EUROPEISKA KOMMISSIONEN Bryssel den 30.3.2022 COM(2022) 142 final 2022/0095(COD) Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING om upprättande av en ram för att fastställa krav på ekodesign för hållbara produkter och om upphävande av direktiv 2009/125/EG (Text av betydelse för EES) {SEC(2022) 165 final} - {SWD(2022) 81 final} - {SWD(2022) 82 final} - {SWD(2022) 83 final}



MOTIVERING 1.BAKGRUND TILL FÖRSLAGET •Motiv och syfte med förslaget Det huvudsakliga målet med denna förordning är att minska produkternas negativa miljöpåverkan under hela livscykeln och förbättra den inre marknadens funktion. Dessa mål syftar till att lösa de problem och deras orsaker som har analyserats i konsekvensbedömningen. De speglar det faktum att det finns produkter tillgängliga på den inre marknaden som ger upphov till onödig negativ miljöpåverkan. Denna förordning bidrar också till målen för EU:s industripolitik, om att öka tillgången och efterfrågan på hållbara varor, uppnå en hållbar produktion och säkerställa lika villkor för produkter som säljs på den inre marknaden. Näringslivet behöver harmoniserade krav som är tillämpliga på alla aktörer, effektiva sätt att följa dem och ett korrekt verkställande samt förstärkt marknadskontroll och stärkta tullkontroller som baseras på en riskanalys. Produkter spelar en avgörande roll i EU-medborgarnas liv och det antal, det utbud och den mångfald av produkter som vi erbjuds ökar ständigt. Med de tekniska framsteg som har ägt rum under de senaste årtiondena har vårt beroende av dem också ökat: från de IKT-produkter som höll oss sammankopplade under covid-19-krisen till de möbler och apparater som bidrar till den dagliga skötseln av våra hem. Den fria rörligheten för produkter är avgörande för att säkerställa en fungerande inre marknad, vilken fortfarande utgör grunden för EU-företagens konkurrenskraft och för konsumenternas val. Genom att tillämpa ekodesignstrategin på ett mycket brett produktutbud och göra det möjligt att genom denna strategi fastställa en bred uppsättning riktade produktkrav har denna förordning som syfte att ta itu med produkternas mest skadliga miljöpåverkan. Genom förordningen inrättas därför en ram för att fastställa krav på ekodesign baserat på de hållbarhets- och cirkularitetsaspekter som anges i handlingsplanen för den cirkulära ekonomin, såsom produkternas hållbarhet, återanvändbarhet, uppgraderbarhet och reparerbarhet, förekomsten av ämnen som inger betänkligheter i produkter, produkternas energi- och resurseffektivitet, innehållet av återvunnet material i produkter, återtillverkning av produkter och materialåtervinning av hög kvalitet samt för att minska produkternas koldioxid- och miljöavtryck. Därmed kommer förordningen att bidra till att uppnå EU:s övergripande klimat-, miljö- och energimål och samtidigt stödja ekonomisk tillväxt, nya arbetstillfällen och social inkludering. Genom att göra så att material håller längre, säkerställa att deras värde bevaras så länge som möjligt och främja användningen av återvunnet material i produkter kommer förordningen att främja en frikoppling av den ekonomiska utvecklingen från användningen av naturresurser och en minskning av materialberoendena – och på så sätt främja EU:s öppna strategiska oberoende och motståndskraft. Flera händelser på senare tid har påmint oss om att de globala leveranskedjornas kan vara sårbara. Denna förordning är en del av ett paket med initiativ som kommissionen har lagt fram med anknytning till hållbara produkter och främjande av hållbara produktval. Paketet innehåller riktade sektorsinitiativ för textilier och byggprodukter, som tar itu med de produkter som har störst påverkan på miljön och klimatet, liksom ett initiativ för att ge konsumenterna mer makt i den gröna omställningen genom bättre skydd mot otillbörliga affärsmetoder och bättre information. Slutligen kommer kommissionen, fram till dess att denna förordning har trätt ikraft, att se till att arbetet inom ramen för det befintliga ekodesigndirektivet fortsätter, bland annat genom antagandet av en ny arbetsplan för ekodesign och energimärkning för perioden 2022–2024, som tar upp nya energirelaterade produkter och uppdaterar och förbättrar ambitionen för de energirelaterade produkter som redan regleras. •Förenlighet med befintliga bestämmelser inom området Denna förordning kommer att utvidga tillämpningsområdet för ekodesigndirektivet, både när det gäller produkter och nya typer av krav. För att skapa rättslig säkerhet bör ekodesigndirektivet därför upphävas. Med tanke på den föreslagna förordningens breda tillämpningsområde är det nödvändigt att i möjligaste mån definiera hur den anknyter till befintlig lagstiftning som är tillämplig på de produkter som omfattas och till andra initiativ som är kopplade till eller relevanta för dess mål. Målet är att förhindra dubbelarbete i syfte att minimera den administrativa bördan för företag och myndigheter. Genom denna förordning fastställs krav på de områden där befintlig lagstiftning inte gör det eller där lagstiftningen inte behandlar miljöhållbarhetsaspekter i tillräcklig utsträckning. Den allmänna rättsprincipen, lex specialis derogat legi generali, (där mer specifika regler har företräde framför mer allmänna regler) kommer därför att gälla. Mer specifikt omfattar strategin två kategorier: produktspecifik lagstiftning och lagstiftning som tar upp övergripande aspekter. Produktspecifik lagstiftning avser lagstiftning som är inriktad på en specifik produkt eller en väldefinierad produktgrupp, och reglerar ofta främst säkerhetsaspekter (t.ex. om batterier, leksaker, tvätt- och rengöringsmedel och förpackningar). Det går inte att tillhandahålla specifikationer för varje befintlig produktspecifik lagtext på den allmänna nivå som eftersträvas i denna förordning. Innan kommissionen fastställer konkreta krav på produktspecifik nivå genom åtgärder i enlighet med denna förordning kommer den dock att i detalj undersöka eventuella överlappningar eller konflikter med befintlig lagstiftning för att undvika att kraven upprepas och skapa överdrivna bördor för företagen. I princip kommer denna förordning endast att gälla produkter som inte omfattas av befintlig lagstiftning, eller när lagstiftningen inte i tillräcklig utsträckning behandlar dessa produkters hållbarhet. Dessutom kommer produktspecifika krav i enlighet med denna förordning att ingå i delegerade akter och kan därför inte ersätta krav som fastställs genom lagstiftningsakter såsom direktiv eller förordningar (även om de kan vara mer specifika), i enlighet med principen om normhierarki. I synnerhet när det gäller byggprodukter kommer kraven på ekodesign att fastställas enligt den reviderade förordningen (EU) nr 305/2011 (förordningen om byggprodukter), med undantag av energirelaterade byggprodukter, som redan regleras enligt det befintliga ekodesigndirektivet, samtidigt som de kommer att omfattas av denna förordning med tanke på behovet av att hantera de tydliga kopplingarna mellan deras miljöprestanda och strukturella prestanda, inklusive deras påverkan på hälsan och säkerheten. Lagstiftning som reglerar övergripande aspekter avser lagstiftning som behandlar eller kan behandla övergripande aspekter enligt denna förordning för ett brett utbud av produkter, såsom reglerna enligt Reach-förordningen som reglerar kemikalier och ger befogenheter i fråga om kemiska ämnen i produkter. Om lagstiftningen redan behandlar eller kan behandla specifika aspekter som omfattas av denna förordning på ett mer övergripande sätt finns det ett tydligt behov av och en möjlighet att specificera hur detta har samband med denna förordning på en mer allmän nivå. På samma sätt kommer denna förordning också att bygga på den allmänna ramen för marknadskontroll i förordningen om marknadskontroll, samtidigt som man vid behov har anpassat bestämmelserna till initiativets specifika mål. Se avsnitt 7.9 samt bilaga 14 till konsekvensbedömningen, där det redogörs för hur initiativet samverkar och är förenligt med befintlig och ny lagstiftning. Slutligen kommer förordningen om energimärkning att fortsätta att gälla parallellt med den föreslagna förordningen för energirelaterade produkter. Samstämmighet kommer att säkerställas. Detta innebär till exempel att sådana produkter i princip endast får vara försedda med den energietikett som anges i förordningen om energimärkning. •Förenlighet med unionens politik inom andra områden Denna förordning bygger på flera av unionens politikområden. Grunden för detta initiativ är den europeiska gröna given, den tillväxtstrategi som ska ställa om EU till ett rättvist och välmående samhälle med en modern, resurseffektiv och konkurrenskraftig ekonomi där det 2050 inte längre förekommer några nettoutsläpp av växthusgaser och där den ekonomiska tillväxten har frikopplats från resursförbrukningen. I den europeiska gröna given tillkännagavs också den nya industristrategin för Europa och handlingsplanen för den cirkulära ekonomin, som offentliggjordes tillsammans i mars 2020.

