EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 23.07.1996 
KOM(96) 364 slutlig 
RAPPORT OM TILLÄMPNINGEN AV ARTIKEL 171 RÅDETS DIREKTIV OM 
SAMORDNING AV MEDLEMSSTATERNAS LAGAR RÖRANDE 
SJÄLVSTÄNDIGA HANDELSAGENTER (86/653/EEG) 
(Framlagt av kommissionen) 

RAPPORT OM TILLÄMPNINGEN AV ARTIKEL 171 RÅDETS DIREKTIV OM 
SAMORDNING AV MEDLEMSSTATERNAS LAGAR RÖRANDE 
SJÄLVSTÄNDIGA HANDELSAGENTER (86/653/EEG) 
Denna rapport har sammanställts enligt artikel 17.6 i rådets direktiv 86/653/EEG om 
samordning av medlemsstaternas lagar rörande självständiga handelsagenter1.1 artikel 17 
i direktivet föreskrivs det att medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som behövs för att 
se till att handelsagenten får gottgörelse eller skadestånd efter det att agenturavtalet 
upphört att gälla. 
Artikel 17 utgör en kompromiss mellan medlemsstaterna. Därför enades medlemsstaterna 
om att det skall vara möjligt att välja mellan ett system med gottgörelse eller ett system 
med skadestånd och att kommissionen skall förelägga rådet en rapport om de praktiska 
följderna av de olika lösningarna. 
Denna rapport har sammanställts på grundval av de svar man fått i ett frågeformulär som 
skickats till bl.a. organisationer som företräder handelsagenter och huvudmän, 
handelskamrar, industriförbund och jurister som är specialiserade på kommissionslagen. 
Även medlemsstaternas myndigheter uppmanades att bidra med åsikter och erfarenheter. 
DE TVÅ SYSTEMEN 
1. Systemet med gottgörelse 
Enligt systemet med gottgörelse har handelsagenten, efter det att avtalet upphört att gälla, 
rätt till gottgörelse, om och i den mån som han har skaffat huvudmannen nya kunder eller 
i betydande omfattning har ökat affårsvolymen med befintliga kunder och affärerna med 
dessa kunder fortsätter att ge huvudmannen ansenliga fördelar efter det att avtalet har 
upphört att gälla. Denna gottgörelse skall vara skälig med hänsyn till samtliga 
omständigheter och då särskilt handelsagentens förlust av provision på affärer med dessa 
kunder. Slutligen föreskriver direktivet att gottgörelsens storlek inte får överskrida ett 
belopp motsvarande en årlig ersättning beräknad med utgångspunkt från handelsagentens 
genomsnittliga årsersättning under de föregående fem åren. Om avtalet ingåtts inom de 
föregående fem åren, skall den maximala gottgörelsen beräknas med utgångspunkt från 
genomsnittet under perioden i fråga. 
Gottgörelsen motsvarar de fortsatta fördelar som huvudmannen drar av handelsagentens 
insatser. Handelsagenten har emellertid erhållit provision endast under avtalstiden, vilket 
normalt återspeglar det goodwill-värde som har skapats åt huvudmannen. Av denna orsak 
är det kommersiellt berättigat att betala en gottgörelse för goodwill. En gottgörelse 
EGTnrL382,3i.î2.1986,s. 17. 
betalas endast om handelsagenten har skaffat huvudmannen nya kunder eller ökat 
affärsvolymen med befintliga kunder. Om goodwill inte har skapats eller om det finns en 
grupp med kunder som inte är till nytta för huvudmannen, behöver ingen gottgörelse 
betalas ut Således skall en huvudman inte vara tvungen att betala oskäliga gottgörelser. 
Modell för systemet med gottgörelse var artikel 89b i tysk handelsrätt där det sedan 1953 
föreskrivs att goodwill-gottgörelser skall betalas ut och där det finns omfattande 
rättspraxis för hur gottgörelsen skall beräknas. Denna rättspraxis borde kunna ge 
domstolarna i de andra medlemsstaterna ovärderligt stöd då de tolkar bestämmelserna i 
artikel 17.2 i direktivet. 
För det första är det nödvändigt att avgöra om handelsagenten är berättigad till 
gottgörelse på basen av de omständigheter under vilka agenturavtalet upphört. En 
gottgörelse skall betalas ut då avtalet upphör att gälla utom under en av de 
omständigheter som beskrivs i artikel 18 i direktivet. Det är klart att en gottgörelse skall 
betalas ut då ett agenturavtal på viss tid upphör att gälla och i princip skall en gottgörelse 
eller en begränsad gottgörelse betalas ut om huvudmannen försätts i konkurs. 
För det andra måste villkoren i artikel 17.2 a i direktivet uppfyllas, nämligen att 
handelsagenten antingen har skaffat huvudmannen nya kunder eller i betydande 
omfattning har ökat affärsvolymen med de befintliga kunderna Vad gäller affarsvolymen 
med de tidigare kunderna försöker de tyska domstolarna fastställa om volymökningen är 
sådan att den ekonomiskt sett kan anses motsvara tillskottet av nya kunder. När det gäller 
nya kunder är det tillräckligt med ytterligare en ny kund. Men om handelsagenten har 
skaffat nya kunder som inte tillhör det geografiska territorium eller den bestämda 
kundkrets, för vilket han har rätt till provision, omfattas de inte av denna bestämmelse, då 
det inte innebär en förlust av en provision för vilken han är berättigad att få ersättning. 
Handelsagenten måste ha skaffat en ny kund och i detta hänseende är det väsentligt att 
handelsagenten aktivt har deltagit i förvärvandet. En ringa grad av medverkan är nog och 
det räcker med att handelsagenten enbart har bidragit till att skaffa en ny kund. 
Handelsagenten måste emellertid ha spelat en aktiv roll och därför är det inte automatisk 
tillräckligt enbart med en ny kund inom det bestämda geografiska territorium til! vilket 
handelsagenten har ensamrätt. 
För det tredje måste huvudmannen fortsättningsvis ha stora fördelar av dessa kunder efter 
det agenturavtalet upphör att gälla. Det förmodas att så är fallet även om huvudmannen 
säljer sin affärsverksamhet eller kundregister om det kan påvisas att köparen kommer att 
utnyttja kundregistret2. Om handelsagenten fortsätter att betjäna samma kunder med 
samma produkter, men för en annan huvudman, har handelsagenten inte rätt att försöka få 
gottgörelse3. Domstolen kan även beakta en minskning av omsättningen i huvudmannens 
företag. För det fjärde skall gottgörelsen vara skälig. 
2 Mål 18 U 162/76 Oberlandesgericht Hamm, 14.3.1977. 
3 Mål BB 605/60 Bundesgerichtshof, 25.4.1960. 
Gottgörelsen skall beräknas på följande sätt: 
Easl 
a) I den första fasen utreds enligt artikel 17.2 a andra strecksatsen antalet nya kunder 
och i vilken omfattning affårsvolymen med befintliga kunder har ökat. Efter det 
att sådana kunder har fastställts, beräknas bruttoprovisionen för dem för de 
senaste 12 månaderna av agenturavtalet. Schablonersättningar kan inbegripas om 
de kan anses vara ersättning för nya kunder4. Särskilda omständigheter kan 
berättiga avvikelse från detta, till exempel om det är fråga om en lång 
introduktionsperiod. 
b) Därefter görs en beräkning i år av hur länge affärerna med de nya kunderna och 
den tydligt Ökade omfattningen av affärsvolymen med sådana gamla kunder 
(intensifierade kundrelationer) förmodas ge huvudmannen fördelar. Avsikten är 
att förutsäga hur länge de nya och intensifierade affärsförbindelserna troligen 
kommer att vara. Detta omfattar en värdering av marknadssituationen vid 
tidpunkten för avtalets upphörande och affärsområdet. Lägre försäljningssiffror 
efter det att avtalet upphör att gälla innebär inte automatiskt att gottgörelsen skärs 
ned i motsvarande grad då försäljningen kan ha minskat även till följd av sämre 
varukvalitet eller konkurrens5. Denna period är vanligtvis 2 - 3 år, men kan även 
uppgå till 5 år. 
c) Följande faktor som skall beaktas är migrationstalet. Det är ett erkänt faktum att 
en del kunder så småningom går förlorade till följd av att de flyttar av naturliga 
skäl. Migrationstalet beräknas i procent av provisionen på årsbasis på basen av 
den i fråga varande agenturens speciella erfarenheter. Här förekommer en tydlig 
variation, men i ett fall ansåg Bundesgerichtshof att migrationstalet var 38 %6. 
d) Efter det minskas siffran för att man skall kunna beräkna nuvärdet med beaktande 
av höjda inkomster. Ett sådant beräkningssätt utgående från genomsnittliga 
räntesatser förekommer även inom andra rättskipningsområden. 
