RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN om genomförandet av 2000 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken

Innehållsförteckning

Sammanfattning

1. Inledning

2. Översikt över viktiga politikområden

2.1 Säkerställa en tillväxt- och stabilitetsinriktad makroekonomisk politik

2.2 Påskynda den finanspolitiska konsolideringen

2.3 Förbättra de offentliga finansernas kvalitet och hållbarhet

2.4 Främja en lämplig löneökningstakt

2.5 Främja ett kunskapsbaserat samhälle

2.6 Säkerställa effektiva produktmarknader

2.7 Stärka kapitalmarknaderna genom ytterligare integration och fördjupning

2.8 Effektivisera arbetsmarknaderna

2.9 Främja en hållbar utveckling

Statistisk bilaga

// Sammanfattning

Globaliseringen och ny teknik föranledde EU att anta en omfattande strategi i 2000 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken // 2000 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken grundas och bygger vidare på den befintliga ekonomisk-politiska strategin, men fokuserar särskilt på åtgärder och strategier för att främja den ekonomiska tillväxtpotentialen och sysselsättningen. Dessa riktlinjer var de första som antogs efter Europeiska rådets möte i Lissabon och återspeglar således slutsatserna från detta möte. I denna rapport görs en totalbedömning av hur målen i 2000 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken har genomförts. Den åtföljs av en rapport från kommissionen där det utvärderas hur de landspecifika rekommendationerna från fjolårets riktlinjer genomförts.

Rapporten innehåller följande huvudslutsatser:

Den bästa makroekonomiska utvecklingen på ett årtionde, men tillväxten avmattas något

// Även om en svag avmattning inleddes förra sommaren till följd av högre oljepriser var den ekonomiska tillväxten inom EU år 2000 den snabbaste på ett årtionde. Detta var resultatet av den kombinerade effekten av stark inhemsk och utländsk efterfrågan. Det fortsatte att skapas många nya arbetstillfällen i snabb takt samtidigt som arbetslösheten fortsatte att minska. Den totala inflationen steg till följd av högre priser på importerade varor, men den underliggande inflationen var fortsatt låg tack vare ett ekonomiskt klimat som främjar en gynnsam prisutveckling inom EU.

Makroekonomisk politik utan spänningar // Till följd av stigande importpriser och minskande produktionsgap höjde de penningpolitiskt ansvariga myndigheterna de officiella räntesatserna under året för att motverka hoten mot prisstabiliteten på medellång sikt. I EU som helhet var inriktningen på finanspolitiken neutral, vilket framgår av att det konjunkturrensade primära överskottet var oförändrat och löneutvecklingen var fortsatt förenlig med prisstabilitet och skapande av arbetstillfällen.

De offentliga finanserna var nära balans, men främst till följd av hög ekonomisk tillväxt och lägre skuldtjänstbetalningar // De faktiska offentliga underskotten inom EU som helhet minskade ytterligare och var nära balans (om man räknar med engångsintäkterna från försäljningen av UMTS-licenser förelåg till och med ett överskott). Förbättringen i det totala saldot förklaras dock av att den ekonomiska tillväxten var snabb och skuldtjänstbetalningarna lägre. Betraktar man däremot det konjunkturrensade primära saldot, som beräknas ha varit oförändrat, framgår det att medlemsstaterna som helhet inte utnyttjade den möjlighet att förstärka det underliggande saldot för de offentliga finanserna som den snabba ekonomiska tillväxten erbjöd.

De offentliga finansernas kvalitet och hållbarhet skattereformerna går bättre än utgiftsreformerna; pensionsreformer nödvändiga // Arbetet med att göra skattesystemen mer effektiva, och särskilt mer sysselsättningsvänliga, fortskred. I många medlemsstater sänktes skatterna på arbete. I några inriktades åtgärderna främst på de lågavlönade, i andra var huvudsyftet att öka skattesystemens effektivitet och överskådlighet och i ytterligare andra syftade de till att vidga skattebasen eller minska marginalskatterna. Dessutom planerar fler medlemsstater att reformera sina skattesystem från och med 2001. Utöver detta kom man i Ekofinrådet överens om viktiga inslag i skattepaketet för att minska skadlig skattekonkurrens och minska de snedvridningar som nu finns på den inre marknaden. Däremot gick arbetet med att reformera utgifterna i medlemsstaterna långsammare. Ofta saknas det till exempel bindande medelfristiga utgiftsbegränsningsmekanismer. Det vidtogs inte tillräckliga åtgärder för att lösa problemen inom bidragssystemen, även om vissa försök gjorts för att förbättra deras förvaltning, skärpa kraven för att bli bidragsberättigad och se till att dessa bestämmelser följs. Genomgripande pensionsreformer har de senaste åren genomförts endast i ett fåtal medlemsstater, medan några andra medlemsstater vidtog åtgärder under 2000 för att avlasta trycket från framtida demografiska förändringar. Till följd av detta har de flesta länder ännu inte vidtagit de åtgärder som behövs för att klara av de finanspolitiska utmaningar som kommer att uppstå till följd av att befolkningen blir allt äldre.

Kunskapssamhället trots vissa framsteg ligger EU fortfarande efter Förenta staterna // Europas övergång till ett kunskapssamhälle går framåt, men EU ligger fortfarande efter Förenta staterna till följd av relativt sett låga investeringar i humankapital, FoU och informations- och kommunikationsteknik (IKT). De flesta medlemsstater har vidtagit åtgärder för att förbättra utbildnings- och vidareutbildningsinsatserna på IKT-området. Det finns dock fortfarande ett behov av att förbättra och uppgradera kompetensen när det gäller IKT-verksamhet. Åtgärder har vidtagits för att komma till rätta med fragmenteringen av EU:s FoU-ansträngningar och för att skapa ett affärsklimat som är mer gynnsamt för innovation och teknisk utveckling, bland annat genom incitamentprogram och ökad konkurrens. Förhållandet mellan industri och forskning, och särskilt kommersialiseringen av forskningsresultaten, är dock fortfarande en av EU:s strukturella svagheter. Liberaliseringen av telekommunikationssektorn har lett till att kostnaden för att få tillgång till Internet har sjunkit, vilket i kombination med mer riktade åtgärder har lett till att andelen människor som använder sig av Internet har ökat snabbt.

Produktmarknaderna -

generellt sett positiv utveckling men problem med offentlig upphandling, statligt stöd och integrering av tjänstemarknaderna // Under det senaste året har EU:s produktmarknaders funktion förbättrats tack vare bättre samordning av de olika medlemsstaternas politik på en rad områden, det ökade genomförandet av inremarknadsdirektiven, utökningen av konkurrensmyndigheternas befogenheter, liberaliseringen av telekommunikationssektorn och, i mindre utsträckning, energisektorn. Däremot har arbetet gått långsammare när det gäller offentlig upphandling, statligt stöd, förvaltningsreformer och ansträngningar att minska regleringsbördan på näringslivet. Problem återstår när det gäller att skapa en verkligt integrerad marknad för företagstjänster på EU-nivå, att ytterligare öppna upp transportsektorn för konkurrens och att avreglera postsektorn.

Kapitalmarknaderna -

förstärkt samordning mellan tillsynsmyndigheterna, men andra åtgärder måste påskyndas // Flera medlemsstater har vidtagit åtgärder för att förbättra samordningen mellan de olika tillsynsmyndigheterna för att bidra till att garantera den finansiella stabiliteten. Arbetet med att genomföra handlingsplanen för finansiella tjänster har gått framåt. Genomförandet av handlingsplanen för riskkapital har också fortskridit, men om den skall vara genomförd innan tidsfristen löper ut 2003 måste ansträngningarna påskyndas.

Arbetsmarknaderna -

sjunkande arbetslöshet men fördröjningar i reformeringen av bidragssystemen och arbetsmarknadsreglerna // Arbetsmarknadssituationen fortsatte att förbättras under 2000, till stor del tack vare konjunkturuppgången, men även tack vare strukturreformer på arbetsmarknaden. Långtidsarbetslösheten har sjunkit snabbare än den totala arbetslösheten, vilket är bra för den sociala sammanhållningen, men många medlemsstater har fortfarande problem med strukturarbetslöshet och stora regionala skillnader. Under det senaste året har arbetet med att genomföra aktiva arbetsmarknadsåtgärder gått snabbt framåt och flera medlemsstater har vidtagit åtgärder för att komma till rätta med den låga sysselsättningsgraden bland kvinnor. Brister i skattesystemen har nyligen angripits i de flesta medlemsstaterna, men sådana reformer måste kompletteras på ett bättre sätt med reformer av bidragssystemen, särskilt för att uppmuntra äldre arbetstagare att stanna kvar längre på arbetsmarknaden. Begränsade ansträngningar har gjorts i vissa länder för att förbättra regleringen av arbetsmarknaden och arbetets organisation.

Uthållig utveckling - några marknadsbaserade instrument har införts, men ingen gemenskapsram för energibeskattning // Ett antal medlemsstater vidtog åtgärder för att stärka det marknadsbaserade synsättet på miljöfrågor. Som en reaktion på stigande bränslepriser vidtog flera medlemsstater åtgärder som minskar skatteinslaget i transportkostnaderna. Ansträngningarna att skapa en gemenskapsram för energibeskattning kom ingen vart.