I kommissionens industristrategi för Europa 2020 fastställs EU:s övergripande ambition att främja ”den gröna och digitala omställningen” till klimatneutralitet och digitalt ledarskap. Strategin följer den europeiska gröna given genom att belysa den ledande roll som EU:s industri måste spela i detta sammanhang genom att minska dess koldioxid- och råvaruavtryck och bygga in cirkularitet i hela ekonomin. I strategin understryks behovet av att sluta använda traditionella modeller och revolutionera hur vi utformar, tillverkar, använder och bortskaffar produkter. Under 2021 offentliggjorde kommissionen en uppdatering av industristrategin, som förstärker de huvudsakliga budskapen i 2020-strategin och tillhandahåller en rad ytterligare genomförandeverktyg. Handlingsplanen för den cirkulära ekonomin syftar bland annat till att stimulera utvecklingen av ledande marknader för klimatneutrala och hållbara produkter i och utanför EU. För att uppnå detta fastställs en policyram för hållbara produkter, vilket inbegriper åtgärder inom tre breda områden: främjande av hållbar produktdesign, ökat inflytande för konsumenter och offentliga köpare och främjande av cirkularitet i produktionsprocesser. Även om de tre områdena inom policyramen för hållbara produkter samverkar med varandra fokuserar man i denna förordning främst på de åtgärder som fastställs inom det första området (hållbar produktdesign), som syftar till att anpassa produkterna till en klimatneutral, resurseffektiv och cirkulär ekonomi, minska avfallet och säkerställa att de mest hållbara produkternas prestanda successivt blir normen. Som tillkännagavs i handlingsplanen för den cirkulära ekonomin är kärnan i detta lagstiftningsinitiativ att utvidga ekodesigndirektivets tillämpningsområde bortom energirelaterade produkter för att detta ska omfatta så många produkter som möjligt och bidra till att uppnå en cirkulär ekonomi. De produktkrav som fastställs i denna lagstiftning bör komplettera och stärka de krav som fastställs i andra initiativ inom ramen för samma handlingsplan. I synnerhet bör de produktkrav som fastställs i denna lagstiftning bidra till att uppnå målen och vara i linje med andra åtgärder som rör viktiga värdekedjor definieras i samband med genomförandet av handlingsplanen för den cirkulära ekonomin, såsom EU:s strategi för hållbara och cirkulära textilier. Dessutom kommer initiativet för att öka konsumenternas inflytande i den gröna omställningen att förbättra informationen om produkter på försäljningsstället, särskilt om deras hållbarhet och reparerbarhet, och bidra till att förhindra grönmålning och förtida åldrande. Kommissionens kommande initiativ om miljöpåståenden kommer också att komplettera åtgärderna i denna lagstiftning genom att göra miljöpåståenden om produkter mer tillförlitliga, jämförbara och kontrollerbara, via krav på att sådana påståenden ska styrkas och kontrolleras med hjälp av livscykelanalysmetoder, inklusive metoden för produkters miljöavtryck. Dessutom kommer målen för denna lagstiftning att stödjas ännu mer genom lagstiftningen om tillbörlig aktsamhet för företag i fråga om hållbarhet, särskilt de bestämmelser om tillbörlig aktsamhet på miljöområdet som fastställs för företag. Slutligen kommer kraven också att bidra till att uppnå EU:s klimatmål: de kommer att samverka med och komplettera instrument med ett mer direkt klimatfokus genom att gå längre än produktionen av grundläggande material/grundläggande materialkomponenter, till att omfatta slutprodukterna själva. Detta kommer att göra det möjligt att vidta åtgärder mot negativ påverkan som genereras längs hela värdekedjan (inklusive de inbäddade utsläppen från en produkt under hela dess livscykel eller andra negativa konsekvenser), som direkt stöder målen i den gröna given och är förenliga med principen om att inte orsaka betydande skada. 2.RÄTTSLIG GRUND, SUBSIDIARITETSPRINCIPEN OCH PROPORTIONALITETSPRINCIPEN •Rättslig grund Förslagets rättsliga grund är artikel 114 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget), som ska användas för åtgärder som syftar till att upprätta den inre marknaden och få den att fungera. Ekodesigndirektivet (som kommissionen föreslår ska upphävas genom denna förordning) baserades på artikel 95 i fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen (numera artikel 114 i EUF-fördraget). De frågor som tas upp i detta initiativ rör den inre marknaden, däribland de ojämna villkoren för företag som försöker införa mer hållbara strategier eller det faktum att de nuvarande EU-reglerna endast delvis omfattar produkternas hållbarhetsaspekter. Detta innebär att det inte finns någon heltäckande uppsättning krav för att se till att alla produkter som släpps ut på EU-marknaden blir allt mer hållbara. Till följd av detta har medlemsstaterna börjat anta flera olika strategier på nationell nivå (vilket leder till fragmentering av den inre marknaden) och verkställandet av de nuvarande ekodesignreglerna är otillräckligt och ojämnt. Bristen på tillräckliga och heltäckande regler för den inre marknaden lämnar utrymme för medlemsstats- eller näringslivsutvecklade initiativ som skadar den inre marknadens funktion, eftersom de ger upphov till potentiella hinder, fragmentering och osammanhängande strategier. Utan en heltäckande uppsättning krav som definierar produkters miljöhållbarhet, eller krav på ekodesign, kan det dessutom hända att samma produkt som anses vara hållbar i en medlemsstat inte anses vara hållbar i en annan. Dessutom kommer ny nationell lagstiftning som antas sannolikt att tvinga tillverkare (och detaljhandlare) som bedriver verksamhet över EU:s gränser att uppfylla en rad olika nationella skyldigheter som varierar mellan medlemsstaterna. Dessa nya nationella skyldigheter, som sträcker sig från informationskrav om tekniska ingrepp på renoverad elektronisk utrustning, om varaktigheten för programvarukompatibilitet i Frankrike, till rapporteringskrav för hantering av osålda hållbara produkter i Tyskland, är tydliga tecken på att medlemsstaterna antar lagstiftning genom att fastställa krav på ekodesign för varor. Utan EU-åtgärder kommer därför de nationella skyldigheterna och marknadsfragmenteringen oundvikligen att öka. De problem som beskrivs ovan utgör den logiska grunden för att basera detta förslag på artikel 114 i EUF-fördraget. •Subsidiaritetsprincipen (för icke-exklusiv befogenhet) Nödvändighetstestet ifrågasätter om målen i ett förslag kan uppnås i tillräcklig utsträckning genom åtgärder som vidtas enbart av medlemsstaterna. Vid detta test är det viktigt att införa harmoniserade regler för att uppnå en harmoniserad och välfungerande inre marknad för hållbara produkter i alla medlemsstater och därmed lika villkor för företag som är verksamma på den inre marknaden. Detta omfattar produktkrav och skyldigheten att tillhandahålla tillförlitlig information till användarna. Medlemsstaterna skulle ensamma inte kunna vidta åtgärder av denna omfattning utan att det uppstår skillnader i de krav som ställs på företag och hinder för den fria rörligheten för produkter, regelbördor och orimliga kostnader för företagen. Dessutom skulle åtgärder som vidtas enbart av medlemsstaterna oundvikligen ge upphov till olika verktyg som skulle göra konsumenternas val mer komplicerade. Om medlemsstaterna vidtar enskilda åtgärder skulle risken därmed bli stor för att det hela skulle sluta med olika konkurrerande system som bygger på olika metoder och strategier, särskilt för produkter som köps och säljs på den inre marknaden. Detta fragmenterar marknaden och kommer sannolikt att leda till olika nivåer av medvetenhet och information om produkters miljöprestanda i hela EU och ytterligare kostnader för företag som bedriver handel mellan EU:s medlemsstater. Vid effektivitetstestet kontrolleras det om åtgärder på EU-nivå är effektivare än åtgärder på nationell nivå. Vid detta test kan endast åtgärder på EU-nivå fastställa harmoniserade produktkrav och informationskrav om hållbarhetsaspekter som är tillämpliga i hela EU, vilket säkerställer fri rörlighet för varor och förser konsumenterna med relevant och tillförlitlig information om hållbara egenskaper och cirkulära särdrag hos produkter, oavsett i vilken medlemsstat de köps. Det finns ett tydligt mervärde med att fastställa krav på EU-nivå eftersom detta kommer att skapa en harmoniserad och välfungerande inre marknad i alla medlemsstater och därmed lika villkor för företag som är verksamma på den inre marknaden. Med harmoniserade minimikrav och informationskrav på EU-nivå kommer hållbara produkter och cirkulära metoder att främjas i alla medlemsstater, vilket ger upphov till en bredare och effektivare marknad och därmed större incitament för industrin att utveckla dem. Slutligen innebär den inre marknadens storlek en kritisk massa som gör det möjligt för EU att främja produkters hållbarhet och påverka produktdesign och styrningen av leveranskedjor i hela världen. •Proportionalitetsprincipen Förslaget går inte utöver vad som är nödvändigt för att skapa en rättslig ram för utvecklingen av krav på ekodesign för ett så brett produktutbud som möjligt. Kommissionen kommer att fortsätta med den strategi som har följts i samband med ekodesigndirektivet: att utfärda genomförandeåtgärder baserat på konsekvensbedömningar som genomförs i linje med kommissionens riktlinjer för bättre lagstiftning. Den kommer därför att analysera den ekonomiska påverkan och miljöpåverkan av olika alternativ för varje uppsättning krav. Detta kommer att göra det möjligt att respektera proportionalitetsprincipen. Förslaget har utformats som en flexibel ram för att säkerställa proportionaliteten. Därför kommer den inte att innehålla några kriterier eller delmål för kraven om de inte har motiverats genom en förhandsbedömning. För att säkerställa proportionalitet måste varje enskilt krav motiveras innan det tillämpas på någon produktgrupp. Genom att fastställa krav, kriterier eller delmål för väldefinierade produktgrupper kommer en utförlig bedömning av påverkan att kunna göras. Den kommer att göra det möjligt för kommissionen att ta hänsyn till mervärdet och proportionaliteten när det gäller fastställandet av krav, delmål eller kriterier beroende på produkternas inneboende egenskaper, deras tillverkningsprocesser och deras marknadssituation.

•Val av instrument En förordning kommer att fastställa direkt tillämpliga krav för alla aktörer, vilket ger den nödvändiga rättssäkerheten och möjlighet att säkra efterlevnaden på en helt integrerad marknad i hela EU. Genom en förordning säkerställs även att kraven genomförs samtidigt och på samma sätt i samtliga 27 medlemsstater. 3.RESULTAT AV EFTERHANDSUTVÄRDERINGAR, SAMRÅD MED BERÖRDA PARTER OCH KONSEKVENSBEDÖMNINGAR •Efterhandsutvärderingar/kontroller av ändamålsenligheten med befintlig lagstiftning I mars 2019 offentliggjorde kommissionen ett arbetsdokument med titeln Sustainable Products in a Circular Economy – Towards an EU Product Policy Framework contributing to the Circular Economy (inte översatt till svenska). I arbetsdokumentet undersöktes det i vilken utsträckning EU:s produktpolitik bidrar till omställningen till en cirkulär ekonomi och var det finns potential att göra mer. I dokumentet konstaterades det att det inte finns något övergripande, integrerat politiskt instrument på EU-nivå som omfattar hållbar produktion och konsumtion av samtliga produkter och/eller någon tillförlitlig information om dessa produkter tillgänglig för konsumenterna. Även om flera på varandra följande utvärderingar av ekodesigndirektivet har bekräftat att det är ett uppenbart relevant och effektivt regleringsverktyg så identifierades i dessa potential att förbättra genomförandet och verkställigheten. I utvärderingarna noterades till exempel att även om det är allmänt erkänt att energieffektivitetsaspekterna i handlingsplanen för hållbar konsumtion och produktion/hållbar industripolitik och EU:s politik för resurseffektivitet kan tillgodoses genom ekodesigndirektivet och genomförandeåtgärderna, menar även vissa företrädare för medlemsstaterna och icke-statliga miljöorganisationer att man har gått miste om möjligheter till följd av genomförandeåtgärdernas begränsade omfattning när det gäller andra miljöaspekter. I utvärderingen belystes också direktivets outnyttjade potential att ta itu med aspekter bortom energieffektivitet, och man drog slutsatsen att andra förbättringar än energiförbättringar hade kunnat uppnås, men som inte har hanterats på grund av produktomfattningen, de politiska valen eller den underliggande tekniska analysen. •Samråd med berörda parter I enlighet med riktlinjerna för bättre lagstiftning har ett antal samråd av olika slag genomförts. –Samråd hölls om en inledande konsekvensbedömning mellan den 14 september och den 16 november 2020. 193 svar mottogs. –Ett öppet offentligt samråd mellan den 17 mars och den 9 juni 2021. 626 svar mottogs. –En rad workshoppar mellan april och juli 2021 om olika ämnen som rör initiativet för hållbara produkter, där många deltagare från flera grupper av berörda parter deltog. –En undersökning bland små och medelstora företag mellan den 26 april och den 15 juni 2021. 332 svar mottogs. –En andra riktad undersökning bland små och medelstora företag mellan den 20 oktober och den 4 november 2021. Denna baserades främst på sakkunnigutlåtanden från organisationer som företräder små och medelstora företag. 35 svar mottogs. –Skräddarsydda frågeformulär som lämnades till utvalda företrädare för berörda parter mellan den 20 maj och den 9 juni 2021. –Ett antal intervjuer med berörda parter som genomfördes med utvalda företrädare för dessa. Överlag visade samrådsverksamheten ett starkt allmänt stöd för ett lagstiftningsinitiativ som omfattade produkters hållbarhet. De flesta berörda parter framhöll att initiativet borde omfatta en bred produktdefinition och följa en metod där produkternas hela livscykel regleras. Det fanns ett starkt stöd för att utvidga det nuvarande ekodesigndirektivets tillämpningsområde, där det rådde allmän enighet om att de sektorer som identifieras i handlingsplanen för den cirkulära ekonomin 2020 bör prioriteras. Återkopplingen visade att (framför allt bland tillverkare/importörer) att en strategi som tar stor hänsyn till produkternas särdrag föredras. Det råder allmän enighet om att bristen på tydlig, omfattande och bindande lagstiftning och bristen på tillförlitlig information utgör hinder för en ökad tillgänglighet till hållbara produkter på EU-marknaden, liksom det ojämna verkställandet av kraven på ekodesign. Idén om att införa ett digitalt produktpass stöds i allmänhet av tydliga majoriteter i alla grupper av berörda parter, liksom incitament och verktyg för att stimulera efterfrågan på hållbara produkter. Stärkt verkställighet och marknadskontroll (t.ex. inspektioner eller revisioner) anses nödvändigt för att åtfölja genomförandet av initiativet. Utförliga slutsatser från samråden med berörda parter finns i bilaga 2 till konsekvensbedömningen. •Insamling och användning av sakkunnigutlåtanden Kommissionen tilldelade externa experter ett kontrakt för att genomföra en studie inför den konsekvensbedömning som åtföljer detta förslag. Genom denna studie tillhandahölls en del av de uppgifter som låg till grund för analysen av de politiska alternativ som beskrivs i det dokumentet, vilka i sin tur införlivades i de åtgärder som ingår i det aktuella förslaget. De externa experterna arbetade i nära samarbete med kommissionen under studiens olika faser. •Konsekvensbedömning

