EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 19.02.1998 
KOM(1998) 92 slutlig 
MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN 
TILL RÅDET 
OCH EUROPAPARLAMENTET 
UTVECKLING AV KONTROLLEN 
INOM DEN 
GEMENSAMMA FISKERIPOLITIKEN 

UTVECKLING AV KONTROLLEN INOM DEN 
GEMENSAMMA FISKERIPOLITIKEN 
Inledning 
Den gemensamma fiskeripolitiken har under de senaste fem åren präglats av att kontrollen av 
fiskeverksamheten har utvecklats betydligt. Den första etappen i denna utveckling var antagandet 1993 
av kontrollförordningen som trädde i kraft den 1 januari 1994. Trots de framsteg som uppnåtts är 
situationen fortfarande inte helt tillfredsställande, vilket kan utläsas av de olika rapporter som 
upprättats av kommissionen. Nya viktiga framsteg förväntas uppnås genom tillämpningen av de 
senaste besluten om kontrollverksamheten och framför allt genom ett ökat användande av 
satellitbaserade kontrollsystem. Detta kommer dock inte vara tillräckligt och ytterligare åtgärder är 
nödvändiga. 
I denna rapport ges en allmän översikt av situationen ur ett perspektiv som inte kan fås i en årsrapport1 
och behandlas de olika möjligheter som finns för att förbättra situationen. I rapportens första avsnitt 
ges en sammanfattning av de resultat som uppnåtts sedan 1993. I avsnitt två behandlas de viktigaste 
brister som återstår och de lösningar som står till buds. Det tredje och sista avsnittet handlar om de 
områden som måste fördjupas eller där nya åtgärder behövs. 
I. FRAMSTEG SOM GJORTS SEDAN 1992 
Kommissionen påpekade 1992 ett antal mycket stora svagheter i övervakningen av 
fi ske verksam heten^. Regelverket har sedan dess omarbetats helt, från antagandet 1993 av en ny 
kontrollförordning som har en mycket större och tydligare räckvidd än den föregående, till rådets 
antagande i december 1996 av en mycket viktig plan för att utöka kontrollen genom 
satellitövervakning-*. Såväl medlemsstaterna som kommissionen har avsatt betydande anslag till 
kontrollverksamheten. Användningen av modern teknik (datorer, satelliter) håller på att utvecklas. Vid 
sidan om medel för att förvalta själva fångstverksamheten har även olika system för att förvalta 
fiskeansträngningen införts. Även om resultaten ännu inte är helt tillfredsställande, framför allt på 
grund av den tid som vissa medlemsstater behöver för att överföra information, innebär dessa system 
på det hela taget ändå en anmärkningsvärd framgång. De ersätter också de mycket mindre flexibla 
system som tillämpades på Spanien och Portugal innan dessa länder integrerats helt i den gemensamma 
fiskeripolitiken, utan att rubba de jämvikter som uppnåtts tidigare. Detta visar att flexibilitet kan 
förenas med effektivitet, i synnerhet om man utnyttjar modern teknik. 
1 Årsrapporterna innehåller däremot en mängd detaljerad information, däribland uppgifter som inte tas upp i 
denna rapport - KOM (96) 100 slutl., 18.3.96 och KOM (97) 226 slutl., 13.6.97. 
2 SEC (92) 394 slutl., 6.3.1992 
3 Förordning (EG) nr 686/97 om ändring av förordning (EEG) nr 2847/93 om införande av ett kontrollsystem 
för den gemensamma fiskeripolitiken (EGT nr L 102, 19.04.1997). 
PWÊBËÊIÊÊÊÊÊIÊÊBÊÊÊÊÊÊÊÊÊËÊB 
På det internationella planet har såväl mentaliteten som lagstiftningen utvecklats mycket under senare 
år tack vare den impuls som Rio-konferensen 1992 innebar. Ett antal instrument har antagits som t.ex. 
FN:s livsmedels- och jordbruksorganisations (FAO) avtal om att respektera förvaltningsåtgärderna 
(1994)1, uppförandekodexen för ett ansvarsfullt fiske (1995) och Förenta nationernas avtal om 
gemensamma fiskbestånd (1995)2. Dessa instrument är ett uttryck för denna utveckling där 
internationellt samarbete håller på att ersätta en ren nationell kontrollpolitik. Den första regionala 
fiskeriorganisation där denna mycket viktiga utveckling har kommit till uttryck är Nordvästatlantiska 
Fiskeriorganisationen (NAFO) som antog nya bestämmelser och som sedan 1995 genomför ett antal 
mycket värdefulla projekt. Fiskeriverksamheten där tillhör numera de mest och bäst kontrollerade. 
Inom ramen för Nordostatlantiska Fiskerikommissionen (NEAFC) är man i förd med att upprätta en 
struktur. Genom överenskommelser med tredje länder håller olika protokoll och erfarenheter på att 
utvecklas i samarbete med de berörda länderna. Europeiska unionen spelar i allmänhet en mycket aktiv 
roll för att stimulera utvecklingen av kontrollsystem för fiskeriverksamheten och därmed också 
tillämpningen av principerna om ett ansvarsfullt fiske. I detta sammanhang bör särskilt pekas på 
unionens erkända kompetens när det gäller satellitövervakning. 
Framstegen inom medlemsstaterna går dock längre än anskaffandet av ny teknisk utrustning. 
Kontrollpersonalen har ökat märkbart i flera medlemsstater och effektiviteten har förbättrats betydligt 
genom omorganisationer. 
Samarbetet mellan de nationella myndigheterna har också gjort vissa framsteg. Vid sidan om det 
bilaterala samarbete som redan fanns har olika initiativ vuxit fram för att samordna de åtgärder som 
vidtas av de berörda medlemsstaterna och av kommissionen i fråga om särskilda fiskeverksamheter. 
Kontakterna mellan de nationella myndigheterna och kommissionen har således blivit tätare och 
utvecklas i positiv samarbetsanda. När det gäller fiske efter känsliga arter, ett område som både de 
nationella myndigheterna och kommissionen har koncentrerat sina ansträngningar på sedan en särskild 
ordning infördes 1996, har mycket påtagliga framsteg gjorts framför allt vad gäller NAFO, fiske med 
drivnät - särskilt på Atlanten - och sillfiske i Nordsjön. 
Tack vare de olika arbetsdokument som har upprättats och de olika sammanträden med nationella 
myndigheter som har ägt rum är det nu möjligt att göra en konkret beskrivning av läget både när det 
gäller generella frågor (satellitövervakning, tredje länder) och mer specifika sådana (drivgarn, 
nordsjösill). 
Dessa olika framsteg är ett uttryck för en mycket viktig utveckling: det blir alltmer etablerat att en 
strikt kontroll är absolut nödvändig för en effektiv gemensam fiskeripolitik och därmed för sektorns 
fortbestånd. Det är en princip som vinner allt mer insteg hos den europeiska yrkeskåren. Men i gengäld 
kräver den att rättvisa och följaktligen öppenhet säkerställs, särskilt medlemsstaterna sinsemellan. 
1 Rådets beslut av den 25 juni 1996 om gemenskapens godtagande av avtalet om att främja fiskefartygens 
iaktagande av internationella bevarande- och förvaltningsåtgärder på det fria havet (EGT nr L 177, 
16.07.1996, s. 24) 
2 KOM (96) 472,04.10.1996 
II. VIKTIGA BRISTER SOM KVARSTÅR 
l. Kontroll av fiskeflottor 
Kontrollsvårigheterna beror ofta på överkapacitet. Fångstutrustningen är överdimensionerad i 
förhållande till den resursexploatering som rekommenderas enligt de senaste vetenskapliga rönen och 
även i förhållande till vad som behövs för att fånga de fiskekvoter som fastställs av rådet. Att 
utnyttjandegraden hålls kvar på en hög nivå samtidigt som det är ont om stor fisk innebär vidare att en 
stor del av de befintliga resurserna består av fisk som underskrider minimistorleken, vilket försvårar 
kontrollen av de tekniska åtgärder som införts för att skydda ungfisken. 
