Förslag EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om batterier och ackumulatorer och förbrukade batterier och ackumulatorer [SEK(2003)1343]

(framlagt av kommissionen)

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

1. Inledning

1.1. Marknaden för batterier och ackumulatorer

1.2. Gemenskapslagstiftning om batterier och ackumulatorer

2. Politiska överväganden och mål

3. Miljömässiga överväganden

3.1. Material som används i batterier och ackumulatorer

3.2. Bortskaffande av förbrukade batterier och ackumulatorer

3.3 Återförande av de metaller som används i batterierna till det ekonomiska kretsloppet

4. Överväganden om den inre marknaden

5. Politiska åtgärder som läggs fram i förslaget

5.1. Insamling av alla förbrukade batterier och ackumulatorer

5.2. Återvinning av alla förbrukade batterier och ackumulatorer

6. Ekonomiska överväganden

6.1. Kostnader för insamling och återvinning

6.2. Vinster med insamling och återvinning

7. Subsidiaritet och proportionalitet

8. Handelsaspekter

9. Rättslig grund

BILAGOR

BILAGA I: Sammanfattning av innehållet i förslaget

BILAGA II: Sammanfattning av den utvidgade konsekvensanalysen

Kapitel I Syfte, räckvidd och definitioner

Kapitel II Produktkrav

Kapitel III Utsläppande på marknaden

Kapitel IV Insamling

Kapitel V Behandling och återvinning

Kapitel VI Gemensamma bestämmelser om insamling, behandling och återvinning

Kapitel VII Konsumentinformation

Kapitel VIII Märkningskrav

Kapitel IX Slutbestämmelser

BILAGA

BILAGA

Motivering

1. Inledning

1.1. Marknaden för batterier och ackumulatorer

Batterier och ackumulatorer är en viktig energikälla i dagens samhälle. De används i ett stort antal tillämpningar och i många olika produkter och apparater avsedda för enskilt eller professionellt bruk. Världsmarknaden för batterier har ökat i värde med ca 9 % per år sedan 1989 och denna trend gynnas av utvecklingen av nya elektroniska apparater för konsumentbruk. Uttryckt i värde förefaller den nuvarande tillväxttakten ha minskat och världens efterfrågan på batterier och ackumulatorer förväntas växa med 5 % årligen under de följande åren. [1]

[1] The Freedonia Group, rapporten "World Batteries", publicerad i oktober 2002. EPBA uppskattar tillväxten i batterimarknaden uttryckt i ton till 1 % per år.

Batterier kan kategoriseras beroende på användare, teknik och vissa egenskaper som laddningsbarhet eller storlek. [2] Allmänt sett kan batteri- och ackumulatormarknaden indelas i två huvudgrupper: i) den "bärbara" sektorn med batterier som vanligtvis väger mindre än 1 kg och ii) "industri- och bilsektorn" med batterier som vanligtvis väger mer än 1 kg.

[2] "Impact Assessment on Selected Policy Options for Revision of the Battery Directive", Bio Intelligence, juli 2003.

Det finns tre olika huvudtyper av bärbara batterier och ackumulatorer, nämligen

- batterier och ackumulatorer för allmänt bruk som inte är laddningsbara (huvudsakligen zink-kol- och alkali-manganbatterier [3]),

[3] Batterier för allmänt bruk används huvudsakligen i klockor, bärbara radioapparater, kassett- och cd-spelare, ficklampor, leksaker och kameror.

- knappceller (huvudsakligen zink-, silveroxid-, manganoxid- och litiumbatterier) [4] som inte är laddningsbara, och

[4] Knappceller är små runda batterier eller ackumulatorer, med större diameter än höjd, som används för särskilda apparater som hörapparater, klockor och små bärbara apparater.

- laddningsbara batterier och ackumulatorer (huvudsakligen nickel-kadmium- (NiCd), nickel-metallhydrid- och litium-jon-batterier samt slutna blybatterier) [5].

[5] Bärbara laddningsbara batterier används huvudsakligen i trådlösa telefoner och mobiltelefoner, motordrivna verktyg, nödbelysning, bärbara datorer och hushållsutrustning.

År 2002 såldes det 158 270 ton bärbara batterier och ackumulatorer i EU-15. Icke-laddningsbara bärbara batterier utgör den största andelen av marknaden för bärbara batterier, ca 72 % år 2002. Laddningsbara batterier utgjorde 28 % av batterimarknaden år 2002. [6]

[6] Se även EPBA:s webbplats: http://www.epba-europe.org/ .

Bilbatterier och -ackumulatorer är huvudsakligen blybatterier som används i startmotorer eller för belysning eller tändningssystem för fordon. Marknaden för bilbatterier kan delas upp i marknaden för originaldelar - batterier som säljs med nya bilar - och eftermarknaden - batterier som säljs på bensinstationer eller bilverkstäder, oberoende av utrustning. Under 2001 såldes det ca 58 miljoner bilbatterier i EU-15. Om man antar en genomsnittsvikt på 15 kg per batteri skulle detta uppgå till 870 000 ton år 2001. Hela bilbatterimarknaden förväntas öka med 1,4 % årligen till 2006. [7]

[7] Se även EUROBAT:s webbplats: http://www.eurobat.org/ .

Industribatterier och -ackumulatorer används för industriändamål, t.ex. som reservkraftkälla eller för att ge drivkraft i telekommunikationer eller järnvägstillämpningar. År 2002 såldes det 189 490 ton industribatterier och -ackumulatorer i EU-15. Den största delen av det totala industribatterisegmentet består av blybatterier och -ackumulatorer (96 %) och en liten andel industriella NiCd-batterier (2 %) som antingen används för luftfartyg eller tillämpningar för järnväg/transitsystem. [8] Industriella NiCd-batterier och -ackumulatorer kan också driva elfordon.

[8] De återstående 2 % utgörs av nickel-metallhydridbatterier och andra batterityper.

1.2. Gemenskapslagstiftning om batterier och ackumulatorer

Den nuvarande gemenskapslagstiftningen om batterier och ackumulatorer utgörs av rådets direktiv om batterier och ackumulatorer som innehåller vissa farliga ämnen [9], ändrat genom kommissionens direktiv 98/101/EG [10]. Detta direktiv omfattar bara batterier och ackumulatorer som innehåller mer än 0,0005 viktprocent kvicksilver, över 0,025 viktprocent kadmium och mer än 0,4 viktprocent bly.

[9] EGT L 78, 26.3.1991, s. 38.

[10] EGT L 1, 5.1.1999, s. 1, om anpassning till den tekniska utvecklingen av rådets direktiv 91/157/EEG om batterier och ackumulatorer som innehåller vissa farliga ämnen.

Direktivet syftar till att åstadkomma en tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning när det gäller återvinning och kontrollerat bortskaffande av förbrukade batterier och ackumulatorer genom

- ett förbud mot saluföring av batterier och ackumulatorer som innehåller mer än 0,0005 % kvicksilver från och med den 1 januari 2002,

- att kräva att medlemsstaterna säkerställer separat insamling av de batterier och ackumulatorer som omfattas av direktivet, och

- att kräva att medlemsstaterna upprättar fyraårsplaner som bland annat är utformade för att minska batteriernas tungmetallinnehåll och gradvis minska deras andel i det fasta kommunala avfallet.

Detta direktiv kompletterades genom kommissionens direktiv 93/86/EEG [11] där de krav för märkning av batterier och ackumulatorer som omfattas av direktiv 91/157/EEG fastställs och där deras separata insamling samt deras andel tungmetaller anges.

[11] EGT L 264, 23.10.93, s. 51, om anpassning till den tekniska utvecklingen av rådets direktiv 91/157/EEG om batterier och ackumulatorer som innehåller vissa farliga ämnen.

I direktiv 91/157/EEG föreskrivs inte mätbara och kontrollerbara instrument som hindrar okontrollerat bortskaffande av batterier och ackumulatorer i miljön. Följaktligen finns det olika tillvägagångssätt och den övergripande insamlingseffektiviteten för förbrukade batterier och ackumulatorer i gemenskapen är låg. Många batterier och ackumulatorer deponeras eller förbränns därför i stället för att samlas in eller återvinnas. Ett exempel på detta är att av de 158 270 ton bärbara batterier och ackumulatorer som såldes i EU-15 år 2002 skickades 72 155 ton (vilket utgjorde 45,5 % av försäljningen) till bortskaffande (deponering eller förbränning). [12]

[12] "Impact Assessment on Selected Policy Options for Revision of the Battery Directive", Bio Intelligence, juli 2003.

2. Politiska överväganden och mål

I EU:s avfallshierarki definieras prioriteringarna i avfallshantering. I hierarkin prioriteras först förebyggande av avfall, därefter återvinning, sedan energiutvinning och slutligen bortskaffande. I kommissionens meddelande om revidering av gemenskapens strategi för avfallshantering prioriteras förebyggande av avfall högst, därefter återanvändning och återvinning och slutligen säkert bortskaffande av avfall. I sin resolution av den 24 februari 1997 om en gemenskapsstrategi för avfallshantering upprepar rådet sin övertygelse om att förebyggande av avfall bör ges högsta prioritet i all rationell avfallspolitik för att minimera uppkomsten av avfall och avfallets farliga egenskaper. [13]

[13] EGT C 76, 11.3.1997, s. 1.

Det huvudsakliga incitamentet för detta förslag kommer från gemenskapens sjätte miljöhandlingsprogram där de viktigaste miljömålen och prioriteringarna fastställs för de kommande tio åren med början den 22 juli 2002 [14]. Inom området hållbar användning och förvaltning av naturresurser samt avfall fastställs i detta program fyra särskilda mål, inklusive "En betydande minskning av den mängd avfall som skall bortskaffas och mängden producerat farligt avfall, samtidigt som ökade utsläpp i luften, vattnet och marken undviks" och "Stöd till återanvändning och när det gäller avfall som fortfarande genereras: dess farlighetsgrad bör minskas och det bör medföra så liten risk som möjligt; företräde bör ges åt återvinning, särskilt materialåtervinning; mängden avfall som skall bortskaffas bör minimeras och bortskaffas på ett säkert sätt (...)." [15]

[14] EGT L 242, 10.9.2002, s. 1.

[15] Se artikel 8.1, tredje och fjärde strecksatsen i sjätte miljöhandlingsprogrammet.

I sjätte miljöhandlingsprogrammet fastställs att de målen skall fullföljas, bland annat, genom att utveckla eller ändra lagstiftningen om batterier. [16]

[16] Se artikel 8.2, fjärde strecksatsen i sjätte miljöhandlingsprogrammet.

Dessutom bygger detta förslag på mål som fastställts genom det nuvarande batteridirektivet, nämligen att tillnärma medlemsstaternas lagstiftning om återvinning och kontrollerat bortskaffande av sådana förbrukade batterier och ackumulatorer som innehåller bly, kvicksilver och kadmium. [17]

[17] Se artikel 2 i direktiv 91/157/EEG.

Att förbättra avfallshanteringen rent allmänt erkänns som en betydande miljöutmaning inte bara på gemenskapsnivå utan också på internationell nivå. Den genomförandeplan som avtalades vid världstoppmötet om hållbar utveckling (Johannesburg, september 2002) bygger på Agenda 21. Enligt planen krävs ytterligare åtgärder för att "med offentliga myndigheters och alla aktörers medverkan förebygga och minimera avfall och maximera återanvändning, återvinning och användning av miljövänliga alternativa material för att minimera negativa miljöeffekter och bidra till en effektivare resursanvändning". [18]

[18] http://www.johannesburgsummit.org/html/ documents/summit_docs/2309_planfinal.htm särskilt punkt 21.

Åtgärderna för att förebygga avfallsgenerering och återföra avfallet till det ekonomiska kretsloppet ("sluta materialkretsen"), dvs. avfallsåtervinning, erkänns i kommissionens meddelande "Mot en temainriktad strategi för förebyggande och återvinning av avfall" [19] som en viktig del av ett övergripande synsätt på resursförvaltning.

[19] Kommissionens meddelande "Mot en temainriktad strategi för förebyggande och återvinning av avfall", 27.5.2003, KOM(2003) 301 slutlig.

I detta förslag beaktas också målen för kommissionens nyligen offentliggjorda meddelande om integrerad produktpolitik [20]. I detta meddelande fastställs som sitt mål "att minska produkters miljöinverkan i hela livscykeln, om möjligt med hjälp av marknadsdrivna lösningar, där man tar hänsyn till konkurrensfrågor."

[20] Kommissionens meddelande "Integrerad produktpolitik - Miljöpåverkan ur livscykelperspektiv", KOM(2003)302 slutlig, 18.6.2003.

Vid utarbetandet av detta förslag har kommissionen också beaktat annan gemenskapslagstiftning som syftar till att förbättra avfallshantering av särskilda avfallsflöden, t.ex. direktiv 94/62/EG om förpackningar och förpackningsavfall, direktiv 2000/53/EG om uttjänta fordon [21], direktiv 2002/96/EG om avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter (WEEE) [22] och direktiv 2002/95 om begränsning av användningen av vissa farliga ämnen i elektriska och elektroniska produkter. [23]

[21] EGT L 269, 21.10.2000, s. 34.