1. Inledning

Europeiska rådet inser att globaliseringen och utsikterna för en ny kunskapsbaserad ekonomi både innebär stora utmaningar och möjligheter för Europeiska unionen och utarbetade därför en ambitiös strategi vid sitt möte i Lissabon. Strategin syftar till att påskynda den pågående omvandlingen av EU:s ekonomi så att den till år 2010 kommer att vara "världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi, med möjlighet till hållbar ekonomisk tillväxt med fler och bättre arbetstillfällen och en högre grad av social sammanhållning".

För 2000 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken innebar slutsatserna från Europeiska rådets möte i Lissabon att det inkluderades rekommendationer som syftar till att höja den genomsnittliga sysselsättningsgraden till en nivå som ligger så nära 70 procent som möjligt 2010 samt rekommendationer som syftar till att förbättra förmågan att absorbera ny teknik och till att öka den faktiska tillämpningen av ny teknik. I 2000 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken anges också de ekonomisk-politiska prioriteringarna för makroekonomisk stabilitet och strukturreformer. I dessa ingick också landspecifika rekommendationer på alla politikområden och för alla 15 medlemsstater som var särskilt avpassade för varje lands situation.

I denna rapport görs en omfattande bedömning av hur de rekommendationer som angavs i 2000 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken har genomförts. Detta tjänar två syften. För det första bidrar det till den kontinuerliga multilaterala övervakningen av medlemsstaternas och unionens ekonomiska politik i enlighet med artikel 99.3 i fördraget. För det andra utgör det underlag till framtagandet av de kommande allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken.

I denna rapport används och inkluderas slutsatserna från de olika ekonomisk-politiska samordningsprocesserna på EU-nivå, vilka sedan kompletteras med en övergripande utvärdering. I detta sammanhang utgör den fastställda förteckningen över strukturindikatorer ett användbart verktyg för att jämföra hur arbetet fortskrider. Rapporten åtföljs av ett arbetsdokument från kommissionen, där det görs en noggrann granskning av hur de landspecifika rekommendationerna genomförts.

Det skall redan inledningsvis konstateras att denna bedömning har sina begränsningar. Rådet antog 2000 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken, inklusive medelfristiga rekommendationer, först i juni 2000. Av detta skäl och med tanke på att vissa åtgärder först gradvis får effekt och att de flesta uppgifter som använts är av preliminär karaktär [1] kan inte en slutgiltig bedömning av genomförandegraden göras i nuläget.

[1] Rapporten baseras på tillgängliga uppgifter fram till den 1 mars 2001.

Strategin i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken

1. Säkerställa en tillväxt- och stabilitetsinriktad makroekonomisk politik

2. Påskynda den finanspolitiska konsolideringen

3. Förbättra de offentliga finansernas kvalitet och hållbarhet

4. Främja en lämplig löneökningstakt

5. Främja ett kunskapsbaserat samhälle

6. Säkerställa effektiva produktmarknader

7. Stärka kapitalmarknaderna genom ytterligare integration och fördjupning

8. Effektivisera arbetsmarknaderna

9. Främja en hållbar utveckling

2. Översikt över viktiga politikområden

2.1 Säkerställa en tillväxt- och stabilitetsinriktad makroekonomisk politik

Hög ekonomisk tillväxt, men uppgången börjar tappa fart

År 2000 var den ekonomiska tillväxten inom EU den högsta sedan 1989. En stark inhemsk efterfrågan, hög tillväxt i världsekonomin och ökad prismässig konkurrenskraft för exportföretagen inom EU ledde till en real BNP-tillväxt på uppskattningsvis 3,4 procent. Sedan i somras har dock den snabba ekonomiska tillväxten mattats av något. Bland annat de höga oljepriser som rådde till slutet av 2000 har i allt högre grad naggat företagens vinster och hushållens inkomster i kanten. Den allra senaste tiden har en begynnande internationell ekonomisk avmattning bidragit till den långsammare tillväxten inom EU. Nu när euron är på plats och arbetet med strukturreformer kommit en bit på väg bör dock EU:s ekonomi på ett bättre sätt än tidigare kunna stå emot en försämring av den internationella ekonomiska situationen.

Den höga ekonomiska tillväxten bidrog till att sysselsättningen fortsatte att öka snabbt inom EU och under 2000 uppgick ökningstakten till omkring 1½ procent. Sysselsättningsgraden har till följd av detta ökat till omkring 63 procent. Enligt de senaste uppgifterna har antalet nya arbetstillfällen fortsatt att öka snabbt, men ökningstakten förväntas dämpas något till följd av den mer måttliga ekonomiska tillväxten. Arbetslösheten fortsatte att sjunka enligt den trend som inleddes 1997. Den sjönk med 0,8 procentenheter till 8,4 procent 2000 och har kommit ner till den lägsta nivån på ett årtionde.

Till följd av snabbt stigande energipriser och den långvariga försvagningen av euron steg inflationstakten inom EU, mätt enligt det harmoniserade konsumentprisindexet, med ungefär 1 procentenhet till 2,1 procent 2000. Den underliggande inflationen (dvs exklusive energi- och priser på obearbetade livsmedel) ökade endast marginellt till 1,3 procent i ett totalt sett fortfarande gynnsamt inhemskt prisklimat. Eftersom energipriserna verkar ha passerat sin högsta nivå och euron har stigit i värde gentemot US-dollarn förväntas den totala inflationen avta gradvis.

Den makroekonomiska politiken inom euroområdet

I 2000 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken rekommenderades för euroområdet en lämplig ekonomisk-politisk strategi fri från spänningar och som består av: i) en penningpolitik inriktad på att upprätthålla prisstabilitet i enlighet med fördraget; ii) varaktiga ansträngningar från medlemsstaternas sida för att påskynda den pågående finanspolitiska konsolideringen; och iii) ett fortsatt ansvarigt beteende från arbetsmarknadens parters sida.

Den ekonomiska politiken inom euroområdet var fri från spänningar under 2000. ECB bemötte hoten mot prisstabiliteten samtidigt som de monetära förhållandena var fortsatt gynnsamma för tillväxten. Finanspolitiken var neutral och löneutvecklingen var förenlig med prisstabilitet och ökad sysselsättning.

I en miljö som präglades av ett allt mindre produktionsgap och hot mot prisstabiliteten genom importerad inflation höjde ECB sin viktigaste styrränta vid sex tillfällen under 2000 med sammanlagt 175 räntepunkter till en lägsta anbudsränta på 4,75 procent i oktober. De monetära förhållandena förblev dock tillväxtfrämjande, men den kombination av högre räntor och en svagare euro som rådde under större delen av 2000 påverkade tillväxtmönstret. Den allra senaste tiden har de monetära förhållandena stramats åt något till följd av att eurons växelkurs reagerade positivt på att tillväxtutsikterna förbättrades jämfört med Förenta staterna och Japan.

Den finanspolitiska konsolideringen fortsatte under 2000 i den meningen att det faktiska saldot för de offentliga finanserna förbättrades i alla länder. Inom euroområdet som helhet sjönk underskottet med ½ procentenhet till uppskattningsvis 0,7 procent av BNP (exklusive engångsintäkterna från försäljningen av UMTS-licenser), vilket var något bättre än vad som förutspåddes i 1999/2000 års uppdateringar av stabilitetsprogrammen. Förbättringen förklaras dock främst av att tillväxten blev högre än väntat. Medlemsstaterna i euroområdet som helhet tog helt klart inte vara på möjligheten att förbättra det underliggande saldot i de offentliga finanserna.

Löneutvecklingen i euroområdet som helhet förblev måttlig, trots att det uppstod flaskhalsar i länder där högkonjunktur pågått länge och att det rådde brist på kvalificerad arbetskraft i vissa yrkesgrupper i många medlemsstater. Löneökningen per anställd beräknas ha ökat med en halv procentenhet till 2½ procent 2000, men till följd av produktivitetsvinster var de nominella löneökningarna fortsatt fullt förenliga med prisstabilitetsmålet och en sund ökning av sysselsättningen.

Den makroekonomiska politiken i medlemsstater utanför euroområdet 2000

Medlemsstaterna utanför euroområdet rekommenderas i 2000 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken att bibehålla en sund penning- och finanspolitik, för att uppfylla sina växelkursåtaganden (ERM 2-deltagare), eller för att uppnå inflationsmålet (Sverige och Förenade kungariket).

Danmark befann sig fortfarande i ett långt framskridet skede av konjunkturen. BNP-tillväxten ökade 2000, det rådde högt tryck på arbetsmarknaden och det förekom visst inhemskt inflationstryck. Den danska centralbanken lyckades hålla kronan mycket nära sin centralkurs på 7,44 danska kronor per euro under hela året genom att följa ECB:s räntecykel. Avvikelsen blev endast tillfälligt något större i samband med folkomröstningen om förslaget att införa euron. De offentliga finanserna uppvisade fortsatt stora överskott under 2000, även om det lättades på finanspolitiken.

I Grekland (som inte ingick i euroområdet när 2000 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken antogs) ökade den reala BNP-tillväxten till omkring 4 procent 2000. Produktionsgapet har minskat samtidigt som inflationen förblev låg. Konsolideringen av de offentliga finanserna fortsatte och finanspolitiken stramades åt, bland annat mot bakgrund av att de monetära förhållandena blivit mer expansiva. De kortfristiga räntesatserna, som fortfarande låg över 10 procent vid 1999 års utgång, sjönk gradvis till euroområdets nivå till slutet av december 2000 samtidigt som drakmern kontinuerligt närmade sig sin centralkurs. Denna kurs på 340,75 grekiska drakmer per euro fastställdes efter den revalvering på 3,5 procent som gjordes i januari och är också den fasta omräkningskurs som gäller sedan den 1 januari 2001 i enlighet med beslutet från Europeiska rådets möte i Feira i juni förra året.