Det är således mycket viktigt att införa en effektiv övervakning av kapaciteten och 
fiskeansträngningen. Erfarenheterna är dock ringa. Frågan om informationens validitet har inte blivit 
aktuell förrän vid införandet av fartygsregistret och lanseringen av det tredje fleråriga 
utvecklingsprogrammet. För övrigt har kommissionens fiskeinspektörer inte haft behörighet i dessa 
frågor förrän efter antagandet av den nya kontrollförordnihgen 1993. 
En del svårigheter uppstår i samband med segmentering samt mätning av registertonnage, 
maskinstyrka och aktivitetsperioder. 
Vid antagandet 1997 av den nya generationen utvecklingsprogram för perioden 1997-2001 har 
beslutats att i fortsättningen ägna särskild uppmärksamhet åt att kontrollera genomförandet av dessa 
program, framför allt vad gäller flottsegmentering och parametrar för begränsning av 
fiskeansträngningen. 
När det gäller maskinstyrka bör de deklarationer som anger för låg motorstyrka granskas. Det största 
problemet därvid är att mätningen av fartygens maskinstyrka inte är standardiserad, i flera fall inte ens 
internt i medlemsstaterna. Dessutom lär det inte i någon medlemsstat finnas metoder för att 
systematiskt dubbelkontrollera deklarationerna genom att jämföra dem med andra uppgifter som t.ex. 
bränsleförbrukning. 
Vad gäller kontroll av aktivitetsperioder har redan pekats på de framgångar som åstadkommits i 
samband med införandet av systemet för förvaltning av ansträngningarna på Atlanten. Bortsett från 
problemet med att hålla tider är den största svårigheten valideringen av de referensnivåer som 
rapporteras av medlemsstaterna när det gäller förvaltning av ansträngningarna på Atlanten och inom 
ramen för det fjärde utvecklingsprogrammet (POP IV). På detta område finns dock goda 
kontrollmöjligheter i framtiden under förutsättning att loggböckerna förs och framför allt om 
medlemsstaterna effektivt tillämpar bestämmelserna om upprättandet av elektroniska databaser. På den 
tekniska sidan släpar utvecklingen dock efter. 
2. Kontroller till havs 
Det finns fortfarande stora skillnader medlemsstaterna emellan när det gäller de resurser som avsätts 
för kontroller till havs. Varierande medel används, både för kontroller till havs och från luften. Detta 
beror till viss del på faktiska förhållanden som storleken på de exklusiva ekonomiska zonerna och, 
inom dessa zoner, på storleken av de kontinentalplatåer som fiskeverksamheterna huvudsakligen 
koncentreras till. Det är mycket svårt att göra en meningsfull jämförelse av de resurser som sätts in, 
eftersom de myndigheter som är behöriga i de olika medlemsstaterna utför en mängd andra uppgifter 
vid sidan om kontroll av fiskeverksamheten och eftersom det saknas en enhetlig definition om vad som 
avses med grundläggande inspektion. 
Kontroll till havs av fångstmängderna görs på grundval av fångstjournalerna och i vissa fall av 
deklarationen om vilka mängder som förvaras ombord. De särskilda problem som uppstår i samband 
med fartyg från tredje land som bedriver fiske på gemenskapens vatten behandlas i ett särskilt 
dokument från kommissionen1. Avstämning mot landningsuppgifter är i detta fall mycket svår för att 
inte säga omöjlig. Frågan kan lösas genom ökat samarbete med myndigheterna i de aktuella tredje 
landet, lokalisering av fartyg genom satellitövervakning för att öka kontrollfartygens effektivitet och 
genom användning av kontrollpunkter ("check- points") ute till havs där de kvantiteter som förvaras 
ombord kan kontrolleras innan fartyget lämnar gemenskapens vatten. 
När det gäller att kontrollera fångstmängden är fångstjournalernas roll begränsad på grund av de 
undantag som gäller för vissa arter, vissa geografiska områden (t.ex. Medelhavet) och för små 
fiskefartyg. I frågan om arterna kommer en anpassning att ske i samband med att kommissionen under 
1998 ser över bestämmelserna om fängstjournalerna. Undantaget för Medelhavet kommer att upphöra i 
slutet av 1998 och därför bör förberedelserna för att införa fångstjournaler i detta område påbörjas 
snarast möjligt. När det gäller fartyg med en största längd som understiger 10 meter är undantagen i 
princip helt berättigade. Enligt förordningen skall varje medlemsstat i gengäld dock införa andra 
system för att kontrollera fångstmängden i dessa fartyg. I annat fall kan fiskare som inte omfattas av 
dessa undantag göra gällande att de diskrimineras, eftersom små fartyg på grund av sitt antal och 
ibland även på grund av sin inverkan på fiskens lekområden kan ha en betydande påverkan på 
fiskebeståndet. Prioriteringen i denna fråga bör därför vara att samtliga medlemsstater inför effektiva 
system för att bedöma storleken på fångster som görs av fartyg med undantag. Denna anmärkning 
gäller förresten även för andra undantagsfall. 
Vid kontroller till havs skall även säkerställas att inspektörerna får tillgång till all fångst som förvaras 
ombord utan att därmed störa fiskeverksamheten onödigt mycket. I detta sammanhang skulle man 
kunna upprätta uppförandekodexar i samråd med alla berörda parter, i likhet med vad som gjorts t.ex. 
inom NAFO och på senare tid inom NEAFC. 
De kontroller som utförs till havs gäller även de tekniska aspekterna. Ett problem är att finmaskigt 
nätredskap används under omständigheter där detta inte är berättigat eller tillåtet. En enkel lösning, 
som den s.k. en-nätsregeln, har inte godtagits trots att den ger goda garantier för kontrollen. Man bör 
därför fastställa villkor för användning av nätredskap med olika maskstorlek under en och samma 
fiskeresa som ger tillfredsställande garantier. Rådet bör fatta beslut i denna fråga under 1998. 
Ett annat problem för gemenskapsfartygen gäller förflyttningar mellan exklusiva ekonomiska zoner. 
Det är svårt att garantera kontrollkontinuitet i sådana fall. Det vore dock inte förenligt med 
gemenskapens principer att införa ett system med obligatoriska kontrollpunkter vid utsegling ur en 
exklusiv ekonomisk zon. De nyligen antagna bestämmelserna om ett ökat samarbete mellan nationella 
myndigheter, ett samarbete som kommissionen skulle kunna främja ytterligare, bör kunna leda till att 
frågan får en lämplig lösning. Problemet med förflyttning från en exklusiv ekonomisk zon till en annan 
gäller dock framför allt fartyg som är tillräckligt stora för att omfattas av satellitövervakning, vilket 
innebär att arbetet i framtiden kommer att underlättas betydligt för inspektionsfartygen. 
Sjöfartskontrollen måste därför anpassa sina arbetsmetoder och utnyttja de möjligheter som 
satellitbaserade kontroller erbjuder. Därtill kommer att de fartyg som på Atlanten förflyttar sig till en 
annan sektor kommer att ha skyldighet att meddela de kvantiteter som förvaras ombord. Därför bör 
först de senaste bestämmelserna tillämpas fullt ut innan slutsatser kan dras från de erfarenheter som 
därmed vunnits, särskilt på Atlanten. 
KOM (96) 493 slutl., 22.10.1996 
Omlastning är för vissa fångster ett annat sätt att komma undan kontrollen. Man kan i detta 
sammanhang konstatera att de olika internationella organisationerna (som Fiskerikommissionen för 
Östersjön, C.I.C.T.A./I.C.C.A.T.; I.A.T.T.C.) håller på att förstärka kontrollbestämmelserna för att 
förebygga omlastning i bedrägligt syfte och i vissa fall går så långt som att utfärda ett generellt förbud 
mot omlastning. Om risken för hemliga omlastningar är stor finns ingen annan lösning än att tillåta 
omlastning endast under sådana omständigheterna som kan kontrolleras tillräckligt ofta och till rimlig 
kostnad. Risken för hemliga omlastningar kan för övrigt minskas genom satellitövervakning av 
fartygens position. 
3. Kontroll vid landning 
Frågan har granskats ingående i kommissionens senaste meddelande om framtidsmarknaden för 
fiskeprodukter i Europeiska unionen, ansvar, partnerskap, konkurrenskraft'. I det följande ges endast 
några kompletterande anmärkningar. 
