EUROPEISKA GEMENTSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel, 28.7.1999 
KOM(1999) 396 slutlig 
Grönbok 
Skadeståndsansvar 
för produkter med säkerhetsbrister 
(framlagd av kommissionen) 
', Sammandrag 
Sedan 1985 ansvarar varje producent för att ersätta skador på medborgarnas hälsa, säkerhet 
eller egendom orsakade av en defekt i hans produkt, enligt direktiv 85/374/EEG, som är det 
första instrumentet i en gemenskapspolitik om tillverkares skadeståndsansvar. Syftet med 
detta direktiv är att skydda skadelidande och att stimulera till förbättringar av 
produktsäkerheten inom den inre marknaden genom en så enhetlig rättslig ram som möjligt, 
baserad på skälig fördelning av de risker som den moderna produktionen medför. 
Den verkliga utmaningen för denna politik är att maximera de positiva effekterna för 
konsumenterna (och särskilt att sörja för att de skadelidande erhåller bästa möjliga 
gottgörelse) samtidigt som kostnaderna hålls på en rimlig nivå (och särskilt att inte bromsa 
industrins kapacitet till nyskapande och forskning). Som livsmedelskriserna (galna kor, 
dioxin) på senare år visar, finns det inget som heter riskfritt. Därför bör varje samhälle kunna 
förlita sig på ett system som är väl anpassat till utvecklingen för att på bästa sätt ersätta dem 
som drabbas av skador orsakade av produkter. Det är därför nödvändigt att fastställa om ett 
instrument som direktiv 85/374/EEG fortsatt fyller sina syften mot bakgrund av de nya risker 
som gemenskapens samhällen kommer att möta under det nya århundradet. 
Grönbokens tillvägagångssätt 
Innan kommissionen överväger någon översyn av direktivet avser den att på grundval av 
denna grönbok samråda med berörda sektorer för att söka fastställa vilka effekter direktivet 
har haft för de skadelidande och för de berörda ekonomiska sektorerna och reflektera över 
lämplighet och typ av reform som krävs för att uppnå bättre rättssäkerhet för de berörda 
parterna. Tillkännagivandet av detta initiativ (som gjordes under den parlamentariska debatten 
om direktiv 1999/34/EG som syftade till att utvidga reglerna för strikt ansvar till att gälla även 
jordbruksråvaror) väckte naturligtvis de ekonomiska aktörernas, konsumenternas och de 
offentliga myndigheternas intresse. I en situation som skiljer sig ganska mycket från den som 
rådde 1985, är det ytterst viktigt att granska om direktivet fortfarande är effektivt och om så 
inte är fallet varför och hur det kan förbättras. Grönboken har således två syften. Dels att i 
ljuset av de berörda aktörernas erfarenheter (särskilt industrin och konsumenterna) samla in 
information för att utvärdera hur direktivet tillämpas "på fältet" och slutgiltigt bedöma om det 
fyller sitt syfte, dels att "testa" reaktionerna när det gäller en eventuell översyn av de 
känsligaste frågorna i denna lagstiftning. 
När det gäller den första delen rör det sig främst om att skaffa information för att granska hur 
direktivet uppfyller de mål som satts upp i det med hänsyn till de olika berörda sektorerna, 
dvs om det säkerställer ett fullgott skydd för skadelidande, om det bidrar till att avskräcka 
från att farliga produkter släpps ut på marknaden, om det ger aktörerna tillräcklig 
rättssäkerhet för att underlätta handeln inom gemenskapen, om de europeiska företagens 
konkurrenskraft har äventyrats genom direktivet, om försäkringssektorn har kunnat möta de 
risker som direktivet avser, om de offentliga myndigheterna och konsumentföreningarna 
uppfattar direktivet som ett användbart instrument i sin politik för att värna om de som 
skadats av produkter med säkerhetsbrister etc. 
När det gäller den andra delen anmodas samtliga berörda aktörer att inta en motiverad 
ståndpunkt till om det är berättigat att genomföra någon reform av direktiv 85/374/EEG. 
Antagandet av denna grönbok innebär inte att en rättslig översyn av direktivets innehåll inleds 
på detta stadium. Först när kommissionen har analyserat de svar som inkommit kommer den 
eventuellt att föreslå sådana åtgärder i sin andra rapport om direktivet som planeras vara 
färdigställd i slutet av år 2000. De "reformförslag" som anges nedan skall därför endast ses 
som olika diskussionsämnen för att lägga grunden till en öppen debatt. Denna grönbok 
föregriper inte kommissionens ståndpunkt vad avser instrumentets framtid. Bland annat 
följande diskussionsämnen tas upp: 
- Omsättandet i praktiken av den bevisbörda som lagts på den skadelidande 
- Införande av undantaget i fall av "utvecklingsskada" och utvärdering av ett eventuellt 
avskaffande av detta undantag. 
- Förekomsten av beloppsmässiga begränsningar och dessas berättigande. 
- Preskriptionstiden på 10 år och effekterna av en eventuell ändring. 
- Utvärdering av möjligheterna att teckna försäkring mot de risker som härstammar från 
produkter med säkerhetsbrister. 
- Förbättrad information om de uppgörelser som nåtts i fall som rör produkter med 
säkerhetsbrister. 
- Leverantörens ansvar. ~ 
- Typ av egendom och skador som omfattas. 
Inom Europeiska unionen, och till skillnad från den debatt som förs i Förenta staterna, utgör 
direktiv 85/374/EEG en kompromiss som sammanjämkar de olika intressen som står på spel. 
Medlemsstaternas politiska vilja, som kommer till uttryck i direktivets bestämmelser, att ha 
en balanserad ram för ansvar som styr förhållandet mellan företag och konsumenter bör inte 
underskattas. Kommissionen är ängelägen om att bevara denna sammanjämkning av 
intressen. Varje initiativ till reform av direktivet måste a priori vägledas av den jämvikt söm 
dess regler leder till. 
Slutligen är kommissionen angelägen om att arbetet utförs så att resultaten blir överblickbara 
och effektiva. För att föra analysen och debatten framåt, önskar kommissionen därför 
att de svar som lämnas baseras på fakta och inte endast på principiella ståndpunkter. 
Kommissionen anmodar alla berörda parter att sända in sina skriftliga kommentarer till de 
frågor som tas upp i denna grönbok inom fyra månader efter det att den har antagits av 
kommissionen. Intresserade parter kan svara på alla frågor de önskar, även om vissa av dem 
apriori riktar sig till andra typer av aktörer. Dessutom förväntar sig kommissionen olika svar 
från samma ekonomiska sektorer i de olika medlemsstaterna. Endast sådana svar kommer att 
göra det möjligt för kommissionen att utvärdera den verkliga effekt som direktivet har i de 
olika medlemsstaterna. 
Grönboken kan läsas på Internet (http://europa.eu.int/comm/dgl5/en/index.htm). De parter 
som medverkar i samrådet kan sända sina skriftliga kommentarer till kommissionen per post 
eller på annat sätt till följande adress: 
Europeiska kommissionen 
Generaldirektorat XV 
Rue de la Loi 200 
B-1049 BRYSSEL 
C 100 4/40 . 
Eller med e-post (d3@dgl5.cec.be). I detta fall är det bäst om den elektroniska versionen 
sänds i html-format. De kommentarer som sänds in på detta sätt kan komma att göras 
offentliga genom att läggas ut på Internet, om inte avsändaren uttryckligen begär något 
annat. 
Uppföljning till grönboken , 
Efter samrådet kommer kommissionen att kartlägga direktivets verkan och dra relevanta 
slutsatser beträffande en eventuell reform av direktivet. En rapport härom kommer att läggas 
fram i slutet av år 2000 till gemenskapens institutioner. Denna rapport skulle eventuellt 
kunna åtföljas av ett vederbörligen motiverat förslag till översyn. 
Innehållsförteckning 
1. INLEDNING 
1.1 VARFÖR EN GRÖNBOK? 
1.2 HUR SVARAR MAN PÅ GRÖNBOKEN? 
2. VILKA ÄR EFFEKTERNA AV DIREKTIV 85/374/EEG? 
2.1 EFFEKTEN PÅ DEN INRE MARKNADEN 
2.1.1 HANDELN INOM GEMENSKAPEN 
2.1.2 SITUATIONEN I VÄRLDEN 
2.2 SKYDDET AV MEDBORGARNAS HÄLSA OCH SÄKERHET 
2.3 EFFEKTER PÄ INDUSTRIN OCH FÖRSÄKRINGSSEKTORN 
3. ÄR EN ÖVERSYN AV DIREKTIV 85/374/EEG MOTIVERAD? 
3.1 BEVARANDE AV JÄMVIKTEN 
3.2 UPPSLAG TILL EN EVENTUELL REFORM 
Bevisbörda 
Utvecklingsskada 
Beloppsmässiga begränsningar 
Preskriptionstider och tidsbegränsning för den skadelidandes rättigheter 
Skyldighet att teckna försäkring 
Större insyn 
Leverantörens ansvar 
Produkter som omfattas av direktivet 
Skador som omfattas av direktivet 
Tillgång till rättsmedel 
Övrigt 
Bilagor 
1. INLEDNING 
På en inre marknad som är öppen för alla medborgare är det absolut nödvändigt att en person 
som har lidit skada genom att använda eller konsumera en defekt produkt eller genom att ha 
exponerats för en defekt produkt har rätt att erhålla ersättning. Sedan 1985erkänns denna rätt 
genom direktivet om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister , enligt vilket en 
tillverkare av en defekt lös sak är skyldig att ersätta enskilda personer för skador på deras 
hälsa eller egendom. Ett barn som skadas när en flaska med kolsyrad dryck exploderar, en 
anställd som förlorar ett finger på grund av att han använt ett defekt verktyg eller en 
fotgängare som blir påkörd av en bil med felande bromsar omfattas sålunda av denna rätt, 
oavsett om tillverkaren har varit försumlig eller ej (principen om objektivt eller strikt 
skadeståndsansvar). 
Den politik för tillverkarens skadeståndsansvar som fastställs genom direktiv 85/374/EEG 
berör direkt tillverkare och skadelidande. Men distributörer, försäkringsbolag, domstolar, 
offentliga myndigheter och yrkesutövare berörs dock också i olika hög grad av tillämpningen 
av direktivet. Det skadeståndsansvar som fastställs genom denna gemenskapslagstiftning 
utgör en sammanhängande ram där hänsyn tas till de olika intressen som spelar in. 
- Å ena sidan gäller det medborgarna som måste hantera de risker beträffande hälsa och 
fysiskt och materiellt välbefinnande som ett modernt samhälle präglat av en snabb teknisk 
utveckling medför. 
- Å andra sidan gäller det tillverkarna som önskar undvika de snedvridningar av konkurrensen 
som olika regler för skadeståndsansvar kan leda till och som vill minska dessa skillnaders 
effekt på nyskapande, konkurrenskraft och skapande av arbetstillfällen. 
Denna ansvarsram kan säkra de skadelidandes välbefinnande (genom att säkerställa att de får 
ersättning och genom att avskräcka från saluföring av produkter med säkerhetsbrister) och 
minimisera industrins kostnader genom att inte i överdriven mån hindra dess möjligheter till 
nyskapande, skapande av arbetstillfällen och export. Genom rättvis fördelning av riskerna 
består ramen för politiken för producentansvar av följande inslag: 
- Tillverkaren har strikt ansvar gentemot den skadelidande. 
- Den skadelidande måste bevisa skadan, defekten och orsakssambandet mellan 
defekten och skadan. 
- Alla aktörer inom produktionskedjan, är solidariskt ansvariga gentemot den 
skadelidande, för att garantera ekonomisk ersättning för skadan. 
- Tillverkaren kan fritas från ansvar om han kan bevisa att vissa fakta föreligger som 
uttryckligen anges i direktivet. 
- Ansvaret är tidsbegränsat genom enhetliga tidsperioder. 
- Tillverkarens ansvar gentemot den skadelidande får inte inskränkas eller uteslutas 
genom avtal. 
- Det ekonomiska skadeståndsansvaret begränsas på en hög nivå, men begränsningen är 
valfri för medlemsstaterna. 
Rådets direktiv av den 25 juli 1985 (85/374/EEG) (EGT L 210, 7.8.1985, s. 29) Se bilaga 4. 
- Direktivets innehåll skall ses över regelbundet i ljuset av de effekter det har för 
skadelidande och tillverkare. 
Direktiv 85/374/EEG täcker inte defekta tjänster. Kommissionen har i sin handlingsplan för 
konsumentpolitiken 1999-20012 tillkännagett att man ämnar granska huruvida tjänsternas 
säkerhet behöver ökas. Med utgångspunkt i denna analys kommer kommissionen att lägga 
fram initiativ om tjänsternas säkerhet och leverantörernas ansvar. Kommissionen kommer 
sedan att fatta beslut med ledning av ett ingående samråd med företag och konsumenter. 
1.1. Varför en grönbok? 
Syftet med den här grönboken är att förbereda den rapport om tillämpningen av direktivet om 
tillverkarens skadeståndsansvar som kommissionen avser lägga fram i slutet av år 2000 . 
Efter den första rapporten 1995 (som lades fram när det endast förekommit få fall där 
direktivets bestämmelser tillämpats på grund av det sena genomförandet av direktivet ), 
inleder denna grönbok den andra fördjupade analysen av direktiv 85/374/EEG. Detta sker i en 
situation som skiljer sig från den som rådde under åren 1985 och 1995, vilket särskilt beror på 
den nya dynamik som politiken till skydd för medborgarnas hälsa och säkerhet fått efter 
krisen med galna ko-sjukan. 
I den första rapporten drog kommissionen slutsatsen att de erfarenheter som man kunde dra 
från genomförandet av direktivet fortfarande var begränsade. 1995 förfogade 
medlemsstaterna endast över mycket begränsad rättspraxis i ämnet. Med hänsyn till de 
uppgifter som fanns tillgängliga 1995, ansåg kommissionen att det inte var nödvändigt att 
lägga fram några förslag om ändringar av direktivet. Emellertid krävde vissa aspekter av 
direktivet som rörde konsumentskydd och den inre marknadens funktion fortsatt 
uppmärksamhet. Detta var exempelvis fallet när det gällde undantaget för jordbruksråvaror. 
Efter krisen med "galna ko-sjukan" och i enlighet med direktiv 99/34/EG, skall 
medlemsstaterna nu tillämpa föreskrifterna i direktiv 85/374/EEG för icke bearbetade 
jordbruksråvaror. 
Kommissionen ämnar först {punkt 2 i grönboken) samla in så kompletta uppgifter som möjligt 
om direktivets effekter på den inre marknadens funktion, skyddet av medborgarnas hälsa och 
säkerhet, industrins konkurrenskraft och dess förmåga till nyskapande samt på finanssektorn 
(försäkringar). Avsikten är att skaffa upplysningar om 1) vilka effekter som tillämpningen 
av direktivet har gett, om det har medfört mer fördelar än kostnader, särskilt när det 
gäller det skydd som de skadelidande erbjuds och de kostnader som företagen bär och 
2) hur och varför direktivet ger upphov till dessa effekter. Därefter avser kommissionen 
att på grundval av flera diskussionsämnen (punkt 3 i grönboken) fastställa 3) vilka aspekter 
av direktivet som bör reformeras för att öka; dess sociala fördelar samtidigt som 
kostnaderna bevaras på en skälig nivå. 
Kommissionens meddelande "Handlingsplan för konsumentpolitiken 1999-2001", 
KOM(98) 696, 1.12.98. 
Kommissionen måste regelbundet rapportera till gemenskapsinstitutionerna om tillämpningen 
av bestämmelserna i direktivet (jfr artikel 21 - vart femte år om den allmänna tillämpningen av 
direktivet, artikel 15.3 och artikel 16.2 - 10 år efter dagen för anmälan av direktivet om 
utvecklingsskada och den beloppsmässiga begränsningen som avses i artikel 18.2 - vart femte 
år se över och eventuellt ompröva beloppen i direktivet). 
Kommissionen lade fram sin första rapport om tillämpningen av direktivet den 13.12.95 
(KOM(95)617), baserad på en verkansstudie som genomfördes 1994. 
Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/34/EG av den 10 maj 1999 om ändring av rådets 
direktiv 85/374/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om 
skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister (EGT L 141,4.6.99). 
På grundval av de uppgifter, och kommentarer som den erhållit, kommer kommissionen att 
lägga fram sina slutsatser till parlamentet och rådet i den rapport om tillämpningen' av 
direktivet som kommer att presenteras under år 2000. Denna rapport kommer att identifiera 
brister i genomförandet av det nuvarande direktivet och de områden som eventuellt bör 
förbättras. Om kommissionen anser att direktiv 85/374/EEG bör ändras, kommer ett 
lagförslag att läggas fram i detta syfte. Denna grönbok föregriper inte kommissionens 
ståndpunkt om direktivets framtid. 