[22] EGT L 37, 13.2.2003, s.34.

[23] EGT L 37, 13.2.2003, s. 19.

I direktivet om avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter begärs det uttryckligen en översyn av direktiv 91/157/EEG så snart som möjligt. [24]

[24] Skäl 11.

Vad gäller räckvidden täcker direktivet om begränsning av användningen av vissa farliga ämnen i elektriska och elektroniska produkter inte batterier. Batterier som ingår i elektrisk och elektronisk utrustning då utrustningen blir till avfall kommer emellertid att samlas in tillsammans med utrustningen på grundval av direktivet om avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter. Batteritillverkarna kommer att bli ansvariga för ytterligare hantering när batteriet har tagits bort från utrustningen efter insamlingen. Situationen är likartad för batterier som ingår i uttjänta fordon. De batterierna skall samlas in på grundval av kraven i direktivet om uttjänta fordon. Dessutom krävs det enligt artikel 4.2 a i direktivet om uttjänta fordon att bly, kvicksilver, kadmium och sexvärt krom i fordon ersätts senast den 1 juli 2003. [25] Detta direktiv gäller både blybatterier för bilar och NiCd-batterier som används i eldrivna fordon. Gemenskapslagstiftaren har emellertid upprättat en förteckning över undantag till detta ersättningskrav i bilaga II till detta direktiv. Användningen av bly i bilbatterier undantogs utan tidsbegränsning. Samtidigt uppmanade gemenskapslagstiftaren kommissionen att undersöka om det var möjligt att ersätta kadmium i de NiCd-batterier som används i eldrivna fordon som en prioriterad fråga. I kommissionens beslut 2002/525/EG om ändring av bilaga II till direktivet om uttjänta fordon [26] beviljas ett undantag för användningen av kadmium i batterier till eldrivna fordon fram till den 31 december 2005. I artikel 2.2 i kommissionens beslut 2002/525/EG fastställs emellertid följande: "Inom ramen för den övergripande miljöbedömning som redan genomförts skall kommissionen fortsätta att bedöma den gradvisa ersättningen av kadmium och samtidigt ta hänsyn till att tillgången på sådana fordon måste upprätthållas. Kommissionen skall avsluta och offentliggöra resultaten av bedömningen senast den 31 december 2004, och får lägga fram ett förslag till förlängning av tidsfristen i enlighet med artikel 4.2 b i direktiv 2000/53/EG, om resultaten av bedömningen visar att detta kan vara motiverat."

[25] EGT L 269, 21.10.2000, s.34.

[26] EGT L 170, 29.6.2002, s.81.

I enlighet med de strategiöverväganden som nämns ovan syftar detta förslag till att åstadkomma en betydande minskning av de mängder förbrukade batterier som bortskaffas och till största möjliga återförande av avfall till det ekonomiska kretsloppet. Syftet är att fastställa kontrollerbara och jämförbara mål vad gäller insamling och återvinning så att framstegen i gemenskapen kan övervakas. På grund av de nuvarande skillnaderna mellan medlemsstaterna måste man i detta förslag också säkerställa den inre marknadens funktion och undvika handelshinder samt snedvridning och begränsning av konkurrensen inom gemenskapen.

I enlighet med gemenskapens strategi för att förbättra och förenkla lagstiftningen [27] upphävs genom detta förslag direktiven 91/157/EEG, 91/101/EG och 93/86/EEG och de ersätts med en enda rättsakt.

[27] Se kommissionens meddelande KOM(2002)275 slutlig, 6.6.2002: "Styrelseformerna i EU: Bättre lagstiftning".

3. Miljömässiga överväganden

Varje år släpps ca 800 000 ton bilbatterier, 190 000 ton industribatterier och 160 000 ton bärbara batterier ut på marknaden i gemenskapen. Batterier och ackumulatorer utgör inte något särskilt miljöproblem när de används eller förvaras hemma. Förr eller senare kommer emellertid dessa batterier att bli avfall och riskera att bidra till bortskaffandet av avfall i gemenskapen.

De föreslagna åtgärderna syftar till att hantera riskerna med de farliga egenskaperna hos de material som används i batterier, batteriernas bidrag till utsläppen i luft och till förorenande förbränningsrester. Det är också meningen att man genom de föreslagna åtgärderna skall kunna hantera de risker som är förknippade med deponering av batterier. Det råder brist på metoder för att bedöma de långsiktiga riskerna av lakvatten från deponier vilket framhållits av Vetenskapliga kommittén för toxicitet, ekotoxicitet och miljö. Dessutom syftar de föreslagna åtgärderna till att bidra till resursbesparingar genom att metaller som används i batterier återförs till det ekonomiska kretsloppet.

3.1. Material som används i batterier och ackumulatorer

De miljöproblem som är förknippade med batterier och ackumulatorer beror huvudsakligen på det material de innehåller. De största miljöeffekterna uppkommer vid produktions- och avfallshanteringsfaserna.

Genom kommissionens beslut 2002/532/EG [28] fastställs följande två batterikategorier: batterier som inte är farliga och batterier som är farliga. Farliga batterier är blybatterier, NiCd-batterier och batterier som innehåller kvicksilver. Kvicksilver, olika kadmiumföreningar och bly är också klassificerade enligt rådets direktiv 67/548/EEG av den 27 juni 1967 om tillnärmning av lagar och andra författningar om klassificering, förpackning och märkning av farliga ämnen. [29]

[28] Kommissionens beslut av den 3 maj 2002 om ersättning av beslut 94/3/EG om en förteckning över avfall i enlighet med artikel 1 a i rådets direktiv 75/442/EEG om avfall, och rådets beslut 94/904/EG om upprättande av en förteckning över farligt avfall i enlighet med artikel 1.4 i rådets direktiv 91/689/EEG om farligt avfall, EGT L 226, 6.9.2000, s. 3.

[29] EGT L 196, 16.8.1967, s. 1.

- Kvicksilver: Kvicksilver är känt för att ha ett antal dokumenterade, allvarliga negativa effekter på människors hälsa och på miljön. Kvicksilver och dess föreningar är mycket giftiga, särskilt för nervsystemets utveckling (hos foster). [30]

[30] Se Global Mercury Assessment, FN:s miljöprogram, kemikalier. Genève, Schweiz, december 2002.

I enlighet med direktiv 67/548/EEG klassificeras kvicksilver på följande sätt:

- T; R 23 - Giftigt vid inandning.

- R33 - Kan ansamlas i kroppen och ge skador.

- N; R50-53 - Farligt för miljön / Mycket giftigt för vattenlevande organismer, kan orsaka skadliga långtidseffekter i vattenmiljön.

Organiska och oorganiska kvicksilverföreningar i allmänhet klassificeras på följande sätt:

- T+; R26/27/28 - Mycket giftigt vid inandning, hudkontakt och förtäring.

- R33 - Kan ansamlas i kroppen och ge skador. [31]

[31] Oorganiskt kvicksilver som sprids till vatten omvandlas till metylkvicksilver i bottensedimenten. Metylkvicksilverföreningar är fettlösliga och ackumuleras därför lätt i levande organismer, och anrikas i näringskedjan via fisk. Metylkvicksilver har kroniska effekter och orsakar skador på hjärnan.

- N; R50-53 - Farligt för miljön / Mycket giftigt för vattenlevande organismer, kan orsaka skadliga långtidseffekter i vattenmiljön.

Sedan 1990 har förbrukningen av kvicksilver i primärbatterier minskat kraftigt i EU på grund av den begränsning av användningen av kvicksilver i batterier som infördes genom direktiv 91/157/EEG. Begränsningen trädde i kraft den 1 januari 2000. Knappceller är emellertid undantagna från denna begränsning. Huvuddelen av de nuvarande kvicksilverutsläppen från batterier i EU härrör från kvicksilverknappceller för särskilda ändamål. [32]

[32] Emission Inventory Guidebook, december 2000.

Trots begränsningen för användningen av kvicksilver i batterier och ackumulatorer finns kvicksilverbatterier som producerades innan begränsningen trädde i kraft fortfarande på marknaden. I Tyskland till exempel rapporterade GRS att det genomsnittliga kvicksilverinnehållet i batterier och ackumulatorer för allmänt bruk var ca 200-300 ppm 1998, 100 ppm 2002 och kommer att vara under 20 ppm 2005. År 2001 uppskattades det att sex ton kvicksilverbatterier och -ackumulatorer fortfarande fanns hemma hos konsumenterna eftersom inlämningstakten för knappceller som innehåller kvicksilver bara uppgår till ca 10 % av försäljningsvolymen. [33] Det europeiska förbundet för bärbara batterier (European Portable Battery Association - EPBA) anser att det kommer att ta minst 10 år innan konsumenterna kommer att ha tagit alla de äldre batterierna som innehåller kvicksilver ur bruk. Eftersom försäljningen av primärbatterier som innehåller mer än 5 ppm kvicksilver stoppades år 2000 beräknar EBRA att de förbrukade batterierna inte kommer att försvinna från avfallsströmmen förrän 2010.

[33] Se Bundeskartellamts pressmeddelande från den 5 juni 2002, http://www.umweltbundesamt.de/ uba-info-presse-e/presse-informationen-e/p5602e.htm+mercury+batteries+Germany+2002&hl=fr&ie=UTF-8.

- Kadmium: Kadmium (Cd) är ett giftigt och cancerframkallande ämne. International Agency for Research on Cancer (IARC) har klassificerat kadmium som cancerframkallande för människor. Epidemiologiska studier av arbetare som är exponerade för kadmium visar på ökad förekomst av lungcancer. Den allvarligaste skadan som inte har med cancer att göra är njurskador. Skelettskador och hematologiska skador har också förekommit vid exponering för höga doser. En större omfattning av organtoxicitet har påvisats hos djur. [34]

[34] Se Risk Assessment, Cadmium oxide / Cadmium metal; Slutligt utkast, juli 2003 http://ecb.jrc.it/php-pgm/ open_file.php?ITEM=Draft_RAR&CASNO=7440439&FICHIER=/DOCUMENTS/Existing-Chemicals/RISK_ASSESSMENT/DRAFT/R303_0307_env_hh.pdf och Results of the 2nd SCOPE Environmental Cadmium workshop, Gents universitet, Belgien, september 2003 http://www.icsu-scope.org/cdmeeting/ 2003meeting/cdindex.htm

I enlighet med direktiv 67/548/EEG klassificeras kadmiumföreningar allmänt på följande sätt:

- Xn; R20/21/22 - Farligt vid inandning, hudkontakt och förtäring.

- N; R50-53 - Mycket giftigt för vattenlevande organismer, kan orsaka skadliga långtidseffekter i vattenmiljön.

På grund av resultaten av den riskbedömning som genomfördes i enlighet med förordning (EEG) nr 793/93 [35] föreslogs följande klassificering av kadmium och kadmiumoxid vid den tjugonionde anpassningen av direktiv 67/548/EEG till den tekniska utvecklingen:

[35] EGT L 224, 3.9.1993, s. 34.

- T; R48/23/25 - Giftigt: Risk för allvarliga hälsoskador vid långvarig exponering och vid förtäring.

- T +; R 26 - Mycket giftigt vid inandning.

- Carc. Cat. 2, R45 - Kan ge cancer, kategori 2. [36]

[36] Ämne som anses vara cancerframkallande för människor.

- Muta. Cat. 3; R68 - Mutagent ämne kategori 3 [37] / Möjlig risk för bestående hälsoskador.

[37] Ämne som ger anledning till oro för människan beroende på eventuella mutagena effekter.

- Repr. Cat. 3; R62-63 - Ämne som är giftigt för fortplantningen kategori 3 [38] / Möjlig risk för nedsatt fortplantningsförmåga och möjlig risk för fosterskador.

[38] Ämne som ger anledning till oro för den mänskliga fortplantningsförmågan / ämne som kan ge anledning till oro för människan på grund av eventuella fosterskadande effekter.

- N; R50-53 - Farligt för miljön / Mycket giftigt för vattenlevande organismer, kan orsaka skadliga långtidseffekter i vattenmiljön.

Batterier har den högsta kadmiumkoncentrationen jämfört med andra typiska metallkoncentrationer av beståndsdelar i det fasta kommunala avfallet. [39] EU:s regionala förbrukning av kadmium uppgår till 2 638 ton, vilket fördelas på 75,2 % för NiCd-batterier, 14,9 % för färgämnen, 5 % för stabilisatorer och 5 % för legeringar och plätering. [40]

[39] Riktad riskbedömning av användning av kadmiumoxid i batterier (Targeted Risk Assessment Report - TRAR), utkast till slutrapport, maj 2003, s. 67. I denna rapport fastställs att det slutliga bidraget till det totala kadmiuminnehållet beror på viktfördelningen av de olika avfallskomponenterna.

