt som möjligt och i samarbete med icke-statliga organisationer. Naturligtvis måste panelerna ha tillräckliga resurser att rådgöra med forskare, tekniker och miljöexperter.

7.6. Kommittén konstaterar att miljöfrågorna numera har fått ökad betydelse i den internationella handelspolitiken, både hos allmänheten och i parlamenten. I detta sammanhang välkomnas kommissionsledamoten Leon Brittans inbjudan till ett gemensamt möte för WTO:s handels- och miljöministrar under våren 1999, eftersom detta kan innebära att det på ett tidigt stadium uppkommer impulser till en effektiv samordning av politiken på båda dessa områden. Alltsedan konferensen i Rio försöker man undvika ett ensidigt facktänkande med åtskilda behörighetsområden.

7.7. Kommittén skulle också vilja ta upp ett annat centralt problem. I OECD-länderna ägnar man sig åt alltmer komplicerade frågeställningar och förslag till lösningar inom detta område. För flertalet utvecklingsländer är många av dessa frågor och problem ännu inte aktuella. Detta framgår av diskussionerna i WTO:s miljökommitté. OECD propagerar till exempel för nationella miljörevisioner i samband med handelsinstrument och handelsavtal. Vid OECD-medlemmarnas förberedelser av internationella handelsavtal bör alltid miljörevisioner inplaneras, om man kan räkna med betydande miljökonsekvenser. Det är inte förvånande att utvecklingsländerna ställer sig skeptiska till sådana förberedelser, och att de känner sig förfördelade redan på förhand. Stödet från UNEP och UNCTAD måste därför utökas.

7.8. Enligt kommitténs uppfattning krävs det avsevärda ansträngningar för att klargöra för dessa länder att exempelvis diskussionen om försiktighetsprincipen är av stor betydelse även för dem, åtminstone på lång sikt. Kommittén anser att detta är en uppgift för WTO - men även detta bör ske i samarbete med berörda FN-organ.

8. Handel och sociala miniminormer

8.1. Kommittén har sedan länge och vid olika tillfällen verkat för att de grundläggande arbetstagarrättigheter (Core Labour Standards) som ILO har utarbetat får genomslag i hela världen, och då särskilt i utvecklingsländerna. Kommittén är emellertid medveten om att genomförandet av dessa miniminormer ofta kan vara svårt under de förhållanden som råder i många utvecklingsländer, även om regeringarna utåt sett verkar ha en positiv inställning. Kommittén har därför välkomnat ILO:s intensiva rådgivningsverksamhet i detta sammanhang.

8.2. Vid Internationella arbetskonferensen i juni 1998 betonades att alla medlemsstater är förpliktade att i sin politik inbegripa de grundläggande rättigheter som anges i punkt 2.9 i detta yttrande, även om de ännu inte har ratificerat konventionen om de sociala miniminormerna. Eftersom de uppmaningar som framförts under senare år inte har haft någon större framgång välkomnar kommittén den senaste Internationella arbetskonferensens beslut att i framtiden årligen kontrollera genomförandet av de grundläggande arbetstagarrättigheterna i dessa länder enligt ett enklare förfarande, eventuellt med stöd av en särskilt inrättad expertgrupp.

8.3. Kommittén hoppas att dessa nya åtgärder skall få positiva effekter.

8.4. Även om inställningen i vissa länder som inte velat kännas vid grundläggande arbetstagarrättigheter tycks ha ändrats stöter tankarna på handelspolitiska restriktioner fortfarande på motstånd. Trots detta bör man sträva efter att dessa grundläggande arbetstagarrättigheter genomförs snarast möjligt på ett världsomfattande plan. I enlighet med den i punkt 8.2 nämnda principförklaringen om genomförande av grundläggande arbetstagarrättigheter och mänskliga rättigheter är detta en förpliktelse för ILO:s medlemsstater på nationellt och internationellt plan. Kommittén insisterar därför på att arbetet med att åstadkomma attitydförändringar måste förstärkas och att ett nytt försök görs att nå internationell konsensus i denna känsliga fråga. En WTO-arbetsgrupp vore en lämplig plattform för dessa ansträngningar. Kommittén har i ett tidigare yttrande () redan uttryckt sin positiva inställning till att gemenskapen inför särskilda tullförmåner för de länder som iakttar sociala och miljömässiga normer. Kommittén beklagar att många länder inte har utnyttjat dennamölighet.