- Grundläggande dokument, datorisering, giltighetskontroll 
Även på detta område finns stora skillnader medlemsstaterna emellan. Därtill kommer att 
kommissionen inte kan göra några jämförelser, eftersom kontrollmyndigheterna i ett stort antal 
medlemsstater även ansvarar för andra arbetsuppgifter och en gemensam definition om vad som avses 
med grundläggande inspektion saknas. I detta avseende skulle de erfarenheter som gjorts på det 
internationella planet kunna användas som en utgångspunkt, t.ex. ICC AT: s definition 1997 av 
minimikriterier för inspektion i hamnar. 
De svårigheter som uppstår i praktiken beror, som för fångstjournalerna, i första hand på att vissa 
medlemsstaterna brister i den grundläggande skyldigheten att hantera insamlingen av landnings- eller 
försäljningsdeklarationernä. Förfarandet för validering och dubbelkontroll av uppgifterna har 
utvecklats olika långt i medlemsstaterna och mycket arbete återstår innan man fullt ut kan dra nytta av 
de elektroniska databaser som blivit obligatoriska 1996. 
- Kontroll av fartyg som för en annan flagg än landningsstatens 
I vissa av gemenskapens hamnar kan det hända att fartyg från tredje land inte genomgår lika stränga 
kontroller som gemenskapens fartyg. Samma problem finns, och i mycket större skala, för fartyg som 
för en annan medlemsstats flagg än landningsmedlemsstatens. Vissa fiskare har den bestämda 
uppfattningen att vissa fartyg landar i en annan medlemsstat för att slippa för hårda kontroller. Det kan 
hända att en sådan uppfattning inte är helt befogad, men problemet finns och är allvarligt. Det är 
mycket viktigt att denna fråga får sin lösning, eftersom den ger näring åt fiskarnas oro när det gäller 
rättvisa kontroller. 
1 KOM (97) 719 slutl., 16.12.1997, s. 15 och 16 
Kommissionen anser att medlemsstaterna har rättsliga grunder för att tvinga fartyg från tredje land att 
genomgå kontroll i rättvis omfattning och att de vid behov skall anta de nationella bestämmelser som 
krävs för detta. Mot detta kan visserligen anföras att det saknas bestämmelser på gemenskapsnivå och 
att det därför finns risk för att, när en medlemsstat antar stränga bestämmelser, landningarna 
omdirigeras till hamnarna i en medlemsstat där bestämmelserna inte är lika stränga. Enligt gällande 
gemenskapslagstiftning kan den "kontroll" som medlemsstaterna gör av fartyg från tredje land endast 
leda till åtgärder om dessa fartyg har bedrivit fiskeverksamhet i gemenskapens vatten. Om 
verksamheten bedrivits på öppet hav eller i tredje lands vatten kan f.n. inga åtgärder vidtas. Situationen 
på detta område utvecklar sig snabbt, bl.a. inom regionala fiskeriorganisationer och särskilt inom 
NAFO. Gemenskapsbestämmelserna måste utvecklas i riktning mot effektivare kontroll, särskilt när 
det gäller fartyg som för bekvämlighetsflagg, men också och följaktligen mot mer rättvisa kontroller. 
De rättsliga grunderna för detta finns 1 och bör kompletteras. 
För att lösa frågan måste för det första tydliga normer definieras så att landningskontrollfrekvensen kan 
jämföras i olika medlemsstater och inom varje medlemsstat för varje kategori av fartyg. Kommissionen 
bör underrättas särskilt om inspektionsförfarandena och kontrollfrekvensen för olika typer av 
fiskefartyg som landar i en medlemsstat men som för en annan medlemsstats flagg. För det andra krävs 
ett effektivt samarbete mellan medlemsstaterna så att myndigheterna i en medlemsstat skall kunna 
försäkra sig om att de fartyg som för dess flagg och som väljer att landa i en annan medlemsstat 
kommer att genomgå en riktig kontroll. När flaggstatens myndigheter har underrättats att ett fartyg är 
på väg att avsluta sin fiskeresa i en annan medlemsstat måste flaggstatens myndigheter kunna lita på att 
landningsstatens kontrollmyndigheter kommer att samarbeta. Det vore att gå för långt att tvinga dessa 
kontrollmyndigheter att tillmötesgå varje begäran om kontroll, men det skall säkerställas att ärendet i 
regel kommer att behandlas i lämplig ordning. Detta kan uppnås på olika sätt, med större eller mindre 
hjälp av lagbestämmelser. En effektiv och rättvis mekanism måste dock införas med det snaraste. Hur 
sådana mekanismer än utformas så kommer de att förutsätta ett aktivt samarbete mellan de olika 
medlemsstaternas myndighetsorgan, liknande det som redan satts i gång tidigare på andra områden, 
varvid kommissionen spelar rollen som observatör av dessa mekanismers sätt att fungera. 
- Det stora antalet möjliga landningsplatser 
Inspektionsmyndigheterna kan omöjligen hela tiden vara närvarande på alla tänkbara landningsplatser. 
Därför har vissa medlemsstater infört obligatoriska passager (vid auktion) eller upprättat förteckningar 
över hamnar som är godkända för vissa landningar och där det finns möjlighet att utföra systematiska 
kontroller. Även i detta sammanhang kan satellitbaserad kontroll vara av stor hjälp för 
kontrollmyndigheterna, särskilt när systemet tillåter att via signal från sjömärkningen fastställa 
fartygets position (nästan) i realtid och allteftersom det närmar sig kusten. Kontrollmyndigheterna kan 
på så sätt för en måttlig kostnad upprätthålla en inspektionsfrekvens som är tillräckligt stor för att säkra 
kontrollens trovärdighet. Allmänt sett vore det särskilt lämpligt, när ett fiskbestånd äventyras samtidigt 
som det är svårt att göra landningskontroller, att införa speciella kontrollmekanismer, som vid behov 
bl.a. innebär att landningen måste ske i godkända hamnar. 
1 Rådets förordning (EG) nr 1093/94 av den 6 maj 1994 om fastställande av på vilka villkor fiskefartyg från 
tredje land får direktlanda och avsätta sina fångster i gemenskapens hamnar. 
- Särskilda försäljningskanaler 
Bestämmelserna i gällande kontrollförordning avser det "klassiska" försäljningsförfarandet dvs. där 
den fångst som registrerats i fängstjournalen säljs vid landningen. I detta fall är det möjligt att 
dubbelkontrollera uppgifter som härrör från åtminstone delvis oberoende källor. Dubbelkontroll 
underlättas betydligt när fångsten säljs genom datoriserade auktionsinrättningar, ett förfarande som 
glädjande nog har ökat under de senaste åren. 
Bestämmelserna är dock inte anpassade till andra situationer. Detta är först och främst fallet när det 
gäller fartyg med undantag. Som redan har påpekats är det därför absolut nödvändigt att 
medlemsstaterna inför de kompletterande bestämmelser som föreskrivs i förordningen. 
Svårigheter uppstår dock även i minst två andra fall som de gällande reglerna inte heller är helt 
anpassade till, nämligen när en landad fångst transporteras bort innan den saluförs och när fångsten 
inte säljs vid landning på grund av att fiskefartyget ingår i ett vertikalt integrerat företag. 
r det första fallet bör, liksom för kontrollen av minsta storlek, en lämplig lösning sökas. Detta innebär 
att bestämmelserna eventuellt måste ändras samtidigt som det införs metoder för att kontrollera 
fångsten efter landningen och bl.a. under transport. Eftersom det i stor utsträckning är frågan om ett 
internationellt problem bör man, liksom i fallet där ett fartyg landar i en annan medlemsstat än 
flaggstaten, se till att säkerställa ett effektivt samarbete mellan de berörda myndigheterna. 
I fråga om integrerade företag bör de olika situationer som kan uppstå granskas för att fastställa hur det 
kan säkerställas att deklarationsuppgifterna är lika pålitliga som när fångsten följer de gängse 
kanalerna. 