Förslaget grundar sig på en konsekvensbedömning. Efter att ha löst de frågor som togs upp i det negativa yttrandet av den 17 september 2021 från nämnden för lagstiftningskontroll fick konsekvensbedömningen ett positivt yttrande den 21 januari 2022. I sitt slutliga yttrande begärde nämnden ytterligare uppgifter om valet av alternativ, den metod som ska följas enligt förordningen och hur reglerna för digitala produktpass ska fastställas i praktiken. Det huvudsakliga problem som detta initiativ syftar till att avhjälpa, dess relaterade delproblem och de politiska alternativ som har identifierats beskrivs i avsnitten 2 och 5.2 i konsekvensbedömningen. Den rekommenderade kombinationen av alternativ beskrivs i detalj i avsnitt 7 i konsekvensbedömningen. I bilaga 10 till konsekvensbedömningen finns en sammanfattande översikt över kostnaderna och fördelarna med alla analyserade delalternativ, medan bilaga 12 innehåller mer information om de kostnader och fördelar som sannolikt kommer att uppstå genom den rekommenderade kombinationen av alternativ. Alla dessa aspekter sammanfattas i den sammanfattning som åtföljer konsekvensbedömningen. På grund av den ramstruktur som planeras är det svårt att göra exakta uppskattningar av kostnader som följer av kraven. De flesta kommer att uppstå först i ett andra skede, efter det att sekundärlagstiftningen har antagits. I samband med de särskilda konsekvensbedömningar som ska utföras för varje delegerad akt i framtiden kommer man i detalj att bedöma den förväntade påverkan, inbegripet på aktörer från tredjeländer, även mot bakgrund av deras WTO-anmälan. Det bör noteras att man på grund av antagandet av kommissionens förslag till direktiv om tillbörlig aktsamhet för företag i fråga om hållbarhet under utarbetandet av detta initiativ ansåg det lämpligt att undanta krav på sociala aspekter från detta lagstiftningsförslags tillämpningsområde. Såsom anges i lagtexten kommer en utvärdering att äga rum åtta år efter den dag då denna förordning börjar tillämpas. I samband med utvärderingen kan man bland annat överväga att införa sociala krav i regelverket. •Lagstiftningens ändamålsenlighet och förenkling Denna förordning förväntas bidra till att skapa lika villkor för företag som är verksamma på den inre marknaden. De harmoniserade krav som föreslås på EU-nivå kommer sannolikt att minska de totala efterlevnadskostnaderna eftersom de sannolikt kommer att ersätta flera befintliga eller planerade krav på nationell nivå. Tillverkare som använder sig av mer hållbar produktion och transparenta leveranskedjor förväntas få större andelar på EU-marknaden och förbättra sin konkurrenskraft jämfört med tillverkare som använder sig av mindre hållbara metoder. Även om små och medelstora företag antydde att det kan uppstå viss negativ påverkan genom en del av åtgärderna inom den rekommenderade kombination av politiska alternativ som har identifierats i konsekvensbedömningen, är många också av uppfattningen att dessa kan kompenseras och tillföra mervärde med tiden (på grund av minskade materialutgifter, förbättrad kundlojalitet, bättre tillgång till marknaden för mer miljöanpassade produkter, gott anseende osv.). Dessutom har kommissionen särskilt undersökt hur den negativa påverkan på små och medelstora företag kan begränsas. Dessa beskrivs i bilaga 19 till den åtföljande konsekvensbedömningen och i särskilda bestämmelser i det aktuella förslaget. För samrådsändamål inrättas genom förslaget, som en fortsättning på det framgångsrika exemplet på det befintliga samrådsforumet inom ramen för ekodesigndirektivet, ett ekodesignforum med ett balanserat deltagande av företrädare för medlemsstaterna och för alla berörda parter, t.ex. näringslivet, inbegripet små och medelstora företag och hantverksbranschen, fackföreningar, återförsäljare, detaljhandlare, importörer, miljöskyddsgrupper och konsumentorganisationer. Ekodesignforumet ska endast tillhandahålla kommissionen sakkunskap om arbetsplanen och om utarbetandet av krav på ekodesign innan kommissionen formellt utövar sina delegerade befogenheter. Kommissionen får inrätta ytterligare en expertgrupp för samråd med medlemsstaterna om de delegerade akter som ska antas enligt denna förordning, i enlighet med det interinstitutionella avtalet av den 13 april 2016 om bättre lagstiftning. Förslaget inbegriper också inrättandet av ett digitalt produktpass för att på elektronisk väg registrera, behandla och utbyta produktrelaterad information mellan företag längs leveranskedjan, myndigheter och konsumenter. Detta förväntas öka insynen, både för företag längs leveranskedjan och för allmänheten samt göra informationsöverföringen mer effektiv. Det kommer i synnerhet sannolikt att bidra till att underlätta och effektivisera övervakningen och genomförandet av den reglering som genomförs av EU:s och medlemsstaternas myndigheter. Det är också troligt att det tillhandahåller ett verktyg för marknadsinformation som kan användas för att se över och förbättra skyldigheterna i framtiden. I Fit for Future-plattformens yttrande om ekodesign erkändes behovet av att förbättra produkternas hållbarhet och att nya skyldigheter måste införas samtidigt som bördan för företagen begränsas till ett minimum. Plattformen lade fram nio förslag som beaktades vid utformningen av den nya lagstiftningen om digitalisering, där bördorna för små och medelstora företag beaktades och konsekvens och tydlighet säkerställdes. Till exempel, att göra det möjligt för konsumenterna att få bättre tillgång till information samtidigt som man säkerställer att det digitala produktpasset möjliggör effektiva informationsflöden enligt bästa praxis, liksom möjligheten att komplettera åtgärderna enligt denna förordning med åtgärder för att begränsa påverkan, vilket innebär att påverkan förväntas förbli proportionerlig för små och medelstora företag. •Grundläggande rättigheter Krav på ekodesign kan ha fördelar för skyddet och främjandet av de grundläggande rättigheterna enligt EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna, inbegripet näringsfriheten (artikel 16), rätten till miljöskydd (artikel 37) och rätten till konsumentskydd (artikel 38). 4.BUDGETKONSEKVENSER Förslaget får begränsade konsekvenser för kommissionens budget. Närmare bestämt krävs 54 heltidsekvivalenter för att förordningen och de tillhörande delegerade akterna ska genomföras fullt ut under perioden 2022–2027 av EU:s fleråriga budgetram. Nya åtaganden kommer att behövas för befintliga budgetposter, vilket uppgår till 23,338 miljoner euro under rubrik 1 i den fleråriga budgetramen (Inre marknaden, innovation och digitalisering), 43,912 miljoner euro under rubrik 3 (Naturresurser och miljö) och 38,621 miljoner euro under rubrik 7 (Administrativa utgifter). De nya åtagandena kommer att täckas av de befintliga budgetanslagen för de berörda programmen. Budgetkonsekvenserna kommer huvudsakligen från arbete med att –mellan 2022 och 2026 se över 33 av kommissionens förordningar och anta fem nya åtgärder enligt det nuvarande ekodesigndirektivet, som inte kan genomföras av den personal som för närvarande arbetar med genomförandet av direktivet, –utarbeta och anta upp till 18 nya delegerade akter mellan 2024 och 2027; 12 nya delegerade akter kommer också att antas mellan 2028 och 2030, vilket får personal- och budgetkonsekvenser under åren 2025–2027,

–utarbeta genomförandeakter (i genomsnitt en per år från och med 2024) när detta behövs för att säkerställa enhetliga villkor för genomförandet av denna förordning, till exempel när det gäller marknadskontroll, offentliggörande av information om förstörelse av osålda konsumentprodukter eller erkännande av åtgärder för självreglering, och –utföra övergripande uppgifter som rör det digitala produktpasset, stöd till marknadskontroll och tullkontroller samt en samlingspunkt för europeiska cirkulära företag i syfte att stödja utbytet av erfarenheter mellan ekonomiska aktörer om integrering av cirkularitet i produktdesign och produkttillverkning. När det gäller personalbehoven har kommissionen noga undersökt hur man kan dela arbetet mellan de ledande generaldirektoraten, omfördela personal när så är möjligt och lägga ut vetenskapligt och tekniskt stöd på entreprenad inför utarbetandet av delegerade akter och genomförandeakter och för övergripande uppgifter. 5.ÖVRIGA INSLAG •Genomförandeplaner samt åtgärder för övervakning, utvärdering och rapportering I enlighet med de riktlinjer för bättre lagstiftning som offentliggjordes i november 2021, särskilt verktyg 38, kommer kommissionen att utarbeta en genomförandestrategi när lagstiftningsförslaget har antagits av medlagstiftarna. Den kommer att presentera de olika verktyg för främjande av efterlevnad som ska användas och kommer att inkludera aspekter som rör det digitala genomförandet. •Ingående redogörelse för de specifika bestämmelserna i förslaget I artikel 1 fastställs föremålet för denna förordning, nämligen en ram för att fastställa krav på ekodesign, skapa ett digitalt produktpass och förbjuda att osålda konsumentprodukter förstörs. I förordningen fastställs de produktaspekter som kraven på ekodesign avser, såsom hållbarhet och tillförlitlighet, återanvändbarhet, uppgraderbarhet, reparerbarhet och möjlighet till underhåll och renovering, förekomsten av ämnen som inger betänkligheter, energi- och resurseffektivitet samt innehållet av återvunnet material. I artikeln fastställs dessutom förordningens tillämpningsområde – endast ett fåtal sektorer, såsom livsmedel, foder och läkemedel, är undantagna. I artikel 2 fastställs de definitioner som behövs för denna förordning. Ett antal av dessa definitioner tas över från den nya lagstiftningsramen (förordning (EG) nr 765/2008 och beslut nr 768/2008/EG), från det upphävda ekodesigndirektivet eller från unionens befintliga miljölagstiftning (t.ex. ramdirektivet om avfall). En rad nya definitioner infogas, till exempel i fråga om bestämmelserna om produktpass och om förstörelse av osålda konsumentprodukter. I artikel 3 fastställs den allmänna principen om fri rörlighet för produkter som är överensstämmer med delegerade akter som har antagits enligt denna förordning. I artikel 4 fastställs kommissionens befogenheter att anta delegerade akter för att komplettera denna förordning genom att fastställa krav på ekodesign, krav som rör förfaranden för bedömning av överensstämmelse, krav på mätning av energiförbrukning eller energiprestanda med avseende på andra parametrar, krav på att tillverkare, representanter eller importörer ska tillhandahålla information till kommissionen eller marknadskontrollmyndigheter, krav på användningen av onlineverktyg för att beräkna produkters prestanda, krav på alternativa regler för försäkran om överensstämmelse eller för märkningar och slutligen krav beträffande incitament från medlemsstaterna och kriterier för offentlig upphandling. I artikel 5 fastställs den allmänna ramen för antagande av krav på ekodesign. I denna artikel fastställs de produktaspekter som dessa krav kan förbättra. I artikeln förklaras att dessa krav kan gälla för en specifik produktgrupp eller på ett övergripande sätt för fler produktgrupper, om de tekniska likheterna gör det möjligt att fastställa gemensamma krav. Det anges att kraven på ekodesign omfattar prestandakrav och informationskrav. Slutligen fastställs ett antal villkor som kommissionen ska uppfylla när den utarbetar krav på ekodesign, samt ett antal kriterier som dessa krav måste uppfylla. Detta gör det också möjligt för kommissionen att kräva att aktörer längs leveranskedjan samarbetar med tillverkare, anmälda organ och behöriga nationella myndigheter för att kontrollera att produkterna uppfyller kraven på ekodesign. Artikel 6 innehåller mer information om prestandakrav, till exempel att de kan utformas som antingen en kvantitativ nivå eller ett icke-kvantitativt krav i syfte att förbättra en produktaspekt, på grundval av en eller flera utvalda produktparametrar (enligt förteckningen i bilaga I). Artikel 7 är inriktad på informationskrav. I denna artikel fastställs att dessa krav alltid ska inkludera krav som rör produktpasset och krav som rör ämnen som inger betänkligheter. I artikeln beskrivs vidare andra typer av information som kan lämnas, t.ex. information om en produkts prestanda eller information till konsumenterna om hur produkten ska installeras eller användas. Denna information kan ges i form av ”prestandaklasser”, t.ex. från A till G, för att göra det lättare att jämföra mellan produkter. Slutligen anges i artikeln hur informationen kan tillhandahållas (t.ex. på passet, på en webbplats, på en etikett osv.). I artikel 8 anges de aspekter som kommissionen ska specificera i informationskraven i samband med anknytning till det digitala produktpasset, till exempel den information som ska ingå och vem som har åtkomst till vilken information. I artiklarna 9–11 fastställs de bestämmelser som är nödvändiga för att införa produktpasset. I artikel 9 fastställs det allmänna kravet med avseende på produktpasset. I artikel 10 fastställs de grundläggande kraven i samband med den tekniska utformningen och användningen av produktpasset. I artikel 11 fastställs regler för unika beteckningar för aktörer och anläggningar. I artikel 12 föreskrivs upprättandet av ett register som lagrar informationen i produktpasset, vilket gör det möjligt för kommissionen att specificera vilken information som ska laddas upp. Artikel 13 innehåller bestämmelser om vad som förväntas av tullmyndigheterna med avseende på produktpasset och vilken information de bör ha åtkomst till för att underlätta deras arbete. I artikel 14 anges de krav som gäller för etiketter när de ska användas för en viss produktgrupp. Där förklaras att i sådana fall måste etikettens innehåll (inklusive prestandaklasser) och layout och hur de ska visas för konsumenterna specificeras i delegerade akter. Om produkten redan omfattas av en etikett som föreskrivs i energimärkningsförordningen (EU) 2017/1369 och informationen om andra parametrar, inbegripet om andra prestandaklasser, inte kan inkluderas i den, kan den informationen inkluderas på en separat etikett om kommissionen anser att det är lämpligt.