Eâ&2 
I denna fas bedöms frågan om rimlighet enligt artikel 17.2 a andra strecksatsen i 
direktivet. I praktiken ändras loppet sällan av rimlighetsskäl. Följande faktorer beaktas: 
om handelsagenten har affärsförbindelser med andra huvudmän. 
Handelsagentens försummelse. 
Mål VII ZR 194/63 Bundesgerichtshof, 15.2.1965. 
Mål BB 227/70 Celle, 13.11.1969. 
Mål VIII 94/93 Bundesgerichtshof, 23.2.1994. 
Storleken på handelsagentens ersättning. Till exempel, har huvudmannen nyligen 
minskat provisionssatsen då han ansett att handelsagentens inkomster blivit för 
höga eller har huvudmannen betalat handelsagenten ett betydande 
provisionsbelopp för affärer med kunder som handelsagenten inte har skaffat eller 
i vilka han inte medverkat. Eller har handelsagenten mottagit någon särskild 
ersättning för att upprätthålla en inventarieförteckning, speciell bonus för nya 
kunder, delkredereprovision, särskilda tillägg för mässor och utställningar eller 
extra ersättningar för underagenter. Hade han kostnader på grund av att han 
förlorade underagenter. 
Minskning av huvudmannens omsättning. 
Fördelens betydelse för huvudmannen. 
Pensionsavgifter som har betalats av huvudmannen. 
Förekomst av konkurrensklausuler. Det är klart att huvudmannen skall betala en 
högre gottgörelse för detta. 
Fas 3 
Summan som beräknats enligt fas 1 och 2 skall därefter jämföras med maximibeloppet 
enligt artikel 17.2 b i direktivet. Enligt den bestämmelsen får gottgörelsen inte överskrida 
ett belopp motsvarande en årlig ersättning beräknad med utgångspunkt från 
handelsagentens genomsnittliga årliga ersättning under de föregående fem åren och om 
avtalet ingåtts inom de föregående fem åren, skall gottgörelsen beräknas med 
utgångspunkt från genomsnittet av ersättningen under perioden i fråga I praktiken är 
beräkningen av maximibeloppet snarare en sista rättelse än en metod för beräkning av 
gottgörelsen7. 
Då maximibeloppet beräknas omfattar ersättningen alla former av betalningar, inte endast 
provisioner, och baserar sig på alla kunder, inte endast nya eller intensifierade 
kundrelationer.8 Om det sammanlagda beloppet enligt fas l och 2 är mindre än 
maximibeloppet skall detta belopp utbetalas, men om beloppet överskrider 
maximibeloppet skall maximibeloppet utbetalas. Det är ovanligt att maximibeloppet 
uppnås med undantag av de fall då handelsagenten har skaffat alla kunder eller största 
delen av dem. 
Ett exempel på faserna 1 - 3: 
Provision för nya kundrelationer 50 000 ecu 
eller intensifierade kundrelationer 
under de senaste 12 månaderna av 
agenturavtalet 
Mål VH ZR 47/69 Bundesgerichtshof, 19.11.1970. 
Mål VII ZR 23/70 Bundesgerichtshof, 3.6.1971. 
Den beräknade varaktigheten för fördelar är 
3 år med ett migrationstal på 20 % 
Årl 50 000-10 000= 40 000 ecu 
Âr2 40000- 8000= 32000ecu 
År3 32000- 6400= 25600ecu 
Sammanlagd förlorad provision 97 600 ecu 
Oniräkning till nuvärde tex. 10 %. 
Detta belopp motsvarar den faktiska gottgörelsen. 87 840 ecu 
Detta belopp kan justeras med tanke 
på rimlighet (se fas 2). 
En slutlig korrigering skall göras om 
beloppet överskrider maximibeloppet 
enligt artikel 17.2 b i direktivet. 
Enligt artikel 17.2 c skall beviljandet av en gottgörelse inte hindra handelsagenten från att 
kräva skadestånd. Denna bestämmelse reglerar situationen då handelsagenten enligt 
nationell lagstiftning är berättigad att kräva skadestånd för kontraktsbrott eller om den 
uppsägningstid som föreskrivs i direktivet inte har iakttagits. Man har strävat efter att 
fastställa dessa bestämmelser i bilaga B. 
Det visar sig alltså att metoden för beräkning av gottgörelsen är ytterst exakt och att den 
borde ge ett förutsägbart resultat. Huvudmännen borde därmed kunna fastställa riskerna 
på förhand och kunna känna sig relativt trygga när de sluter agenturavtal. Ur 
handelsagentens synpunkt gör tydligare rättigheter det enklare att motivera och yrka på 
skadestånd. 
2. Systemet med skadestånd 
Enligt artikel 17.3 i direktivet har handelsagenten rätt till ersättning för den skada han 
tillfogas som en följd av att hans affärsförbindelser med huvudmannen har upphört. En 
sådan skada skall anses ha uppstått i synnerhet när affärsförbindelserna upphör under 
förhållanden 
som berövar handelsagenten den provision som han skulle ha uppburit om man 
hade fortsatt att tillämpa agenturavtalet normalt samtidigt som huvudmannen 
dragit stora fördelar av handelsagentens insatser, 
eller som inte har tillåtit handelsagenten att amortera av de kostnader och utgifter 
som han har åsamkats vid fullgörandet av agenturavtalet på huvudmannens 
inrådan. 
Det finns inget maximibelopp för skadeståndet 
Systemet med skadestånd grundar sig på fransk lagstiftning från år 1958 och hade som 
mål att ersätta handelsagenten för de förluster han hade åsamkats som en följd av att 
agenturavtalet upphört att gälla I förhållande ull systemet med gottgörelse i Tyskland har 
det i Frankrike utvecklats en rättspraxis om rätten till skadestånd och dess storlek. Olika 
domar i franska domstolar har motiverat en utbetalning av skadestånd med att det 
motsvarar de kostnader som handelsagentens efterträdare skulle ha för att köpa agenturen 
eller med att det motsvarar den tid det tar för handelsagenten att åter bygga upp en 
kundkrets istället för de kundrelationer han blivit tvungen att avstå från. 
Enligt rättspraxis fastställs ersättningsnivån som det totala beloppet av provisionerna 
under de två senaste åren eller som det totala beloppet av två års provisioner, beräknade 
som ett genomsnitt för tre avtalsår i enlighet med allmänt handelsbruk. Men domstolarna 
kan enligt eget gottfinnande bestämma en annan ersättningsnivå om huvudmannen kan 
påvisa att handelsagentens förlust i verkligheten var mindre, till exempel om 
agenturavtalet varit i kraft endast en kort tid, eller om handelsagentens förlust är större till 
följd av handelsagentens ålder eller tjänstetid. 
Ersättningen beräknas på grund av alla ersättningar, inte endast, provisioner. 
Beräkningarna baserar sig på bruttobeloppet, talan gör ingen åtskillnad mellan gamla och 
nya kunder och särskilda provisioner tas med i beräkningen. Kostnader för intäktens 
förvärvande dras normalt inte av. Slutligen skall även utestående provisioner tas med i 
beräkningen. 
Ei^ttningen motsvarar handelsagentens förlorade marknadsandel och hans förlust 
fastställs vid den tidpunkten. Således beaktas inte framtida omständigheter såsom t.ex. att 
huvudmannen upphör med verksamheten eller att handelsagenten fortsätter arbeta med 
samma kunder eller utvecklingen på marknaden. På samma sätt behöver handelsagenten 
inte göra en låg värdering av sin förlust. 