[40] Riktad riskbedömning av användning av kadmiumoxid i batterier, utkast till slutrapport, maj 2003, s. 28.

Av den totala mängd kadmium som används i batterier används 75-80 % i bärbara NiCd-batterier och -ackumulatorer, medan resten används i NiCd-batterier för industriellt bruk och -ackumulatorer. Bärbara NiCd-batterier och -ackumulatorer sägs innehålla i genomsnitt 13 viktprocent kadmium och NiCd-batterier och -ackumulatorer för industriellt bruk 8 viktprocent.

- Bly: Över vissa koncentrationer är bly giftigt för människor. Längre tids eller akut överexponering för bly kan orsaka allvarliga och kumulativa hälsoproblem. Bly påverkar de viktiga organen samt det centrala nervsystemet och blodomloppet. Blyexponering är allvarligast för små barn eftersom de lättare tar upp bly än vuxna och är mer mottagliga för dess skadliga effekter. Under graviditeten, särskilt under de sista tre månaderna, kan bly passera moderkakan och skada fostret. Bly kan leda till skadliga effekter på ekosystemet, inklusive påverkan på havslevande organismers tillväxt och produktivitet, samt leda till att fisken blir giftig. [41]

[41] Se rapporten "Risks to Health and the Environment related to the Use of Lead in Products"; TNO report STB-01-39 (Finals) http://europa.eu.int/comm/enterprise/ chemicals/legislation/markrestr/studies/lead.pdf.

I enlighet med direktiv 67/548/EEG klassificeras blyföreningar allmänt som

- Repr. Cat. 1, R61 - Ämne som är giftigt för fortplantningen kategori 1 [42] / Kan ge fosterskador.

[42] Ämne som är känt för att ge fosterskadande effekter hos människor.

- Repr. Cat. 3; R62 - Ämne som är giftigt för fortplantningen kategori 3 [43] / Möjlig risk för nedsatt fortplantningsförmåga.

[43] Ämne som ger anledning till oro för människan beroende på möjliga fosterskadande effekter.

- Xn; - R20/22 - Farligt vid inandning och förtäring.

- R33 - Kan ansamlas i kroppen och ge skador.

- N; R50-53 - Farligt för miljön / Mycket giftigt för vattenlevande organismer, kan orsaka skadliga långtidseffekter i vattenmiljön.

När det gäller användningen av bly i batterier och ackumulatorer är blybatterier och -ackumulatorer för bilar de största användarna av bly. 1997 rapporterades det att de stod för ca 73 % av världens samlade blyproduktion. [44]

[44] Se Lead Industry Profile at the on-line lead fact book, Icon 2001; http://www.ldaint.org/factbook/ factbookch3.htm.

3.2. Bortskaffande av förbrukade batterier och ackumulatorer

Fortfarande deponeras två tredjedelar av det sammanlagda europeiska kommunala avfallet. Inom EU finns det emellertid en tydlig skillnad mellan länder som använder deponier och länder som inte använder deponier, där valet beror på sådana faktorer som traditioner, allmänhetens acceptans och tillgången på mark för deponier. I kandidatländerna ligger den andel av det fasta kommunala avfall som deponeras oftast över 90 % och i vissa fall nära 100 %. [45] Lagliga deponier blir allt fullare. Tungmetaller är giftiga ämnen som läcker till det omgivande grundvattnet och den omgivande marken. En annan oroande faktor är det okända men uppskattade höga antal otillåtna deponier i EU-25 vars risker inte kan kvantifieras. [46] Direktiv 1999/31/EG om deponering av avfall syftar till att minska både mängden av och toxiciteten hos deponerat avfall och i direktivet definieras utformningen och driften av befintliga och nya deponier. [47] Den huvudsakliga alternativa metoden för bortskaffande - förbränning - ger också upphov till giftiga ämnen och tungmetaller. I direktiv 2000/76/EG om förbränning av avfall fastställs utsläppsnormer både för nya och existerande anläggningar. [48]För att förhindra att toxiner och tungmetaller släpps ut till luften måste man installera filter i förbränningsanläggningarna. Förbrukade filter, tillsammans med en fjärdedel av avfallets ursprungliga vikt (förbränningsrester) antingen deponeras, släpps ut i vattnet och luften eller används vidare för konstruktionsarbeten och andra ändamål.

[45] Europeiska miljöbyrån, Environmental Signals 2002.

[46] "Avfallshantering i EU", Europeiska kommissionen, GD Miljö, augusti 1999.

[47] EGT L 182, 1.7.1999, s. 1.

[48] EGT L 332, 28.12.2000, s. 91.

När det gäller förbränning av batterier kommer man att hitta metaller som kadmium, kvicksilver, zink, bly, nickel, litium och mangan i bottenaskan och flygaskan. Förbränning av batterier bidrar således till utsläpp av tungmetaller till luften och minskar kvaliteten på flygaskan och bottenaskan (förbränningsrester). Den huvudsakliga metoden för bortskaffande av förbrukade batterier och ackumulatorer är deponering. Det beräknas att 75 % av de bortskaffade förbrukade batterierna deponeras. De huvudsakliga miljöproblem som förknippas med deponering av batterier avser alstring och eventuella utsläpp av lakvatten i miljön. [49] Ett särskilt problem när det gäller litiumbatterier är deras explosionsrisk.

[49] Lakvatten alstras till följd av utdrivning av vätska från avfallet på grund av dess egen vikt eller ihoppressning ("primärlakvatten") och filtrering av vattnet genom en deponi ("sekundärlakvatten"). Källa till filtreringsvattnet kan vara nederbörd, bevattning, grundvatten eller lakvatten som återcirkulerar genom deponin.

De miljörisker som är förknippade med bortskaffande av kadmiumbatterier utvärderas i utkastet till den riktade riskbedömningsrapporten (Targeted Risk Assessment Report - TRAR) "Cadmium (oxide) as used in batteries" [50] som för närvarande fackgranskas av Vetenskapliga kommittén för toxicitet, ekotoxicitet och miljö [51]. Enligt den riktade riskbedömningen beräknades kadmiumutsläppen från bärbara NiCd-batterier till följd av förbränning uppgå till 323-1 617 kg kadmium per år till luft och 35-176 kg kadmium per år till vatten. De totala kadmiumutsläppen från bärbara NiCd-batterier till följd av deponering beräknades till 131-655 kg kadmium per år. [52]

[50] Riktad riskbedömning av användning av kadmiumoxid i batterier, utkast till slutrapport, maj 2003, genomförd av Belgien inom ramen för förordning 793/93/EEG.

[51] Vetenskapliga kommittén för toxicitet, ekotoxicitet och miljö skall avge sitt yttrande till Europeiska kommissionen om rapportens övergripande vetenskapliga kvalitet.

[52] Riktad riskbedömning av användning av kadmiumoxid i batterier, utkast till slutrapport, maj 2003, s. 133. Följande antaganden gjordes: bärbara NiCd-batterier står för 10-50 % av det totala kadmiuminnehållet i det fasta kommunala avfallet som i torrvikt motsvarar 10 g/ton, och 24,4 % av de förbrukade bärbara NiCd-batterierna skickas till förbränning och 75,6 % till deponering.

Det beräknas att det på EU-nivå bortskaffades 2 044 ton bärbara NiCd-batterier i det fasta kommunala avfallet under 2002. [53] En stor mängd batterier och ackumulatorer - även förbrukade batterier - behålls hemma av slutanvändarna under många år innan de bortskaffas ("batterihamstring"). På EU-nivå beräknas det att hushållen hamstrar 37 % av de bärbara batterierna och ackumulatorerna. [54] Inom industrin beräknas det att denna hamstringseffekt kan vara ännu högre för bärbara NiCd-batterier. När slutanvändare för närvarande beslutar sig för att bortskaffa dessa batterier och ackumulatorer på konventionellt sätt kan de hamna i det fasta kommunala avfallet. I TRAR fastställs följande: "Om NiCd-batterierna inte kan samlas in på ett effektivt sätt förutspås det att kadmiuminnehållet i det fasta kommunala avfallet kommer att öka i framtiden. Inverkan av denna eventuella ökning av de framtida utsläppen har endast beräknats för förbränningen av fast kommunalt avfall. På grund av den nuvarande bristen på kunskap och metodkännedom går det inte att göra en bedömning av vilken inverkan en framtida förändring av sammansättningen av det fasta kommunala avfallet kommer att få på sammansättningen av lakvatten i en deponi". [55]

[53] "Impact Assessment on Selected Policy Options for Revision of the Battery Directive", Bio Intelligence, 2003.

[54] "Impact Assessment on Selected Policy Options for Revision of the Battery Directive", Bio Intelligence, 2003.

[55] Riktad riskbedömning av användning av kadmiumoxid i batterier, slutligt utkast, maj 2003, s. 7. Dessutom anger TRAR själv även följande metodbrist för att utvärdera vissa effekter: "vare sig de fördröjda kadmiumutsläppen på grund av återanvändningen av förbränningsrester eller inverkan av den framtida förväntade ökningen i kadmiuminnehåll i bottenaska och flygaska på möjligheten att återanvända dessa förbränningsrester har kvantifierats" (s. 6) och "föroreningen av grundvattenskiktet p.g.a. flyktiga utsläpp från deponier har inte kvantifierats i denna TRAR eftersom ingen vägledning finns tillgänglig för att utföra dessa beräkningar" (s. 7).

Kommissionen anser att de föreslagna åtgärderna är lämpliga för att hantera de risker som för närvarande identifieras i TRAR vad gäller kadmiumanvändningen i batterier.

3.3 Återförande av de metaller som används i batterierna till det ekonomiska kretsloppet

För närvarande bortskaffas många förbrukade batterier efter det att de har samlats in i stället för att återvinnas. [56] Bio Intelligence rapporterade att av de 22 361 ton bärbara primärbatterier som samlades in under 2002 skickades 19 643 ton till en återvinningsanläggning. [57] För bärbara laddningsbara batterier skickades hela den insamlade mängden (4 862 ton) till en återvinningsanläggning. Europeiska förbundet för batteriåtervinning (EBRA) rapporterade om återvinning av 10 710 ton bärbara primärbatterier och 4 657 ton bärbara laddningsbara batterier under 2002. [58]

[56] I Förenade kungariket t.ex. bortskaffas industriella NiCd-batterier i deponier (se "Analysis of the Environmental Impacts and Financial Costs of a Possible New Directive on Batteries", ERM 2000). I Sverige läggs alla alkali-mangan- och zink-kolbatterier i deponier efter att ha samlats in. I Tyskland skickas ca 30 % av de bärbara batterierna som separatinsamlats till deponier.

[57] "Impact Assessment on Selected Policy Options for Revision of the Battery Directive", Bio Intelligence, 2003.

[58] Se: http://www.ebrarecycling.org/ArticlesPDF/ pressreleases/EBRApressrelease4-6.pdf.

På resurshanteringsnivå anses batterier vara en källa till sekundära råvaror. [59] Värdefulla metaller som nickel, kobolt och silver kan återvinnas. Dessutom innehåller batterier en mängd ämnen som olika syror, salter och plaster som kommer att fångas in av systemet och avledas från det kommunala avfallet till särskilda anläggningar som har utrustning för att ta hand om förbrukade batterier.

[59] Jämför till exempel metallinnehållet i zinkmalm (15 %) med zinkinnehållet i batterier (20 %).

Användningen av återvunna metaller i batteriproduktionen i stället för råmetaller har en positiv miljöinverkan genom minskad energianvändning och minskade föroreningar som hänförs till brytningen av råmetallerna. Att använda återvunnet kadmium och nickel kräver till exempel 46 % respektive 75 % mindre primärenergi jämfört med utvinning och förädling av råmetaller. [60] För zink, är förhållandet mellan den energi som behövs för återvinning och den energi som behövs för utvinning från primärresurser 2,2 till 8. [61] Dessa siffror kan vara särskilt betydelsefulla mot bakgrund av att primärproduktionen av metaller står för ca 10 % av de globala utsläppen av koldioxid.

[60] Life Cycle Inventory of Recycling Portable Nickel-Cadmium Batteries, Rydh, C.J., Karlström, M. (2002), Resources, Conservation and Recycling, nr. 34, s. 289-309.

[61] Metaller, materialflöden i samhället, Naturvårdsverket, rapport 4506, s. 27.

4. Överväganden om den inre marknaden

Detta förslag syftar även till att bidra till att den inre marknaden fungerar, och därigenom garantera fri rörlighet för varor samt bidra till att upprätta en inre marknad för återvinning av insamlade batterier.

Gemenskapens nuvarande lagstiftning om batterier och ackumulatorer som innehåller vissa farliga ämnen (direktiv 91/157/EEG) är baserat på artikel 95 (f.d. artikel 100 a) i fördraget som syftar till att harmonisera den nationella lagstiftningen för att inrätta den inre marknaden. I praktiken finns det emellertid betydande skillnader mellan de nationella lagstiftningarna när det gäller genomförandet av direktiv 91/157/EEG.