I artikel 15 anges att ekonomiska aktörer inte får visa upp etiketter som imiterar de som föreskrivs i denna förordning. Enligt artikel 16 ska kommissionen anta en arbetsplan som ska omfatta minst tre år och innehålla kriterierna för prioritering av produkter. Arbetsplanen ska innehålla en vägledande förteckning över de produktgrupper som kommissionen avser att ta itu med under de kommande åren. Genom artikel 17 inrättas ett ekodesignforum (en expertgrupp). Den bygger på det befintliga samrådsforum som har inrättats enligt direktiv 2009/125/EG. Artikel 18 rör åtgärder för självreglering. Här avses branschledda åtgärder som kan användas som alternativ till de delegerade akter som innehåller krav på ekodesign och som har antagits i enlighet med artikel 5. Direktiv 2009/125/EG innehöll redan en artikel om frivilliga avtal. I artikel 17 i denna förordning utvidgas den ursprungliga artikeln i direktiv 2009/125/EG. I synnerhet fastställs vad åtgärden för självreglering bör innehålla, vad näringslivet bör lägga fram som bevis för kommissionen och förfarandet för kommissionens erkännande av åtgärden för självreglering som ett giltigt alternativ till en delegerad akt. I artikel 19 fastställs ett antal åtgärder som medlemsstaterna och kommissionen är skyldiga att vidta för att hjälpa små och medelstora företag med det allmänna genomförandet av denna förordning och de framtida delegerade akterna. Dessa åtgärder omfattar riktlinjer, ekonomiskt stöd och utbildning. I artikel 20 fastställs först en allmän skyldighet för ekonomiska aktörer att vara transparenta när de kasserar osålda konsumentprodukter. I denna föreskrivs också möjligheten att anta delegerade akter för att förbjuda ekonomiska aktörer att förstöra osålda konsumentprodukter. Dessa delegerade akter får också innehålla undantag från det allmänna förbudet, till exempel av hälso- och säkerhetsskäl. Om ett sådant undantag åberopas har de ekonomiska aktörerna också skyldighet avseende transparens (dvs. att uppge antalet förstörda produkter, varför de förstördes osv.). Artikeln gäller inte små och medelstora företag, men i den delegerade akt som förbjuder att produkter förstörs kan det anges att en del av skyldigheterna gäller för vissa kategorier av små och medelstora företag (mikroföretag, små företag eller medelstora företag). I artiklarna 21, 22, 23 och 24 fastställs skyldigheter för tillverkare, representanter, importörer och distributörer. De grundar sig på standardbestämmelserna i beslut nr 768/2008/EG. I artikel 25 fastställs skyldigheter för återförsäljare (i regel detaljhandlare eller säljare), särskilt när det gäller visningen av etiketter och åtkomsten till produktpasset, även vid distansförsäljning (på internet). I artikel 26 samlas de olika skyldigheter som de ekonomiska aktörerna måste uppfylla om den delegerade akten kräver att produkten ska vara försedd med en etikett (t.ex. att förse återförsäljare med etiketter). Artikel 27 gäller skyldigheterna för leverantörer av distributionstjänster när de hanterar en produkt, nämligen att se till att villkoren under lagring, förpackning, adressering eller avsändning inte äventyrar produkternas överensstämmelse med kraven på ekodesign. Artikel 28 är en standardartikel från beslut nr 768/2008/EG, där det fastställs i vilka två fall tillverkarnas skyldigheter gäller importörer och distributörer. I artikel 29 fastställs skyldigheterna för internetbaserade marknadsplatser och sökmotorer, särskilt när det gäller samarbete med marknadskontrollmyndigheter. Det anges också att marknadskontrollmyndigheterna bör ha befogenhet att beordra att en internetbaserad marknadsplats ska avlägsna olagligt innehåll. I artikel 30 fastställs möjligheten att genom framtida delegerade akter kräva att ekonomiska aktörer ska göra den tekniska dokumentationen tillgänglig på digital väg, utan att detta efterfrågas. För att bedöma marknadspenetrationen för produkter för vilka krav på ekodesign har fastställts krävs det dessutom i artikeln att de ekonomiska aktörerna ska tillhandahålla information om de produkter som levereras. I artikel 31 anges att produkter, när så är lämpligt, bör kunna mäta den energi som de förbrukar när de används, eller deras prestanda med avseende på andra relevanta parametrar, och göra dessa uppgifter tillgängliga för slutanvändaren. När så fastställs i en delegerad akt ska tillverkarna samla in, anonymisera och rapportera dessa uppgifter till kommissionen. Kapitel VIII om produkters överensstämmelse är till största delen standardbestämmelser om hur produkternas överensstämmelse ska bedömas. Kapitlet avser –användningen av tillförlitliga, exakta och reproducerbara metoder för provningar, mätningar och beräkningar (artikel 32), –harmoniserade standarder som innebär en presumtion om överensstämmelse (artikel 34), –kommissionens möjlighet att anta gemensamma specifikationer om harmoniserade standarder inte finns tillgängliga (artikel 35), –förfarandena för bedömning av överensstämmelse (artikel 36), –EU-försäkran om överensstämmelse (artikel 37), och

–CE-märkning (artiklarna 38 och 39) samt möjligheten att använda alternativa märkningar (artikel 40). Värt att framhålla i detta standardkapitel är presumtionen om överensstämmelse med kraven på ekodesign för produkter som är försedda unionens miljömärke (artikel 34) och möjligheten att i den delegerade akten ändra den relevanta modulen för bedömning av överensstämmelse beroende på vilken produkt det rör sig om (artikel 36). I artikel 33 tas frågan om förhindrande av kringgående upp. Till exempel kommer produkter som har utformats för att kunna upptäcka att de provas och som automatiskt ändrar sin prestanda till ett mer gynnsamt resultat inte att tillåtas på marknaden. Kapitel IX (artiklarna 41–56) gäller anmälan av organ för bedömning av överensstämmelse och består av standardbestämmelser som är baserade på beslut nr 768/2008/EG, tillsammans med specifika förbättringar av dessa bestämmelser för att säkerställa rättslig klarhet och stärka de anmälda organens oberoende, kompetens och övervakning ytterligare. I artikel 57 föreskrivs att om medlemsstaterna antar incitament för att belöna produkter bör dessa incitament i princip vara inriktade på de två högsta utnyttjade prestandaklasserna eller på produkter som är försedda med EU-miljömärket. Om ingen prestandaklass fastställs, eller om prestandaklassen baseras på flera produktparametrar, kan kommissionen i en delegerad akt ange närmare hur incitament från medlemsstaterna ska fungera. Artikel 58 avser miljöanpassad offentlig upphandling och närmare bestämt möjligheten att i delegerade akter som har antagits enligt denna förordning fastställa krav som är tillämpliga på offentliga kontrakt (t.ex. tekniska specifikationer, urvalskriterier, tilldelningskriterier osv.), på grundval av de produktparametrar som förtecknas i bilagan till denna förordning. Kapitel XI gäller marknadskontroll. Den bygger i allmänhet på de skyldigheter som fastställs enligt förordning (EU) 2019/1020, samtidigt som det i detta kapitel föreskrivs vissa mer specifika skyldigheter när det är relevant för denna förordning. Enligt artikel 59 ska medlemsstaterna utarbeta en handlingsplan för marknadskontroll, som ska omfatta ”prioriteringar i fråga om marknadskontroll”, vilka ska fastställas på grundval av ett antal kriterier som fastställs i artikeln, samt arten av och antalet kontroller som planeras. Genom artikel 60 ges kommissionen befogenhet att anta delegerade akter för att fastställa ett minsta antal kontroller som ska utföras för specifika produkter. I artikel 61 hänvisas det till informations- och kommunikationssystemet enligt förordningen om marknadskontroll och föreskrivs att medlemsstaterna ska föra in uppgifter om de sanktioner som åläggs enligt denna förordning. På denna grundval är kommissionen skyldig att anta en rapport med vägledande riktmärken för hur ofta kontrollerna ska utföras och de ålagda sanktionernas art och allvar. I artikel 62 hänvisas det till den grupp för administrativt samarbete (Adco-grupp) som inrättas i enlighet med förordningen om marknadskontroll, och dess roll mot bakgrund av denna förordning fastställs. Denna roll inkluderar att fastställa gemensamma prioriteringar för medlemsstaternas handlingsplaner eller prioriteringar för unionsstöd (såsom gemensamma projekt för marknadskontroll och provning, gemensamma investeringar i marknadskontrollkapacitet, inklusive utrustning och it-verktyg, gemensamma utbildningstillfällen och riktlinjer). Kapitel XII avser skyddsförfaranden och bygger på standardbestämmelser. I artikel 61 fastställs det förfarande som en nationell marknadskontrollmyndighet ska följa om den anser att en produkt utgör en risk. I sådana fall ska den nationella marknadskontrollmyndigheten inleda ett förfarande för att informera andra marknadskontrollmyndigheter om de åtgärder som har vidtagits (förbud mot eller begränsning av tillgängliggörandet av produkten, tillbakadragande eller återkallande). I artikel 64 fastställs det unionsförfarande som ska följas om en medlemsstat eller kommissionen motsätter sig en åtgärd som vidtas på nationell nivå enligt det förfarande i fråga om skyddsåtgärder som anges i artikel 63. Efter ett samråd kommer kommissionen att anta en genomförandeakt som avgör om åtgärden är motiverad eller inte. Efter antagandet måste alla medlemsstater se till att den produkt som inte uppfyller kraven dras tillbaka från deras marknad. Artikel 65 gäller det särskilda fall då ett fall av bristande överensstämmelse rör en formell skyldighet (anbringande av CE-märkning, EU-försäkran om överensstämmelse osv.). Kapitel XIII är ett standardkapitel med artiklar om delegerade akter (artikel 66) och om genomförandeakter (artikel 67). Kapitel XIV är ett standardkapitel om slutbestämmelser, med artiklar om sanktioner (artikel 68), om att förordningen ska utvärderas åtta år efter antagandet (artikel 69) samt om bestämmelser om upphävande och övergångsbestämmelser (artikel 70). Notera att genomförandeåtgärder som har antagits enligt ekodesigndirektivet bör fortsätta att gälla till dess att de upphävs genom en delegerad akt som antas enligt denna förordning. I bilaga I anges de produktparametrar som ska användas för att fastställa prestanda- och informationskraven för produkter enligt denna förordning. I bilaga II fastställs förfarandet för att fastställa sådana prestandakrav. I bilaga III förtecknas den information som kan ingå i produktpasset och specificeras vilken information som ska ingå i det. I bilaga IV återges den standardmodul för bedömning av överensstämmelse som avses i artikel 35 (från beslut nr 768/2008/EG).