Direktivet har ökat intresset för att kräva skadestånd när agenturavtalets uppsägningstid 
inte har iakttagits. Det beviljade beloppet motsvarar maximibeloppet för den 
uppsägningstid som inte iakttagits beräknat på de provisioner som erhållits under de två 
senaste åren eller den provision som erhållits under samma period föregående år. 
Mer noggranna kommentarer till systemet i Frankrike finns i bilaga B. 
SITUATIONEN I MEDLEMSSTATERNA 
Alla medlemsstater har tillämpat direktivet och bilaga A med en förteckning över lagarna 
har bifogats denna rapport Med undantag av Frankrike, Förenade kungariket och Irland 
har medlemsstaterna införlivat möjligheten till gottgörelse i den nationella lagstiftningen. 
Förenade kungariket har erbjudit parterna möjlighet till gottgörelse, men om möjligheten 
inte utnyttjas, har handelsagenten rätt till skadestånd. Irland har inte tagit med någon 
valmöjlighet överhuvudtaget i sin lagstiftning och därför har kommissionen inlett 
förfaranden enligt artikel 169. Dessutom har kommissionen inlett överträdelseförfaranden 
mot Italien eftersom landet inte har införlivat artikel 17 i direktivet på rätt sätt. Närmare 
uppgifter om irländsk och italiensk lagstiftning återfinns i bilaga B. 
I de flesta medlemsstaterna finns det ännu inte några domstolsbeslut, medan det i andra 
medlemsstater endast finns några få fall. Förklaringen till detta är att lagarna i de flesta 
medlemsstaterna fortfarande är mycket nya och endast gäller för agenturavtal som trätt i 
kraft sedan den 1 januari 1994. Dessutom är många agenturer i Frankrike och Tyskland, 
där det förekommit några fall, inte internationella till sin natur och lagen följer en djupt 
förankrad tradition. 
Den andra orsaken till att det saknas inrapporterade fall är en tendens bland parterna att 
försöka nå en överenskommelse före domstolsförhandling. Handelsagenterna har inte 
alltid ekonomiska möjligheter att kräva skadestånd på rättslig väg och måste därför gå 
med på en förlikning. Dessutom avskräcker osäkerheten i samband med rättegångar som 
utan undantag hålls inom ett annat rättskipningsområde handelsagenten från att yrka på 
skadestånd genom alla rättsinstanser. 
Fallen i Tyskland och Frankrike tyder på en kontinuitet inom rådande jurisdiktion i dessa 
länder. I Portugal där direktivet innebär en förändring av den tidigare situationen visar 
rättspraxis på att domstolarna har valt en annan linje än de tyska domstolarna genom att 
domaren direkt försöker tillämpa rimlighetsprincipen. I Italien, där det förekommit endast 
en dom enligt den nya artikeln 1751 i civilrätten har magistratsdomstolen i Viterbo gett 
utslaget att då det saknas kriterier för en beräkning av gottgörelsen i artikel 1751 i 
civilrätten, skall domstolen i stället tillämpa den gemensamma överenskommelsen. Den 
gemensamma överenskommelsen följer ett beräkningssystem som baserar sig på 
avtalstiden, inte på antalet nya kunder som handelsagenten har skaffat. Således har även 
de italienska domstolarna valt en annan linje än de tyska. Det rör sig emellertid om ett 
enda fall i de italienska domstolarna som ännu måste bekräftas. I Danmark har endast tre 
domar rapporterats. En fjärde dom har överklagats. De rapporterade fallen uppvisar en 
tendens att överta och följa tysk rättstillämpning. 
Mot bakgrund av den relativt begränsade rättsliga behandlingen och ämnets natur har 
kommissionen då den utarbetat denna rapport velat utreda både den praktiska och den 
rättsliga situationen. Bilaga B innehåller närmare uppgifter om det rättsliga och praktiska 
läget. 
Ingen medlemsstat förfogar över någon statistik. Handelsagenternas och mäklarnas 
internationella förbund (IUCAB) har nu börjat samla in uppgifter. Detta är positivt 
eftersom IUCAB borde kunna samla in ansenliga mängder information via sina 
medlemsorganisationer i medlemsstaterna och IUCAB har erbjudit sig att regelbundet 
presentera denna statistik för kommissionen. Myndigheterna i Portugal har också inrättat 
ett centralt system för insamling av information från alla domstolar om typen av fall samt 
utslagen i de enskilda fall som berör EG-rätt eller Luganokonventionen som naturligtvis 
även omfattar direktivet om handelsagenter. 
AFFARSPRAXIS 
Kommissionen ville klarlägga om direktivet och framför allt rätten till gottgörelse eller 
skadestånd lett till någon ändring i rådande affärspraxis. Vidare ville kommissionen 
också fastställa om de olika möjlighetenia orsakat snedvridning av konkurrensen. Bristen 
på statistik gör det emellertid extra svårt att dra några slutsatser i detta hänseende. 
På det hela taget ansåg kommissionen att det inte förkommit några förändringar av 
affärspraxis. Det fanns en del tecken på att huvudmännen hade övergått till 
återförsäljaravtal i Frankrike, Tyskland, Luxemburg och Belgien. Förklaringen kan delvis 
vara att då ett återförsäljaravtal rättsligt upphör att gälla, behöver huvudmannrn inte 
betala gottgörelse eller skadestånd, eller endast ett obetydligt sådant. I Förenade 
kungariket, Irland och Sverige rapporterades det att huvudmännen nu övervägde mycket 
noggrannare om ett agenturavtal var den lämpligaste affärsformen och därför följde en 
mycket försiktigare linje. Men i praktiken övergick huvudmännen inte alltid från 
agenturavtal till andra affärsformer. 
Det förefaller som om reaktionen i Förenade kungariket har varit speciell. Innan 
bestämmelserna om genomförandet av direktivet trädde i kraft i Förenade kungariket 
sade huvudmännen upp sina agenturavtal och förhandlade på det hela taget om nya avtal. 
Men i vissa fall slöts inga nya agenturavtal eller alternativt anställdes handelsagenterna 
som arbetstagare. Detta återspeglar den fundamentala förändring som direktivet 
framkallade vad avser lagstiftningen i Förenade kungariket och huvudmännens rädsla för 
det okända Det är för tidigt att avgöra om man i Förenade kungariket kommer att avstå 
från agenturavtal för gott. 
Enligt fransk lagstiftning och praxis uppgår skadestånd i de flesta fallen till 2 års 
provision, vilket är dubbelt så mycket som det lagliga maximibeloppet enligt möjligheten 
till gottgörelse. Det är klart att detta gör det mycket dyrare att utse en handelsagent i 
Frankrike enligt fransk lagstiftning. Detta har lett till att en del huvudmän, då de utser en 
handelsagent i Frankrike, försöker tillämpa en annan lagstiftning än fransk eller helt 
undviker att sluta agenturavtal. Det finns inga belägg för utbredda problem eller någon 
omfattande snedvridning av handeln i de medlemsstater som systemet med gottgörelse 
och de som har valt systemet med skadestånd. 
HUVUDMÄNNENS OCH HANDELSAGENTERNAS REAKTIONER 
Helt allmänt kan man säga att handelsagenterna har reagerat positivt på direktivet då de 
anser att det har förbättrat deras rättigheter. Så är fallet i Danmark, Finland, Förenade 
kungariket, Irland, Luxemburg, Sverige och Österrike. Franska handelsagenter förhåller 
sig positivt till systemet med skadestånd i Frankrike och vill inte ha några ändringar. 
Huvudmännens reaktioner på direktivet är delade. I viss utsträckning förhåller sig 
huvudmännen negativt till förändringen eftersom de nu måste bevilja handelsagenterna 
utökade rättigheter. Vissa huvudmän är skeptiska, inte därför att de är motvilliga att 
betala ut en gottgörelse då ett avtal upphör att gälla, utan därför att de ogillar det otydliga 
systemet. Franska huvudmän förefaller att stödja systemet med skadestånd och har inte 
opponerat sig mot det. 