- Gemenskqpsfartvg som landar utanför gemenskapen 
Även här är det frågan om rättvisa och risk för snedvridning av konkurrensen. Vissa fiskare på 
Nordatlanten eller Östersjön har en stark känsla av att det finns fartyg som landar utanför gemenskapen 
för att faktiskt komma undan landningskontrollen. Därtill kommer att det administrativa samarbetet när 
det gäller utväxling av information med tredje land inte är lika väl organiserat som inom gemenskapen 
själv. Det är därför nödvändigt att klargöra hamnstaternas internationella skyldigheter i fråga om 
landningskontroll, liksom det administrativa samarbetet mellan hamnstat och flaggstat. Att utverka 
garantier på detta område bör få hög prioritet i förhandlingarna med de berörda tredje länderna. 
4. Kontroll av marknaden ffir fiskeri- och vattenbruksprodukter 
- Inledande anmärkningar 
Såsom kommissionen påpekade i sitt senaste meddelande om framtidsmarknaden för fiskeprodukter i 
Europeiska unionen bör de bestämmelser som organiserar denna marknad även bidra till bevarandet av 
fiskeresurserna. Effektiv marknadskontroll i alla led är en grundförutsättning för att uppnå detta mål. 
Den nuvarande situationen är i detta avseende inte helt tillfredsställande. 
(i) Att de föreskrivna gemensamma handelsnormerna efterlevs, vilket bl.a. bidrar till att 
harmonisera konkurrensreglerna, säkerställs inte på samma sätt eller i tillräckligt hög grad i samtliga 
medlemsstater. Detta har bl.a. lett till att fisk som inte uppfyller storleksnormerna har klassificerats i 
högre storleksklasser fast dessa produkter enligt lagen inte får saluföras. Trots att det är möjligt att 
kontrollera att handelsnormerna efterlevs i alla led i handelskedjan, från den första utbjudningen till 
försäljning ända till konsumenten, har inga kontrollförfaranden införts i de handelsled som följer den 
första utbjudningen till försäljning och där kommissionens inspektörer är inte behöriga att utföra 
kontroller. 
(ii) Vid marknadsinterventioner genom tillämpning av återtagspriser blir de återtagna 
kvantiteterna inte alltid riktigt kontrollerade. Det visar sig bl.a. att den föreskrivna denatureringen inte 
görs i alla medlemsstaterna eller, när den görs, att den inte verkar vara tillräcklig för att undanröja all 
risk för att produkten släpps ut på marknaden igen. 
(iii) Vad gäller import har den åtgärdsplan som kommissionen presenterade i sitt meddelande 
om förvaltningen av preferensordningarna (KOM(97)402) till syfte att förstärka de rättsliga medel och 
den organisation som behövs för att säkerställa att alla inblandade parter följer 
ursprungsbestämmelserna. 
(iv) Ett stort antal bedrägerier har konstaterats vilket tyder på att efterlevnaden av 
bestämmelserna inte i tillräckligt hög grad kontrolleras vid import, särskilt vad gäller 
fiskeprodukternas ursprung, samtidigt som man har konstaterat brister i tillämpningen av 
hygienbestämmelserna. 
- Aftnsta storlek 
De största svårigheterna uppstår i samband med landning av fisk som understiger minsta storlek och är 
avsedd för särskilda marknader. Man bör ge prioritet åt att sätta stopp för motsvarande 
försäljningskanaler som innebär att produkten transporteras, ibland över stora avstånd, från 
landningsstället till den plats där den konsumeras. Detta förutsätter bl.a. ingripandena under transport. 
De svagheter som redan påpekats när det gäller kontroll efter landning spelar i detta avseende en 
avgörande roll. Det är alldeles för lätt att vid tidpunkten för försäljning göra gällande att fisk som inte 
uppfyller bestämmelserna om minimistorlek för denna art kommer från ett område där dessa regler om 
minimistorlek inte gäller eller härrör från vattenbruksodling eller import. 
Bestämmelserna bör anpassas för att minska risken för bedrägeri. Kommissionen har redan föreslagit i 
ovan nämnda meddelande att det vore lämpligt att överväga att införa nya obligatoriska bestämmelser i 
den gemensamma organisationen av marknaden i fråga om märkning av fiskeprodukter, inte enbart för 
att förbättra konsumentupplysningen utan även för att underlätta kontrollen av att 
gemenskapsbestämmelserna efterlevs. Om det fanns gemenskapsbestämmelser om obligatorisk 
upplysning om fiskartens kommersiella beteckning och ursprung i handelskedjans alla led skulle 
kontrollmyndigheterna lättare kunna fastställa både produktens identitet och de minimistorlekar som 
gäller. 
Enligt de gällande gemenskapsbestämmelserna har de nationella myndigheterna redan ett visst 
handlingsutrymme på detta område som de dock inte utnyttjar till fullo. Det vore därför onödigt att 
ändra de gällande bestämmelserna för att införa nya interventionsmöjligheter som inte heller kommer 
att utnyttjas. För att förbättra situationen förutsätts därför inte enbart en eventuell anpassning av 
gemenskapsbestämmelserna för att göra det lättare för de nationella myndigheterna att fullgöra sina 
arbetsuppgifter, utan också en större vilja att agera med de medel som behövs och i samordning med de 
olika berörda myndigheterna på områden som landning, transport, import och försäljning. 
Nya former av administrativt samarbete mellan medlemsstaterna skulle kunna vara särskilt användbara 
när det gäller marknadsfrågor, i likhet med vad som redan försiggår på andra inre marknadsområden, 
som t.ex. utväxling av nationella inspektörer (som t.ex. i gemenskapsprogrammen Karolus eller 
Mattheus) och planerat deltagande av inspektörer från andra medlemsstater i nationella 
kontrollverksamheter (kontroll av livsmedelssäkerhet eller sund laboratoriepraxis). 
5. Allmänna punkter: kontrollmedel, överträdelser, sanktioner. 
- Kontrollmedel som används i de olika medlemsstaterna 
Det är för närvarande inte möjligt för kommissionen att göra en kvantitativ och objektiv jämförelse av 
de kontrollmedel som används i de olika medlemsstaterna. 
När det gäller de mänskliga och materiella resurser som används beror svårigheterna på att en och 
samma myndighet ofta utför ett antal olika arbetsuppgifter. Därför bör man först göra en särskild 
granskning av de medel som sätts in på heltid. När det gäller medel som "delas" torde kommissionen, i 
likhet med det system som införts när det gäller finansiering av nya kontrollmedel, kunna använda sig 
av de inlämnade uppgifterna för att kvantifiera och vid behov kontrollera riktigheten av den del av 
medlen som avsätts till kontroll av fiskeverksamheten. 
I detta sammanhang och för att generalisera vad som tidigare sagts om inspektioner till havs eller vid 
landning bör en gemensam definition fastställas av vad som avses med "inspektion" och olika 
inspektionsnivåer. Nästa steg är att fastställa minimikriterier. 
- Överträdelser och sanktioner 
När det gäller sektorns berättigade krav på att samma villkor skall gälla för fiskare från olika 
medlemsstater intar frågan om sanktionerna en central plats. Kommissionen har upprepade gånger 
försökt styra framstegen åt detta håll och därvid erhållit stöd från Europaparlamentet, dock inte från 
rådet. I rådets förordning (EEG) nr 2847/93 föreskrivs endast att medlemsstaternas skyldigheter på 
detta område är att införa ett avskräckande kontroll- och påföljdssystem, enligt eget gottfinnande, och 
att informera kommissionen om bötestabeller och om bötesbelopp som tillämpats i konkreta fall. 
Emellertid visar erfarenheterna att de uppgifter som lämnas in inte är fullt användbara för att uppnå 
önskad insyn. Kommissionen är därför inte i stånd att garantera att sanktionerna är effektiva och 
tillämpas på ett rättvist sätt medlemsstaterna emellan. Även sammanställningarna över överträdelser 
som begåtts är för olika för att vara användbara. De uppgifter som inrapporteras är dessutom ofta inte 
kompletta eller inlämnas så sent att de förlorar en stor del av sin användbarhet. 