Det är omfånget och mångfalden av de intressen som står på spel som gjort att kommissionen 
har valt att utnyttja en grönbok för att förbereda rapporten år 2000. Det är kommissionens 
önskan att utvärderingsarbetet skall präglas av öppenhet och att tillverkare, konsumenter, 
försäkringsbolag, yrkesutövare och alla andra berörda sektorer kan dela med sig av sina 
erfarenheter och sina synpunkter på genomförandet hittills och på den kommande 
utvecklingen av tillverkarens ansvar. I denna anda av öppenhet, kommer svaren inte att 
vara konfidentiella och kan bli offentliga, om inte den svarande själv uttryckligen 
undanber sig detta. 
Förutom tillträde till uppgifter om tillämpningen av direktivet6, uppmanar grönboken 
aktörerna att delta i samrådet och analysen av framtiden för den aktuella lagstiftningen för att 
möjliggöra en bättre utvärdering av kostnaderna för en eventuell revidering. Grönboken 
uppfyller härmed kommissionens åtagande att samråda med företrädare för konsumenter, 
tillverkare, distributörer, försäkringsgivare, offentliga myndigheter och alla andra berörda 
sektorer, innan den genomför någon mer omfattande revidering av reglerna i direktiv 
85/374/EEG. Ett sådant åtagande om öppenhet gjordes med parlamentet och aktörerna när 
direktiv 99/34/EG om utvidgande av direktivet från 1985 till att också gälla jordbruksråvaror 
antogs. 
Samrådet kring denna grönbok står också öppet för näringsidkare, konsumenter och 
myndigheter i de länder som ansökt om medlemskap i EU. 
1.2 Hur svarar man på grönboken? 
Trovärdigheten och kvaliteten på resultaten av samrådet beror på i vilken mån deltagarna i 
detta samråd engagerar sig i uppgiften. En av svårigheterna när det gäller att utvärdera 
direktivets effekter är bristen på tillförlitliga uppgifter vilken beror på att det inte finns någon 
analysmetod som gör det möjligt att mäta dessa effekter. För att delvis råda bot på detta, 
föreslås att aktörerna tar hänsyn till följande parametrar så att de kan bidra till arbetet på mest 
effektiva sätt: 
* Förteckning över klagomål (antal och innehåll i de rättsliga besluten, ärenden som gjorts 
upp i godo, antal olyckor som rapporterats etc.) 
Syftet är att bestämma hur direktivet används vid tvister av olika slag (rättegångar, klagomål som går till 
skiljedom, anmälan av olyckor till försäkringsbolag etc). Aktörerna uppmanas lämna alla typer av 
information. 
* Tillgång på säkra produkter på marknaden. 
Med "tillämpning av direktivet" menas naturligtvis tillämpning av de nationella åtgärderna för 
genomförande av direktivet (t.ex. de nationella lagarna om införlivande). 
Kommissionen (se SEK( 1998)2232, 6.1.99) delade inte Europaparlamentets positiva yttrande 
vid parlamentets första behandling till förmån för att en översyn av direktivet skulle göras 
samtidigt som det utvidgas till att omfatta jordbrukssektorn. 
Det är lämpligt att veta om och hur direktivet utgör en av de faktorer som påverkar införande och 
förekomst av en produkt på marknaden liksom indragning av den från marknaden (dvs. här producenten 
fattat beslut om att dra in eller att inte saluföra en produkt på grund av risken att bli skadeståndsskyldig?). 
På gemenskapsnivå kan man identifiera och kvantifiera de olyckor som orsakats av en produkt och/eller 
involverat en produkt med hjälp av det gamla gemenskapssystemet EHLASS -European Home and 
Leisure Accident Surveillance System-. Genom det gamla systemet kunde man dock inte fastställa om 
produkten i fråga var defekt. Det nya.gemenskapssystemet för informationsinsamling om skador som 
införts inom ramen för gemenskapsprogrammet för åtgärder för förhindrande av skador8 granskar denna 
fråga i syfte att försöka fylla detta behov. Dessa uppgifter kan dock finnas på nationell nivå . 
* Utveckling av kostnader, produktion och försäljningspriser. 
Syftet är att veta vilka faktiska kostnader som ansvarssystemet medför och i vilken utsträckning de 
verkligen återverkar på produkternas pris. • 
* Skillnader mellan olika marknader. 
Frågan är om och i vilken utsträckning skillnaderna mellan de olika system för skadeståndsansvar som 
tillämpas på olika exportmarknader (inom eller utanför gemenskapen) beaktas av de ekonomiska aktörerna 
(till exempel förändringar av produktionsprocessen, kompletterande försäkring för att täcka nya risker på 
exportmarknaden etc). 
* Nyskapande/forskning. 
Avsikten är att inhämta aktörernas erfarenheter av hur direktivet har påverkat industrins nyskapande 
kapacitet (har exempelvis direktivet hållit tillbaka utvecklingen av någon särskild sektor?). 
Genom att använda dessa parametrar (eller andra likvärdiga) anmodas aktörerna att dela med 
sig av sina erfarenheter och att svara på de frågor som ställs i denna grönbok. På området för 
tillverkaransvar där de principiella ståndpunkterna är kända, önskar kommissionen erhålla 
faktabasefade praktiska upplysningar (om möjligt i sifferform) snarare än enbart uttalanden, 
så att den kan motivera sina slutsatser, särskilt om de skulle utmynna i en omfattande 
revidering av direktivet. 
2. VILKA AR EFFEKTERNA AV DIREKTIV 85/374/EEG? 
En utvärdering av direktivets verkan innebär inte endast en inventering av de fall som har 
förelagts de nationella domstolarna eller skiljedomsorganen, eller av de fall som EG-
domstolen har yttrat sig över . Avsikten är snarare att utvärdera hur direktivet uppfyller de 
mål som det har satt upp med hänsyn till de olika sektorer som berörs, dvs om det säkerställer 
ett fullgott skydd för de skadelidande, om det bidrar till att avskräcka från att farliga 
produkter släpps ut på marknaden, om det ger aktörerna tillräcklig rättssäkerhet för att 
underlätta handeln inom gemenskapen, om de europeiska företagens konkurrenskraft inte 
äventyras genom direktivet, om försäkringssektorn har kunnat möta de risker som direktivet 
avser, om de offentliga myndigheterna och konsumentorganisationerna betraktar direktivet 
som ett användbart instrument för sin politik till förmån för dem som skadats av defekta 
10 EGT L 46, 20.2.99 
Enligt det spanska Instituto Nacional de Consumo (informe Sistema EHLASS 1997, 
www.consumo-inc.es/Estudios) förklarade de spanska skadelidande som kartlagts att den olycka 
som inträffat berodde på otur (45,2 %), bristande uppmärksamhet (21,4 %), deras eget slarv 
(15,4%), tredje parts åtgärd (7,0 %), design- eller tillverkningsfel (2,8 %), bristande 
information från tillverkaren (0,2 %) och underlåtenhet att följa bruksanvisningen (0,4 %). 
EG-domstolen har avkunnat två domar i mål som rört direktivet inom ramen för talan om 
fördragsbrott mot Frankrike (C-293/91, dom den 13.1.93, Rec. 1993, s. 1-1) och mot Förenade 
kungariket (C-300/95, dom den 30.5.97, REG 1997, s. 1-2649). 
produkter etc. Berörda aktörer och myndigheter uppmanas därför att svara på de frågor som 
följer nedan. 
2.1, Effekten på den inre marknaden 
Direktivet om tillverkarens skadeståndsansvar som tillämpas i hela det europeiska 
ekonomiska samarbetsområdet, EES, och som utnyttjas som modell i tredje länder (särskilt de 
länder som har ansökt om anslutning till Europeiska unionen) (se bilagor) påverkar den 
rättsmiljö där handeln inom och utom gemenskapen utvecklas. Kommissionen önskar veta 
hur de berörda aktörerna bedömer direktivets effekter mot bakgrund av de erfarenheter de haft 
sedan 1985. 
2.1.1 Handeln inom gemenskapen 
Den nuvarande inre marknaden som karakteriseras av stark tillväxt för handeln inom 
gemenskapen finner i direktiv 85/374/EEG en konsekvent och balanserad ram för 
gemenskapstillverkarens skadeståndsansvar. Direktivets syfte är att säkerställa fullgott skydd 
för de skadelidande, liksom att underlätta handeln med varor och att harmonisera 
konkurrensvillkoren på den inre marknaden. Förekomsten av harmoniserade rättsliga villkor 
torde underlätta handeln, eftersom tillverkaren befinner sig i samma rättsliga situation oavsett 
var han distribuerar sin produktion. 
Direktiv 85/374/EEG syftar till att i betydande mån harmonisera de nationella lagarna om 
tillverkarens ansvar. Det innehåller ingen direkt bestämmelse om behörighetskonflikter. Trots 
den höga grad av harmonisering som det uppnått, finns fortfarande skillnader på nationell 
nivå. När en defekt produkt förorsakar en skada i gemenskapen där den har satts i omlopp 
inom den inre marknaden, kan den skadelidande få ersättning enligt de enhetliga reglerna om 
skadeståndsansvar som anges i direktivet. När det gäller de icke harmoniserade aspekterna är 
det viktigt för den skadelidande och för tillverkaren att bestämma vilken lag som gäller. 1973 
slöts ett mellanstatligt avtal för att fastställa vilken lag som skall gälla för skadeståndsansvar 
för produkter. Av medlemsstaterna är det dock endast Spanien, Finland, Frankrike, 
Luxemburg och Nederländerna som har ratificerat avtalet. I brist på andra gällande instrument 
har behörighetskonflikter beträffande skadeståndsansvar för produkter reglerats genom 
lagstiftningen i varje medlemsstat. 
Det måste dock erkännas att den skadelidandes och tillverkarens rättssäkerhet är långt ifrån 
säkerställt på detta område eftersom direktivet både är ofullständigt men samtidigt 
kompletterar alla andra nationella system för tillverkarens skadeståndsansvar. 1985 ansåg 
gemenskapens lagstiftare att skillnaderna i medlemsstaternas lagstiftning om tillverkares 
skadeståndsansvar var av en art som skulle kunna påverka omfattningen av handeln inom 
gemenskapen och att de rättsliga villkoren för ansvar därför borde närmas till varandra. 
Denna tillnärmning verkställdes delvis genom direktiv 85/374/EEG. 
Å ena sidan tillåter direktivet medlemsstaterna att på vissa väl definierade punkter lagstifta på olika sätt i 
varje medlemsstat (se de möjligheter som ges genom artikel 15 och 16 i direktivet). 
Å andra sidan är de allmänna nationella lagarna om ansvar baserad på försummelse, som självfallet också 
gäller for tillverkare, inte harmoniserade och fortsätter sålunda att gälla. Situationen i Spanien illustrerar 
denna samexistens vad avser de rättsliga ramarna för tillverkarens ansvar som skulle kunna hindra 
parternas rättssäkerhet i praktiken. Den 4 oktober 1996 avgränsade Spaniens högsta domstol, i ett fall som 
gällde en flaska som exploderat, tillämpningsområdet för lagen om införlivande från 1994 gentemot den 
Sedan 1985, har handeln med varor mellan medlemsstaterna ökat betydligt. 1997 uppskattades 
handeln inom gemenskapen med industrivaror till 31,5 % av BNP (Europeiska kommissionen, 
Ekonomisk reform: rapport om produkt- och kapitalmarknadernas funktion i gemenskapen, 
KOM(l 999) 10, 20.1.99). 
allmänna lagen om konsumentskydd från 1984 genom att bekräfta att den förstnämnda lagen fastställde ett 
särskilt och slutet system för skadeståndsansvar,' medan lagen från 1984 fastställde ett allmänt system för 
ansvar som var nästan objektivt med omvänd bevisbörda. Utan att tillämpa den på fallet i fråga (det rörde 
sig om en produkt som släppts ut på marknaden före 1994) menade domstolen dock att ansvarsprincipen i 
lagen från 1994 omfattar distributören (vilket endast är fallet under de särskilda omständigheter söm anges 
i artikel 3.3 i direktivet) och ger den skadelidande rätt att begära skadestånd från en av de ansvariga 
personerna utan möjlighet att rikta sin begäran till dem gemensamt (vilket strider mot principen om 
solidariskt ansvar i artikel 5 i direktivet)12. 
Direktivet utgör endast ett första steg mot införande av en verklig politik för tillverkarens 
skadeståndsansvar på gemenskapsnivå. Ett av skälen som motiverar en omprövning av 
direktivet vart femte år är att öppna vägen för en mer omfattande harmonisering, i syfte att 
fastställa en så komplett, sammanhängande, balanserad och effektiv rättslig ram som möjligt 
för skydd av skadelidande och för tillverkarnas rättssäkerhet. Men målet med en stärkt 
harmonisering tycks a priori endast kunna nås genom att bevara målet med total 
harmonisering i det aktuella direktivet (eftersom ingen klausul ger medlemsstaterna möjlighet 
att anta nya striktare bestämmelser inom ramen för direktivet). 
1. Hur fungerar direktivet enligt Er erfarenhet i praktiken? 
•*" Det är mycket viktigt för konsumenter och näringsidkare att ha en stabil rättslig ram i fråga 
om produktansvar. Anser Ni" mot den bakgrunden att det finns anledning att ändra 
direktivet? 
& Har Ni upplevt fall där skillnader i lagstiftning om tillverkarens skadeståndsansvar har, 
också potentiellt, avskräckt från saluföring i en medlemsstat av produkter som kommer 
från en annan medlemsstat? 
^ I de fall då nationell rätt tillämpats i stället för direktivet, varför blev man enligt Er åsikt 
avskräckt? 
«*" Anser Ni att direktivet bör ändras så att det blir den gemensamma och enda 
ansvarsordningen för produkter med säkerhetsbrister (dvs. artikel 13 i direktivet stryks)? 
<&" Anser Ni att varje medlemsstat borde kunna anta striktare ansvarsregler (införande av en 
"minimiklausul" i direktivet)? 
2.1.2 Situationen i världen 
Enligt principen om lika behandling av produkter importerade från tredje land som satts i fritt 
omlopp i gemenskapen, gäller den aktuella lagstiftningen i sin helhet för import. Exporterade 
produkter däremot, är underställda lagstiftningen i det distributionsland där de eventuellt 
förorsakar en skada. Direktivet bidrar därmed till att fastställa de rättsliga och ekonomiska 
omvärldsförhållandena för de europeiska aktörerna, där politiken för tillverkarens ansvar i 
många länder är likvärdig med den som fastställs genom direktiv 85/374/EEG, eftersom 
denna politik har stått som modell för lagstiftarna i Japan, Australien och Schweiz . Denna 
likvärdighet är dock inte total och i vissa fall beror ansvarsvillkoren i stor utsträckning på den 
rättsliga ram som de ingår i. I detta sammanhang förtjänar situationen i Förenta staterna en 
särskild kommentar. 
TS Sala Civil, 4.10.96, nr 778/1996 (RJ 1996-7034). 
Jämför punkt 18 i ingressen till direktiv 85/374/EEG. 
För ett jämförande studium av lagstiftningen på detta område, se OECD, Lois relatives å la 
responsabilité dufait des produits dans les pays de VOCDE, 1995.1 Japan har den nya lagen 
om tillverkarens skadeståndsansvar som är i kraft sedan den 1 juli 1995, tillämpats i ett stort 
antal mål (se www.law.kyushu-u.ac.jp/~luke/pllawcases.html). 
10 
I Förenta staterna regleras tillverkaransvaret av följande tre faktorer: 1. Det rättsliga systemet 
stimulerar parterna att gå till domstol (nivå på det skadestånd som juryn beviljar, 
bestämmelser som gör det lättare söka efter bevis, principen "no win, no fee" enligt vilken 
den konsument som förlorar inte behöver betala sina advokatkostnader). 2.Det finns ingen 
enhetlig federal lagstiftning . 3. Det är lagstiftarna och delstaternas domare som har utformat 
de viktigaste principerna i ansvarsrätten ("warranty", "negligence", "strictliability") och dessa 
principer har förts samman i praxis enligt "Restatement" (en sorts sammanfattning som 
utarbetas av American Law Institute). 
I 75 av de största provinserna i landet behandlades 1992 följande tvister som rörde producentansvar: 12 
763 mål om producentansvar avgjordes, 358 fall fördes inför en jury, 142 processer vanns av den kärande. 