I bilaga V återges den standardiserade EU-försäkran om överensstämmelse. I bilaga VI finns mer detaljerad information om innehållet i delegerade akter i vilka krav på ekodesign fastställs och som ska antas i enlighet med denna förordning. I bilaga VII fastställs allmänna kriterier för åtgärder för självreglering (artikel 18). Bilaga VIII är en standardbilaga som innehåller jämförelsetabell (för jämförelse med ekodesigndirektivet). 2022/0095 (COD) Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING om upprättande av en ram för att fastställa krav på ekodesign för hållbara produkter och om upphävande av direktiv 2009/125/EG (Text av betydelse för EES) EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 114, med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, efter översändande av utkastet till lagstiftningsakt till de nationella parlamenten, med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande, i enlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet, och av följande skäl: (1)Den europeiska gröna given är Europas strategi för hållbar tillväxt som syftar till att ställa om EU till ett rättvist och välmående samhälle med en modern, konkurrenskraftig, klimatneutral och cirkulär ekonomi. I given fastställes det ambitiösa målet att se till att unionen blir den första klimatneutrala kontinenten senast 2050. I denna erkänns fördelarna med att investera i unionens konkurrenskraftiga hållbarhet genom att bygga ett rättvisare, grönare och mer digitalt Europa. Produkter spelar en avgörande roll i denna gröna omställning. I den europeiska gröna given understryks att de nuvarande produktionsprocesserna och konsumtionsmönstren fortfarande är alltför linjära och är beroende av en genomströmning av nya material som utvinns, säljs och bearbetas och slutligen blir till avfall eller utsläpp. I denna betonas även det akuta behovet av att övergå till en modell för cirkulär ekonomi liksom de betydande framsteg som återstår att göra. I given fastställs också energieffektivitet som en prioritering för utfasningen av fossila bränslen i energisektorn och för uppnåendet av klimatmålen 2030 och 2050. (2)För att påskynda omställningen till en modell för cirkulär ekonomi utformade kommissionen en framtidsinriktad agenda i sin handlingsplan för den cirkulära ekonomin för ett renare och mer konkurrenskraftigt Europa, med målet att anpassa regelverket till en hållbar framtid. Såsom anges i denna plan finns det i nuläget inte någon heltäckande uppsättning krav för att säkerställa att alla produkter som släpps ut på unionsmarknaden blir alltmer hållbara och klarar testet för cirkularitet. I synnerhet främjar produktdesignen inte hållbarhet under hela livscykeln tillräckligt. Till följd av detta byts produkter ofta ut, vilket innebär att det för att producera och distribuera nya produkter och kassera gamla krävs en betydande energi- och resursanvändning. Det är fortfarande för svårt för ekonomiska aktörer och privatpersoner att göra hållbara produktval eftersom relevant information och överkomliga alternativ saknas. Detta leder till att man går miste om hållbarhetsmöjligheter och möjligheter till värdebevarande, till begränsad efterfrågan på returråvaror och till hinder för antagandet av cirkulära företagsmodeller. (3)I industristrategin för EU fastställs unionens övergripande ambition att främja en ”den gröna och digitala omställningen” till klimatneutralitet och digitalt ledarskap. Den följer den europeiska gröna given genom att peka på den ledande roll som EU:s industri måste spela i detta sammanhang, genom att minska sitt koldioxid- och materialavtryck och bygga in cirkularitet i hela ekonomin, och i denna understryks behovet av att sluta använda traditionella modeller och revolutionera hur vi konstruerar, tillverkar, använder och bortskaffar produkter. I 2021 års uppdatering av industristrategin förstärks de huvudsakliga budskapen i strategin från 2020, och man fokuserar på lärdomarna från covid-19-krisen, däribland behovet av att främja motståndskraften. (4)Utan lagstiftning på unionsnivå har det redan uppstått skillnader i de nationella strategierna för att förbättra produkternas miljöhållbarhet: från informationskrav om hur länge programvara i elektroniska enheter ska vara kompatibel, till rapporteringsskyldigheter vid hanteringen av osålda varaktiga varor. Detta är ett tecken på att fler nationella insatser för att uppnå de mål som eftersträvas genom denna förordning sannolikt kommer att leda till en fortsatt fragmentering av den inre marknaden. För att trygga den inre marknadens funktion och samtidigt säkerställa en hög miljöskyddsnivå finns det därför ett behov av ett regelverk för att gradvis införa krav på ekodesign för produkter. Genom att göra den metod för ekodesign som ursprungligen fastställdes i Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/125/EG tillämplig på så ett så brett produktutbud som möjligt kommer denna förordning att skapa en sådan ram.

(5)Förordningen kommer att bidra till att anpassa produkter till en klimatneutral, resurseffektiv och cirkulär ekonomi, minska avfallet och säkerställa att de mest hållbara produkternas prestanda successivt blir normen. Den bör föreskriva att nya krav på ekodesign ska fastställas för att förbättra produkternas hållbarhet, återanvändbarhet, uppgraderbarhet och reparerbarhet, förbättra möjligheterna till renovering och underhåll, ta itu med förekomsten av farliga kemikalier i produkter, förbättra deras energi- och resurseffektivitet, minska deras förväntade generering av avfallsmaterial och öka innehållet av återvunnet material i produkterna, samtidigt som deras prestanda och säkerhet säkerställs, genom att möjliggöra återtillverkning och materialåtervinning av hög kvalitet samt minska koldioxid- och miljöavtrycken. (6)Europaparlamentet välkomnade i sin resolution av den 25 november 2020 om en mer hållbar inre marknad för företag och konsumenter främjandet av hållbara produkter som är enklare att reparera, återanvända och återvinna. I sin resolution om den nya handlingsplanen för den cirkulära ekonomin, som antogs den 16 februari 2021, godkände Europaparlamentet den agenda som kommissionen lade fram i handlingsplanen för den cirkulära ekonomin. Parlamentet ansåg att omställningen till en cirkulär ekonomi kan tillhandahålla lösningar på de aktuella miljöutmaningarna och den ekonomiska kris som covid-19-pandemin har orsakat. I sina slutsatser om en cirkulär och grön återhämtning, som antogs den 11 december 2020, välkomnade även rådet kommissionens avsikt att lägga fram lagstiftningsförslag som en del av en heltäckande och integrerad policyram för hållbara produkter som främjar klimatneutralitet, energi- och resurseffektivitet och en giftfri cirkulär ekonomi, skyddar folkhälsan och den biologiska mångfalden samt ger konsumenter och offentliga inköpare ökat inflytande och skyddar dem. (7)Denna förordning bör bidra till uppnåendet av unionens klimat- och energimål. I linje med målen i Parisavtalet, som ratificerades av unionen 2016, Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2021/1119, fastställs i den europeiska klimatlagen ett bindande åtagande om en inhemsk minskning av nettoutsläppen av växthusgaser i unionen på minst 55 % senast 2030 och inkluderar målet om klimatneutralitet för hela ekonomin senast 2050 i lagstiftningen. Under 2021 antog kommissionen 55 %-paketet för att göra unionens klimat- och energipolitik lämplig för att uppnå dessa mål. För att göra detta, i linje med principen om energieffektivitet först, vilken fastställs i Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2018/2002, måste energieffektiviteten förbättras avsevärt, till omkring 36 % av den slutliga energianvändningen senast 2030. De produktkrav som fastställs i denna förordning bör spela en viktig roll för uppnåendet detta mål genom att kraftigt minska produkternas energiavtryck. Dessa krav på energieffektivitet kommer också att minska konsumenternas sårbarhet för höjda energipriser. Såsom erkänns i Parisavtalet kommer en förbättring av hållbarheten hos konsumtionen och produktionen också att spela en viktig roll när det gäller att ta itu med klimatförändringarna. (8)Denna förordning bör också bidra till uppnåendet av unionens övergripande miljömål. I det åttonde miljöhandlingsprogrammet fastställs inom en rättslig ram unionens mål att hålla sig inom planetens gränser och identifieras förutsättningarna för att uppnå prioriterade mål, bland annat omställningen till en giftfri cirkulär ekonomi. I den europeiska gröna given uppmanas också unionen att bättre övervaka, rapportera, förebygga och åtgärda föroreningar från luft, vatten, mark och konsumentprodukter. Detta innebär att kemikalier, material och produkter måste vara utformade för att vara så säkra och hållbara som möjligt under sin livscykel, i syfte att uppnå giftfria materialcykler. Dessutom erkänns både i den europeiska gröna given och i handlingsplanen för den cirkulära ekonomin att unionens inre marknad utgör en kritisk massa som kan påverka de globala standarderna för produkters hållbarhet och produktdesign. Denna förordning bör därför spela en viktig roll när det gäller att uppnå flera av de mål som har fastställts inom ramen för målen för hållbar utveckling i FN:s agenda för hållbar utveckling för 2030 som rör ”Ansvarsfull konsumtion och produktion”, både inom och utanför unionen. (9)I direktiv 2009/125/EG upprättas en ram för att fastställa krav på ekodesign för energirelaterade produkter. I kombination med Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2017/1369 har den avsevärt minskat EU:s efterfrågan på primärenergi för produkter, och det uppskattas att dessa besparingar kommer att fortsätta att öka. Genomförandeåtgärder som har antagits enligt direktiv 2009/125/EG har också innefattat krav på cirkularitetsaspekter, såsom hållbarhet, reparerbarhet och möjligheten att återvinna material. Samtidigt har instrument som EU:s miljömärke, som infördes genom Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 66/2010 eller EU:s kriterier för miljöanpassad offentlig upphandling, ett bredare tillämpningsområde men mindre inverkan på grund av de begränsningar som följer av att metoderna är frivilliga. (10)Direktiv 2009/125/EG har i allmänhet varit framgångsrikt när det gäller att främja energieffektivitet och vissa cirkularitetsaspekter hos energirelaterade produkter, och strategin i detta har potential att successivt ta itu med alla produkters hållbarhet. För att uppfylla åtagandena i den gröna given bör denna strategi utvidgas till andra produktgrupper och systematiskt behandla viktiga aspekter för att öka produkternas miljöhållbarhet genom bindande krav. Genom att säkerställa att endast produkter som uppfyller dessa krav släpps ut på unionsmarknaden bör denna förordning inte bara förbättra den fria rörligheten för sådana produkter genom att nationella skillnader undviks, utan även minska den negativa miljöpåverkan under livscykeln för de produkter som sådana krav fastställs för. (11)För att skapa ett effektivt och framtidssäkert regelverk är det nödvändigt att möjliggöra att krav på ekodesign kan fastställas för alla fysiska varor som släpps ut på marknaden eller tas i bruk, inklusive komponenter och mellanprodukter. Detta bör göra det möjligt för kommissionen att ta hänsyn till ett så brett produktutbud som möjligt när den prioriterar vilka krav på ekodesign som ska fastställas och därigenom maximera deras effektivitet. Vid behov bör särskilda undantag göras i samband med fastställandet av krav på ekodesign, till exempel för produkter med ett visst syfte som inte kan uppfyllas när de uppfyller kraven på ekodesign. Dessutom bör undantag föreskrivas i regelverket för de produkter för vilka det redan står klart att krav på ekodesign inte skulle lämpa sig eller där andra ramar föreskriver att sådana krav ska fastställas. Detta bör vara fallet för livsmedel och foder enligt definitionen i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 178/2002, humanläkemedel enligt definitionen i Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/83/EG, veterinärmedicinska läkemedel enligt definitionen i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2019/6, levande växter, djur och mikroorganismer, produkter av mänskligt ursprung samt produkter av växter och djur som är direkt kopplade till deras framtida fortplantning. (12)Enligt förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om