Situationen utgör ett stort problem. Kommissionen borde åtminstone få uppgifter som kan användas 
för att göra jämförelser. I synnerhet bör säkerställas att större överträdelser definieras och bestraffas på 
ett jämförbart sätt i de olika medlemsstaterna. I detta avseende har framsteg uppnåtts utanför 
gemenskapen under a priori ännu svårare förutsättningar, nämligen inom NAFO. 
- Samarbete mellan medlemsstater ifråga om överträdelser och sanktioner 
Även om tillräckliga resurser avsätts, medför de omständigheter under vilka inspektionsarbetet utförs 
och fiskeverksamhetens rörlighet att inspektörerna ofta lämnas kvar med mer tveksamt material än 
riktiga bevis som kan hålla i rätten, vilket är en absolut nödvändighet för att effektivt kunna bestraffa 
olagliga verksamheter. Vissa olagliga förfaranden skulle lättare kunna beivras om det fanns ett större 
samarbete mellan de berörda medlemsstaterna. Det åligger därför medlemsstaterna att införa lämpliga 
villkor och förfaranden för att säkra ett sådant samarbete på det rättsliga planet. De befintliga 
förfarandena är ofta tungrodda och kan ibland inte förenas med varandra. Om vissa överträdelser inte 
kan beivras på grund av bristande samstämmighet mellan förfarandena på gemenskapsnivå kan 
kontrollen av den gemensamma fiskeripolitiken allvarligt ifrågasättas. Det är dock möjligt att 
åstadkomma framsteg på gemenskapsnivå utan att göra intrång i medlemsstaternas behörighet. 
Målsättningen bör vara att varje medlemsstat tar största möjliga hänsyn till de rapporter som upprättas 
av kontrollorganen i en annan medlemsstat, på samma vis som om rapporten var upprättad av den egna 
myndigheten. Genom samråd kan ett harmoniserat format för inspektionsrapporterna utarbetas. Även i 
detta sammanhang kan de resultat som uppnåtts inom NAFO användas som underlag. Vidare bör 
förfarandena för överföring av uppgifter klargöras och påskyndas för att de behöriga myndigheterna 
skall fä dokumenten i god tid. 
- Åtgärder som kan vidtas av kommissionen 
En av kommissionens viktigaste uppgifter är att säkerställa att de kontrollordningar som införs i de 
olika medlemsstaterna är effektiva och att de ansträngningar som görs och de resultat som uppnås är 
rättvisande. Kommissionen anser dock att denna uppgift, trots de framsteg som gjorts, hittills inte har 
kunnat genomföras på ett helt tillfredsställande sätt. Det har redan understrukits att det finns brister i de 
uppgifter som rapporteras till kommissionen. Dessutom hindras kommissionens inspektionsavdelning 
av ett antal handikapp. För det första är de personalresurser som står till förfogande för begränsade. 
Begränsningen är desto mera kännbar då kommissionen har fått avsätta en stor del av sina resurser åt 
viktiga specialfrågor utanför Europeiska unionen (jfr. NAFO, drivnät). De personalresurser som 
faktiskt kan sättas in för andra arbetsuppgifter och som i mycket stor utsträckning täcker största 
delarna av fiskeverksamheten inom Europeiska unionen har därför varit mycket begränsade. I detta 
sammanhang är de restriktioner som fastställs i förordning (EEG) nr 2847/93 en stor begränsning av 
det handlingsutrymme som kommissionens inspektörer har. När en medlemsstat inte samarbetar med 
kommissionen för att lösa en tvistefråga är det mycket svårt för kommissionen att samla de relevanta 
uppgifterna utan att använda oproportionerligt stora personalresurser. Kommissionens inspektörer 
skulle kunna vara mycket mer effektiva när det gäller att granska medlemsstaternas kontrollverksamhet 
om de hade större möjligheter att uppträda självständigt, utöver möjligheten att göra inspektioner utan 
förvarning enligt vad som anges i förordning (EEG) nr 2847/93). Inspektörerna måste kunna samla in 
uppgifter inte för att dessa skall tjäna som bevismaterial mot en enstaka aktör, utan för att fastställa 
eventuella brister i de kontrollmekanismer som införts. Därtill kommer att medlemsstaternas 
skyldighet att samarbeta med kommissionen bör förtydligas. För att kommissionens inspektörer skall 
kunna arbeta mer effektivt skulle även bestämmelserna i förordning (EEG) 2847/93 om tillgång till 
databaser kunna anpassas. Kontrollen av databasernas riktighet skulle nämligen underlättas betydligt 
om kommissionen kunde fä tillgång till dessa databaser utan att behöva skicka ut sina inspektörer på 
uppdrag, dvs. om bestämmelser antas liknande de som rådet nyligen antog i fråga om databaser för 
satellitbaserad kontroll1. 
Rådets Förordning (EG) nr 2205/97 om ändring av förordning (EEG) nr 2847/93 om införande av ett 
kontrollsystem för den gemensamma fiskeripolitiken (EGT nr L 304,07.11.1997, s. 1 och 2). 
10 
HI. ÅTGÄRDER SOM MÅSTE FÖRDJUPAS, NYA ÅTGÄRDER SOM MÅSTE SÄTTAS INLEDAS 
i. ökad medvetenhet 
Den senaste attitydutvecklingen när det gäller kontroller är ett av de viktigaste framsteg som gjorts. 
Men medvetenheten måste fördjupas och spridas ännu mer. 
- Frågans betydelse 
Fiskekontroll är en nödvändig förutsättning för införandet av en effektivt fungerande gemensam 
fiskeripolitik. Brister i kontroll har en direkt påverkan på de fiskare som inte fuskar. Genom att vissa 
fuskar går andra miste om en del fiskemöjligheter. Fusket rubbar försäljningskanalerna och drar ner 
priserna. Dessutom leder svagheter i kontrollen till att forskningsinstituten i stället för att ägna sig åt 
forskning måste koncentrera en stor del av sin verksamhet på att uppskatta de faktiska fångsterna, 
eftersom den officiella statistiken inte är pålitlig, vilket inverkar negativt på kvaliteten av de 
vetenskaps Ii ga rekommendationer. 
Vid sidan om dessa omedelbara konsekvenser lider hela den ekonomiska sektorns hälsa av bristen på 
effektiv förvaltning. Kontroll, liksom andra interventioner, uppfattas ibland som en kostsam belastning 
som fiskerisektorn påtvingar myndigheterna. Sektorns ekonomiska livskraft måste återställas genom en 
slagkraftig förvaltning, som går hand i hand med en effektiv kontroll, och göras oberoende av externt 
stöd. Att snarast möjligt införa ett verksamt kontrollsystem är därför en investering för framtiden. Det 
är faktiskt den investering utan vilken de andra investeringarna aldrig kommer att löna sig. 
- Yrkeskårens uppslutning bakom kontrollen 
En effektiv kontroll är inte möjlig om inte dels hela branschen uppfattar den som en nödvändighet eller 
t.o.m. som ett eget intresse och dels om den inte tillämpas rättvist. Yrkeskåren kan och måste vara 
kontrollmyndigheternas första bundsförvant. I vissa medlemsstater finns exempel på associationer 
mellan branschen och kontrollinstanser eller på producentgrupper som uppträder som förfördelad part i 
bedrägerimål. Den sortens inställning har visat sig vara mycket effektiv. Dock för att förmå branschen 
att sluta upp bakom kontrollen måste de kontrollbestämmelser som antas vara noggrant motiverade och 
väl avvägda i den meningen att den belastning som varje bestämmelse innebär för den 
yrkesverksamme motsvaras av jämförbara framsteg i fråga om kontroll och minskad risk för bedrägeri. 
Vidare måste dessa bestämmelser kunna förklaras så att de som underkastas kontrollmekanismerna 
verkligen förstår vikten av de problem som dessa mekanismer är avsedda att råda bot på. Slutligen 
måste de övertygas om att det inte finns någon diskriminering. 
Kontrollfrågan måste således vara i brännpunkten för dialogen mellan myndigheterna och branschen. 
Vidare spelar överskådlighet en avgörande roll när det gäller att vinna anslutning hos branschen. Allt 
som kan hjälpa kommissionen att säkerställa denna överskådlighet på ett mer tillfredsställande sätt är 
av yttersta vikt. 