Den genomsnittliga ersättningen för samtliga dessa fall låg på 727 000 dollar och skadeståndet översteg en 
miljon dollar endast i 15,4 % av fallen. Juryn beviljade "punitive damages" i endast 3 av de 142 fall som 
vanns av den kärande. Totalsumman för dessa tre mål uppgick till 40.000 dollar.17 
Enligt National Center for State Courts, avsåg 40 000 fall av de 19,7 miljoner civilmål som årligen 
handläggs av de statliga domarna tillverkaransvar. Enbart 10 % av de skadelidande vidtar rättsliga åtgärder 
för att erhålla ersättning. Mellan 1965 och 1994 beviljades "punitive damages" i 379 mål (dvs. 13 per år). I 
USA tycks försäkringskostnaderna för de amerikanska företagen minska. Mellan 1987 och 1993 sjönk 
premierna (från 4 miljarder dollar till 2,6 miljarder dollar). Kostnaden för en försäkring för 100 dollar är 
26 cent . 
Det råder stora likheter mellan ansvarsvillkoren i Europa och i Förenta staterna, även om det 
också finns påtagliga olikheter (de amerikanska bestämmelserna avser den yrkesmässiga 
säljarens ansvar, medan direktivet endast gäller den (faktiska eller formella) tillverkaren, eller 
importören och distributören om tillverkaren inte är känd. Ansvarsperioden i EU är tio år, 
medan den amerikanska lagstiftaren fastställt en period på 18 år ). Frånvaron av federal 
lagstiftning som bland annat sätter tak för "punitive damages" uppfattas av den amerikanska 
affärsvärlden som ett störande inslag i handeln mellan EU och USA. Detta förklarar varför 
20 
gemenskapen och affärsmän alltid har stött amerikanska reforminitiativ Sett ur denna 
synvinkel är den europeiska tillverkarens situation bättre, ty det europeiska direktivet 
fastställer en enhetlig och konsekvent ansvarsram utan de mest kritiserade inslagen i det 
amerikanska systemet (juryns roll, "punitive damages" etc.) 
Verkligheten visar att även om de europeiska och amerikanska lagstiftarna står varandra nära när det gäller 
principer skiljer sig deras praktiska tillämpning. Den praktiska tillämpningen av den . europeiska 
lagstiftningen tycks inte ge samma resultat och följder för de berörda aktörerna som i USA. Rättstvister om 
tobaksindustrins skadeståndsansvar i Europa och i USA är ett bra exempel på detta. I Sverige begärde fru 
Gustafsson, baserat på principen om strikt ansvar, en ersättning från det svenska tobaksbolaget Swedish 
20 Sedan sjuttiotalet har den federala amerikanska lagstiftaren försökt upprätta en enhetlig och 
balanserad rättslig ram för sin stora marknad. I maj 1996 blockerade president Clinton en 
federal lag som röstats igenom i kongressen. Därefter lades två förslag fram i senaten 1997 ( 
(bill S. 5 & bill S.648) och ett förslag 1998 (Product Liability Reform Bill of 1998, US Senate, 
S.2236, 105' Congress). Det senare förslaget förkastades eftersom överenskommelse inte 
kunde nås i senaten. • • . \ 
Principen "strikt,ansvar" som erkändes 1963 antogs av de flesta stater och konsoliderades i 
institutets "section 402A ofthe Second Restatement of Torts". Denna Restatement sågs över i 
maj 1997 i ljuset av 30 års erfarenhet. (ALI, Restatement ofthe Law Third, Torts: Product 
Liability, xxxi, 382 pp., 1998). 
US Department of Justice, Office of Justice Programs, Bureau of Justice Statistics Special 
Report, Civil Justice Survey of State Courts, 1992: Civil Jury Cases and V er diets in Large 
Counties (My 1995). 
The Public citizen, The Facts about Products Liability, www.citizen.org. 
Se Section 107, bill S. 2236. Den federala tidsgränsen på 18 år existerar redan för flygsektorn 
enligt General Aviation Revitalization Act av den 17 augusti 1994 (49 U.S.C. § 40101). 
Transatlantic Business Dialogue, Statement ofConclusions, 1998 CEO Conference, Charlotte, 
5-7 November 1998 och TABD Mid Year Report, Washington, D.C., 10 May 1999. 
11 
Match för de skador på hälsan hon lidit på grund av bristen på information om de .risker som är förenade 
med tobaksrökning, särskilt varningar om cancerriskerna. Målet avslogs av Stockholms tingsrätt 1997. 
Efter överklagande, återförde högsta domstolen frågan till tingsrätten för procedurfråga. Tobaksbolaget 
ansåg dock att målet motiverades av politiska orsaker och var ogrundat21. Två liknande mål mot SEITA 
fördes inför fransk domstol av personer som skadats genom tobaksmissbruk 22. 
Tvister som rör tobaksindustrin i USA, däremot, har framgångsrikt baserats på företagens 
skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister23. Denna tvist har ökat på grund av att de offentliga 
myndigheterna i delstaterna har väckt talan för återbetalning av de kostnader som deras sjukvårdssystem 
betalat för vård av de drabbade rökarna.24 
2. Anser Ni att direktivet försvagar de europeiska företagens ställning gentemot deras 
utländska konkurrenter på grund av villkoren för skadeståndsansvar för produkter med 
säkerhetsbrister? 
«** Vilka är orsakerna och hur kan man undvika detta? 
er Vilken effekt har exporten av produkter till marknader med striktare lagstiftning (eller 
rättspraxis) såsom Förenta staterna (när det gäller kostnader, produktionsmetoder, 
försäkringar, rättstvister etc.) för gemenskapsföretagen? 
2.2. Skyddet av medborgarnas hälsa och säkerhet 
Kommissionen anser att medborgarnas hälsa och säkerhet måste omfattas av det mest 
effektiva och bästa möjliga skyddet inom den inre marknaden. Direktivet bidrar till att höja 
skyddsnivån beträffande produkter med säkerhetsbrister, vilket beror på följande två orsaker: 
Eftersom direktivet utgör ett "Damoklessvärd" som stimulerar tillverkarna att maximera sina 
ansträngningar för att tillverka produkter utan onödiga risker för människors hälsa och 
integritet (det kompletterar därmed författningsenliga åtgärder och kontroller som syftar till 
att förhindra att defekta produkter förs in på marknaden) och dels därför att när dessa 
förebyggande åtgärder har misslyckats och olyckan är ett faktum (nollrisk finns inte) ger 
direktivet den skadelidande möjlighet att utverka sin rätt till ersättning från tillverkaren. 
21 
22 Swedish Match, pressmeddelande 14 maj 1998, www.swedishmatch.se/news. 
I december 1996 väckte två rökare åtal möt den franska tillverkaren för brist på information 
om farorna med att röka cigaretter av märket "Gauloise". De skadelidande åberopade 
tillverkarens strikta skadeståndsansvar och begärde 2 668 090 FR respektive 1 158 499 FF i 
skadestånd och räntor (se Le monde, 20, 27 och 28 december 1996). 
. Rättstvister om tobak präglas för närvarande både av avslag i första instans, även om dessa 
domar ofta omprövas i högre instans (den 30 mars 1999, dömdes sålunda Philip Morris att 
betala ersättning på 81 miljoner dollar till de kvarlevande efter en rökare som dött av cancer, 
vilket är den största summa som beviljats, före den 7 juli 1999 då ett ännu större belopp 
utdömdes i grupptalan ("class action") Engle) och av förlikning (i exempelvis grupptalan 
Broin v. Philip Morris, et al., nådde gruppen av flygvärdinnor och företagen en 
överenskommelse som bland annat innebar, att bevisbördan underlättades för varje enskild 
skadelidande som väckte åtal samt att en fond på 300 miljoner dollar för medicinsk forskning 
inrättades - se www, cnn. com/US/9903/30/tobacco. trial. 02/) 
Det krävdes en förlikning i november 1998 mellan tillverkarna och de amerikanska 
myndigheterna som uppgick till 206 miljarder dollar for att avsluta de rättstvister som inleddes 
av delstatsmyndigheterna. Detta utesluter inte rättsliga förfaranden från de skadelidandes sida, 
som kan läggas fram enskilt eller som grupptalan (se www, tobaccoresolution. com.). Det är 
först nyligen som försäkringskassan i Frankrike vänt sig till tobaksindustrin för att kräva 
ersättning för de summor som betalats för vård av tobaksmissbrukare. Den lokala 
försäkringskassan i Saint-Nazaire beslutade i februari 1999 att väcka åtal mot alla företag som 
distribuerar sina produkter i Frankrike (se www.lemonde.fr, 17.2.99). 
12 
3. Vilken andel skadelidande har fått ersättning antingen på grundval av den allmänna lagen 
om skadeståndsansvar eller på grundval av tillämpning av principerna i direktiv 
85/374/EEG? 
* I de fall direktivet har tillämpats, var det lätt att få ut ersättning, dvs. utbetalades den 
snabbt och effektivt? 
Många röster har på senare tid höjts för att ifrågasätta direktivets effektivitet när det gäller att 
nå sina mål, och man har också begärt en översyn av dess innehåll. Parlamentet begärde under 
debatten vid den första behandlingen av direktiv 99/34/EG, att en betydande omarbetning av 
direktiv 85/374/EEG skulle göras så att det på ett bättre sätt skulle nå målen att skydda hälsa 
och säkerhet25. Denna begäran fick vid den andra behandlingen dock inte den majoritet som 
krävdes för att göra det möjligt att ändra direktivet samtidigt som det utsträcktes till att 
omfatta j ordbruksråvaror26. 
Kommissionen har noterat denna kritik och förbereder sig att granska hur välgrundad den är 
på basis av resultaten av denna grönbok. Gemenskapens erfarenheter vid antagandet av 
direktivet samt de erfarenheter som gjorts i andra länder som för närvarande diskuterar 
producentansvaret (detta är exempelvis fallet i USA) visar att det krävs en seriös och 
fördjupad debatt om varje ansvarsbestämmelses fördelar och nackdelar för att man skall 
uppnå en balanserad ram när det gäller tillverkarens skadeståndsansvar. 
Om politiken för tillverkarens skadeståndsansvar skall förstärkas, måste detta ske genom att 
bygga på fördelarna med direktiv 85/374/EEG, särskilt dess balanserade tillvägagångssätt när 
det gäller fördelning av risker. Detta utesluter inte att direktivet kan förbättras för att bli mer 
effektivt, under förutsättning att de lösningar som väljs också är balanserade. Kommissionen 
har också på rent allmänt erkänt "konsumentpolitiken måste därför säkerställa att 
konsumentintressena på ett rättvist sätt jämkas samman med andra aktörers intressen [...] 
konsumenten kan själv förstå och acceptera sådana kompromisser eftersom hon inte bara är 
konsument, utan även skattebetalare, arbetstagare och en person som drar nytta av allmän 
politik."27. Denna strävan att sammanjämka intressen gäller också för direktivet och dess 
framtida utveckling (se punkt 3 i grönboken vad avser frågan om en reform av direktivet är 
berättigat och om bevarande av jämvikten). 
4. Hur har genomförandet av direktivet påverkat den skadelidandes intressen på grund av den 
jämvikt som införts i direktivet? 
«*" Är det nödvändigt att ändra direktivet till förmån för ett starkare skydd av konsumenternas 
intressen, även om detta medför att den nuvarande jämvikten rubbas? 
Att veta hur de som skadats av produkter med säkerhetsbrister skall ersättas och vem som 
skall göra detta är en fråga som ligger inom både det privata och det offentliga området, 
eftersom de skadelidande och tillverkarna måste reglera problemet med ersättning för skador 
genom att tillämpa skadeståndsrättsliga regler som de som återfinns i direktiv 85/374/EEG. 
Direktivet som har uppstått ur civilrättens liberala traditioner från artonhundratalet, utgör en 
del av civilrätten om utomobligatoriskt skadeståndsansvar eller skadestånd enligt lagen om 
vållande ("tort law"). Detta' socioekonomiska synsätt förklarar varför statligt ingripande 
endast sker i vissa fall, ja i själva verket ytterst sällan, när samhället ser sig nödgat att "ta hand 
25 
26 
27 Yttrande av den 5.11.98 (EGT C 359, 23.11.98). 
Beslut av den 23.3.99 om den gemensamma ståndpunkten (EG) nr 3/1999 (EGT C 177, 
22.6.99). 
Kommissionens meddelande "Handlingsplan för konsumentpolitiken 1999-2001" 
(KOM(98)696, 1.12.98, s. 4.). 
13 
om" ersättning till skadelidande, med hänsyn till problemetskatastrofartade natur28. Utan att 
det påverkar tillämpningen i dessa särskilda fall, ligger de skadelidandes situation också inom 
området för socialt skydd (efter en olycka i hemmet som hänger samman med en defekt 
produkt ersätter vanligen det sociala trygghetssystemet kostnader för läkarvård, ersättning 
under sjukledighet etc. innan den skadelidande vidtar åtgärder mot den ansvarige 
tillverkaren). En av orsakerna till varför tvister som grundas på direktiv 85/374/EEG inte har 
nått de proportioner som är vanliga i Förenta staterna tycks vara den allmänna förekomsten av 
social trygghetssystem i Europa. Ju större möjligheterna är att bli omhändertagen av de 
sociala trygghetssystemen, ju mindre är drivkraften att inleda en rättslig process för att få 
tillverkaren att utbetala skadestånd. I detta hänseende betraktas tillverkarens ansvar som ett 
instrument för att erhålla ersättning som kompletterar de andra möjligheter som står till buds 
för den skadelidande29. 
5. Grundat på Er erfarenhet, hur värderar Ni förhållandet mellan den skadelidandes 
möjligheter till ersättning enligt direktiv 85/374/EEG och de möjligheter som det sociala 
trygghetssystemet erbjuder? 
«*" Känner Ni till några fall där det sociala trygghetssystemet, efter att ha sörjt för den 
skadelidande, har vänt sig till tillverkaren på grundval av de rättigheter som den 
skadelidande har enligt direktiv 85/374/EEG? 
•*" Kan Ni nämna några fall där det system för tillverkarens ansvar som anges i direktiv 
85/374/EEG har visat sig otillräckligt för att fylla sin roll för att ersätta skadelidande och 
när det av denna orsak har varit nödvändigt att utnyttja samhällets stöd för att ersätta de 
' skadelidande? 
2.3. Effekter på industrin och försäkringssektorn 
På grund av själva arten av tillverkarens ansvar (en enda defekt produkt kan ge upphov till ett 
stort antal tvister eller "mäss litigation") ger tillämpning av direktiv 85/374/EEG upphov till 
direkta och... indirekta kostnader för aktörerna. Försäkringspremier för produkter, 
kapitalreserver och ekonomiska garantier för att täcka eventuella ersättningar, skadestånd med 
räntor som verkligen utbetalas till följd av uppgörelse i godo eller ett domstolsbeslut, 
rättegångskostnader och advokatarvöden, tid och energi som läggs ner för att försvara sig mot 
åtal, förlorat marknadsvärde eller sänkta aktiekurser för det företag som dömts till skadestånd 
etc. Det är dock ganska svårt att på ett mer exakt sättkvantifiera dessa kostnader och att mäta 
deras effekter på konkurrenskraft, affärsförmåga och finansiell kapacitet, insatser för 
nyskapande och forskning, metoder för utformning, tillverkning och förpackning av 
Detta är fallet i Frankrike (där dé nationella myndigheterna betraktar ersättning till de 
blödarsjuka som infekterats av HIV-viruset som ett offentligt problem som bör lösas genom 
en kompensationsfond) eller i Spanien (i målet med rapsolja där den andra kammaren i den 
spanska högsta domstolen den 26.9.97 dömde staten att betala ersättning till alla personer som 
förgiftats, eftersom den hade skadeståndsansvar i andra hand - se ActualidadJuridica. 
Aranzadi 313 de 16/10/97 och lag av 5/11/97) I Danmark har genom lag nr 40 av den 14.6.85 
också inrättats en ersättningsfond för de som drabbats av smittat blod salufört av Novo 
Nordisk A/S, efter domen i 0ste Landsret den 14.2.85 (bekräftad av Hojesterets domtne den 
3.10.96 - mål nr I 155/1995, I 156 /1995, I 157/1995) som friade tillverkaren från ansvar i 
brist på försummelse (lagen om införlivande av direktiv 85/374/EEG var inte giltig). 
Detta anges uttryckligen i den belgiska lagen från 1991 (artikel 14), enligt vilken de som 
mottar stöd enligt ett socialt trygghetssystem först måste utnyttja de rättigheter som härrör från 
detta system. Om några skador inte ersätts skall den skadelidande utnyttja sina rättigheter som 
skadelidande gentemot tillverkaren enligt hans skadeståndsansvar. 
14 
produkterna samt på skapande av arbetstillfällen i företag som tillverkar i Europa0. 
Kommissionen är mycket angelägen att försöka fastställa i vilken utsträckning tillämpning av 
direktivet påverkar industrin. 
6. Känner Ni till fall av defekta produkter där direktivet har tillämpats, och hur har det 
påverkat Er verksamhet? 
^ Har Ni inlett forskning eller studier om den möjliga effekt som direktivet kan ha på Er 
verksamhet? 