Det finns ingen tendens bland handelsagenter eller huvudmän i de medlemsstater som har 
infört möjligheten med gottgörelse att föredra något annat system. I Förenade kungariket 
där parterna kan välja att betala gottgörelse, framträder inga tydliga preferenser även om 
de flesta avtal inte innehåller någon bestämmelse om gottgörelse. Det är fortfarande 
oklart för huvudmännen var skillnaden mellan de två systemen ligger. Det finns en viss 
grad av intresse för gottgörelse bland huvudmännen på grund av den övre gränsen, men 
andra huvudmän föredrar systemet med skadestånd eftersom handelsagenten måste 
påvisa en verklig förlust. 
SVÅRIGHETER 
Ett antal svårigheter har uppstått vad avser artikel 17 i direktivet. 
1) Tolkningssvårigheter 
Många kommentatorer och jurister har påpekat att artikel 17 är oklar och vag, vilket leder 
till svårigheter då de försöker ge kunder råd om omfattningen av handelsagentens 
rättigheter då ett agenturavtal upphör att gälla. Sådana synpunkter framlades framför allt i 
Danmark, Förenade kungariket, Irland, Italien, Spanien och Sverige. 
a. 3Qtt£Q£ëlse. 
Vad avser möjligheten till gottgörelse finns det i vissa medlemsstater en tendens att 
förlita sig på maximibeloppet, medan maximibeloppet enligt det tyska systemet, vilket 
låg till grund för direktivet, inte har någon betydelse för metoden för beräkning av 
gottgörelsen. Det används endast i slutet av förfarandet som ett sista medel till rättelse. I 
vissa medlemsländer har man försökt att fastställa ett rimligt belopp med beaktande av 
många olika varierande faktorer, vilket inte heller det är samma linje som följs av de 
tyska domstolarna Danmark och Österrike förefaller att följa den tyska modellen men i 
Österrikes fall når man ofta maximibeloppet, medan det ytterst sällan nås i Tyskland 
utom i de fall då handelsagenten har skaffat alla kunder. 
I Italien förefaller det för närvarande som om det tidigare systemet fortfarande tillämpas 
även om en ny lag har trätt i kraft. Detta antagande bekräftas av utslaget i målet Pretura 
Viterbo där domstolen ansåg att bestämmelsen i artikel 1751 i Italiens civilrätt, som är en 
tillämpning av artikel 17.2 i direktivet, är så oklar vad avser metoden att beräkna 
gottgörelsen att domstolen tillämpade den gemensamma överenskommelsen. Metoden 
för beräkning enligt den gemensamma överenskommelsen motsvarar inte den tyska 
modellen, utan baserar sig på den avtalstid, den provisionssats och de procentenheter som 
fastställts i den gemensamma överenskommelsen. 
Sålunda verkar det som om det finns olika tolkningar. Visserligen är rättstillämpningen 
vad avser artikel 17 i domstolarna i medlemsländerna förutom i Tyskland, fortfarande 
mycket begränsad. 
b. Skadestånd 
Vad gäller möjligheten till skadestånd har detta system tydligen inte gett upphov till 
tolkningssvårigheter i Frankrike där tidigare rättstillämpning har fortsatt att gälla. Men i 
Förenade kungariket där man utnyttjat möjligheten till skadestånd, eftersom parterna inte 
kan välja alternativ, har man närmat sig ärendet på ett helt annat sätt. I detta skede finns 
det ännu inte någon rättspraxis i Förenade kungariket men i praktiken försöker parterna 
tillämpa principerna i Common Law. Dessa principer står i direkt motsatsförhållande till 
den väletablerade metoden för beräkning av skadestånd i Frankrike. Det engelska 
systemet beaktar till exempel den framtida utvecklingen efter det agenturavtalet upphört 
att gälla, vilket leder till att den part som åsamkats förluster måste kunna påvisa det. I 
Frankrike har däremot omständigheterna efter det att agenturavtalet upphör inte någon 
betydelse för skadeståndets storlek. Enligt fransk lag är standardersättningen två års 
provisioner, vilket motsvarar kostnaden för att köpa en agentur eller den tid det tar för 
handelsagenten att åter bygga upp en kundkrets. Det är svårt att inse hur domstolar i 
Förenade kungariket skulle kunna nå upp till detta belopp. Det beror utan tvivel på det 
tidigare rättslaget i Förenade kungariket där agenturavtal kunde avslutas utan ersättning 
efter en viss uppsägningstid. Det har naturligtvis påverkat affärspraxis. Det fanns inget 
egentligt goodwill-begrepp förknippat med en agentur i vilken handelsagenten var 
delaktig. Det är inte möjligt att förutspå hur domstolarna i Förenade kungariket kommer 
att tolka direktivet, men det förefaller sannolikt att de kommer att beakta befintliga 
principer i Common law. 
Samma svårigheter kommer troligen att uppstå i Irland om Irland väljer möjligheten till 
skadestånd. v 
c. Följder av det oklara läget 
Tolkningssvårigheterna har påverkat handelsagenternas och huvudmännens reaktioner på 
direktivet. För båda parter har det inneburit att de använt mer tid för förhandlingar 
eftersom rättighetenia och deras omfattmng inte är klart fastställda. Ingendera part drar 
nytta av detta. Dessutom har det lett till att olika stora belopp beviljats. Osäkerhet och 
meningsskiljaktigheter orsakar också en ovilja att inrätta agenturer och utgör ett hinder 
för huvudmän som vill arbeta med handelsagenter i andra medlemsstater. Det är viktigt 
att direktivet tolkas enhetligt och ger upphov till förutsägbara och tydliga resultat. * 
10 
2) Handelsagenternas ställning 
Direktivet har lett till en förbättring av handelsagenternas ställning gentemot sina 
huvudmän. Trots det förefaller det som om handelsagenterna inte alltid har möjlighet att 
till fullo yrka på sina rättigheter då de saknar resurser för att vidta rättsliga åtgärder. Detta 
är ett allmänt problem och gäller inte uttryckligen enbart detta direktiv. Möjliga 
botemedel behandlas inte inom ramen för denna rapport. Kommissionen anser emellertid 
att ett klargörande av bestämmelserna i direktivet och beräkningsmetoder är till nytta för 
handelsagenterna och gör det lättare för dem att driva igenom sina krav. 
3) Val av lag 
Slutligen har man stött på vissa problem i fråga om klausuler om val av lag i avtal och 
försök har gjorts att undvika tillämpning av vissa lagar genom klausuler om val av lag 
eller behörighetsklausuler. I direktivet fastställs inte några bestämmelser om 
internationell civilrätt. Därmed har parterna frihet att välja vilken lag som skall gälla för 
agenturavtalet, med förbehåll för bestämmelserna i Romkonventionen från 1980 om 
tillämplig lag på avtalsförpliktelser. Kommissionen anser att artiklarna 17 och 18 i 
direktivet är obligatoriska bestämmelser och därmed är domstolarna i medlemsstaterna 
behöriga att behandla tvisten enligt Romkonventionen 1980 och därigenom kan de 
säkerställa att direktivet tillämpas. Brysselkonventionen 1968 om domstolars behörighet 
att avgöra, erkänna och verkställa privaträttsliga och kommersiella ärenden ger också 
stöd för att en domstol i en medlemsstat har domsrätt så länge det gäller gemenskapsmål 
och handelsagenten är verksam inom EG9 . Sålunda förefaller det inte finnas något behov 
av att ändra direktivet i detta hänseende. 
SLUTSATS 
Kommissionen konstaterar att de flesta medlemsstaterna har valt möjligheten med 
gottgörelse och att handelsagenter och huvudmän i dessa medlemsstater har understött 
detta beslut. Direktivet har angett en övre gräns för gottgörelsen, men ger inte några klara 
riktlinjer till en metod för beräkning av gottgörelsen. En klar och exakt metod för 
beräkning av gottgörelsen skulle leda till större rättslig klarhet, vilket båda parter skulle 
dra nytta av. Vad gäller ersättningsalternativet som valts i Frankrike, tycks det inte ha 
orsakat några problem för handelsagenter och huvudmän i Frankrike. I Frankrike är 
ersättningsnivån helt allmänt mycket högre än nivån för gottgörelse. Tillämpningen i 
Förenade kungariket där parterna har möjlighet att välja system har lett till osäkerhet, 
särskilt då ingetdera av de två alternativen är känt för det brittiska rättsliga systemet. 
