RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN på grundval av artikel 6 i rådets rambeslut av den 26 juni 2001 om penningtvätt, identifiering, spårande, spärrande, beslag och förverkande av hjälpmedel till och vinning av brott {SEC(2004)383}

1. INLEDNING

1.1. Bakgrund

Enligt artikel 6 i rådets rambeslut av den 26 juni 2001 om penningtvätt, identifiering, spårande, spärrande, beslag och förverkande av hjälpmedel till och vinning av brott [1] (nedan kallat "rambeslutet") skall kommissionen sammanställa en skriftlig rapport om de åtgärder som medlemsstaterna har vidtagit för efterlevnad av detta rambeslut.

[1] EGT L 182, 5.7.2001, s. 1

Enligt artikel 6.1 i detta beslut skall medlemsstaterna vidta de åtgärder som är nödvändiga för efterlevnad av rambeslutet senast den 31 december 2002. Enligt artikel 6.2 skall medlemsstaterna senast den 1 mars 2003 till rådets generalsekretariat och kommissionen överlämna texterna till de bestämmelser genom vilka deras åtaganden enligt detta rambeslut överförs till nationell lagstiftning och, i förekommande fall, de anmälningar som lämnats in enligt artikel 40.2 i Europarådets konvention om penningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av vinning av brott från 1990 (nedan kallad "1990 års konvention"). Rådet skall senast den 31 december 2003 på grundval av denna information och en skriftlig rapport från kommissionen utvärdera i vilken utsträckning medlemsstaterna har vidtagit de nödvändiga åtgärderna för efterlevnad av detta rambeslut.

Värdet av denna rapport är därför mycket beroende av att den nationella information som kommissionen erhåller är av god kvalitet och att den kommer in i tid. Kommissionen påminde medlemsstaterna om deras skyldighet genom två skrivelser som sändes den 9 december 2002 och den 21 februari 2003. Den 1 mars 2003 hade dock endast sex medlemsstater (Frankrike, Finland, Tyskland, Nederländerna, Sverige och Förenade kungariket) till kommissionen anmält de åtgärder som vidtagits för att genomföra rambeslutet. I juni 2003, hade tolv medlemsstater (ovan nämnda plus Belgien, Danmark, Grekland, Spanien, Irland och Luxemburg) till kommissionen inlämnat information om genomförandet och Italien var slutligen den trettonde medlemsstaten som svarade den 31 oktober 2003.

Den information som kommissionen har mottagit är dock mycket varierande, i synnerhet när det gäller fullständighet. Detta återspeglas i tabellen i bilagan {SEC(2004)383} över den information som medlemsstaterna har tillhandahållit. Det var inte alla som specificerade och överlämnade texterna till genomförandebestämmelserna eller texterna till de anmälningar som lämnats in enligt 1990 års konvention, vilket krävs enligt rambeslutet. Vissa hänvisade bara till nya lagstiftningsförslag. Så långt möjligt har den saknade informationen kompletterats med hjälp av de kontaktpersoner som de flesta medlemsstater har utsett.

Det bör även påpekas att vissa medlemsstater, exempelvis Danmark, var tvungna att ändra vissa nationella bestämmelser för att rambeslutet skulle efterlevas. Andra, exempelvis Spanien, Italien och Luxemburg håller på att utarbeta lagstiftning som ännu inte har trätt i kraft. Grekland meddelade att en särskild lagstiftningskommitté för närvarande höll på att utarbeta bestämmelser som innebar ett införlivande på nationell nivå, utan att tillhandahålla någon text. Sverige håller för närvarande på att undersöka om det behövs någon ny lagstiftning för att rambeslutet skall efterlevas med avseende på reservationer mot 1990 års konvention. Frankrike nämner uttryckligen att den befintliga lagstiftningen redan efterlever rambeslutet. Detta kan underförstått tillämpas på resten av medlemsstaterna som inte har pekat på några specifika genomförandebestämmelser. Förenade kungariket har infört ny lagstiftning på området även om de anser att den tidigare lagstiftningen redan efterlevde rambeslutet.

Den 1 november 2003 hade kommissionen ännu inte erhållit någon information från Österrike och Portugal. I samband med att genomförandeåtgärderna analyseras kommer dessa medlemsstater därför inte att behandlas i rapporten, med undantag för genomförandet av artikel 1, vilket förklaras nedan.

1.2. Metoder och kriterier för utvärdering för detta rambeslut

1.2.1. Rambeslut f.d. artikel 34.2 b i EU-fördraget

Detta rambeslut bygger på EU-fördraget, särskilt artikel 31 a, 31 c och 31 e samt artikel 34.2 b i detta.

Ett rambeslut kan närmast jämföras med direktivet som rättsinstrument [2]. Båda dessa instrument är bindande för medlemsstaterna med avseende på det resultat som skall uppnås, men de överlåter åt nationella myndigheter att välja form och tillvägagångssätt för genomförandet. Rambeslut skall dock inte ha direkt effekt. Kommissionen kan inte väcka talan vid EG-domstolen - åtminstone inte enligt EU:s nuvarande rättssystem - för att verkställa genomförandelagstiftning för ett rambeslut. EG-domstolen kan dock avgöra alla tvister mellan medlemsstater med avseende på tolkning eller tillämpning (inbegripet införlivandet) av ovan nämnda instrument. [3] Ett utövande av denna rättighet förutsätter solida faktabaser som kommissionens rapport, som bygger på inlämnad information, kan bidra till att upprätta.

[2] Artikel 249 i EG-fördraget.

[3] Artikel 35.7 i EU-fördraget

1.2.2. Utvärderingskriterier

För att på grundval av objektiva kriterier kunna utvärdera om en medlemsstat till fullo har genomfört ett rambeslut, har vissa allmänna kriterier utvecklats med avseende på direktiv, som i tillämpliga delar också bör tillämpas på rambeslut, exempelvis följande:

1. För genomförande av det resultat som skall uppnås skall de former och tillvägagångssätt väljas som är bäst lämpade för att säkerställa direktivens ändamålsenliga verkan. [4]

[4] Se relevant rättspraxis med avseende på genomförande av direktiv: Mål 48/75, Royer, Rec. 1976, s. 497-518].

2. Varje medlemsstat skall genomföra direktiv på ett sätt som tillgodoser kraven på tydlighet och rättssäkerhet och således införliva bestämmelserna i direktivet i bindande nationella bestämmelser. [5]

[5] Se relevant rättspraxis med avseende på genomförande av direktiv: Mål 239/85, kommissionen mot Belgien, Rec. 1986, s. 3645-3659. Se även mål 300/81, kommissionen mot Italien, Rec. 1983, s. 449-456.

3. Ett införlivande förutsätter inte nödvändigtvis att precis samma ordalydelse införs i en uttrycklig lagbestämmelse. En allmän rättstext (exempelvis redan befintliga tillämpliga bestämmelser) kan vara tillräcklig så länge som fullständig tillämpning av direktivet säkerställs på ett tillräckligt tydligt och exakt sätt. [6]

[6] Se relevant rättspraxis med avseende på genomförande av direktiv, exempelvis mål 29/84, kommissionen mot Tyskland, Rec. 1985, s. 1661-1673.