När det gäller att täcka risker som hänför sig till produkter med säkerhetsrisker, finns det 
mekanismer för individuell täckning (försäkringar för produkter som kan ge upphov till 
skadestånd) eller kollektiv täckning (till exempel "Pharma Pool" för den tyska 
läkemedelsindustrin eller "Läkemedelsförsäkringen", som är ett initiativ från den svenska 
läkemedelsindustrin och försäkringsbolagen) för att möta sådana händelser. Direktivet ger 
medlemsstaterna frihet att reglera i vilken omfattning industrin måste vara täckt för dessa 
risker även om genomförandet av direktivet i vissa stater innefattar krav på ekonomisk 
täckning. I Österrike måste tillverkare och importör vara täckta för ansvar för sin produktion, 
i form av en försäkring eller på något annat lämpligt sätt?' (ett liknande krav planeras men har 
ännu inte genomförts i Spanien32). 
Det är också svårt att kvantifiera i hur hög grad försäkringsmarknaden har påverkats av 
direktivet, när det gäller antal klagomål som täckts av en garanti av typen "skadeståndsansvar 
- defekt produkt", när det gäller premiernäs storlek, belopp för de ersättningar som utbetalats 
etc. Försäkringssektorn uppmanas att lämna upplysningar om de effekter som genomförandet 
av direktivet har haft på försäkringsmarknaden. 
7. Här Ni uppgifter, om möjligt i sifferform och fördelade per år, om antalet anmälningar av 
olyckor som försäkringssektorn sedan 1990 har handlagt och som varit förorsakade av 
defekta produkter? 
«*" Om svaret är ja, är det möjligt att veta om den garanti som försäkringsgivaren lämnat, 
uttryckligen avser producentens skadeståndsansvar enligt direktiv 85/374/EEG? 
**" Finns några uppgifter om försäkringsmarknaden har noterat en ökning av efterfrågan av 
denna typ äv garantier efter genomförandet av direktivet och i så fall vilka effekter detta 
haft på kostnaderna, såväl för sektorn (när det gäller de ersättningar som utbetalats) som 
för de försäkrade (storleken på premierna)? 
•*" När det gäller de olyckor som rapporterats, hur fördelade de sig procentuellt på olika typer 
av defekter (utformning, tillverkning och/eller information)? 
31 
32 Reformen av den amerikanska lagen motiveras bland annat av de höga kostnaderna för det 
nuvarande systemet (se US Senate, Report n° 105-32 of 19.6.97 on the Product Liability 
Reform Act of 1997, Bill S. 648, p. 3: « the US tort system is by far the world's most costly tort 
system...A study conductedby the insurance industry in 1989-the Tillinghast study- estimated 
the current overall annual cost of the US tort system at a staggering $117 billion ».) 
Produkthaftungsgesetz, § 16. 
Artikel 30, lag 26/1984, av den 19 juli (BOE nr 176, 24.7.84), såsom den anges i den andra 
slutliga bestämmelsen, lag 22/1994, av den 6 juli (BOE nr 161, 7.7.94). Denna bestämmelse 
ger regeringen rätt att föreskriva att tillverkaren är skyldig att teckna ansvarsförsäkring och 
inrättar en fond för personskador (dödsfall, förgiftning, kroppskador). 
15 
3. ÄR EN ÖVERSYN AV DIREKTIV 85/374/EEG MOTIVERAD? 
I denna del av grönboken uppmanar kommissionen alla berörda aktörer att uttrycka sin 
motiverade ståndpunkt i frågan om det är motiverat att eventuellt ändra direktiv 85/374/EEG. 
På det här stadiet gäller det inte att inleda en rättslig översyn av dess innehåll. Tvärtom 
kommer kommissionen när den har analyserat genomförandet av direktivet på grundval av de 
bidrag som inlämnats, att eventuellt föreslå åtgärder på denna punkt. Detta kommer i så fall 
att ske i kommissionens andra rapport om direktivet som planeras läggas fram i slutet av år 
2000. Därför utgör de "revideringsmöjligheter" som anges nedan endast olika uppslag för att 
inleda en öppen analys, utan att föregripa kommissionens senare ställningstagande. 
3.1 Bevarande av jämvikten 
Som de politiska debatter som nyligen ägde rum om utvidgningen till jordbrukssektorn 
visade, framkallar politiken för tillverkarens ansvar kontrasterande ståndpunkter från 
tillverkare och konsumenter. Konsumenternas vill ha största möjliga skydd till lägsta möjliga 
kostnad, medan tillverkaren å sin sida bland annat kräver tak för ersättningsbeloppen och 
kortast möjliga preskriptionstider. 
Att sammanjämka dessa olika intressen är inte helt lätt. Ibland kan varken industrins eller 
konsumenternas företrädare till fullo motivera sina intressen inom de olika områden som 
diskuteras (kostnader för systemet och dess återverkningar på varupriserna, rättsprocessernas 
längd, bristen på förutsägbarhet, effekt på företagens förmåga till nyskapande och utveckling 
samt på företagens konkurrenskraft utanför gemenskapen etc.) 
Denna analys bekräftas av hur den politiska debatten om tillverkarens ansvar utvecklats i Förenta staterna. 
I senaten har försvararna av reformen fört fram åsikten att: "Det nuvarande amerikanska systemet för 
produktansvar inverkar negativt på tillverkare, återförsäljare, konsumenter och enskilda som skadats av 
produkter. Reformer på delstatsnivå kan inte lösa problemen med det nuvarande systemet för 
produktansvar fullt ut. Det krävs skyndsamma reformer på federal nivå." De som opponerar sig mot den 
anser däremot att: "Innan vi gör drastiska ändringar i produktansvarslagstiftningen bör vi åtminstone vara 
säkra på att det nuvarande systemet måste lagas, att det inte uppfyller sitt mål att rättvist och skäligt 
kompensera dem som drabbats av defekta produkter, eller målet att avskräcka från marknadsföring av 
osäkra produkter. Ju mer uppgifter som kommer i dagen, desto tydligare blir det att systemet fungerar.-
Antalet produktansvarsmål som inte rör asbest minskar faktiskt, punitive damages utdöms sällan och 
kompensationsbeloppen står i proportion till kostnaderna för den skada som vållats".» 
I Europeiska unionen, till skillnad från i Förenta staterna, utgör direktiv 85/374/EEG en 
kompromiss som sammanjämkar de olika intressen som står på spel. Medlemsstaternas 
politiska vilja, som kommer till uttryck i direktivets bestämmelser, att ha en balanserad ram 
för ansvar som styr förhållandet mellan företag och konsumenter bör inte underskattas. 
Kommissionen är angelägen om att bevara denna sammanjämkning av intressen. Varje 
initiativ till reform av direktivet måste a priori vägledas av den jämvikt som följande 
principer skapar: 
• Tillverkarens skadeståndsansvar är 1. objektivt (inget behov att bevisa felet) 2. relativt 
(tillverkaren är inte ansvarig om han kan bevisa förekomst av vissa omständigheter, och 
dessa omständigheter kan bli föremål för en förnyad prövning, se exempelvis nedan 
"utvecklingsskada" 3. tidsbegränsat (tillverkaren är inte ansvarig under obegränsad tid, 
även om den praktiska tillämpningen av denna princip förtjänar en förnyad prövning, och 
särskilt längden på den period efter vilken tillverkarens ansvar upphör) och 4. Ett ansvar 
som man inte kan avstå ifrån genom parternas önskemål. 
US Senate, Report n° 105-32, s. 2, 44, 71, 75. 
16 
Medlemsstatemas domstolar har visat den stora vikt de fäster vid principen om strikt ansvar som erkänns 
genom direktivet, också innan det införlivades i praktisk lag. 1989 övervägde Sveriges högsta domstol i 
ett mål som rörde matförgiftning (salmonella) principen om strikt ansvar vilken då godkändes för första 
gången, och denna lösning befästes genom lagen från 1992. 1989 föregrep Hollands högsta domstol i 
målet Halcion (ett lugnande medel som sålts mycket på den amerikanska marknaden sedan det 
godkändes 1982) genomförandet av lagen om införlivande i Nederländerna genom att tillämpa begreppet 
"defekt" för det lugnande medlet i fråga34. 
Men det är i Frankrike som detta juridiska angreppssätt har varit tydligast, vilket berott på brist på 
, införlivande i rättsordningen under 10 år. Situationen i Frankrike präglades av en mycket utvecklad 
rättspraxis när det gällde garantier för dolda fel, på basis av vilken domaren gradvis närmade sig 
villkoren i direktivet. Denna rättspraxis har dock inte befriat Frankrike från skyldigheten att införliva 
direktivet. 1993 dömdes landet därför av EG-domstolen för att inte ha införlivat direktivet inom den 
fastställda tidsfristen (30 juli 1988). I brist på sådant införlivande beslutade kommissionen i mars 1998 
att en andra gäng väcka talan vid domstolen för underlåtenhet att följa domen från 1993, och att med 
tillämpning av artikel 171 i EG-fördraget begära att domstolen skulle ålägga landet att betala dagsböter 
på 158.250 ecu. Efter det att kommissionen hade fattat detta beslut, antog Frankrike den 19 maj 1998 lag 
nr 98-389 för att uppfylla sina skyldigheter. Denna lag gäller bland annat jordbruksråvaror och produkter 
som härrör från märlniskokroppen. Lagen inför en nyhet i fransk rätt eftersom den föreskriver att 
tillverkaren kan undantas från ansvar om risk för utvecklingskada föreligger, dock med undantag för 
produkter som härrör från människokroppen. För övrigt anser somliga kretsar att införlivandet av 
direktivet i oavkortad form, inklusive möjligheten till undantag för utvecklingsskada, skulle ha inneburit 
ett steg bakåt. Debatten i Frankrike har fokuserat på just frågan om undantag för utvecklingsskada och 
förklarar delvis förseningen när det gäller införlivande av direktivet. 
Det var slutligen kassationsdomstolen som, någon månad innan den franska lagen om införlivande av 
direktivet antogs, underförstått lät direktivets bestämmelser träda i kraft genom att anta sin definition av 
en produkt med säkerhetsbrister (genom att bekräfta ett laboratoriums ansvar beträffande den skada som 
förorsakats genom det svårsmälta hölje som ett läkemedel försetts med motiveringen att tillverkaren 
måste leverera en produkt som erbjuder den säkerhet som konsumenten har rätt att förvänta sig35). Den 
. 28 april 1998, tolkade domstolen uttryckligen ciyillagen (artiklarna 1147 och 1384) i ljuset av direktivet 
for att bekräfta att varje tillverkare är ansvarig för skador som orsakats av en säkerhetsbrist hos hans 
produkt, såväl när det gäller omedelbara skadelidande som de som drabbas i andra hand, utan att man 
behöver särskilja vilka skadelidande som betraktas som avtalspart eller tredje part. Därmed förklarades 
ett center för blodtransfusion, som hade levererat smittat blod, ansvarigt inte enbart gentemot den direkt 
skadelidande utan också gentemot familjen för de ideella skador som förorsakats36. 
5. Det vilar på den skadelidande att bevisa att han eller hon har förorsakats skada, att 
produkten var defekt och att det föreligger ett orsakssamband mellan defekten hos 
produkten och den skada som uppstått. Denna princip gäller även om bevisvillkoren är 
föremål för en förnyad granskning (se nedan "bevisbörda"). En produkts "defekt" bestäms 
med hänsyn till den säkerhet som allmänheten har rätt att vänta sig, med hänsyn till 
omständigheter och tillfälle". När'flera personer bär ansvar för samma skada har de 6. 
Solidariskt ansvar (vilket gör det möjligt för den skadelidande att kräva vem som helst av 
dem utan att deras regressrätt berörs). Detta medför att den skadelidande slipper vända sig 
till alla medansvariga för art få full ersättning för skadan. 
8. Instämmer Ni i att de sex principer som anges ovan utgör det regelverk som bör bevaras 
för att inte rubba den interna jämvikten i direktiv 85/374/EEG? 
34 
35 
37 HR 30.6.89, nr. 13 564, NJ 1990/652. 
Cass. lere civ., 3 mars 1998, SA Les laboratoires Léo c. Scovazzo et a. [dom nr 432 P]. 
Advokat M. Sargos anmodade rätten att följa direktivets artikel 6.. 
Cass. lere civ., Cts. C. c/ Centre regional de transfusion sanguine de Bordeaux [dom nr 736 
P+B+R]. 
Direktivet följer inte kriteriet "reasonable alternative design (RAD) requirement" för att 
fastställa fel i design. Detta kriterium följdes i den senaste versionen av den amerikanska 
"Restatement" så att en produkt är defekt om riskerna med den skulle kunna ha undvikits om 
tillverkaren hade utformat sin produkt på ett annat sätt. Det åligger den skadelidande att bevisa 
att det fanns en sådan alternativ utformning. 
17 
3.2 Uppslag till en eventuell reform 
Konsumenternas förtroende är ytterst viktigt för att företagen skall vara framgångsrika och 
följaktligen för att den inre marknaden skall fungera smidigt. Åtgärder som syftar till att 
stärka detta förtroende är mycket viktiga för tillverkarnas välstånd och de eventuella 
ytterligare kostnader som sådana åtgärder medför kompenseras i allmänhet genom de 
övergripande fördelar som de vinner genom att konsumenterna visar dem större förtroende på 
marknaden. Genom genomförandet av sin handlingsplan för konsumentpolitik38 agerar 
kommissionen för att stärka detta förtroende. I detta syfte önskar den säkerställa att direktiv 
85/374/EEG är tillräckligt effektivt för att stärka konsumenternas förtroende. Om analysen av 
tillämpningen av direktivet visar att så inte är fallet kommer kommissionen att föreslå 
nödvändiga förbättringar. 
Redan nu har politiska beslutsfattare, aktörer och yrkesutövare pekat på flera aspekter av 
direktivet som förtjänar en särskild analys i syfte att eventuellt reformera det. 
Bevisbörda 
Utan att åsidosätta principen om att bevisbördan vilar på den skadelidande, finns det skäl att 
granska sätten att omsätta denna princip i praktiken. Det faktum att den skadelidande har varit 
med om en olycka är inte tillräckligt för att föra talan mot tillverkaren enligt direktivet. Den 
skadelidande måste visa att skadan är ett resultat av en defekt hos produkten. Denna uppgift 
kan vara svår att genomföra när ett sådant bevis visar sig komplicerat ur teknisk synpunkt 
och/eller dyrbart på grund av de expertarvoden som krävs. Direktivet fastställer inte någon 
norm för det bevis som krävs för att klagomålet skall ge resultat. Den svåraste uppgiften för 
den skadelidande är fortfarande att övertyga tillverkaren (eller domaren när det gäller en tvist) 
om att produkten hade en defekt och sambandet mellan denna defekt och den skada som skett. 
Samtidigt kan man konstatera att det vanligtvis råder obalans mellan dessa två parter när det 
gäller tillgång till information (tillverkaren befinner sig i en bättre position än den 
skadelidande när det gäller att upptäcka hur problemet ägde rum eftersom han behärskar 
produktionsprocessen). I detta sammanhang skulle underlättande av denna bevisbörda kunna 
vara ett sätt att förbättra situationen för den skadelidande, särskilt när det är svårt att spåra 
skadans ursprung. De svårigheter som är förknippade med beviset (produktens ursprung, 
defekt, orsakssamband) blir ännu större när det gäller produkter som förtärts eller förstörts 
(t.ex. livsmedel, läkemedel). 
Flera vägar står öppna : 
1. Föreskriva en presumtion om orsaksambandet när den skadelidande bevisar skada 
och defekt, eller presumtion om defekt när den skadelidande bevisar förekomst av en skada 
som förorsakats av en produkt. 
I det första målet som avgjordes i Belgien på grundval av direktivet, bedömde domaren att explosion av 
en flaska med kolsyrad dryck är ett uttryck for en onormal egenskap hos produkten som strider mot den 
säkerhet som konsumenten har rätt att förvänta sig.- Säkerhetsbristen kunde härledas frän produktens 
onormala uppförande, enligt domaren, i fastställandet av det bevis som den skadelidande skulle lämna. 
Tillverkaren måste ta hänsyn till de förutsebara förhållandena för utnyttjande av produkten. När det 
således gäller en dryck som är avsedd att konsumeras kall under alla årstider, måste tillverkaren ta hänsyn 
till de effekter som variationer i temperaturen har på glasets struktur. " 
Kommissionens meddelande "Handlingsplan för konsumentpolitiken 1999-2001" 
(KOM(98)696,1.12.98). 
Målet Riboux mot S.A. Schweppes Belgium, 21.11.96, Civ. Namur, 5e. ch. 
18 
Under debatten om utvidgning av direktiv 85/374/EEG till att också gälla jordbruksråvaror, beslutade 
Europaparlamentet till slut att inte stödja förslaget från dess behöriga utskott att föreskriva en presumtion 
när det gällde uppträdande av skada i fall av "typisk händelseutveckling"." 
