A4-0192/97

Resolution om samordningen av finans- och skattepolitiken i den monetära unionen

Europaparlamentet utfärdar denna resolution,

- med beaktande av artikel 148 i arbetsordningen,

- med beaktande av avdelning VI i EG-fördraget om den ekonomiska och monetära politiken,

- med beaktande av Europeiska rådets slutsatser från Dublin den 13-14 december 1996, Florens den 21-22 juni 1996, Madrid den 15-16 december 1995 och Cannes den 26-27 juni 1995,

- med beaktande av sina resolutioner om den ekonomiska och monetära unionen, i synnerhet den av den 28 november 1996 med Europaparlamentets yttrande, i enlighet med artikel 109j.2 i EG-fördraget om konvergensbeslutet för 1996, som fattats av rådet i dess sammansättning på stats- eller regeringschefsnivå ((EGT nr C 380, 16.12.1996, s. 56.)), av den 18 juni 1996 om kommissionens interimsrapport till Europeiska rådet om växelkursförbindelserna mellan medlemsstaterna som deltar i tredje fasen av Ekonomiska och monetära unionen och de övriga medlemsstaterna ((EGT nr C 198, 8.7.1996, s. 52.)) och av den 19 juni 1996 om allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken ((EGT nr C 198, 8.7.1996, s. 115.)),

- med beaktande av betänkandet från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik (A4-0192/97), och med beaktande av följande:

A. Den tredje fasen av Ekonomiska och monetära unionen, som kommer att förse de deltagande medlemsstaterna med en gemensam monetär politik vars mål är att säkerställa prisstabiliteten, kommer inte längre att tillåta medlemsstaterna att på nationell nivå använda den monetära politiken som instrument för ekonomisk styrning.

B. De permanent fasta växelkurserna och därefter den gemensamma valutan som kommer att åtfölja den monetära unionen kommer inte längre att tillåta medlemsstaterna att utnyttja flexibilitetsmarginalen eller anpassningar av växelkurserna mellan de olika valutorna.

C. Till följd av detta samt av andra orsaker kommer finans- och skattepolitikens roll som instrument i den ekonomiska politiken att förändras och förstärkas så snart den monetära unionen genomförts.

D. Den nationella finanspolitik som förs av de medlemsstater som deltar i den monetära unionen kommer emellertid att begränsas av bestämmelserna om, för det första en utökad kontroll och samordning av staternas finansiella ställning, och för det andra om påskyndandet och förtydligandet av genomförandet av förfarandet vid alltför stora underskott, som är de främsta beståndsdelarna i stabilitets- och tillväxtpakten.

E. De länder som ännu inte deltar men som ämnar göra det (pré-ins) och som själva är förpliktigade av konvergensprogram och följaktligen måste respektera budgetdisciplinen, kommer på detta område att befinna sig i en situation liknande den där medlemsstaterna i den monetära unionen befinner sig, även om deras växelkurser ännu inte är permanent fasta i förhållande till euron.

F. Den nya ramen för finanspolitiken innebär inte nödvändigtvis att medlemsstaternas nationella finanspolitik skall vara identisk och att subsidiaritetsprincipen skall tillämpas på detta område.

G. Med tanke på att den nuvarande gemenskapsbudgeten endast utgör 1,2 % av BNP är det inte möjligt att som instrument för ekonomisk stabilisering använda finans- och skattepolitiken på gemenskapsnivå eller några större budgetöverföringar som, om en eller flera medlemsstater skulle stöta på svårigheter.

H. De främsta målen för den gemensamma valutan bör vara att säkerställa att den inre marknaden fungerar på bästa sätt och på så vis möjliggöra dess utveckling mot en verklig inhemsk europeisk marknad, att säkerställa en ur miljösynvinkel hållbar ekonomisk tillväxt, sysselsättning och stabilitet och bättre livskvalitet för den europeiska allmänheten.

I. En viss harmonisering på skatteområdet krävs för att undvika ekonomiska snedvridningar och garantera konkurrens på lika villkor inom den inre marknaden.

J. Bestämmelserna för harmonisering av skattelagstiftningarna skall antas enhälligt i enlighet med artikel 99 i EG-fördraget.

K. Det är nödvändigt att föregripa de situationer i vilka unionens medlemsstater kan hamna vid asymmetriska och symmetriska chocker.