4. Direktiv skall genomföras inom den tidsperiod som föreskrivs i dem. [7]

[7] Se relevant rättspraxis med avseende på genomförande av direktiv, exempelvis: Mål 52/75, kommissionen mot Italien, Rec. 1976, s. 277-284. Se, i allmänhet, kommissionens årsrapporter om övervakning av tillämpningen av gemenskapens lagstiftning, till exempel KOM(2001) 309 slutlig.

Båda typerna av instrument är bindande när det gäller de resultat som skall uppnås. Resultatet kan definieras som en rättslig eller faktisk situation som gör rättvisa åt det intresse som instrumentet enligt fördraget är avsett att garantera [8].

[8] Se PJG Kapteyn och P. Verloren van Themaat "Introduction to the Law of the European Communities", tredje upplagan, 1998, s. 328.

Den allmänna utvärdering som föreskrivs i artikel 6, av i vilken omfattning medlemsstaterna har efterlevt rambeslutet, bygger - där så är möjligt - på ovan nämnda kriterier.

1.2.3. Bakgrund till utvärderingen

En första preliminär observation gäller den (rättsliga) bakgrunden och uppföljningen av utvärderingsrapporten. Som redan nämnts har kommissionen inom ramen för den första pelaren möjlighet att inleda ett överträdelseförfarande mot en medlemsstat. Eftersom denna möjlighet saknas inom ramen för EU-fördraget, skiljer sig givetvis denna rapports utseende och syfte från en rapport om medlemsstaternas genomförande av ett direktiv inom ramen för den första pelaren. Eftersom kommissionen till fullo deltar i verksamheten inom ramen för den tredje pelaren [9] är det dock motiverat att ge kommissionen uppgiften att göra en faktautvärdering av genomförandeåtgärderna, så att rådet kan bedöma i vilken omfattning medlemsstaterna har vidtagit nödvändiga åtgärder för att detta rambeslut skall efterlevas.

[9] Artikel 36.2 i EU-fördraget.

En andra preliminär observation gäller hur det område som regleras ser ut. Rambeslutet syftar till att förbättra bekämpningen av penningtvätt och införa en lägsta harmonisering av påföljder. Även om de flesta system verkar vara konvergerande finns det fortfarande, särskilt när det gäller förverkande av vinningen av brott, skiljaktigheter mellan medlemsstaterna. Vid utvärderingen av i vilken omfattning medlemsstaterna har vidtagit åtgärder för att efterleva dessa frågor skall man så långt det är lämpligt ta hänsyn till den allmänna straffrättsliga bakgrunden i medlemsstaterna.

En annan särskild egenskap hos detta rambeslut, som man inte får glömma när man definierar räckvidden för utvärderingen, är kopplingen mellan detta instrument och 1990 års konvention, som artikel 1, artikel 2 och, i mindre utsträckning, artikel 3, hänvisar till. Kommissionen begränsar räckvidden för denna rapport till tillbakadragande av reservationerna utan att gå in på innehållet i skyldigheterna enligt artiklarna 2 och 6 i 1990 års konvention. Därför kommer man, särskilt när det gäller artikel 2, i rapporten inte att försöka att bedöma om överträdelserna i artiklarna 6.1 a och 6.1 b i konventionen återspeglas i nationell lagstiftning, utan endast om de nationella bestämmelser som påstås införliva dessa artiklar överensstämmer med de trösklar för högsta eller lägsta påföljd som krävs enligt rambeslutet.

Slutligen bör det påpekas att sedan rambeslutet trädde i kraft har ytterligare övervägande gjorts av frågan om förverkande av vinningen av brott och om verkställande av order om spärrande och förverkande, från den nya utgångspunkten med ömsesidigt erkännande. Vissa av bestämmelserna i detta rambeslut, (i synnerhet artikel 4 som handlar om behandling av framställningar om ömsesidig rättslig hjälp), skall därför beaktas mot bakgrund av nya och framtida instrument.

1.3. Allmänt syfte med rambeslutet

Den 3 december 1998 antog rådet en gemensam åtgärd mot penningtvätt, identifiering, spårande, spärrande, beslag och förverkande av hjälpmedel till och vinning av brott. [10]. Vid Europeiska rådet i Tammerfors i oktober 1999 efterfrågades ytterligare insatser för att göra åtgärderna mot penningtvätt mer effektiva, såsom tillnärmning av definitioner, grunder för åtal och påföljder eller fullständig ömsesidig rättslig hjälp vid undersökning av och åtal för denna typ av brott.

[10] EGT L 333, 9.12.1998, s. 1.

Det allmänna syftet med ett rambeslut var därför att ge gensvar på slutsatserna vid Europeiska rådet i Tammerfors på följande sätt:

- Användning av detta instrument för att göra vissa av medlemsstaternas åtaganden mer bindande inom ramen för den gemensamma åtgärden, (i synnerhet vad beträffar reservationer mot 1990 års konvention, förverkande av värdet och behandling av framställningar om ömsesidig rättslig hjälp).

- Ytterligare framsteg på vissa områden i jämförelse med 1998 års gemensamma åtgärd, (exempelvis genom att införa en miniminivå för harmoniseringen av påföljder).

1.4. Allmänt syfte med rapporten

Denna rapport bör göra det möjligt för rådet att bedöma i vilken omfattning medlemsstaterna har vidtagit nödvändiga åtgärder för att rambeslutet skall efterlevas.

2. ANALYS AV NATIONELLA ÅTGÄRDER SOM VIDTAGITS FÖR EFTERLEVNAD AV RAMBESLUTET

2.1. Artikel 1: Reservationer mot 1990 års konvention

Mot bakgrund av medlemsstaternas skyldigheter enligt principerna i 1990 års konvention anmodas medlemsstaterna redan enligt artikel 1.1 i 1998 års gemensamma åtgärd att ratificera konventionen på ett enhetligt sätt. Artikel 1 i rambeslutet ersatte denna artikel varmed vissa justeringar av utkastet gjordes för att anpassa ordalydelsen till bestämmelsens nya bindande art. Syftet med artikeln är dock att begränsa medlemsstaternas reservationer med avseende på förverkande av hjälpmedel och vinning av brott (artikel 2 i 1990 års konvention) samt grund för åtal för penningtvättsbrott (artikel 6 i 1990 års konvention).

Detta innebär å ena sidan en skyldighet att utvidga förverkandeåtgärdernas tillämplighet till en lång rad av överträdelser, med begränsad möjlighet att utesluta förverkande av vinning av skattebrott. Å andra sidan innebär det att medlemsstaterna har åtagit sig att göra alla allvarliga överträdelser, enligt definition i rambeslutet, till förbrott i syfte att kriminalisera penningtvätt. Denna tendens att utvidga definitionen av penningtvätt genom att bredda omfånget av underliggande överträdelser återspeglas även i Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/97/EG av den 4 december 2001 om ändring av rådets direktiv 91/308/EEG om åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används för tvättning av pengar [11]. Detta direktiv omfattar tvätt av vinning från en lång rad "allvarliga brott", som dock är mer begränsade än dem som anges i rambeslutet. En anpassning av rambeslutets definition av "allvarliga brott" planeras i direktivet senast den 15 december 2004, på grundval av kommissionens förslag [12].

[11] EGT L 344, 28.12.2001, s. 76.

[12] Se direktiv 2001/97/EG, artikel 1.1 E.