8.5. Kommittén är medveten om att det framför allt är genom att avskaffa fattigdomen och genom att införa demokratiska strukturer som utvecklingsländerna kan förbättra arbetsnormerna och den sociala standarden. Man kan bidra till detta genom att öppna marknaderna för produkter från utvecklingsländerna, genom andra lämpliga åtgärder och ositiva impulser. Kommittén ser dock fram emot de positiva konsekvenser som man anser att slutförklaringen från Internationella arbetskonferensen i juni 1998 kommer att föra med sig.

9. Handel och sysselsättning

9.1. Kommittén anser att WTO bör överväga att inrätta en arbetsgrupp för "Handel och sysselsättning". De välfärdsvinster som uppstår genom den internationella handeln kommer inte alla berörda parter till del i samma omfattning. I de fall då strukturomvandlingar krävs, uppkommer det under en övergångsperiod anpassningskostnader som kan vara betydande för enskilda regioner och sysselsättningssektorer.

9.2. För att en liberalisering av den internationella handeln skall bli allmänt accepterad måste strukturomvandlingar genomföras på ett så skonsamt sätt som möjligt för de anställda. Med beaktande av de erfarenheter som hittills gjorts och av de skyddsföreskrifter som föreligger bör arbetsgruppen därför undersöka vilka vägar som är framkomliga.

10. Handel och konkurrens

10.1. Kommittén vill påpeka att under den fortskridande globaliseringsprocessen efter den omfattande avvecklingen av statliga handelshinder får den internationella konkurrensens utveckling stor betydelse för att öka välfärden. Inte bara det internationella samfundet, utan även ett växande antal medborgare är misstrogna mot det ökande antalet gränsöverskridande fusioner och strategiska allianser. Man kräver ett system med internationella konkurrensbestämmelser som blir så världsomfattande som möjligt.

10.2. Enligt vad som har kommit till kommitténs kännedom diskuteras för närvarande flera möjligheter. Man har fått vissa erfarenheter av att tillämpa nationella konkurrensbestämmelser utanför bestämmelsernas geografiska tillämpningsområde genom samarbete mellan olika nationella och regionala kartellmyndigheter. Man tillämpar då principen aktiv hövlighet (Positive Comity) för informationsutbyte och ömsesidigt bistånd mellan kartellmyndigheterna. Denna form av internationell konkurrenskontroll är emellertid begränsad av flera skäl. Det är kostsamt att inhämta relevant information om utländska företag och marknader. Vidare kan en myndighet med ansvar för konkurrensfrågor visserligen informera andra myndigheter om speciella sakförhållanden, i den mån de berörda företagen lämnar ut sådan information, men på grund av olikartade kriterier är det mycket möjligt att de kommer fram till helt avvikande slutsatser. Bilaterala bestämmelser skulle slutligen leda till ett oöverskådligt regelverk som ständigt skulle vara ofullständigt och som skulle kunna vara lätt att manipulera.

10.3. Med tanke på den internationella utvecklingstrenden med stora gränsöverskridande företagsfusioner skulle införandet av en internationellt erkänd konkurrenslagstiftning och eventuellt också en konkurrensmyndighet kunna få avgörande betydelse för den marknadsekonomiska konkurrensstrukturen.

10.4. Som kommittén ser det kommer det att ta lång tid att göra några framsteg på det internationella planet med tanke på industriländernas fortfarande mycket starka nationella inriktning och mot bakgrund av utvecklings- och reformländernas suveränitetsmedvetenhet. Dessutom är ett konkurrenspolitiskt tankesätt fortfarande föga utbrett, och det skiljer sig tydligt från handelspolitikernas uppgift att öppna marknader och undanröja hinder.

10.5. Kommittén har även noterat några positiva tendenser, nämligen att många utvecklings- och reformländer genom ökande delaktighet i den internationella handeln har fått insikt om att det framför allt krävs internationell konkurrenskraft när gränserna öppnas, samt att förmåner för de nationella företagen i vilken form det vara må leder till att denna konkurrenskraft minskar. Även i dessa länder erkänner man numera att en egen konkurrenslagstiftning är ett sätt att skapa internationell konkurrenskraft. Mer än fyrtio länder har under de senaste tjugo åren infört egna konkurrenslagar. Vid WTO:s ministerkonferens i Singapore kunde man därför i samförstånd mellan alla medlemsländer inrätta en arbetsgrupp för kontroll av konkurrensfrågor. UNCTAD kunde i detta sammanhang presentera övertygande exempel för medlemsländerna på att bristande konkurrensförmåga innebär nackdelar för utvecklingen.