byggnaders energiprestanda (omarbetning) ska medlemsstaterna fastställa minimikrav för energiprestanda för byggnadselement som ingår i klimatskalet liksom systemkrav avseende total energiprestanda, korrekt installation samt lämplig dimensionering, justering och kontroll för installationssystem som installeras i nya eller befintliga byggnader. Det direktivet överensstämmer med målen för denna förordning såtillvida att dessa minimikrav på energiprestanda under vissa omständigheter kan begränsa installationen av energirelaterade produkter som överensstämmer med denna förordning och dess delegerade akter, förutsatt att sådana krav inte utgör ett obefogat marknadshinder. (13)För att förbättra produkternas miljöhållbarhet och säkerställa den fria rörligheten för produkter på den inre marknaden bör befogenheten att anta akter i enlighet med artikel 290 i EUF-fördraget delegeras till kommissionen för att komplettera denna förordning genom fastställandet av krav på ekodesign. Dessa krav på ekodesign bör i princip gälla för specifika produktgrupper, såsom tvättmaskiner eller torktumlare och kombinerade tvättmaskiner/torktumlare. För att maximera kraven på ekodesign och förbättra produkternas miljöhållbarhet på ett effektivt sätt bör det också vara möjligt att fastställa ett eller flera övergripande krav på ekodesign för ett större antal produktgrupper, såsom elektroniska apparater eller textilier. Övergripande krav på ekodesign bör fastställas om produktgruppernas tekniska likheter gör det möjligt att förbättra deras miljöhållbarhet på grundval av samma krav. (14)För att kommissionen ska kunna fastställa lämpliga krav för de produktgrupper som omfattas bör kraven på ekodesign omfatta prestanda- och informationskrav. Dessa krav bör användas för att förbättra produktaspekter som är relevanta för produkternas miljöhållbarhet, såsom energieffektivitet, hållbarhet, reparerbarhet samt koldioxid- och miljöavtryck. Kraven på ekodesign bör vara transparenta, objektiva, proportionella och förenliga med regler för internationell handel. (15)När en delegerad akt för fastställande av krav på ekodesign har antagits av kommissionen för en viss produktgrupp bör medlemsstaterna, i syfte att säkerställa den inre marknadens funktionalitet, inte lägre ha möjlighet att fastställa nationella prestandakrav som bygger på produktparametrar som omfattas av sådana prestandakrav som fastställs i den delegerade akten, och inte längre ha möjlighet att fastställa nationella informationskrav som bygger på parametrar som omfattas av sådana informationskrav som fastställs i den delegerade akten. I syfte att säkerställa den inre marknadens funktionalitet bör kommissionen ges befogenhet att fastställa att inga krav på ekodesign i form av prestandakrav och/eller i form av informationskrav är nödvändiga när det gäller en specifik produktparameter. (16)När kommissionen fastställer krav på ekodesign bör den beakta de berörda produkternas typ och syfte samt de relevanta marknadernas egenskaper. Till exempel måste försvarsutrustning kunna användas under specifika och ibland svåra förhållanden, vilket måste beaktas när man fastställer krav på ekodesign. Viss information om försvarsutrustning bör inte lämnas ut och bör skyddas. När det gäller militär eller känslig utrustning bör kraven på ekodesign därför ta hänsyn till försvarsmarknadens säkerhetsbehov och egenskaper, enligt definitionen i Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/81/EG. På samma sätt är rymdindustrin strategisk för Europa och för vårt tekniska oberoende. Eftersom rymdteknik används under extrema förhållanden bör alla krav på ekodesign för rymdprodukter uppnå balans mellan hållbarhetsöverväganden och resiliens och förväntad prestanda. För medicintekniska produkter enligt definitionen i artikel 2.1 i förordning (EU) 2017/745 om medicintekniska produkter och medicintekniska produkter för in vitro-diagnostik enligt definitionen i artikel 2.2 i förordning (EU) 2017/746 om medicintekniska produkter för in vitro-diagnostik bör kommissionen dessutom beakta behovet av att inte påverka patienternas och användarnas hälsa och säkerhet negativt. (17)För att undvika dubbelarbete och regelbördor bör samstämmighet säkerställas mellan denna förordning och de krav som fastställs i eller i enlighet med annan unionslagstiftning, särskilt lagstiftningen om produkter, kemikalier och avfall. Befogenheter enligt annan unionslagstiftning att fastställa krav med samma eller liknande verkan som kraven enligt denna förordning begränsar dock inte befogenheterna i denna förordning, såvida inte annat anges här. (18)Delegerade akter som inbegriper krav på ekodesign bör, såsom var fallet enligt direktiv 2009/125/EG, bli föremål för en särskild konsekvensbedömning och samråd med berörda parter och bör utarbetas i enlighet med kommissionens riktlinjer för bättre lagstiftning samt innehålla en bedömning av den internationella dimensionen och konsekvenserna för tredjeländer. När kommissionen gör detta bör den ta vederbörlig hänsyn till alla aspekter av produktens livscykel och basera sin konsekvensbedömning på bästa tillgängliga bevis. När kommissionen utarbetar krav på ekodesign bör den använda ett vetenskapligt angreppssätt och även beakta relevant teknisk information, särskilt från Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 66/2010, Europaparlamentets och rådets direktiv 2010/75/EU, tekniska granskningskriterier som har antagits i enlighet med Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2020/852 och kriterierna för miljöanpassad offentlig upphandling. (19)För att ta hänsyn till mångfalden av produkter bör kommissionen välja vilka metoder som ska användas för att bedöma fastställandet av kraven på ekodesign och, när så är lämpligt, vidareutveckla dem på grundval av produktens art, dess mest relevanta aspekter och produktens påverkan under dess livscykel. I samband med detta bör kommissionen ta hänsyn till sina erfarenheter av att bedöma fastställandet av krav enligt direktiv 2009/125/EG och de fortsatta insatserna för att utveckla och förbättra vetenskapligt baserade bedömningsverktyg, såsom uppdateringen av metoden för ekodesign av energirelaterade produkter och den metod för produkters miljöavtryck som anges i kommissionens rekommendation (EU) 2021/2279, inbegripet när det gäller tillfällig lagring av koldioxid, samt utvecklingen av standarder vid internationella och europeiska standardiseringsorganisationer, inklusive om materialeffektiviteten hos energirelaterade produkter. På grundval av dessa verktyg och vid behov med hjälp av särskilda studier bör kommissionen förstärka cirkularitetsaspekterna (såsom hållbarhet, reparerbarhet inklusive reparerbarhetsindex, identifiering av kemikalier som hindrar återanvändning och materialåtervinning) ännu mer i samband med bedömningen av produkter och vid utarbetandet av krav på ekodesign, och bör vid behov utveckla nya metoder eller verktyg. Nya strategier kan också behövas för utarbetandet av obligatoriska kriterier för offentlig upphandling och för förbud mot att förstöra osålda konsumentprodukter. (20)Prestandakraven bör röra en vald produktparameter som är relevant för den särskilda produktaspekt och för vilken potential att förbättra miljöhållbarheten har identifierats. Sådana krav kan omfatta lägsta eller högsta prestandanivåer med avseende på produktparametern, icke-kvantitativa krav som syftar till att förbättra prestandan med avseende på produktparametern eller krav som avser en produkts funktionsprestanda för att säkerställa att de valda prestandakraven inte inverkar negativt på produktens förmåga att utföra den funktion som den har konstruerats och saluförs för. När det gäller lägsta eller högsta nivåer kan de till exempel ta formen av en gräns för energiförbrukningen under användningen eller för mängden av ett visst material som ingår i produkten, ett krav på minsta mängd återvunnet material eller en gräns för en specifik miljöpåverkanskategori eller en sammanställning av all relevant miljöpåverkan. Ett exempel på ett icke-kvantitativt krav är förbud mot en specifik teknisk lösning som är skadlig för produktens reparerbarhet. Prestandakraven kommer att användas för att säkerställa att de produkter som har sämst prestanda avlägsnas från marknaden om detta är nödvändigt för att bidra till förordningens miljöhållbarhetsmål. (21)För att säkerställa samstämmighet bör prestandakraven komplettera genomförandet av unionslagstiftningen om avfall. Kraven för utsläppande på marknaden av förpackningar som slutprodukt fastställs i Europaparlamentets och rådets direktiv 94/62/EG, men denna förordning kan komplettera det direktivet genom att fastställa produktbaserade krav som är inriktade på förpackningar för specifika produkter när de släpps ut på marknaden. I tillämpliga fall bör sådana kompletterande krav särskilt bidra till att minimera den mängd förpackningar som används och i sin tur bidra till att förebygga uppkomsten av avfall i unionen. (22)Kemikaliesäkerhet är en viktig fråga som rör produkternas hållbarhet. Den är baserad på kemikaliernas inneboende faror för hälsa eller miljö i kombination med specifik eller allmän exponering och hanteras genom kemikalielagstiftningen, exempelvis Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1935/2004, Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1907/2006, Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1223/2009, Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2017/745 och Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/48/EG. Denna förordning bör inte göra det möjligt att begränsa ämnen baserat på kemikaliesäkerhet, vilket sker enligt annan unionslagstiftning. Denna förordning bör inte heller göra det möjligt att begränsa ämnen av skäl som rör livsmedelssäkerhet. Unionsrätten om kemikalier och livsmedel tillåter dock inte att man, genom begränsningar för vissa ämnen, tar itu med konsekvenser för hållbarheten som saknar koppling till kemikaliesäkerhet eller livsmedelssäkerhet. För att få bukt med denna begränsning bör denna förordning under vissa omständigheter tillåta att ämnen som förekommer i produkter eller används i deras tillverkningsprocesser och som har en negativ inverkan på produkternas hållbarhet begränsas, främst av andra skäl än kemikaliesäkerhet eller livsmedelssäkerhet. Denna förordning bör inte heller leda till upprepning eller ersättning av begränsningar av ämnen som omfattas av Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/65/EU, som har som mål att skydda människors hälsa och miljön, inbegripet miljövänlig återvinning och bortskaffande av avfall från elektrisk och elektronisk utrustning. (23)För att förbättra produkternas miljöhållbarhet bör informationskraven avse en vald produktparameter som är relevant för produktaspekten, såsom produktens miljöavtryck eller dess hållbarhet. De får kräva att tillverkaren tillhandahåller information om produktens prestanda med avseende på en vald produktparameter eller annan information som kan påverka hur produkten hanteras av andra parter än tillverkaren för att förbättra prestandan med avseende på en sådan parameter. Sådana informationskrav bör fastställas antingen utöver eller i stället för prestandakrav för samma produktparameter, enligt vad som är lämpligt. Om en delegerad akt innehåller informationskrav bör det i denna anges vilken metod som ska användas för att göra den efterfrågade informationen tillgänglig, t.ex. att den ska finnas på en webbplats som kan nås utan kostnad eller inkluderas i ett produktpass eller på en produktetikett. Informationskraven behövs för att leda till den beteendeförändring som krävs för att säkerställa att målen för miljöhållbarhet i denna förordning uppnås. Genom att tillhandahålla en solid grund på vilken inköpare och offentliga myndigheter kan jämföra produkter baserat på deras miljöhållbarhet förväntas informationskraven styra konsumenter och offentliga myndigheter mot mer hållbara val. (24)Om delegerade akter innehåller informationskrav får de dessutom fastställa prestandaklasser för en eller flera relevanta produktparametrar för att underlätta jämförelser mellan produkter baserat på den parametern. Prestandaklasserna bör göra det möjligt att särskilja mellan produkter på grundval av deras relativa hållbarhet och skulle kunna användas av både konsumenter och offentliga myndigheter. Deras syfte är därför att styra marknaden mot mer hållbara produkter.

(25)Information om förekomsten av ämnen som inger betänkligheter i produkter är en viktig faktor för att identifiera och främja hållbara produkter. Produkternas kemiska sammansättning avgör till stor del deras funktioner och påverkan samt möjligheterna till återanvändning eller återvinning när de blir avfall. I kemikaliestrategin för hållbarhet begärs det att förekomsten av potentiellt skadliga ämnen i produkter ska minimeras och att information om kemiskt innehåll och säker användning ska säkerställas genom att införa informationskrav och spåra förekomsten av potentiellt skadliga ämnen genom materialens och produkternas livscykel. Genom Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1272/2008 och annan befintlig kemikalielagstiftning, t.ex. förordning (EG) nr 1223/2009, säkerställs redan att vissa ämnen som inger betänkligheter eller utgör en fara för hälsan eller miljön, antingen själva eller i en blandning, ska meddelas. Användare av ämnen och blandningar bör också informeras om relevant hållbarhetsrelaterad information som inte huvudsakligen har att göra med faror för hälsan eller miljön. Vidare bör användare av andra produkter än ämnen eller blandningar, och de som hanterar avfall från sådana produkter, också få hållbarhetsrelaterad information, inklusive information som främst rör kemikaliers faror för hälsan eller miljön. Därför bör denna förordning göra det möjligt att fastställa krav med koppling till spårning och rapportering av hållbarhetsinformation, bland annat förekomsten av ämnen som inger betänkligheter i produkter under hela deras livscykel, även i syfte att dekontaminera och återvinna dem när de blir avfall. Denna ram bör syfta till att successivt omfatta alla ämnen som inger betänkligheter i alla produkter som förtecknas i sådana arbetsplaner som innehåller de produktgrupper som kommissionen planerar att ta itu med. (26)De informationskrav som fastställs i denna förordning bör omfatta kravet på att ett produktpass ska göras tillgängligt. Produktpasset är ett viktigt verktyg för att göra information tillgänglig för aktörer längs hela värdekedjan och tillgängligheten till ett produktpass bör avsevärt förbättra en produkts spårbarhet genom dess värdekedja. Produktpasset bör bland annat hjälpa konsumenterna att göra välgrundade val genom att förbättra deras åtkomst till produktinformation som är relevant för dem, ge andra ekonomiska aktörer längs värdekedjan, som reparatörer eller återvinningsföretag, åtkomst till relevant information och göra det möjligt för behöriga nationella myndigheter att utföra sina uppgifter. I detta syfte bör produktpasset inte ersätta utan komplettera icke-digitala former av informationsöverföring, såsom information i produktmanualen eller på en etikett. Dessutom bör det vara möjligt att använda produktpasset för information om andra hållbarhetsaspekter som är tillämpliga på den relevanta produktgruppen i enlighet med annan unionslagstiftning. (27)För att ta hänsyn till produktens art och marknad bör den information som ska ingå i produktpasset granskas noggrant från fall till fall när produktspecifika regler utarbetas. För att optimera tillgången till den resulterande informationen och samtidigt skydda immateriella rättigheter måste produktpasset utformas och införas så att det ger särskild åtkomst till den information som ingår i produktpasset beroende på vilken typ av information och vilka slags berörda parter som avses. På samma sätt bör produktpasset, för att undvika kostnader för företag och allmänheten som inte står i proportion till de allmänna fördelarna, vara specifikt för artikeln, partiet eller produktmodellen, beroende på exempelvis värdekedjans komplexitet, storlek eller beskaffenhet eller på de berörda produkternas påverkan. (28)För att säkerställa interoperabilitet bör det i förordningen anges vilka typer av databärare som är tillåtna. Av samma skäl bör databäraren och den unika produktbeteckningen offentliggöras i enlighet med internationellt erkända standarder. Befogenheten att anta akter i enlighet med artikel 290 i EUF-fördraget bör delegeras till kommissionen för att ändra denna förordning genom att ersätta eller lägga till standarder i enlighet med vilka databäraren och de unika beteckningarna får offentliggöras, mot bakgrund av den tekniska eller vetenskapliga utvecklingen. Detta bör säkerställa att informationen i produktpasset kan registreras och överföras av alla ekonomiska aktörer samt garantera att den unika beteckningen är kompatibel med externa komponenter, t.ex. skanningsanordningar. (29)För att inte i onödan fördröja fastställandet av krav på ekodesign utöver kraven på produktpasset, eller för att säkerställa att produktpassen kan införas på ett effektivt sätt, bör kommissionen ha möjlighet att undanta produktgrupper från produktpasskraven om tekniska specifikationer inte finns tillgängliga för de väsentliga kraven på den tekniska utformningen och användningen av produktpasset. För att förhindra onödiga administrativa bördor för ekonomiska aktörer bör kommissionen också tillåtas att undanta produktgrupper från produktpasskraven om annan unionslagstiftning redan innehåller ett system för digitalt tillhandahållande av produktinformation som gör det möjligt för aktörer längs värdekedjan att få åtkomst till relevant produktinformation och underlätta de behöriga nationella myndigheternas kontroll av produkternas överensstämmelse. Dessa undantag bör regelbundet ses över med beaktande av den vidare tillgängligheten till tekniska specifikationer. (30)Unika produktbeteckningar är grundläggande för att möjliggöra spårbarhet längs hela leveranskedjan. Därför bör produktpasset kopplas till en unik produktbeteckning. Dessutom bör passet i förekommande fall göra det möjligt att spåra de aktörer och produktionsanläggningar som har koppling till den produkten. För att säkerställa interoperabilitet bör unika beteckningar för aktörer och unika beteckningar för anläggningar som möjliggör spårbarhet offentliggöras i enlighet med internationellt erkända standarder. Befogenheten att anta akter i enlighet med artikel 290 i EUF-fördraget bör delegeras till kommissionen för att ändra denna förordning genom att ersätta eller lägga till standarder i enlighet med vilka de unika beteckningarna för aktörer och anläggningar får offentliggöras, mot bakgrund av den tekniska eller vetenskapliga utvecklingen. (31)Digitaliserad information om produkten och dess livscykel eller, i tillämpliga fall, dess pass, bör kunna nås enkelt genom att skanna en databärare, till exempel en vattenstämpel eller en QR-kod. Om möjligt bör databäraren finnas på själva produkten för att säkerställa att informationen kan nås under hela dess livscykel. Undantag kan dock beviljas beroende på de berörda produkternas art, storlek eller användningsområde. (32)För att säkerställa att produktpasset är flexibelt, smidigt och marknadsstyrt och utvecklas i linje med företagsmodeller, marknader och innovation bör det baseras på ett decentraliserat datasystem som inrättas och underhålls av ekonomiska aktörer. För tillsyns- och övervakningsändamål kan det dock vara nödvändigt att behöriga nationella myndigheter och kommissionen har direktåtkomst till ett register över alla databärare och unika beteckningar som är kopplade till produkter som släpps ut på marknaden eller tas i bruk. (33)För att säkerställa ett effektivt införande av produktpasset bör den tekniska utformningen, uppgiftskraven och användningen av produktpasset uppfylla en uppsättning grundläggande tekniska krav. Sådana krav bör utgöra en grund för ett konsekvent införande av produktpasset i de olika sektorerna. Tekniska specifikationer bör fastställas för att säkerställa ett effektivt genomförande av dessa väsentliga krav, antingen i form av en harmoniserad standard som en hänvisning till har publicerats i Europeiska unionens officiella tidning eller, som ett alternativ, en gemensam specifikation som har antagits av kommissionen. Den tekniska utformningen bör säkerställa att produktpasset innehåller uppgifter på ett säkert sätt, med hänsyn tagen till integritetsreglerna. Det digitala produktpasset kommer att utvecklas i en öppen dialog med internationella partner för att ta hänsyn till deras synpunkter när man utarbetar tekniska specifikationer och för att säkerställa att de bidrar till att undanröja handelshinder för mer miljöanpassade produkter och sänka kostnaderna för hållbara investeringar, marknadsföring och efterlevnad. Tekniska specifikationer och krav som rör spårbarhet längs hela värdekedjan bör, för att möjliggöra ett effektivt genomförande av dessa, i möjligaste mån utarbetas på grundval av en samförståndsstrategi och på olika aktörers deltagande, buy-in och effektiva samarbete, bland annat standardiseringsorgan, branschorganisationer, konsumentorganisationer, experter, icke-statliga organisationer och internationella partner, däribland utvecklingsekonomier. (34)För att förbättra genomförandet av kraven på ekodesign måste de nationella myndigheterna och kommissionen ha direktåtkomst till ett register över alla databärare och unika beteckningar som är kopplade till produkter som släpps ut på marknaden eller tas i bruk. Kommissionen bör därför inrätta och upprätthålla ett produktpassregister för att lagra sådana uppgifter. Om så behövs för att ytterligare underlätta verkställigheten bör kommissionen i förekommande fall specificera annan information i produktpasset som måste lagras i registret. (35)All behandling av personuppgifter i enlighet med denna förordning bör vara förenlig med de tillämpliga reglerna om skydd av personuppgifter. De behöriga nationella myndigheterna i medlemsstaterna bör behandla personuppgifter i enlighet med Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/679. Kommissionens behandling av personuppgifter bör ske i enlighet med Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2018/1725. (36)Effektiv tillsyn av produkter som släpps ut på unionsmarknaden, oavsett om de tillverkas på hemmamarknaden eller importeras, är avgörande för att målen i denna förordning ska uppnås. När kommissionen har upprättat ett register bör tullmyndigheterna därför ha direktåtkomst till det via EU:s gemensamma kontaktpunkt för tullfrågor som inrättats genom förordning (EU) …/…. Tullens roll bör vara att se till att en hänvisning till ett produktpass görs tillgänglig i tulldeklarationen och att denna hänvisning motsvarar en unik produktbeteckning som lagras i registret. Detta skulle göra det möjligt för tullen att kontrollera att det finns ett produktpass för produkter som importeras. (37)Om viss information som ingår i produktpasset lagras i registret vid sidan av databärare och unika beteckningar bör kommissionen i förekommande fall kunna föreskriva att tullmyndigheterna ska kontrollera överensstämmelsen mellan dessa uppgifter och tulldeklarationen, för att förbättra produkternas överensstämmelse med kraven på ekodesign och beakta behovet av att undvika oproportionerliga bördor för tullmyndigheterna. (38)Den information som ingår i produktpasset kan göra det möjligt för tullmyndigheterna att förbättra och underlätta riskhanteringen och möjliggöra en bättre styrning av kontrollerna vid gränsen. Tullmyndigheterna bör därför kunna hämta och använda informationen i produktpasset och det tillhörande registret för att utföra sina uppgifter enligt unionslagstiftningen, inbegripet för riskhantering i enlighet med Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 952/2013. (39)För att styra konsumenterna mot mer hållbara val bör etiketter, när så krävs enligt delegerade akter som har antagits enligt denna förordning, tillhandahålla information som möjliggör en effektiv jämförelse av produkter, till exempel genom att ange prestandaklasser. För konsumenterna kan fysiska etiketter vara ytterligare en informationskälla på försäljningsstället. De kan ge konsumenterna ett snabbt visuellt underlag för att kunna skilja mellan produkter baserat på deras prestanda med avseende på en viss produktparameter eller uppsättning produktparametrar. De bör i förekommande fall också göra det möjligt att få tillgång till ytterligare information genom särskilda referenser såsom webbplatsadresser, dynamiska QR-koder, länkar till etiketter på internet eller andra lämpliga konsumentinriktade medel. Kommissionen bör i den relevanta delegerade akten ange det effektivaste sättet att visa sådana etiketter, även vid distansförsäljning på internet, med beaktande av följderna för kunder och ekonomiska aktörer och de berörda produkternas egenskaper. Kommissionen får också kräva att etiketten ska tryckas på produktens förpackning. (40)Förordning (EU) 2017/1369 om fastställande av en ram för energimärkning gäller, parallellt med denna förordning, för energirelaterade produkter. Detta innebär att energietiketter är det primära instrument som ger konsumenterna lämplig information för energirelaterade produkter och att de prestandaklasser som fastställs enligt denna förordning, när så är lämpligt, bör ingå i etiketten som kompletterande information i enlighet med artikel 16 i förordning (EU) 2017/1369. I de fall där relevant information om en produkts prestanda med avseende på en produktparameter inte kan inkluderas som kompletterande information på den energietikett som har upprättats för den energirelaterade produkten i enlighet med förordning (EU) 2017/1369 bör kommissionen bedöma huruvida en etikett i enlighet med denna förordning ska upprättas, med hänsyn tagen till behovet av att konsumenterna ska informeras om de mest relevanta parametrarna för produkten, samt till den skadliga risken för att allmänheten förvirras och att en alltför stor administrativ börda skapas för ekonomiska aktörer. (41)Konsumenterna bör skyddas från vilseledande information som skulle kunna hindra att de väljer mer hållbara produkter. Det bör därför vara förbjudet att släppa ut produkter på marknaden som är försedda med en etikett som imiterar de etiketter som föreskrivs i denna förordning. (42)För att på ett så effektivt sätt som möjligt uppnå målen för den europeiska gröna given och ta itu med de produkter som har mest påverkan först bör kommissionen prioritera de produkter som ska regleras enligt denna förordning och de krav som ska gälla för dem. På grundval av det förfarande för prioritering som följs enligt direktiv 2009/125/EG bör kommissionen anta en arbetsplan som omfattar minst tre år och innehåller en förteckning över de produktgrupper för vilka den planerar att anta delegerade akter samt de produktaspekter för vilka den avser att anta delegerade akter med övergripande tillämpning. Kommissionen bör grunda sin prioritering på en uppsättning kriterier som särskilt gäller de delegerade akternas potentiella bidrag till unionens klimat-, miljö- och energimål och deras potential att förbättra de utvalda produktaspekterna utan oproportionerliga kostnader för allmänheten och de ekonomiska aktörerna. Med tanke på deras betydelse för att uppnå unionens energimål bör arbetsplanerna innehålla en lämplig andel åtgärder som har anknytning till energirelaterade produkter. Medlemsstaterna och berörda parter bör också rådfrågas genom ekodesignforumet. På grund av komplementariteten mellan denna förordning och förordning (EU) 2017/1369 om energirelaterade produkter bör tidsfristerna för arbetsplanen enligt denna förordning och den som föreskrivs i artikel 15 i förordning (EU) 2017/1369 anpassas efter varandra. (43)När det gäller byggprodukter bör det i denna förordning fastställas krav för slutliga produkter endast när de skyldigheter som skapas genom [den reviderade förordningen om byggprodukter] och genomförandet av denna sannolikt inte kommer att uppnå de miljöhållbarhetsmål som eftersträvas genom denna förordning i tillräcklig utsträckning. När kommissionen utarbetar arbetsplaner bör den dessutom ta hänsyn till att [den reviderade förordningen om byggprodukter], när det gäller energirelaterade produkter som också är byggprodukter, i fortsättningen kommer att ge företräde åt de hållbarhetskrav som fastställs i denna förordning. Detta bör vara fallet för exempelvis värmare, pannor, värmepumpar, utrustning för vatten- och rumsuppvärmning, fläktar, kyl- och ventilationssystem och solcellsprodukter (utom solcellspaneler som är inbyggda i byggnader). För dessa produkter kan kommissionen genom [den reviderade förordningen om byggprodukter] vid behov ingripa på ett kompletterande sätt, främst med avseende på säkerhetsaspekter, även med beaktande av annan unionslagstiftning om produkter såsom gasapparater, lågspänningsprodukter och maskiner. (44)För att uppmuntra självreglering som ett giltigt alternativ till regleringsmetoder bör denna förordning, som en fortsättning på direktiv 2009/125/EG, inbegripa en möjlighet för näringslivet att lägga fram åtgärder för självreglering. Kommissionen bör bedöma de åtgärder för självreglering som föreslås av näringslivet tillsammans med den information och de bevis som har lagts fram av undertecknarna, även mot bakgrund av unionens internationella handelsåtaganden och behovet av att säkerställa samstämmighet med unionsrätten. För att säkerställa enhetliga villkor för genomförandet av denna förordning bör kommissionen tilldelas genomförandebefogenheter att anta och uppdatera en akt som innehåller en förteckning över de åtgärder för självreglering som betraktas som giltiga alternativ till dess att man antar en delegerad akt där krav på ekodesign fastställs. Det är också lämpligt, till exempel mot bakgrund av den relevanta marknadsutvecklingen eller tekniska utvecklingen inom den berörda produktgruppen, att kommissionen kan begära en reviderad version av åtgärden för självreglering när så anses nödvändigt. När en åtgärd för självreglering har förtecknats i en genomförandeakt kan de ekonomiska aktörerna med rätta förvänta sig att kommissionen inte kommer att anta en delegerad akt som fastställer krav på ekodesign för denna specifika produktgrupp. Det är dock inte uteslutet att kommissionen kan anta övergripande krav på ekodesign som även gäller för de produkter som omfattas av en erkänd åtgärd för självreglering för sådana produktaspekter som inte omfattas av den åtgärden. Om kommissionen anser att en åtgärd för självreglering inte längre uppfyller kriterierna i denna förordning bör den stryka denna självreglering från den genomförandeakt där de erkända åtgärderna för självreglering förtecknas. Därmed kan krav på ekodesign då fastställas för de produktgrupper som tidigare omfattades av åtgärden för självreglering, i enlighet med denna förordning.

(45)Mikroföretag samt små och medelstora företag skulle kunna dra stor nytta av en ökad efterfrågan på hållbara produkter, men skulle också kunna drabbas av kostnader och svårigheter när det gäller vissa av kraven. Medlemsstaterna och kommissionen bör inom sina respektive ansvarsområden tillhandahålla lämplig information, säkerställa riktad och specialiserad utbildning och tillhandahålla särskild hjälp och särskilt stöd, även ekonomiskt sådant, till små och medelstora företag som är verksamma inom tillverkningen av produkter för vilka krav på ekodesign fastställs. Dessa åtgärder bör till exempel omfatta beräkningen av produktens miljöavtryck och det tekniska införandet av produktpasset. Medlemsstaternas åtgärder bör vidtas i enlighet med tillämpliga regler om statligt stöd. (46)Att ekonomiska aktörerna förstör osålda konsumentprodukter, såsom textilier och skor, håller på att bli ett utbrett miljöproblem i hela unionen, särskilt på grund av den snabba ökningen av försäljningen på internet. Detta innebär att värdefulla ekonomiska resurser går förlorade eftersom varor produceras, transporteras och sedan förstörs utan att någonsin användas för sitt avsedda ändamål. För att skydda miljön är det därför nödvändigt att det i denna förordning fastställs en ram för att förhindra att osålda produkter förstörs och som främst är avsedda för konsumenter i enlighet med Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2019/771, inbegripet produkter som har returnerats av en konsument med tanke på konsumenternas ångerrätt enligt Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2011/83/EU. Detta kommer att minska dessa produkters miljöpåverkan genom att uppkomsten av avfall minskas och överproduktionen av produkter hanteras. Med tanke på att flera medlemsstater har infört nationell lagstiftning om förstörelse av osålda konsumentprodukter, vilket på så sätt skapar snedvridningar på marknaden, är det dessutom nödvändigt med harmoniserade regler om förstörelse av osålda konsumentprodukter för att säkerställa att distributörer, detaljhandlare och andra ekonomiska aktörer omfattas av samma regler och incitament i samtliga medlemsstater. (47)För att få bukt med förstörelsen av osålda konsumentprodukter och få fram mer uppgifter om förekomsten av dessa metoder bör det i denna förordning införas en transparensskyldighet för ekonomiska aktörer som innehar konsumentprodukter i unionen och krävas att de lämnar ut information om antalet osålda konsumentprodukter som kasseras per år. Den ekonomiska aktören bör ange produkttypen eller produktkategorin, skälen till att de kasseras och hur de levereras till efterföljande avfallshantering. Även om ekonomiska aktörer bör vara fria att bestämma hur de ska lämna ut denna information på ett sätt som lämpar sig för deras företagsklimat bör det betraktas som bästa praxis att inkludera den begärda informationen i en offentligt tillgänglig icke-finansiell redovisning som utarbetas i enlighet med artikel 19a i Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/34/EU, i tillämpliga fall. (48)För att undvika att osålda konsumentprodukter förstörs, när det är vanligt att sådana produkter förstörs, bör befogenheten att anta akter i enlighet med artikel 290 i EUF-fördraget delegeras till kommissionen för att komplettera denna förordning genom att förbjuda att sådana produkter förstörs. Med tanke på det breda produktutbud som potentiellt kan förstöras utan att någonsin säljas eller användas är det nödvändigt att fastställa en sådan befogenhet i denna förordning. Förbudet i de delegerade akterna bör dock gälla särskilda produktgrupper, vilka ska fastställas på grundval av en bedömning som kommissionens utför, av i vilken utsträckning sådana produkter faktiskt brukas förstöras, med hänsyn tagen till den information som i förekommande fall görs tillgänglig av de ekonomiska aktörerna. För att säkerställa att denna skyldighet är proportionerlig bör kommissionen överväga särskilda undantag enligt vilka osålda konsumentprodukter ändå kan få förstöras, till exempel av hälso- och säkerhetsskäl. För att övervaka att detta förbud är effektivt och för att förhindra att kringgående uppmuntras bör ekonomiska aktörer åläggas att uppge hur många osålda konsumentprodukter som förstörs och varför de förstörs inom ramen för tillämpliga undantag. För att undvika onödiga administrativa bördor för små och medelstora företag bör de slutligen undantas från skyldigheten att offentliggöra sina osålda kasserade produkter och från förbudet att kassera specifika produktgrupper som fastställs i delegerade akter. Om det finns rimliga bevis för att små och medelstora företag kan användas för att kringgå dessa skyldigheter bör kommissionen dock i dessa delegerade akter, för vissa produktgrupper, kunna kräva att dessa skyldigheter även ska gälla för mikroföretag samt små och medelstora företag. (49)De ekonomiska aktörerna bör ansvara för att produkterna uppfyller kraven på ekodesign enligt denna förordning, i förhållande till sina respektive roller i leveranskedjan, för att säkerställa dessa produkters fria rörlighet på den inre marknaden och förbättra deras hållbarhet. Ekonomiska aktörer som är involverade i försörjnings- och distributionskedjan bör vidta lämpliga åtgärder för att säkerställa att de endast tillhandahåller produkter på marknaden som överensstämmer med denna förordning och de delegerade akter som har antagits i enlighet med den. (50)Tillverkaren, som besitter detaljkunskap om konstruktions- och produktionsprocessen, är den som bäst kan genomföra förfarandet för bedömning av överensstämmelse. Därför bör även i fortsättningen endast tillverkaren vara skyldig att göra en bedömning av överensstämmelse. (51)För att säkerställa att den inre marknaden fungerar som den ska är det nödvändigt att säkerställa att produkter från tredjeländer som förs in på unionsmarknaden följer kraven i denna förordning och de delegerade akter som har antagits i enlighet med den, oavsett om de importeras som produkter, komponenter eller mellanprodukter. Det är särskilt nödvändigt att se till att tillverkarna har genomfört lämpliga förfaranden för bedömning av överensstämmelse avseende dessa produkter. Det bör därför föreskrivas att importörerna ska se till att de produkter som de släpper ut på marknaden uppfyller dessa krav och att den CE-märkning och den dokumentation som upprättas av tillverkarna finns tillgänglig för att kontrolleras av de behöriga nationella myndigheterna. Det bör också föreskrivas att importörerna i tillämpliga fall ska se till att ett produktpass finns tillgängligt för dessa produkter. (52)När en produkt släpps ut på marknaden bör varje importör ange sitt namn, registrerade firmanamn eller registrerade varumärke, sin postadress samt elektroniska kommunikationsmedel genom vilka de kan kontaktas, om sådana finns tillgängliga. Undantag bör göras i de fall då produktens storlek inte tillåter sådana uppgifter på produkten. Detta inbegriper fall då importören skulle behöva öppna förpackningen för att ange namn och adress på produkten och de fall då produkten är för liten för att informationen ska kunna anbringas. (53)Eftersom distributören gör en produkt tillgänglig på marknaden efter att den har släppts ut där av tillverkaren eller importören bör distributören iaktta vederbörlig omsorg när det gäller de tillämpliga kraven på ekodesign