Endast några medlemsstater (Danmark, Irland, Spanien, Nederländerna och Förenade kungariket) har i själva verket försett kommissionen med ratificeringsinstrumenten eller reservationstexten. I detta specifika fall har kommissionen dock kunnat insamla denna information från en offentlig och tillförlitlig källa, nämligen Europeiska rådets fördragskontor on-line [13]. Därför kommer analysen av de nationella åtgärder som vidtagits för att denna artikel skall efterlevas även så långt det är möjligt att omfatta de medlemsstater från vilka kommissionen inte har erhållit någon information.

[13] http:// conventions.coe.int

2.1.1. Artikel 1 a: Reservationer enligt artikel 2 i 1990 års konvention

Enligt denna punkt skall medlemsstaterna vidta erforderliga åtgärder för inte lämna eller bibehålla reservationer enligt artikel 2 i 1990 års konvention [14], "om brottet bestraffas med frihetsberövande eller frihetsberövande åtgärd där högsta straffet är mer än ett år". I samma punkt görs ett undantag genom att vidhållande av reservationer mot denna artikel tillåts "när det gäller förverkande av vinning av skattebrott endast för att möjliggöra ett förverkande av sådan vinning både på ett nationellt plan och inom ramen för det internationella samarbetet, på grundval av rättsliga instrument på nationell och internationell nivå och gemenskapsnivå för indrivning av skattefordringar."

[14] Artikel 2 Åtgärder för förverkande 1. Varje part skall vidta sådana lagstiftningsåtgärder och andra åtgärder som kan vara nödvändiga för att kunna förverka hjälpmedel och vinning eller egendom vars värde motsvarar sådan vinning. 2. Varje part kan vid tidpunkten för undertecknandet eller när den deponerar sitt ratifikations-, godtagande-, godkännande- eller anslutningsinstrument genom en förklaring, ställd till Europarådets generalsekreterare, förklara att punkt 1 i denna artikel är tillämplig endast på de brott eller kategorier av brott som anges i förklaringen.

Av den information som kommissionen har erhållit eller samlat in framgår det att nio medlemsstater (Belgien, Danmark, Tyskland, Spanien, Frankrike, Italien, Österrike, Portugal och Finland) aldrig har gjort någon reservation med avseende på denna artikel. En medlemsstat, (Förenade kungariket), drog tillbaka en reservation den 16 september 1999. De fem övriga (Grekland, Irland, Luxemburg, Nederländerna och Sverige) vidhåller fortfarande reservationer, så man skall ytterligare undersöka om de uppfyller villkoren i rambeslutet.

Den 22 juni 1999 införde Grekland en reservation som begränsar tillämpningen av artikel 2 till en förteckning över 22 typer av överträdelser [15]. Denna begränsning är inte kopplad till de undantagen i artikel 1 a, så kommissionen skall dra slutsatsen att reservationen inte följer rambeslutet, och därför bör dras tillbaka eller omformuleras. Detta gäller även för Luxemburg [16], som begränsar tillämpningen av artikel 2 i 1990 års konvention till vissa specifika överträdelser.

[15] Grekland: Reservation i en verbalnot till generalsekreteraren vid tidpunkten för deponeringen av ratifikationsinstrumentet, den 22 juni 1999 - Or. Fr.

[16] I enlighet med artikel 2.2 och artikel 6.4 i konventionen skall artikel 2.1 och artikel 6.1 i konventionen tillämpas endast på de brott eller som anges i artikel 8-1, punkt 1), i lagen av den 19 februari 1973 om försäljning av farmaceutiska ämnen och bekämpning av narkotikaberoende, och i artikel 506-1, punkt 1), i strafflagen.

Omfattningen av Sveriges reservation mot artikel 2 [17] är mer begränsad, eftersom förverkande tillämpas på överträdelser som omfattas av brottsbalken, narkotikastrafflagen eller lagen om förbud mot vissa dopingmedel. Den svenska smugglingslagstiftningen ersattes också den 1 januari 2001 för att ge möjlighet till förverkande av utbyte i samband med brott. [18] De svenska myndigheterna är dock medvetna om det eventuella behovet av att ytterligare begränsa denna förklaring och senare införa ny lagstiftning. Justitiedepartementet i Sverige håller för närvarande på att analysera rekommendationerna från en särskild kommitté för frågor som rör förverkande men dessa rekommendationer har ännu inte lett till någon lagstiftning.

[17] I enlighet med artikel 2, punkt 2 förklarar Sverige att bestämmelsen i artikel 2, punkt 1 för Sveriges del skall vara tillämpliga på sådant utbyte av brott och sådana hjälpmedel vid brott som kan förverkas enligt bestämmelserna i brottsbalken, narkotikastrafflagen (1968:64) eller lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopingmedel. När det gäller andra brott reserverar sig Sverige, när det kan motiveras med avseende på typ av brott, att föreskriva förverkande i mer begränsad omfattning.

[18] Lagen om straff för smuggling (2000:1225)

Genom den irländska reservationen begränsas tillämpningen av artikel 2 [19] till narkotikahandel och andra brott som kan prövas vid åtal. I den information som tillhandahålls hävdar Irland att de sistnämnda brotten utgör brott som bestraffas med frihetsberövande eller frihetsberövande åtgärd där strängaste straffet är mer än ett år. I så fall omfattas reservationen av villkoren om undantag i artikel 1a i rambeslutet.

[19] I enlighet med artikel 2.2 förklarar tillkännager Irland att artikel 2.1, endast skall tillämpas på narkotikahandel enligt definitionen i landets inhemska lagstiftning och andra brott som kan prövas vid åtal.

Den reservation som Nederländerna fortfarande vidhåller [20] omfattas av undantaget i rambeslutet med avseende på förverkande av vinning av skattebrott. I motiveringen till lagen av den 10 mars 1993 om ratificering av 1990 års konvention beskrivs anledningarna till denna reservation, som också ligger i linje med undantagets syfte, som anges i rambeslutet.

[20] I enlighet med artikel 2.2 i konventionen tillkännager Konungariket Nederländerna att man förbehåller sig rätten att inte tillämpa artikel 2.1, i konventionen med avseende på förverkande från brott som är straffbara enligt lagstiftning om beskattning eller om tull och punktskatter.

Sammanfattningsvis efterlever det stora flertalet medlemsstater (tolv) artikel 1 a i rambeslutet, medan de övriga tre (Grekland, Luxemburg och antagligen Sverige) kommer att bli tvungna att ta tillbaka eller omformulera sina reservationer mot artikel 2 i 1990 års konvention, i syfte att fullgöra den skyldighet som åligger dem enligt artikel 1 a i rambeslutet.

2.1.2. Artikel 1 b: Reservationer enligt artikel 6 i 1990 års konvention

Enligt denna punkt skall medlemsstaterna vidta erforderliga åtgärder för att inte göra eller vidhålla reservationer mot artikel 6 i 1990 års konvention [21], "om det gäller allvarliga brott. Sådana brott bör under alla förhållanden innefatta de brott som bestraffas med frihetsberövande eller frihetsberövande åtgärd där strängaste straffet är mer än ett år, eller, när det gäller de stater som har en minimitröskel för brott i sitt rättssystem, brott som bestraffas med frihetsberövande eller frihetsberövande åtgärd där lägsta straffet är mer än sex månader".