Nationella åtgärder som skiljer sig åt t.ex. om begränsningar av saluföringen eller märkningskrav, utgör i allmänhet handelshinder och kan negativt påverka den inre marknadens funktion. Sådana effekter har ofta rapporterats av industrin till följd av de olika sätten att genomföra direktiv 91/157/EEG i de olika medlemsstaterna. Dessa potentiella restriktioner av den fria rörligheten för varor mellan medlemsstater bör därför avskaffas genom lagstiftning på gemenskapsnivå.

Ytterligare ett problem är skillnaderna i omfattning mellan de nationella insamlings- och återvinningssystemen. Till exempel så omfattar systemen insamling och återvinning av alla batterier och ackumulatorer i vissa medlemsstater medan de i andra bara omfattar batterier och ackumulatorer som täcks av direktiv 91/157/EEG. Insamlingsgraderna varierar också avsevärt mellan medlemsstaterna. Eftersom dessa olika system kan ha en negativ inverkan på den inre marknaden och snedvrida konkurrensen är det viktigt att säkerställa lika villkor i hela EU. Medan medlemsstaterna är fria att organisera insamlings- och återvinningssystemen på sina nationella territorier krävs det i detta förslag att medlemsstaterna utvidgar omfattningen av dessa system till alla batterier och ackumulatorer som släpps ut på marknaden.

Stordriftsfördelar gör att batteriåtervinningen blir mer effektiv om stora batteri- och ackumulatorvolymer hanteras. För små medlemsstater kan det bli svårt att samla in tillräckligt stora volymer på sina egna territorier för att återvinningen skall bli ekonomiskt försvarbar så därför är de beroende av batteriinsamling i andra medlemsstater för att kunna driva sina egna återvinningsanläggningar på ett effektivt sätt. Ett gemenskapstäckande system som säkerställer att den inre marknaden fungerar väl behövs således. De miljömål och -krav vad gäller hanteringen av förbrukade batterier och ackumulatorer som marknadsaktörerna skall uppfylla behöver också förtydligas om den inre marknaden skall fungera väl.

5. Politiska åtgärder som läggs fram i förslaget

I förslaget läggs politiska åtgärder fram för att undvika bortskaffande (deponering och förbränning) av förbrukade batterier och ackumulatorer och för att få medlemsstaterna att införa miljövänliga metoder för avfallshantering som leder till en effektiv insamling och återvinning av förbrukade batterier och en väl fungerande inre marknad. Ytterligare åtgärder föreslås för batterier som innehåller kvicksilver, kadmium och bly, eftersom dessa batterier räknas som farligt avfall och därför kräver ytterligare åtgärder för riskhantering.

Vid utarbetandet av detta förslag bedömde kommissionen en rad åtgärder med hjälp av en utvidgad konsekvensanalys [62]. Det viktigaste underlaget för denna analys var en undersökning gjord av en oberoende konsult [63], ett offentligt samråd med intressenter och den särskilda riskbedömningen av användning av kadmiumoxid i batterier [64].

[62] Enligt meddelandet från kommissionen om konsekvensanalys bör konsekvensanalyser användas för att kartlägga de sannolika positiva och negativa konsekvenserna av föreslagna politiska åtgärder, för att möjliggöra väl underbyggda bedömningar av förslaget och fastställa vilka avvägningar som behöver göras i fråga om konkurrerande mål. Konsekvensanalysen bör följa proportionalitetsprincipen, vilket innebär att analysens djup ska stå i proportion till de sannolika konsekvensernas omfattning (KOM(2002) 276 slutlig).

[63] "Impact Assessment on Selected Policy Options for Revision of the Battery Directive", Bio Intelligence, 2003.

[64] Särskild riskbedömning av användning av kadmiumoxid i batterier, utkast till slutrapport, maj 2003.

5.1. Insamling av alla förbrukade batterier och ackumulatorer

För bärbara batterier och ackumulatorer är insamlingsgraden för närvarande låg. En av de främsta anledningarna tycks vara att konsumenterna har betydande svårigheter med att skilja mellan batterier och ackumulatorer som omfattas av de nu gällande direktiven (batterier som innehåller vissa mängder kvicksilver, kadmium och bly) och andra batterier (t.ex. batterier för allmänt bruk). Dessutom tycks skal- och breddfördelar innebära att ett stort hinder utgörs av kostnaden för ett separat system för insamling och bortskaffande som bara omfattar en liten andel av hela kvantiteten bärbara batterier och ackumulatorer. Därför anses det allmänt att ett insamlingssystem som omfattar alla batterier också skulle öka insamlingsgraden av batterier och ackumulatorer som innehåller kvicksilver, kadmium och bly.

Erfarenheten av direktiv 91/157/EEG bekräftade att det mest effektiva sättet att samla in bärbara batterier och ackumulatorer från hushåll är att ha ett insamlingssystem för alla batterier [65]. Det är därför viktigt att uppmuntra medlemsstaterna att införa effektiva insamlingssystem för alla bärbara batterier och ackumulatorer genom att sätta upp minimimål för insamling på gemenskapsnivå.

[65] Detta är anledningen till att flera medlemsstater (Österrike, Tyskland, Frankrike, Nederländerna, Belgien och Sverige) redan har gått över från insamling av vissa batterier (som krävs enligt direktiv 91/157/EEG) till insamling av alla batterier. Ett insamlingssystem som omfattar alla batterier har förespråkats av European Portable Battery Association (EPBA) sedan 1997 då de antog sin tvåstegsplan ("Two Steps Towards a Better Environment", EPBA november 1997).

I förslaget anges ett enhetligt minimimål för insamling av alla förbrukade bärbara batterier och ackumulatorer för att säkerställa en hög och jämn insamlingsgrad i de olika medlemsstaterna. Detta skulle också möjliggöra övervakning på gemenskapsnivå. Enligt förslaget skall målet uttryckas som gram per invånare. Detta överensstämmer med hur insamlingsmålet beräknas i direktiv 2002/96/EG om avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter (WEEE) [66].

[66] Intressenterna meddelade att det inte finns något samband med den årliga batteriförsäljningen på grund av batteriernas ökade livslängd (upp till 15 år) och konsumenternas hamstringsbeteende (konsumenterna har en benägenhet att behålla sina batterier hemma, även när de är förbrukade). Denna beräkningsmetod förespråkas av EPBA.

Till skillnad från förbrukade bärbara batterier och ackumulatorer är det mindre risk att förbrukade industri- och bilbatterier och -ackumulatorer slängs i miljön på grund av att de är stora och används yrkesmässigt. Dessutom rapporteras att insamlingsgraden för dessa batterier och ackumulatorer, på grund av deras ekonomiska värde, redan ligger nära 100 % enligt etablerad industriell praxis. Det bedöms därför inte vara nödvändigt att fastställa särskilda insamlingsmål för dessa batterier och ackumulatorer. I förslaget ingår i stället en lagfäst skyldighet för tillverkare att ta tillbaka sådana batterier. Enligt förslaget krävs separat insamling av bilbatterier och -ackumulatorer, om de inte redan samlas in genom de system som inrättats enligt direktiv 2000/53/EG.

Av miljöskäl är det särskilt viktigt att farligt avfall leds bort från avfallsströmmen. Därför föreslås ett förbud mot deponering och förbränning av industri- och bilbatterier. Dessa utgörs huvudsakligen av blybatterier och NiCd-batterier. När det gäller bärbara NiCd-batterier skulle ett sådant förbud sannolikt vara omöjligt att genomdriva. Därför föreslås ett särskilt insamlingsmål för dessa batterier. Enligt förslaget sätts målet till 80 % av den totala kvantitet förbrukade bärbara NiCd-batterier och -ackumulatorer som uppstår varje år. Detta är den kvantitet bärbara NiCd-batterier och -ackumulatorer som samlas in och bortskaffas tillsammans med fast kommunalt avfall.

Medlemsstaterna bör därför övervaka kvantiteterna bärbara NiCd-batterier och -ackumulatorer som förekommer i fast kommunalt avfall och rapportera detta till kommissionen. På grundval av dessa uppgifter samt nya vetenskapliga och tekniska rön kommer kommissionen att göra regelbundna utvärderingar av de specifika miljörisker som hänger samman med användningen av kadmium i batterier och ackumulatorer.

5.2. Återvinning av alla förbrukade batterier och ackumulatorer

I direktiv 91/157/EEG anges inga återvinningskrav för förbrukade batterier och ackumulatorer. Medlemsstaterna får själva avgöra kraven förutsatt att de följer den inre marknadens bestämmelser. I direktivet uppmanas medlemsstaterna att stödja forskning om återvinningsmetoder, och de ges möjlighet att införa åtgärder, exempelvis ekonomiska styrmedel, för att främja återvinning [67].

[67] Se artikel 6 fjärde strecksatsen och artikel 7.1 i direktiv 91/157/EG i dess ändrade form.

Genom återvinning av batterier och ackumulatorer säkerställs att batterier och ackumulatorer inte sänds för deponering eller förbränning efter insamling, och återvinning är därför nödvändig för att sluta materialkretsloppen. Dessutom bidrar återvinning till att spara värdefulla naturresurser i enlighet med artikel 174 i EG-fördraget. Eftersom tusentals ton av olika material används vid produktion av batterier och ackumulatorer kommer höga återvinningsgrader att bidra avsevärt till hushållningen med värdefulla naturresurser.

Därför fastslås i förslaget principen att alla insamlade batterier och ackumulatorer bör tas omhand för återvinning. I undantagsfall kan dock vissa bärbara batterier och ackumulatorer vara olämpliga för återvinning, exempelvis om de har blivit skadade under insamlingen. Enligt förslaget ges därför möjlighet till undantag från regeln att alla insamlade batterier skall tas omhand för återvinning, upp till högst 10 % av de insamlade batterierna.

Dessutom är det av miljöskäl viktigt att bly- och kadmiuminnehållet i blybatterier och NiCd-batterier verkligen återvinns när dessa batterier och ackumulatorer väl har kommit till återvinningsanläggningen. Eftersom ungefär 70 % av bly- och kadmiumproduktionen används för batteriproduktion skulle återvinning av dessa batterier bidra avsevärt till naturresurshushållning. Därför föreslås en lägsta återvinningsgrad för dessa batterier.

Ur ett miljöperspektiv visar livscykelanalyser (LCA) att den optimala återvinningsgraden för NiCd-batterier och -ackumulatorer torde ligga nära 100 % [68]. Undersökningar visar att återvinning av NiCd-batterier är energieffektiv även om återvinningsanläggningen inte ligger i närheten [69]. Med undantag för batteriets användningsfas förbrukas 65 % av primärenergin vid batteritillverkningen medan 32 % förbrukas vid råvaruproduktionen. Återvinning av kadmium och nickel kräver 46 % respektive 75 % mindre primärenergi än utvinning och förädling av motsvarande råmetall. Det är förhållandevis lätt att återvinna kadmium, nickel, järn och andra materiel från batterier, så det går att återvinna praktiskt taget allt material i ett NiCd-batteri. Återvunnet kadmium bör användas för produktion av nya batterier och ackumulatorer eller andra produkter.

[68] "Rechargeable Battery Management and Recycling: A Green Design Educational Module", Rebecca Lankey och Francis McMichael, 1999.

[69] "Life Cycle Assessment of Recycling Portable Nickel-Cadmium Batteries", Carl Johan Rydh och Magnus Karlström, 2002.

Därför föreslås som lägsta återvinningsgrad allt kadmium och minst 75 % av genomsnittsvikten för NiCd-batterier och -ackumulatorer [70].

[70] Enligt Bio Intelligence är detta procentandelen återvinningsbart material i NiCd-batterier. (Se "Impact Assessment on Selected Policy Options for Revision of the Battery Directive", Bio Intelligence, 2003, s. 59). EBRA:s förslag är att sätta den lägsta återvinningsgraden till 70 viktprocent för NiCd-batterier. Med industriell praxis uppskattas att upp till 80 % av genomsnittsvikten av industriella NiCd-batterier återvinns.

Återvinningssystem för blybatterier och -ackumulatorer är redan väl etablerade och ingår i normal industriell praxis. Dessa batterier och ackumulatorer innehåller huvudsakligen bly som är lätt att återvinna. Livscykelanalyser av blybatterier och -ackumulatorer visar att användning av större kvantiteter återvunnet bly i sådana batterier och ackumulatorer skulle minska de negativa miljöeffekterna under deras livstid [71]. Den lägsta återvinningsgrad som föreslås för dessa batterier och ackumulatorer är allt bly och minst 65 % av genomsnittsvikten av det material de innehåller [72].

[71] "Environmental assessment of vanadium redox and lead-acid batteries for stationary energy storage", C.J. Rydh, Journal of Power Sources, 80 (1999), 21-29.

[72] Se EBRA:s positionsdokument av den 25 april 2003 som lämnades inom ramen för samrådet med intressenterna.

För andra batterier och ackumulatorer föreslås en återvinningsgrad på 55 % av genomsnittsvikten.