Arcado Sprl mot Haviland SA Mål 9/87, REG 1988,1539, domstolen beslöt att 
skadeståndsanspråk till sin natur är en avtalsfråga och därför tillämpades artikel 5.1 i 
Brysselkonventionen 1968, vilket erbjöd en möjlighet till ytterligare basis för jurisdiktion. 
11 
I detta skede finns det mycket litet rättslig erfarenhet av direktivet. Mot bakgrund av den 
information som samlats in förefaller det vara nödvändigt att utforma artikel 17 klarare. 
Det är fortfarande för tidigt att dra några långt gående slutsatser. Kommissionen anser att 
denna rapport, som ger utförliga uppgifter speciellt om metoden för beräkning av 
gottgörelsen såsom den beräknas i Tyskland, gör artikel 17 i direktivet klarare och 
därigenom borde den göra det lättare att tolka artikel 17 i direktivet på ett enhetligt sätt. 
12 
BILAGA A 
FÖRTECKNING ÖVER MEDLEMSSTATERNAS LAGAR OM GENOMFÖRANDE 
AV DIREKTIVET OM HANDELSAGENTER f 86/653/EEG^ . 
Slutdatum för genomförande: 31.12.89 
(Förenade kungariket och Irland: 31.12.93) 
(Italien, beträffande artikel 17:31.12.92) 
1. Belgien Lag av den 13 april 1995 
offentliggjord i Moniteur Belge av den 2.6.1995, s. 15621 
ikraftträdande: 12.6.1995 
2. Danmark Lag nr 272 av den 2 maj 1990 
offentliggjord i Lovtidende A. 1990 s. 922 
ikraftträdande: 4.5.90 
tillämpning på gällande avtal: 1.1.92 
3. Tyskland Lag av den 23 oktober 1989 
offentliggjord i Bundesgesetzblatt 198911910 
ikraftträdande: 1.1.90 
tillämpning på gällande avtal: 1.1.94 
4. Grekland Presidentförordning nr 219 av den 18 maj 1991 
offentliggjord i grekiska regeringens officiella tidning nr 81 av den 
30 maj 1991 och nr 136 av den 11 september 1991, ändrad genom 
kungörelserna nr 249/93, 88/94 och 312/95. 
ikraftträdande: 30.5.1991 
tillämpning på gällande avtal: 1.1.94 
5. Spanien Lag nr 12/1992 av den 27 maj 1992 
offentliggjord i BOE nr 129 av den 29 maj 1992 
ikraftträdande: 19.6.1992 
tillämpning på gällande avtal: 1.1.94 
13 
6. Frankrike Lag nr 91-593 av den 25 juni 1991 
offentliggjord i franska republikens officiella tidning 17.6.1991 s. 
8271 
ikraftträdande: 28.6.1992 
förordning 92-506 av den 10 juni 1992 
offentliggjord i Frankrikes officiella tidning 12.6.1992 s. 7720 
ikraftträdande: 1.1.1994 
tillämpning på gällande avtal: 1.1.94 
7. Irland Statutory Instrument: SI N° 33,1994 av den 21.2.1994 
ilaaftträdande: 1.1.1994 
tillämpning på gällande avtal: 1.1.94 
8. Italien förordning nr 303 av den 10 september 1991 
offentliggjord i Gazetta ufficiale nr 57 av den 20 september 1991. 
ikraftträdande: 1.1.1993 
tillämpning på gällande avtal: 1.1.94 
9. Luxemburg Lag av den 3 juni 1994 
offentliggjord i Memorial A-N* 58 av den 6 juli 1994, s. 1088 
tillämpning på gällande avtal: 1.1.94 
10. Nederländerna Lag av den 5.7.89 
offentliggjord i Staatsblad 1989 n° 312 
ikraftträdande: 1.11.89 
tillämpning på gällande avtal: 1.1.94 
återantagen genom lag nr 374/1993 som artiklarna 400-445 i 
avdelning 7 i Burgelijk Wetboek 
11-Österrike Lag av den 11 februari 1993 
offentliggjord i Bundesgesetzblatt 88 
ikraftträdande: 1.3.1993 
tillämpning på gällande avtal: 1.1.1994 
14 
12.£ojmgal Förordning nr 178/86 av den 3 juli 1986 
offentliggjord i Diârio da Republica, I série, s. 1575 
ikraftträdande: 2.8.86 
tillämpning på gällande avtal: 2.8.86 
ändrad genom lag nr 118/93 av den 13 april 1993 offentliggjord i 
Diârio da Republica nr 86 s. 1818 av den 13 april 1993 
tillämpning på gällande avtal : 1.1.94 
I3.£inland Lag nr 417 av den 8 maj 1992 
offentliggjord i författningssamlingen 14.5.1992 
ilaaftträdande: 1.11.1992 
tillämpning på gällande avtal: 1.1.1994 
14. SYSrigÊ Lag nr 351 av den 2 maj 1991 
ikraftträdande: 1.1.1992 
tillämpning på gällande avtal: 1.1.1994 
15. Förenade 
kungariket Statutory Instrument SI 1993 nr 3053 av den 7 december 1993 
och SI 1993 nr 3173 av den 16 december 1993 
ikraftträdande: 1.1.94 
tillämpning på gällande avtal: 1.1.1994 
Nordirland: 
Statutory Rules of Northern Ireland 1993 n° 483 av den 17 
december 1993 
ikraftträdande: 13.1.1994 
tillämpning på gällande avtal: 13.1.1994 
15 
BILAGAS 
BELGIEN 
Lagen om handelsagenter trädde i kraft först den 12 juni 1995. Därför har domstolarna 
ännu inte avgjort några mål med anledning av den nya lagen. 
I artikel 20 i lagen har rätten till goodwill-gottgörelse införts. Innan den nya lagen 
stiftades hade de belgiska domstolarna i sina huvudbeslut förkastat rätten till goodwill-
gottgörelse eftersom good-will ansågs mer förknippad med huvudmannen än med 
agenten. Därför har den nya lagen medfört en viktig ändring i lagstiftningen. 
Lagen innehåller inga riktlinjer om hur gottgörelsen skall beräknas, med de flesta 
kommentatorerna hävdar att det är domarens sak att fastställa summan med beaktande av 
olika omständigheter, såsom provisionens storlek under de sista avtalsåren, 
kundutvecklingen, i vilken omfattning huvudmannen kommer att fortsätta göra vinster, 
avtalsförhållandenas varaktighet, huvudmannens engagemang, befintligheten av en 
pension som finansieras av huvudmannen eller huruvida agentens avtal med 
huvudmannen är hans enda representation. En författare har i synnerhet förlitat sig på den 
tyska beräkningsmetoden. 
Utövande belgiska jurister ansåg att hänsyn måste tas till lagen om handelsagenter och 
till de tyska erfarenheterna. Enligt lagen av den 3 juli 1978 om handelsagenter beräknas 
dock gottgörelsen på basis av 3 månaders lön för en handelsagent som har representerat 
samma huvudman mellan ett och fem år. Denna period förlängs med en månad för varje 
ytterligare fem avtalsår. 
Enligt artikel 18.3 i den belgiska lagen är det möjligt att för försummad upppsägningstid 
yrka skadestånd, som uppgår till den förlorade provisionen i överensstämmelse med den 
beräkningsmetod som fastställs i denna artikel. 
Slutligen kan enligt artikel 21 i den belgiska lagen en agent som är berättigad till 
gottgörelse dessutom yrka skadestånd för den skada han faktiskt lidit. Det framgår inte 
under vilka omständigheter detta kan betalas och huruvida rätt till gottgörelse automatiskt 
medför rätt att begära skadestånd. Enligt kommissionens åsikt strider denna sistnämnda 
tolkning mot artikel 17.1 i direktivet eftersom effekten av en sådan tolkning vore den att 
två alternativ skulle gälla kumulativt. 