[21] Artikel 6 - Penningtvättbrott

Av den information som kommissionen har erhållit eller inhämtat framgår det att fem medlemsstater (Belgien, Spanien, Frankrike, Irland och Finland) aldrig har gjort någon reservation mot denna artikel. Den nuvarande definitionen av penningtvätt i den spanska brottslagstiftningen förutsätter, vilket påpekas i informationen från Spanien, dock att förbrottet är ett "allvarlig brott", dvs. ett brott som bestraffas med mer än tre års fängelse, enligt spansk lagstiftning. Spanien håller för närvarande på att ändra sin brottslagstiftning i syfte att upphäva detta krav och till fullo efterleva rambeslutet.

Tre medlemsstater har dragit tillbaka befintliga reservationer. Danmark drog tillbaka sin reservation med verkan från och med den 6 juli 2001. Samtidigt infördes en allmän bestämmelse enligt vilken "häleri" i samband med alla typer av brott blev straffbart i den danska strafflagstiftningen. Sverige drog tillbaka sin reservation med verkan från och med den 1 juli 1999, samtidigt som man ändrade lagstiftningen om penningtvätt för att utvidga brottsrubriceringen förbrott och införa den nya brottsrubriceringen "penninghäleri". Förenade kungariket tog med verkan från och med den 1 september 1995 tillbaka den reservation som begränsade tillämpningen av artikel 6.1 i konventionen till narkotikahandel.

Övriga sju (Tyskland, Grekland, Italien, Luxemburg, Nederländerna, Österrike och Portugal) vidhåller fortfarande reservationer, så man skall undersöka ytterligare om de uppfyller villkoren i rambeslutet.

Av dessa sju medlemsstater har dock endast två (Nederländerna och Tyskland) försett kommissionen med särskild information i denna fråga. Den reservation som Nederländerna vidhåller [22] uppfyller dock villkoren i rambeslutet. Enligt reservationen skall artikel 6 i konventionen tillämpas på "brott", som i nationell lagstiftning uppfyller den definition av "allvarliga brott" som anges i rambeslutet. Samma sak kan sägas om den reservation som vidhålls av Tyskland [23], eftersom konventionen tillämpas på "brott", som i artikel 12.1 i Tysklands brottslagstiftning definieras som brott som bestraffas med fängelse i minst ett år.

[22] I enlighet med artikel 6.4 i konventionen förklarar Konungariket Nederländerna att artikel 6.1 i konventionen endast skall tillämpas på de förbrott som anses vara "misdrijven" (brott) enligt Nederländernas nationella lagstiftning.

[23] Artikel 6.1 skall bara tillämpas på följande förbrott eller kategorier av sådana brott:

När det gäller de övriga medlemsstater som nämns ovan, har Österrike gjort en reservation [24] som begränsar tillämpningen av artikel 6 i 1990 års konvention till förbrott som anses vara "brott" enligt nationell lagstiftning, dvs. till brott som bestraffas med livstids fängelse eller med mer än tre års fängelse [25]. Österrike uppfyller således inte villkoren i rambeslutet, där det krävs att lägsta straffet är ett års fängelse för att ett brott skall anses vara "allvarligt". Grekland lade också in en reservation enligt vilken artikel 6.1 i 1990 års konvention skall tillämpas endast på en förteckning över de brott som är identiska med dem som förtecknas i föregående reservation mot artikel 2 [26]. Det begränsade antalet förtecknade brott och avsaknaden av en allmän bestämmelse för att se till att reservationen inte vidhålls med avseende på "allvarliga brott", tyder på att denna reservation inte uppfyller uppsatta villkor. Detta är också tillämpligt på Luxemburg [27] och Portugal [28], vilket begränsar förbrottens räckvidd. Slutligen har Italien gjort en reservation enligt vilken artikel 6 är tillämplig på alla "delitti" utom dem som inte är avsiktliga [29], vilket verkar uppfylla villkoren i rambeslutet, även om Italien inte tillhandahåller någon specifik information i frågan.

[24] Republiken Österrike tillkännager i enlighet med artikel 6.4 att artikel 6.1 endast skall tillämpas på de förbrott som utgör brott ("Verbrechen") enligt Österrikes strafflagstiftning (paragraf 17 i Österrikes strafflag).

[25] Se paragraf 17.1 i strafflagen.

[26] Se fotnot 14

[27] Se fotnoterna 15 och artikel 506-1 i strafflagstiftningen.

[28] I artikel 6 i konventionen begränsas bestraffning av penningtvätt till handel med narkotika och olagliga aktiviteter med avseende på terrorism, vapenhandel, utpressning, uppmuntran till prostitution (Lenocínio), korruption, förskingring (Peculato) och ekonomiskt delaktighet i ett företag, skadlig administration av en affärsenhet i den offentliga sektorn, bedräglig anskaffning eller omvandling av en subvention, bidrag eller lån, ekonomiska och finansiella brott som begås på ett organiserat sätt med hjälp av informationsteknik, samt ekonomiska och finansiella brott i internationell skala som innefattar alla typer av delaktighet, enligt definition i den inhemska lagstiftningen.

[29] I enlighet med villkoren i 6.4, i konventionen förklarar Italienska republiken att punkt 1 i denna artikel endast gäller förbrott som utgör "delitti" enligt italiensk lagstiftning, och utelämnar "delitti" som inte är avsiktliga.

Åtta medlemsstater (Belgien, Danmark, Spanien, Frankrike, Irland, Finland, Sverige och Förenade kungariket) har inte gjort eller vidhållit några reservationer mot artikel 6 i konventionen. En av dem, Spanien, håller dock fortfarande på att ändra sina nationella bestämmelser så att de till fullo överensstämmer med innehållet i rambeslutet. Av de medlemsstater som fortfarande vidhåller reservationer, uppfyller de reservationer som Nederländerna och Tyskland har gjort villkoren i rambeslutet. Det verkar som om den reservation som Italien har gjort också uppfyller villkoren i rambeslutet, medan de som Österrike, Grekland, Luxemburg och Portugal har gjort inte verkar uppfylla dessa villkor. Bristen på information från dessa medlemsstater hindrar kommissionen att vara mer sammanfattande i detta skede.

2.2. Artikel 2: Påföljder

Artikel 2 i rambeslutet [30], som inte hade någon motsvarighet i 1998 års gemensamma åtgärd, syftar till att säkerställa en lägsta harmonisering av påföljder för några av de penningtvättsbrott som anges i 1990 års konvention. Syftet med denna rapport är inte att bedöma på vilket sätt medlemsstaterna har genomfört konventionen, utan att kontrollera om den lägsta nivån på det strängaste straffet som anges i rambeslutet har iakttagits. Man får dock inte glömma att artikel 2 omfattar de brott som anges i artikel 6.1 a och 6.1 b i 1990 års konvention "enligt artikel 1 b i detta rambeslut". Därför skall det som sägs i föregående avsnitt också beaktas.

[30] Artikel 2 Påföljder: "Varje medlemsstat skall, i överensstämmelse med sitt straffsystem, vidta de åtgärder som krävs för att de brott som avses i artikel 6.1 a och 6.1 b i 1990 års konvention enligt artikel 1 b i detta rambeslut skall vara underkastade frihetsberövande straff, varvid det högsta straffet inte skall understiga fyra år".