2.. Fastställa nödvändig grad eller norm för det bevis som krävs för de tre faktorerna 
enligt artikel 4 i direktiv 85/374/EEG (skada, defekt och orsakssamband). Det rör sig inte om 
att i direktivet införa en presumtion om bevis men att fastställa att den skadelidande måste 
bevisa dessa tre faktorer med stor sannolikhet utan att standarden måste vara mycket hög 
(exempelvis att det skulle räcka med en sannolikhet som är lägst 60 %). Denna utväg skulle 
dock kunna visa sig svår att genomföra i praktiken. 
Under debatten om utsträckt räckvidd granskade Europaparlamentet på basis av ett förslag från dess 
behöriga utskott, möjligheten att ange att det endast krävdes att orsaksambandet var "tillräckligt troligt". 
Parlamentet förkastade emellertid denna idé41. 
3. Ålägga tillverkaren en skyldighet att tillhandahålla all dokumentation och 
information som krävs för att den skadelidande skall kunna få fram konkreta fakta för att 
bevisa sitt fall. 
4. För att underlätta den bevisbörda som faller på den skadelidande, kunde tillverkaren 
åläggas att betala kostnader för experthjälp på vissa villkor. Till exempel skulle den 
skadelidande kunna begära av domstolen att tillverkaren förskotterar de kostnader som är 
krävs för att skyndsamt lägga fram bevis, på villkor att den skadelidande återbetalar summan 
(plus eventuella räntor) om han eller hon förlorar målet. 
I Italien finns ett liknande exempel på denna lösning. Artikel 8.3 i dekretet från 1988 som införlivar 
direktiv 85/374/EEG ger. domaren behörighet att beordra tillverkaren att förskottera ersättning för 
experthjälp om det är sannolikt att skadan har orsakats av en säkerhetsbrist hos produkten. 
9. Anser Ni att erfarenheterna av genomförandet av direktivet motiverar att det ändras så att 
bevisbördan underlättas? Hur? 
Ett särskilt problem när det gäller bevisbördan är att kunna identifiera tillverkaren när samma 
produkt tillverkas av flera tillverkare (exempelvis ett läkemedel som framställs på licens av 
flera laboratorier). I vissa fall kommer den skadelidande att kunna bevisa sin skada, 
produktens defekt och orsakssambandet-men däremot inte kunna identifiera tillverkaren av 
den konkreta produkten som orsakat skadan. I detta fall har konsumenten enligt direktivet 
ingen möjlighet att vidta rättsliga åtgärder. 
En lösning på detta problem, som nu inte finns i direktivet, skulle vara att utnyttja principen 
om "Märket share liability" som finns i amerikansk rätt (se målet DES i Nederländerna?2. 
Den amerikanska teorin om ansvar för marknadsandel eller "Märket Share Liabiiity" 
utnyttjas bland annat när det gäller läkemedelsansvar. Här krävs endast att den kärande kan 
42 Europaparlamentet Betänkande från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd, 
(föredragande: Dagmar Roth-Behrendt, dok. A4-0326/98, se 
http://www.europarl.eu.int/plenary/sv/default.htm), ändringsförslag nr 3. 
Ibid., ändringsförslag nr 12. 
HR, 9.10.92, nr. 14 667, NJ 1994/535. Detta mål är uppföljningen till den rättsliga 
uppgörelsen i Förenta staterna, som främst förts i Kalifornien {Sindell v. Abott Laboratories, 
607 P. 2ed 924 (Cal.), cert. denied, 449 US. 912 (1980)) och som avser läkemedlet 
Diethylstilbestrol (ett kvinnligt hormon mot missfall och en orsak till cancer bland barn till 
kvinnor som har tagit detta läkemedel). Högsta domstolen i Kalifornien dömde att alla 
tillverkare som hade släppt ut denna varumärkesprodukt på marknaden var 
skadeståndsansvariga i proportion till marknadsandel för att härmed undvika alla problem att 
spåra produktens ursprung. 
19 
bevisa ett samband mellan skadan och den berörda produkten, utan att behöva ange 
tillverkarens namn. Det räcker att företaget mottar försäljningsintäkter för denna produkt för 
att dess ansvar skall föreligga.. Den kärande har sålunda möjlighet att vända sig till flera 
foretag mot bakgrund av deras koppling till den anklagade produkten. Den skadelidande kan 
begära hela ersättningen med räntor från den mest solventa svaranden oavsett dennes grad av 
ansvar. Denne har då möjlighet att begära ersättning från sina konkurrenter. Utbetalningen 
av ersättningen kommer alltså att fördelas mellan samtliga tillverkare i proportion till deras 
marknadsandel. 
10. Kan principen om "märket share liability" användas i Europa för denna typ av fall? 
Utvecklingsskada 
Det tekniska nyskapandet har gett upphov till processer för utformning och tillverkning av allt 
mer komplicerade produkter vars långsiktiga effekter inte med säkerhet kan förutses. Denna 
brist på säkerhet med hänsyn till tekniken väcker frågan om "utvecklingsskada", som är en av 
de mest kontroversiella frågorna i diskussionen om tillverkarens ansvar. 
Det kan vara lämpligt att avgränsa problemet med "utvecklingsskada". Enligt artikel 7 punkt e 
i direktiv 85/374/EEG är tillverkaren inte ansvarig om han kan visa att det vetenskapliga och 
tekniska vetandet vid den tidpunkt då han satte produkten i omlopp inte var sådant att det var 
möjligt att upptäcka defekten. För att detta argument verkligen skall gå emot tillverkaren, 
måste de relevanta kunskaperna ha funnits tillgängliga när produkten i fråga släpptes ut på 
marknaden . En första utvärdering av den praktiska tillämpningen av detta undantag antyder 
att det inte är helt lätt att bevisa att bristen inte gick att upptäcka på grund av det begränsade 
vetande som fanns vid den tidpunkt när produkten sattes i omlopp. 
Den tyska Bundesgerichtshof falide 1995 sin första dom på grundval av direktivet och ansåg att undantaget 
enligt artikel 7 e i direktivet inte kan tillämpas på konstruktionsfel (enbart på fel i ritningar44) Målet gällde 
en återvunnen flaska mineralvatten som exploderat. Kunskapsläget gjorde det möjligt att känna till att den 
typ av flaska det rörde sig om innehöll mikroskopiska sprickor som ledde till explosioner. Domstolen 
ansåg att en flaska med en såd^i spricka innehöll ett konstruktionsfel som tillverkaren är ansvarig för. 
Österrikes Oberste Gerichtshof har också uttalat sig om "utvecklingsskada".45. 
I det belgiska mål som nämnts ovan lämnade tillverkaren varken bevis för onormal användning av flaskan 
eller något annat bevis som avses i artikel 7 i direktivet. Domaren ansåg särskilt att oavsett vilka typer av 
kvalitetskontroller som den svarande säger sig ha genomfört, bevisar det inte "absolut omöjlighet" för att 
upptäcka den defekt som orsakade skadan. / 
Undantag för "utvecklingsskada" har sedan 1990 legat i fokus för de parlamentariska diskussionerna i 
Frankrike om införlivande av direktivet. Den 9 juli 1996 avgjorde kassationsdomstolen i målen om HIV-
smittat blod46 frågan om detta undantags giltighet innan direktivet införlivades. Domstolen påpekade att 
centret för blodtranfusion måste .leverera produkter som är befriade från fel, utan möjlighet till undantag 
annat än främmande orsak och att det interna felet i produkten, även om det var omöjligt att upptäcka, inte 
för det levererande organet utgjorde en främmande orsak. Tillverkaren försökte utnyttja den grund till 
45 Kommissionen mot Förenade kungariket, C-300/95, dom av den 30.5.97, REG 1997, s. I-
2649, punkt 29. 
BGH, 9.5.95, VIZR 158/94 en NJW 1995, 2162. 
OGH, 20A91, 6 Ob 568/91 (behörig domstol); OGH, 30.6.92, 7 06 581/92, ecolex 1992, 842 
(exploderande Coca-cola-flaskor); OGH en ecolex 1992, 842 (distributörens ansvar); OGH, 
11.11.92, 1 06 644/92 (osläckt kalk); OGH, ecolex 1994, 384 (skador som en beståndsdel 
orsakat på slutprodukten); OGH en JB1 1995, 592 (importörens ansvar); OGH en JB1 1996, 
188 ("utvecklingsskada") 
Cass. Iere civ., CtsX... c. GAN Incendie accidents et autres /dom nr 1395 P] 
20 
undantag som avses i artikel 7 e för att hindra tillämpning av denna princip och detta innan direktivet 
införlivats i Frankrike. Domstolen svarade att även om domaren är skyldig att tolka de nationella lagarna i 
ljuset av direktivets text och mening, är det på villkor att detta är bindande för medlemsstaten och inte 
lämnar den en valmöjlighet att anpassa sin nationella lag till gemenskapsrätten. Domstolen replikerade att 
direktivet inte föreskriver något på detta område eftersom artikel 15.1 b lämnar medlemsstaterna en 
r möjlighet att välja att införa eller inte införa undantaget för utvecklingsskada. Efter antagandet av lag nr 
98-389, bekräftar den nya artikel 1386-12 i den franska civillagen denna rättspraxis genom att inte 
föreskriva någon möjlighet för tillverkare av produkter som härrör från människokroppen att erhålla 
undantag för utvecklingsskada" 
Gemenskapens lagstiftare behandlade 1985 problemet på ett provisoriskt sätt. Undantag 
skulle vara möjligt under en period på 10 år, samtidigt som medlemsstaterna fick möjlighet att 
ensidigt upphäva det. I artikel .15.3 i direktivet ges kommissionen i uppdrag att utvärdera om 
tillverkaren skall vara ansvarig i fall av "utvecklingsskada" efter övergångsperiodens utgång. 
Ämnets känsliga natur var uppenbar under debatterna i Europaparlamentet om utvidgning av 
direktivets räckvidd till att omfatta också sektorn för jordbruksråvaror. En stor majoritet av 
parlamentarikerna var emot upphävande av undantaget eftersom en utvärdering av dess 
verkan saknades. De två ändringar som syftat till att ändra systemet med "utvecklingsskada" 
fick inte stöd av majoriteten i kammaren . Redan 1979 vid granskningen av kommissionens 
ursprungliga förslag (vilket inte innehöll något sådant undantag) var parlamentet delat i detta 
ämne. Även om det skulle ha föreslagit uteslutande av utvecklingsskada, hade det ändå 
rekommenderat att en granskning skulle ske efter en övergångsperiod av lämpligheten i att 
helt eller delvis, allmänt eller endast för vissa risker, överföra tillverkarens ansvar till en 
garantifond, i syfte att försäkra både konsumenterna och tillverkarna mot denna typ av 
risker.49 
Det är i detta sammanhang viktigt att veta om slopande av skälet till undantag i artikel 7 e i 
direktivet skulle få mycket skadliga följder för industrin och/eller försäkringssektorn. Då bör 
erfarenheterna från de länder där undantaget inte existerar (det är fallet för Luxemburg, 
Finland och Spanien när det gäller livsmedelsprodukter och läkemedel, och Tyskland för 
läkemedelssektorn samt Frankrike för produkter som härrör från människokroppen och 
produkter som satts i omlopp före maj 1998) kunna vara till hjälp för att värdera om och hur 
ansvaret för utvecklingsskada medför oöverstigliga följder för tillverkarna i gemenskapen. 
Eliminering av detta skäl till undantag skulle kunna ge upphov till problem när det gäller 
möjligheten att försäkra sig mot dessa risker, på grund av bristen på kriterier för att förutse 
sannolikheten för en risk där man inte känner till dess förekomst när produkten saluförs . 
Men om en risk är alltför stor för att täckas av en försäkringsgivare, kommer den inte i så fall 
att vara lika oöverstiglig för konsumenten? 
Med hänsyn till att kommissionen inte förfogar över alla uppgifter som krävs för att dra 
slutsatsen att ansvaret för "utvecklingsskada" skulle vara oöverstigligt för tillverkarna, 
uppmanar den aktörerna att lämna exakta uppgifter när det gäller genomförandet av 
undantaget för att på ett objektivt sätt kunna värdera, 1. Om upphävande av undantaget skulle 
50 46 Artikel 13, lag nr 98-389 av detil9 maj. 
48 Yttrande av den 5.11.98 (EGT C 359,23.11.98).' 
Yttrande av den 26.4.79 (EGT C 127,21.5.79). 
I detta sammanhang gjorde vice generalsekreteraren för den Europeiska försäkringskornrnittén 
följande uttalande 1996: "Av detta kan man dra slutsatsen att försäkring av utvecklingsskada 
utgör ett allvarligt problem, och om gemenskapens lagstiftare i deras önskan att harmonisera 
skadeståndsansvar för produkter, i framtiden skulle förhindra det från att utgöra ett skäl till 
undantag, är det helt klart att detta omedelbart skulle leda till en stor omvälvning i 
förbindelserna mellan tillverkarna och deras försäkringsgivare". (LEGRAND, B: « L'impact 
de la directive sur Tindustrie des assurances». La directive 85/374/CEE relative ä la 
responsabilité dufait des produits: dix ans apres, Louvain-la neuve, 1996.). 
21 
avskräcka tillverkare från nyskapande, särskilt inom de mest känsliga sektorerna i detta 
hänseende (t.ex. läkemedel) och 2. Om försäkringsbarheten för denna typ av risker alltid är 
möjlig ur försäkringsmarknadens synpunkt. 
11. Har Ni uppgifter om den faktiska tillämpningen av undantaget för "utvecklingsskada" 
(artikel 7 e i direktivet)? 
«*" Har Ni uppgifter om de ytterligare särskilda kostnader som industrin har betalat i de 
länder där tillverkaren är ansvarig för "utvecklingsskada"? 
«*" Anser Ni att tillverkaren bör vara ansvarig i fall av "utvecklingsskada"? 
•^ Bör de skador som orsakas av utvecklingsskada betalas av samhället i sin helhet (genom 
en ersättningsfond som utnyttjar offentliga intäkter) och/eller av den berörda produktiva 
sektorn (genom en fond till vilken de verksamma inom sektorn anmodas bidra)? 
Beloppsmässiga begränsningar 
Enligt det nuvarande direktivet är tillverkaransvaret inte obegränsat ekonomisk sett. Den 
självrisk som anges i artikel 9 i direktivet ger tillverkaren möjlighet att inte ersätta den 
skadelidande för skador på eller förstörelse av egendom som motsvarar en summa som är 
lägre än 500 ecu. I direktiv 85/374/EEG hänvisas formellt till ecu som historiskt värde1. Inom 
ramen för det nuvarande direktivet och i motsats till vissa medlemsstater52, anser 
kommissionen att denna självrisk inte är valfri. Artikel 16 anger däremot en möjlighet (inte en 
skyldighet) att införa ett högsta tak för tillverkarens ansvar för personskador som orsakats av 
identiskt lika produktexemplar med samma defekt. Detta tak har fastställts till 70 miljoner ecu 
(ett belopp som det i praktiken är mycket svårt att nå upp till) men det kan vara högre. Endast 
Tyskland, Spanien och Portugal har infört en sådan begränsning. 
När det gäller självrisken motiverade 1985 års lagstiftare denna med strävan ätt undvika 
överdriven skadeståndstalan mot tillverkare enligt direktivet genom att begränsa dess. 
tillämpningsområde till materiella skador över ett visst belopp. Denna motivering borde ses 
över om erfarenheterna inte pekar på att slopande av denna självrisk skulle medföra en 
explosionsartad ökning av rättstvister mot tillverkare, med hänsyn i detta sammanhang 
särskilt till de små och medelstora företagens intressen. Däremot är det tak som anges i artikel 
16 en övergångs- och undantagslösning, eftersom ansvarighet utan begränsning skulle ses 
över efter en övergångsperiod på 10 år (se artikel 16.2 i direktivet). Detta förklarar varför de 
flesta medlemsstater inte har infört detta tak. 
I sitt yttrande om utvidgningen av direktiv 85/374/EEG till sektorn för jordbruksråvaror, 
stödde parlamentet inledningsvis tanken på att slopa självrisken på 500 euro och höja 
möjligheten till ett tak ända till 140 miljonereuro. Frågan är om det är strikt motiverat att ha 
beloppsmässiga gränser, särskilt vad avser det tak som anges i artikel 16 (enbart tre 
medlemsstater har antagit detta). 
12. Förfogar Ni över uppgifter om fall som avser materiella skador till ett värde av högst 
500 euro? 
Hänvisning görs inte till euro utan till ecu som var den valuta som användes före 1999. 
Motvärdet till ecu i nationell valuta är det som fastställdes den 25.7.85 (se artikel 18, direktiv 
85/374/EEG). 
I fransk och grekisk lag finns ingen självrisk. 