16 
DANMARK 
I och med att direktivet genomfördes i Danmark och rätten till gottgörelse infördes 
genom kapitel 25 i lag nr 272 av den 2 maj 1990, gavs en ny rättighet som inte fanns 
enligt den tidigare lagen. 
Hittills har endast tre domar inrapporterats9.1 fallet Löpe Handel ålades huvudmannen att 
betala förlusterna för underlåtenhet att iaktta den avtalade uppsägningstiden och att i 
gottgörelse betala ett års provision för de nya kunder som agenten värvat för 
huvudmannens räkning. Det bevisades att de nya kunderna förlorades ett år efter att 
agenturavtalet utlöpt. I fallet S&L ålades huvudmannen att betala gottgörelse till 
maximalt belopp. Det bevisades att praktiskt taget alla kunder hade värvats av agenten. I 
fallet Cramer upptäckte rätten att ett avsevärt antal kunder var engångskunder som 
huvudmannen inte kunde vänta sig att göra vidare affärer med. Huvudmannen ålades att i 
gottgörelse betala 150 000 DKK. Som jämförelse kan nämnas att det maximala beloppet 
hade varit 400 000. 
I praktiken begär agenterna uppenbarligen maximalt belopp, medan huvudmännen 
försöker förhandla ner siffran. Trots att det inte är regel finns det för närvarande ingen 
tendens till att betala det maximala beloppet. Beräkningarna ser ut att följa den tyska 
modellen. 
Vad gäller andra medlemsstater finns ingen användbar statistik. 
Med paragraf 6 i lagen införs direktivets artikel 17.2 c och fastställs att om en agent eller 
huvudman försummar sina skyldigheter gentemot motparten, är motparten berättigad till 
ersättning för den skada han lider. 
TYSKLAND 
I artikel 89 b i Handelsgesetzbuch fastställs agenternas rätt till gottgörelse. 
Beräkningssättet fastställs i själva rapporten. 
Löpe Handel mot GE Lighting (Handelsrätten,i Köpenhamn 25.9.1995); S&L mot Eskimo (High 
Court, Western Division 14. U. 1995); Cramer mot B&fi (Handelsrätten i Köpenhamn 
15.12.1995). 
17 
I praktiken ser det ut som om inget har förändrats i Tyskland vad gäller sättet att beräkna 
gottgörelse efter det att direktivet införlivades i Tyskland, eftersom bestämmelsen om 
gottgörelse i direktivet inte krävde någon ändring i tysk lagstiftning. Den förändring som 
noterades av industrin var i förhållande till avtal med andra EU-länder, vilka före 
direktivet inte berättigade till gottgörelse. 
GREKLAND 
Genomförandet av direktivets artikel 17 genom artikel 9 i presidentförordning 219 av den 
18 maj 1991 överensstämde inte med direktivet, i synnerhet eftersom det inte 
genomförde den andra strecksatsen i artikel 17.2 a, enligt vilken gottgörelsen skall vara 
skälig. Grekland har efter brevväxling med kommissionen 1995 infört en ny lag, som 
genomför artikel 17.2 a. 
Enligt artikel 9.1 c hindrar inte rätten att begära gottgörelse en agent från att begära 
skadestånd enligt civillagen. Skadestånd kan betalas och fastställas beroende på om det är 
fråga om ett tidsbestämt avtal eller ett avtal på obestämd tid. 
En agent får också anhålla om skadestånd för underlåtenhet att lämna meddelande. 
SPANIEN 
I artikel 28 i lag nr 12/1991 av den 27 juni 1995 föreskrivs om betalning av gottgörelse. I 
artikel 29 i lagen föreskrivs om tilldömandet av skadestånd om huvudmannen ensidigt 
bryter ett agenturavtal som ingåtts på obestämd tid. Direktivet har fyllt ett tomrum i 
spansk lagstiftning, eftersom det före lagen om genomförande av direktivet inte fanns 
någon särskild lag om handelsagenter eller agenturavtal. Artikel 29 gäller dock inte 
endast avtalsbrott och därför har Spanien uppenbarligen genomfört båda alternativen i 
direktivets artikel 17, om inte domstolen tolkar tillämpningsområdet för artikel 29 snävt. 
Eftersom lagen trädde i kraft så nyligen saknas rättspraxis inom detta område. Den 
rättspraxis som föregick den nya lagen kan ha betydelse i framtiden eftersom vissa av 
principerna kan bli riktgivande för kommande rättsskipning vid de spanska domstolarna. 
18 
Enligt den gamla lagen var det också möjligt att yrka både skadestånd och goodwill-
gottgörelse, och agenterna brukade kumulera båda yrkandena. Skillnaden mellan de båda 
gottgörelserna suddades ibland ut i praktiken. Högsta domstolen har upprepade gånger 
erkänt möjligheten till att få goodwill-gottgörelse. Domaren ges en omfattande 
beslutanderätt att fastställa gottgörelsen, och i allmänhet beräknas den på agentens 
inkomster10. Vad gäller skadestånd beaktade domstolarna ett antal olika omständigheter 
för att kunna fatta beslut, innefattande den senaste provisionens storlek, aktivitetens art, 
prestigeförlust och huruvida avtalet var med ensamrätt eller inte". 
Slutligen skall skadestånd betalas för underlåtenhet att iaktta föreskriven uppsägningstid. 
Skadeståndet motsvarar den provision agenten hade fått, om uppsägningstiden hade 
iakttagits12. 
Trots de domar som fällts är det dock svårt att dra allmänna slutsatser, i synnerhet som 
gottgörelsen i Spanien fastställs efter förhöret och beslutet inte offentliggörs. 
FRANKRIKE 
Till skillnad från många andra medlemsstater har direktivet inte medfört någon 
grundläggande förändring av den tidgare gällande lagen i Frankrike. Enligt artikel 12 i 
lag nr 91/593 av den 25 juni 1991, fortsätter fransk lagstiftning att medge rätt till 
kompensation när ett agenturavtal upphör. Förändringen gäller de omständigheter under 
vilka ersättning skall betalas och inte beräkningssättet. Rätten till gottgörelse gäller för 
närvarande om ett avtal inte förlängs och om agenten säger upp avtalet på grund av ålder, 
sjukdom eller svaghet eller på grund av dödsfall. 
Gottgörelsen beräknas som tidigare enligt rättspraxis, eftersom varken den gamla eller 
den gällande lagen fastställer beräkningssättet. I de flesta fallen uppgår gottgörelsen till 
två års bruttoprovision, som beräknas utifrån agentens genomsnittliga ersättning under de 
tre föregående åren eller den totala summan av de två senaste årens provision. Detta 
gottgörelsebelopp har blivit det sedvanliga och fastställs genom domstolsbeslut där den 
nya lagen tillämpas13. 
Gottgörelsen beräknas inte endast på provisionen utan på all ersättning, och grundar sig 
på bruttobeloppet. Ingen skillnad görs mellan gamla och nya kunder och den innefattar 
särskild provision. Det finns ingen praxis att dra av kostnader för konsultarvoden.. 
Slutligen måste utestående provisioner också beaktas när gottgörelsen beräknas. 
Högsta domstolens domar av den 22 mars 1988 och den 19 september 1989. 
Domar av appellationsdomstolen i Lugo 4.6.1994, appellationsdomstolen i Valencia 14.7.1993 
och appellationsdomstolen i Barcelona 3 0.1.1995. 
Högsta domstolens dom 19.9.1989. 
Se t.ex.: Appellationsdomstolen i Toulouse 20.12.1994, Les Annonces de la Seine, nr 39, 
1.6.1995, s. 28; eppellationsdomstolen i Dijon, 16.6.1994 Les Annonces de la Seine, nr 39, s. 26; 
appellationsdomstolen i Paris, 17.1.1995, Les Annonces de la Seine 1.6.1995, nr 39 s. 8. 