I stora drag kan man säga att de flesta medlemsstater har lyckats uppfylla skyldigheten i artikel 2: Penningtvättsbrott som bestraffas med fängelse, varvid det strängaste straffet inte skall understiga fyra år. Genomförandet i sig självt är dock förhållandevis heterogent, och i detta avseende kan två grundläggande system urskiljas: De som till fullo uppfyller detta krav, och de som uppfyller kravet på påföljd endast med avseende på grov eller allvarlig penningtvätt.

Frågan om tillnärmning av påföljder är komplicerad, och i artikel 2 ges viss handlingsfrihet åt medlemsstaterna genom att artikeln uttryckligen hänvisar till konsekvens i deras påföljdssystem och genom att den definierar erforderlig påföljd uttryckt som lägsta nivå på det strängaste straffet. Det förefaller dock som om det sistnämnda systemet ger möjlighet till större juridisk handlingsfrihet, så att man kan bedöma brottets allvar eller besluta om man skall tillämpa frihetsberövande straff. Bruket att domstolarna dömer i dessa medlemsstater kommer att få stor betydelse för det praktiska genomförandet av den lägsta nivå på det strängaste straffet som krävs i artikel 2.

När det gäller medlemsstater som till fullo följer denna bestämmelse bestraffas penningtvätt i Belgien genom artikel 505 i brottslagstiftningen med högst 5 års fängelse (det lägsta straffet är 15 dagar) och böter, eller med endast en av dessa två påföljder. I Frankrike bestraffas "grundläggande" penningtvätt med 5 års fängelse och böter. Båda påföljderna kan höjas om det rör sig om grov penningtvätt. I Tyskland dömer man till fängelse i minst tre månader och högst fem år. Det strängaste straffet höjs till tio år i särskilt svåra fall, där det finns en allmän regel om att gärningsmannen verkar yrkesmässigt eller som medlem av en organisation som bildats för att fortlöpande utöva penningtvätt. Enligt Spaniens brottslagstiftning bestraffas penningtvätt med frihetsberövande under sex månader till sex år och böter (som är proportionerliga mot värdet av vinningen). Som redan nämnts håller lagstiftning om den utvidgning av definitionen av förbrott som krävs i rambeslutet på att antas nationellt. I Irland riskerar en person som är skyldig till penningtvätt vid fällande dom vid åtal böter eller fängelse i högst 14 år eller båda påföljderna. I Luxemburg bestraffas penningtvätt med fängelse mellan ett till fem år och böter eller endast en av dessa påföljder. Det strängaste straffet kan fördubblas om det rör sig om återfallsbrott och höjs till 20 år om brottet har skett genom deltagande i en kriminell organisation. Nederländerna bestraffar "grundläggande" penningtvätt med högst fyra års fängelse eller böter. I Förenade kungariket riskerar en person som är skyldig till penningtvätt vid fällande dom vid åtal fängelse i högst 14 år eller böter, eller båda påföljderna.

Danmark, Finland och Sverige uppfyller också villkoren i artikel 2 genom att bestraffa "allvarlig" penningtvätt med frihetsberövande påföljd varvid det strängaste straffet inte skall understiga fyra år. I Danmark (där det inte finns någon "nomen iuris" för penningtvätt, som bestraffas som häleri) är påföljden böter eller fängelse i högst sex år endast om hälerihandlingen är särskilt allvarlig eller har skett för kommersiell vinning. Det grundläggande brottet bestraffas med böter eller med fängelse i högst 18 månader. Genom lagändringen med avseende på penningtvättsbrott nr 61/2003, som trädde i kraft den 31 april 2003 införde Finland det nya specifika brottet penningtvätt (som tidigare bestraffades som döljande). Finland har även höjt det strängaste straffet från fyra till sex års fängelse om det rör sig om "grov" penningtvätt. Det grundläggande brottet bestraffas dock med böter eller med fängelse i högst två år. I den svenska brottsbalken bestraffas penningtvätt som "häleri" eller "penninghäleri". I båda fall är det strängaste straffet två års fängelse, men om brottet anses vara "grovt" eller "allvarligt" är straffet fängelse i minst sex månader och högst sex år. Det ges dock ingen förklaring till varför fyra år som lägsta nivå på det strängaste straffet skulle vara oförenligt med de danska, finska och svenska straffsystemen om denna nivå gäller i samtliga fall.

De elva medlemsstater som har försett kommissionen med information om genomförandet av denna artikel (Belgien, Danmark, Tyskland, Spanien, Frankrike, Irland, Luxemburg, Nederländerna, Finland, Sverige och Förenade kungariket) uppfyller sammanfattningsvis villkoren i rambeslutet. Grekland och Italien har inte anmält sina bestämmelser med avseende på denna artikel.

2.3. Artikel 3: Förverkande av värdet

En preliminär observation kan göras med avseende på följande två grundläggande system för förverkande av vinning: Förverkande av egendom, dvs. förverkande av specifika föremål i egendom som utgör vinning av ett brott, och förverkande av värdet, vilket innebär krav på betalning av ett visst belopp som bygger på en bedömning av vinningens värde.

Syftet med artikel 3 i rambeslutet [31], på grundval av artikel 1.2 i den gemensamma åtgärden, är att införa förverkande av värdet, åtminstone som ett alternativt mått, även i medlemsstater med ett egendomsbaserat system för förverkande. De medlemsstater som har ett värdebaserat system uppfyller redan detta villkor. Denna möjlighet skall även tillhandahållas i förfaranden som har inletts på begäran av en annan medlemsstat.

[31] Artikel 3 Förverkande av värdet:

Ingen av medlemsstaterna hänvisade uttryckligen till de bestämmelser som kan ha införlivat möjligheten att utesluta förverkande av värdet när det uppskattade värdet av vinningen är mindre än 4 000 euro, som tillåts i rambeslutet. Därför kan man inte fastställa huruvida detta undantag kan tillämpas, eller huruvida de underförstådda begränsningar som verkar finnas i vissa av de rättsliga texter som har tillhandahållits [32] överstiger vad som tillåts i detta rambeslut.

[32] Se exempelvis 10 i kapitel 10 i den finska strafflagen ("Förverkandepåföljd behöver inte dömas ut, om 1) vinningens belopp eller föremålets eller egendomens värde är obetydligt.") eller artikel 10 i den franska lagen 96-392 som gör det möjligt att avslå en extern framställning "om betydelsen av ärendet inte motiverar att den begärda åtgärden vidtas").

2.3.1. Inhemska förfaranden

Av den information som har tillhandahållits framgår det att förverkande av värdet av vinning av brott i varierande utsträckning är möjligt i de inhemska förfarandena i nio medlemsstater (Belgien, Danmark, Tyskland, Frankrike, Irland, Nederländerna, Finland, Sverige och Förenade kungariket). Grekland har inte tillhandahållit någon bestämmelse om införlivande. Spanien kommer att införa denna möjlighet genom ett lagförslag som ännu inte har trätt i kraft. I Luxemburg är förverkande av värdet för närvarande begränsat till vinningen av vissa brott och rubriceringen kommer att utvidgas genom ny lagstiftning som ännu inte har antagits. Detta verkar även gälla Italien, som har tillhandahållit befintliga bestämmelser och utkast till bestämmelser, där man föreskriver förverkande av värdet med avseende på vissa typer av brott.