22 
& Skulle Ni avskaffa självrisken på 500 euro och/eller det frivilliga taket på 70 miljoner 
euro? 
«*" Om Ni har valt tillverkarens ansvar i fall av utvecklingsskada (fråga 11), anser Ni att det 
är berättigat att behålla det frivilliga taket för denna typ av risker? 
Preskriptionstider och tidsbegränsning för den skadelidandes rättigheter 
Tillverkarens ansvar är inte obegränsat tidsmässigt. Enligt artiklarna 10 och 11 i direktivet, 
upphör tillverkarens ansvar tio år (tidsfrist för upphörande av den skadelidandes rättigheter 
efter det att tillverkaren satte den produkt som orsakat skadan i omlopp, såvida inte én 
skadelidande under mellantiden väckt talan mot tillverkaren. Om en person under denna 
period på 10 år lidit skada på grund av en produkt med säkerhetsbrister, måste hon eller han 
kräva ersättning inom tre år från den dag då han eller hon fick kännedom om eller skäligen 
borde ha fått kännedom om skadan, defekten och tillverkarens identitet (preskriptionstid för 
talan om ersättning). Det tidsbegränsade ansvaret är främst motiverat av rättviseskäl. Strikt 
ansvar innebär en större belastning för tillverkaren än det ansvar som ryms inom de 
traditionella systemen för ansvar i eller utanför avtalsförhållanden. Detta måste balanseras 
genom en tidsmässig begränsning för att inte hindra teknisk innovation och göra täckning 
genom försäkringar möjlig. 
Man förstår inte alltid helt hur preskriptionstiden skall tillämpas. Den 21 juni 1996 bedömde den 
civilrättsliga kammaren i den spanska högsta domstolen, i ett mål som avsåg ersättning till en 
bilmekaniker som fått ett finger avhugget när han använde en defekt skiftnyckel, att direktivet inte 
hade horisontell effekt mellan de privata parterna enligt EG-domstolens avgörande i målet Faccini 
Dori och att det följaktligen inte gällde för en produkt som satts i omlopp innan lagen om 
genomförande trätt i kraft. I det berörda fallet tillade domaren att även om lagen från 1994 hade varit 
giltig av tidsskäl, var händelsen preskriberad eftersom olyckan hade ägt rum tre år efter det att 
nyckeln hade förvärvats. Men enligt direktivet börjar preskriptionstiden för händelsen att löpa efter 
det att den skadelidande har fått kännedom om skadan, defekten och tillverkarens identitet, och inte 
från den dag produkten inköptes.53. 
När det gäller tidsfristen för att väcka talan (3 år) finns det a priori ingen orsak att anse att 
tidsfristen borde revideras. Däremot visar det sig att tidsfristen för ansvarighet på 10 år skulle 
kunna vara otillräcklig för att täcka de skadetillfällen som inträffat efter 10 år (vilket för 
övrigt Europaparlamentet stödde genom att föreslå en förlängning av tidsfristen upp till 20 år 
i fall av "dolda fel") . Frågan bör dock studeras ytterligare för att kontrollera om så är fallet. 
Å ena sidan medför en längre tidsfrist för ansvarighet en mer omfattande finansiell risk för 
företagen och för deras försäkringsgivare. I alla händelser är det lämpligt att notera att det på 
denna punkt råder en skillnad mellan direktiv 85/374/EEG och rådets direktiv 92/59/EG av 
den 19 juni 1992 om allmän produktsäkerhet55. I det första fallet upphör tillverkarens 
skadeståndsansvar för skador som orsakats av produkter med säkerhetsbrister efter 10 år 
räknat från den dag tillverkaren satte produkten i omlopp. Men direktiv 92/59/EG ålägger 
samme tillverkare en skyldighet att endast marknadsföra säkra produkter. Begreppet säker 
54 
55 TS Sala Civil, 21.6.96 (RJ 1996/6712). Direktivet citeras också i en dom 21.1.90 (RJ 1990-69) 
om distributörens ansvar för ett felaktigt badrumsskåp (art. 3.3); dom av den 23.5.91 (RJ 
1991-3784) om en biltillverkares ansvar. Högsta domstolen uttalar sig vanligtvis i förhållande 
till lagstiftningen om konsumentskydd (lag 26/1984) som fastställer skadeståndsansvar när en 
konsument utnyttjar och konsumerar en vara (dom 23.6.93, RJ 1993-5380). När 
tillämpningsvillkoren är uppfyllda i fallet i fråga, tillämpar domarna lag 22/94, av den 6 juli 
från den 8 juli 1994 i stället för artiklarna 25-28 i lagen från 1984 (se SAP Tarragona, 18.7.98, 
nr 347/1998). 
Yttrande av den 5.11.98 (EGTC 359, 23.11.98). 
EGT L 228, 11.8.92, s. 24. 
23 
produkt, som fastställs genom direktiv 92/59/EG, inkluderar en hänvisning till förutsebar 
livslängd för varan som självfallet kan vara längre än tio år. 
13. Bör tidsfristen på 10 år ändras, generellt eller enbart för vissa produkter eller sektorer? 
«" Skulle industrin, särskilt de små och medelstora företagen, och försäkringsmarknaden ha 
råd med en sådan ändring? 
Skyldighet att teckna försäkring 
Som redan påpekats, ålägger direktivet inte tillverkaren att sörja för någon typ av finansiell 
täckning och särskilt inte skyldigheten att teckna en ansvarsförsäkring för ett tillräckligt 
belopp för att täcka eventuella skador på grund av en defekt produkt. För närvarande faller det 
på medlemsstaterna att besluta om villkoren för en sådan skyldighet, i brist på branschvisa 
avtal mellan industrin och försäkringsbolagen (till exempel inom läkemedelssektorn). 
Aktörernas erfarenheter kan hjälpa gemenskapen att motivera om den bör agera i detta 
sammanhang och kräva att tillverkarna gör ett finansiellt åtagande, individuellt eller 
kollektivt, för att garantera gottgörelse till eventuella skadelidande, och särskilt i fall av 
personskador orsakade av identiskt lika produktexemplar som avses i artikel 16 i direktivet. 
Det är inte alltid lätt att sé till att frivilliga avtal sluts. I Danmark har regeringen försökt stimulera de 
yrkesverksamma inom läkemedelsindustrin att sluta avtal om skapande av en kompensationsfond av 
samma typ söm redan finns i Sverige (och i Finland). Eftersom det var omöjligt att snabbt nå fram till 
ett avtal tvingades riksdagen 1995 anta en lag om ersättning av skador orsakade av läkemedel. Härmed 
fick konsumenterna, fristående från alla bevis om fel eller ansvar, möjligheter att erhålla ersättning för 
fysiska skador orsakade av läkemedel levererade efter den 31 december 1995, genom-att vända sig till 
en fond som förvaltas av föreningen för patientförsäkring, som finansieras genom en sänkning från 
75 % till 74,5 % respektive från 50 % till 49,8 % av läkemedelsersättningen. 
14. Känner Ni till fall där avsaknad av försäkring har gjort det omöjligt för en skadelidande 
att erhålla ersättning? 
•»" Anser Ni att det är nödvändigt att införa ett försäkringstvång för tillverkare för att täcka 
risker som hänför sig till deras produktion eller att man istället bör främja frivilliga 
överenskommelser mellan industrin och försäkringsmarknaden? 
Större insyn 
Bristen på insyn och information om mål där ordningen för ansvar i direktiv 85/374/EEG har 
använts försvårar granskningen av genomförandet av direktivet, särskilt när det gäller det sätt 
på vilket de skadelidande de facto ersätts (skadeståndens storlek, tidsåtgång för klagomålet, 
kärandens svårigheter att.bevisa sitt fall etc). Direktivet föreskriver inga sätt för att göra 
genomförandet mer öppet, förutom regelbundna utvärderingar genomförda av kommissionen. 
Tillverkarna har inga skyldigheter att spara uppgifter om skadeståndskrav som riktats mot 
dem. De nationella myndigheterna har inte heller någon övervakningsskyldighet när det gäller 
antal fall som rapporterats. 
Genom direktiv 92/59/EEG om allmän produktsäkerhet införs ett system för anmälan och 
informationsutbyte om avlägsnande av icke säkra produkter från marknaden mellan 
medlemsstaterna och kommissionen, som dock inte fyller denna brist. Trots den skyldighet 
som tillverkaren har att informera konsumenterna om de risker som är förknippade med hans 
produkter och att vidta lämpliga åtgärder, inklusive vid behov att dra in produkten i fråga från 
marknaden för att undvika dessa risker, inför denna lagstiftning ingen särskild 
informationsskyldighet om den faktiska tillämpningen av direktiv 85/374/EEG. 
24 
Denna fråga är inte lätt att lösa eftersom tillverkarna har intresse av att bevara sekretessen om 
målen. Det finns dock möjliga tillvägagångssätt för att tillåta spridning av denna information. 
Erfarenheten i USA visar att information om tvister om tillverkarens ansvar i allt större grad 
blir offentlig, vilket beror på två typer av initiativ. 
För det första. Förekomsten av s.k. "jury verdict reporters" som söker efter och sprider 
information om antal fall, ersättningarnas storlek, produkter och ansvariga som varit 
inblandade, domstolar som handlägger målet etc. Detta slags ekonomiskt initiativ får bred 
spridning med hjälp av Internet. 
Denna affärsverksamhet underlättar i själva verket de undersökande uppgifterna som parterna i tvisten 
har genom exempelvis att sprida utdrag ur de senaste besluten på en särskild hemsida eller genom att 
kategoriindela de typer av ersättningar som utbetalats. National Association of State Jury Verdict 
Publishers är den organisation som samlar de amerikanska förlag som samlar in information direkt från 
de advokater som är inblandade i målen. En lång rad olika tjänster finns disponibla på begäran (sökning 
av fall per produktkategori eller skada, senare tids mål, förteckningar över experter, samling av fall som 
lösts i godo, statistiska analyser etc.56 
För det andra. Lagstiftaren har ålagt tillverkarna en skyldighet att offentliggöra och till 
Consumer Product Safety Commission meddela de fall som hänför sig till en defekt produkt. 
Tillverkarna (men också importörerna) måste till denna myndighet rapportera de fall där en 
produkt som har orsakat dödsfall eller allvarlig personskada förekommer i minst tre mål inför 
domstol, så snart som dom till förmån för käranden har fallit i dessa mål eller en uppgörelse 
har slutits i godo . 
15. Anser Ni att direktivet bör revideras för att inkludera ett sätt att sörja för att större insyn 
råder när det gäller det sätt på vilket aktörerna tillämpar dess regler, särskilt genom att 
kartlägga mål som rör sådana produkter med säkerhetsbrister som fortfarande finns kvar 
på marknaden? 
Leverantörens ansvar 
Föreläggande till leverantören: I artikel 3.3 i direktiv 85/374/EEG anges att om tillverkaren 
av produkten inte kan identifieras skall varje leverantör av produkten betraktas som 
tillverkare av den om han inte inom skälig tid meddelar den skadelidande vem tillverkaren 
eller den person som levererat produkten till honom är. Detsamma gäller för en importerad 
produkt, även om tillverkarens namn är angivet. Den skadelidande är alltså skyldig att 
formellt underrätta leverantören så att denne inom skälig tid kan lämna uppgift om 
tillverkarens namn eller namnet på den som levererat produkten till honom. Denna mekanism 
för "föreläggande" är motiverad eftersom direktivet sätter upp principen att det är tillverkaren 
som är ansvarig för den skada som orsakats av en säkerhetsbrist hos hans produkt. 
Erfarenheten visar dock att sätten att förelägga leverantörens ansvar kan skilja sig mycket åt i 
olika medlemsstater vilket med hänsyn till direktivets syften inte är särskilt tillfredsställande. 
I exempelvis Italien har leverantören en tidsfrist på tre månader för att lämna de uppgifter 
som krävs (tillverkarens namn och adress). Den skadelidande skall begära dessa uppgifter 
skriftligen, och meddela leverantören vilken produkt det gäller, samt plats och dag då den 
inköptes. Den skadelidande kan inte vägra låta leverantören kontrollera produkten58. I 
56 
57 
58 Se www.juryverdict.com. 
Section 37 i Consumer Protection Safety Act (15 USC Sec. 2084, « Notification of settlements 
or judgments »). 
Artikel 4, lagdekret av den 24 maj 1988. 
25 
Tyskland inskränks tidsfristen för att lämna de begärda upplysningarna till en månad59 I 
Belgien beror tidsfristen på domarens bedömning60. Kommissionen uppmanar de 
medverkande i detta samråd att sända in sina erfarenheter på detta område. 
Omfattning av leverantörens ansvar: Direktivet anger principen att det är tillverkaren som är 
ansvarig för den skada som orsakas av en defekt hos hans produkt. Denne definieras i artikel 
3.1 i direktivet som "den som framställer en slutprodukt, en råvara eller en komponent och 
var och en som genom att sätta sitt namn, varumärke eller något annat kännetecken på 
produkten utger sig för att vara den som har tillverkat den". Undantagsvis är en yrkesverksam 
som är verksam enbart som leverantör ansvarig enbart i tre hypotetiska fall: när han är 
importör av produkten i gemenskapen, enligt artikel 3.2 i direktivet, och på vissa villkor, när 
tillverkaren av produkten inte kan identifieras av den skadelidande, eller när den ovannämnde 
importörens identitet inte finns angiven på produkten, artikel 3.3. Med andra ord, och förutom 
de hypoteser som anges på detta begränsande sätt, finns inte ansvaret för yrkesverksamma 
som agerar enbart som leverantörer av produkter reglerat genom bestämmelserna i direktiv 
85/374/EEG. För att leverantörens eventuella ansvar skall kunna föreligga, måste alltså den 
person som skadats av en produkt med säkerhetsbrister utnyttja den ordning för ansvar som 
föreskrivs i lagstiftningen i den berörda medlemsstaten. I allmänhet rör det sig om det 
allmänna ansvarssystemet för fel utanför avtalsförhållanden. 
Direktiv 92/59/EEG om allmän produktsäkerhet å sin sida anger att tillverkarna skall vara 
skyldiga att enbart marknadsföra säkra produkter61, och inkluderar i sin definition av 
tillverkaren övriga yrkesverksamma i produktens saluföringskedja om deras verksamheter kan 
påverka säkerheten hos en produkt som släpps ut på marknaden. Man kan alltså fråga sig om 
den ordning för strikt ansvar som infördes 1985 genom direktiv 85/374/EEG, inte också borde 
gälla för alla yrkesverksamma i produktens saluföringskedja, när hans verksamhet har 
påverkat säkerheten i fråga för en produkt som släppts ut på marknaden, som exempelvis vid 
särskilda verksamheter för omförpackning, transport och lagring. Kommissionen uppmanar 
deltagarna i detta samråd att inkomma med sina synpunkter härvidlag. 
16. Skall dels den skadelidande visa att hon eller han har gett leverantören möjlighet att 
meddela tillverkarens identitet, för att ärendet skall kunna tas upp till prövning-, dels 
leverantören meddela den skadelidande tillverkarens identitet inom en viss tid (till 
exempel inom högst tre månader)? 
w* Bör direktivet gälla för alla yrkesverksamma i produktens saluföringskedja när hans 
verksamhet har påverkat säkerhetsinslagen i fråga hos en produkt som släpps ut på 
marknaden? 
Produkter som omfattas av direktivet 
Direktivet gäller enbart för lösa saker (dvs. lös materiell egendom, oavsett om den är i privat 
bruk eller ej, inklusive el). 
Eftersom kommissionen har uteslutit tjänster med säkerhetsbrister (för vilka kommissionen 
kan tänka sig särskilt initiativ ), har den erhållit frågor om lämpligheten i att inkludera fast 
59 
60 
61 
62 §4 Produkthaftungsgesetz 1989. 
Artikel 4.2 i lagen av den 25 februari 1991. 
För definition av en säker produkt, se artikel 2 b i direktiv 92/59/EEG. 
Kommissionens meddelande "Handlingsplan för konsumentpolitiken 1999-2001" 
(KOM(98)696, 1.12.98). 
26 
egendom i direktivets räckvidd, eftersom det inte finns någon gemenskapsordning för 
byggarens ansvar. ' 
17. Anser Ni att direktivet bör utsträckas till att omfatta fast egendom? 
Skador som omfattas av direktivet 
Enligt artikel 9 i direktiv 85/374/EEG avses med skada personskada inklusive dödsfall, skada 
på eller förstörelse av någon annan sak än själva den defekta produkten förutsatt att saken är 
avsedd för privat användning eller konsumtion . 