19 
Gottgörelsen representerar den del av marknaden som gått förlorad för agenten och hans 
förlust fastställs vid denna tidpunkt I överensstämmelse med detta beaktas inte 
kommande händelser, som tex. att huvudmannen upphör med sin verksamhet, att 
agenten fortsätter arbeta med samma kunder eller utvecklingen på marknaden.-Det krävs 
inte heller att agenten skall minimera sin förlust 
De franska domstolarna tilldömer inte betalning av två års bruttoprovision som 
kompensation, om det kan bevisas att den förlust agenten lidit är mindre tex. på grund av 
avtalets korta giltighetstid. Likaså gäller att nivån kan höjas om tex. den förlust en agent 
lidit är större på grund av hans ålder eller agenturavtalets längd. 
Direktivet har medfört ett större intresse för yrkande av skadestånd för underlåtenhet att 
iaktta föreskriven uppsägningstid. Det belopp som indrivs är det högsta under den icke 
iakttagna uppsägningstiden, beräknat på provisionen för de två senaste åren eller 
provisionen för samma period föregående år. 
Irland har inte genomfört denna bestämmelse och därför är agenter berättigade varken till 
ersättning eller gottgörelse. Enligt Common law kan en agent yrka skadestånd för 
avtalsbrott. I fråga om avtal för viss tid möjliggör detta för agenten att, villkorat av 
agentens skyldighet att minimera sin förlust, yrka den provision han skulle ha fått till 
avtalets utgång. Detta är likväl inte tillräckligt för att genomföra direktivet. I fråga om 
avtal på obestämd tid gäller yrkandet oftast ersättning under den uppsägningstid som 
skall iakttas. Utöver detta kan agenten dessutom, i bägge fallen, yrka gottgörelse för den 
ekonomiska förlust han lidit till följd av avtalsbrottet. 
Hittills har inga fall inrapporterats. 
Italien ändrade artikel 1751 i civilrätten genom artikel 4 i förordning nr 303 av den 10 
september 1991 för att införa det gottgörelsesystem som fastställs i direktivet. 
Kommissionen anser dock att Italiens genomförande av bestämmelsen är felaktigt, 
eftersom Italien har behandlat de två strecksatserna i artikel 17.^ a i direktivet som 
alternativa förutsättningar medan de i själva verket är kumulativa. I överensstämmelse 
med detta har kommissionen inlett ett överträdelseförfarande. 
Det verkar som om det gamla systemet med gemensamma överenskommelser fortsätter 
att vara tillämpligt. Enasarco-avtalet av den 30 oktober 1992 bifölls både av 
huvudmännen och de organisationer som företräder agenterna. Därigenom har de facto de 
kriterier återinförts som var tillämpliga enligt den tidigare gällande texten i artikel 1751. 
20 
I sin dom av den 1 december 1994 tillämpade tingsrätten i Viterbo den gemensamma 
överenskommelsen. Domstolen ansåg att artikel 1751 i civilrätten inte kunde tillämpas i 
praktiken, eftersom den inte uppställer några kriterier för beräkning av gottgörelsen 
förutom i fråga om maximalt belopp. Följaktligen ansåg domstolen det lämpligt att 
tillämpa den gemensamma överenskommelsen. Domstolen konstaterade också att 
omständigheterna i artikel 1751 inte var avsedda för beräkning av gottgörelsen, utan för 
fastställande av huruvida en gottgörelse var berättigad, om åtminstone en av 
omständigheterna förelåg. Vidare ansåg domstolen att arbetsmarknadens parter för att 
undvika praktiskt olösbara problem klokt nog hade ersatt den gamla gemensamma 
överenskommelsen och därigenom möjliggjort den praktiska tillämpningen av artikel 
1751 i civilrätten. I det här skedet står det inte klart om detta beslut kommer att följas. 
Systemet med en gemensam överenskommelse grundar sig på provisionernas storlek och 
agenturavtalets längd samt de fastställda procentandelar som bestämts i 
överenskommelsen. 
Enligt den gemensamma överenskommelsen erhåller agenten i de flesta fall ett belopp 
som är mycket lägre än det maximala belopp som föreskrivs i direktivet. 
UJXEMBURG 
Luxemburgs lag av den 3 juni 1994 om genomförande av direktivet är tillämplig på 
samtliga avtal ingångna före den 1 januari 1994 och likaså på avtal som ingåtts efter 
sistnämnda datum. I artikel 19 föreskrivs att gottgörelse skall betalas när ett avtal upphör. 
Med den nya lagen infördes en rättighet som inte fanns enligt den tidigare gällande lagen. 
Det är därför inte förvånande att det inte finns några domslut om detta. De som hördes i 
frågan ansåg också att det var för tidigt att utveckla en teori om hur lagen skulle tolkas. 
I artikel 23.1 fastställs rätten till skadestånd för underlåtenhet att iaktta föreskriven 
uppsägningstid och i artikel 23.2 föreskrivs om skadestånd som skall betalas för allvarligt 
avtalsbrott. I artikel 24 fastställs att detta uppgår till ett belopp som motsvarar den 
ersättning som skulle ha betalts under perioden mellan avtalsbrottet och avtalets 
regelmässiga utgång. För att detta belopp skall kunna beräknas måste hänsyn tas till de 
tidigare provisionsnivåerna och till andra väsentliga omständigheter. Detta belopp kan 
sänkas om domaren anser det vara för högt under rådande omständigheer. 
NEDERLÄNDERNA 
I artikel 7:442 i civilrätten föreskrivs om gottgörelse som skall betalas när ett 
agenturavtal löper ut. Enligt artikel 7:439 skall skadestånd betalas för underlåtenhet att 
iaktta föreskriven uppsägningstid och artiklarna 7:440 och 7:441 föreskriver om 
skadestånd som skall betalas för avtalsbrott. Detta täcker perioden från den faktiska 
21 
utgången av ett avtal till det datum då agenturavtalet hade löpt ut om uppsägningstiden 
hade iakttagits. Detta belopp motsvarar den ersättning som skulle ha betalats och grundar 
sig på den provision som betalats före avtalets utgång och andra väsentliga 
omständigheter. Domaren kan sänka beloppet om han anser att det är för högt med 
beaktande av omständigheterna i fallet. Enligt artikel 7:441.3 kan parten i stället för 
beloppet enligt artikel 7:441.1 och 7:441.2 anhålla om kompensation för den skada han 
faktiskt lidit, och bevisbördan vilar på honom. 
Inga fall om tillämpning av den nya lagen har ännu inrapporterats, och ingen statistik 
föreligger heller. 
ÖSTERRIKE 
Den österrikiska lagen av den 11 februari 1993 trädde i kraft den 1 mars 1993. Enligt 
artikel 24 har en agent rätt till gottgörelse. Hittills har inga fall inrapporterats om 
gottgörelse eller skadestånd som skall betalas vid uppsägning av ett agenturavtal enligt 
1993 års lag. Direktivet har lett till en ändring i den tidigare lagen och i synnerhet till en 
fördubbling av maximigränsen. Därför erbjuder tidigare rättspraxis inga användbara 
riktlinjer. Enligt den gamla lagen fanns det en avvikande sänkning av den övre 
ersättningsgränsen motsvarande totalbeloppet av ett års provision beräknad som ett 
årsmedeltal för de senaste tre åren enligt avtalsförhållandets längd. 
I praktiken verkar det som om handelsagenterna beräknar gottgörelsen på basis av de 
genomsnittliga inkomsterna under de senaste fem åren med beaktande av 
kundfluktuationerna genom beräkning av en avvikande inkomst under fem år. I de flesta 
fall överskrider detta den övre gräns som lagen föreskriver. Med detta som utgångspunkt 
förhandlar parterna för att nå en skälig överenskommelse. Beräkningssättet grundar sig 
på de tyska erfarenheterna. 
Det ansågs för tidigt att göra någon bedömning om gottgörelsens genomsnittliga nivå. 
Yrkande på skadestånd eller uppfyllande av avtalet kan framställas om en part säger upp 
avtalet i förtid utan giltigt skäl enligt artikel 23. Artikel 23 är också tillämplig på brott 
mot artikel 21, som reglerar uppsägningstider. Alla andra yrkanden som gäller skadestånd 
behandlas i överensstämmelse med bestämmelserna i civillagen och handelslagen. 