Belgien har bestämmelser om förverkande av värdet när vinningen av brott inte återfinns i den dömda personens bostad. I så fall skall domaren beräkna värdet och förverkandet ske av ett motsvarande belopp.

I Danmark kan vinning av brott eller ett belopp som motsvarar dess värde förverkas helt eller delvis. Om det inte finns någon information som gör att man kan fastställa beloppet kan ett belopp som bedöms motsvara vinningen förverkas. Förverkande, helt eller delvis, av tillgångarna hos en person som konstateras vara skyldig till ett brott kan dessutom ske om brottet är av sådan art att det kan ge avsevärd vinning och om det bestraffas med fängelse i sex år eller mer. I så fall gäller omvänd bevisbörda med avseende på tillgångarnas lagliga ursprung, och förverkande av värdet tillåts också.

I Tyskland är det obligatoriskt att förverka vinningen av brott. Förverkande av värdet tillämpas när förverkandet av ett visst föremål, som förvärvats till följd av brottet, är omöjligt. Då skall domstolen beordra förverkande av ett belopp som motsvarar värdet av det som har förvärvats.

Spanien har ett egendomsbaserat förverkandesystem som inte ger utrymme för förverkande av värdet. Spanien håller dock för närvarande på att anta ny lagstiftning i syfte att införliva denna artikel. Spanien har lagt fram en ny bestämmelse som gör det möjligt att förverka all övrig egendom som tillhör den fällda personen, vars värde motsvarar vinningen, om förverkande av vinningen av brottet av någon anledning inte är möjlig.

Fransk lagstiftning innehåller allmänt bestämmelser om förverkande av vinning av brott och om förverkande av värdet. Enligt brottslagstiftningen skall förverkande av värdet beordras om det gods som skall förverkas inte kan beslagtas eller inte längre finns tillgängligt. Den franska lagstiftningen innehåller bestämmelser om förverkande av vinning av brott vid penningtvätt som fysiska eller juridiska personer har befunnits skyldiga till. I det första fallet kan förverkande, antingen helt eller delvis, av gärningsmannens egendom ske som en kompletterande påföljd, utöver förverkande av vinningen av brott.

Irland har bestämmelser om förverkande både av vinning av narkotikahandel och av vinning av andra brott. I det första fallet skall det belopp som skall krävas in enligt ordern om förverkande vara lika stort som det belopp som domstolen uppskattar vara värdet av den svarandes vinning av narkotikahandel. När det gäller andra brott kommer förverkandeordern att förutsätta att den berörda personen betalar ett belopp som domstolen anser vara passande. För att man skall kunna utfärda en order om förverkande skall personen ha fällts och tjänat på brottet.

Italien har bestämmelser om obligatoriskt förverkande av vinning av vissa brott, främst korruption, som offentliganställda tjänstemän har begått gentemot administrationen. Genom utkast till lagstiftning som ännu inte har trätt i kraft kommer man att ändra brottslagstiftningen i syfte att införa andra särskilda fall av obligatoriskt förverkande och förverkande av värdet. Kommissionen har dock inte erhållit tillräckligt med information för att kunna fastställa om förverkande av värdet är möjligt som allmän regel, även om detta verkar vara fallet när det gäller juridiska personers ansvarsskyldighet. [33]

[33] Se artikel 19, i Förordning (Decreto Legislativo) n. 231, 8.06.2001.

Luxemburg har bestämmelser om förverkande av värdet av vinning av narkotikahandel och penningtvätt. Luxemburg har dock lagt fram ett lagförslag om förverkande som gör möjligheten till förverkande av värdet mer allmän. Enligt den nya bestämmelsen som ännu inte har trätt i kraft skall förverkande, i de fall där gods eller egendom som utgör vinning av brott inte kan hittas, tillämpas på annat gods av likvärdigt värde som tillhör den dömda personen.

I Nederländerna kan förverkande, utöver förverkande av föremål, tillämpas som en separat påföljd. I brottslagstiftningen föreskrivs det att en skyldighet att betala ett belopp till staten kan tillämpas genom ett separat rättsligt beslut med avseende på den fällda personen, i syfte att beslagta den personens olagligen förvärvade vinning. I detta fall skall domaren uppskatta det belopp som skall förverkas.

I Finland skall som allmän regel order ges om att vinning av brott skall förverkas till staten. Om det inte finns bevis på hur stor vinningen av brott är, eller om det är svårt att lägga fram sådana bevis, skall vinningen uppskattas med hänsyn till brottets art, omfattningen av den brottsliga verksamheten och andra omständigheter. Hjälpmedel till brott och, under vissa omständigheter, föremål eller egendom som har framställts, tillverkats eller kommit till genom ett brott, eller som ett brott har begåtts för, kan också förverkas. I detta fall är alternativt förverkande av brott möjligt om order inte kan ges om att föremålet eller egendomen kan förverkas, eller om föremålet eller egendomen har gömts eller på annat sätt inte finns att tillgå.

I Sverige skall vinningen av brott, enligt definition i brottsbalken, förklaras förverkad om inte detta är uppenbarligen orimligt. Samma sak gäller allt det som en person har tagit emot som betalning för kostnader i samband med ett brott, förutsatt att detta utgör ett brott enligt brottsbalken. Värdet av det föremål som tas emot kan förklaras förverkat i stället för själva föremålet. Förverkande av värdet är också en möjlighet när det gäller de brott som täcks av särskilda strafflagar om narkotika, smuggling och dopingmedel.

I Förenade kungariket utgörs de tillämpliga bestämmelserna av dem som finns i lagen om vinning av brott från 2002 (Proceeds of Crime Act 2002), där den tidigare åtskillnaden mellan narkotikahandel och andra brott avskaffas. Det nya systemet för förverkande bygger på begreppet "brottslig livsstil", som den svarande anses ha om denne fälls för ett av de brott som förtecknas i bilaga 2 till denna lag. Dessa brott är tillgreppsbrott såsom narkotikahandel, penningtvätt eller förfalskning. Den svarande anses också ha en brottslig livsstil om denne har fällts för något annat brott som utgör en del av brottslig verksamhet, eller som har begåtts under en period av minst sex månader, och har erhållit en relevant förtjänst på minst 5 000 GBP. Domstolen skall besluta om den svarande har en brottslig livsstil och har tjänat på sitt allmänna brottsliga beteende, eller om den svarande inte har en brottslig livsstil men har tjänat på sin specifika brottsliga verksamhet. I båda fall skall domstolen, om den beslutar att den svarande har tjänat på den berörda verksamheten, fastställa det belopp som skall krävas in och utfärda en förverkandeorder om att den svarande skall betala detta belopp. Det belopp som skall krävas in skall vara likvärdigt med den svarandes förtjänst av den berörda verksamheten om inte den svarande kan visa att det tillgängliga beloppet är mindre än förtjänsten. Men om den svarande anses ha en brottslig livsstil, anses all hans egendom (och den egendom som förvärvats under de senaste sex åren) motsvara hans förtjänst av brott, och kan komma att förverkas om inte den svarande kan visa att egendomen förvärvats på ett lagligt sätt.