Exempel på att direktivet inte tillämpats på skador orsakade av produkter med säkerhetsbrister finns i den 
portugisiska rättspraxisen. I domen av den 26 oktober 1995 iSupremo Tribunal de Justica i ett mål som avsåg ersättning 
för en bil som hade skadats i en olycka, ansåg den portugisiska högsta domstolen att återförsäljaren för bilar av märket 
SEAT som tillverkas i Spanien inte var ansvarig enligt lagdekret 383/89 eftersom denne inte betraktades som 
"tillverkare" samt att skadorna hade orsakats på själva produkten64. Den 23 maj 1995, i ett annat mål som avsåg 
ersättning for en bil som hade brunnit, tillbakavisade domaren den nationella lagstiftningen om 
genomförande av direktivet eftersom förordningen-lagen inte var giltig när produkten i fråga släpptes ut på 
marknaden och att den inte omfattade skador som orsakats på själva produkten.65. 
Immateriella skador (alla skador som inte avser egendom, ideell skada, fysisk skada etc.) 
omfattas för närvarande inte även om hänsyn tas till dem i de flesta nationella lagar. I sitt 
yttrande vid den första behandlingen av direktiv 99/34/ÉG, hade Europaparlamentet 
rekommenderat att psykiska skador skulle inkluderas i direktivets räckvidd, även om förslaget 
vid den andra behandlingen inte erhöll den nödvändiga majoriteten för att direktivet skulle 
ändras i denna riktning, 
En annan fråga rör de skador på egendom som normalt är avsedd för professionellt eller 
affärsmässigt bruk vilka inte omfattas av direktivet. När därför egendom i ett kontor förstörs i 
en brand som orsakas av en defekt produkt, kan ägaren (antingen ett företag, eller en 
yrkesverksam person) inte utnyttja direktivet för att kräva att tillverkaren ersätter skadan. 
Detta beror på att direktivet endast avser ersättning för en typ av egendom, nämligen 
konsumtionsvaror. Men inget utesluter a priori att direktivet tillämpas för att gynna andra 
typer av skadelidande, som yrkesverksamma.. 
I Frankrike, täckeriagen om införlivande av direktivet också skador på egendom som är i icke-privat bruk 
(affärsegendom). ' . • 
18. Bör direktivet omfatta andra skador orsakade genom defekta produkter, som 
immateriella skador, ideella skador och psykiska skador och/eller skador på saker som är 
i yrkesmässigt bruk, vilket skulle göra det möjligt för företag, särskilt små och 
medelstora, att utnyttja direktivets bestämmelser mot tillverkare av varor med 
säkerhetsbrister? 
Tillgång till rättsmedel 
65 Ersättning för egendom hänför sig till lagstiftningen om försäljningsgaranti (se direktiv 
99/44/EG om garantier för konsumentfaror, EGT L 17.1, 7.7.99) 
Acördäo n° 87.397, Col. De Jur., 1995,111-84. 
Recurso n° 7653, Col. De Jur. 1995, III-l 13 
27 
Förutom de initiativ som pågår när det gäller konsumenternas tillgång till rättsmedel, vilka 
kommissionen lagt fram i sin handlingsplan för konsumentpolitiken 1999-2001 
(genomförande av direktivet om förbudsföreläggande, reglering av konsumenttvister utanför 
domstol, eventuella åtgärder för att öka konsumenternas möjligheter att få ersättning för 
rättegångskostnader de ådragit sig i samband med att de försökt genomdriva sina rättigheter, 
åtgärder för att göra det enklare för konsumenter att vidta rättsliga åtgärder kollektivt etc.) , 
är det av intresse att veta om genomförandet av direktiv 85/374/EEG kräver särskilda åtgärder 
för att underlätta de skadelidandes tillgång till rättsmedel. I detta sammanhang kan två 
åtgärder övervägas, nämligen förbudsföreläggande och kollektiva åtgärder. 
Gemenskapslagstiftningen ger inte de skadelidande möjlighet att inleda förbudsföreläggande 
när konsumentens hälsa och säkerhet påverkats av en farlig eller defekt produkt. Direktivet 
om förbudsföreläggande för att skydda konsumenternas intressen omfattar inte området för 
85/374/EEG. Det kan dock vara lämpligt att kontrollera om en likvärdig lösning till den som 
anges i direktiv 98/27/EG behövs, i tillägg till den skadelidandes rätt till ersättning som 
härleds från direktiv 85/374/EEG. Avlägsnande av en produkt från marknaden, i enlighet med 
direktiv 92/59/EG, kan endast inledas av de offentliga myndigheterna och inte av privata 
aktörer. 
Å andra sidan omfattar gemenskapslagstiftningen inte gemensamma åtgärder på detta område 
heller, även om det är ett instrument som ofta utnyttjas när det gäller tillverkarens ansvar, 
dock utan garanti om resultatet. 
Ett exempel på kollektiv åtgärd på detta område är i affären Benzodiazepines i Förenade kungariket. -
Denna åtgärd avsåg 5 000 separata rättsförfaranden mot Roche Products Ltd och John Wyeth and 
Brother Ltd för de skador som orsakats av de lugnande medlen Valium och Ativan. Målet vilade på 
ekonomiskt stöd från Legal Aid Board, vilken vid ett senare tillfälle drog in medlen på grund av de 
kostnader som en sådan åtgärd skulle medföra. 70 käranden har dock fortsatt processen fram tills 
högsta domstolen avvisade målet den 19 juli 1996.68. 
I Förenta staterna finns ett särskilt förfarande som är föga utvecklat i Europa.. Om så stort 
antal käranden eller svaranden skulle behöva höras i rätten att det skulle bli svårt att 
genomfora praktiskt, kan en eller flera av dem utses som de övrigas företrädare om sak- eller 
rättsförhållanden är av gemensamt intresse för dem alla. Detta förfarande kallas "classaction" 
eller kollektivt processande. Den part som väljs för att företräda de övriga måste ha vissa 
särskilda egenskaper som gör att han är den bästa företrädaren. Den dom som faller efter en 
"class action" gäller för det dömda ärendet för samtliga de personer som har vält att alliera sig 
i denna kollektiva rättssak men också för alla de personer som har åsamkats samma typ av 
skador och som inte uttryckligen har angett sin önskan att inte bli delaktig i processen59. 
I allt högre grad visar dock de amerikanska domstolarna en viss försiktighet när det gäller 
införande av "class actions". Enligt den federala rättegångsbalken är dessa förfaranden 
möjliga under förutsättning att man kan fastställa ("certify") denkollektivitet som företräds i 
framställningen. När ett mål avser tillverkarens ansvar måste domaren kontrollera att det rör 
sig om en mycket stor grupp, som har samma rättsfrågor och omständigheter, att företrädarna 
för gruppen försvarar och skyddar gruppens intressen på ett lämpligt sätt, att de argument som 
rör individer är mindre framträdande än de gemensamma argumenten och slutligen att "class 
KOM(98) 696, 1.12.98, s. 21. 
Europaparlamentets och rådets direktiv 98/27/EG av den 19 maj 1998 (EGT L 166/51, 
11.6.98). 
För närmare detaljer se www.gidleigh.com/alert 
Regel 23 i US Federal Rules of Civil Procedure: "avgörandet inbegriper, oavsett om det är 
gynnsamt eller inte, alla berörda som inte begärt att stå utanför". v 
28 
70 
action" är den bästa vägen att vidta rättsliga åtgärder jämfört med andra sätt att lösa tvisten . 
Högsta domstolen har visat prov på denna "rättsskepsis" i asbestmålet . Domstolen erkände 
inte den gemensamma identiteten för den grupp som skadats av asbest på grund av bristen på 
en intressegemenskap i sakfrågan. Detta beslut bekräftar den allt större tveksamhet som vuxit 
fram i de amerikanska domstolarna, som handlägger de stora "massmålen" ("mäss tort 
litigation") mot tobaks- eller asbestindustrin. 
Även om det i Europa finns vissa nationella rättsmekanismer som gör det möjligt att föra 
kollektiv talan, som t.ex. i Frankrike, där man i gruppåtal kan samla enskilda konsumenters 
intressen (man måste särskilja "kollektiva åtal eller förbudsföreläggande" («actions 
collectives ou en cessation ») som syftar till att främja det särskilda allmänna intresset snarare 
än de enskildas intressen), är det endast i Portugal det finns ett rättsförfarande som i viss mån 
kan jämföras med "class action". Det infördes 1995 i enlighet med lag nr 83/95 om "accäo 
populär" ("folktalan"). 
19. Bör det i gemenskapslagstiftningen föreskrivas processuella mekanismer eller 
förlikningsmekanismer som är helt specifika för genomförandet av direktiv 85/374/EEG? 
.72 Skulle införande av förbudsföreläggande vara en lösning? 
Skulle införande av mer utvecklade mekanismer för att möjliggöra kollektiv 
representation av liknande intressen vara lämpligt, som gruppåtal i Frankrike eller"accäo 
populär" i Portugal? 
Övrigt 
Det finns en lång rad frågor förknippade med det ansvar som härleds från produkter med 
säkerhétsbrister som inte behandlas i direktiv 85/374/EEG. Det rör sig exempelvis om det 
ansvar som ledning och arbetare i det tillverkande företaget har, utvärderingskriterier för 
skador och ersättningssystem, fördelning av kostnaderna mellan de personer som är 
solidariskt ansvariga etc. Kommissionen uppmanar de berörda aktörerna att ange eventuella 
andra frågor som kräver lagstiftning på gemenskapsnivå, samt de orsaker som motiverar en 
sådan åtgärd. 
0 Regel 23 i US Federal Rules of Civil Procedure. 
71 Amchem Products Inc. v. Windsor ,117 S.Ct. 2231 (1997), avgiven den 25 juni 1997. 
72 Detta kan göras t.ex. genom att direktiv 85/374/EEG tas upp på förteckningen i direktiv 
98/27/EG om förbudsföreläggande. 
29 
Bilaga 1: Direktivet om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister 
Införlivande i nationell lag 
Medlemsstat 
Belgien 
Danmark 
Tyskland 
Grektand 
Spanien 
Frankrike 
Irland 
Italien 
Luxemburg 
Neder­
länderna 
Österrike 
Portugal 
Finland 
Sverige 
Förenade 
kungariket Antagande 
Lag 25.2.91 
Lag nr 371, 7.6.89 
Lag 15.12.89 
Lag 2251/1994 (ersätter 
lagdekretet frän 1988) 
Lag nr 22/1994, 6.4.94 
Lag nr 389-98, 19.5.98 
Lag nr 28 från 1991 
Lagdekret nr 224 
24.5.88 
Lag 21.4.89, ändrad 
genom lag 6.12.89 
Lag 13.9.90 
Lag nr 99, 21.1.88, 
ändrad genom lag nr 95 
11.2.93, lag nr 917, 
29.12.93 och lag nr 510, 
12.7.94 
Förordning-lag nr 383 
6.11.89 
-Lag nr 694, 17.8.90, 
ändrad genom lag nr 99 
8.1.93 och lag nr 879 
22.10.93 
Lag nr 18,23.1.92, 
ändrad genom lag nr 
1137,3.12.92 och lag nr 
647,'10.6.93 
Lag 15.5.87 Ikraft­
trädande 
1.4.91 
10.6.89 
1.1.90 
8.7.94 
23.5.98 
16.12.91 
24.5.88 
2.5.91 
1.11.90 
1.7.88 
21.11.89 
1.9.91 
1.1.93 
1.3.88 Skadeståndsansvar för 
defekta 
jordbruksråvaror 
(art. 15. La)* 
NEJ 
NEJ 
NEJ 
JA 
NEJ 
. JA 
NEJ 
NEJ 
JA 
NEJ 
NEJ (förutom 
genetiskt modifierade 
organsimer) 
NEJ 
JA 
JA 
NEJ Skadestånds­
ansvar för 
utvecklingsskada 
(art. 15.1.b) 
NEJ 
NEJ 
NEJ 
NEJ 
NEJ (förutom 
livsmedel och 
läkemedel) 
NEJ (förutom 
produkter som 
härrör från 
människokroppen) 
NEJ 
NEJ 
JA 
NEJ 
NEJ 
NEJ 
JA 
NEJ 
NEJ Beloppsmässig 
begränsning 
(art. 16) 
NEJ 
NEJ 
JA 
NEJ 
JA 
NEJ 
NEJ 
NEJ 
NEJ 
NEJ 
NEJ 
JA 
NEJ 
NEJ 
NEJ 
Efter antagandet av direktiv 99/34/EG är medlemsstaterna skyldiga att utsträcka direktiv 
85/374/EEG till jordbruksråvaror. 
30 
Bilaga 2: Direktivet om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister 
Tillnärmning av lagarna i länder utanför EU 
Land 
Island 
. Liechtenstein 
Norge 
Malta 
Cypern 
Estland 
Ungern 
Polen 
Tjeckien 
Slovenien 
Bulgarien 
Lettland 
Litauen 
Slovakien 
Rumänien 
Turkiet Antagande 
t 
Lag nr 25, 27.3.91 
Lag, 12.11.92 
Lag nr 104,23.12.88, 
ändrad genom lag nr 62 
25.11.91 
(Lagförslag) 
Lag nr 105 från 1995 
(Lagförslag) 
Lag nr 10. 16.2.93, 
ändrad genom lag nr 25 
16.3.98 
(Lagförslag) 
Lag nr 59, 5.3.98 
Lag 6.3.98 
Lag 18.3.99 
Lag 8.10.96 
(Lagförslag) 
(Lagförslag) 
(Lagförslag) 
Lag 23.2.95 Ikraft­
trädande 
1.1.92 
1.5.95 
1.1.89 
— 
1.1.97 
— 
1.1.94 
« 
1.6.98 
28.3.98 
3.7.99 
8.10.96 
— 
— 
— 
. 8.9.95 Ansvar för defekta 
jordbruksråvaror 
(art. 15. La) 
JA 
NEJ 
JA 
-
NEJ 
~ 
NEJ 
-
NEJ 
JA 
JA 
NEJ 
-
~ 
--
NEJ Ansvar i fall av 
utvecklings­
skada 
(art. 15.1.b) 
NEJ 
NEJ 
JA 
~ 
NEJ 
--
NEJ 
~ 
NEJ 
NEJ 
NEJ 
NEJ 
~ 
— 
--
NEJ . Beloppsmässig 
begränsning 
(art. 16) 
JA 
NEJ 
NEJ 
NEJ 
--
NEJ 
... 
NEJ 
NEJ 
JA 
NEJ 
-
• — 
NEJ 
31 
Bilaga 3: • Lagstiftning i tredje land om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister 
Stat 
Australien 
Israel 
Japan 
Förenta 
staterna* 
Brasilien 
Schweiz Antagande 
Trade Practices 
Amendment Act 1992 
(24.6.92) 
Defective Products 
(Liability) Law 1980 
Product Liability Law 
(1.7.94) 
S 2236 (federalt 
lagförslag framlagt 
25.6.98 och avvisat 
9.7.98) 
Codigo de defesa do 
Consumidor (11.9.90) 
Loi fédérale relative å 
la responsabilité du 
fait des produits 
défectueux du 18.6.93 Ikraft­
trädande 
9.7.92 
1.9.80 
1.7.95 
11.3.91 
1.1.94 Ansvar för defekta 
jordbruksråvaror 
(art. 15.1.a) 
JA 
NEJ 
NEJ 
—"* 
— 
NEJ Ansvar i fall av 
utvecklings­
skada 
NEJ 
NEJ 
NEJ 
—~ 
~ 
NEJ Beloppsmässig 
begränsning 
— 
— 
NEJ 
~~ 
NEJ 
NEJ 
Skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister regleras i delstaternas lagar, i brist på 
en enhetlig federal lag 
32 
Bilaga 4 
385L0374 
RÅDETS DIREKTIV av den 25 juli 1985 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om 
skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister 
(Europeiska gemenskapernas officiella tidning L 210, 7.8.1985, s. 29-33, svensk specialutgåva: område 15, volym 6, 
s. 239) 
EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RAD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV 
med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen; särskilt artikel 100 i detta, 
med beaktande av kommissionens förslag(1), 
med beaktande av Europaparlamentets yttrande(2), 
med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande(3), och 
med beaktande av följande: 
Medlemsstaternas rättsregler om tillverkarens ansvar för skada orsakad av en defekt i hans produkter måste närmas 
till varandra eftersom nuvarande skillnader kan snedvrida konkurrensförhållandena och påverka varuflödet inom den 
gemensamma marknaden samt leda till olika grader av skydd av konsumenterna mot skada på deras hälsa eller 
egendom orsakad av en produkt med säkerhetsbrister. 
Ett strikt ansvar för tillverkaren är det enda sättet att uppnå en fullgod lösning av det problem som kännetecknar 
hutidens fortlöpande tekniska utveckling och som består i en rättvis fördelning av de risker som den moderna 
tekniska produktionen medför. 