Sverige hade hög ekonomisk tillväxt även 2000. Landet befinner sig i ett framskridet skede av konjunkturcykeln, har registrerat en avsevärd förbättring av sysselsättningen och hittills har inflationen hållits under god kontroll. Även om skatterna sänktes ledde konjunkturuppgången och den lägre skuldbördan till att det redan betydande överskottet i de offentliga finanserna ökade ytterligare. Riksbanken höjde sin viktigaste reporänta i februari med 50 räntepunkter och i december med ytterligare 25 punkter till 4 procent. Under hela året låg konsumentprisökningarna i den undre halvan av det tvåprocentiga toleransintervallet kring centralbankens inflationsmål på 2 procent.

I Förenade kungariket ökade BNP-tillväxten under 2000 och den ekonomiska aktiviteten låg nära sin potentiella nivå. Finans- och penningpolitiken var inriktad på att säkerställa makroekonomisk stabilitet. Det offentliga överskottet steg, i stor utsträckning till följd av snabbare tillväxt och lägre räntebetalningar. Dessutom erhölls stora intäkter från försäljning av UMTS-licenser, vilket bidrog till att ytterligare minska den offentliga skulden. Penningpolitiken fortsatte att stramas åt till februari 2000 då reporäntan uppgick till 6 procent. Inflationsmålet på 2½ procent (konsumentpriser exklusive räntebetalningar på bostadslån) klarades av med god marginal.

2.2 Påskynda den finanspolitiska konsolideringen

I 2000 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken rekommenderades medlemsstaterna att i) utnyttja att den ekonomiska tillväxten varit bättre än förväntat för att uppnå en ställning i de offentliga finanserna för 2000 som ligger inom målen i de uppdaterade konvergens- och stabilitetsprogrammen; ii) sträva efter att komma nära balans eller uppnå ett överskott i de offentliga finanserna tidigare än vad som förutses i de uppdaterade stabilitets- och konvergensprogrammen och som regel år 2001; iii) fortsätta konsolideringen av de offentliga finanserna längre än vad som anges i minimikraven i stabilitets- och tillväxtpakten.

År 2000 förbättrades det faktiska saldot för de offentliga finanserna i praktiskt taget alla medlemsstater jämfört med 1999, vilket innebar antingen mindre underskott eller större överskott och en minskning av den offentliga bruttoskuldkvoten. Om effekten på de offentliga finanserna av engångsintäkterna från försäljningen av UMTS-licenserna räknas bort närmade sig det faktiska saldot för de offentliga finanserna inom hela EU balans, medan underskottet i euroområdet beräknas ha minskat från 1,3 procent av BNP 1999 till 0,7 procent av BNP 2000. I praktiskt taget alla länder blev det beräknade utfallet 2000 (med avdrag för UMTS-intäkterna) bättre än eller lika med vad som hade beräknats i 1999 års uppdatering av stabilitets- och konvergensprogrammen. Några länder överträffade målen i sina program med betydande marginal (Belgien, Irland, Luxemburg, Nederländerna, Finland, Sverige och Förenade kungariket). Andra (särskilt Tyskland, Frankrike och Italien) utnyttjade inte till fullo den oväntat höga tillväxten för att påskynda konsolideringsansträngningarna.

Beräknat på de bedömningar som görs i kommissionens höstprognos från 2000 innebär de finanspolitiska planerna för 2001 i de flesta medlemsstater att det finns en tillräckligt stor implicit säkerhetsmarginal ner till referensvärdet på 3 procent av BNP för det offentliga underskottet för att de automatiska stabilisatorerna skall kunna verka fritt vid en konjunkturnedgång. Undantagen är Tyskland, till följd av genomförandet av skattereformen, och Portugal. I Frankrike, Italien och Österrike är de finanspolitiska säkerhetsmarginalerna fortfarande i minsta laget med beräknade strukturella underskott 2001 på nära eller över 1 procent av BNP.

Den nuvarande betoningen på skattesänkningar som i allmänhet inte vägs upp av ytterligare utgiftsbegränsningar innebär att de mer ambitiösa konsolideringsmålen i 1999/2000 års uppdateringar av stabilitets- och konvergensprogrammen antagligen inte kommer att uppfyllas helt. Några länder (Danmark, Grekland, Irland, Luxemburg, Nederländerna, Finland och Sverige) insåg behovet av att driva den finanspolitiska konsolideringen längre än vad som krävs enligt stabilitets- och tillväxtpakten och planerade följaktligen att uppnå (eller behålla) avsevärda offentliga överskott på medellång sikt.

2.3 Förbättra de offentliga finansernas kvalitet och hållbarhet

I 2000 allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken rekommenderades medlemsstaterna att i) förbättra de offentliga finansernas hållbarhet främst genom att begränsa utgifterna; ii) införa eller förbättra mekanismer eller institutioner som kan bidra till att begränsa utgifterna; iii) omstrukturera de offentliga utgifterna till investeringar i real- och humankapital, FoU, innovation samt informationsteknik; iv) se över förmånssystemen; v) minska skattetrycket, särskilt på låginkomsttagare; vi) snarast se över pensions- och sjuk- och hälsovårdssystemen; vii) göra skattesystemen effektivare och mer överskådliga; viii) inleda reformer av mervärdesskattesystemen; samt ix) fortsätta processen med ökad samordning av skattepolitiken samt eftersträva en överenskommelse om skattepaketet.

Den finanspolitiska konsolideringens kvalitet

Till skillnad från åtstramningen på 1990-talet, som i betydande utsträckning byggde på skattehöjningar, har den pågående anpassningen hittills främst grundats på återhållsamhet med utgifterna. De offentliga intäkterna som andel av BNP minskade för första gången på många år samtidigt som de offentliga utgifterna som andel av BNP minskade ännu mer (exklusive intäkterna från försäljningen av UMTS-licenser). Detta ligger i linje med 2000 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken.

De offentliga utgifternas effektivitet

Reformeringen av utgiftssystemen gick långsamt även om frågan om utgiftsbegränsningar ges ökad vikt. I några länder finns det redan fungerande mekanismer för att begränsa de offentliga utgifterna (Nederländerna, Finland och Sverige har strikta medelfristiga utgiftsramar, Förenade kungariket tillämpar treåriga anslag för diskretionära statliga utgifter och Frankrike har medelfristiga normer för de statliga utgifterna) medan det i många andra fortfarande saknas strikta medelfristiga mekanismer.

Den offentliga sektorns fasta bruttoinvesteringar inom EU beräknas ha legat kvar på 2,3 procent av BNP 2000. De offentliga investeringarna ökar dock snabbare än de offentliga utgifterna i allmänhet och uttryckt som andel av BNP förväntas de öka gradvis. Flera medlemsstater (särskilt Irland, Italien, Nederländerna och Sverige) omfördelade dock utgifterna till förmån för produktiva områden, särskilt utgifter i samband med det framväxande kunskapsbaserade samhället (se också avsnitt 2.5). Vissa förbättringar har gjorts i tillgängligheten till livslångt lärande och i tillhandahållandet av överkomlig barnomsorg, men i nästan alla medlemsstater krävs ytterligare insatser för att göra det lättare att kombinera yrkes- och familjelivet.

Reformerna av bidragssystemen gick inte tillräckligt långt. Det har gjorts vissa ansträngningar (särskilt i Danmark, Finland, Sverige och Förenade kungariket) att strama upp reglerna för att bli berättigad till bidrag och därigenom främja deltagande i aktiva arbetsmarknadsåtgärder. Hittills har dock övergången från passiva till aktiva åtgärder varit tämligen begränsad. Mycket få medlemsstater har infört förmåner för arbetande låginkomsttagare för att bättra på deras inkomster (framför allt Förenade kungariket och Irland). Fler medlemsstater (bland annat Belgien, Frankrike, Nederländerna och Finland) planerar dock att göra det i framtiden.

Pensionsreformer

Arbetet med att reformera de offentliga pensionssystemen gick framåt i ett antal länder (Danmark, Irland, Nederländerna, Österrike, Sverige och Förenade kungariket) och genomgripande reformplaner aviserades i Tyskland. Det finns nu ett stort behov av ytterligare reformer i Belgien, Frankrike, Grekland, Spanien, Italien och Portugal. Det krävs visserligen dialog och samförstånd mellan arbetsmarknadens parter för att reformerna skall lyckas, men det finns en oroande tendens att reformerna i dessa länder vid upprepade tillfällen skjuts upp. Eftersom den stora baby boom-generationen som föddes efter kriget snabbt närmar sig pensionsålder innebär förseningar endast att kostnaderna för reformerna ökar. Flera medlemsstater (Belgien, Spanien, Frankrike, Irland och Finland) har skapat eller aviserat att de tänker skapa pensionsreservfonder som skall användas för att täcka en del av den framtida ökningen av de åldersrelaterade utgifterna. Även om detta är ett steg i rätt riktning är dessa reservfonder, med undantag för Irlands, fortfarande relativt små i förhållande till effekten på de offentliga finanserna av att befolkningen blir allt äldre och behöver kompletteras med andra åtgärder. I de fall reformer har gjorts finns det en tendens att begränsa förmånerna snarare än att höja avgifterna. Det är en lämplig utveckling som måste åtföljas av mer ambitiösa planer på att främja fonderade system, genom att det skapas en sund reglerings- och skattemässig ram.