10.6. Mot bakgrund av detta föreslår kommittén, liksom Karel van Miert, kommissionsledamot med ansvar för konkurrensfrågor, att man under nästa förhandlingsrunda bara skall eftersträva det som för tillfället är möjligt att uppnå. Även under de svåra förhållanden som råder för närvarande skulle man kunna sträva efter att uppnå följande:

a) Utveckling av ett antal konkurrensrättsliga miniminormer som bör ingå i den nationella konkurrenslagstiftningen, alltså även i utvecklingsländernas lagstiftning. Det handlar till exempel om en definition av restriktiv handelspolitik, missbruk av marknadsdominerande ställning och vissa bestämmelser i samband med sammanslagningar.

b) Man skulle också kunna försöka komma överens om några få internationella grundprinciper, till exempel hur man skall behandla exportkarteller eller regional marknadsuppdelning.

c) Rent generellt skulle man kunna eftersträva ett närmare samarbete mellan nationella konkurrensmyndigheter som upprätthåller ett erfarenhetsutbyte, vilket i enskilda fall skulle kunna leda till utbyte av icke-hemligstämplad information.

d) Man bör åtminstone hålla överläggningar om att skapa en konfliktlösningsmekanism, i vilken även företagen är delaktiga. Man skulle här kunna utnyttja WTO:s erfarenheter av tvistlösning.

10.7. I detta sammanhang behöver man inte nödvändigtvis inkludera WTO:s av många utvecklingsländer kritiserade tillämpning av antidumpningsregler. Konkurrenslagstiftningen och antidumpningsreglerna anses åtminstone enligt europeisk uppfattning tillhöra olika kategorier.

11. Handel och investeringar

11.1. Globaliseringen kännetecknas inte bara av det snabbt växande internationella handelsutbytet, utan även av att gränsöverskridande företagsinvesteringar har ökat kraftigt under det senaste årtiondet, liksom finanskapitalets rörlighet, vilket inte behandlas inom ramen för WTO-systemet. De viktigaste investeringsländerna har tidigare slutit en mängd ganska olikartade bilaterala avtal med mottagarländerna, i vilka investerarnas marknadstillträde och rättsskydd samt biläggandet av tvister har reglerats. Trots detta har det på grund av gjorda erfarenheter och snabbt ökande direktinvesteringar uppkommit ett behov av ett regelverk med så världsomfattande giltighet som möjligt.

11.2. I samband med den allt hårdare konkurrensen mellan olika lokaliseringsorter och under trycket av det rådande krisläget bemödar sig många regeringar om gynnsamma villkor för utländska investerare i avsikt att skapa arbetstillfällen. Trots detta har OECD-länderna ännu inte lyckats sluta ett "Multilateralt avtal om investeringar" (MAI). Skälet till detta är ett antal politiska meningsskiljaktigheter, bland annat frågan om i vilken utsträckning miljönormer och sociala normer skall inbegripas i ett sådant avtal. Kritiker pekar på ett drag av perfektionism vid formuleringen av de resultat man vill uppnå.

Kommittén vill emellertid framhålla att enbart en mycket hög nivå på alla ramvillkor kan leda till ett långsiktigt engagemang från det utländska företagskapitalets sida, inklusive den eftersträvade överföringen av förstklassig know-how och teknik.

11.3. Man måste emellertid ifrågasätta om de tvistlösningsregler som skall ingå i MAI måste vara så omfattande att alla utländska investerare får rätt att väcka talan mot regeringen i det land där investeringarna görs. En sådan rätt för privata investerare måste många stater uppfatta som en oacceptabel begränsning av den nationella suveräniteten - en begränsning som vida överstiger den likställdhet mellan inhemskt och utländskt kapital som föreskrivs i MAI. Många stater är inte beredda att inordna sin nationella politik under internationella ekonomiska intressen i denna omfattning. Att OECD-förhandlingarna strandade i början av december 1998 välkomnades därför av många utvecklingsländer och övergångsländer. Uppenbarligen har strävandena efter ett så perfekt regelverk som möjligt gått för långt på den här punkten.

11.4. Kommittén anser det vara nödvändigt att så snart som möjligt skapa ett enhetligt och världsomfattande regelverk. Kommittén har på ett tidigt stadium engagerat sig för att denna fråga skall behandlas av WTO (). Om OECD-initiativet inte skulle lyckas föreslår kommittén att WTO:s arbetsgrupp utarbetar de viktigaste beståndsdelarna av ett sådant avtal på grundval av OECD-materialet och de redan befintliga bilaterala avtalen. ESK anser emellertid att kultursektorn och den traditionella upphovsmannarätten (som främst berör författare, bildkonstnärer och skådespelare) bör undantas.

11.5. Kommittén anser att såväl de viktigaste miljönormerna som de grundläggande normerna för arbetsrätten bör inkluderas. Detta bör emellertid ske i en form som utesluter en vantolkning i protektionistisk anda (vilket förmodligen inte är helt lätt). Det krävs därför tydliga definitioner och bestämmelser. Även OECD:s riktlinjer för multinationella företag bör beaktas på lämpligt sätt. Det måste även i fortsättningen vara möjligt för de enskilda staterna att utforma investeringsvillkor som är likalydande för både inhemska och utländska investerare inom ramen för den nationella arbets-, social-, miljö- och skattelagstiftningen. Erfarenheterna visar att utländska investerare har bidragit till att förbättra utvecklingsländernas miljönormer och sociala normer. Den likställdhet mellan utländska och inhemska investerare som måste föreskrivas i ett sådant avtal innebär i vilket fall som helst ett förbud mot att underskrida gällande nationella normer.

11.6. Kommittén anser vidare att det bör finnas bestämmelser om att ett lands sociala normer måste gälla även i särskilda ekonomiska zoner. Kvar som investeringsincitament finns fortfarande skatte- och tullförmåner samt administrativa fördelar.

12. Elektronisk handel

12.1. Kommittén har välkomnat telekommunikationsteknikens framsteg, men den har även framfört kritiska synpunkter. Kommittén har nyligen yttrat sig över frågan om indirekt beskattning (). Det är numera möjligt att inleda och genomföra ekonomiska transaktioner med hjälp av elektroniska medier, liksom handel med kunskaper och tjänster. För konsumenterna blir utbudet därigenom större och billigare. Härigenom förbättrar även företag i de konkurrensmässigt sett svagare utvecklingsländerna sin konkurrenskraft. Framför allt småföretag kan på så sätt kompensera sig för de nackdelar de har gentemot stora konkurrenter, eftersom försäljningen av vissa produkter underlättas, utan att det krävs något lokalt etablerat distributionsnät.

12.2. För att konsumenter och företag redan från början tillförlitligt och globalt skall kunna utnyttja fördelarna med den nya tekniken - som möjliggör en utökad välfärdsfrämjande handel till lägre kostnader - krävs det en väl avvägd rättslig och normgivande ram för internationellt erkända brott, framför allt när det gäller dataskydd, rättssäkerhet, konsumentskydd och skydd mot missbruk av Internet. Denna ram bör emellertid vara så flexibel att det inte förekommer någon begränsning av företagens och kundernas valmöjligheter eller av möjligheterna att vidareutveckla informations- och kommunikationstekniken.

12.3. WTO har bland alla internationella organisationer de bästa förutsättningarna för att skapa en ram som på ett balanserat sätt beaktar dessa krav. Det arbetsprogram som ministerkonferensen antog i maj 1998 och som allmänna rådet konkretiserade i september 1998 förtjänar därför att få EU:s fulla stöd. Detta utesluter inte att OECD:s arbete kan ge ett värdefullt bidrag till att klarlägga de delvis komplicerade sakfrågorna (till exempel beskattningsfrågor, konsumentskydd, immateriellt äganderättsskydd, konfidentiella handlingar, elektroniska signaturer).