11 
- Utvidgning av debatten 
Fiskekontroll är inte en fråga som endast skall lösas mellan kontrollmyndigheterna och fiskarna. För att 
utverka en effektiv kontroll måste alla myndigheter i sektorns alla led vara inblandade, från de 
myndigheter som svarar för varvsindustri och bränsleförsörjning till de som övervakar transport, 
bearbetning och distribution. Även om fiskerifrågor för vissa av dessa myndighetsorgan inte är ett 
prioriterat område innebär detta inte att de inte skall göras uppmärksamma på frågans betydelse. 
Samma sak gäller för de myndigheter som svarar för påföljderna: de skall kunna bedöma hur stora 
konsekvenser bedrägerierna har och vilka effekter deras beslut kommer att få. 
Dessutom skall även den breda allmänheten förstå varför effektiva kontroller är så viktiga. En 
gemensam politik gäller alla. Brister i den gemensamma politiken skadar hela den europeiska 
konstruktionens trovärdighet och profil utåt. De påverkar konsumenten direkt och indirekt den 
europeiska skattebetalaren. Konsumenten förväntas t.o.m. spela en allt viktigare roll när det gäller att 
bekämpa förfaranden inom fiske som strider mot kraven på sund förvaltning. De ansträngningar som 
redan gjorts för att t.ex. uppmärksamma konsumenten på hur viktigt det är att ungfisken skyddas och 
att därför inte genom sina inköp stimulera fångsten av fisk som underskrider minimistorleken måste 
fortsättas och ges allmän spridning. För att förstärka denna typ av åtgärder och tillmötesgå 
konsumenternas allt större förväntningar på ett ansvarsfullt fiske är spårning av produkterna en 
nyckelfråga. Detta sammanfaller med nödvändigheten att kunna fastställa partiets ursprungs vad gäller 
fisk som inte uppfyller minimåtten såsom redan har påpekats. Frågeställningen är dock generell och 
har också att göra med kvalitetsnormer: även på detta område skall konsumenten få den upplysning 
och de garantier som gör att han kan välja produkt med full sakkännedom. 
2. Fastställande av gemensamma och integrerade strategier 
Kontroll är nödvändig och nödvändigtvis dyr. Därför måste allt större tonvikt läggas på frågan om 
kontrollens lönsamhet. Kommissionen anser att de ansträngningar som hittills gjorts i fråga om 
kontroll, både inom medlemsstaterna och på gemenskapsnivå, generellt sett ännu inte har styrts av 
allmänna och välunderbyggda strategier och därför måste utvecklas bl.a. på följande områden: 
- Kontroll efter landning 
Att ha möjligheten att jämföra alla uppgifter som kommer fram med anledning av de kontroller som 
utförs, till havs och ända fram till transport- och försäljningsleden, och att samköra uppgifter från olika 
källor anses av alla vara en nyckelfråga. Det har dock visat sig svårt att införa övergripande strategier. 
Att utnyttja möjligheten att samköra data som härrör från olika källor och från olika typer av kontroller 
är en central punkt i förordning (EEG) nr 2847/93, men som allt för ofta har fått marginell betydelse. 
Kontrollerna efter landning är fortfarande mycket begränsade. Bestämmelserna tycks inte ge 
medlemsstaterna, åtminstone vissa, tillräckligt goda grunder för att göra interventioner i detta led. 
Kontrollen under transport sorterar ofta under ett annat departement än det som ansvarar för fiske. 
Problemet ät inte begränsat till frågor rörande minimistorlek. Ett parti fisk som landats svart och som 
undandragits kontroller "tvättas" på ett enkelt sätt genom att vid en eventuell kontroll under 
transporten deklarera att partiet redan varit föremål för försäljning. Att transportera fisk (som härrör 
från import) i transit eller påstådd transit är en annan möjlig form av bedrägeri om inga kontroller görs 
under transporten. Det är därför nödvändigt att i samtliga medlemsstater utveckla 
kontrollverksamheten efter landning. 
12 
- Förbättra resursfördelningen 
Resursfördelningen mellan kontroll till havs och på land varierar mycket från en medlemsstat till en 
annan. Detta kan till en del objektivt förklaras, men är också i stor utsträckning historiskt betingat. 
Generellt sett är det svårt att se enligt vilka regler kontrollresurserna fördelas och framför allt om dessa 
resurser koncentreras på de viktigaste frågorna. Det är således hela fördelningspolitiken beträffande 
kontrollresurser som måste fördjupas. På det operativa planet uppstår med jämna mellanrum frågor om 
ansvarsfördelning mellan de olika organ som inom medlemsstaterna svarar för någon form av kontroll 
som berör fiskesektorn, vare sig det gäller den s.k. vertikala avgränsningen, som t.ex. mellan det 
departement som svarar för fiskefrågor och transportdepartementet, eller den horisontella 
avgränsningen som mellan central- och regionalförvaltningen. 
Svårigheten att på medlemsstatsnivå komma fram till en politik som omfattar alla kontrollmöjligheter, 
koncentrerar resurserna på de viktigaste frågorna och samordnar de olika myndighetsorgan som är 
berörda återfinns därför även på gemenskapsnivå där den blir ännu mer akut och svår lös I ig. 
Det är framför allt på medlemsstatsnivå som framstegen måste göras, eftersom primäransvaret för 
kontrollen ligger där. Likväl kan och måste kommissionen underlätta utvecklingen av de strategier som 
är nödvändiga genom att organisera nödvändiga tekniska sammanträden och komma med förslag och 
rekommendationer. 
3. Organisera och upprätthålla de nödvändiga resurserna 
När det gäller de materiella resurser som ställs till förfogande har stora framsteg gjorts tack vare 
ansträngningar på medlemsstats- och på gemenskapsnivå. 
Dessa investeringar måste utnyttjas optimalt och tas hänsyn till vid utarbetandet av helhetsstrategin. 
Det måste vara möjligt att fastställa exakt vilken del av samtliga befintliga resurser som avsätts till 
fiskekontrollen och inte enbart hur stor del av de medel för vilka gemenskapsfinansiering söks (vilket 
numera är ett krav). Viss tung utrustning behöver inte förnyas under den närmaste tiden. 
Att utgifterna har blivit mer överskådliga och ändamålsenliga betyder inte att ansträngningarna inte 
måste fortsätta. Införandet av materiella kontrollmedel måste gå vidare och därvid skall man särskilt 
sträva efter att utnyttja modern teknik. Kommissionen måste därför fortsätta att främja användningen 
av kontrollmetoder som bygger på den senaste vetenskapliga och tekniska utvecklingen och som kan 
förbättra kontrollens effektivitet. 
När det gäller personalresurser behövs särskilda ansträngningar. I ett första steg skall en fullständig 
kartläggning göras av de mänskliga resurser som faktiskt är avsatta till kontrollverksamheter. 
Dessutom måste dessa resurser förstärkas i de medlemsstater som hittills investerat mindre på detta 
område än andra. Kvantitativa aspekter är dock enbart en sida av frågan. Kontrollpersonalens 
utbildning och motivation är lika viktiga. Utan att vilja gå för långt när det gäller likriktning kan 
effektiviteten på detta område likväl förbättras genom samordning på gemenskapsnivå. Kommissionen 
måste särskilt stimulera och underlätta utväxlingen medlemsstaterna emellan av tjänstemän som 
arbetar med fiskekontroll frågor. 
13 
4. SakM»t«la MI hattre insvn 
Att det är nödvändigt att ge kommissionen ökad tillgång till de uppgifter den behöver för att granska 
kontrollen på medlemsstatsnivå har redan nämnts. 1 fråga om insyn har den årliga rapport som 
kommissionen skall sammanställa enligt artikel 35 i förordning (EEG) nr 2847/93 inte givit avsett 
resultat. Kommissionens svårigheter att få tillgång till relevanta och jämförbara uppgifter har redan 
nämnts. Därtill kommer problemet med att hålla tidsfristerna. Den information som överlämnas av 
medlemsstaterna, både rapporten och svaret på kommissionens förslag till årsrapport, kommer in för 
sent och därför har årsrapporten systematiskt blivit fördröjd och förlorat en del av sin användbarhet. 
Tidsfristerna måste därför ses över och det måste ses till att tiderna kommer att hållas i praktiken. 
Vidare bör frågan ställas om det är relevant med en årlig rapport såsom det föreskrivs för närvarande. 
Dessutom bör rådet behandla rapporten mer ingående för att verkligen kunna dra alla slutsatser ur den. 
Principen att kommissionen skall sammanställa en rapport så att alla skall kunna bedöma de insatser 
som gjorts och hur effektiv kontrollen är i de olika medlemsstaterna är alltså fullt berättigad. För att 
helt nå det eftersträvade målet måste förfarandet dock ses över i syfte att få rapporter som är mer 
relevanta, som kommer fram snabbare och som diskuteras mer ingående. 
När det gäller att öka insynen kan kommissionen också använda sig av andra medel än enbart formella 
rapporter. Genom att organisera sammanträden rörande kontrollfrågor och utnyttja de tillfällen till 
kontakter på fältet som inspektörernas platsbesök innebär, kan kommissionen informera 
medlemsstaterna om hur stora ansträngningar den har gjort i andra medlemsstater och försöka sätta 
stopp för de ogrundade misstankar som uppstår mellan medlemsstaterna varje gång kommissionen 
förfogar över nödvändiga uppgifter. 
Att främja insyn är dock ingen ensamrätt för kommissionen. Informationsutbyte pågår mellan 
nationella myndigheter. Denna verksamhet har i vissa fall utvecklats på ett lovande sätt under 1997. 
Den typen av kontakter måste utvecklas så snabbt som möjligt, fylan kan to.m. spekulera kring 
möjligheten att låta inspektörer från en medlemsstat delta i inspektioner som görs av gemenskapens 
inspektörer i en annan medlemsstat. 
5. Anpassa bestämmelserna där «A behovs 
De nya kontrollbestämmelser som har antagits de senaste fem åren är många och täcker mycket 
varierande områden. De återstående brister som omnämnts ovan kan sannerligen inte avhjälpas enbart 
genom nya bestämmelser. Vidare har vissa beslut ännu inte kunnat ge resultat som t.ex. satellitbaserad 
kontroll. Ett mycket komplett regelverk kan inte göra nytta utan materiella och mänskliga resurser, 
lämpliga strategier, politisk vilja eller stöd från branschen. 
14 
Vid en översyn av regelverket måste samtliga bestämmelser och inte enbart förordning (EEG) nr 
2847/93 ses över. I första hand måste tillämpningsföreskrifter antas där så ännu inte skett som t.ex. 
rörande anpassningen av bestämmelserna om fångstjournalerna som nu åter kan tas upp till behandling 
(sedan rådet nått en överenskommelse om tekniska åtgärder som skall beaktas i de nya bestämmelserna 
om fångstjournaler). Det finns dock en mängd andra bestämmelser relaterade till fiskeri kon tro 11 som 
måste beaktas, som tex. förordning (EEG) 3759/92 om den gemensamma organisationen av 
marknaden för fiskeri- och vattenbruksprodukter'. Alla dessa bestämmelser skall beaktas för att 
undvika upprepningar, säkerställa att de möjligheter som de erbjuder utnyttjas helt och utveckla ett 
sammanhängande regelverk. 
Den förordning som antogs 1993 intar dock en central plats och erfarenheterna har visat att den kan 
förbättras. Före 1993 framträdde vissa svårigheter inte med samma skärpa som nu, som t.ex. frågor 
rörande tredje lands fartyg som bedriver fiske på gemenskapens vatten eller som landar i 
gemenskapens hamnar. Förordning (EEG) nr 2847/93 måste anpassas för att avhjälpa de brister som 
fastställts i avsnitt 2 i detta meddelande. Detta gäller särskilt för fartyg som för ett tredje lands flagg, 
kontroll vid landning i en annan medlemsstat än flaggstaten, kontroll efter landning och vid den första 
utbjudningen till försäljning, kommissionens tillgång till de uppgifter som behövs för att övervaka de 
nationella kontrollverksamheterna. En annan viktig fråga är vad som kan göras för att öka rättvisan när 
det gäller påföljder. När förordningen ses över bör man passa på att uppdatera den, förenkla den och 
där så behövs förtydliga den. 
6. Samarbete inom och utanför gemenskapens gränser 
I en och samma medlemsstat sorterar de områden som berörs av fiskekontroll ofta under olika 
myndigheter, medan en effektiv kontroll förutsätter att hela sektorn omfattas. Dessutom ligger det 
direkta kontrollansvaret på medlemsstaterna, medan problemen regelbundet uppstår på 
gemenskapsnivå. Därför är det viktigt att samordningen fungerar väl. 
Kommissionen kan inte åta sig att organisera allt samarbete som erfordras. Detta är en självklarhet när 
det gäller den interna samordningen inom medlemsstaterna. Ett direkt samarbete mellan 
medlemsstaterna är också mycket viktigt. Erfarenheterna visar dock att kommissionen, som har en 
helheltssyn som de nationella myndigheterna kanske saknar och intar en neutral position i 
sammanhanget och därmed kan uppträda som "medlare", måste spela en mycket viktig roll i 
samordningen på gemenskapsnivå. Denna roll kompletterar kommissionens givna roll att övervaka den 
nationella kontrollens effektivitet och att garantera rättvisa och insyn. 
Under senare år har samordningsfrågor tillmätts allt större betydelse, vilket bl.a. klart framgår av att 
det irländska ordförandeskapet i september 1996 anordnade ett sammanträde på temat "kontrollfrågor". 
1EGTnrL388,31.12.1992,s. 1. 
15 
De många områden som skall behandlas är bl.a. följande: 
- Fastställa prioriterade områden och allmänna strategier. 
- Operativa problem på fältet. 
- Undersöka hur ny teknik kan öka kontrollens effektivitet. 
- Utväxling av kunnande mellan medlemsstater för att dessa skall kunna dra nytta av varandras 
ansträngningar och inte göra dubbelt arbete 
- Införa den harmonisering som behövs i fråga om informationsutbyte, särskilt vad gäller 
dataöverföring. 
- Fastställa gemensamma definitioner och begrepp för att kontrollresultaten skall kunna jämföras 
(t.ex. maskinstyrka, definition av grundläggande inspektion). 
I dessa frågor kommer gemenskapens roll mer att bero på dess förmåga att ge medlemsstaterna ett 
verkligt mervärde än på bestämmelser som fastställer kommissionens behörighet. I detta avseende har 
kommissionen redan ett stort handlingsutrymme. Kommissionen kan 
- lägga fram förslag till gemenskapsbestämmelser som erbjuder en lämplig ram för samarbete och 
vid behov ålägger vissa förpliktelser till samarbete, 
- sammanställa rapporter över medlemsstaternas bidrag i fråga öm kontroll av den gemensamma 
fiskeripolitiken och således om hur effektivt samarbetet är mellan olika myndighetsorgan inom en 
medlemsstat och mellan olika medlemsstater, 
- vid beslut rörande ansökningar om bidrag från gemenskapen till medlemsstaternas kostnader för 
kontroll, ta hänsyn till om det påvisas genom en effektiv nationell kontrollpolitik och ett effektivt 
samarbete med andra medlemsstaterna att anslagsmedlen kommer att utnyttjas på bästa sätt, 
- organisera informationsutbytet mellan medlemsstaterna, 
- fastställa de viktigaste problemen på gemenskapsnivå och främja de åtgärder och samarbetsformer 
som bidrar till att lösa dessa, 
- i detta syfte organisera sammankomster som fokuseras på speciella frågor såväl horisontellt (t.ex. 
införande av satellitövervakning) som vertikalt (frågor i samband med en viss form av fiske). 
De sista tre punkterna visar att det egentligen handlar om att skapa och upprätthålla ett nätverk som 
omfattar kontrollmyndigheterna i de olika medlemsstaterna och kommissionen. Det arbete som på 
detta område har påbörjats med framgång när det gäller vissa specialfrågor måste utvidgas och 
fortsätta. Därför behöver en plan utarbetas för de kommande åren på kommissionens initiativ och i 
samråd och partnerskap med de nationella myndigheterna. För att snabbt nå resultat kan man lämpligen 
ta intryck av åtgärder som vidtagits på andra områden, som t.ex. miljöpolitiska frågor (initiativet 
IMPEL 1) eller för införandet av den inre marknaden2. Även här vore det nyttigt att se fiskekontrollen 
inte som en isolerad fråga utan som en problematik relaterad till andra kontrollfrågor. 
1 (KOM(96) 500 slutlig. 
2 Rådets resolutioner av den 16 och 20 juni 1994, KOM(94) 29 slutlig., KOM(96) 20 slutlig. 
16 
Slutsatser 
Att införa ett perfekt kontrollsystem, i synnerhet inom fiskeverksamheten, är en omöjlighet. Såsom 
kommissionen redan har understrukit beror framstegen på hur förvaltningen av fiskeriverksamheten 
generellt sett utvecklar sig, eftersom strukturella brister i den gemensamma fiskeripolitiken inte kan 
avhjälpas med kontroll. Framsteg kan inte nås direkt: man måste införa medel, ändra befintliga 
strukturer och mentaliteter. Å andra sidan är det nödvändigt att göra framsteg och att påskynda dessa. 
Tiden mellan diagnos och lösning måste förkortas. Kommissionens sammanfattning av situationen 
som gjordes 1992 visar hur stora framstegen är. Den pekar även på de svårigheter som tillstött och 
nöjer sig i vissa frågor inte med rena konstateranden och intentioner utan skapar ibland t.o.m en känsla 
av att utvecklingen på något sätt har avstannat. 
För att möjliga framsteg skall bli verklighet måste först och främst den politiska viljan att ge hög 
prioritet åt införandet av en effektiv kontroll av fiskeverksamheten bekräftas och omsättas till handling. 
Medlemsstaterna och kommissionen måste delta tillsammans i de ansträngningar som behöver göras 
och tillsammans fastställa exakt vilka mål som måste nås inom en tidsfrist som skall vara tillräckligt 
kort för att vara signifikant, under hänsyn till tidsplanen i övrigt och till den anpassningsperiod som är 
nödvändig. Ett tidsschema har redan fastställts för de kommande åren. De viktigaste nyckeldatumen är 
följande: 
- Juli 1998: slutet av första fasen för införande av satellitbaserad kontroll av fiskefartygens position. 
Vad gäller Atlanten integration av fångstdata i de data som skall överföras i samband med 
införandet av ordningen för förvaltning av fiskeansträngningen. 
- Början av 1999: införandet vad gäller Medelhavet av fångstjournaler, landnings- och 
försäljningsdeklarationer samt av elektroniska databaser i samband med dessa. 
- Början av 2000: slutet av andra fasen för införandet av satellitbaserad kontroll och införande av ett 
nytt system av tekniska åtgärder i gemenskapens vatten från Atlanten till Nordsjön. 
- År 2000: rådets beslut om ekonomiskt bidrag från gemenskapen till medlemsstatemas kostnader 
för kontroll1 löper ut. 
Utan att därmed föregripa innehållet av de beslut som kommer att fattas såväl genom bilaterala avtal 
som inom internationella organisationer förväntas dock vissa ändringar vad gäller externa finansiella 
resurser. NAFO förväntas t.ex. fatta beslut om hur de pilotprojekt som håller på att genomföras 
kommer att följas upp. 
Ovanstående tidsplan innebär att den övergripande målsättningen är att en kompletterade 
kontrollordning skall vara införd senast år 2000. 
1 Rådets beslut (95/527/EG) om ekonomiskt bidrag från gemenskapen till vissa av medlemsstatemas kostnader 
för genomförandet av övervaknings- och kontrollsystemet för den gemensamma fiskeripolitiken.. 
17 
För 1998 gäller följande sex prioriteringar: 
- Vidta kraftfulla åtgärder med stöd av nuvarande bestämmelser för att avhjälpa de största bristerna 
(bristfällig tillämpning i vissa medlemsstater av bestämmelserna om basdokument och deras 
överföring på data, felaktiga fångstdeklarationer och upprepat överskridande av fångstkvoter som 
påverkar vissa fiskeresurser). 
- Undersöka hur bestämmelserna och samarbete kan kombineras för att förbättra 
kontrollverksamhetens effektivitet. 
- Genomföra pilotåtgärder vad gäller samordning av kontrollverksamheten och överläggningar 
rörande övergripande frågor, granska de samordningsförfaranden som används inom Europeiska 
unionen på andra områden är fiske. 
- Anpassa regelverket: förordning (EEG) nr 2847/93 och tillhörande tillämpningsförordningar samt 
vid behov även andra bestämmelser rörande fiskekontroll. 
- Se till att den första fasen för införandet av satellitbaserad kontroll verkligen sätts i gång och 
förbereda integrationen av medelhavsområdet i de allmänna bestämmelserna. 
- Göra en fullständig lägesbeskrivning vad gäller de resurser, särskilt personalresurserna, som 
faktiskt är avsatta för kontrolländamål och fastställa metoder för att jämföra kontrollresultaten och 
påföljdsystemens effektivitet. 
För 1999 skulle följande punkter kunna prioriteras: 
- Komplettera de åtgärder som ingår i den första prioriteringen för 1998. Det är särskilt viktigt att 
undanröja de brister som återstår i tillämpningen av nuvarande system av tekniska åtgärder innan 
det nya, mycket mer långtgående systemet införs. 
- Se till att kontrollverksamheten utvecklas i alla sektorns led, till havs, vid och efter landning, och 
utnyttja fullt ut de möjligheter som samköming av data från olika källor erbjuder, inklusive data 
från satellitbaserad kontroll. 
- Föreslå ett förfarande för att reglera samordningsfrågor mellan medlemsstaterna genom att 
komplettera relevanta bestämmelser som eventuellt redan antagits, varvid hänsyn skall tas till de 
pilotåtgärder som kommer att genomföras under 1998 på detta område, och genom att fastställa 
ramar för utväxling av information och personal mellan samtliga berörda kontrollmyndigheter. 
- Genomföra ett heltäckande kommunikationsprogram i syfte att uppmärksamma samtliga aktörer på 
kontrollens betydelse. 
- Fastställa kvantitativa mål vad gäller de medel som en medlemsstat avsätter för kontroll utifrån 
objektiva kriterier för dess betydelse för den gemensamma fiskeripolitiken. 
- Se till att medelhavsområdet omfattas av de allmänna bestämmelserna. 
- Se över sådana kontrollåtgärder som är beroende av externa resurser och anpassa bestämmelserna 
om det behövs och är möjligt, varvid det skall säkerställas att besluten tillämpas på rätt sätt och 
anges hur arbetsuppgifterna i varje fall fördelas mellan medlemsstaterna och kommissionen. 
- Förbereda de åtgärder som måste vidtas efter det att beslutet om ekonomiskt bidrag löper ut år 
2000. 
Med dessa målsättningar skulle man år 2000 kunna börja dra nytta dels av att alla dessa komponenter 
har fallit på plats, dels av de åtgärder som påbörjas just i januari 2000 (andra fasen för satellitbaserad 
kontroll, nya tekniska åtgärder). Det vore då möjligt att bedöma systemets effektivitet och upprätta en 
lägesbeskrivning som inte längre är en upprepning av brister som redan konstaterats tidigare. 
Mot bakgrund av 1992 års sammanfattning av läget för fiskekontrollen och de framsteg som då ansågs 
vara nödvändiga, befinner sig den gemensamma fiskeripolitiken på sätt och vis mitt på ett 
övergångsställe. Att låta de mekanismer som infördes genom besluten 1996 och 1997 fortsätta av egen 
fart, hur positiva de än är, kommer inte att räcka till. Kompletterande ansträngningar behöver göras. 
Detta innebär att lagstiftningen måste anpassas, men framför allt att utvecklingen av samarbetet mellan 
alla aktörer som berörs av kontrollen måste prioriteras. 
18 

ISSN 1024-4506 
KOM(98) 92 slutlig 
DOKUMENT 
SV 03 14 07 10 
Katalognummer : CB-CO-98-097-SV-C 
ISBN 92-78-31224-X 
Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg 
\*\