Reformering av skattesystemen

För första gången sedan 1970-talet har det totala skattetrycket börjat sjunka. Vissa framsteg kunde noteras i arbetet med att göra skattesystemen effektivare, och särskilt mer sysselsättningsvänliga. I flera länder vidtogs åtgärder för att minska skatten på arbete (Belgien, Danmark, Tyskland, Grekland, Spanien, Frankrike, Italien, Österrike, Finland och Sverige), särskilt arbetsgivaravgifterna på låga löner. De flesta reformer innebar generella skattesänkningar, men i vissa länder inriktades minskningarna tydligt på lågavlönade familjer med barn (Grekland, Österrike och Förenade kungariket).

Inkomstskatternas effektivitet och överblickbarhet förbättrades till följd av att flera länder (Danmark, Tyskland, Spanien, Frankrike, Irland, Italien och Förenade kungariket) vidgade skattebasen eller minskade marginalskatterna och planerar att fortsätta med detta under de kommande åren. Andra länder (Nederländerna, Portugal, Finland och Sverige) planerade att göra det från och med 2001. Dessa reformer förväntas få en stor effekt på effektiviteten eftersom de främst gäller de direkta skatterna, vilka ofta har en mer snedvridande effekt.

När det gäller reformeringen av mervärdesskattesystemen har de åtgärder som planerats eller genomförts varit tämligen begränsade de senaste åren. Av oro för att förlora skatteintäkter var flera medlemsstater ovilliga att gå vidare med harmoniseringen av denna skatt i enlighet med det slutgiltiga system som föreslogs 1987 av kommissionen.

Följaktligen föreslog kommissionen i juni 2000 en ny mervärdesskattestrategi vars huvudsyfte är att förbättra det nuvarande mervärdesskattesystemet. I enlighet med rådets direktiv 1999/85/EG av den 22 oktober 1999 tilläts ett betydande antal medlemsstater att tillämpa en reducerad skattesats på vissa kategorier arbetsintensiva tjänster, vilket ledde till att skattesatsen sjönk i dessa länder, trots att denna åtgärd endast påverkade en liten del av den totala skattebasen.

Skattepaketet

Vid Ekofinrådets möte i november 2000 ingick finansministrarna en viktig överenskommelse om de viktigaste inslagen i genomförandet av det skattepaket som framförhandlades i december 1997 och som syftar till att motverka skadlig skattekonkurrens och minska de nuvarande snedvridningarna på den inre marknaden. Arbetet gick framåt när det gäller alla tre delar av skattepaketet: uppförandekodexen (företagsbeskattning), förslaget till ett direktiv om beskattning av inkomster från sparande och förslaget till ett direktiv om ränte- och royaltybetalningar mellan närstående bolag.

Beträffande uppförandekodexen bekräftade finansministrarna den tidtabell som avtalades 1997 för undanröjandet av de skadliga bestämmelserna. De kom också överens om att inga nya förmånstagare får omfattas av de skadliga bestämmelserna efter den 31 december 2001 och att alla förmåner från de skadliga bestämmelserna måste upphöra vid utgången av 2005, oavsett om de beviljades för en fastställd period eller inte. Endast om det föreligger särskilda omständigheter och efter ett uttryckligt beslut från rådet från fall till fall får effekterna av de skadliga bestämmelserna fortsätta efter den tidpunkten. När det gäller beskattningen av inkomster från sparande godkände finansministrarna huvuddelen av innehållet i det framtida direktivet. Man kom även överens om att ordförandeskapet och kommissionen skall inleda diskussioner med viktiga icke-medlemsstater för att säkerställa att likvärdiga bestämmelser antas i dessa länder och medlemsstaterna uppmanades att rapportera regelbundet, med början i juni 2001, om motsvarande diskussioner med sina avhängiga eller associerade områden i syfte att säkerställa att samma bestämmelser antas i dessa områden. När det gäller ränte- och royaltybetalningarna mellan närstående bolag kom finansministrarna fram till en kompromisslösning beträffande alla frågor där åsikterna gick isär.

Ekofinrådet bekräftade den tidsfrist för en slutlig överenskommelse om skattepaketet som helhet som fastställdes till den 31 december 2002 vid Europeiska rådets möte i Feira. Arbetet kommer att fortsätta på alla tre punkter i paketet med denna tidsfrist som ram.

2.4 Främja en lämplig löneökningstakt

I 2000 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken i) krävs det att de nominella löneökningarna är förenliga med prisstabilitetsmålet; ii) betonas betydelsen av reallöneutvecklingen för att sysselsättningen skall öka; iii) krävs att produktivitetsskillnader beaktas vid kollektiva löneförhandlingar; och iv) framhålls vikten av en politik som syftar till att minska de löneskillnader mellan män och kvinnor som beror på faktisk diskriminering.

Den aggregerade löneutvecklingen

Löneutvecklingen var fortsatt återhållsam, även om de nominella löneökningarna var något högre 2000 jämfört med den mycket låga ökningstakt som noterades 1999. Löneökningstakten i euroområdet låg på en fortsatt stabil nivå på 3,2 procent tredje kvartalet 2000 och det finns ingenting som tyder på att löntagarna har försökt ta igen de förluster i köpkraft som de höga oljepriserna orsakat. Strukturreformer på arbetsmarknaderna håller tillbaka lönekraven och den försämring i bytesförhållandet som energiprisutvecklingen gav upphov till verkade uppfattas som i stort sett tillfällig. Det bör dock påpekas att återhållsamheten i löneutvecklingen under 2000 till stor del berodde på löneavtal som ingicks innan oljepriserna steg.

Timlönerna ökade snabbare i en tredjedel av medlemsstaterna (särskilt i Irland, men även i Belgien, Danmark, Luxemburg och Portugal) - det rör sig främst om de länder där trycket är som störst på arbetsmarknaden. De stora ökningarna av timlönerna i Frankrike under 2000 uppstod till följd av att 35-timmarsarbetsveckan infördes och förväntas således inte upprepas under 2001. I vissa andra medlemsstater med hög arbetslöshet, som till exempel Tyskland, Spanien och Italien, blev löneökningarna små.

Löneutvecklingen förväntas förbli måttlig under 2001 eftersom bytesförhållandet delvis är återställt och risken för indirekta effekter därmed minskar. Även om det finns vissa tecken på arbetskraftsbrist i vissa medlemsstater eller vissa sektorer verkar detta inte heller vara tillräckligt för att äventyra den nuvarande trendmässiga återhållsamheten i löneutvecklingen. Dessutom bör sänkningar av inkomstskatten bidra till att hålla lönekraven i schack.

Till följd av detta förväntas den reala enhetsarbetskostnaden ha sjunkit under 2000. Under 2001 är det sannolikt att den kan sjunka med ytterligare omkring ½ procent inom EU. I fem medlemsstater (Belgien, Tyskland, Nederländerna, Portugal och Sverige) har den reala enhetsarbetskostnaden stigit, i övriga har den sjunkit.

Löneskillnader och lönegapet mellan kvinnor och män

Löneskillnader till följd av olika kompetens och utbildning är en angelägen fråga i den nedre delen av löneskalan, men har endast hanterats genom sänkningar av de indirekta arbetskraftskostnaderna för låginkomsttagarna. Inga kraftfulla åtgärder har vidtagits för att reformera den lagstadgade minimilönen eller de kollektiva löneförhandlingarna. Knappt några reformer har genomförts som skulle göra det möjligt för lönerna att utvecklas mer enligt regionala produktivitetsskillnader (se även nedan under arbetsmarknadsreformer).

Av tillgängliga uppgifter framgår det inte huruvida det har skett någon förbättring under det senaste året beträffande lönegapet mellan kvinnor och män. Kvinnornas löner uppgår i genomsnitt till 83 procent av männens - skillnaden är större i den privata sektorn än i den offentliga - men detta beror på flera olika faktorer, bland annat att många kvinnor arbetar inom låglönesektorer. Bland medlemsstaterna är skillnaderna som störst i Tyskland, Österrike och Förenade kungariket och som minst i Belgien, Spanien och Portugal. Även om många medlemsstater rapporterar om åtgärder för att minska lönegapet mellan kvinnor och män måste resultaten fortfarande övervakas och bedömas noga.

2.5 Främja ett kunskapsbaserat samhälle

I 2000 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken rekommenderas att i) skapa förutsättningar för att öka den privata sektorns delaktighet i finansieringen av utgifter för forskning och utveckling; ii) stärka konkurrensen på produkt- och kapitalmarknaderna; iii) säkerställa ett effektivt och tillräckligt offentligt stöd till forskningsfinansiering, skapa bättre förbindelser mellan akademisk forskning och näringsliv och säkerställa att information sprids; iv) säkerställa tillgång till snabb Internetuppkoppling till låg kostnad; v) minska fragmenteringen och uppdelningen av forsknings- och utvecklingsansträngningarna; samt vi) stärka utbildnings- och vidareutbildningsinsatserna.