6. Ekonomiska överväganden

6.1. Kostnader för insamling och återvinning

Kostnaderna för insamling och återvinning innefattar kostnader för sortering, komprimering, lagring, transport till återvinningsanläggningen och återvinning.

Kostnaden för att samla in och återvinna bärbara batterier och ackumulatorer varierar mycket mellan olika medlemsstater beroende på hur deras insamlingssystem är organiserade. Det är svårt att jämföra kostnaden för olika system. Det står emellertid klart att den specifika insamlingskostnaden (euro/ton) är lägre i system som omfattar alla batterier än i insamlingssystem som är inriktade på vissa typer av bärbara batterier och ackumulatorer, och dessutom uppnås en högre insamlingsgrad.

European Portable Battery Association (EPBA) rapporterar att insamlings- och transportkostnaden i de medlemsstater som har infört effektiva insamlingssystem för alla bärbara batterier och ackumulatorer ligger tämligen stabilt på 300-550 euro/ton. Återvinningskostnaden har minskat på grund av skalfördelar när allt fler batterier och ackumulatorer samlas in. Andra faktorer som har bidragit till lägre återvinningskostnader är effektiv konkurrens på återvinningsmarknaden och återvinning av bärbara batterier och ackumulatorer med lägre kvicksilverhalter i icke-specialiserade återvinningsanläggningar. Enligt EPBA är återvinningskostnaden för bärbara batterier och ackumulatorer 400-900 euro per ton.

Enligt erfarenheter som gjorts i vissa medlemsstater på senare tid har insamlingsgraden kunnat ökas helt enkelt genom förbättrad förvaltning av insamlingssystemen, dvs. bättre lokalisering av insamlingsställen och bättre information till allmänheten. Detta har skett utan motsvarande ökning av insamlingskostnaden per viktenhet. Det finns inte heller något direkt samband mellan kostnad och insamlingsgrad, vilket framgår av att de båda nationella insamlingssystem som har högst insamlingsgrad (UFB i Österrike och BEBAT i Belgien) har den lägsta respektive högsta insamlingskostnaden per ton [73].

[73] År 2002 samlade Österrike in 44 % av årsförsäljningen till en kostnad på 1 115 euro/ton och Belgien samlade in 59 % av årsförsäljningen till en kostnad på 3 765 euro/ton.

Två kommentarer kan göras när det gäller kostnaden för att införa obligatorisk insamling och återvinning av bärbara batterier och ackumulatorer på gemenskapsnivå, såsom föreslås i detta direktiv. För det första är det rimligt att anta att kostnaden per ton kommer att öka om obligatoriska insamlingsmål för EU skall uppnås. För det andra kan kostnaden för de nuvarande insamlingssystemen förväntas minska med tiden i takt med förbättrad förvaltning och utformning av insamlingssystemen och höjd medvetenhet hos konsumenterna.

Den mest kostnadseffektiva insamlingsgraden för alla bärbara batterier ligger mellan 160 och 200 gram per invånare och år. Den totala kostnaden för insamling, sortering och återvinning vid denna insamlingsgrad uppskattas till 1 386-1 846 euro/ton [74]. Den totala ytterligare kostnaden för att övergå från insamling och återvinning av vissa typer av batterier och ackumulatorer (som krävs i direktiv 91/157/EEG) till insamling och återvinning av alla batterier och ackumulatorer kan uppskattas till 70-92 miljoner euro per år [75].

[74] Se "Impact Assessment on Selected Policy Options for Revision of the Battery Directive", Bio Intelligence, 2003, s. 133 i ett högkostnadsscenario där målet för input till återvinning ligger på minst 90 %.

[75] Under antagandet att en insamlingsgrad på 160-200 gram per invånare skuller kräva insamling av ytterligare 50 000 ton bärbara batterier.

Det bör noteras att denna uppskattning är relativt hög [76]. När allt fler batterier och ackumulatorer samlas in och återvinns kan betydande skalfördelar förväntas, särskilt för specialiserade insamlingssystem, vilket ger möjlighet till avsevärda kostnadsminskningar. Erfarenheten av befintliga insamlingssystem har också visat att systemen kan förbättras utan stora kostnadsökningar.

[76] Jämför med EPBA (juli 2003) som uppskattar att insamling av 40 000 ton skulle ge en potentiell kostnad på 43 miljoner euro per år.

Genomförandet av direktiv 2002/96/EG torde också innebära en ökad insamling av bärbara batterier och ackumulatorer i elektrisk och elektronisk utrustning. Industrin bedömer att 90 % av de bärbara NiCd-batterierna och -ackumulatorerna ingår i elektrisk och elektronisk utrustning. Detta torde ge medlemsstaterna möjlighet att nå insamlingsnivåer högre än dem som uppnås av nuvarande nationella insamlingsorganisationer med endast en liten ökning av marginalkostnaden per ton insamlade batterier, eftersom en del av kostnaderna kommer att ligga på genomförandet av insamlingssystem enligt direktiv 2002/96/EG.

Erfarenheter i Belgien, Tyskland och Nederländerna visar att ökat försäljningspris på batterier och ackumulatorer inte tycks ha någon effekt på batteriförbrukningen. Om alla kostnader för de föreslagna insamlings- och återvinningsgraderna för förbrukade bärbara batterier skulle läggas på konsumenterna skulle den ökade årliga kostnaden per hushåll bli mellan en och två euro.

Intäkterna från försäljning av återvunnet bly från förbrukade bilbatterier och -ackumulatorer uppgick till 265-350 euro/ton under perioden 1995-1999. Jämfört med den totala kostnaden för insamling och återvinning av dessa batterier, som ligger mellan 270 och 350 euro per ton, varierar nettokostnaden/intäkten mellan -77 och +93 euro per ton [77].

[77] Se "Impact Assessment on Selected Policy Options for Revision of the Battery Directive", Bio Intelligence, 2003.

Den genomsnittliga nettokostnaden för insamling och återvinning av industriella NiCd-batterier och -ackumulatorer varierar från 0 till 300 euro per ton [78]. Kostnaden beror huvudsakligen på typ av återvinningsanläggning, proportionerna av de metaller som återvunnits och marknadspriserna på metallskrot. Enligt industrin är återvinningskostnaden för dessa batterier och ackumulatorer redan inkluderad i det pris som tillverkarna tar ut av slutkonsumenten. Obligatoriska återvinningsmål skulle därför inte påverka producenternas konkurrenskraft. Återvinningsindustrin rapporterar att återvinningskostnaden för NiCd-batterier och -ackumulatorer kan komma att minska i framtiden, i synnerhet genom en ökning av återvinningsgraden för nickel med 10-15 %.

[78] Se "Impact Assessment on Selected Policy Options for Revision of the Battery Directive", Bio Intelligence, 2003. Slutrapport från Bio Intelligence, juli 2003.

Industrins kostnadsökning för att genomföra insamlingskraven och återvinningsmålen för industri- och bilbatterier och -ackumulatorer kommer mot bakgrund av dessa omständigheter troligen inte att bli särskilt stor i förhållande till deras totala kostnadsstruktur.

Det föreslagna förbudet mot bortskaffande av förbrukade industri- och bilbatterier och -ackumulatorer förväntas inte heller få några betydande ekonomiska konsekvenser. Eftersom återvinning av blybatterier och -ackumulatorer i allmänhet ger en ekonomisk nettovinst skulle förbudet mot deponering/förbränning eliminera kostnaden för deponering av förbrukade blybatterier, vilken uppskattas till 120 euro/ton. För industriella NiCd-batterier och ackumulatorer kan förbudet mot deponering/förbränning ge ökade kostnader/intäkter mellan -120 och +180 euro per ton [79].

[79] Jämförelse av nettokostnaden för återvinning på 0-300 euro per ton och en kostnad på 120 euro per ton för deponering, se även "Impact Assessment on Selected Policy Options for Revision of the Battery Directive", Bio Intelligence 2003. Slutrapport från Bio Intelligence, juli 2003.

6.2. Vinster med insamling och återvinning

Uttryckt i ekonomiska vinster torde insamling och återvinning av alla förbrukade batterier och ackumulatorer på gemenskapsmarknaden innebära följande:

- Sänkta kostnader för råvaror som används i batterier och ackumulatorer, eftersom jungfruliga material kan ersättas med återvunna material.

- Sänkta kostnader för bortskaffande, särskilt deponering, till följd av minskad deponering och förbränning och ökad återvinning av förbrukade batterier och ackumulatorer. Kostnaden för bortskaffande uppskattas till 120 euro/ton. Om den föreslagna insamlingsgraden skulle innebära insamling av ytterligare 50 000 ton bärbara batterier så skulle den totala kostnaden för bortskaffande minska med 6 miljoner euro.

- Sänkta kostnader för återvinning på grund av högre insamlingsgrad, skalfördelar osv.

- Externa kostnader undviks. Externa kostnader är kostnaderna för negativ miljöpåverkan som inte är inkluderade i produktpriset och som vanligen betalas av samhället i form av saneringskostnader, miljöförstöring eller negativa hälsoeffekter. Det är svårt att kvantifiera och sätta ett ekonomiskt värde på de externa kostnader som undviks genom de föreslagna åtgärderna. Därför begränsas beskrivningen av vinsterna till följande:

- Externa kostnader undviks genom användning av resurser i förbrukade batterier och ackumulatorer som annars skulle gå till bortskaffande. Metaller som ingår i batterier och ackumulatorer kan ledas bort från avfallsströmmen och återvinnas. Dessutom kommer även andra ämnen i batterier, såsom syror, salter och plaster, att ledas bort från avfallsströmmen.

- Undvikande av potentiell luft- och vattenförorening och externa kostnader som är följden av negativ miljöpåverkan från förbränning/deponering av förbrukade batterier och ackumulatorer. Miljöeffekterna är avhängiga av ett stort antal faktorer såsom rättsnormernas stränghet, huruvida de efterlevs eller ej, den miljö där en avfallshanteringsanläggning lokaliseras osv. Vissa ämnen i batterier och ackumulatorer kan också förorena förbränningsaska som annars hade kunnat användas som byggnadsmaterial. Exponeringen av människor och miljö kan nå höga nivåer och ge mycket stora effekter.

7. Subsidiaritet och proportionalitet

Åtgärder till skydd för miljön och sådana åtgärder som påverkar den inre marknaden faller inom både gemenskapens och medlemsstaternas behörighetsområden. Enligt subsidiaritetsprincipen skall gemenskapen vidta en åtgärd endast [80] om och i den mån som målen för den planerade åtgärden inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna och därför bättre kan uppnås på gemenskapsnivå. Enligt proportionalitetsprincipen skall gemenskapen inte vidta någon åtgärd som går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå målen [81].

[80] Subsidiaritetsprincipen gäller endast områden där gemenskapen inte är ensam behörig.

[81] Se artikel 5 i EG-fördraget.

I detta förslag beaktas subsidiaritetsprincipen och proportionalitetsprincipen av följande skäl.

- Hanteringen av förbrukade batterier och ackumulatorer orsakar föroreningar av gränsöverskridande karaktär. Detta gäller i synnerhet luft- och vattenföroreningar som uppstår genom bortskaffande av förbrukade batterier och ackumulatorer i deponier och förbränningsanläggningar.

- Olika nationella bestämmelser, exempelvis för märkning, kan påverka den inre marknadens funktion negativt genom att skapa handelshinder och snedvrida konkurrensen. Produktkrav bör fastställas på gemenskapsnivå för att säkerställa en väl fungerande inre marknad och för att förbrukade batterier och ackumulatorer skall kunna transporteras fritt mellan medlemsstaterna.

- I förslaget anges rättsliga krav för en harmoniserad gemenskapsstrategi för insamling och återvinning av förbrukade batterier och ackumulatorer, men samtidigt ges medlemsstaterna frihet att välja de nationella åtgärder (exempelvis frivilliga avtal) som är mest lämpliga för att nå målen för förslaget.

- Medlemsstaterna måste ta hänsyn till nationella, regionala och lokala förhållanden när de inrättar sina insamlings-, behandlings- och finansieringssystem för hantering av förbrukade batterier och ackumulatorer. Enligt förslaget ges de den flexibilitet som behövs för detta.

- Förslaget är inriktat uteslutande på de nyckelåtgärder som krävs för att nå målen: definitioner, begränsningar av saluföringen, insamlings- och återvinningskrav, märkningskrav, datainsamling, rapporteringskrav och konsumentinformation. Dessa åtgärder bör säkerställa ett slutet kretslopp för alla förbrukade batterier och ackumulatorer. Utfasning av kadmium i batterier och ackumulatorer har övervägts, men resultaten av den utvidgade konsekvensanalysen visar att de särskilda åtgärder som föreslås är en lämpligare lösning i de nuvarande läget. Den valda formen av rättsakt (ett nytt direktiv) ger medlemsstaterna alternativa möjligheter att nå målen med förslaget, samtidigt som fördraget iakttas, i synnerhet reglerna för den inre marknaden och konkurrens.

8. Handelsaspekter

Det föreslagna direktivet kommer att tillämpas på ett enhetligt sätt för alla typer av batterier och ackumulatorer på gemenskapsmarknaden, oavsett var de är tillverkade. De föreslagna åtgärderna är nödvändiga för att uppfylla direktivets syften.

Dessutom har alla åtgärder i detta förslag utformats så att de är förenliga med internationella åtaganden och minimerar eventuella effekter på handeln. EU:s åtaganden enligt WTO-avtalet och kravet att undvika onödiga handelshinder har beaktats fullt ut.

Enligt det nuvarande regelverket av gemenskapslagstiftning och -program bör det vid behov övervägas att ge anslutande stater, kandidatländer och utvecklingsländer tekniskt stöd för att de lättare skall kunna anpassa sig till det föreslagna direktivet och ha (fortsatt) tillträde till gemenskapsmarknaden.

9. Rättslig grund

Detta förslag syftar både till att skydda miljön och att harmonisera nationell lagstiftning om batterier och ackumulatorer. Det grundas därför både på artikel 95 och artikel 175 i EG-fördraget. I dessa båda artiklar i fördraget anges emellertid olika villkor när det gäller medlemsstaternas rätt att bibehålla eller införa strängare skyddsåtgärder. Det är följaktligen nödvändigt att ange rättslig grund för varje del i förslaget.

Det förefaller lämpligt att harmonisera medlemsstaternas lagar när det gäller produktkrav (såsom kvicksilverförbud och märkningskrav) med stöd av artikel 95 i EG-fördraget. Denna rättsliga grund är lämplig eftersom skillnaderna mellan medlemsstaternas lagar om produktkrav kan skapa handelshinder och snedvrida konkurrensen inom gemenskapen och därigenom direkt påverka upprättandet av den inre marknaden och dess funktion.

Å andra sidan förefaller det mer lämpligt att harmoniseringsåtgärder för att motverka eller minska uppkomsten av förbrukade batterier och ackumulatorer och motverka eller minska den negativa miljöpåverkan av de metaller som används i dem grundas på artikel 175 i EG-fördraget. Dessa åtgärder som syftar till att ge en hög miljöskyddsnivå bör inte hindra medlemsstater att införa strängare bestämmelser på sitt nationella territorium.

BILAGOR

BILAGA I: Sammanfattning av innehållet i förslaget

I artikel 1 anges det föreslagna direktivets innehåll.

I artikel 2 anges direktivets räckvidd. Det omfattar alla typer av batterier och ackumulatorer på marknaden, oavsett materialsammansättning och användning.

I artikel 3 definieras de termer och begrepp som används i detta direktiv.

I artikel 4 upprepas kravet att ersätta tungmetallen kvicksilver, vilket redan är fastställt genom direktiv 98/101/EG.

I artikel 5 anges att medlemsstaterna skall stimulera tillverkarna att förbättra allmänna miljöprestanda hos batterier och ackumulatorer under hela deras livscykel i enlighet med kommissionens meddelande om integrerad produktpolitik [82].

[82] KOM(2003) 302 slutlig, 18.6.2003.

I artikel 6 anges att medlemsstaterna skall övervaka de kvantiteter bärbara NiCd-batterier och -ackumulatorer som bortskaffas med fast kommunalt avfall. Kommissionen skall fastställa föreskrifter för detta övervakningskrav i enlighet med kommittéförfarandet.

I artikel 7 anges, i enlighet med reglerna för den inre marknaden, att batterier och ackumulatorer som uppfyller direktivets krav fritt får släppas ut på marknaden och att medlemsstaterna skall förbjuda eller dra tillbaka batterier och ackumulatorer som inte uppfyller direktivets krav.

I artikel 8 anges bestämmelser för insamling av förbrukade batterier och ackumulatorer utformade för att förhindra att de bortskaffas. Medlemsstaterna är skyldiga att införa system som garanterar att alla batterier och ackumulatorer samlas in för återvinning och därigenom skapar ett slutet kretslopp för alla batterier.

I artikel 9 anges att medlemsstaterna skall se till att effektiva insamlingssystem inrättas för alla batterier. Den största utmaningen när det gäller att skapa effektiva insamlingssystem är att motivera konsumenterna att återlämna sina förbrukade batterier och ackumulatorer via insamlingssystemen. Av subsidiaritetsskäl anges dock endast allmänna krav för insamlingssystem, särskilt att konsumenterna kan återlämna bärbara batterier och ackumulatorer utan kostnad. I förslaget anges att tillverkarna skall återta industribatterier och -ackumulatorer. Förbrukade bilbatterier och -ackumulatorer kan också samlas in genom system som inrättats enligt direktiv 2000/53/EG om uttjänta fordon. När medlemsstaterna inrättar dessa system skall de se till att negativa externa effekter till följd av långa transporter minimeras.

I artikel 10 ges tillverkarna möjlighet att inrätta individuella eller kollektiva insamlingssystem.

I artikel 11 anges ett förbud mot bortskaffande av industri- och bilbatterier och -ackumulatorer i deponier eller genom förbränning.

I artikel 12 anges en ram för ekonomiska styrmedel. Användning av ekonomiska styrmedel är fortfarande ett bra sätt för medlemsstaterna att uppnå målen i detta förslag. För att främja utveckling och saluföring av batterier och ackumulatorer med mindre innehåll av farliga ämnen, kan exempelvis skatteåtgärder användas för att kompensera för prisskillnaden mellan två batterityper som är likvärdiga i tekniskt hänseende. Dessutom kan differentierad skatt användas som ett incitament för att påverka konsumenternas beteende och gynna batterier och ackumulatorer som innehåller mindre mängder förorenande ämnen. I båda fallen måste medlemsstaterna följa EG-fördragets bestämmelser. Särskilt betydelsefulla är artiklarna 28, 87 och 90 i EG-fördraget. Kommissionen har i detta sammanhang antagit ett meddelande om miljöskatter och miljöavgifter på den inre marknaden [83], där det anges riktlinjer för medlemsstaterna angående användningen av ekonomiska styrmedel på nationell nivå.

[83] KOM(97) 9 slutlig.

I artikel 13 anges ett enhetligt mål för insamling av alla förbrukade bärbara batterier och ackumulatorer som en grund för nationella insamlingssystem. Enligt förslaget skall målet vara minst 160 gram per invånare. Bärbara NiCd-batterier och -ackumulatorer ger också på grund av sin farlighet upphov till särskilda miljörisker om de inte samlas in effektivt. Därför anges ett extra insamlingsmål för dessa batterier för att säkerställa att de kommer att samlas in i stället för att bortskaffas tillsammans med normalt hushållsavfall. Detta mål beräknas på grundval av 80 % av de kvantiteter förbrukade bärbara NiCd-batterier som samlas in genom insamlingssystem och bortskaffas med fast kommunalt avfall.

Den föreslagna beräkningsmetoden för detta ytterligare mål bygger på kravet i artikel 6 att medlemsstaterna skall övervaka de kvantiteter förbrukade bärbara NiCd-batterier och -ackumulatorer som bortskaffas med fast kommunalt avfall. Övervakningen bör grundas på verifierbara, tillförlitliga metoder som är representativa för hela det nationella territoriet och godkända av ett oberoende expertorgan.

I artikel 14 ges medlemsstaterna möjlighet att begära ett undantag från insamlingsmålen i artikel 13 på grund av särskilda omständigheter. Några medlemsstater har exempelvis särskilda geografiska förhållanden såsom ett stort antal öar, landsbygds- och bergsområden eller låg befolkningstäthet. Dessa medlemsstater kan begära att tidsfristen för att nå målen förlängs med upp till tre år.

Nya medlemsstater som kommer att ansluta sig till EU i kraft av anslutningsavtalet av den 16 april 2003 har en lägre BNP än de nuvarande medlemsstaterna. Detta kan komma till uttryck i en lägre batterikonsumtion som kan göra det svårare för dem att nå insamlingsmålen [84]. I sådana fall kan dessa länder också begära en anpassning av de insamlingsmål som anges i artikel 13.

[84] En annan indikator på detta kan vara köpkraftsparitet (PPP).

Planerade nationella åtgärder skall meddelas till kommissionen som lämnar ett eventuellt godkännande i samarbete med övriga medlemsstater.

I artikel 15 anges minimikrav för behandling av förbrukade batterier och ackumulatorer i gemenskapen. I enlighet med direktiv 2002/96/EG ställs i denna artikel kravet att medlemsstaterna skall se till att tillverkarna, eller tredje parter som handlar på deras vägnar, inrättar behandlingsanläggningar där man använder bästa tillgängliga återvinningsteknik.

I artikel 16 klargörs att medlemsstaterna i enlighet med rådets förordning (EEG) nr 259/93 får exportera insamlade batterier och ackumulatorer till andra medlemsstater eller tredjeland för vidare behandling. Sådan export kommer att räknas när det gäller uppfyllande av återvinningskraven i detta direktiv, under förutsättning att exportören deklarerar att återvinningen har utförts på ett sätt som motsvarar kraven i detta direktiv. Kommissionen skall fastställa föreskrifter för detta i enlighet med kommittéförfarandet.

I artikel 17 anges att medlemsstaterna skall främja forskning för att utveckla ny återvinningsteknik och att de skall uppmuntra införandet av EMAS.

I artikel 18 anges återvinningskrav. I princip bör alla insamlade batterier och ackumulatorer föras till en återvinningsanläggning, såvitt de inte har blivit skadade under insamlingen och av tekniska skäl inte går att återvinna.

I artikel 19 föreslås, som ett tillägg till återvinningskraven i artikel 18, vissa lägsta återvinningsgrader. De lägsta återvinningsgraderna är högre för nickel-kadmiumbatterier och blybatterier vilka klassificeras som farligt avfall enligt kommissionens beslut 2000/532/EG. Cirka 70 % av den totala produktionen av bly och kadmium används i batterier. Därför skulle höga återvinningsgrader bidra avsevärt till resurshushållning. För NiCd-batterier och -ackumulatorer skall allt kadmium och minst 75 % av genomsnittsvikten återvinnas. För blybatterier skall allt bly och minst 65 % av genomsnittsvikten återvinnas. För andra batterier och ackumulatorer föreslås en lägsta återvinningsgrad på 55 % av genomsnittsvikten.

De föreslagna lägsta återvinningsgraderna skall regelbundet utvärderas och anpassas till den tekniska utvecklingen i enlighet med kommittéförfarandet.

I artikel 20 anges att medlemsstaterna skall se till att tillverkarna tar ansvar för att finansiera hanteringen av förbrukade batterier och ackumulatorer. För bärbara batterier och ackumulatorer har tillverkarna ansvaret åtminstone från och med insamlingsstället. Tillverkare får inrätta individuella eller kollektiva system.

I artikel 21 anges att medlemsstaterna skall tillåta att tillverkare och användare sluter finansieringsavtal för industri- och bilbatterier.

I artikel 22 anges, i enlighet med direktiv 2002/96/EG, att tillverkarna skall lämna en garanti för finansiering av avfallshantering av batterier och ackumulatorer när de släpper ut dessa produkter på gemenskapsmarknaden. Dessutom skall medlemsstaterna upprätta ett register över tillverkare som släpper ut produkter på den nationella marknaden. Dessa åtgärder skall motverka "fripassagerare".

I artikel 23 anges att även de slutliga industrianvändarna kan få ta ekonomiskt ansvar för historiskt avfall. Dessutom anges i denna artikel, i enlighet med direktiv 2002/96/EG, att medlemsstaterna skall tillåta tillverkarna att använda synliga avgifter under en övergångsperiod på fyra år efter det att detta direktiv har genomförts.

I artikel 24 anges att medlemsstaterna skall se till att insamlings- och återvinningssystem är icke-diskriminerande och inte skapar några handelshinder eller snedvrider konkurrensen.

I artikel 25 anges vad som skall ingå i informationen till konsumenterna.

I artikel 26 anges att medlemsstaterna får kräva att konsumentinformationen helt eller delvis tillhandahålls av ekonomiska aktörer.

I artikel 27 anges att tillverkarna skall märka sina produkter med den symbol som visas i bilaga II och att batterier och ackumulatorer som innehåller kvicksilver, bly eller kadmium skall vara märkta med motsvarande kemiska beteckning.

I artikel 28 anges medlemsstaternas rapporteringsskyldighet. De skall lämna en rapport om genomförandet av direktivet vart tredje år. Rapporten skall sammanställas på grundval av ett frågeformulär i enlighet med det förfarande som anges i artikel 18 i direktiv 75/442/EEG.

Artikel 29 innehåller en klausul om översyn. Kommissionen skall utvärdera resultaten av den övervakning av mängden förbrukade bärbara NiCd-batterier i fast kommunalt avfall som sker i enlighet med artikel 6 och kan vid behov föreslå ytterligare riskhanteringsåtgärder. Kommissionen skall också utvärdera minimimålet för insamling av alla förbrukade bärbara batterier och ackumulatorer och det särskilda insamlingsmålet för förbrukade bärbara NiCd-batterier och -ackumulatorer samt de minimimål för återvinning och återvinningsgrad som anges i artiklarna 18 och 19. Kommissionen skall offentliggöra en rapport om dessa utvärderingar i Europeiska unionens officiella tidning tillsammans med en rapport om genomförandet av detta direktiv.