EÛRIUÛAL 
Portugal antog 1986 en lag som i stor utsträckning följde direktivförslaget och som i 
artikel 33 tog in rätten till gottgörelse. Lagen trädde i kraft den 2 augusti 1986. Den har 
ändrats genom artiklarna 33 och 34 i förordning nr 118/93 för att den portugisiska lagen 
skall överensstämma med artikel 17 i direktivet. 
22 
I Portugal har flera domar fällts14. Domstolarna har beräknat gottgörelserna med 
beaktande av betydelsen av nya kunder, den ökade utvecklingen av befintliga kunder, 
fördelarna för huvudmannen efter det att ett avtal utlöpt samt provisionsförlusten för 
agenten. Domstolarna betraktar gottgörelsen som en kompensation till agenten för 
huvudmannens vinster vid avtalets utgång med de kunder agenten har värvat. 
Enligt artikel 32 i lagen och artiklarna 562-572 i civillagen finns det också en rätt att få 
gottgörelse för skada som lidits av avtalsbrott. I artikel 29 föreskrivs särskilt om 
skadestånd för underlåtenhet att iaktta föreskriven uppsägningstid eller alternativt om 
skadestånd för försummelse att göra vederbörlig uppsägning. Agenten kan, som 
alternativ till skadestånd, begära ett belopp som beräknas på grundval av den 
genomsnittliga ersättningen per månad under föregående år multiplicerad med avtalets 
återstående löptid. Om avtalet har ingåtts för kortare tid än ett år skall hela avtalsperioden 
ligga till grund för beräkningen. 
FINLAND 
Med paragraf 28 i lag nr 417 av den 8 maj 1992 infördes rätten till gottgörelse för 
uppsägning av ett agenturavtal. Direktivet föranledde en ändring i den tidigare 
lagstiftningen. Lagen trädde i kraft den 1 november 1992 och hittills har inga domar fällts 
där denna lag har tillämpats. 
I praktiken ser agenterna ut att yrka maximalt belopp, medan huvudmannen gör ett 
motbud. Förhandlingarna leder till ett belopp som inte är grundat på någon särskild 
beräkning, utan snarare resultatet av en uppgörelse. Gottgörelsen uppgår vanligen till ett 
belopp som motsvarar den genomsnittliga provisionen under tre till sex månader. 
Agenternas intresseförening anser att gottgörelseperioden är något längre enligt den nya 
lagen än enligt den gamla lagen, men det finns inget statistiskt belägg för detta. 
I paragraf 9 i lagen fastställs rätten till skadestånd för avtalsbrott eller för att 
handelsagenten har försummat att fullgöra någon av sina skyldigheter.Vidare föreskrivs i 
paragraferna 26 och 27 om skadestånd för att uppsägningstiden inte iakttas. 
Accordäo da Relaçâo de Coimbra av den 14 februari 1993 appellationsdomstolen i Colectânea de 
Jurisprudéncia, år XVIII, 1993, volym V, s. 46; Accordäo do Supremo Tribunal de Justiça, år I, 
volym II, 1993, s. 78 och också samma domstol, dom 27.10.1994 i år II, volym III, 1994, s. 101; 
Acordäo da Reïaçao do Porto of 18.10.1994 i Colectänea de Jurisprudéncia, är XIX, volym IV, 
1994, s. 212. 
23 
SYERIGE 
Med paragraf 28 i lag nr 351 av den 2 maj 1991 infördes rätten till gottgörelse,.medan 
den tidigare lagen endast säkerställde att en agent fick provision för artärer som avslutats 
efter att agenturen återkallats förutsatt att dessa affärer åstadkoms genom agentens 
åtgärder under avtalets giltighetstid. 
Vad gäller andra medlemsstater har inga domar ännu fällts där den nya lagen har 
tillämpats. I praktiken begär agenterna det högsta belopp lagen tillåter och parterna 
förhandlar på basis av detta fram ett skäligt belopp. Då beaktar parterna bl.a. avtalets 
giltighetstid, agentens värvningsaktivitet, antalet nya kunder, affärer som gjorts efter 
uppsägning av ett avtal, möjligheten till ett nytt avtal för agenten samt agentens kostnader 
och investeringar. 
Det finns ingen statistik, men svenska myndigheter har uppskattat att gottgörelsen i regel 
motsvarar provisionen för mellan sex månader och ett år, beräknat som ett medeltal för 
de sista avtalsåren. Detta motsvarar en ökning av gottgörelsebeloppet. I paragraf 34 i 
lagen föreskrivs om skadestånd för avtalsbrott. 
FÖRENADE KUNQARIKET 
Förenade kungariket har infört ett eget system. Enligt förordning 17 i Statutory 
Instrument nr 3053 från 1993 kan parterna välja, om en agent skall ha rätt till gottgörelse 
eller skadestånd15. Det är endast i fall av försummelse att iaktta en avtalsbestämmelse 
som lagen kräver att gottgörelse skall betalas. Denna genomförandemetod har i sig själv 
medfört osäkerhet, i synnerhet eftersom ingetdera alternativet är bekant för de brittiska 
rättssystemen. 
Lagen har nyligen trätt i kraft i Förenade kungariket och har orsakat viss förvirring då 
parter och advokater försöker tillämpa begrepp de inte är bekanta med och i viss mån är 
främmande för brittiska rättstraditioner. Flera olika tillvägagångssätt har utvecklats. 
I fråga om gottgörelse försöker juristerna tillämpa traditionella common law-principer, 
vilka inte fungerar så bra eftersom common law föreskriver att om ett avtal löper ut i 
överensstämmelse med avtalsvillkoren eller om ett tidsbestämt avtal löper ut på normalt 
sätt finns det ingen grund för yrkande av skadestånd. Enligt common law försöker 
domstolen försätta agenten i den ställning han hade varit i om avtalet hade fullgjorts på 
vederbörligt sätt, men sakägaren förväntas minimera sin förlust och domstolen kommer 
att beakta kommande händelser. Utmärkande för ett tidsbestämt avtal är att detta skulle 
ge agenten rätt att yrka provision så länge avtalet gäller. I fråga om avtal på obestämd tid 
Förordning 17 i S.I. nr 483 från 1993 för Nordirland. 
24 
kan agenten yrka skadestånd för uppsägningstiden till ett belopp som motsvarar den 
ersättning han skulle ha fått under denna period. Agenten kan också begära gottgörelse 
för kostnader som åsamkats honom av agenturen. Juristerna har därför svårigheter med 
att skapa sig en uppfattning om gottgörelsens storlek, när agenten har dött, insjuknat eller 
pensionerats. Det typiska är gottgörelseutbetalningar mellan tre och sex månader,, i vissa 
fall upp till 15 månader beroende på servicenivån. 
Vissa jurister har därför i analogi med detta försökt tillämpa lagen om olaga uppsägning 
eller permittering, enligt vilken skadeståndet fastställs enligt ålder, 
anställningsförhållandets längd och veckolönen. 
Vad gäller gottgörelsebestämmelsen yrkar agenterna maximalt belopp och sedan nås 
genom förhandlingar överenskommelse om ett lägre belopp. Typiska utbetalningar 
verkar motsvara provision för mellan tre och sex månader och grundar sig snarare på 
inkomsterna än på medeltalet för de senaste fem åren. 
De flesta avtalen innehåller ingen bestämmelse om gottgörelse, men detta återspeglar inte 
nödvändigtvis någon preferens för skadeståndsalternativet framför 
gottgörelsealternativet. 
Hittills har inga fall förekomm it och parterna är motvilliga att processa, eftersom 
juristerna är osäkra på vilka rättigheter deras klienter har och följaktligen hur 
domstolarna skulle komma att döma. Fall som gäller detta kommer dock sannolikt att 
komma upp till behandling vid domstolarna inom en snar framtid. 
25 
ISSN 1024-4506 
KOM(96) 364 slutlig 
DOKUMENT 
SV 06 04 05 08 
Katalognummer : OB-CO-96-365-SV-C 
ISBN 92-78-07188-9 
Byrån för Buropeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg 
X