EU:s övergång till ett kunskapsbaserat samhälle går framåt, men bör påskyndas. Att övergången sker så pass sent kan förklaras av otillräckliga investeringar i humankapital, forskning och utveckling (FoU) och i informations- och kommunikationsteknik (IKT). Vid Europeiska rådets möte i Lissabon fastställdes innovation och forskning som en av hörnstenarna i EU:s arbete för att uppnå

sitt strategiska mål att bli den mest konkurrenskraftiga kunskapsbaserade ekonomin i världen. Medlemsstaterna har i sin tur ansträngt sig för att komma ikapp.

Forskning och utveckling (FoU)

Trots dessa ansträngningar ligger de totala FoU-utgifterna inom Europeiska unionen kvar på 1,8 procent av BNP. Bilden är dock heterogen inom EU: Sverige (med nästan 4 procent) och Finland, följt av Tyskland och Frankrike, verkar vara mest avancerade, medan särskilt medlemsstaterna i södra Europa är mindre avancerade. [2] Medan de offentliga FoU-utgifterna uttryckt som andel av BNP är lika stora i Europa och Förenta staterna (omkring 0,7 procent) är den privata sektorns utgifter mycket lägre inom EU (1,2 procent 1999) än i Förenta staterna (2,0 procent). I vissa länder som Finland och Sverige har det skett en snabb ökning av den privata sektorns FoU-utgifter under den senaste tiden, men i de flesta övriga medlemsstater har den privata sektorns FoU-investeringar inte ökat som andel av BNP.

[2] Motsvarande andel för Förenta staterna är 2,7 procent.

För att främja den privata sektorns FoU-satsningar har Tyskland, Grekland, Spanien, Irland, Nederländerna, Österrike, Portugal och Förenade kungariket infört nya incitamentprogram eller moderniserat befintliga program, till exempel genom skatteincitament. Arbetet med att genomföra riskkapitalplanen har genomförts (se avsnitt 2.7). Åtgärder för att öka konkurrensen på produkt- och kapitalmarknaderna fortsätter att genomföras, vilket skapar ett affärsklimat som är mer gynnsamt för innovation och teknisk utveckling (se avsnitt 2.6).

Trots att det gjorts ansträngningar för att effektivisera forskningsinfrastrukturen är förhållandet mellan industri och forskning, särskilt kommersialiseringen av forskningsresultaten, fortfarande en av EU:s strukturella svagheter. Trots att andelen högteknologisk export i EU:s totala export steg avsevärt (från 13,5 procent 1991 till 19,3 procent första halvåret 2000) [3] är den högteknologiska exportens andel särskilt låg i Belgien, Grekland, Spanien, Italien och Portugal. Många medlemsstater har vidtagit nya åtgärder i syfte att förbättra kopplingarna mellan offentligägda forskningsinstitut och näringslivet. Det finns dock fortfarande utrymme för förbättringar i utformningen av samarbetsmekanismerna om man vill åstadkomma mer affärsmässigt inriktade tekniköverföringar.

[3] Motsvarande andel för Förenta staterna var 28,7 procent 1998.

Ytterligare offentliga medel har anslagits till FoU i Irland, Italien, Nederländerna och Sverige, men än viktigare är att ökad betoning har lagts vid skapandet av så kallade "kompetenscentra", innovativa kluster och olika tekniköverföringsmekanismer för att underlätta kommersialiseringen av FoU. Gemenskapens strategi "Mot ett europeiskt område för forskningsverksamhet" har utarbetats för att komma till rätta med fragmenteringen och uppdelningen av FoU-ansträngningarna inom EU genom att sammanbinda forskningsnätverk över gränserna och genom att underlätta samarbete. En överenskommelse om ett gemenskapspatent har ännu inte träffats.

Informations- och kommunikationsteknik (IKT)

Att den ekonomiska tillväxten varit svagare inom EU jämfört med Förenta staterna under andra halvan av 1990-talet hänger samman med att EU:s IKT-producerande sektor är mindre och att IKT-investeringarna i andra sektorer av ekonomin varit lägre. 1999 stod den IKT-producerande sektorn inom EU för en betydligt lägre andel av BNP (4,2 procent) än motsvarande sektor i Förenta staterna (6,8 procent). EU har dock knappat in på Förenta staterna när det gäller IKT-spridning. Under 2000 uppgick IKT-utgifterna till 5,8 procent av BNP, vilket var något mer än de

5,6 procent som noterades i Förenta staterna. Det är en indikator på vilka framsteg som gjorts inom EU när det gäller IKT-spridning.

En annan indikator är Internetpenetrationen bland EU:s hushåll, vilken ökade med tio procentenheter mellan april och oktober 2000 (till 28 procent). Det förekommer dock stora skillnader mellan medlemsstaterna. Vissa medlemsstater (Danmark, Nederländerna och Sverige) har nått en Internetpenetration som till och med överträffar Förenta staterna, medan den i andra länder (Grekland, Frankrike, Spanien och Portugal) är mycket lägre. Skillnaderna i Internetanvändning mellan olika länder kan förklaras av skillnader i lokala teletaxor, innehav av hemdatorer och tjänsteleverantörernas tillförlitlighet. Bredbandsnät och nya accessverktyg i kombination med liberaliseringen av telekommunikationssektorn, särskilt den fria tillgången till accessnätet, gör Internettillgången både snabbare och billigare. Länder som Danmark, Tyskland, Frankrike och Förenade kungariket vidgar även Internettillgången genom offentlig-privata partnerskap eller genom att inrätta uppkopplingar i offentliga bibliotek. I linje med eEuropa-handlingsplanen håller alla medlemsstater på att koppla upp skolor till Internet i syfte att öka IT-kompetensen genom att förbättra och öka tillgången till och användningen av Internet i skolorna. Det återstår att se om det får någon effekt att medlemsstaterna använde olika mekanismer för att tilldela UMTS-licenserna, men valet av metod skulle kunna få en påverka spridningen av tredje generationens mobiltelefoni.

Att den elektroniska handeln utvecklats långsammare än väntat, särskilt i konsumentledet, ger särskild anledning till oro. Detta trots betydande framsteg när det gäller regelverket och åtgärder för att förbättra konsumenternas förtroende. Endast 66 procent av de små och medelstora företagen och 76 procent av de stora företagen har tillgång till Internet. Endast 6 procent kan bedriva elektronisk handel i egentlig mening. Även på detta område föreligger stora skillnader mellan länderna. Införandet av en fast telefonavgift oavsett antal markeringar i länder som Tyskland, Förenade kungariket och Spanien gör det möjligt för människor att surfa och göra inköp via Internet utan att behöva ta hänsyn till någon minutavgift.

Utbildnings- och vidareutbildningsaspekter på det kunskapsbaserade samhället

De flesta medlemsstater har vidtagit åtgärder för att stärka utbildnings- och vidareutbildningsansträngningarna, särskilt mot bakgrund av den väldokumenterade bristen på IKT-kunniga inom EU. Även om nästan hälften av den arbetande befolkningen använder datorer i sitt arbete har färre än 22 procent fått någon formell IT-utbildning. Den allmänna utbildningens betydelse är naturligtvis viktig att framhålla i detta sammanhang. Det är intressant att konstatera att det är i de nordiska länderna, där spridningen av IKT har varit som snabbast, som de offentliga utgifterna för utbildning också är som störst som andel av BNP. Erfarenheterna hittills från Förenta staterna antyder att det kunskapsbaserade samhället har potentialen att skapa arbetstillfällen i hela ekonomin -- i olika sektorer, yrkeskategorier och kompetensnivåer. De nya arbetstillfällena inom EU har främst varit inom områden där det krävs hög utbildning (t. ex. företagsledare, yrkesmän, tekniker), där IKT-kompetens kan vara mer efterfrågad. Andra sidan av samma mynt är dock att det fortfarande skapas mycket få arbetstillfällen för lågutbildade inom EU. Utbildningsåtgärder där man tar hänsyn till denna grupps behov (bland annat behovet av att förbättra både baskunskaperna och IKT-kompetensen) har kanske varit mer begränsad.

2.6 Säkerställa effektiva produktmarknader

I 2000 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken rekommenderas att i) fullständigt och effektivt genomföra inremarknadslagstiftningen; ii) säkerställa att konkurrensmyndigheterna är oberoende; iii) minska det statliga stödet; iv) fullborda liberaliseringen av telekommunikationsmarknaden; v) påskynda avregleringen av energi-, post- och transportsektorerna samt fullständigt genomföra de gemenskapsdirektiv som öppnar marknaderna för försörjningsföretagen (el, gas, vatten); vi) förstärka konkurrensen i tjänstesektorerna; vii) minska regleringsbördan på företagen; viii) utveckla en systematisk strategi beträffande regleringsramen för tjänster; samt ix) övervaka att de olika reformerna av regelverket genomförs effektivt.

Under det senaste året har EU:s produktmarknaders funktion förbättrats tack vare att nationella åtgärder på olika områden samordnas på ett bättre sätt än tidigare, att inremarknadsdirektiv i ökad utsträckning genomförs, att konkurrensmyndigheternas befogenheter förstärkts och att telekommunikationssektorn, och i mindre grad energisektorn, avreglerats. Däremot har arbetet gått långsammare när det gäller offentlig upphandling, statligt stöd, förvaltningsreformer och ansträngningar att minska regleringsbördan på näringslivet. Problem återstår när det gäller att skapa en verkligt integrerad marknad för företagstjänster på EU-nivå, att ytterligare öppna upp transportsektorn för konkurrens och att avreglera postsektorn.