2.3.2. Externa framställningar

Alla medlemsstater har ratificerat 1990 års konvention, som förpliktigar parterna i konventionen att anta erforderliga åtgärder så att de kan tillgodose utländska framställningar om förverkande av belopp som motsvarar värdet av vinning. De kommentarer som kommissionen har mottagit med avseende på genomförande av artikel 3 om externa framställningar, har i allmänhet varit förhållandevis vaga. De flesta medlemsstater hänvisade bara rent allmänhet till nationell lagstiftning om internationellt samarbete utan att peka på några specifika bestämmelser. Grekland och Spanien har inte lagt fram någon specifik information. Det verkar dock som om minst nio medlemsstater (Belgien, Danmark, Frankrike, Irland, Italien, Nederländerna, Finland, Sverige och Förenade kungariket) i varierande utsträckning är kapabla att tillgodose utländska framställningar om förverkande av värdet. Även Tyskland sade sig uppfylla detta krav men tillhandahöll en knapphändig rättslig grund för detta. Luxemburg försåg kommissionen med ett lagförslag som ännu inte har trätt i kraft.

Belgien lade fram en lag från den 20 maj 1997, som innehåller bestämmelser om förverkande av ett belopp som motsvarar värdet av vinningen av brott, om en annan stat begär det. Det begärda beloppet får dock inte överstiga det uppskattade värdet av vinningen och den begärande staten skall tillkännage att denna vinning, eller annat gods med hjälp av vilket staten kan kräva in sitt utestående belopp, inte finns på dess territorium.

I Danmark kan beslut om förverkande som omfattas av FN:s konvention mot olaglig handel med narkotika och psykotropa preparat och Europarådets konvention om penningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av vinning av brott, tillämpas enligt kapitel 3 i 1986 års lag om internationell tillämpning av brottslagstiftning, om villkoren i konventionen har uppfyllts.

Tyskland hävdade att samma bestämmelser tillämpas både på en utländska och inhemska framställningar och att begreppet förverkande, som tillämpas i bestämmelserna om internationell rättslig samverkan, såsom avsnitt 48 i lagen om internationell rättslig samverkan i brottsärenden, tolkas i vid bemärkelse till att omfatta begreppet ersättning av värde. I ovan nämnda avsnitt står det följande: "Rättslig samverkan kan beordras i brottmål genom att man verkställer en påföljd som har införts till fullo i utlandet".

Frankrikes lagstiftning, som har antagits särskilt i syfte att efterleva 1990 års konvention, innehåller bestämmelser om förverkande av värdet. Den order om förverkande i utlandet som skall tillämpas kan gälla ett föremål i egendom (specificerat eller inte) som finns på franskt territorium, eller den kan bestå i skyldigheten att betala ett belopp som motsvarar värdet på denna egendom. Om den utländska ordern omfattar förverkande av värdet, blir den franska staten, när ordern väl har utfärdats, gäldenär med avseende på skyldigheten att betala motsvarande belopp, och den kan kräva in sin skuld i form av den egendom som finns tillgänglig för detta ändamål.

Irland hänvisade enbart till att brottslagstiftningen innehåller ett system för ömsesidig rättslig samverkan. Under vissa omständigheter förefaller detta system möjliggöra att externa framställningar verkställs, oavsett om de har utfärdats för att förverka specifik egendom eller för att kräva in ett belopp.

Italiens strafflagstiftning innehåller bestämmelser om att reglerna för tillämpning av ekonomiska påföljder skall tillämpas när man verkställer en utländsk order om förverkande som består i en skyldighet att betala ett belopp motsvarande värdet på vinningen av ett brott.

I det lagförslag som Luxemburg har tillhandahållit finns det en särskild bestämmelse enligt vilken en utländsk framställning, om den avser en dömd persons gods vars värde motsvarar vinning av brott, verkställs endast om den framställande staten anser det omöjligt att verkställa förverkande av gods på sitt eget territorium.

I Nederländernas lag om tillämpning av brottmålsdomar finns det en allmän bestämmelse om att en domstol, när den väl har godkänt verkställande av ett utländsk beslut, skall tillämpa den påföljd eller åtgärd som skulle tillämpas för motsvarande handling enligt nederländsk lag, med vederbörlig respekt för de berörda bestämmelserna i den tillämpliga konventionen. Lagen gör det också möjligt att verkställa ett utländskt beslut som innefattar en skyldighet att betala ett belopp till staten för att beslagta olagligt erhållna vinster från en person.

Finland hävdade i allmänhet att det går att verkställa externa order om förverkande i enlighet med bestämmelserna i lagen om internationellt samarbete vid verkställighet av vissa straffrättsliga påföljder eller, där så är lämpligt, i enlighet med lagen om samarbete mellan Finland och de övriga nordiska länderna vid verkställighet av domar i brottmål. Enligt den förstnämnda lagen skall domstolen omvandla en order som utfärdats i en främmande stat till en order om förverkande enligt finsk lagstiftning. Lagen innehåller bestämmelser om både egendom och ekonomisk vinning, förutsatt att den sistnämnda också är möjlig enligt finsk lag och att den främmande staten har begärt eller gått med på en sådan order. Enligt lagen om internationellt samarbete vid verkställighet av vissa straffrättsliga påföljder kan verkställandet av ett beslut av en domstol i Island, Norge, Sverige eller Danmark enligt vilket en person har dömts till förverkande av ett visst föremål, annan egendom eller ett belopp.

Sverige tillhandahöll texten till lagen om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom, enligt vilken det är möjligt att verkställa förverkande som har beslutats av en främmande stat, oavsett om det gäller ett föremål, ett visst belopp i pengar, eller värdet av viss egendom. Egendom eller dess värde som sålunda förverkas tillfaller staten, och kan helt eller delvis överlämnas till den främmande staten på begäran.

Förenade kungariket hävdade att det är möjligt att verkställa utländska order om förverkande oavsett om de gäller värde eller egendom, och håller för närvarande på att utfärda erforderliga order för att ge kraft åt utländska beslut enligt avsnitt 444 i den nya lagen om vinning av brott (Proceeds of Crime Act). Tills vidare är den tidigare lagstiftningen fortfarande tillämplig.

Det bör slutligen påpekas som en allmän kommentar att vissa av ovan nämnda lagar innefattar villkor för verkställande av externa order, såsom subsidiaritet eller förfaranden för att "omvandla" eller "auktorisera" verkställandet av ett utländsk beslut, som kan komma att ifrågasättas genom framtida instrument för förverkande som bygger på principen om ömsesidigt erkännande.

2.4. Artikel 4: Behandling av framställningar om ömsesidig rättslig hjälp

Enligt denna artikel skall framställningar om ömsesidig rättslig hjälp från andra medlemsstater som avser identifiering, spårande, spärrande, beslag och förverkande av vinning behandlas med samma prioritet dessa åtgärder har i inhemska förfaranden. Artikeln innehåller därför en skyldighet att assimilera interna och externa åtgärder när det gäller vilken prioritet de skall ha.

I allmänhet har medlemsstaterna inte anmält några särskilda bestämmelser om införlivande av denna artikel. De flesta av dem hänvisade, som tabellen visar, i allmänhet till nationell lagstiftning om internationellt samarbete eller ömsesidig rättslig hjälp i frågan, och tillhandahöll en kopia av de lagtexterna. Grekland, Italien och Nederländerna tillhandahöll inte någon information på denna punkt. Luxemburg tillhandahöll ett lagförslag som innehåller bestämmelser om exekvatur av utländska förverkandebeslut. Vissa innehöll ytterligare förklaringar.