I artikel 31 anges att medlemsstaterna skall fastställa regler för de påföljder som gäller vid överträdelser av nationella bestämmelser som antas i enlighet med detta direktiv. Påföljderna skall vara effektiva, proportionerliga och avskräckande.

I artikel 33 uppmuntras medlemsstaterna att genomföra vissa bestämmelser i detta direktiv genom miljöavtal med ekonomiska aktörer.

I bilaga II återfinns den symbol som visar att batterier och ackumulatorer och batterisatser skall gå till separat insamling, samt tekniska specifikationer för märkning.

BILAGA II: Sammanfattning av den utvidgade konsekvensanalysen

De viktigaste punkter som framkom i den utvidgade konsekvensanalysen har redan behandlats i motiveringen. Denna sammanfattning är inriktad på det valda handlingsalternativet, ambitionsnivån, förväntade långsiktiga effekter och samrådet med intressenterna.

Vilket handlingsalternativ valdes och varför?

Det politiska instrument som valdes är ett nytt direktiv. Ett direktiv är det mest lämpliga politiska instrumentet både med tanke på målet och innehållet i detta förslag. Ett nytt direktiv där de nuvarande batteridirektiven ses över och upphävs kommer att skapa en ram för insamling och återvinning av förbrukade batterier och ackumulatorer och säkerställa en väl fungerande inre marknad för dessa produkter [85]. Detta politiska instrument överlåter också åt medlemsstaterna att välja de mest lämpliga och minst kostsamma åtgärderna för genomförandet. I vilket fall som helst kan medlemsstaterna, för insamling av förbrukade batterier och ackumulatorer, använda befintlig infrastruktur för insamling eller infrastruktur som har införts (kommer att införas) enligt annan gemenskapslagstiftning, exempelvis direktiv 2000/53/EG om uttjänta fordon och direktiv 2002/96/EG om avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter (WEEE).

[85] I detta sammanhang har de principer som fastställs i meddelandet från kommissionen om den inre marknaden och miljön, KOM(1999) 263, beaktats.

Medlemsstaterna uppmuntras också att använda miljöavtal för att genomföra vissa av direktivets krav. Detta tillvägagångssätt är i överensstämmelse med andra delar av gemenskapens avfallslagstiftning, exempelvis artikel 10 i direktiv 2000/53/EG om uttjänta fordon och artikel 17 i direktiv 2002/96/EG om avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter (WEEE).

Varför valdes inte ett mer eller mindre ambitiöst alternativ?

Mindre ambitiösa alternativ - "ingen politisk förändring" eller "miljöavtal på gemenskapsnivå" i stället för en ny rättsakt - valdes inte, eftersom de inte var genomförbara eller pålitliga sätt att lösa de miljöproblem som hänger samman med avfallshanteringen av batterier och ackumulatorer.

Mer ambitiösa alternativ, exempelvis strängare insamlings- och återvinningskrav, valdes inte, huvudsakligen på grund av de kostnader de skulle innebära.

Ett förbud mot användning av kadmium i bärbara batterier och ackumulatorer valdes inte, eftersom de föreslagna åtgärderna förväntas ge en likvärdig miljöskyddsnivå till lägre kostnad. Ett sådant förbud skulle inte omfatta befintliga och hamstrade bärbara NiCd-batterier och -ackumulatorer. För hushållsapparater tycks trenden nu vara att ersätta NiCd-batterier med andra typer (t.ex. NiMH och Li-jon).

Vilka är de långsiktiga effekterna?

Detta förslag förväntas ge positiva effekter för miljön (mindre tungmetaller från batterier och ackumulatorer i lakvatten från deponier och i utsläpp till luft och i rester - bottenaska och flygaska - från förbränning), för resurshushållning med metaller som används i batterier och för den inre marknadens funktion. Insamlings- och återvinningskraven för förbrukade batterier och ackumulatorer kan leda till investeringar i återvinningsanläggningar i de nuvarande medlemsstaterna, i de anslutande staterna och i kandidatländer. Återvinning kräver olika typer av arbeten på lokal nivå: lågkvalificerad arbetskraft för insamling och högkvalificerad arbetskraft för bearbetning.

Export av batterier och ackumulatorer för återvinning kan också göra marknaden mer konkurrenskraftig än om den skulle lita helt till nationella återvinningsanläggningar. Förslaget kommer därför att bidra till den inre marknadens funktion och till konkurrens mellan återvinningsföretag.

Vilka intressenter har man samrått med, i vilka skeden av processen och för vilket syfte?

Ett offentligt Internetsamråd med intressenter inleddes den 25 februari 2003 då ett samrådsdokument offentliggjordes på webbplatsen. Samrådet pågick fram till den 28 april 2003. Samrådets syfte var att få in synpunkter från alla berörda parter om ett stort antal handlingsalternativ som angavs i samrådsdokumentet. Samrådet ägde rum i ett tidigt skede av processen. Resultaten från samrådet var därför ett värdefullt bidrag vid valet av de slutliga handlingsalternativen.

Ett möte hölls med intressenterna den 15 juli 2003 för att ge feedback på samrådet. Ytterligare information finns på http://europa.eu.int/comm/environment/ waste/batteries.htm.

Vad blev resultatet av samrådet?

Kommissionen mottog bidrag från 149 intressenter (inklusive nationella, lokala och regionala myndigheter, industrin, batteriorganisationer, handelsorganisationer, icke-statliga organisationer, konsumentorganisationer och återförsäljarorganisationer). Dessutom bidrog ett betydande antal internationella intressenter. Deltagandet från intressenterna visar vikten av den diskussion som inleddes av kommissionen. En förteckning över deltagande intressenter och deras ståndpunkter finns på http://europa.eu.int/comm/environment/ waste/batteries/consultation.htm.

2003/0282 (COD)

Förslag EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om batterier och ackumulatorer och förbrukade batterier och ackumulatorer

(Text av betydelse för EES)

EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artiklarna 95.1 och 175.1 i detta,

med beaktande av kommissionens förslag [86],

[86] EGT C......

med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande [87],

[87] EGT C......

med beaktande av Regionkommitténs yttrande [88],

[88] EGT C......

i enlighet med förfarandet i artikel 251 i fördraget [89], och

[89] Europaparlamentets yttrande av den .. .. ... (EGT C .....) och rådets gemensamma ståndpunkt av den ... . .. (EGT C .....) och Europaparlamentets beslut av den .. .. .... (EGT C......). .....

av följande skäl:

(1) De olika nationella åtgärderna avseende batterier och förbrukade batterier bör harmoniseras av två skäl: dels bör man minimera den påverkan som batterier och förbrukade batterier har på miljön och därigenom bidra till att skydda, bevara och förbättra kvaliteten på miljön, dels bör man se till att den inre marknaden fungerar och motverka snedvridning av konkurrensen inom gemenskapen.

(2) Den 30 juli 1996 antog kommissionen ett meddelande om revidering av gemenskapens strategi för avfallshantering [90] i vilket riktlinjer för gemenskapens framtida avfallspolitik fastställs. I meddelandet betonas att det är nödvändigt att minska mängden farliga ämnen i avfallet, och man pekar särskilt på de möjliga fördelarna med gemenskapsomfattande regler för att begränsa förekomsten av sådana ämnen i produkter och tillverkningsprocesser. I meddelandet anges vidare att om uppkomsten av avfall inte kan förhindras, skall avfallet återanvändas eller återvinnas för att utvinna material eller energi.

[90] KOM(96)399 slutlig, 30.7.1996.

(3) Rådets direktiv 91/157/EEG av den 18 mars 1991 om batterier och ackumulatorer som innehåller vissa farliga ämnen [91] har lett till en tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning inom detta område. Detta direktivs syften har dock inte helt uppnåtts, och behovet av att ändra det understryks både i gemenskapens sjätte miljöhandlingsprogram [92] och i direktiv 2002/96 om avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter (WEEE) [93]. För tydlighetens skull bör direktiv 91/157/EEG därför ändras och ersättas.

[91] EGT L 78, 26.3.1991, s. 38. Direktivet ändrat genom kommissionens direktiv 98/101/EG (EGT L 1, 5.1.1999, s. 1) och anpassat till den tekniska utvecklingen genom kommissionens direktiv 93/86/EEG av den 4 oktober 1993 om anpassning till den tekniska utvecklingen av rådets direktiv 91/157/EEG (EGT L 264, 23.10.1993, s. 51).

[92] EGT L 242, 10.9.2002, s. 1.

[93] EGT L 37, 13.2.2003, s. 24, skäl 11.

(4) Bestämmelserna om minimikrav för insamling, behandling och återvinning av förbrukade batterier och ackumulatorer samt om konsumentinformation (kapitel IV-VII) syftar till att skydda miljön, och därför är den rättsliga grunden för dessa bestämmelser artikel 175.1 i fördraget. Syftet med bestämmelserna om produktkrav, saluföring och märkning i kapitel II, III, VIII och bilaga II är att garantera en väl fungerande inre marknad, och därför är den rättsliga grunden för dessa bestämmelser artikel 95.1 i fördraget.

(5) För att förhindra att batterier och ackumulatorer hamnar i miljön och för att konsumenterna inte skall förvirras av olika avfallshanteringskrav för olika batterier, bör detta direktiv omfatta alla batterier och ackumulatorer som släpps ut på marknaden i gemenskapen. Denna räckvidd bör också garantera stordriftsfördelar vid insamling och återvinning samt en optimal resursbesparing.

(6) Tillförlitliga batterier och ackumulatorer är nödvändiga för säkerheten för många produkter, apparater och tjänster och utgör en viktig energikälla i vårt samhälle.

(7) För att uppnå en hög skyddsnivå för människors och djurs hälsa och miljön bör saluföring av vissa batterier och ackumulatorer förbjudas på grund av den mängd tungmetaller de innehåller. Den mängd förbrukade nickelkadmium-batterier och -ackumulatorer som bortskaffas i avfallsströmmen bör övervakas. Kommissionen bör utvärdera behovet av en ändring av direktivet, med beaktande av resultaten från övervakningen och tillgängliga tekniska och vetenskapliga rön.

(8) För att skydda miljön bör man samla in förbrukade batterier och ackumulatorer. Därför bör insamlingssystem inrättas så att slutanvändarna enkelt och kostnadsfritt kan återlämna alla förbrukade bärbara batterier och ackumulatorer.

(9) Medlemsstaterna bör åläggas att uppnå en hög insamlingsgrad för förbrukade batterier och ackumulatorer, så att de bidrar till gemenskapens miljömål. För att uppnå en hög nivå på materialåtervinningen i hela gemenskapen och för att förhindra skillnader mellan medlemsstaterna bör alla medlemsstater åläggas att sända de förbrukade batterier och ackumulatorer som samlats in till återvinningsanläggningar.

(10) Mot bakgrund av de särskilda miljö- och hälsoproblemen kopplade till kadmium, kvicksilver och bly och de särskilda egenskaperna hos batterier och ackumulatorer som innehåller kadmium, kvicksilver och bly bör ytterligare åtgärder antas. Användningen av kvicksilver i batterier bör begränsas. Bortskaffande av bil- och industribatterier bör förbjudas. Ett särskilt insamlingsmål bör fastställas för bärbara nickelkadmium-batterier. Dessutom bör särskilda återvinningskrav fastställas för kadmium- och blybatterier, för att uppnå en hög nivå på materialåtervinningen i hela gemenskapen och förhindra skillnader mellan medlemsstaterna.

(11) Alla berörda parter bör ha möjlighet att delta i insamlings- och återvinningssystemen. Dessa system bör utformas på ett sätt som förhindrar diskriminering av importerade produkter, handelshinder och snedvridning av konkurrensen, och de bör garantera maximal återlämning av förbrukade batterier och ackumulatorer. Under en övergångsperiod bör tillverkarna, på frivillig basis vid försäljning av nya produkter, ha rätt att informera kunderna om kostnaderna för tidigare avfallshantering. De tillverkare som utnyttjar denna möjlighet bör se till att de kostnader som uppges inte överstiger de faktiska kostnaderna.

(12) Insamlings- och återvinningssystemen bör optimeras, framför allt för att minimera de negativa externa kostnaderna för transporter.

(13) Grundläggande principer för hur hanteringen av förbrukade batterier och ackumulatorer skall finansieras bör fastställas på gemenskapsnivå. Finansieringssystemen bör bidra till en hög insamlings- och återvinningsgrad och till att genomföra principen om producentansvar.