12.4. Förslaget från USA:s regering att förklara Internet för en frihandelszon och att befria alla produkter och tjänster som levereras i digital form från tullar och andra avgifter måste undersökas noggrant av det internationella samfundet. Det avtal om tullfrihet fram till 1999 års utgång som slöts vid WTO:s andra ministerkonferens i maj 1998 bör innebära att det skapas en tillräckligt lång försöksperiod.

12.5. Enligt kommitténs uppfattning uppkommer det också särskilda problem när det gäller beskattningen av digitala tjänster. En rättvis beskattning kräver att likartade transaktioner underkastas samma beskattning, oavsett om tjänsterna utförs i konkret eller elektronisk form.

12.6. Kommittén anser inte att en så kallad bit-skatt som läggs som ett slags trafikskatt på den datamängd som överförs i datanäten skulle vara ändamålsenlig. En sådan skatt, som enbart gäller elektroniska handelstransaktioner, skulle begränsa detta mediums tillväxt- och sysselsättningspotential och begränsa utrymmet för privata initiativ och för kreativiteten.

12.7. Som kommittén konstaterade i sitt senaste yttrande om elektronisk handel och indirekt beskattning finns det hos europeiska och amerikanska myndigheter planer på att i nära samarbete med näringslivet vidta skattepolitiska åtgärder i samband med elektronisk handel. I en sådan överenskommelse skulle handeln, företagen och alla andra sociala och ekonomiska grupper - det vill säga konsumenterna och arbetstagarna - inbegripas. Man kan befara att skattepolitiska åtgärder som vidtas utan hänsyn till globala förhållanden kan få negativa konsekvenser för de ekonomiska resultaten, investeringarna och sysselsättningen (exempelvis i form av produktionsförskjutningar, ett investeringsbegränsande klimat eller konkurrensnackdelar). Kommittén påpekade i sitt yttrande att det är farligt att skapa punktlösningar för beskattning av den elektroniska handeln. Denna handelsform, som utgör en del av en genomgripande omstrukturering av samhället och av företagens arbetssätt, skapar nya problem på skattesystemets alla områden. Man kan dessutom konstatera att skatteuttaget på arbete ökar ytterligare, vilket leder till att skattesystemen blir allt orättvisare.

12.8. Kommittén har i sitt yttrande utförligt framfört sina synpunkter på kommissionens förslag och även pekat på några motsägelser.

Bryssel den 27 januari 1999.

Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande

Beatrice RANGONI MACHIAVELLI

() ESK:s yttranden om följande ämnen: Jordbruksaspekter på kommissionens meddelande "Agenda 2000" - EGT C 407, 28.12.1998; Förslag till rådets förordning (EG) om upprättande av gemensamma bestämmelser för system för direkt stöd inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken - EGT C 407, 28.12.1998; Förslag till rådets förordning (EG) om den gemensamma organisationen av marknaden för nötkött - EGT C 407, 28.12.1998; Förslag till rådets förordning (EG) om den gemensamma organisationen av marknaden för mjölk och mjölkprodukter och Förslag till rådets förordning (EG) om ändring av förordning (EEG) nr 3950/92 om införande av en tilläggsavgift inom sektorn för mjölk och mjölkprodukter - EGT C 407, 28.12.1998; Förslag till rådets förordning (EG) om ändring av förordning (EEG) nr 1766/92 om den gemensamma marknaden för spannmål och om upphävande av förordning (EEG) nr 2731/75 om fastställande av standardkvaliteter för vanligt vete, råg, korn, majs och durumvete och Förslag till rådets förordning (EG) om upprättande av ett stödsystem för producenter av vissa jordbruksgrödor - EGT C 407, 28.12.1998; Förslag till rådets förordning (EG) om gemenskapens stöd från Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) till landsbygdsutvecklingen - EGT C 407, 28.12.1998.

() Yttrande om "Förslag till rådets beslut om ingående på Europeiska gemenskapens vägnar, vad beträffar frågor som hör under dess behörighet, av de avtal som är resultatet av förhandlingar inom Världshandelsorganisationen (WTO) om finansiella tjänster" - EGT C 407, 28.12.1998.

() Yttrande om "Internationell handel och miljö" - EGT C 407, 28.12.1998. Kommittén yttrade sig här utförligt om kommissionens meddelande KOM(96) 54.

() EGT C 40, 4.2.1999.

() EGT C 153, 28.5.1996, punkt 1.2.

() EGT C 407, 28.12.1998.