L. Även om fördraget innehåller bestämmelser om skapandet av en ekonomisk politik som baserar sig på en sträng samordning av ländernas nationella ekonomiska politik på den inre marknaden och definierar gemensamma målsättningar samt styrs av principerna för fri marknadsekonomi och fri konkurrens, bör det finnas möjlighet att med hjälp av den nationella budgetpolitiken utjämna chocker för att åstadkomma en framgångsrik harmonisering. En harmonisering av den ekonomiska utvecklingen i EU kräver att medlemsstaterna ges tillräckligt spelrum för att kunna avvärja störningar, framför allt arbetslöshet.

M. När den tredje fasen inleds kommer den ekonomiska och finansiella kommittén att få en avgörande roll vad gäller samordningen av medlemsstaternas politik för att säkerställa att den inre marknaden fungerar på tillfredsställande sätt.

N. Bestämmelserna angående ekonomiska och monetära unionen är för övrigt bristfälliga vad gäller den demokratiska kontrollen som de valda instanserna kan utföra.

1. Parlamentet konstaterar att införandet av den gemensamma valutan, åtföljd av en gemensam monetär politik som i princip inte förmodas påverka staternas nationella skattepolitik, placerar medlemsstaterna i den monetära unionen i en ny situation vad gäller styrningen av deras respektive nationella ekonomiska politik,

2. påpekar för övrigt att medlemsstaterna i unionen i själva verket alla kommer att beröras av denna nya situation så snart den tredje fasen inleds, oavsett om de deltar eller ej i den monetära unionen, med undantag för de medlemsstater som väljer att inte delta i den nya växelkursmekanismen (ERM2),

3. anser att lösningen som består i en avsevärt förhöjd gemenskapsbudget (den optimala teoretiska lösningen för att bemästra de ekonomiska chockarna) inte kan föreslås i det nuvarande ekonomiska och politiska perspektivet, men att detta skulle kunna ändras på sikt, och att man måste fortsätta diskussionerna om gemenskapsmedel och åtgärder som kan utgöra en mer gemensam lösning på de ekonomiska kriserna,

4. anser att en effektiv samordning av medlemsstaternas ekonomiska politik tillsammans med lämplig finans- och skattepolitik till en början borde räcka för att säkerställa en harmonisk ekonomisk och social utveckling inom unionen, och föreslår att man koncentrerar sig på de ekonomiska instrument som idag står till förfogande,

Angående finanspolitiken

5. anser att medlemsstaternas finanspolitik, på grundval av de offentliga utgifter som gjorts, i sin nuvarande form uppvisar (givetvis inom ramen för stabilitets- och tillväxtpakten) specifika ekonomiska och sociala politiska val och att ingen ytterligare anpassning utöver budgetdisciplinen är nödvändig,

6. betonar att medlemsstaterna, för att kunna bekämpa arbetslösheten eller andra omfattande ekonomiska störningar, bör ha möjlighet att med hjälp av underskott i budgeten föra en expansiv politik och med hjälp av överskott i budgeten föra en åtstramningspolitik,

7. anser därför att den nationella finanspolitiken under en lång tid framöver bör vara ett viktigt medel och att frågor som rör balans och obalans i budgeten inte bör granskas årligen utan ses inom ramen för konjunkturscykeln i dess helhet och att straffavgifter för underskott som överskrider tre procent inte bör fastslås årligen utan på grundval av hela cykeln,

8. insisterar emellertid på att ett ömsesidigt informationsförfarande, inom ramen för den föreskrivna multilaterala övervakningen, vad gäller de nationella finanspolitiska valen skulle vara till stor nytta (detta förfarande skulle även kunna omfatta regeringarna och de nationella parlamenten) för att undvika att yttre störningar som är skadliga för den inre marknaden uppstår på grund av skillnader i riktlinjerna inom finanspolitiken,

Angående skattepolitiken

9. erkänner att i nuvarande situation med olika skattesystem kommer naturligtvis möjligheterna att direkt jämföra skattemässiga för- eller nackdelar eller liknande, som möjliggörs genom att de uttrycks i samma valutaenhet och därmed utesluter valutarisken och minskar kostnaderna för transaktioner, att skapa förutsättningar för en skattemässig konkurrens mellan medlemsstaterna, och denna konkurrens skulle kunna omfatta alla beskattningsformer för de mest rörliga produktionsfaktorerna,

10. oroar sig över riskerna för ekonomiska snedvridningar som skulle kunna uppstå på grund av vissa skatteskillnader mellan medlemsstaterna i den monetära unionen, snedvridningar som skulle skada en god allokering av resurserna inom Europeiska unionen,

11. anser också, med anledning av de väsentliga skillnader som råder mellan systemen för indirekt beskattning i olika medlemsstater, att det vore skäl att sammankalla de berörda parterna till ett möte för att diskutera principerna för sådan beskattning,

12. är medvetet om att lägre nivåer på beskattningen kan uppmuntra företagen till utflyttning; påpekar dock -efter den offentliga utfrågningen i utskottet för externa ekonomiska förbindelser- att företagsledningarnas beslut om utflyttning bygger på ett flertal orsaker som bekväm tillgång till avsättningsmarknaden för produkterna, lägre produktionskostnader, begränsade valutarisker, tillgång på utbildad arbetskraft och på infrastruktur, samt på hur tidsödande den offentliga förvaltningens förfaranden är, vilken grad av politisk och social stabilitet ett land har osv.,

13. oroar sig även över genomförandet på regional och/eller nationell nivå av strategier för att skapa större dragningskraft, grundade på skattepolitik och sociala avgifter (eller till och med på arbetslagstiftningen), och som därmed leder till illojal konkurrens till följd av «skattedumpning» (och social dumpning), vars konsekvenser skulle kunna vara skadliga för medlemsstaterna på det ekonomiska och sociala planet (förflyttning av verksamheter, arbetslöshet, bortfall av skatteintäkter), men även katastrofala för de politiska förbindelserna inom unionen,

14. anser att en skattepolitisk (och social) dumpning bör undvikas, antingen med hjälp av skattepolitiska «ordningsregler» eller genom minsta möjliga harmonisering av skatterna som främst skall gälla sparmedel, bolagsbeskattning och den mellanstatliga beskattningen, uppmanar kommissionen att årligen förelägga parlamentet en rapport om detta,

15. erkänner att den nuvarande politiska situationen i vilket fall som helst inte är mogen för att avskaffa principen om enhällighet vad gäller den skattemässiga harmoniseringen och att den monetära unionen tvärt emot skulle kunna medföra en förstärkning av känslan av suveränitet på skatteområdet,

Angående gemenskapens ekonomiska politik

16. anser, i enlighet med EG-fördraget och för att säkerställa en demokratisk styrning och kontroll av unionen, att den ekonomiska dimensionen av den tredje fasen av EMU skall kännetecknas av en gemenskapspolitik som balanserar en gemensam valutapolitik styrd av en oberoende centralbank, som garanterar en europeisk prisstabilitet,

17. påpekar behovet av en självständig centralbank för att göra det möjligt att föra en låginflations- och lågräntepolitik,

18. anser följaktligen att genomförandet och uppföljningen av den skattemässiga «samordningen» samt utarbetandet av en verklig kombination av olika politiska och ekonomiska instrument liksom upprättandet av utjämningsmekanismer, som kommer att vara oumbärliga för att den Ekonomiska och monetära unionen skall kunna fungera ordentligt under den tredje fasen, förutsätter ett politiskt organ med betydande ekonomiska befogenheter, bestående av företrädare från alla medlemsstaterna, som skall stå under noggrann demokratisk kontroll och som regelbundet skall avge rapport till Europaparlamentet,

19. föreslår att en fördjupad diskussion inleds inom Europaparlamentet angående möjligheterna att förstärka parlamentets förmåga att analysera EMU:s ekonomiska situation och för att göra parlamentets finanspolitiska, och mer allmänt, ekonomiska inriktningar mer trovärdiga, och föreslår i syfte att inleda debatten att parlamentet upprättar en «kommitté av ekonomiska rådgivare» bestående av erkända experter som en eller två gånger om året skall avge en rapport om den ekonomiska situationen samt rekommendationer på grundval av de politiska mål som Europaparlamentet tilldelat dem,

20. uppdrar åt sin ordförande att vidarebefordra denna resolution till kommissionen, rådet och Europeiska monetära institutet.