Danmark förklarade således att det är "godtagen rättslig praxis" att vidta begärda undersökningsåtgärder "oavsett om förslaget eller behandlingen av de andra aspekterna av framställningen omfattas av ett avtal mellan Danmark och den framställande staten". Finland uppgav att de beslut som har utfärdats i andra medlemsstater behandlas enligt finsk lag på ett sätt som varken är sämre eller bättre. Irland medgav att det förelåg vissa skillnader med avseende på förfaranden för utländska förverkandeorder enligt det förfarande för ömsesidig rättslig hjälp som anges i brottslagen i jämförelse med inhemska order, men ansåg att de inte missgynnades av dessa förfarandeskillnader. Förenade kungariket bekräftade att deras myndigheter behandlar alla framställningar om återhållande och förverkande av tillgångar med samma prioritet, oavsett om de avser inhemska eller utländska fall. Frankrike hävdade att det inte krävdes något nationellt införlivande av denna bestämmelse och att framställningar från andra medlemsstater behandlades på vederbörligt sätt. Och Spanien förklarade att man hade beslutat att skjuta upp införlivandet av denna bestämmelse tills de nya EU-instrumenten i ärendet träder i kraft.

Endast två länder angav några särskilda bestämmelser. Efter att ha hävdat att framställningar om rättslig hjälp alltid behandlas som brådskande ärenden med hög prioritet nämnde Tyskland att denna princip anges i avsnitten 19(1) och 22(1) i direktiven om internationellt samarbete i brottmål. Dessa direktiv innehåller bestämmelser om att en framställning om ömsesidig rättslig hjälp som tas emot direkt av en verkställande myndighet genast skall överlämnas till den myndighet som har befogenhet att godkänna den och att den, när den väl har godkänts, skall verkställas av den verkställande myndigheten i enlighet med de bestämmelser som skulle ha tillämpats om framställningen hade utfärdats av en tysk myndighet, om inte annat gäller enligt lag eller avtal. Dessa direktiv äger dock inte laga kraft. När det gäller undersökningsåtgärder hänvisade Sverige till 10 i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål, enligt vilken framställningar om rättslig hjälp skall verkställas skyndsamt och, om inte annat anges i denna lag, skall samma förfarande tillämpas som när en motsvarande åtgärd vidtas i samband med en svensk förundersökning eller rättegång.

I de flesta fall omfattas externa framställningar om ömsesidig rättslig hjälp av föregående undersökning och godkännande om ingen av de inhemska grunderna för avslag är tillämpliga. I vissa fall berör denna undersökning eller verkställandet av framställningen ett annat organ än i inhemska fall. Det är dock inte möjligt att utvärdera assimilation med avseende på framställningens prioritet om det inte finns någon särskilt regel i frågan, med villkor liknande dem i rambeslutet. I detta avseende äger de bestämmelser som Tyskland har angett inte laga kraft och den bestämmelse som Sverige anger täcker endast delvis räckvidden av artikel 4. Kommissionen har således inte erhållit tillräckligt med information för att anse att denna bestämmelse har införlivats specifikt. Under alla omständigheter har frågan förlorat en del av sin relevans mot bakgrund av EU:s nya instrument på området spärrande och förverkande som nyligen har antagits eller som för närvarande diskuteras [34], och som bygger på principen om ömsesidigt erkännande och omfattar mer än ömsesidig rättslig hjälp.

[34] Rådets rambeslut av den 22 juli 2003 om verkställighet i Europeiska unionen av beslut om frysning av egendom eller bevismaterial, (EGT L196, 2.8.2003, s. 45), och de två danska initiativen till ett utkast till rambeslut om verkställighet i Europeiska unionen av beslut om förverkande och om förverkande av vinning, hjälpmedel och egendom som härrör från brott (EGT C 184, 2.8.2002, s. 3 och 8). Det sistnämnda antogs politiskt den 19 december 2002.

2.5. Artikel 7: Territoriellt tillämpningsområde

Enligt denna bestämmelse skall rambeslutet tillämpas på Gibraltar så snart som tillämpningen av 1990 års konvention har utvidgats till Gibraltar. Förenade kungariket har inte tillhandahållit någon information som gör det möjligt att dra slutsatsen att denna bestämmelse har införlivats.

3. SAMMANFATTNING

Sammanfattningsvis kan sägas att inte alla medlemsstater i tid har skickat alla relevanta texter till sina genomförandebestämmelser till kommissionen. Faktabedömningen och efterföljande slutsatser bygger därför ibland på inkomplett information. Kommissionen har inte erhållit någon information från Österrike eller Portugal. Med hänsyn till ovanstående ser situationen med avseende på införlivande av de särskilda bestämmelserna i medlemsstaterna ut på följande sätt:

Artikel 1: Det stora flertalet medlemsstater (tolv) förefaller efterleva artikel 1.a, men Grekland, Luxemburg och antagligen Sverige skall vidhålla eller omformulera sina reservationer mot artikel 2 i 1990 års konvention. Likaså förefaller det som ett flertal av medlemsstaterna (tio) efterlever artikel 1.b, men Österrike, Grekland, Luxemburg och Portugal verkar inte uppfylla de uppsatta villkoren och Spanien håller på att ändra sin nationella lagstiftning så att den till fullo överensstämmer med innehållet i rambeslutet.

Artikel 2: Elva medlemsstater (Belgien, Danmark, Tyskland, Spanien, Frankrike, Irland, Luxemburg, Nederländerna, Finland, Sverige och Förenade kungariket) har försett kommissionen med information som visar att de i vid bemärkelse iakttar efterlever denna artikel. I vissa fall ges dock bara den lägsta nivån på det strängaste straffet om brottet anses vara allvarligt.

Artikel 3: Förverkande av värdet verkar vara möjligt i olika utsträckningar, åtminstone som en alternativ åtgärd (även om det ibland är begränsat till specifika fall eller till vissa typer av brott eller egendom), i de inhemska förfarandena i elva medlemsstater (Belgien, Danmark, Tyskland, Frankrike, Irland, Italien, Luxemburg, Nederländerna, Finland, Sverige och Förenade kungariket) och i minst nio medlemsstater (Belgien, Danmark, Frankrike, Irland, Italien, Nederländerna, Finland, Sverige och Förenade kungariket, plus troligen Tyskland) när det gäller utländska framställningar. Spanien och Luxemburg har utarbetat lagstiftning i syfte att efterleva denna artikel ytterligare. Vissa av de villkor som tillämpas på verkställandet av externa framställningar kommer antagligen att ifrågasättas genom framtida instrument för förverkande.

Artikel 4: Kommissionen har inte erhållit tillräckligt med information för att anse att denna bestämmelse har införlivats specifikt.

Artikel 7: Kommissionen har inga bevis som gör att den kan dra slutsatsen att denna bestämmelse har införlivats av de berörda medlemsstaterna.

Mot bakgrund av ovanstående anmodar kommissionen medlemsstaterna att säkerställa ett skyndsamt och komplett införlivande av rambeslutet och att informera den om detta omedelbart, och inte senare än den 1 september 2004, samt att inkomma med information om de åtgärder som vidtagits med avseende på texten till de rättsliga eller administrativa bestämmelser som är i kraft.