(14) Innehavare av förbrukade bärbara batterier eller ackumulatorer bör kunna återlämna dessa kostnadsfritt. Tillverkarna bör därför finansiera insamling, behandling och återvinning av de batterier och ackumulatorer som inlämnas till deras insamlingsanläggning. Tillverkarna bör också finansiera insamling, behandling och återvinning av andra förbrukade batterier och ackumulatorer.

(15) För att insamlingen skall bli framgångsrik är det nödvändigt att informera konsumenterna om separat insamling och tillgängliga insamlingssystem samt om konsumenternas roll i hanteringen av förbrukade batterier och ackumulatorer. Närmare bestämmelser bör utformas för ett märkningssystem, som bör ge konsumenterna öppen, tillförlitlig och tydlig information om insamlingen av batterier och ackumulatorer samt om de tungmetaller som dessa innehåller.

(16) Om medlemsstaterna använder sig av ekonomiska styrmedel, som t.ex. differentierade skattesatser, för att uppnå direktivets mål och, framför allt, för att uppnå en hög separatinsamlings- och återvinningsgrad, bör de informera kommissionen om detta.

(17) Tillförlitliga och jämförbara uppgifter om den mängd saluförda batterier och ackumulatorer som samlas in och återvinns krävs för att man skall kunna kontrollera om detta direktivs syften uppnåtts.

(18) Medlemsstaterna bör fastställa bestämmelser om påföljder som skall tillämpas vid överträdelse av bestämmelserna i detta direktiv och se till att dessa genomförs. Påföljderna måste vara effektiva, proportionerliga och avskräckande.

(19) De åtgärder som är nödvändiga för att genomföra detta direktiv bör antas i enlighet med rådets beslut 1999/468/EG av den 28 juni 1999 om de förfaranden som skall tillämpas vid utövandet av kommissionens genomförandebefogenheter. [94]

[94] EGT L 184, 17.7.1999, s. 23.

(20) Detta direktiv syftar till att skydda miljön och se till att den inre marknaden fungerar, vilket inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna. Därför kan målen, på grund av åtgärdens omfattning eller verkningar, bättre uppnås på gemenskapsnivå, och följaktligen kan gemenskapen vidta åtgärder i enlighet med subsidiaritetsprincipen i artikel 5 i fördraget. I enlighet med proportionalitetsprincipen i samma artikel går detta direktiv inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå dessa mål.

(21) Detta direktiv påverkar inte tillämpningen av gemenskapens lagstiftning om säkerhets-, kvalitets- och hälsokrav eller gemenskapens särskilda lagstiftning om avfallshantering, i synnerhet Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/53/EG av den 18 september 2000 om uttjänta fordon. [95] och Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/96/EG av den 27 januari 2003 om avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter (WEEE) [96].

[95] EGT L 269, 21.10.2000, s. 34.

[96] EGT L 37/24, 13.2.2003.

(22) När det gäller frågan om producentansvar övertar batteritillverkarna ansvaret för den fortsatta behandlingen efter det att batteriet avlägsnats från ett separatinsamlat uttjänt fordon eller avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter.

(23) Direktiv 2002/95/EG om begränsning av användningen av vissa farliga ämnen i elektriska och elektroniska produkter omfattar inte batterier som används i elektrisk eller elektronisk utrustning.

(24) Bil- och industribatterier som används i fordon bör uppfylla kraven i direktiv 2002/53/EG, särskilt artikel 4 i detta. För användning av kadmium i industribatterier för elektriska fordon medges enligt bilaga II till direktiv 2000/53/EG ett undantag till och med den 31 december 2005.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Kapitel I Syfte, räckvidd och definitioner

Artikel 1 Syfte

Genom detta direktiv fastställs regler för saluföring av batterier och ackumulatorer samt för insamling, behandling och återvinning av förbrukade batterier och ackumulatorer.

Artikel 2 Räckvidd

1. Detta direktiv skall vara tillämpligt på alla typer av batterier och ackumulatorer, oavsett deras form, volym, vikt, materialsammansättning och användning.

2. Direktivet skall inte vara tillämpligt på batterier och ackumulatorer i utrustning som används i samband med skydd av viktiga intressen som rör medlemsstaternas säkerhet, exempelvis krigsmateriel eller vapen eller ammunition avsedda för militära syften.

Artikel 3 Definitioner

I detta direktiv används nedanstående beteckningar med de betydelser som här anges:

(1) batteri: en sådan källa till elektrisk energi som består av en eller flera primära battericeller (inte laddningsbara) och där energin genereras genom direkt omvandling av kemisk energi.

(2) ackumulator: en källa till elektrisk energi som består av en eller flera sekundära battericeller (laddningsbara) och där energin genereras genom direkt omvandling av kemisk energi.

(3) batterisats: en uppsättning batterier eller ackumulatorer som är inkapslade i ett yttre hölje och utgör en komplett enhet som inte är avsedd att öppnas av konsumenten.

(4) bärbara batterier eller ackumulatorer: batterier eller ackumulatorer som används av konsumenter eller yrkesmässiga användare i hushållsutrustning, sladdlösa motordrivna verktyg, nödbelysning och elektrisk och elektronisk utrustning eller andra tillämpningar.

(5) knappcell eller -ackumulator: små runda batterier eller ackumulatorer, med större diameter än höjd, som används för särskilda ändamål som hörapparater, klockor och små bärbara apparater.

(6) industribatteri eller -ackumulator: batterier eller ackumulatorer som används i industriellt syfte, till exempel som reservkraftkälla eller för framdrivning samt batterier eller ackumulatorer som används för elektriska fordon.

(7) bilbatteri eller -ackumulator: batterier eller ackumulatorer som används i startmotorer eller för belysning eller tändningssystem för fordon.

(8) förbrukade batterier eller ackumulatorer: batterier eller ackumulatorer som är att betrakta som avfall enligt artikel 1 a i direktiv 75/442/EEG.

(9) materialåtervinning: upparbetning i en produktionsprocess av avfallsmaterial i samma syfte som det ursprungliga eller i andra syften, undantaget energiutvinning.

(10) bortskaffande: varje sådan tillämplig åtgärd som avses i bilaga II A till direktiv 75/442/EEG.

(11) behandling: varje behandling av förbrukade batterier och ackumulatorer efter det att de lämnats till en anläggning för sortering, materialåtervinning eller förberedelse för bortskaffande, och varje annan verksamhet som syftar till materialåtervinning eller bortskaffande av förbrukade batterier och ackumulatorer.

(12) apparat: elektrisk eller elektronisk utrustning enligt definitionen i Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/96/EG [97] som helt eller delvis drivs eller kan drivas med batterier eller ackumulatorer.

[97] EGT L 37, 13.2.2003, s. 24.

(13) tillverkare: varje person som, oavsett vilken försäljningsteknik som används och inbegripet distanskommunikation enligt direktiv 97/7/EG om konsumentskydd vid distansavtal [98]

[98] EGT L 144, 4.6.1997, s. 19.

a) tillverkar och säljer batterier eller ackumulatorer under eget märkesnamn,

b) säljer vidare batterier eller ackumulatorer under eget märkesnamn eller ingående i apparater, eller

c) yrkesmässigt importerar eller exporterar batterier, ackumulatorer eller apparater till en medlemsstat.

(14) slutet kretslopp: ett system där förbrukade batterier och ackumulatorer återtas av tillverkaren, eller tredje part som agerar för dennes räkning, för att återvinna sekundärmaterial i dessa, som sedan återanvänds i tillverkningen av nya produkter.

Kapitel II Produktkrav

Artikel 4 Förebyggande åtgärder

1. Medlemsstaterna skall förbjuda saluföring av alla batterier och ackumulatorer som innehåller mer än 0,0005 viktprocent kvicksilver, oavsett om de ingår i apparater.

2. Knappceller, och batterier som består av knappceller som har en kvicksilverhalt som inte överstiger 2 viktprocent skall undantas från förbudet i punkt 1.

Artikel 5 Förbättrade miljöprestanda

Medlemsstaterna skall främja forskning om möjligheten att förbättra batteriers och ackumulatorers allmänna miljöprestanda under hela deras livscykel och möjligheten att saluföra batterier och ackumulatorer som innehåller minskade mängder farliga ämnen eller ämnen som är mindre förorenande, framför allt för att ersätta kvicksilver, kadmium och bly.

Artikel 6 Övervakning av avfallsströmmen

1. Medlemsstaterna skall övervaka de mängder förbrukade bärbara nickelkadmium-batterier och -ackumulatorer som bortskaffas i det fasta kommunala avfallet. En rapport om resultaten från övervakningen skall utarbetas på grundval av tabell 1 i bilaga I.

2. Utan att det påverkar förordning (EG) nr 2150/2002 om avfallsstatistik [99] skall medlemsstaterna varje år, med början ett år efter det datum som anges i artikel 32.1 i detta direktiv, sammanställa en rapport som skall omfatta ett helt kalenderår. Den skall överlämnas till kommissionen senast sex månader efter det berörda årets utgång.

[99] EGT L 322, 9.11.2002.

3. Kommissionen skall fastställa närmare bestämmelser för övervakningen av det fasta kommunala avfallet enligt föregående punkt, i enlighet med förfarandet i artikel 30.

Kapitel III Utsläppande på marknaden

Artikel 7 Utsläppande på marknaden

1. Medlemsstaterna får inte hindra, förbjuda eller begränsa saluföring av sådana batterier och ackumulatorer som uppfyller kraven i detta direktiv inom sitt territorium.

2. Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som krävs för att förhindra att batterier och ackumulatorer som inte uppfyller kraven i detta direktiv släpps ut på marknaden eller för att se till att sådana batterier och ackumulatorer dras tillbaka från marknaden.

Kapitel IV Insamling

Artikel 8 Främjande av ett slutet kretslopp

Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att förhindra att förbrukade batterier och ackumulatorer bortskaffas och upprätta ett slutet kretslopp för alla förbrukade batterier och ackumulatorer.

Artikel 9 Insamlingssystem

1. Medlemsstaterna skall se till att

a) system inrättas som innebär att förbrukade bärbara batterier och ackumulatorer kan återlämnas kostnadsfritt och att det finns tillgängliga insamlingsanläggningar, med beaktande av befolkningstätheten,

b) tillverkare av industribatterier och -ackumulatorer, eller tredje part som agerar för deras räkning, återtar förbrukade industribatterier och -ackumulatorer från slutanvändarna, oavsett dessas kemiska sammansättning och ursprung,

c) tillverkare av bilbatterier och -ackumulatorer, eller tredje part som agerar för deras räkning, inrättar system för insamling av förbrukade bilbatterier och -ackumulatorer, om dessa inte samlas in inom ramen för de system som avses i artikel 5.1 i direktiv 2000/53/EG.

2. När medlemsstaterna inrättar dessa insamlingssystem skall de beakta de negativa externa konsekvenserna av transporter.

Artikel 10 Individuella eller kollektiva system

Utan att det påverkar artikel 9 skall medlemsstaterna tillåta tillverkarna att inrätta individuella eller kollektiva återtagningssystem för förbrukade batterier och ackumulatorer, förutsatt att dessa system uppfyller kraven i detta direktiv.

Artikel 11 Förbud mot bortskaffande

Medlemsstaterna skall förbjuda bortskaffande av industri- och bilbatterier och -ackumulatorer i deponier eller genom förbränning.

Artikel 12 Ekonomiska styrmedel

Om medlemsstaterna använder ekonomiska styrmedel för att främja insamling av förbrukade batterier och ackumulatorer eller för att främja användning av batterier som innehåller mindre förorenande ämnen, genom att exempelvis införa differentierade skattesatser, skall de anmäla de åtgärder som rör genomförandet av dessa styrmedel till kommissionen.

Artikel 13 Insamlingsmål

1. Senast fyra år efter det datum som anges i artikel 32.1 skall medlemsstaterna uppnå en genomsnittlig lägsta insamlingsnivå motsvarande 160 gram per invånare och år för alla förbrukade bärbara batterier och ackumulatorer, inbegripet bärbara nickelkadmium-batterier.

Senast samma datum skall medlemsstaterna också uppnå en särskild lägsta insamlingsnivå motsvarande 80 procent av den totala mängden förbrukade bärbara nickelkadmium-batterier och -ackumulatorer per år. Den totala mängden skall både innefatta de bärbara nickelkadmium-batterier och -ackumulatorer som varje år insamlas inom ramen för insamlingssystem och de som varje år bortskaffas i det fasta kommunala avfallet.

2. En rapport om resultaten av övervakningen skall utarbetas på grundval av tabell 2 i bilaga I. Utan att det påverkar tillämpningen av förordning (EG) nr 2150/2002 om avfallsstatistik skall medlemsstaterna varje år, med början ett år efter det datum som anges i artikel 32.1, sammanställa en sådan rapport, som skall omfatta ett helt kalenderår. Rapporten skall överlämnas till kommissionen senast sex månader efter det berörda årets utgång.

Artikel 14 Särskilda utvidgningar och anpassningar

1. Medlemsstaterna kan ansöka om att få tidsfristen förlängd till högst 36 månader för att uppnå de insamlingsmål som anges i artikel 13, av skäl