Fullbordande av den inre marknaden

Undersökningar visar att näringslivet är allt nöjdare med hur den inre marknaden fungerar. Det ligger i linje med det faktum att genomförandet av inremarknadsdirektiven har förbättrats avsevärt i de flesta medlemsstater. Skillnaden i genomförandegrad mellan Grekland och andra medlemsstater har dock ökat eftersom vissa viktiga reformer ännu inte har genomförts i det landet. Frankrike och Portugal har ökat sin genomförandegrad, men antalet ogenomförda direktiv är fortfarande tre gånger större än i de länder som genomfört flest direktiv.

Vissa medlemsstater, däribland Spanien och Italien, har kraftigt ökat sina ansträngningar att göra marknaden för offentlig upphandling öppnare. Bland annat planerar man att öka användningen av elektroniskt offentliggörande och spridning av anbudsförfaranden. Detta skulle kunna bidra till att avhjälpa det strukturella problemet med otillräckligt öppna anbudsförfaranden, särskilt på lokal och regional nivå. Andelen offentliga anbudsförfaranden som offentliggjorts i den officiella tidningen som andel av BNP är fortfarande relativt låg i Tyskland, Nederländerna och Österrike. Om det nya lagpaket som kommissionen lade fram i maj 2000 antas och genomförs snabbt kommer det att leda till ökad insyn, öppenhet och konkurrens på marknaderna för offentlig upphandling.

På konkurrenspolitikens område går utvecklingen i rätt riktning. I de flesta medlemsstater har konkurrensmyndigheternas befogenheter, oberoende och resurser utökats, vilket är positivt, även om arbetet med att förbättra den institutionella ramen skulle kunna fortskrida snabbare i vissa länder.

Det statliga stödet till vissa sektorer och det individuella statliga stödet minskar gradvis i de flesta medlemsstater, men fortsätter att snedvrida konkurrensen på de europeiska marknaderna, särskilt i Belgien, Tyskland, Frankrike och Portugal, [4] där dylikt stöd fortfarande är relativt omfattande. Europeiska kommissionen avser skapa ett offentligt register över statligt stöd och offentliggöra en första resultattavla beträffande statligt stöd första halvåret 2001. Registret och resultattavlan skall öka öppenheten i medlemsstaternas och gemenskapens politik på detta område.

[4] Att denna typ av stöd är så omfattande i Portugal beror främst på ett enskilt regionalstödsprogram för Madeira - på motsvarande 0,8 procent av BNP - som i många avseenden liknar ett sektorstödprogram. Sedan januari 2001 går det inte längre att ansöka om nytt stöd enligt detta program och Portugals förslag att förnya det håller för närvarande på att granskas av kommissionen.

Under det senaste årtiondet har varumarknaderna inom EU blivit alltmer integrerade, vilket lett till ökad konkurrens och en gradvis konvergens i prisnivåerna mellan medlemsstater. Konsumentprisskillnaderna mellan medlemsstaterna minskade från 18,2 procent 1992 till uppskattningsvis 14,4 procent 1999. Tekniska hinder för gränsöverskridande handel inom EU är fortfarande ett problem, särskilt inom vissa sektorer (i synnerhet livsmedel och drycker samt motorfordon).

Försörjningsföretagen

Vissa av de sektorspecifika ekonomiska reformer som genomförts har redan börjat ge utdelning i form av prisminskningar för konsumenten. Liberaliseringen av telekommunikationssektorn har till exempel bidragit till betydande minskningar i kostnaderna för fjärrsamtal. Den tekniska utvecklingen har också påverkat. I Belgien, Spanien, Italien och Österrike är dock fjärrsamtal inom landet fortfarande relativt dyra. Priserna har sjunkit mindre för lokalsamtal, vilket (i många fall) i stor utsträckning beror på en omfördelning av avgifterna. Det antyder dock också att ansträngningarna att stärka konkurrensen i de lokala accessnäten måste fortsätta.

På energimarknaden går utvecklingen något långsammare. Prisminskningarna och förbättringarna av tjänsternas bredd och kvalitet har i regel varit tydligast i de länder som har kommit längst med att liberalisera sina marknader, samtidigt som man sett till att kraven på att tillhandahålla allmännyttiga tjänster uppfyllts och att det råder en tillräcklig konkurrens på de liberaliserade marknaderna. Att det inrättats oberoende regleringsansvariga myndigheter har bidragit till att konsolidera reformerna i de flesta medlemsstater. I Tyskland har till exempel liberaliseringen av energisektorn kommit långt, men inget oberoende regleringsansvarigt organ har skapats, vilket har varit en av de faktorer som bidragit till stora regionala skillnader i avgifter för användandet av lokala elektricitetsdistributionsnät. En fullständig liberalisering av marknaden med enhetligt genomförda regler och strikta tidsfrister på både produktions- och distributionssidan bör nu vara målet.

Att ytterligare öppna upp transportsektorn för konkurrens och liberaliseringen av postsektorn fortsätter att orsaka problem. I postsektorn blir det allt mer angeläget att komma till en överenskommelse om att öppna upp marknaden och om den regleringsram som skall inrättas. När det gäller järnvägstransporter ingicks en överenskommelse om en öppning av marknaderna för internationell godstrafik, men beträffande persontrafik och inhemsk godstrafik kvarstår problemen. När det gäller offentliga tåg- och vägtransporter har ett antal mindre steg (en översyn över avgiftssystemet för tillträde till spårnätet i Frankrike, den rättsliga åtskillnaden mellan ansvaret för spårnätet och den löpande tågtrafiken i Italien, införandet av ett koncessionssystem för buss-, spårvägs- och tunnelbanetransportnäten i Nederländerna, osv.) tagits för att underlätta en öppning av marknaderna i ett senare skede. När det gäller flygtrafik är det angeläget att vidta ytterligare åtgärder, vilka bör bygga på rekommendationerna från högnivågruppen för reformer av flygtrafiken beträffande skapandet av en inre marknad för flygtrafik inom EU och översynen av reglerna om hur flygplatssloterna fördelas.

Tjänster

De flesta företag som ägnar sig åt gränsöverskridande tillhandahållande av tjänster rapporterar om att det finns kvar hinder för deras verksamhet i andra länder. Särskilt de fria yrkena (advokater, revisorer osv.) är föremål för tillträdeshinder i många medlemsstater, bland annat Tyskland, Grekland och Italien. Eftersom det saknas en verkligt inre marknad för tjänster har kommissionen antagit en ny övergripande strategi för denna sektor. Konkurrensen inom distributionssektorn kommer dessutom att gynnas av om e-handeln i konsumentledet ökar, särskilt i Nederländerna, Sverige och Förenade kungariket, vilket är länder där e-handeln utgör ungefär en lika stor andel av den totala omsättningen i detaljhandeln som i Förenta staterna. Denna utveckling är av särskilt stor betydelse i länder som Sverige och Finland, vilka tog störst skada av att konkurrensen var otillräcklig i distributionsledet. Specifika åtgärder för att lösa detta problem måste dock vidtas i dessa två länder.

Reformering av regelverket

Olika åtgärder (bland annat en enda kontaktpunkt, "e-government" och reformering av företagsbeskattningen) har vidtagits för att minska den administrativa bördan på företagen, varvid särskild hänsyn tagits till nystartade företags och andra små och medelstora företags behov. Det finns dock fortfarande ett betydande utrymme för att förenkla den administrativa börda som medlemsstaterna lägger på företagen, särskilt i Belgien, Grekland, Spanien och Frankrike. De länder som har en stor offentlig sektor, som till exempel de nordiska medlemsstaterna, Italien, Nederländerna och Portugal, har gjort särskilda ansträngningar för att öka den offentliga förvaltningens effektivitet.

Det blir allt vanligare att offentliga organ eller offentlig-privata partnerskap tillhandahåller varor och tjänster på marknaderna. Eftersom de därmed konkurrerar direkt med privata företag måste regler fastställas för att garantera öppenhet och konkurrens på lika villkor. För att konkurrens skall leda till effektiva lösningar måste offentliga och privata enheter konkurrera enligt samma spelregler. I Nederländerna och Sverige funderar man på att vidta specifika åtgärder för att se till att så blir fallet.

Kommissionen har offentliggjort flera rapporter om sin granskning av hur reformerna genomförs och hur de påverkar effektiviteten och konsumenternas välfärd. "Benchmarking" har använts i allt högre grad på flera strukturpolitiska områden. I detta hänseende utgör den förteckning över strukturella indikatorer som upprättats ett användbart instrument för att jämföra hur arbetet fortskrider.

2.7 Stärka kapitalmarknaderna genom ytterligare integration och fördjupning

I 2000 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken rekommenderas att i) ett "gemensamt EU-pass för emittenter" införs; ii) hinder för investeringar i och av pensionsfonder undanröjs och att skillnaden mellan yrkesmässiga och mindre investerare förtydligas; iii) integrationen av statsobligationsmarknaderna främjas ytterligare; iv) effektiviteten i clearing- och avvecklingssystemen för värdepapper förbättras; v) effektiviteten i de gränsöverskridande betalningarna i detaljistledet ökas; vi) företagens årsredovisningar blir lättare att jämföra; vii) utvecklingen av nya företag och investeringar i riskkapital främjas; viii) samarbetet mellan de reglerings- och tillsynsansvariga myndigheterna inom EU intensifieras; samt att ix) EU-bestämmelserna om övertagandebud och om omstrukturering och likvidering av kreditinstitut och försäkringsföretag följs upp.