Det strikta ansvaret bör endast omfatta industriellt framställda lösa saker. Det är därför lämpligt att undanta ansvar 
för jordbruksvaror och jaktprodukter utom då de undergått sådan bearbetning av industriell karaktär som kan orsaka 
en defekt i produkterna. Ansvaret enligt detta direktiv bör också gälla lösa sakersom används vid uppförandet av fast 
egendom eller som infogas i sådan egendom. 
Konsumentskyddet kräver att alla tillverkare som varit inblandade i tillverkningsprocessen bör göras ansvariga om 
den slutprodukt, den komponent eller det råmaterial de levererat haft säkerhetsbrister. Av samma skäl bör ansvaret 
utsträckas till dem som importerar produkter till gemenskapen och dem som med sitt namn, varumärke eller annat 
kännetecken presenterar sig som tillverkare eller som levererar en produkt vars tillverkare inte kan identifieras. 
När flera personer bär ansvar för samma skada kräver konsumentskyddet att den skadelidande kan kräva vem som 
helst av dem på full ersättning för skadan. 
Till skydd för konsumenterna och deras egendom bör bristfälligheten hos en produkt inte bestämmas med hänsyn till 
produktens brukbarhet utan till bristen på den säkerhet som allmänheten har rätt att vänta sig. Vid bedömningen av 
säkerheten bortses från sådan felaktig användning av produkten som under rådande omständigheter inte kan anses 
rimlig. 
En rättvis riskfördelning mellan den skadelidande och tillverkaren innebär att tillverkaren bör kunna gå fri från ansvar 
om han bevisar att det föreligger vissa omständigheter som befriar honom från ansvar. 
Konsumentskyddet kräver att tillverkarens ansvar inte påverkas av någon handling eller underlåtenhet av andra 
personer som har medverkat till skadan. Dock kan hänsyn tagas till medvållande från den skadelidande så att 
ansvaret begränsas eller bortfaller. 
Konsumentskyddet kräver att ersättning skall lämnas vid personskada samt vid skada på egendom. I det senare 
fallet skall ersättningen dock begränsas till saker för privat användning eller konsumtion och beräknas med avdrag 
för en självrisk på ett fast belopp i syfte att undvika tvister i ett alltför stort antal fall. Detta direktiv berör inte ersättning 
för sveda och värk och annan ideell skada som kan ersättas enligt den lagstiftning som är tillämplig på fallet. 
En enhetlig preskriptionstid för att väcka talan om ersättning är i både den skadelidandes och tillverkarens intresse. 
Produkter åldras med tiden, högre säkerhetskrav utvecklas och vetenskap och teknik gör framsteg Det skulle därför 
inte vara skäligt att göra tillverkaren ansvarig för säkerhetsbrister i hans produkt under obegränsad tid. Ansvaret bör 
därför upphöra efter en skälig tidrymd utan att detta berör mål som redan väckts. 
33 
För att uppnå ett verksamt konsumentskydd bör inte tillverkarens ansvar gentemot den skadelidande kunna 
inskränkas genom avtal. 
Enligt medlemsstaternas rättsordningar kan en skadelidande ha rätt till skadestånd. på grundval av ansvar i 
kontraktsförhållanden eller på grundval av annat ansvar utanför kontraktsförhållanden än som föreskrivs i detta 
direktiv. I den måri dessa bestämmelser också är ägnade att uppnå ett verksamt konsumentskydd bör de inte 
beröras av detta direktiv. I den mån ett verksamt konsumentskydd på läkemedelsområdet också redan uppnåtts i en 
medlemsstat enligt ett särskilt ansvarssystem bör på samma sätt krav på grundval av denna ordning kunna väckas 
också i fortsättningen. 
I den utsträckning ansvar för atomskada redan är täckt i tillräcklig utsträckning genom lämpliga specialregler i alla 
medlemsstaterna, har det varit möjligt att utesluta skador av detta slag från tillämpningsområdet för detta direktiv. 
Att jordbruksråvaror och jaktprodukter uteslutits från direktivets tillämpningsområde kan i vissa medlemsstater, mot 
bakgrund avbehovet av konsumentskydd, uppfattas som en otillbörlig inskränkning i detta; en medlemsstat bör därför 
kunna utsträcka ansvaret till att omfatta också sådana produkter. 
Möjligheten för en tillverkare att gå fri från ansvar om han bevisar att det vetenskapliga och tekniska vetandet vid den 
tidpunkt då han satte produkten i omlopp inte var sådant att en defekt kunde upptäckas kan i vissa medlemsstater av 
liknande skäh uppfattas som en otillbörlig inskränkning i konsumentskyddet. Medlemsstaterna bör därför i sin 
lagstiftning kunna, bibehålla bestämmelser om eller genom ny lagstiftning föreskriva att en sådan ansvarsbefriande 
omständighet inte är tillåten. Om denna avvikelse införs genom ny lagstiftning skall den dock vara underkastad ett 
frysningsförfarande inom gemenskapen i syfte att om möjligt stärka skyddet inom gemenskapen på ett enhetligt sätt. 
Mot bakgrund av de flesta medlemsstaternas rättstraditioner är det olämpligt att fastställa ett beloppsmässigt tak för 
tillverkarens strikta ansvar. Eftersom det emellertid finns olika traditioner förefaller det möjligt att tillåta att en 
medlemsstat avviker från principen om obegränsat ansvar och föreskriver en begränsning av tillverkarens totala 
ansvar för personskada orsakad av identiskt lika produktexemplar med samma säkerhetsbrist, förutsatt att denna 
begränsning fastställs på en tillräckligt hög nivå för att garantera ett fullgott konsumentskydd och en riktig funktion 
hos den gemensamma marknaden. 
Genom detta direktiv kan för närvarande ingen fullständig harmonisering uppnås men det öppnar vägen för en mera 
omfattande harmonisering. Rådet behöver därför med jämna mellanrum få rapporter från kommissionen om 
tillämpningen av detta direktiv, eventuellt med förslag om lämpliga åtgärder. 
I detta avseende är det särskilt viktigt att de delar av direktivet som avser medlemsstaternas möjligheter till avvikelser 
granskas på nytt vid utgången av en period som bör vara tillräckligt lång för att det skall bli möjligt att samla in 
praktiska.erfarenheter av den inverkan som dessa undantag haft på skyddet av konsumenterna och den 
gemensamma marknadens funktion. 
HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE. 
Artikel 1 
Tillverkaren skall vara ansvarig för skador som orsakas av en defekt i hans produkt. 
Artikel 2 
I detta direktiv avses med produkt varje lös sak med undantag av jordbruksråvåror och jaktprodukter även om den 
infogats i annan lös eller fast egendom. Med jordbruksråvaror avses produkter från jorden, från boskapsskötsel och 
från fiske med undantag av produkter som har genomgått en första bearbetning. Begreppet "produkt" inbegriper 
elektricitet. 
Artikel 3 
1. Med tillverkare avses den som framställer en slutprodukt, en råvara eller en komponent och var och én som 
genom att sätta sitt namn, varumärke eller något annat kännetecken på produkten utger sig för att vara den som 
tillverkat den. 
2. Utan att tillverkarens ansvar berörs skall den som för försäljning, uthyrning, leasing eller annan form av distribution 
inom ramen för sin näringsverksamhet importerar en produkt till gemenskapen betraktas som tillverkare i detta 
direktivs mening och skall vara ansvarig som en tillverkare. 
3. När tillverkaren av produkten inte kan identifieras skall varje leverantör av produkten betraktas som tillverkare av 
den om han inte inom skälig tid meddelar den skadelidande vem tillverkaren eller den person som levererat 
produkten till honom är. Detsamma skall gälla för eri importerad produkt, även om tillverkarens namn är angivet, om 
den i punkt 2 nämnda importörens identitet inte framgår av produkten. 
Artikel 4 
34 
Den skadelidande måste kunna bevisa skadan, defekten och orsakssambandet mellan defekten och skadan. 
Artikel 5 
När två eller flera personer som en följd av bestämmelserna i detta direktiv är ansvariga för samma skada skall de 
vara solidariskt ansvariga utan att bestämmelser i nationell lagstiftning om regressrätt berörs. 
Artikel 6 
1. En produkt har en säkerhetsbrist när den inte ger den säkerhet som en person har rätt att vänta sig med hänsyn till 
alla omständigheter, däribland 
a) presentationen av produkten, 
b) den användning av produkten som skäligen kunnat förväntas, 
c) tidpunkten då produkten satts i omlopp. 
2. En produkt skall inte betraktas som defekt endast därför att en bättre produkt har satts i omlopp senare. 
Artikel 7 
Tillverkaren skall inte vara ansvarig enligt detta direktiv om han bevisar 
a) att han inte satt produkten i omlopp, eller 
b) att det med hänsyn till omständigheterna är sannolikt att den defekt som orsakat skadan inte förelåg när produkten 
sattes i omlopp av honom eller att defekten uppstått senare, eller 
c) att produkten varken framställts av honom för försäljning eller annan form av distribution i ekonomiskt syfte eller 
framställts eller distribuerats av honom inom ramen för en näringsverksamhet, eller 
d) att defekten beror på att produkten måste överensstämma med tvingande föreskrifter utfärdade av offentliga 
myndigheter, eller 
e) ätt det vetenskapliga och tekniska vetandet vid den tidpunkt då han satte produkten'i omlopp inte var sådant att 
det var möjligt att upptäcka defekten, eller 
f) att defekten, när' det är fråga om en tillverkare av en komponent, kan tillskrivas utformningen av den produkt i 
vilken komponenten har infogats eller de instruktioner som produktens tillverkare lämnat. 
Artikel 8 
1. Om inget annat framgår av bestämmelserna i nationell lagstiftning om regressrätt skall inte tillverkarens ansvar 
begränsas när skadan orsakats både av en defekt i produkten och genom en handling eller underlåtenhet av tredje 
man. 
2. Tillverkarens ansvar kan med hänsyn till alla omständigheter begränsas eller bortfalla när skadan orsakas både av 
en defekt i produkten och genom medvållande av den skadelidande eller annan person som den skadelidande 
ansvarar för. 
Artikel 9 
Med skada i artikel 1 avses 
a) personskada, inklusive dödsfall, 
b) skada på eller förstörelse av någon annan sak än själva den defekta produkten med avdrag för en självrisk på 500 
ECU, förutsatt att saken 
1) är av en typ som normalt är avsedd för privat användning eller konsumtion, och 
2) använts av den skadelidande huvudsakligen för hans eget privata bruk eller konsumtion. 
Denna artikel berör inte nationella bestämmelser om ideell skada. 
Artikel 10 
35 
1. Medlemsstaterna skall i sin lagstiftning föreskriva att en preskriptionstid av tre år skall gälla för talan om ersättning 
för skada enligt detta direktiv. Preskriptionstiden skall börja löpa från den dag då käranden fick kännedom om eller 
skäligen borde ha fått kännedom om skadan, defekten och tillverkarens identitet. 
2. Medlemsstaternas lagar om preskriptionsavbrott skall inte påverkas av detta direktiv. 
Artikeln 
Medlemsstaterna skall i sin lagstiftning föreskriva att den skadelidandes rättigheter enligt detta direktiv skall upphöra 
efter en period av tio år från den dag då tillverkaren satte den produkt som orsakat skadan i omlopp, såvida inte den 
skadelidande under mellantiden väckt talan mot tillverkaren. 
Artikel .12 
Tillverkarens ansvar gentemot den skadelidande enligt detta direktiv får inte inskränkas eller uteslutas genom en 
bestämmelse som begränsar hans ansvar eller undantar honom från ansvar. 
Artikel 13 
Detta direktiv inverkar inte på sådana rättigheter som en skadelidande kan ha enligt rättsreglerna om ansvar i eller 
utanför avtalsförhållanden eller enligt ett särskilt ansvarssystem som gäller när direktivet anmäls. 
Artikel 14 
Detta direktiv är inte tillämpligt på skador som uppstår genom en atomolycka och som täcks av internationella 
konventioner som medlemsstaterna har ratificerat. 
Artikel 15 
1. Varje medlemsstat får 
a) avvika från bestämmelserna i artikel 2 och i sin lagstiftning föreskriva att med produkt i artikel 1 i detta direktiv 
också avses lantbruksråvaror och jaktprodukter, 
b) avvika från bestämmelserna i artikel 7 e och i sin lagstiftning bibehålla eller i enlighet med det förfarande som 
angetts i punkt 2 nedan föreskriva att tillverkaren skall vara ansvarig även om han bevisar att det vetenskapliga och 
tekniska vetandet vid den tidpunkt då han satte produkten i omlopp inte var sådant att en defekt kunde upptäckas. 
2. Den medlemsstat som önskar vidta den åtgärd som angetts i punkt 1 b skall till kommissionen översända texten till 
den föreslagna åtgärden. Kommissionen skall underrätta de övriga medlemsstaterna om denna. 
Den berörda medlemsstaten skall avstå från att vidta den föreslagna åtgärden under en period av nio månader efter 
det att kommissionen underrättats; detta under förutsättning att kommissionen inte under mellantiden föreslagit rådet 
att ändra detta direktiv i den tillämpliga frågan. Öm emellertid kommissionen inte inom tre månader efter det att den 
mottagit nämnda meddelande underrättar den berörda medlemsstaten om att den avser att inge ett sådant förslag till 
rådet får medlemsstaten omedelbart vidta åtgärden. 
Om kommissionen inom ovannämnda nio månader till rådet inger ett sådant förslag till ändring av detta direktiv skall 
den berörda medlemsstaten avstå från att vidta den föreslagna åtgärden under en period av ytterligare arton 
månader från den dag då förslaget inges. 
3. Tio år efter dagen för anmälan av detta direktiv skall kommissionen till rådet inge en rapport om hur domstolarnas 
utslag med tillämpning av artikel 7 e och punkt 1 b i denna artikel inverkat på konsumentskyddet och den 
gemensamma marknadens funktion. Mot bakgrund av denna rapport skall rådet på förslag av kommissionen och i 
enlighet med artikel 100 i fördraget besluta huruvida artikel 7 e skall upphävas. 
Artikel 16 
1. Medlemsstaterna får föreskriva att en tillverkares totala ansvar för personskada, inklusive dödsfall, som orsakas av 
identiskt lika produktexemplar med samma defekt skall vara begränsat till ett belopp som inte får vara lägre än 70 
miljoner ecu. 
2. Tio år efter dagen för anmälan av detta direktiv skall kommissionen till rådet inge en rapport om hur tillämpningen 
av den beloppsmässiga begränsningen av ansvaret i de medlemsstater som använt den möjlighet som medgivits i 
punkt 1 inverkat på konsumentskyddet och den gemensamma marknadens funktion. Mot bakgrund av denna rapport 
skall rådet på förslag av kommissionen och i enlighet med artikel 100 i fördraget besluta huruvida punkt 1 skall 
upphävas. 
Artikel 17 
36 
Detta direktiv skall inte tillämpas på produkter som satts i omlopp före den dag då bestämmelserna enligt artikel 19 
träder i kraft. 
Artikel 18 
1. Med ecu avses i detta direktiv den enhet som fastställts i rådets förordning (EEG) nr 3180/78(4) med ändring enligt 
rådets förordning (EEG) nr 2626/84(5) 
Motsvarigheten i nationell valuta skall första gången beräknas efter den omräkningskurs som gäller den dag då detta 
direktiv antas. 
2. Rådet skall vart femte år på förslag av kommissionen se över och om så behövs med hänsyn tiil den ekonomiska 
och monetära utvecklingen i gemenskapen revidera beloppen i detta direktiv. 
Artikel 19 
1. Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar som krävs för att följa detta direktiv senast tre 
år från dagen för anmälan av detta direktiv. De skall omedelbart underrätta kommissionen om dessa(6). 
2. Det förfarande som angetts i artikel 15.2 skall tillämpas från dagen för anmälan av detta direktiv. 
Artikel 20 
Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna texterna till centrala bestämmelser i nationell lagstiftning som de 
antar inom det område som omfattas av detta direktiv. 
Artikel 21 
Kommissionen skall vart femte år överlämna till rådet en rapport om tillämpningen av bestämmelserna i detta direktiv 
och vid behov föreslå lämpliga åtgärder. 
Artikel 22 
Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna. 
Utfärdat i Bryssel den 25 juli 1985. 
På rådets vägnar 
J. POOS 
Ordförande 
(1) EGT nr C 241, 14.10.1976, s. 9 och EGT nr C 271, 26.10.1979, s. 3. 
(2) EGT nr C 127, 21.5.1979, s. 61. 
(3) EGT nr C 114, 7.5.1979, s. 15. 
(4) EGT nr L 379, 30.12.1978, s. 1. 
(5) EGT nr L 247, 16.9.1984, s.1. 
(6) Detta direktiv meddelades medlemsstaterna den 30 juli 1985. 
37 
ISSN 1024-4506 
KOM(1999) 396 slutlig 
DOKUMENTS 
SV 10 06 08 15 
Katalognummer : CB-CO-99-414-SV-C 
Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg