Yttrande från Regionkommittén om "Den gemensamma fiskeripolitiken - Skyddande av fiskeriberoende regioner"

(97/C 379/01)

BAKGRUND

- Beslutet av den 18 oktober 1996 att i enlighet med artikel 198c fjärde stycket i EG-fördraget utarbeta ett yttrande om "Den gemensamma fiskeripolitiken - Skyddande av fiskeriberoende regioner" och att ge utskott 2 "Fysisk planering, jordbruk, jakt, fiskeri, skogsbruk, havsmiljö och bergsområden" i uppdrag att förbereda detta yttrande.

- Utkastet till yttrande (CdR 179/97 rev.) antaget av utskott 2 den 25 juni 1997 (föredragande: Simon Day och Duncan McPherson).

Med hänsyn till ovanstående antog Regionkommittén enhälligt vid sin 19:e plenarsession den 17-18 september 1997 (sammanträdet den 17 september) följande yttrande.

1. Inledning

1.1. Regionkommittén har tidigare antagit ett yttrande på eget initiativ om regionala konsekvenser av den gemensamma fiskeripolitiken (). Det är ett vittomspännande yttrande som tar upp många av de problem som regionerna ställs inför i samband med genomförandet av den gemensamma fiskeripolitiken (GFP). I korta drag rekommenderade man i yttrandet att "användarna" (fiskeföretag och regioner som är starkt beroende av fiskerinäringen) i högre grad involveras i förvaltningen av fiskeresurserna. Man drog slutsatsen att detta skulle leda till att de bestämmelser som syftar till att skydda fiskbeståndet efterlevs bättre och till större flexibilitet i tillämpningen av befintliga åtgärder för en omstrukturering av fiskerisektorn. Regionkommittén föreslår i yttrandet ett förhållningssätt som innebär att man angriper branschens centrala problem, i stället för att endast behandla de symptom som dessa problem orsakar.

1.2. I december 1996 offentliggjorde Europeiska kommissionen sin reaktion på Regionkommitténs yttrande Det yttrande som nu läggs fram syftar till att klargöra några av de nyckelfrågor som berörs i det första yttrandet och som kommissionen - av reaktionen att döma - inte helt och hållet har förstått eller accepterat. Dessutom skall detta yttrande för kommissionen klargöra Regionkommitténs ståndpunkt i tre avgörande frågor:

(i) Bristen på finansiella medel för och - som en följd av detta - bristen på förtroende för uppskattningar avseende fiskbeståndet, samt den frustration som uppstår i fiskeriberoende samhällen och regioner när fiskerestriktioner införs på basis av vetenskapliga uppskattningar som inte stämmer överens med de erfarenheter som finns inom fiskerisektorn.

(ii) Behovet av att bättre kunna definiera fiskeriberoende samhällen och regioner samt behovet av att ta hänsyn till vilka fiskarter som har störst ekonomisk betydelse för ett samhälle när kvoterna fastställs.

(iii) Behovet av att skapa sådana förutsättningar så att de kvoter som en medlemsstat har fastställt för fartyg som går under denna medlemsstats flagg ger direkta ekonomiska fördelar för de fiskeriberoende samhällena och regionerna i denna medlemsstat utan att ge avkall på Europeiska unionens grundläggande principer och genom att följa EG-domstolens rättspraxis.

2. Förtydligande av yttrande CdR 14/96

2.1. Kommissionens åsikt att den specifika kritik som framställs i yttrande CdR 14/96 i princip inte längre skulle vara relevant, med hänvisning till den senaste utvecklingen inom GFP, kan inte accepteras. Även om kommittén tillstår att det förekom visst samråd med representanter för lokala och regionala myndigheter och fiskeriorganisationer vid förberedelserna inför det fjärde fleråriga styrningsprogrammet (MAG IV), motsvarar detta inte på långt när den delaktighet i det politiska beslutsfattandet som efterlystes i yttrandet. Kommittén vidhåller att en mer effektiv förvaltning av fiskbeståndet kan uppnås om fiskeindustrin ingår i ett verkligt partnerskap med medlemsstaterna och kommissionen, med ett delat ansvar för att fastställa och uppnå hållbara uttagsnivåer.

2.2. Kommissionen anser att man genom att inkludera kriterierna för fiskeriberoende områden i strukturfondernas målområden har gjort det möjligt för dessa områden att ansöka om stöd från Europeiska socialfonden (ESF), Europeiska regionalfonden (ERF) och Fonden för fiskets utveckling (FFU). Dessutom menar kommissionen att Pesca-initiativet kommer att uppmuntra till en ekonomisk diversifiering som involverar lokala och regionala aktörer enligt "nedifrån och upp"-principen. Eftersom ESF och ERF varken är sektorspecifika eller branschinriktade, anser Regionkommittén att den direkta effekt som dessa fonder kan ha på branschens problem är begränsad - till skillnad från effekten på de symptom som dessa problem orsakar. FFU är visserligen ett mer målinriktat instrument som kan användas för att tackla sektorns socioekonomiska och fiskerispecifika dimension. Inte heller Pesca - som utformades för att uppmuntra ekonomisk diversifiering - kommer att utgöra något stöd för dem som antingen inte kan lämna branschen eller väljer att fortsätta inom denna bransch. Den allmänna effekt som detta styrmedel kan ha på förvaltningen av resurserna i ett specifikt fiskevatten är mycket begränsad. Kommittén anser således att strukturfondsinstrumenten för fiskerisektorn måste anpassas bättre, för att på så sätt garantera att de stöder kustregionerna. Detta bör ske genom ökad tilldelning av medel i proportion till de uppoffringar som krävs av denna sektor, de utmaningar den står inför och dess bidrag till Europeiska unionens ekonomi.

2.3. Regionkommittén inser den betydelse som de strukturpolitiska åtgärderna har för att främja en bred, hållbar utveckling och en ekonomiskt diversifierad omställning av de fiskeriberoende regionerna. Det gäller i synnerhet Pesca-initiativet, som till övervägande del är ett instrument för regional utveckling och därför bör förvaltas i ett partnerskap på regional nivå mellan lokala och regionala myndigheter och fiskerinäringen. Regionkommittén stödjer kommissionens avsikter i "Agenda 2000" att ta större hänsyn till kustsamhällen och fiskeriberoende regioner vid nästa reform av strukturfonderna.

Regionkommittén anser emellertid att strukturinstrumenten kan anpassas bättre till fiskeriberoende områdens särskilda villkor och problem, framför allt genom att fiskerinäringen och de lokala och regionala myndigheterna i dessa områden får en större roll vid utformningen och genomförandet. Det gäller också de åtgärder som har mer sektorspecifik och branschinriktad karaktär

2.4. Kommissionen menar att det ursprungliga yttrandets definition av de tekniska åtgärdernas förväntade effekter är felaktig. Kommittén står fast vid den åsikt man uttryckte i yttrandet, dvs. att ekonomiskt sett kommer de tekniska åtgärderna för resursbevarande troligen att leda till minskade nettointäkter p.g.a. att effektiviteten och inkomsterna kortsiktigt minskar. Dessutom vill kommittén åter framhålla att det, p.g.a. dessa åtgärders komplexitet och potentiella negativa effekter på kort sikt, har visat sig svårt att genomföra åtgärderna. Även om avsikten med tekniska åtgärder inte är att minska inkomsterna, kan effekten skilja sig markant från de resultat man förväntat och uppnått, särskilt på kort sikt.

2.5. Kommittén ifrågasätter kommissionens åsikt att kustområden skyddas genom fiskekvoter. Fiskekvoterna är inte kopplade till kustområden och syftar därmed inte till att begränsa fisket i dessa områden. Utnyttjandet av kustområdenas resurser omfattar dessutom även sådana arter som inte går under beteckningen "totala tillåtna fångster" (TAC) och för vilka fisket inte är begränsat. Kommittén vidhåller uppfattningen att en ökad regional medverkan i beslutsfattandet skulle säkerställa att fartyg från små kustsamhällen prioriteras i kustområdena.

2.6. Kommissionen förordar att man utvecklar sådana idéer som kan föra den gemensamma fiskeripolitiken närmare den regionala verkligheten och de regionala särdragen, men betonar att dessa idéer måste rymmas inom de befintliga institutionernas ramar, dvs. inom en gemensam åtgärdspolitik och inte i form av parallella åtgärder. Kommittén anser att den springande punkten är den effekt som ett genomförande av en gemensam politik får på enskilda lokala nivåer. Medan GFP utgör den institutionella ramen, måste man vid det regionala genomförandet ta hänsyn till de specifika sociala och ekonomiska konsekvenser som politiken kan få.

3. Uppskattning av fiskeresurserna

3.1. Enligt kommitténs uppfattning anslås det inte tillräckligt med finansiella medel för att uppskatta fiskbeståndets storlek inom EU. Eftersom en tillförlitlig bedömning av beståndet är en förutsättning för att man skall kunna förvalta resurserna, undergräver denna brist själva principen för den politik som syftar till att åstadkomma en balans mellan fisket och de befintliga fiskeresurserna. Så länge det saknas pålitliga och kontrollerbara mätningar blir man tyvärr tvungen att inta en försiktig position. Detta problem blir än större beträffande icke-TAC-bestånd. Den låga nivån på tilldelningen av resurser för forskning på detta område för närvarande är uppenbar i många medlemsstater. Kommissionen bör uppmuntra medlemsstaterna att ställa lämpliga resurser till förfogande så att tillförlitliga data kan erhållas.

3.2. Den nuvarande situationen, som innebär att man får förlita sig på vetenskapliga uppskattningar baserade på bristfälliga uppgifter, ger inget utrymme för att låta erfarenheterna från dem som i sitt arbete är direkt engagerade i fiskbestånden påverka fastställandet eller ändringen av TAC-gränser. Diskrepansen mellan å ena sidan de fiskerekommendationer som baseras på vetenskapliga uppskattningar och å andra sidan den tillgång på fisk som fiskeflottorna kan rapportera om skapar misstänksamhet och tvivel från fiskeindustrins sida. Detta leder till att tilltron till GFP:s grundläggande princip minskar, och i värsta fall till att producenterna inom fiskerinäringen inte accepterar TAC-nivåerna.

3.3. Om man inte i detalj känner till naturtillgångarnas omfattning är det omöjligt att utforma rationella planer för förvaltningen av utnyttjandet. I det nu rådande läget föreslår kommissionen omfattande minskningar av fiskeflottan inom ramen för det fjärde fleråriga styrningsprogrammet (MAGP IV) för att anpassa fiskeflottans storlek till fiskbeståndet. Kommittén anser att detta är en felaktig åtgärd, så länge man inte på ett tillfredsställande sätt kan uppskatta fiskbeståndets storlek. Avställningar av fartyg på ett osystematiskt vis, utan att följa en strategi baserad på exakta uppgifter om beståndets storlek, kan mycket väl få motsatt effekt i stället för den avsedda - att anpassa fisket efter fiskbeståndet. Sådana minskningar av fiskeflottan tenderar att slå oproportionerligt hårt mot fiskeriberoende samhällen och regioner. Medlemsstaterna bör uppmuntras till att utforma sådana avställningsprojekt som är strukturerade för att beakta det regionala fiskeriberoendet och för att ge utrymme för naturliga fluktuationer i fiskbeståndet.

3.4. Kvoter som p.g.a. ofullständiga och inaktuella vetenskapliga underlag ändras drastiskt från år till år skapar ytterligare instabilitet inom fiskeindustrin. Fiskeindustrin har mycket svårt att dra till sig kapitalinvesteringar. Detta leder inte bara till att ålderstigna flottor inte förnyas, utan även till brist på investeringar i sådana landbaserade förädlingsanläggningar som skulle kunna öka råvarornas värde i fiskeriberoende regioner och på så sätt stimulera den lokala ekonomin.

3.5. Processen från det att beståndet har uppskattats till den slutliga tilldelningen av TAC-nivåer måste ses över så att framtida kvoter fastställs innan det innevarande kvotåret har löpt ut. Det finns behov av att kunna göra långsiktiga bedömningar av beståndet, och därigenom även kvoter, och att man ökar lyhördheten i processerna så att en ökning av TAC-nivåerna för vissa arter kan påskyndas när de vetenskapliga uppgifterna finns tillgängliga. Kommittén anser att fleråriga TAC-nivåer skulle ge en stabilare grund för planering och förvaltning på regional nivå. Man bör överväga en ändring av kvotåret så att det blir möjligt att beakta biologiska faktorer (t.ex. vissa viktiga bestånds romläggningsperioder) och ekonomiska faktorer (t.ex. fluktuationer på marknaden). Kommittén anser att kvotåret skulle kunna variera från region till region. Det viktiga är att fiskeproducenternas egna kunskaper och erfarenheter skall ligga till grund för en justering av kvoterna för ett visst fiskevatten.

4. Definition av fiskeriberoende

4.1. Det är kommitténs uppfattning att det behövs nya ekonomiska kriterier för att bedöma de olika regioners grad av fiskeriberoende, och att dessa kriterier skall beakta vilka bestånd som har grundläggande betydelse för fisket i det berörda fiskevattnet, dvs. de arter som är helt avgörande för den lokala fiskeflottans existens.

4.2. Med tanke på de otillräckliga resurserna för vetenskapliga bedömningar av fiskbeståndsnivåerna bör man identifiera de arter som har avgörande betydelse för varje enskild region och sedan koncentrera det vetenskapliga bedömningsarbetet på dessa arter. En sådan fokusering av mätningarna på de arter som har störst ekonomisk betydelse för en region skulle möjliggöra ett maximalt och hållbart uttag av det beståndet, och den lokala fiskeriverksamheten skulle kunna anpassas därefter. En ökad insyn i den vetenskapliga bedömningsprocessen och ett tillvaratagande av lokala fiskeproducenters kunskaper i bedömningsprocessen skulle leda till ett större ägandeansvar för resursförvaltningen inom branschen i varje enskild region.

5. Skydd av ekonomiska intressen

5.1. Behovet av att anpassa fiskekapaciteten till hållbara fiskeresursnivåer har inte ifrågasatts, och det är ett accepterat faktum att den kontrollmekanism som används inom ramen för den nuvarande gemensamma fiskepolitiken utgörs av tilldelningen av fiskekvoter för varje bestånd till enskilda medlemsstater. För att under dessa omständigheter kunna ta till vara de fiskeriberoende regionernas och samhällenas intressen måste kriterierna för tilldelning av kvoter till fartyg som går under en viss medlemsstats flagg garantera att det finns en ekonomisk koppling mellan dessa fartyg och de fiskeriberoende regionerna i denna medlemsstat utan att ge avkall på Europeiska unionens grundläggande principer och genom att följa EG-domstolens rättspraxis.

Bryssel den 17 september 1997.

Regionkommitténs ordförande

Pasqual MARAGALL i MIRA

() CdR 14/96, 18.1.1996 - EGT C 129, 2.5.1996, s. 1.