Vid Europeiska rådets möte i Lissabon framhölls behovet av att intensifiera ansträngningarna att skapa ett integrerat finansiellt system inom EU och man uppmanade till att genomföra gemenskapens handlingsplan för finansiella tjänster före 2005 och handlingsplanen för riskkapital före 2003. I linje med detta rekommenderades i 2000 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken att snabba åtgärder vidtas på ett antal prioriterade områden som anges i handlingsplanen för finansiella tjänster och i handlingsplanen för riskkapital.

Att genomföra handlingsplanen för finansiella tjänster

Arbetet har fortskridit på många av dessa prioriterade områden. Kommissionen har till exempel lagt fram förslag som syftar till att skapa ett fullt användbart "gemensamt EU-pass för emittenter" för investeringsföretag, förtydliga skillnaden mellan yrkesmässiga och mindre investerare, garantera att pensionsfonder har tillräcklig frihet att utveckla en effektiv investeringspolitik och att harmonisera redovisningsstandarderna. Kommissionen har också lagt fram ett meddelande om e-handel och finansiella tjänster, vilket bör bidra till att driva på förhandlingarna i rådet om utkastet till direktiv om distansförsäljning av finansiella tjänster. Det förslag till direktiv om övertagandebud som man hoppades skulle kunna antas före utgången av 2000 kommer att bli föremål för medling mellan rådet och parlamentet. Direktivet om avveckling av försäkringsföretag antogs och förhandlingarna om utkastet till direktiv om avveckling av kreditinstitut går enligt planerna. För att underlätta genomförandet av handlingsplanen för finansiella tjänster inrättades i juli 2000 Lamfalussygruppen, som hade i uppdrag att föreslå förbättringar i regleringsramen för värdepappersmarknaderna inom EU. Gruppens slutrapport offentliggjordes den 15 februari 2001 och innehåller rekommendationer om ett antal förändringar av förfarandena.

Att genomföra handlingsplanen för riskkapital

Arbetet med att utveckla riskkapitalmarknaderna inom EU har också fortskridit. Utöver de åtgärder enligt handlingsplanen för finansiella tjänster som har betydelse för genomförandet av handlingsplanen för riskkapital har arbetet också gått framåt på nationell nivå.

Ett viktigt område där det krävs åtgärder på nationell nivå har varit liberaliseringen av de lagar och bestämmelser som begränsar de institutionella investeringarna i aktiemarknader och riskkapital. Endast i fyra medlemsstater (Irland, Nederländerna, Finland och Förenade kungariket) finns det inte några dylika begränsningar - förutom ett allmänt stabilitetskrav - på institutionella investeringar i aktier. Reglerna har liberaliserats i Belgien, Sverige, Frankrike, Italien och Spanien och den danska regeringen avser införa regler för institutionella investeringar i aktier som baseras på stabilitetshänsyn. Finland och Förenade kungariket vidtar åtgärder för att ytterligare främja att de institutionella investerarnas investerar i aktiemarknaderna.

Ett annat viktigt område där det krävs åtgärder på nationell nivå gäller undanröjandet av skattemässiga hinder för riskkapitalinvesteringar (som bör uppnås genom anpassning av företags- och realisationsvinstbeskattningen). I flera medlemsstater har man börjat angripa dessa hinder. I Belgien har skattemässiga åtgärder vidtagits till förmån för avknoppningar och nystartade företag. I Frankrike ges skattemässiga incitament till investeringar av företagsänglar. Grekland och Spanien har utvidgat befintliga skattelättnader för realisationsvinster. Italien har förstärkt sitt dubbelinkomstskattesystem från 1998 som gynnar aktiefinansiering av företag. För lite har dock gjorts när det gäller att undanröja de negativa effekterna av konkurs- och obeståndsreglerna, förutom i Italien och Nederländerna. Alltför få länder har vidtagit åtgärder för att se till att beskattningen av aktier och aktieoptioner inte verkar hämmande på företagandet.

Som rekommenderas i lägesrapporten om handlingsplanen för riskkapital från oktober 2000 måste medlemsstaternas ansträngningar intensifieras, påskyndas och utvidgas om handlingsplanen för riskkapital skall vara genomförd innan tidsfristen går ut 2003.

Att slå vakt om den finansiella stabiliteten

I 2000 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken berördes frågan om stabilitet inom EU:s finansiella system och det rekommenderades att samordningen mellan de nationella tillsynsmyndigheterna bör förbättras. Även om det inte förordades någon förändring av det befintliga institutionella systemet rekommenderades det att systemets praktiska funktion skulle förbättras.

Flera medlemsstater har vidtagit åtgärder för att förbättra samordningen mellan sina nationella tillsynsmyndigheter. I Tyskland har planer på att integrera tillsynsmyndigheterna för banksektorn, försäkringssektorn och värdepappersmarknaderna aviserats. I Frankrike skall bank- och försäkringstillsynsmyndigheterna öka sin samordning, medan värdepapperstillsynsmyndigheterna skall slås samman. I Nederländerna har ett formellt rådgivande organ inrättats som skall fungera som ett forum där de olika finansiella tillsynsmyndigheterna diskuterar sektorövergripande frågor. I Portugal bör bildandet av ett nationellt råd för de finansiella tillsynsmyndigheterna bidra till samordningen mellan de olika tillsynsmyndigheterna i det finansiell systemet. Åtgärder har också vidtagits för att förbättra informationsutbytet mellan tillsynsmyndigheter i olika medlemsstater. De danska, svenska och norska finansiella tillsynsmyndigheterna har till exempel undertecknat ett samarbetsavtal som omfattar hela den finansiella sektorn. Det förefaller dock nödvändigt att bygga vidare på det arbete som redan gjorts.

2.8 Effektivisera arbetsmarknaderna

I 2000 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken rekommenderas att i) främja övergången från passiva till aktiva åtgärder; ii) se över och reformera skatte- och bidragssystemen; iii) verka för att öka arbetskraftens rörlighet; iv) modernisera arbetets organisation; v) öka ansträngningarna för att skapa lika möjligheter för män och kvinnor; samt vi) arbeta för att före utgången av 2000 göra arbetsmarknaden mer integrerande.

Förbättringen av situationen på arbetsmarknaden fortsätter med snabb ökning av sysselsättningen (1,7 procent) och en minskning av arbetslösheten med nästan en procentenhet under 2000. Detta förklaras till stor del av konjunkturuppgången, men det finns också tecken på att den strukturella arbetslösheten har sjunkit, tack vare strategin med arbetsmarknadsreformer och aktiva åtgärder för att förbättra anställbarheten. Långtidsarbetslöshetens andel av den totala arbetslösheten sjönk från över 49 procent 1997 till 45,7 procent 1999. Utvecklingen har dock varit ojämn och vissa trycket på vissa arbetsmarknader börjar bli högt.

Några medlemsstater (Danmark, Nederländerna och Förenade kungariket) skördar frukterna av de genomgripande arbetsmarknadsreformer som genomfördes tidigare. Problem kvarstår dock i alla medlemsstater och de flesta har tillämpat en alltför splittrad strategi och har därmed misslyckats med att utnyttja de eventuella synergieffekterna mellan olika reformer. Totalt sett har medlemsstaterna inte till fullo utnyttjat de möjligheter som de nuvarande makroekonomiska förhållandena erbjuder att inleda de strukturreformer som behövs för att de senaste årens förbättrade utveckling av sysselsättningen skall hålla i sig.

Aktiva arbetsmarknadsåtgärder

Ett område där arbetet gått framåt gäller genomförandet av aktiva och förebyggande åtgärder för att bekämpa ungdoms- och långtidsarbetslösheten. Endast Belgien, Grekland och Italien måste fortfarande vidta betydande ytterligare åtgärder för att före år 2002 nå de mål beträffande tidig aktivering som anges i sysselsättningsriktlinjerna. Även om många medlemsstater har ökat utgifterna för aktiva åtgärder de senaste åren måste dock ansträngningarna att förbättra utformningen och uppföljningen av dessa åtgärder ökas för att säkerställa effektivitet.

De flesta medlemsstater ökar stödet till unga människor med inlärningssvårigheter och vidtar åtgärder för att ge unga människor större förmåga att anpassa sig till tekniska och ekonomiska förändringar. Alla medlemsstater förbättrar IKT-utrustningen i skolorna. De ägnar också ökad uppmärksamhet till främjandet av det livslånga lärandet, även om endast Danmark, Irland, Nederländerna, Finland, Sverige och Förenade kungariket har utarbetat en genomgripande strategi.

Skatte- och bidragssystemen

Det finns stort utrymme för ytterligare reformer av skatte- och bidragssystemen för att det skall finnas tillräckliga incitament att söka och ta arbete, särskilt med tanke på behovet av att öka utbudet av arbetskraft i många medlemsstater. Detta gäller också några med mycket låg officiell arbetslöshet men där det finns ett betydande antal "dolda arbetslösa" som erhåller passiva bidrag, som till exempel Danmark, Luxemburg, Nederländerna och Förenade kungariket. Passiva bidrag omfattar sjuk- och förtidspension, vilka utbetalas utan krav på att mottagaren söker arbete. Några medlemsstater har reformerat förtidspensionssystemen eller vidtagit andra åtgärder för att minska incitamenten att tidigt lämna arbetsmarknaden.

Under 1990-talet vidtog flera medlemsstater reformer av skatte- och bidragssystemen, men endast i några fall togs ett helhetsgrepp på både skatter och bidrag. Många medlemsstater har sänkt skatterna på arbete den senaste tiden (se avsnitt 2.3) och ytterligare reformer har aviserats. Under 2000 har det dock gjorts alltför lite när det gäller reformer av bidragssystemet eller övergripande reformer av skatte- och bidragssystemen, trots att det är den totala effekten av skatter och bidrag som är avgörande när människor bestämmer hur mycket de vill arbeta. Flera medlemsstater (Belgien, Frankrike, Nederländerna, Österrike och Förenade kungariket) har vidtagit eller avser att vidta åtgärder där den kombinerade incitamentseffekten av skatter och bidrag uttryckligen beaktas. Dessa bidrag som är kopplade till arbete syftar oftast till att bättra på lågavlönade arbetstagares eller familjers inkomster samtidigt som de negativa effekterna på incitamentstrukturen till följd av höga effektiva marginalskatter ska minimeras.

Flexibilitet och modernisering av arbetsmarknaden

Bristande flexibilitet på arbetsmarknaden är en av de faktorer som förklarar varför den strukturella arbetslösheten fortfarande är hög i Belgien, Tyskland, Grekland, Spanien, Frankrike, Italien och Finland. Trots att det i de flesta fall dessutom förekommer mycket stora regionala skillnader har mycket lite gjorts för att där så är lämpligt reformera lönebildningssystemen så att dessa i högre grad motsvarar de lokala produktivitets- och arbetsmarknadsförhållandena. Vissa begränsade åtgärder har vidtagits för att främja arbetskraftens rörlighet, men på detta område måste det göras mer. Rörligheten hindras av trögheter på bostadsmarknaden i flera medlemsstater och av att det görs få framsteg beträffande det ömsesidiga erkännandet av utbildningar och möjligheterna att föra över i pensionsrättigheter.

Det har gjorts vissa framsteg i arbetet med att modernisera organisationen av arbetet. Till exempel har deltidsarbete och mer flexibla arbetsarrangemang underlättats. Överenskommelser på dessa områden kan ha dämpat eventuella negativa effekter av de lagstadgade minskningarna av arbetstiden. Arbetsmarknadens parter har dock inte engagerat sig tillräckligt på detta område. Om inte de stelheter som finns i befintliga anställningsavtal åtgärdas finns det en risk att arbetsgivarna kommer att tvingas att förlita sig på kortfristiga avtal, även i situationer där långfristigare lösningar vore att föredra.

Ingenting gjordes under 2000 för att reformera den strikta lagen om anställningstrygghet för tillsvidareanställda i Spanien, Frankrike, Italien och Portugal. I dessa länder ökade visstidsanställningarna mycket snabbare än tillsvidareanställningarna, vilket understryker behovet av ökad flexibilitet.

Lika möjligheter för män och kvinnor samt social integration

När det gäller lika möjligheter för män och kvinnor har de flesta medlemsstater vidtagit specifika åtgärder för att lösa problemen med låg kvinnlig sysselsättningsgrad, yrkesmässig segregering och löneskillnader mellan män och kvinnor. Dessa bedöms i detalj i den gemensamma sysselsättningsrapporten för 2000. Endast ett fåtal åtgärder föreslås i två av de länder där den kvinnliga sysselsättningsgraden är som lägst, nämligen Grekland och Italien. Reformeringen av skatte- och bidragssystemen i vissa medlemsstater (som t. ex. Luxemburg och Nederländerna) verkar ge utdelning i form av ökat kvinnligt deltagande. Dessutom har nästan alla medlemsstater vidtagit betydande åtgärder för att förbättra barnomsorgsmöjligheterna för arbetande föräldrar.

När det gäller den sociala integrationen är framstegen med att minska arbetslösheten - särskilt ungdoms- och långtidsarbetslösheten - under loppet av 2000 ett positivt tecken. Alltför lite har dock gjorts för att ta itu med de grundläggande stelheter som är orsaken till de mycket stora regionala skillnaderna i arbetslöshet, vilket har allvarliga följder för den sociala sammanhållningen. I takt med att den totala arbetslösheten har sjunkit har det dessutom blivit tydligare att den har en oproportionerlig effekt på vissa områden och socialgrupper. Flera medlemsstater har tagit sysselsättningsinitiativ som är inriktade på eftersatta områden, ensamstående föräldrar och etniska minoriteter, för att nämna tre exempel. Många medlemsstater har inriktat minskningarna av skatten på arbete mot de lågavlönade, delvis i syfte att förbättra utsikterna att få ett arbete för de lågutbildade, vilka också är starkt överrepresenterade bland de arbetslösa. Det finns dock ett behov av att ha en mer integrerad syn på den sociala integrationen och kombinera åtgärder på olika områden i linje med de gemensamma mål som angavs vid Europeiska rådets möte i Nice.

2.9 Främja en hållbar utveckling

2000 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken var de första som innehöll ett särskilt avsnitt om en hållbar utveckling. Medlemsstaterna rekommenderades att i) införa eller vidareutveckla marknadsbaserade instrument som beskattning, användaravgifter, ansvar för och försäkring mot miljöförstöring och handel med utsläppsrätter; bidra till att uppnå EU:s mål enligt Kyotoprotokollet; samt verka för att sambandet mellan ekonomisk tillväxt och belastning på miljön bryts; ii) ompröva subventioner och skattelättnader till enskilda sektorer och andra befintliga bestämmelser som har en negativ inverkan på miljön samtidigt som andra relevanta ekonomiska och sociala faktorer beaktas; iii) verka för att det fastställs en lämplig ram för energibeskattning på EU-nivå.

Ett antal medlemsstater vidtog åtgärder för att främja marknadsbaserade lösningar på olika miljöproblem. Tyskland fortsatte att genomföra omläggningen av skattetrycket från arbete till energi. Frankrikes försök att göra likadant genom att utsträcka Taxe générale sur les activités polluantes till att omfatta elektricitetsanvändning underkändes av konstitutionsdomstolen. I Förenade kungariket fortsatte förberedelserna för att införa en intäktsneutral klimatförändringsavgift, där intäkterna skall gå till att sänka de sociala avgifterna. Danmark inrättade ett system för handel med utsläppsrätter beträffande koldioxidutsläpp från elektricitetssektorn. I Nederländerna har ett system för handel med utsläppsrätter för NOx från industrin kopplats till ett frivilligt åtagande från industrin att minska NOx-intensiteten i energikonsumtionen och de totala utsläppen.

I vissa medlemsstater infördes nyligen specifika incitament för miljövänligt beteende.

För att vatten skall användas på ett mer hållbart sätt är det viktigt att denna tillgång åsätts ett korrekt pris så att samtliga kostnader täcks. I linje med ramdirektivet om vatten har prissättningen en allt större betydelse i flera medlemsstaters vattenpolitik. Det finns dock stora skillnader mellan medlemsstaterna när det gäller vilka system de tillämpar och i många fall påverkas fortfarande utbudsförhållandena av subventioner till vattensektorn.

Några medlemsstater fortsätter att bevilja betydande subventioner för vissa energikällor, som till exempel kol, vilket har en negativ inverkan på miljön. Till följd av stigande oljepriser införde vissa medlemsstater punktskattelättnader (Frankrike, Italien och Nederländerna) eller genomförde andra åtgärder i syfte att minska transportkostnaderna (Belgien, Tyskland och Finland). I Italien frångicks således (tillfälligt) den planerade stegvisa ökning av punktskatterna som ingick som en del av en miljöskattereform. Det faktum att de berörda sektorerna erbjuds nedsatt bränsleskatt och undantag från gemenskapslagstiftningen - och för vilka den relativa prisökningen jämfört med de sektorer som inte erbjuds dessa undantag därför var större - talar för att man borde anlägga en mindre generös syn på beviljandet av dylika åtgärder. Så sent som vid Ekofinrådets möte i februari 2001 noterades att kommissionen inte avsåg föreslå ytterligare förlängningar av de undantag till förmån för vägtransporter som löper ut 2002.

Inga framsteg gjordes beträffande den tredje rekommendationen, det vill säga den om att komma överens om en ram för energibeskattningen på gemenskapsnivå.

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN

om genomförandet av 2000 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken

STATISTIKBILAGA

Innehållsförteckning

Diagram

1 Den ekonomiska utvecklingen i EU

2. Makroekonomisk politik i euroområdet

3. Offentliga utgifter för utbildning och FoU 1997

4. Grad av Internetanslutning

5. Offentlig upphandling och sektoriella och individuella (ad-hoc) staliga stöd

6. Prisutvecklingen för telekommunikationstjänster i procent mellan 1997 och 2000

7. Procentuella förändringar i elpriser mellan januari 1996 och juli 2000

8. Finansiering på kapitalmarknaderna i EU

9. Arbetsmarknadsläget i EU

Tabeller

1 Förändringar i uppskattningen av saldona för den offentliga sektorns finanser 2000

2. Förändring av de faktiska och konjunkturrensade saldona för den offentliga sektorns finanser 2000

3. Uppskattningar av överskott (+)/underskott (-) i den offentliga sektorns finanser

4. Löneutvecklingen 2000

>Hänvisning till>

>Hänvisning till>

>Hänvisning till>

>Hänvisning till>

>Hänvisning till>

>Hänvisning till>

>Hänvisning till>

>Hänvisning till>

>Hänvisning till>

>Hänvisning till>

>Hänvisning till>

>Plats för tabell>

>Hänvisning till>