Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING om en gemensam europeisk köplag /* KOM/2011/0635 slutlig - 2011/0284 (COD) */





MOTIVERING 1. BAKGRUND · Motiv och syfte Skillnader i medlemsstaternas lagstiftning ligger i vägen för näringsidkare och konsumenter som vill ägna sig åt gränsöverskridande handel på den inre marknaden. Hindren som orsakas av dessa skillnader avskräcker näringsidkare, särskilt små och medelstora företag, från att inleda gränsöverskridande handel eller expandera till nya marknader i andra medlemsstater. Konsumenter förnekas tillgång till produkter som erbjuds av näringsidkare i andra medlemsstater. För närvarande är det endast 10 % av de näringsidkare i EU som ägnar sig åt försäljning av varor som exporterar till andra medlemsstater i EU, och majoriteten av dessa riktar sin export endast till ett fåtal medlemsstater. En orsak till detta är avtalsrättsliga hinder. Undersökningar[1] visar att bland olika hinder för gränsöverskridande handel, bl.a. skatteregler, administrativa krav, leveranssvårigheter samt språk och kultur, räknar näringsidkarna de avtalsrättsliga hindren till dem som har mest negativ inverkan. Kraven på näringsidkarna att anpassa sig till de olika nationella avtalsrättsliga regelverk som kan vara tillämpliga i gränsöverskridande affärer gör gränsöverskridande handel mer komplicerad och kostsam än inhemsk handel, både när det gäller transaktioner mellan näringsidkare och konsumenter och transaktioner mellan näringsidkare. Näringsidkare drabbas ofta av extrakostnader i samband med gränsöverskridande handel. Det handlar bl.a. om svårigheter att ta reda på vad som gäller enligt tillämplig utländsk avtalsrätt, skaffa juridisk rådgivning och förhandla om tillämplig lag vid transaktioner mellan näringsidkare och att anpassa avtal till de krav som gäller i konsumentens hemland vid transaktioner mellan näringsidkare och konsumenter. I gränsöverskridande transaktioner mellan ett företag och en konsument har transaktionskostnader med anknytning till avtalsrätt och rättsliga hinder till följd av skillnader mellan olika nationella obligatoriska konsumentskyddsbestämmelser en betydande inverkan. Enligt artikel 6 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 593/2008 av den 17 juni 2008 om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (Rom I)[2] ska ett företag, närhelst det riktar sin verksamhet till konsumenter i en annan medlemsstat, följa avtalsrätten i den medlemsstaten. Om parterna har valt en annan tillämplig lag än lagen i den medlemsstat där konsumenten har hemvist, trots att tvingande konsumentskyddsbestämmelser i den medlemsstaten ger ett starkare skydd, ska dessa tvingande bestämmelser efterlevas. Näringsidkare behöver därför känna till om lagen i den medlemsstat där konsumenten har hemvist erbjuder ett starkare skydd och se till att deras avtal överensstämmer med den lagens krav. Den befintliga harmoniseringen av konsumentlagstiftningen på EU-nivå har lett till en viss tillnärmning på vissa områden. Skillnaderna mellan medlemsstaternas lagstiftning är dock fortfarande betydande. Inom e-handeln drabbas näringsidkare av ytterligare avtalsrättsrelaterade kostnader som härrör från behovet av att anpassa företagens webbplatser till de rättsliga kraven i varje medlemsstat som de riktar sin verksamhet till. I gränsöverskridande transaktioner mellan näringsidkare är parterna inte bundna av samma begränsningar i fråga om vilken lag som ska tillämpas. Den ekonomiska bördan av att förhandla och tillämpa utländsk rätt är dock betydande även här. Kostnaderna för att hantera olika nationella regelverk är tunga att bära, särskilt för små och medelstora företag. I sina förbindelser med större företag måste de små och medelstora företagen i allmänhet gå med på att tillämpa lagen i det land där deras affärspartner har sitt säte, och måste därmed bära kostnaderna för att ta reda på innehållet i den utländska lagstiftning som ska tillämpas på avtalet och för att följa denna. I avtal mellan små och medelstora företag är behovet av att förhandla om tillämplig lag ett betydande hinder för den gränsöverskridande handeln. För små och medelstora företag kan båda typerna av avtal (mellan näringsidkare och mellan näringsidkare och konsumenter) innebära transaktionskostnader som inte står i proportion till värdet på själva transaktionen. Dessa extra transaktionskostnader växer i proportion till antalet medlemsstater som ett företag exporterar till. Ju fler länder näringsidkare exporterar till, desto större vikt fäster de vid skillnader mellan olika avtalsrättsliga system som ett handelshinder. Små och medelstora företag är särskilt missgynnade. Ju mindre omsättning ett företag har, desto större den andel som utgörs av transaktionskostnader. Näringsidkare är också exponerade för en större komplexitet i gränsöverskridande handel jämfört med inrikeshandel, eftersom de ofta måste hantera flera sinsemellan olika nationella avtalsrättsliga regelverk. Kraven på att hantera utländsk lagstiftning gör gränsöverskridande transaktioner mer komplexa. Näringsidkare rankade svårigheten att ta reda på vad som gäller enligt tillämpliga bestämmelser i utländsk avtalsrättslig lagstiftning högst bland hindren vid transaktioner mellan näringsidkare och konsumenter[3]. De rättsliga komplikationerna är större vid handel med länder vars rättssystem som uppvisar grundläggande skillnader gentemot den egna. Samtidigt har det kunnat påvisas empiriskt att bilateral handel mellan länder som har rättssystem med gemensamt ursprung är mycket större än handeln mellan två länder utan dessa gemensamma drag[4]. Skillnaderna mellan medlemsstaternas avtalsrättsliga regelverk och de ytterligare transaktionskostnader och komplikationer som de medför vid gränsöverskridande transaktioner avskräcker ett stort antal näringsidkare, särskilt små och medelstora företag, från att expandera till andra EU-medlemsstaters marknader. Dessa skillnader har också hämmat konkurrensen på den inre marknaden. Värdet på den handel som inte blir av på grund av skillnader mellan de avtalsrättsliga systemen uppgår till tiotals miljarder euro varje år. Den outnyttjade kapaciteten i den gränsöverskridande handeln har också negativa effekter för Europas konsumenter. Mindre gränsöverskridande handel leder till mindre import och sämre konkurrenskraft bland näringsidkarna. Detta kan leda till ett mer begränsat urval av produkter och högre priser på konsumentmarknaden. Trots att gränsöverskridande privatinköp kan ge betydande ekonomiska fördelar i form av fler och bättre erbjudanden, väljer majoriteten av de europeiska konsumenterna att handla enbart i hemlandet. En av de viktigaste anledningarna till detta är att skillnaderna mellan medlemsstaternas lagstiftning gör att konsumenterna ofta är osäkra på sina rättigheter i gränsöverskridande situationer. En av de viktigaste frågorna de ställer sig är vilka möjligheter de har att vidta åtgärder om en produkt som inhandlats i en annan medlemsstat inte överensstämmer med avtalet. Många konsumenter avskräcks därför från att handla utanför sin hemmamarknad. Detta gör att de går miste om tillfällen, eftersom det ofta går att finna kvalitets- och prismässigt bättre erbjudanden i en annan medlemsstat. E-handel underlättar letandet efter erbjudanden och jämförelsen av priser och andra villkor oavsett var näringsidkaren är etablerad. När konsumenter försöker beställa från en näringsidkare i en annan medlemsstat ställs de ofta inför situationen att näringsidkaren vägrar att sälja till dem med hänvisning till skillnader i den avtalsrättsliga lagstiftningen. Det övergripande målet med detta förslag är att förbättra den inre marknadens funktion och utveckling genom att underlätta dels utvidgningen av den gränsöverskridande handeln för företag dels möjligheterna att göra gränsöverskridande privatinköp för konsumenter. Detta mål kan uppnås genom en uppsättning fristående och enhetliga avtalsrättsliga bestämmelser, inklusive konsumentskyddsbestämmelser, i form av en gemensam europeisk köplag som ska ses som ytterligare ett avtalsrättsligt system inom varje medlemsstats nationella lagstiftning. Näringsidkare bör kunna tillämpa den gemensamma europeiska köplagen i alla sina gränsöverskridande kontakter inom Europeiska unionen i stället för att behöva anpassa sig till nationell avtalsrätt som är olika i olika länder, förutsatt att den andra avtalsparten samtycker till detta. Det bör täcka ett avtals hela livscykel och därför innehålla de flesta av de områden som är relevanta vid gränsöverskridande avtal. Näringsidkarnas behov av att få veta mer om den nationella lagstiftningen i andra medlemsstater skulle då vara begränsad till en del mindre viktiga frågor som inte omfattas av de gemensamma europeiska köplagen. Vid transaktioner mellan företag skulle det inte längre finnas något behov av att identifiera de obligatoriska konsumentskyddsbestämmelserna i konsumentlagstiftningen, eftersom den gemensamma europeiska köplagen skulle innehålla till fullo harmoniserade konsumentskyddsbestämmelser som ger en hög skyddsnivå i hela Europeiska unionen. Vid gränsöverskridande transaktioner mellan näringsidkare skulle förhandlingarna om tillämplig lag kunna löpa smidigare, eftersom de avtalsslutande parterna skulle ha möjlighet att enas om att använda den gemensamma europeiska köplagen – som är lika tillgänglig för båda – för att reglera sina avtalsförhållande. Som en direkt följd av detta kan näringsidkare spara in på ytterligare avtalsrättsligt relaterade transaktionskostnader och verka i en mindre komplicerad rättslig miljö för gränsöverskridande handel på grundval av ett enda gemensamt regelverk i hela EU. Näringsidkarna skulle således ges möjlighet att dra större fördel av den inre marknaden genom att utvidga sin handel över gränserna, vilket i sin tur skulle leda till en stärkt konkurrens på den inre marknaden. Konsumenter skulle kunna dra nytta av en bättre tillgång till erbjudanden från hela EU till lägre priser, och skulle ställas inför färre situationer där en näringsidkare vägrar att sälja med hänvisning till avtalsrättsliga hinder. De skulle också komma i åtnjutande av en större säkerhet om vilka rättigheter som gäller när de gör privatinköp i andra länder, på grundval av en enhetlig uppsättning tvingande bestämmelser som erbjuder en hög nivå av konsumentskydd. Allmän bakgrund Genom ett meddelande från 2001[5] startade kommissionen en bred offentlig diskussion om den splittrade rättsliga ramen på det avtalsrättsliga området och de negativa verkningarna som denna situation innebar för den gränsöverskridande handeln. I juli 2010 inledde kommissionen ett offentligt samråd genom att offentliggöra en grönbok om politiska alternativ för främjande av en europeisk avtalsrätt för konsumenter och företag[6] (nedan kallad grönboken), som redogör för olika strategiska lösningar som skulle kunna bidra till att stärka den inre marknaden genom att främja framsteg på området för europeisk avtalsrätt. Som ett svar på grönboken utfärdade Europaparlamentet den 8 juni 2011 en resolution där man uttryckte starkt stöd för ett instrument som skulle främja den inre marknadens utveckling och funktion och skapa fördelar för näringsidkare och konsumenter samt medlemsstaternas rättssystem. I Europeiska kommissionens meddelande Europa 2020[7] bekräftas behovet av att göra det lättare och mindre kostsamt för näringsidkare och konsumenter och ingå avtal med partner i andra EU-länder, bl.a. genom att främja utvecklingen av en fakultativ europeisk avtalsrätt. I den digitala agendan för Europa[8] förespråkas ett europeiskt frivilligt avtalsrättsligt instrument för att komma till rätta med fragmenteringen av avtalsrätten och stärka konsumenternas förtroende för e-handel. · Gällande bestämmelser Det finns betydande skillnader mellan medlemsstaternas avtalsrättsliga lagstiftning. EU inledde arbetet med att införa regler på det avtalsrättsliga området genom att anta minimidirektiv för att harmonisera konsumentskyddslagstiftningen. Strategin med minimiharmonisering innebar att medlemsstaterna hade möjlighet att bibehålla eller införa strängare tvingande bestämmelser än de som förekommer i EU:s regelverk på området. I praktiken har denna hållning lett till olika lösningar i medlemsstaterna, till och med på områden som var harmoniserade på EU-nivå. Däremot innebär det nyligen antagna direktivet om konsumenträttigheter en fullständig harmonisering av vilken förhandsinformation som ska ges till konsumenter, av konsumenters ångerrätt i distansavtal och avtal utanför säljarens fasta affärslokaler samt av vissa aspekter rörande leverans av varor och riskens övergång. När det gäller förhållanden mellan näringsidkare har EU arbetat för att bekämpa dröjsmål med betalning genom att införa bestämmelser om minimiränta. På internationell nivå ska Wienkonventionen om internationella köp (Wienkonventionen) tillämpas automatiskt när parterna inte valt att tillämpa någon annan lag. Wienkonventionen reglerar vissa aspekter rörande avtal om köp av varor men lämnar viktiga frågor åt sidan, såsom bristande samtycke, oskäliga avtalsvillkor och preskription. Konventionens tillämplighet begränsas ytterligare av att vissa medlemsstater inte har undertecknat den[9], och det finns ingen mekanism som garanterar att den tillämpas på ett enhetligt sätt. Viss EU-lagstiftning är av relevans såväl för förhållanden mellan näringsidkare som för förhållanden mellan näringsidkare och konsumenter. Direktivet om e-handel[10] innehåller bestämmelser om giltigheten av avtal som ingåtts på elektronisk väg och om vissa krav som ska vara uppfyllda innan avtal ingås. Inom området för internationell privaträtt har unionen antagit rättsakter om lagval, särskilt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 593/2008 av den 17 juni 2008 om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (Rom I)[11], och, när det gäller förhandsinformation, Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 864/2007 av den 11 juli 2007 om tillämplig lag för utomobligatoriska förpliktelser (Rom II)[12]. Det första av dessa instrument innehåller regler för att fastställa tillämplig lag på avtalsförpliktelser och den andra avser utomobligatoriska förpliktelser, inbegripet sådana som grundar sig på uttalanden från tiden före avtalets ingående. Rom I-förordningen och Rom II-förordningen kommer fortsatt att gälla och påverkas inte av förslaget. Det blir även fortsättningsvis nödvändigt att fastställa tillämplig lag för gränsöverskridande avtal. Det kommer att ske genom den normala tillämpningen av Rom I-förordningen. Detta kan bestämmas av parterna själva (artikel 3 i Rom I-förordningen), men om så inte sker ska tillämplig lag fastställas på grundval av standardbestämmelserna i artikel 4 i Rom I-förordningen. För konsumentavtal gäller enligt villkoren i artikel 6.1 i Rom I-förordningen att om parterna inte har valt tillämplig lagstiftning ska detta vara lagen i det land där konsumenten har sin vanliga vistelseort. Den gemensamma europeiska köplagen kommer att utgöra ytterligare ett avtalsrättsligt system inom varje medlemsstats nationella lagstiftning. Om parterna har enats om att använda den gemensamma europeiska köplagen kommer dess regler att vara de enda nationella regler som kan tillämpas på frågor inom lagens tillämpningsområde. När en fråga omfattas av den gemensamma europeiska köplagen finns det sålunda inte någon möjlighet att tillämpa andra nationella bestämmelser. Överenskommelsen om att använda den gemensamma europeiska köplagen innebär ett val mellan två skilda köplagssystem inom samma nationella lagstiftning, vilket inte är detsamma som, och inte får förväxlas med, tidigare lagval i den mening som avses i internationella privaträttsliga reglerna. Den gemensamma europeiska köplagen kommer inte att omfatta alla aspekter av ett avtal (t.ex. avtals olaglighet och representation). Sådana frågor kommer även i fortsättningen att regleras av medlemsstaternas befintliga civilrättsliga lagstiftning. Vid normal tillämpning av Rom I-förordningen är dock möjligheterna att välja lag i samband med transaktioner mellan företag och konsumenter begränsade. Om parterna i en transaktion mellan företag och konsumenter väljer en annan medlemsstats lagstiftning än den i konsumentens hemland får ett sådant val enligt villkoren i artikel 6.1 i Rom I-förordningen inte beröva konsumenten det skydd som de tvingande bestämmelserna i lagstiftningen ger i dennes vanliga vistelseort (artikel 6.2 i Rom I-förordningen). Den sistnämnda bestämmelsen har dock inte någon praktisk betydelse om parterna har valt den gemensamma europeiska köplagen inom tillämplig nationell lagstiftning. Anledningen är att bestämmelserna i den gemensamma europeiska köplagen i det valda landets lagstiftning är identiska med bestämmelserna i den gemensamma europeiska köplagen i konsumentens hemland. Nivån på de tvingande konsumentskyddslagarna i konsumentens hemland är således inte högre och konsumenten berövas inte lagstiftningsskyddet i hemlandet. · Förenlighet med Europeiska unionens politik och mål på andra områden Detta förslag är förenligt med målet att uppnå en hög nivå av konsumentskydd, eftersom det innehåller tvingande bestämmelser om konsumentskydd, från vilka parterna inte kan avvika om det skulle vara till nackdel för konsumenten. Vidare är den skyddsnivå som införs genom dessa tvingande bestämmelser likvärdig med eller högre än vad som gäller enligt det nuvarande EU-regelverket på området. Förslaget är också förenligt med unionens ambition att hjälpa små och medelstora företag att dra fördel av de möjligheter som den inre marknaden har att erbjuda. Den gemensamma europeiska köplagen kan väljas i avtal mellan näringsidkare om minst en av dem är ett litet eller medelstort företag enligt kommissionens rekommendation 2003/361[13] om definitionen av mikroföretag samt små och medelstora företag, samtidigt som hänsyn tas till framtida utveckling. Slutligen överensstämmer förslaget med EU:s internationella handelsstrategi, eftersom det inte innebär någon diskriminering av parter från tredje land som också har möjlighet att välja den gemensamma europeiska köplagen, så länge den ena parten i avtalet är etablerad i en av medlemsstaterna. Detta förslag påverkar inte framtida initiativ från kommissionen angående ansvar för överträdelser av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, till exempel om konkurrensregler. 2. RESULTAT AV SAMRÅD MED BERÖRDA PARTER OCH KONSEKVENSBEDÖMNINGAR · Samråd med berörda parter I och med offentliggörandet av grönboken inledde kommissionen ett omfattande offentligt samråd som avslutades den 31 januari 2011. Som ett svar på det samråd som utgick från grönboken mottog kommissionen 320 svar från alla olika kategorier av intressenter i hela EU. Många av de svarande såg framhöll alternativ 1 (offentliggörande av resultaten från expertgruppen) och alternativ 2 (en ”verktygslåda” för EU-lagstiftaren). Alternativ 4 (en frivillig europeisk avtalsrättsakt) förespråkades av flera medlemsstater, men även andra intressenter, som en egen lösning eller som en lösning att kombinera med en verktygslåda. Förutsatt att den uppfyllde vissa villkor, såsom en hög nivå av konsumentskydd och klara och användarvänliga bestämmelser. En av de viktigaste frågorna som framkom i de berörda aktörernas svar på frågorna i grönboken var vikten av klara materiella bestämmelser i ett eventuellt avtalsrättsligt instrument på EU-nivå. Kommissionen bemötte dessa farhågor genom att ge de berörda aktörerna möjlighet att lämna kommentarer till den genomförbarhetsstudie som utarbetats av en expertgrupp som tillsatts på området. I svaren på grönboken framkom också önskemål om instrumentets materiella tillämpningsområde. Förslaget är således i första hand inriktat på avtal om försäljning av varor. Genom ett beslut av den 26 april 2010[14] bildade kommissionen en expertgrupp för den gemensamma referensramen för europeisk avtalsrätt. Denna grupp gavs i uppdrag att utarbeta en genomförbarhetsstudie om ett framtida europeiskt instrument på det avtalsrättsliga området som omfattar de viktigaste av de praktiska problem som kan uppstå vid gränsöverskridande transaktioner. En grupp av nyckelaktörer (företag och konsumentorganisationer och företrädare för bank- och försäkringssektorerna samt advokat- och notariesamfund) inrättades i september 2010 i syfte att bidra till expertgruppens arbete med praktisk återkoppling om användarvänligheten hos de bestämmelser som utarbetats för genomförbarhetsstudien. Genomförbarhetsstudien offentliggjordes den 3 maj 2011 och ett informellt samråd pågick till den 1 juli 2011. · Konsekvensanalys I konsekvensanalysen analyserades de sju olika strategiska alternativ som tas upp i grönboken. Redogörelsen omfattar en full beskrivning och bedömning av dessa alternativ. Dessa alternativ var grundscenariet (ingen förändring på det strategiska planet), en verktygslåda för lagstiftaren, en rekommendation om en gemensam europeisk köplag, en förordning om införande av en gemensam europeisk köplag baserad på frivillighet, ett direktiv (fullständig harmonisering eller minimiharmonisering) om en gemensam europeisk köplag med tvingande bestämmelser, en förordning om införande av en europeisk avtalsrätt och en förordning om införande av en europeisk civilrättsakt. Efter en jämförande bedömning av konsekvenserna av dessa alternativ kom konsekvensanalysen fram till att alternativen rörande ett enhetligt avtalsrättsligt system baserat på frivillighet, ett direktiv om full harmonisering och en förordning om införande av ett obligatoriskt enhetligt avtalsrättsligt system skulle uppfylla de strategiska målen. Även om de två sistnämnda alternativen skulle kunna bidra till att avsevärt minska transaktionskostnaderna för näringsidkare och erbjuda en mindre komplicerad rättslig situation för dem som vill bedriva handel över gränserna skulle dock dessa alternativ skapa en avsevärd börda för näringsidkarna, eftersom de som endast har verksamhet i det egna landet också skulle behöva anpassa sig till ett nytt regelverk. Kostnaderna för att sätta sig in i en sådan ny obligatorisk lag skulle vara särskilt betungande jämfört med det fakultativa enhetliga avtalsrättsliga systemet, eftersom de skulle drabba alla näringsidkare. Ett frivilligt enhetligt avtalsrättsligt system skulle å andra sidan endast medföra engångskostnader för näringsidkare som vill använda det för sin gränsöverskridande handel. Inrättandet av ett frivilligt enhetligt avtalsrättsligt system ansågs därför vara den mest proportionella åtgärden eftersom den skulle minska transaktionskostnaderna för näringsidkare som exporterar till flera medlemsstater och ge konsumenterna större produkturval till ett lägre pris. Det skulle också stärka konsumentskyddet för konsumenter som handlar i andra länder och bidra till ökat förtroende, eftersom konsumenterna skulle omfattas av samma rättigheter i hela EU. 3. RÄTTSLIGA ASPEKTER PÅ FÖRSLAGET · Sammanfattning av den föreslagna åtgärden Förslaget innebär att man inför en gemensam europeisk köplag. Därigenom skulle medlemsstaternas nationella lagstiftning på avtalsrättens område harmoniseras, men inte genom ändringar av befintlig nationell lagstiftning, utan genom att man i varje medlemsstats nationella rättsordning inrättar ytterligare ett avtalsrättsligt system för avtal som omfattas av dess tillämpningsområde. Systemet skulle vara identiskt i hela EU och gälla parallellt med de befintliga reglerna i nationell avtalsrätt. Den gemensamma europeiska köplagen kommer att vara tillämplig på gränsöverskridande avtal, efter en frivillig överenskommelse mellan parterna. · Rättslig grund Förslaget baseras på artikel 114 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget). Förslaget innebär att man inför enhetliga och helt harmoniserade avtalsrättsliga bestämmelser, bl.a. konsumentskyddsregler, i form av en gemensam europeisk köplag som ska ses som ytterligare ett avtalsrättsligt system inom varje medlemsstats nationella lagstiftning som kan tillämpas i gränsöverskridande transaktioner när en giltig överenskommelse ingåtts mellan parterna. Denna överenskommelse är inte detsamma som, och får inte förväxlas med, ett val av tillämplig lag enligt internationella privaträttsliga reglerna. I stället görs valet inom ramen för en nationell lag som är tillämplig enligt internationellt privaträttsliga regler. Lösningen har till syfte att stärka den inre marknadens utveckling och funktion. Den skulle undanröja de hinder för att utöva grundläggande rättigheter som beror på skillnader mellan medlemsstaternas nationella lagstiftning, särskilt de merkostnader och den rättsliga komplexitet som möter näringsidkare som ingår gränsöverskridande avtal samt konsumenternas bristande förtroende för att de verkligen kan hävda sina rättigheter när de gör inköp från andra EU-länder. Alla de ovannämnda problemen har en direkt inverkan på den inre marknadens utveckling och funktion och bidrar till att begränsa konkurrensen. I enlighet med artikel 114.3 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt skulle den gemensamma europeiska köplagen garantera en hög grad av konsumentskydd genom en egen uppsättning tvingande bestämmelser som upprätthåller eller stärker det skydd som konsumenter åtnjuter enligt befintlig EU-lagstiftning. · Subsidiaritetsprincipen Förslaget är förenligt med subsidiaritetsprincipen i artikel 5 i fördraget om Europeiska unionen. Syftet med förslaget, dvs. att bidra till en väl fungerande inre marknad genom att erbjuda en frivillig och enhetlig uppsättning av avtalsrättsliga regler – har en klart gränsöverskridande dimension och kan inte i tillräcklig utsträckning uppnås av medlemsstaterna inom ramen för deras nationella system. Så länge som skillnaderna mellan de nationella avtalsrättsliga systemen fortsätter att skapa betydande extra transaktionskostnader vid gränsöverskridande transaktioner, kan målet att fullborda den inre marknaden genom att underlätta gränsöverskridande handel för näringsidkare och gränsöverskridande köp för konsumenter inte uppnås till fullo. Om medlemsstaterna vidtar icke samordnade åtgärder på nationell nivå kommer de inte att vara i stånd att undanröja de extra transaktionskostnader och den rättsliga komplexitet som näringsidkare drabbas av i den gränsöverskridande handeln i EU till följd av skillnader mellan de nationella avtalsrättsliga systemen. Konsumenter kommer i en sådan situation att fortsätta mötas av ett mindre utbud och begränsad tillgång till produkter från andra medlemsstater. De kommer också att fortsätta sakna det förtroende som kommer av att känna till sina rättigheter. Målet med förslaget skulle därför bättre kunna uppnås genom åtgärder på unionsnivå, i enlighet med subsidiaritetsprincipen. Unionen har de bästa förutsättningarna att vidta åtgärder för att lösa problemen med bristande enhetlighet genom en åtgärd på avtalsrättens område som tillnärmar de bestämmelser som är tillämpliga på gränsöverskridande transaktioner. Allteftersom marknaderna utvecklas och medlemsstaterna tvingas att vidta åtgärder oberoende av varandra, till exempel när det gäller att reglera den framväxande marknaden för digitalt innehåll, kommer lagstiftningsmässiga skillnader som leder till ökade transaktionskostnader och luckor i konsumentskyddet sannolikt att öka. · Proportionalitetsprincipen Förslaget är förenligt med proportionalitetsprincipen i artikel 5 i EU-fördraget. Förslagets tillämpningsområde har begränsats till aspekter som utgör ett verkligt problem i den gränsöverskridande handeln, och omfattar inte sådana frågor som bäst regleras i den nationella lagstiftningen. När det gäller det materiella tillämpningsområdet innehåller förslaget bestämmelser som reglerar parternas rättigheter och skyldigheter under avtalets löptid, men det tar exempelvis inte upp bestämmelser om representation, som löper mindre risk att blir föremål för oenighet. När det gäller det territoriella tillämpningsområdet omfattar förslaget sådana gränsöverskridande situationer där problemen med tillskjutande transaktionskostnader och rättslig komplexitet gör sig gällande. Slutligen är förslagets tillämpningsområde med avseende på personer begränsat till sådana transaktioner där problem rörande den inre marknaden oftast påträffas, till exempel i förhållanden mellan näringsidkare där åtminstone en av parterna tillhör kategorin små och medelstora företag samt i förhållanden mellan näringsidkare och konsumenter. Avtal som ingås mellan privatpersoner och avtal mellan näringsidkare där ingen av parterna tillhör kategorin små och medelstora företag omfattas inte, eftersom det inte finns något påvisbart behov av åtgärder när det gäller dessa typer av gränsöverskridande avtal. Förordningen ger medlemsstaterna möjlighet att besluta att den gemensamma köplagen även ska vara tillgänglig på en helt och hållet inhemsk nivå samt på avtal mellan näringsidkare där ingen av parterna tillhör kategorin små och medelstora företag. På grund av den gemensamma europeiska köplagens fakultativa och frivilliga natur är detta förslag proportionerligt i förhållande till andra möjliga lösningar som analyserats. Detta innebär att dess tillämpning är beroende av en överenskommelse mellan parterna i ett avtal när den efter en gemensam bedömning anses vara till fördel i en viss gränsöverskridande transaktion. Det faktum att den gemensamma europeiska köplagen är ett frivilligt regelverk som endast är tillämpligt i gränsöverskridande fall innebär också att den kan bidra till att minska hindren för handel över gränserna utan att kollidera med djupt rotade nationella rättssystem och traditioner. Den gemensamma europeiska köplagen kommer att vara ett frivilligt system vid sidan av befintliga avtalsrättsliga regler utan att ersätta dem. Sålunda kommer lagstiftningsåtgärden endast att gå så långt som är nödvändigt för att skapa nya möjligheter för näringsidkare och konsumenter på den inre marknaden. · Val av regleringsform Den regleringsform som valts för detta initiativ är en förordning om en frivillig gemensam europeisk köplag. Ett icke-bindande instrument såsom en verktygslåda för EU-lagstiftaren eller en rekommendation riktad till medlemsstaterna lämpar sig inte för att uppnå målet att stärka den inre marknadens utveckling och funktion. Ett direktiv eller en förordning som ersätter den nationella lagstiftningen med en icke fakultativ europeisk avtalslag skulle vara att gå för långt, eftersom det skulle innebära att inhemska näringsidkare som inte har någon ambition att bedriva verksamhet över gränserna tvingas bära kostnader som inte uppvägs av besparingar som endast aktualiseras vid gränsöverskridande transaktioner. Dessutom skulle ett direktiv med miniminormer för en icke fakultativ europeisk avtalslag inte vara en lämplig lösning, eftersom den inte skulle bidra till att uppnå den rättssäkerhet och den enhetlighet som krävs för att minska transaktionskostnaderna. 4. BUDGETKONSEKVENSER När förslaget har antagits kommer kommissionen att inrätta en databas för utbyte av information om slutliga domar som grundar sig på den gemensamma europeiska köplagen eller någon annan bestämmelse i förordningen, inklusive relevanta domar från Europeiska unionens domstol. Kostnaderna för databasen förväntas öka i takt med att fler slutliga domar blir tillgängliga. Kommissionen kommer också att anordna kurser för utövande jurister som ska tillämpa den gemensamma europeiska köplagen[15]. Dessa kostnader torde dock avta med tiden, allt eftersom kunskaperna om hur den gemensamma europeiska köplagen fungerar sprids. 5. YTTERLIGARE INFORMATION · Förenkling Det faktum att det är ett fakultativt andra avtalsrättsligt system som föreslås har fördelen att parterna har möjlighet att använda en gemensam uppsättning avtalsbestämmelser över hela EU, utan att de nationella avtalsrättsliga bestämmelserna för den skull behöver ersättas. De fristående och enhetliga bestämmelser som föreslås kan erbjuda parterna en lösning på de vanligaste avtalsrättsliga problemen som brukar uppstå vid affärstransaktioner över gränserna. För näringsidkarna har detta fördelen att man slipper ta fram information om ett antal olika nationella lagar och bestämmelser. För att hjälpa konsumenterna att förstå de rättigheter de omfattas av enligt den gemensamma europeiska köplagen kommer de att förses med ett standardmeddelande som sammanfattar och förklarar deras rättigheter. Dessutom kan förslaget bidra till en ökad samstämmighet mellan framtida EU-bestämmelser på andra politikområden där avtalsrättsliga aspekter är av betydelse. · Översyn Enligt förslaget ska tillämpningen av den gemensamma europeiska köplagen och andra bestämmelser i förordningen ses över 5 år efter det att de började tillämpas, bland annat med hänsyn till behovet av att utvidga tillämpningsområdet med avseende på avtal mellan näringsidkare, till marknadsutvecklingen och den tekniska utvecklingen när det gäller digitalt innehåll samt till den framtida utvecklingen av unionens regelverk. För detta ändamål ska kommissionen lägga fram en ingående rapport till Europaparlamentet, rådet och Europeiska ekonomiska och sociala kommittén med en översyn av hur förordningen fungerat fram till den tidpunkten, om så krävs åtföljd av förslag till ändringar av direktivet. · Europeiska ekonomiska samarbetsområdet Den föreslagna förordningen gäller sådana frågor som omfattas av EES-avtalet och dess tillämpning bör därför utsträckas till EES. · Förklaringar till förslaget Förslaget består av tre huvuddelar: En förordning, bilaga I till förordningen som innehåller de avtalsrättsliga reglerna (den gemensamma europeiska köplagen) och bilaga II som innehåller ett standardmeddelande. A. Förordningen I artikel 1 anges syftet med och föremålet för förordningen. Artikel 2 innehåller ett antal definitioner av termer som används i förordningen. Vissa av definitionerna förekommer redan i andra EU-bestämmelser, medan några begrepp definieras här för första gången. I artikel 3 förklaras att de avtalsrättsliga bestämmelser som här föreslås för gränsöverskridande avtal om försäljning av varor eller digitalt innehåll eller leverans av tjänster är av fakultativ natur, dvs. det är inte obligatoriskt att välja de gemensamma reglerna. I artikel 4 fastställs förordningens tillämpningsområde i geografiskt hänseende, dvs. att det endast gäller vid gränsöverskridande transaktioner. I artikel 5 fastställs att direktivet gäller för avtal om försäljning av varor och tillhandahållande av digitalt innehåll och tjänster med anknytning därtill, t.ex. installation och reparation. I artikel 6 anges det att blandade avtal och försäljning på avbetalning inte omfattas. I artikel 7 beskrivs det hur bestämmelserna ska tillämpas med avseende på juridiska och fysiska personer, nämligen på avtal mellan näringsidkare och konsumenter samt på sådana avtal mellan näringsidkare där åtminstone en av parterna tillhör kategorin små och medelstora företag. I artikel 8 förklaras att den gemensamma europeiska köplagen bara kan tillämpas om båda parter är eniga om detta. Vid om avtal mellan näringsidkare och konsumenter är valet att tillämpa den gemensamma europeiska köplagen bara giltigt om konsumenten ger sitt samtycke genom en uttrycklig förklaring som är separat från bekräftelsen om samtycket till att ingå ett avtal. Artikel 9 anger en rad krav på information om den gemensamma köplagen som ska ingå i avtal mellan näringsidkare och konsumenter, bl.a. att konsumenten alltid ska få tillgång till informationen i bilaga II. I artikel 10 åläggs medlemsstaterna att se till att det finns påföljder som kan användas sådana fall där näringsidkare underlåter att uppfylla de särskilda krav som införs genom artiklarna 8 och 9. I artikel 11 förklaras att den gemensamma europeiska köplagen, i de fall parterna valt att tillämpa den på giltiga grunder, därefter är den enda tillämpliga lagen när det gäller de aspekter som den omfattar, och att andra nationella bestämmelser följaktligen inte tillämpas på frågor som faller inom dess tillämpningsområde. Valet av den gemensamma europeiska köplagen får också retroaktiv effekt när det gäller efterlevnad av kraven på förhandsinformation samt påföljder vid underlåtenhet att följa dessa krav. I artikel 12 klargörs att förordningen inte påverkar informationskraven i direktiv 2006/123/EG om tjänster på den inre marknaden[16]. I artikel 13 presenteras möjligheten för medlemsstaterna att anta lagstiftning som gör den gemensamma europeiska köplagen tillgänglig för parter på en helt och hållet inhemsk nivå och för avtal mellan näringsidkare, som inte är små eller medelstora företag. Enligt artikel 14 är medlemsstaterna skyldiga att underrätta om slutliga domar som meddelats av deras nationella domstolar i frågor som gäller tolkning av bestämmelserna i den gemensamma europeiska köplagen eller andra bestämmelser i förordningen. Kommissionen kommer att inrätta en databas över sådana domar. Artikel 15 gäller framtida översyn av bestämmelserna. Enligt artikel 16 ska förordningen träda i kraft den tjugonde dagen efter det att den har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning. B. Bilaga I Bilaga I innehåller texten till den gemensamma europeiska köplagen. Del I: ”Inledande bestämmelser” innehåller allmänna avtalsrättsliga principer som alla parter måste respektera, såsom tro och heder. Principen om avtalsfrihet garanterar att parterna kan skriva avtal som avviker från den gemensamma europeiska köplagen såvitt det inte uttryckligen anges att en viss bestämmelse är obligatorisk att tillämpa, t.ex. reglerna om konsumentskydd. Del II: ”Ingående av ett bindande avtal”. Denna del innehåller bestämmelser om parternas rätt till förhandsinformation och om hur överenskommelser ska ingås mellan två parter. Den innehåller också särskilda bestämmelser som ger konsumenten rätt att ångra sig vid distansavtal eller avtal utanför säljarens fasta affärslokaler. Slutligen innehåller den bestämmelser om hävande av avtal till följd av villfarelse, vilseledande, hot eller otillbörligt utnyttjande. Del III: ”Bedömning av avtalets innehåll” innehåller allmänna bestämmelser för hur avtalsvillkor ska tolkas i tveksamma fall. Denna del innehåller också bestämmelser om innehåll och verkningar av avtal samt vilka avtalsvillkor som kan vara oskäliga och därför är ogiltiga. Del IV: ”Skyldigheter som åligger och åtgärder som kan vidtas av parterna i ett försäljningsavtal”. Denna del innehåller närmare bestämmelser om försäljningsavtal och avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll, med beskrivning av de respektive skyldigheterna för säljare och köpare. Den innehåller också regler om vilka åtgärder som kan vidtas om köparen eller säljaren inte fullgör sina skyldigheter. Del V: Skyldigheter som åligger och åtgärder som kan vidtas av parterna i ett anknytande tjänsteavtal” gäller fall där en säljare i nära anknytning till ett avtal om försäljning av varor eller leverans av digitalt innehåll, tillhandahåller vissa tjänster som t.ex. installation, reparation eller underhåll. I denna del förklaras vilka särskilda regler som är tillämpliga i en sådan situation, i synnerhet vilka parternas rättigheter och skyldigheter är enligt sådana avtal. Del VI: ”Skadestånd och dröjsmålsränta” innehåller kompletterande gemensamma regler om skadestånd för förluster samt dröjsmålsränta. Del VII: ”Återlämnande”. Här förklaras de regler som är tillämpliga på vad som måste återlämnas när en part förklarar sig inte vara bunden eller ett avtal undviks eller hävs. Del VIII: ”Preskription” reglerar vilken preskriptionstid som gäller för utövande av rättigheterna enligt ett avtal. Tillägg 1 innehåller de standardinstruktioner om ångerrätt som näringsidkaren måste överlämna till konsumenten innan ett distansavtal eller ett avtal ingås utanför fasta affärslokaler. I tillägg 2 återfinns en särskild standardiserad ångerblankett. C. Bilaga II Bilaga II innehåller ett standardmeddelande om den gemensamma europeiska köplagen som näringsidkaren måste överlämna till konsumenten innan en överenskommelse ingås om att använda den gemensamma europeiska köplagen. 2011/0284 (COD) Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING om en gemensam europeisk köplag EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 114, med beaktande av kommissionens förslag, efter översändande av utkastet till lagstiftningsakt till de nationella parlamenten, med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande[17], med beaktande av Regionkommitténs yttrande[18], i enlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet, och av följande skäl: (1) Den gränsöverskridande ekonomiska verksamheten hämmas fortfarande av betydande flaskhalsar. Därigenom hindras den inre marknaden från att utnyttja sin fulla potential när det gäller att skapa tillväxt och nya arbetstillfällen. För närvarande ägnar sig endast en av tio näringsidkare i EU åt export till andra medlemsstater. Flertalet av dessa exporterar endast till ett fåtal medlemsstater. En orsak till detta är avtalsrättsliga hinder. Bland de olika hindren för gränsöverskridande handel, däribland skatteregler, administrativa krav, leveranssvårigheter samt språk och kultur, räknade näringsidkarna avtalsrättsliga hinder till dem som inverkar mest negativt på den gränsöverskridande handeln. Dessa problem drabbar även konsumenterna, eftersom de leder till ett sämre utbud. Skillnaderna mellan olika medlemsstaters lagstiftning hindrar därmed utövandet av grundläggande rättigheter, såsom rätten att tillhandahålla varor och tjänster, och hämmar den inre marknadens funktion och utveckling. Dessa skillnader kan också leda till konkurrensbegränsningar, särskilt på marknaderna i mindre medlemsstater. (2) Avtal är ett oundgängligt rättsligt verktyg i alla ekonomiska transaktioner. Kraven på näringsidkare att fastställa och förhandla om tillämplig lag, ta reda på mer om bestämmelserna i utländsk tillämplig lag (vilket ofta involverar översättning), erhålla juridisk rådgivning för att bekanta sig med vad som gäller enligt den tillämpliga lagstiftningen och anpassa sina avtal till de olika nationella regelverk som kan vara tillämpliga i gränsöverskridande affärsuppgörelser gör den gränsöverskridande handeln mer komplicerad och kostsam än inhemsk handel. Avtalsrättsliga hinder bidrar således i hög grad till att avskräcka ett betydande antal exportorienterade näringsidkare, särskilt små och medelstora företag, från att syssla med gränsöverskridande handel eller utvidga sin verksamhet till flera medlemsstater. Den avskräckande effekten är särskilt stark för små och medelstora företag, för vilka kostnaderna för att ge sig in på flera utländska marknader ofta är särskilt hög i förhållande till deras omsättning. Som en följd av detta går näringsidkare miste om kostnadsbesparingar som hade varit möjliga om de hade kunnat marknadsföra varor och tjänster på grundval av en enhetlig avtalsrättslig lagstiftning som tillämpas på alla deras gränsöverskridande transaktioner och, i online-sammanhang, på en samlad webbplats. (3) De avtalsrättsrelaterade transaktionskostnaderna, som har visat sig vara av avsevärd omfattning, och rättsliga hinder som härrör från skillnader mellan tvingande konsumentskyddslagstiftning i olika medlemsstater har en direkt effekt på den inre marknadens funktion när det gäller transaktioner mellan företag och konsumenter. Av artikel 6 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 593/2008 av den 17 juni 2008 om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (förordning (EC) nr 593/2008)[19] följer att om en näringsidkare riktar sin verksamhet till konsumenter i en annan medlemsstat ska avtalet dem emellan vara underkastat indispositiv konsumentlagstiftning i det land där konsumenten har sin vanliga vistelseort, förutsatt att den lagstiftningen erbjuder ett bättre konsumentskydd, oavsett om parterna har valt en annan lag som tillämplig lag. Därför behöver näringsidkare i förväg få veta om lagen i det land där konsumenten har sin vanliga vistelseort ger ett högre skydd, och se till att deras avtal i så fall är förenliga med den lagens krav. I fråga om e-handel gäller dessutom att de anpassningar av webbplatser som krävs för att avspegla bindande krav i tillämplig utländsk lagstiftning om konsumentavtal medför ytterligare kostnader. Den befintliga harmoniseringen av konsumentlagstiftningen på unionsnivå har lett till en viss tillnärmning på vissa områden. Skillnaderna mellan medlemsstaternas lagstiftning är dock fortfarande betydande; den befintliga harmoniseringen ger medlemsstaterna stor frihet att välja hur unionslagstiftningens krav ska uppfyllas och på vilken nivå konsumentskyddet ska ligga. (4) De avtalsrättsligt relaterade barriärer som står i vägen för att näringsidkarna ska kunna utnyttja den inre marknadens potential fullt ur verkar också till nackdel för konsumenterna. Mindre gränsöverskridande handel leder till mindre import och sämre konkurrens. Konsumenter kan lida nackdelar i form av ett mer begränsat utbud av varor och högre priser, både eftersom färre utländska näringsidkare erbjuder sina produkter och tjänster direkt till dem och, indirekt, som en följd av begränsningar i den gränsöverskridande handeln mellan näringsidkare i grossistledet. Medan gränsöverskridande shopping kan medföra viktiga ekonomiska fördelar i form av ett större och bättre utbud, ställer sig samtidigt många konsumenter tveksamma till att handla i andra länder på grund av osäkerheten kring deras rättigheter. Några av de viktigaste frågorna som konsumenter ställer sig rör avtalsrätten, till exempel huruvida de skulle omfattas av tillräckligt skydd om inköpta varor visar sig vara behäftade med fel. Som en konsekvens föredrar många konsumenter att handla i hemlandet, även om detta innebär ett mindre utbud eller högre priser. (5) Konsumenter som vill dra fördel av prisskillnader mellan medlemsstaterna genom att handla av en näringsidkare från en annan medlemsstat hindras dessutom ofta från att göra detta på grund av att näringsidkaren vägrar att sälja. Samtidigt som e-handeln har bidragit starkt till att göra det lättare att söka efter erbjudanden och jämföra priser och andra villkor, oavsett var näringsidkaren är etablerad, blir beställningar från konsumenter utomlands mycket ofta avvisade av näringsidkare som är ovilliga att ingå gränsöverskridande transaktioner. (6) Skillnaderna mellan medlemsstaternas nationella avtalslagstiftning bildar således barriärer som hindrar konsumenter och näringsidkare från att skörda frukterna av den inre marknaden. Dessa avtalsrättsliga hinder skulle kunna minskas betydligt med ett system där avtal baseras på en enhetlig uppsättning avtalsrättsliga regler som gäller oavsett var parterna är etablerade eller bosatta. Ett sådant enhetligt regelverk skulle täcka ett avtals hela livscykel och ta upp de områden som är av störst betydelse vid ingående av avtal. Den skulle även inbegripa fullt harmoniserade konsumentskyddsbestämmelser. (7) Skillnaderna mellan de nationella avtalsrättsrättsliga systemen och inverkan av dessa skillnader på den gränsöverskridande handeln leder också till att konkurrensen hämmas. En låg grad av gränsöverskridande handel ger mindre konkurrens och därmed lägre incitament för näringsidkare att bli mer innovativa, förbättra kvaliteten på sina produkter och sänka priserna. Särskilt i mindre medlemsstater med ett begränsat antal inhemska konkurrenter kan utländska näringsidkares beslut att inte gå in på dessa marknader med hänvisning till kostnader och rättsliga komplikationer begränsa konkurrensen, med betydande konsekvenser för utbudet av och priset på tillgängliga varor. Dessutom kan barriärerna för den gränsöverskridande handeln hämma konkurrensen mellan små och medelstora företag å ena sidan och stora företag å den andra. Med hänsyn till att transaktionskostnadernas genomslag är knutet till omsättningen, är små och medelstora företag mer benägna att avstå från att ge sig in på en utländsk marknad än en större konkurrent. (8) För att övervinna dessa avtalsrättsliga hinder bör parterna ha möjlighet att komma överens om att deras avtal ska omfattas av en uppsättning avtalsrättsliga bestämmelser, som har samma innebörd och tolkas på samma sätt i alla medlemsstater, en gemensam köplag. Den gemensamma europeiska köplagen bör vara ett alternativ som ökar parternas valfrihet och som kan användas närhelst den bedöms vara till nytta för att underlätta den gränsöverskridande handeln och minska transaktions- och alternativkostnader samt andra avtalsrättsliga hinder för den gränsöverskridande handeln. Den bör endast ligga till grund för ett avtalsförhållande om parterna gemensamt beslutar sig för att använda den. (9) Genom förordningen införs en gemensam europeisk köplag. Den gemensamma europeiska köplagen syftar till att harmonisera medlemsstaternas avtalsrätt, inte genom att föreskriva ändringar i den befintliga nationella avtalsrätten, utan genom att i varje medlemsstat skapa ett alternativt avtalsrättsligt system för avtal inom dess tillämpningsområde. Detta kompletterande system bör vara identiskt i hela unionen och existera parallellt med redan befintliga bestämmelser i nationell avtalsrätt. Den gemensamma europeiska köplagen bör vara tillämplig på gränsöverskridande avtal, efter en frivillig överenskommelse mellan parterna. (10) Beslut att tillämpa den gemensamma europeiska köplagen bör bygga på valfrihet inom ramen för den respektive nationella lagstiftning som är tillämplig enligt förordning (EG) nr 593/2008 eller, när det gäller skyldigheten att lämna förhandsinformation, enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 864/2007 av den 11 juli 2007 om tillämplig lag för utomobligatoriska förpliktelser (förordning (EC) nr 864/2007)[20], eller eventuella andra lagvalsregler av relevans i sammanhanget. En överenskommelse om att använda den gemensamma europeiska köplagen bör därför inte jämställas med, eller förväxlas med, ett val av tillämplig lag enligt lagvalsreglerna och bör inte heller påverka tillämpningen av dem. Denna förordning kommer därför inte att påverka befintliga lagvalsregler. (11) Den gemensamma köplagen bör bestå av en fullständig uppsättning helt harmoniserade och tvingande konsumentskyddsregler I enlighet med artikel 114.3 i fördraget skulle dessa regler garantera en hög nivå av konsumentskydd. Syftet är att stärka konsumenternas förtroende för den gemensamma europeiska köplagen och ge dem incitament att ingå gränsöverskridande avtal på den grunden. Reglerna bör bidra till att upprätthålla eller förbättra konsumentskyddet enligt EU-konsumentlagstiftningen. (12) Eftersom den gemensamma europeiska köplagen innehåller en uppsättning fullt harmoniserade och tvingande konsumentskyddsregler kommer det inte att vara några skillnader mellan medlemsstaternas lagstiftning på detta område i sådana fall där parterna har valt att tillämpa den gemensamma europeiska köplagen. Artikel 6.2 i förordning (EG) nr 593/2008, som bygger på att nivån på konsumentskyddet skiftar mellan medlemsstaterna, har ingen praktisk betydelse för de frågor som omfattas av den gemensamma europeiska köplagen. (13) Den gemensamma europeiska köplagen bör vara tillämplig med avseende på gränsöverskridande avtal, eftersom det är i sådana sammanhang som skillnaderna mellan de nationella reglerna på området leder till komplikationer och extra kostnader, med följden att parter avskräcks från att ingå avtalsförbindelser. Vid avtal mellan näringsidkare bör frågan om ett avtals gränsöverskridande natur bedömas utifrån var parterna har sitt säte. Vid avtal mellan näringsidkare och konsumenter bör kriteriet om gränsöverskridande natur anses uppfyllt om den allmänna adress som angivits av konsumenten, den adress till vilken varorna ska levereras eller den faktureringsadress som konsumenten har angivit finns i en medlemsstat, men utanför det land där näringsidkaren har hemvist eller säte. (14) Tillämpningen av den gemensamma europeiska köplagen bör inte vara begränsad till gränsöverskridande situationer där enbart medlemsstater är inblandade, utan bör också vara tillgänglig för att underlätta handeln mellan medlemsstater och tredjeländer. I de fall där konsumenter från tredjeländer berörs bör överenskommelsen om att tillämpa den gemensamma europeiska köplagen, vilket för deras del skulle inbegripa val av en utländsk lag, omfattas av tillämpliga lagvalsregler (15) Näringsidkare som ägnar sig åt såväl inhemsk som gränsöverskridande affärsverksamhet kan också ha fördel av att kunna använda ett enda enhetligt avtal för alla sina transaktioner. Därför bör det stå medlemsstaterna fritt att göra den gemensamma europeiska köplagen tillgänglig för parterna på ett sådant sätt att de har möjlighet att tillämpa den också på en helt och hållet inhemsk nivå. (16) Den gemensamma europeiska köplagen bör särskilt kunna användas vid avtal om försäljning av lösören, inklusive tillverkning eller produktion av sådana varor, eftersom det är den enskilda avtalstyp som har störst potential att bidra till tillväxten i den gränsöverskridande handeln, särskilt e-handeln. (17) För att återspegla den digitala ekonomins växande betydelse bör tillämpningsområdet för den gemensamma europeiska köplagen även omfatta avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll. Överföringen av digitalt innehåll för lagring, behandling eller tillgång samt upprepad användning, såsom nedladdning av musik, har vuxit avsevärt och har stor potential för ytterligare tillväxt. Utvecklingen hämmas dock fortfarande av avsevärda skillnader och oklarheter på det rättsliga området. Den gemensamma europeiska köplagen bör därför omfatta tillhandahållande av digitalt innehåll, oavsett om tillhandahållandet sker på ett konkret medium eller inte. (18) Ofta är situationen sådan att det digitala innehållet inte tillhandahålls mot ett fastställt pris, utan i kombination med varor eller tjänster som betalas för sig, med inslag av vederlag som inte består av pengar, såsom att ge tillgång till personuppgifter eller kostnadsfri användning, som en del av en marknadsföringsstrategi (baserat på förväntningen att konsumenten kommer att köpa ytterligare eller mer sofistikerat digitalt innehåll senare). Mot bakgrund av denna särskilda marknadsstruktur och det förhållandet att fel i det digitala innehåll som tillhandahålls kan skada konsumenters ekonomiska intressen, oavsett på vilka villkor innehållet har levererats, bör möjligheten att tillämpa den gemensamma europeiska köplagen inte vara beroende av huruvida ett konkret pris har betalats för det digitala innehållet i fråga. (19) För att den gemensamma europeiska köplagen ska tillföra största möjliga mervärde bör dess materiella tillämpningsområde även omfatta vissa tjänster som tillhandahålls av säljaren och som är direkt och nära knutna till särskilda varor eller särskilt digitalt innehåll som tillhandahålls på grundval av den gemensamma europeiska köplagen, och som i praktiken ofta kombineras i samma eller ett anknytande avtal vid samma tidpunkt. Det rör sig särskilt om reparation, underhåll och installation av varorna eller det digitala innehållet. (20) Den gemensamma europeiska köplagen bör inte omfatta anknytande avtal varigenom köparen förvärvar varor eller tillhandahålls en tjänst från tredje man. Detta vore olämpligt, eftersom tredje man inte har deltagit i överenskommelsen mellan de avtalsslutande parterna om att tillämpa bestämmelserna i den gemensamma europeiska köplagen. Ett anknytande avtal med en tredje man bör omfattas av respektive nationella bestämmelser som är tillämpliga enligt förordningarna (EC) nr 593/2008 och (EC) 864/2007 eller eventuella andra relevanta lagvalsbestämmelser. (21) För att hantera befintliga problem på den inre marknaden och konkurrenshinder på ett målinriktat och proportionellt sätt, bör man inrikta sig på att göra den gemensamma europeiska köplagen tillämplig för parter som för närvarande avskräcks från att göra affärer utomlands på grund av skillnader mellan de nationella avtalsrättsliga systemen, med en avsevärd negativ inverkan på den gränsöverskridande handeln som följd. Den gemensamma europeiska köplagens tillämpningsområde bör därför omfatta alla transaktioner mellan näringsidkare och konsumenter och alla avtal mellan näringsidkare där åtminstone den ena parten tillhör kategorin små och medelstora företag, med hänsyn till kommissionens rekommendation 2003/361 av den 6 maj 2003 om en definition för mikroföretag och små och medelstora företag. Detta bör inte påverka medlemsstaternas möjligheter att anta lagstiftning som möjliggör tillämpning av den gemensamma europeiska köplagen även om ingen av de berörda näringsidkarna tillhör kategorin små och medelstora företag. Näringsidkare som ingår avtal med andra näringsidkare åtnjuter under alla förhållanden full avtalsfrihet och uppmuntras att hämta inspiration från den gemensamma europeiska köplagen när de utformar sina avtalsvillkor. (22) För att den gemensamma europeiska köplagen ska kunna tillämpas krävs en överenskommelse mellan parterna. Denna överenskommelse bör i transaktioner mellan näringsidkare och konsumenter vara strängt reglerad. Eftersom det i praktiken vanligtvis kommer att vara näringsidkaren som föreslår tillämpning av den gemensamma europeiska köplagen måste konsumenterna vara fullt införstådda med att de går med på att använda regler som skiljer sig från dem i deras egen befintliga nationella lagstiftning. Därför bör konsumentens samtycke till att tillämpa den gemensamma europeiska köplagen kunna åberopas endast om det givits uttryckligen och separat i förhållande till medgivandet till avtalets ingående. Det bör således inte vara möjligt att erbjuda tillämpning av den gemensamma europeiska köplagen som ett villkor i det avtal som ska ingås, särskilt inte som en del av näringsidkarens standardvillkor. Näringsidkaren bör bekräfta överenskommelsen att använda den gemensamma europeiska köplagen för konsumenten på ett varaktigt medium. (23) Konsumentens medgivande att använda den gemensamma europeiska köplagen bör vara ett medvetet val, men också ett informerat val. Näringsidkaren bör därför inte bara uppmärksamma konsumenten på planerna att använda den gemensamma europeiska köplagen, utan också tillhandahålla information om dess natur och särdrag. För att underlätta denna uppgift för näringsidkarna, och därigenom undvika onödiga administrativa bördor, och för att säkerställa en enhetlig kvalitet och nivå på den information som ges till konsumenterna, bör näringsidkarna förse konsumenterna med det standardmeddelande som införs genom denna förordning och som därmed finns lätt tillgängligt på alla unionens officiella språk. Om det inte är möjligt att överlämna informationsmeddelandet till konsumenten, till exempel vid ett telefonsamtal, eller om näringsidkaren har underlåtit att överlämna informationsmeddelandet, bör överenskommelsen att använda den gemensamma europeiska köplagen inte bli bindande för konsumenten förrän denne har mottagit meddelandet tillsammans med bekräftelsen av överenskommelsen och därefter lämnat sitt samtycke. (24) För att undvika en selektiv tillämpning av vissa delar av den gemensamma europeiska köplagen, vilket skulle kunna rubba balansen mellan parternas rättigheter och skyldigheter och påverka konsumentskyddet i negativ riktning, bör valet omfatta den gemensamma europeiska köplagen som helhet, och inte bara vissa utvalda delar. (25) I de fall där Förenta nationernas konvention angående avtal om internationella köp av varor annars skulle ha varit tillämplig för ett visst avtal, ska valet av den gemensamma europeiska köplagen anses som en överenskommelse mellan avtalsparterna om att utesluta tillämpning av den konventionen. (26) Bestämmelserna i den gemensamma europeiska köplagen bör omfatta sådana avtalsrättsliga frågor som är av praktisk relevans under livscykeln för de typer av avtal som faller inom dess materiella tillämpningsområde och dess tillämpningsområde med avseende på personer, särskilt avtal som ingåtts på nätet. Vid sidan av parternas rättigheter och skyldigheter och de åtgärder som kan vidtas vid underlåtenhet att uppfylla skyldigheter, bör den gemensamma europeiska köplagen därför omfatta bestämmelser om skyldighet att ge information innan avtalet ingås, om ingåendet av avtal (inbegripet formkrav), om ångerrätten och dess verkningar, om ogiltighet på grund av misstag, bedrägeri, hot eller otillbörligt utnyttjande (och följderna av sådan ogiltighet), om tolkning, om ett avtals innehåll och verkningar, om bedömning och verkningar av oskäliga avtalsvillkor, om ersättning vid hävning och uppsägning samt om rättigheters upphörande. Den gemensamma köplagen bör fastställa vilka åtgärder som kan vidtas vid brott mot skyldigheter som uppstår i samband med tillämpningen av den. (27) Alla frågor av avtalsrättslig eller utomobligatorisk natur som inte behandlas i den gemensamma europeiska köplagen omfattas av de befintliga nationella bestämmelser som är tillämpliga enligt förordningarna (EC) nr 593/2008 och (EC) 864/2007 eller eventuella andra relevanta lagvalsbestämmelser. Det rör sig bland annat om frågor avseende ställningen som juridisk person, avtals ogiltighet till följd av bristande rättshandlingsförmåga eller olagligt eller omoraliskt handlande, men också frågor om fastställande av avtalsspråket, icke-diskriminering, representation, antal gäldenärer och borgenärer, byte av parter inklusive överlåtelse, kvittning och fusion, fastighetsrätt inklusive överföring av äganderätt samt immaterialrätt och skadeståndsrätt. Vidare bör frågan om huruvida sammanhängande krav på skadestånd vid avtalsbrott respektive krav på utomobligatoriskt skadestånd kan göras gällande inom ramen för samma talan falla utanför tillämpningsområdet för de gemensamma europeiska köplagen (28) Den gemensamma europeiska köplagen bör inte reglera frågor som ligger utanför avtalsrättens område. Detta direktiv bör inte påverka unionslagstiftning eller nationell lagstiftning om sådana frågor. Informationsskyldighet som åläggs för att garantera hälsa och säkerhet eller av miljöskäl bör falla utanför den gemensamma europeiska köplagens tillämpningsområde. Förordningen bör inte heller påverka tillämpningen av de informationskrav som föreskrivs i Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/123/EG av den 12 december 2006 om tjänster på den inre marknaden[21]. (29) När parterna väl har kommit överens om att använda den gemensamma köplagen bör frågor som faller inom den gemensamma köplagens tillämpningsområde regleras uteslutande av denna. Bestämmelserna i den gemensamma europeiska köplagen bör tolkas autonomt, i enlighet med de väletablerade principerna för tolkning av unionslagstiftning. Problem som ligger inom tillämpningsområdet för, men inte uttryckligen regleras i den gemensamma europeiska köplagen bör lösas enbart genom tolkning, utan möjlighet att åberopa annan lagstiftning. Reglerna i den gemensamma europeiska köplagen bör tolkas på grundval av bakomliggande principer och mål samt köplagens innehåll som helhet. (30) Den gemensamma europeiska köplagen bör bygga på avtalsfrihet som vägledande princip. Partsautonomin bör endast begränsas när och i den utsträckning det är absolut nödvändigt, särskilt av konsumentskyddsskäl. När sådana skäl föreligger är det viktigt att tydligt klargöra bestämmelsernas tvingande natur. (31) Principen om tro och heder bör ge vägledning för hur parterna ska samarbeta. Eftersom vissa bestämmelser utgör särskilda uttryck för den allmänna principen om tro och heder, bör dessa ha företräde framför den allmänna principen. Den allmänna principen bör således inte användas som ett verktyg för att ändra parternas rättigheter och skyldigheter enligt de särskilda bestämmelserna. De konkreta förpliktelser som följer av principen om tro och heder bör bland annat vara beroende av parternas relativa sakkunskapsnivå, och därför komma till uttryck på olika sätt i transaktioner mellan näringsidkare och konsumenter jämfört med transaktioner mellan näringsidkare. Vid transaktioner mellan näringsidkare bör gott handelsbruk i den specifika situationen vara en relevant faktor därvidlag. (32) Den gemensamma europeiska köplagen bör syfta till att bevara ett giltigt avtal när så är möjligt och lämpligt med hänsyn till parternas legitima intressen. (33) Den gemensamma europeiska köplagen bör omfatta väl avvägda lösningar som tar hänsyn till parternas legitima intressen när det gäller att utforma och använda de åtgärder som kan vidtas vid avtalsbrott. När det gäller avtal mellan näringsidkare och konsumenter bör påföljdssystemet återspegla att brister hos varor, digitalt innehåll eller tjänster faller under näringsidkarens ansvar. (34) I syfte att stärka rättssäkerheten genom att göra rättspraxis från Europeiska unionens domstol respektive från de nationella domstolarna om tolkningen av den gemensamma europeiska köplagen eller andra bestämmelser i denna förordning tillgänglig för allmänheten, bör kommissionen skapa en databas bestående av relevanta slutliga domstolsavgöranden. För att möjliggöra detta bör medlemsstaterna se till att sådana nationella avgöranden snabbt meddelas kommissionen. (35) Det är också lämpligt att se över hur den gemensamma europeiska köplagen eller och andra bestämmelser i denna förordning fungerar efter fem års tillämpning. En sådan översyn bör bland annat ta hänsyn till behovet av att ytterligare utvidga tillämpningsområdet med avseende på avtal mellan näringsidkare, till marknadsutvecklingen och den tekniska utvecklingen när det gäller digitalt innehåll samt till den framtida utvecklingen av unionens regelverk. (36) Eftersom målet med denna förordning, nämligen att bidra till en väl fungerande inre marknad genom att tillhandahålla ett enhetligt avtalsrättsligt regelverk som kan användas i samband med gränsöverskridande transaktioner i hela EU, inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna och därför bättre kan uppnås på unionsnivå, får unionen anta åtgärder i enlighet med subsidiaritetsprincipen i artikel 5 i fördraget om Europeiska unionen. I överensstämmelse med proportionalitetsprincipen i samma artikel går denna förordning inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål. (37) Denna förordning står i överensstämmelse med de grundläggande rättigheter och principer som erkänns särskilt i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, särskilt artiklarna 16, 38 och 47. HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE. Artikel 1 Syfte 1. Syftet med denna förordning är att förbättra förutsättningarna för den inre marknadens inrättande och funktion genom att tillhandahålla ett enhetligt avtalsrättsligt regelverk i enlighet med bilaga I (den gemensamma europeiska köplagen). Dessa bestämmelser kan användas vid gränsöverskridande avtal om försäljning av varor, tillhandahållande av digitalt innehåll och fullgörande av anknytande tjänster om avtalsparterna kommer överens om detta. 2. Denna förordning gör det möjligt för näringsidkare att förlita sig på ett gemensamt regelverk och använda samma avtalsvillkor för sina gränsöverskridande transaktioner i alla medlemsstater, och bidrar därmed till att sänka onödiga kostnader och tillhandahålla en hög rättssäkerhetsnivå. 3. När det gäller avtal mellan näringsidkare och konsumenter innehåller denna förordning en omfattande uppsättning konsumentskyddsbestämmelser för att garantera ett effektivt konsumentskydd, stärka konsumenternas förtroende för den inre marknaden och uppmuntra konsumenterna att handla över gränserna. Artikel 2 Definitioner I denna förordning gäller följande definitioner: (a) avtal: en överenskommelse avsedd att ge upphov till förpliktelser eller andra rättsliga verkningar. (b) tro och heder: ett uppförande som karaktäriseras av ärlighet, öppenhet och hänsyn till den andra parten i transaktionen eller förhållandet i fråga. (c) förlust: ekonomiskt förlust samt skada av icke-ekonomisk natur i form av sveda och värk, med uteslutande av andra former av icke-ekonomisk förlust såsom utebliven glädje. (d) standardavtalsvillkor: avtalsvillkor som har utarbetats på förhand för flera transaktioner med olika parter, och som inte har förhandlats individuellt av parterna i den mening som avses i artikel 7 i den gemensamma köplagen. (e) näringsidkare: en fysisk eller juridisk person som agerar för ändamål som faller inom ramen för den egna närings- eller yrkesverksamheten. (f) konsument: en fysisk person som agerar för ändamål som faller utanför den egna närings- eller yrkesverksamheten. (g) skadestånd: en penningsumma som en person kan vara berättigad till som ersättning för en förlust, kroppsskada eller sakskada. (h) varor: lösa saker, dock inte i) elektricitet och naturgas, och ii) vatten och andra typer av gas när de inte saluhålls i begränsad volym eller bestämd kvantitet. (i) pris: penningbelopp som ska betalas för varor som sålts, digitalt innehåll som tillhandahållits eller en anknytande tjänst som utförts. (j) digitalt innehåll: data som framställs och tillhandahålls i digital form, oavsett om det sker enligt köparens specifikationer eller inte, inklusive digitalt video-, ljud-, bild- och skriftmaterial, video- och datorspel, programvara och digitalt innehåll som gör det möjligt att individanpassa befintlig hårdvara eller programvara; kategorin inkluderar inte i) finansiella tjänster, inbegripet banktjänster på internet, ii) juridisk eller finansiell rådgivning som tillhandahålls i elektronisk form, iii) elektroniska hälso- och sjukvårdstjänster, iv) elektroniska kommunikationstjänster och nätverk, samt därtill knutna anläggningar och tjänster, v) hasardspel, vi) konsumenters skapande av nytt digitalt innehåll och bearbetning av befintligt digitalt innehåll, samt alla andra former interaktivitet med material som skapats av andra användare. (k) försäljningsavtal: alla avtal enligt vilka näringsidkaren (säljaren) överför eller åtar sig att överföra äganderätten till varor till en annan person (köparen), och köparen betalar eller åtar sig att betala priset för detta; detta inbegriper avtal om leverans av varor som ännu inte har tillverkats eller producerats, men inte avtal som är föremål för exekutiv försäljning eller på annat sätt berörs av myndighetsutövning. (l) konsumentavtal: ett försäljningsavtal där säljaren är en näringsidkare och köparen en konsument. (m) anknytande tjänst: alla tjänster som är knutna till varor eller digitalt innehåll, såsom installation, underhåll, reparation eller annan behandling, och som säljaren av varorna eller leverantören av det digitala innehållet utför enligt försäljningsavtalet, avtalet om tillhandahållande av digitalt innehåll eller ett separat anknytande tjänsteavtal som ingicks samtidigt med försäljningsavtalet eller avtalet om tillhandahållande av digitalt innehåll; kategorin inkluderar inte i) transporttjänster, ii) utbildningstjänster, iii) stödtjänster för telekommunikationer, och iv) finansiella tjänster. (n) tjänsteleverantör: en försäljare av varor eller en leverantör av digitalt innehåll som åtar sig att förse en konsument med en tjänst som har anknytning till dessa varor eller detta digitala innehåll. (o) kund: en person som köper en anknytande tjänst. (p) distansavtal: ett avtal mellan en näringsidkare och en konsument inom ramen för ett system för organiserad distansförsäljning som ingås utan att näringsidkaren och konsumenten samtidigt är fysiskt närvarande eller, om näringsidkaren är en juridisk person, en fysisk person som företräder näringsidkaren, med exklusiv användning av en eller flera metoder för distanskommunikation fram till och med tidpunkten för avtalets ingående. (q) avtal som ingås utanför säljarens fasta affärslokaler: ett avtal mellan en näringsidkare och en konsument som i) ingås i fysisk närvaro av näringsidkaren eller, om näringsidkaren är en juridisk person, av den fysiska person som företräder näringsidkaren och konsumenten, på en plats som inte är näringsidkarens affärslokaler, eller som ingås på grundval av ett anbud från konsumenten under samma omständigheter, eller ii) ingås i näringsidkarens affärslokaler eller genom någon form av distanskommunikation i omedelbar anslutning till att konsumenten kontaktats personligen och individuellt på en plats som inte är näringsidkarens affärslokaler, i fysisk närvaro av näringsidkaren eller, om näringsidkaren är en juridisk person, av en fysisk person som företräder näringsidkaren och konsumenten, eller iii) ingås under en utflykt som organiseras av näringsidkaren eller, om näringsidkaren är en juridisk person, av den fysiska person som företräder näringsidkaren, i syfte att marknadsföra och sälja varor eller tillhandahålla digitalt innehåll eller anknytande tjänster till konsumenten. (r) affärslokaler: i) fasta återförsäljningsställen där en näringsidkare bedriver verksamhet på permanent basis, ii) flyttbara återförsäljningsställen där en näringsidkare bedriver regelbunden verksamhet. (s) köpgaranti: ett åtagande från näringsidkaren eller en tillverkare gentemot konsumenten att vid bristande överensstämmelse, utöver de skyldigheter som följer av artikel 107, återbetala köpeskillingen eller i någon form byta ut, reparera eller tillhandahålla service för varor eller digitalt innehåll som inte uppfyller specifikationerna eller något annat krav eller löfte i garantin eller i relevant reklam som förekommit i samband med att avtalet ingicks eller dessförinnan. (t) varaktigt medium: varje medel som gör det möjligt för en part att bevara information, som riktas till denne personligen, så att informationen är tillgänglig för användning i framtiden under en tid som är lämplig med hänsyn till vad som är avsikten med informationen och som tillåter oförändrad återgivning av den bevarade informationen. (u) offentlig auktion: en försäljningsmetod där en näringsidkare bjuder ut varor eller digitalt innehåll till en konsument, som närvarar eller ges tillfälle att närvara personligen vid auktionen inom ramen för ett öppet och konkurrenspräglat bjudningsförfarande som leds av en auktionsförrättare, och där den vinnande budgivaren är förpliktad att förvärva varorna eller det digitala innehållet i fråga. (v) tvingande bestämmelse: en bestämmelse som parterna inte kan avstå från att tillämpa och inte heller avvika från eller ändra verkningarna av. (w) borgenär: en person som har rätt till en prestation, i pengar eller i natura, från en annan person, gäldenären. (x) gäldenär: en person som har en skuld, i pengar eller i natura, till en annan person, borgenären. (y) skyldighet: en skyldighet att prestera som en part i ett rättsförhållande har gentemot en annan part. Artikel 3 Den gemensamma europeiska köplagens fakultativa natur Parterna kan komma överens om att den gemensamma europeiska köplagen ska gälla för deras gränsöverskridande avtal om försäljning av varor, om tillhandahållande av digitalt innehåll och om fullgörande av anknytande tjänster inom den gemensamma köplagens territoriella och materiella tillämpningsområde och dess tillämpningsområde med avseende på personer enligt artiklarna 4–9. Artikel 4 Gränsöverskridande avtal 4. Den gemensamma europeiska köplagen får användas i samband med gränsöverskridande avtal. 5. Vid tillämpningen av denna förordning ska ett avtal mellan näringsidkare anses som ett gränsöverskridande avtal om parterna har sin hemvist i olika stater, av vilka åtminstone en är en medlemsstat. 6. Vid tillämpningen av denna förordning ska ett avtal mellan en näringsidkare och en konsument anses som ett gränsöverskridande avtal om (a) den adress som angivits av konsumenten, leveransadressen eller faktureringsadressen är belägen i en annan stat än den där näringsidkaren har hemvist eller säte, och (b) åtminstone en av dessa stater är en medlemsstat. 7. Vid tillämpningen av denna förordning ska sätet för företag och andra organ, oavsett om det rör sig om bolag eller andra rättsliga enheter, anses vara den plats där den centrala administrationen är belägen. En näringsidkare som är en fysisk person ska anses ha hemvist där han eller hon har sin huvudsakliga verksamhet. 8. En näringsidkare som är en fysisk person ska anses ha hemvist där han eller hon har sin huvudsakliga verksamhet. Om avtalet ingås inom ramen för den verksamhet som bedrivs i en näringsidkares filial, agentur eller inrättning av annat slag ska den plats där filialen, agenturen eller inrättningen av annat slag är belägen anses som näringsidkarens hemvist eller säte. 9. Den relevanta tidpunkten för fastställandet av om ett avtal är ett gränsöverskridande avtal ska vara den tidpunkt då parterna kommer överens om att använda den gemensamma europeiska köplagen. Artikel 5 Avtal i samband med vilka den gemensamma europeiska köplagen får användas Den gemensamma europeiska köplagen får användas i samband med (a) försäljningsavtal, (b) avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll, på ett konkret medium eller på annat sätt, som kan bevaras, behandlas, kommas åt eller användas på nytt av användaren, oavsett om innehållet tillhandahålls mot betalning eller inte, (c) anknytande tjänsteavtal, oavsett om ett separat pris har avtalats för den anknytande tjänsten. Artikel 6 Uteslutande av blandade avtal och avtal med anknytning till en konsumentkredit 1. Den gemensamma europeiska köplagen får inte användas i samband med blandade avtal med inslag utöver försäljning av varor, tillhandahållande av digitalt innehåll och fullgörande av anknytande tjänster i den mening som avses i artikel 5. 2. Den gemensamma europeiska köplagen får inte användas i samband med sådana avtal mellan en näringsidkare och en konsument där näringsidkaren beviljar eller utfäster sig att bevilja konsumenten kredit i form av uppskjuten betalning, lån eller andra liknande lättnader. Den gemensamma europeiska köplagen får användas i samband med avtal mellan en näringsidkare och en konsument i sådana fall där varor, digitalt innehåll eller anknytande tjänster av samma slag tillhandahålls fortlöpande och konsumenten betalar för dessa genom avbetalningar så länge leveranserna pågår. Artikel 7 Avtalsparterna 1. Den gemensamma europeiska köplagen får endast användas om den som säljer varorna eller tillhandahåller det digitala innehållet är en näringsidkare. I avtal där alla parterna är näringsidkare får den gemensamma europeiska köplagen användas om åtminstone en av dessa tillhör kategorin små och medelstora företag. 2. För att omfattas av kategorin små och medelstora företag enligt denna förordning ska en näringsidkare (a) sysselsätta högst 250 personer, och (b) ha en årsomsättning på högst 50 miljoner euro eller en balansomslutning på högst 43 miljoner euro per år eller, för små och medelstora företag som har sitt säte i en medlemsstat som inte har euro som valuta eller i ett tredjeland, motsvarande belopp i den medlemsstatens eller det tredjelandets valuta. Artikel 8 Överenskommelser om att använda den gemensamma europeiska köplagen 1. För att den gemensamma europeiska köplagen ska kunna användas ska parterna ha kommit överens om detta. Frågan om huruvida det finns en sådan överenskommelse och huruvida den är giltig ska fastställas på grundval av punkterna 2 och 3 i denna artikel, artikel 9 och relevanta bestämmelser i den gemensamma europeiska köplagen. 2. I förbindelser mellan en näringsidkare och en konsument ska en överenskommelse om att använda den gemensamma europeiska köplagen endast vara giltig om konsumenten ger sitt samtycke genom en uttrycklig förklaring om detta som är åtskild från bekräftelsen av samtycket till att ingå ett avtal. Näringsidkaren ska bekräfta denna överenskommelse för konsumenten på ett varaktigt medium. 3. I förbindelser mellan en näringsidkare och en konsument är det inte tillåtet att komma överens om att den gemensamma europeiska köplagen endast ska tillämpas i vissa delar, utan den måste tillämpas i sin helhet. Artikel 9 Standardinformation i avtal mellan en näringsidkare och en konsument 1. Utöver den förpliktelse att lämna förhandsinformation som föreskrivs i den gemensamma europeiska köplagen ska näringsidkaren, i samband med avtal mellan en näringsidkare och en konsument, uppmärksamma konsumenten på eventuella planer att tillämpa den gemensamma europeiska köplagen redan innan avtalet ingås genom att på ett klart och tydligt sätt förse konsumenten med informationsmeddelandet i bilaga II. Om överenskommelsen om att använda den gemensamma europeiska köplagen ingås per telefon eller på något annat sätt som inte ger möjlighet att förse konsumenten med informationsmeddelandet, eller om näringsidkaren har underlåtit att överlämna informationsmeddelandet, ska konsumenten inte bli bunden av avtalet förrän han eller hon har mottagit en sådan bekräftelse som anges i artikel 8.2, åtföljd av informationsmeddelandet, och uttryckligen samtyckt till användningen av den gemensamma europeiska köplagen. 2. Det informationsmeddelande som anges i punkt 1 ska, om det lämnas i elektronisk form, innehålla en länk till eller åtminstone inbegripa uppgifter om en webbplats genom vilken texten till den gemensamma europeiska köplagen kan erhållas kostnadsfritt. Artikel 10 Påföljder vid underlåtenhet att uppfylla vissa krav Medlemsstaterna ska föreskriva påföljder för näringsidkare som i sina förbindelser med konsumenter underlåter att uppfylla kraven i artiklarna 8 och 9 och vidta de åtgärder som är nödvändiga för att se till att dessa påföljder tillämpas. Dessa påföljder ska vara effektiva, proportionerliga och avskräckande. Medlemsstaterna ska inom [1 år från det att denna förordning började gälla] meddela kommissionen de relevanta bestämmelserna och därefter utan dröjsmål underrätta kommissionen om eventuella senare ändringar av dessa. Artikel 11 Följder av användningen av den gemensamma europeiska köplagen Om parterna på giltigt sätt har kommit överens om att använda den gemensamma europeiska köplagen i samband med ett avtal, ska frågor som omfattas av den gemensamma europeiska köplagens bestämmelser uteslutande regleras av denna. Förutsatt att avtalet faktiskt ingicks ska den gemensamma europeiska köplagen även reglera frågor om efterlevnad och påföljder vid underlåtenhet att uppfylla kraven på förhandsinformation. Artikel 12 Informationskrav som följer av tjänstedirektivet Denna förordning ska inte påverka de informationskrav som föreskrivs i nationell lagstiftning som införlivar bestämmelserna i Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/123/EG av den 12 december 2006 om tjänster på den inre marknaden, och som kompletterar informationskraven i den gemensamma europeiska köplagen. Artikel 13 Medlemsstaternas alternativ En medlemsstat får besluta att göra den gemensamma köplagen tillgänglig i samband med (a) avtal där näringsidkarna eller, vid avtal mellan en näringsidkare och en konsument, näringsidkaren har hemvist eller säte i den medlemsstaten eller i samband med avtal där den adress som angivits av konsumenten, leveransadressen eller faktureringsadressen befinner sig i den medlemsstaten, och/eller (b) avtal där alla parter är näringsidkare, men ingen tillhör kategorin små och medelstora företag i den mening som avses i artikel 7.2. Artikel 14 Underrättelse om domar som inneburit tillämpning av denna förordning 1. Medlemsstaterna ska se till att utan onödigt dröjsmål underrätta Europeiska kommissionen om slutliga domar från deras domstolar som inneburit tillämpning av denna förordning. 2. Kommissionen ska inrätta ett system som gör det möjligt att ta del dels av informationen om de domar som avses i punkt 1, dels av relevanta domar från Europeiska unionens domstol. Detta system ska vara tillgängligt för allmänheten. Artikel 15 Översyn 1. Senast … [4 år från det att denna förordning började gälla] ska medlemsstaterna lämna information om tillämpningen av denna förordning till kommissionen, särskilt om hur den gemensamma europeiska köplagen tas emot, i vilken utsträckning dess bestämmelser har givit upphov till tvister samt eventuella kvarvarande skillnader i konsumentskydd mellan den gemensamma europeiska köplagen och nationell lagstiftning. Denna information ska inbegripa en samlad översikt av nationell rättspraxis som innebär tolkning av den gemensamma europeiska köplagens bestämmelser. 2. Senast … [5 år från det att denna förordning började gälla], ska kommissionen lägga fram en ingående rapport med en översyn av hur denna förordning fungerar till Europaparlamentet, rådet och Europeiska ekonomiska och sociala kommittén, bland annat med hänsyn till behovet av att utvidga tillämpningsområdet med avseende på avtal mellan näringsidkare, till marknadsutvecklingen och den tekniska utvecklingen när det gäller digitalt innehåll samt till den framtida utvecklingen av unionens regelverk. Artikel 16 Ikraftträdande och tillämpning 1. Denna förordning träder i kraft den tjugonde dagen efter det att den har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning. 2. Den ska tillämpas från [sex månader efter det att den trädde i kraft]. Denna förordning är till alla delar bindande och direkt tillämplig i alla medlemsstater. Utfärdad i Bryssel, På Europaparlamentets vägnar På rådets vägnar Ordförande Ordförande BILAGA I COMMON EUROPEAN SALES LAW INNEHÅLLSFÖRTECKNING Del I Inledande bestämmelser........................................................................................................ 7 Kapitel 1 Allmänna principer och tillämpning.................................................................................. 7 Avsnitt 1 Allmänna principer.......................................................................................................... 7 Avsnitt 2 Tillämpning av bestämmelserna....................................................................................... 7 Del II Ingående av ett bindande avtal............................................................................................. 7 Kapitel 2 Förhandsinformation...................................................................................................... 7 Avsnitt 1 Förhandsinformation som näringsidkare ska rikta till konsumenter.................................... 7 Avsnitt 2 Skyldighet att lämna information före avtalets ingående i affärstranskationer mellan näringsidkare 7 Avsnitt 3: Avtal som ingås på elektronisk väg................................................................................. 7 Avsnitt 4 Skyldighet att se till att den information som lämnas är korrekt......................................... 7 Avsnitt 5 Rättelse vid brott mot informationsplikten........................................................................ 7 Kapitel 3 Ingående av avtal........................................................................................................... 7 Kapitel 4 Ångerrätt vid distansavtal och avtal som ingås utanför säljarens fasta affärslokaler mellan näringsidkare och konsumenter................................................................................................................................. 7 Kapitel 5 Bristande samtycke........................................................................................................ 7 Del III Bedömning av avtalets innehåll............................................................................................ 7 Kapitel 6 Tolkning........................................................................................................................ 7 Kapitel 7 Innehåll och verkningar................................................................................................... 7 Kapitel 8 Oskäliga avtalsvillkor..................................................................................................... 7 Avsnitt 1 Allmänna bestämmelser.................................................................................................. 7 Avsnitt 2 Oskäliga villkor i avtal mellan en näringsidkare och en konsument.................................... 7 Avsnitt 3 Oskäliga avtalsvillkor i avtal mellan näringsidkare............................................................. 7 Del IV Skyldigheter som åligger och åtgärder som kan vidtas av parterna i ett försäljningsavtal eller ett avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll................................................................................................. 7 Kapitel 9 Allmänna bestämmelser.................................................................................................. 7 Kapitel 10 Säljarens skyldigheter................................................................................................... 7 Avsnitt 1 Allmänna bestämmelser.................................................................................................. 7 Avsnitt 2 Leverans........................................................................................................................ 7 Avsnitt 3 Varornas och det digitala innehållets överensstämmelse.................................................... 7 Kapitel 11 Köparens möjligheter att vidta åtgärder vid avtalsbrott.................................................. 7 Avsnitt 1 Allmänna bestämmelser.................................................................................................. 7 Avsnitt 2 Avhjälpande från säljarens sida....................................................................................... 7 Avsnitt 3 Krav på prestation.......................................................................................................... 7 Avsnitt 4 Innehållande av köparens prestation................................................................................ 7 Avsnitt 5 Uppsägning.................................................................................................................... 7 Avsnitt 6 Prisavdrag...................................................................................................................... 7 Avsnitt 7 Undersökningsplikt och skyldighet att meddela fel i avtal mellan näringsidkare.................. 7 Kapitel 12 Köparens skyldigheter................................................................................................. 7 Avsnitt 1 Allmänna bestämmelser.................................................................................................. 7 Avsnitt 2 Betalning av priset.......................................................................................................... 7 Avsnitt 3 Mottagande av leverans.................................................................................................. 7 Kapitel 13 Åtgärder som säljaren kan vidta vid avtalsbrott............................................................. 7 Avsnitt 1 Allmänna bestämmelser.................................................................................................. 7 Avsnitt 2 Krav på prestation.......................................................................................................... 7 Avsnitt 3 Innehållande av säljarens prestation................................................................................. 7 Avsnitt 4 Uppsägning.................................................................................................................... 7 Kapitel 14 Riskens övergång......................................................................................................... 7 Avsnitt 1 Allmänna bestämmelser.................................................................................................. 7 Avsnitt 2 Riskens övergång i konsumentavtal................................................................................. 7 Avsnitt 3 Riskens övergång i avtal mellan näringsidkare.................................................................. 7 Del V Skyldigheter som åligger och åtgärder som kan vidtas av parterna i ett anknytande tjänsteavtal 7 Kapitel 15 Parternas skyldigheter och möjligheter att vidta åtgärder................................................ 7 Avsnitt 2 Tjänsteleverantörens skyldigheter.................................................................................... 7 Avsnitt 3 Kundens skyldigheter..................................................................................................... 7 Avsnitt 4 Åtgärder vid avtalsbrott.................................................................................................. 7 Del VI Skadestånd och dröjsmålsränta.......................................................................................... 7 Kapitel 16 Skadestånd och dröjsmålsränta.................................................................................... 7 Avsnitt 1 Skadestånd.................................................................................................................... 7 Avsnitt 2 Dröjsmålsränta allmänna bestämmelser............................................................................ 7 Avsnitt 3 Försenad betalning av näringsidkare................................................................................ 7 Del VII Återlämnande................................................................................................................... 7 Kapitel 17 Återlämnande (restitution)............................................................................................ 7 Del VIII Preskription.................................................................................................................... 7 Kapitel 18 Preskription................................................................................................................. 7 Avsnitt 1 Allmänna bestämmelser.................................................................................................. 7 Avsnitt 2 Preskriptionsfrister och inledningen av sådana frister........................................................ 7 Avsnitt 3 Förlängning av preskriptionsfrister................................................................................... 7 Avsnitt 4 Förnyelse av preskriptionsfrister...................................................................................... 7 Avsnitt 5 Verkningar av preskription.............................................................................................. 7 Avsnitt 6 Avtal om ändring............................................................................................................ 7 BILAGA II STANDARDMEDDELANDE.................................................................................. 7 Del I Inledande bestämmelser Kapitel 1 Allmänna principer och tillämpning Avsnitt 1 Allmänna principer Artikel 1 Avtalsfrihet 1. Det står parterna fritt att ingå avtal och fastställa avtalsinnehållet, med förbehåll för tillämpliga tvingande bestämmelser. 2. Parterna får avstå från att tillämpa bestämmelserna i den gemensamma europeiska köplagen, eller avvika från eller ändra deras verkningar, såvida inte annat följer av dessa bestämmelser. Artikel 2 Tro och heder 1. Varje part är skyldig att handla i enlighet med kraven på tro och heder. 2. Brott mot denna skyldighet kan leda till att den felande parten inte längre kan utöva eller förlita sig på en rättighet, prövningsmöjlighet eller invändning som annars skulle ha stått till dennes förfogande, eller medföra att parten i fråga blir ersättningsskyldig för eventuella förluster som åsamkas den andra parten. 3. Parterna får inte avstå från att tillämpa bestämmelserna i denna artikel, eller avvika från eller ändra deras verkningar. Artikel 3 Samarbete Parterna är skyldiga att samarbeta med varandra i den utsträckning som kan förväntas med hänsyn till uppfyllandet av deras avtalsförpliktelser. Avsnitt 2 Tillämpning av bestämmelserna Artikel 4 Tolkning 1. Den gemensamma europeiska köplagen ska tolkas autonomt och i enlighet med de mål och principer som ligger till grund för den. 2. Frågor som faller inom tillämpningsområdet för, men inte uttryckligen regleras i den gemensamma europeiska köplagen ska behandlas i enlighet med de mål och principer som ligger till grund för denna, utan möjlighet att åberopa den nationella lag som skulle ha varit tillämplig i avsaknad av en överenskommelse om att tillämpa den gemensamma europeiska köplagen eller någon annan lag. 3. Om det finns en allmän bestämmelse och en specialbestämmelse som är tillämpliga på en viss situation som faller inom den allmänna bestämmelsens tillämpningsområde, ska specialbestämmelsen ha företräde i händelse av konflikt. Artikel 5 Skälighet 1. Skälighet ska bedömas objektivt, med hänsyn till avtalets natur och ändamål, till omständigheterna i det enskilda fallet och till bruk och sedvänjor bland de berörda näringsidkarna eller yrkesgrupperna. 2. Varje hänvisning till vad som förväntas av en person, eller i en given situation, ska anses som en hänvisning till vad som skäligen kan förväntas. Artikel 6 Inga formkrav Om inte annat anges i den gemensamma europeiska köplagen behöver ett avtal, en förklaring eller varje annan handling som omfattas av den lagen inte ha någon särskild form. Artikel 7 Avtalsvillkor som inte förhandlats individuellt 1. Ett avtalsvillkor som tillhandahållits av en part är inte individuellt förhandlat om den andra parten inte haft möjlighet att påverka dess innehåll. 2. Om en part tillhandahåller den andra parten ett urval av avtalsvillkor, ska ett villkor inte anses ha förhandlats individuellt enbart på den grunden att den andra parten väljer det villkoret från urvalet i fråga. 3. En part som påstår att ett avtalsvillkor som tillhandahållits som en del av standardavtalsvillkor sedermera har förhandlats individuellt ska bära bevisbördan för att så är fallet. 4. I ett avtal mellan en näringsidkare och en konsument ska näringsidkaren bära bevisbördan för att ett avtalsvillkor som denne har tillhandahållit har förhandlats individuellt. 5. I ett avtal mellan en näringsidkare och en konsument ska avtalsvillkor som utformats av tredje man anses ha tillhandahållits av näringsidkaren, såvida det inte är konsumenten har infört dem i avtalet. Artikel 8 Uppsägning av ett avtal 1. Att ”säga upp avtalet” innebär att avsluta parternas rättigheter och skyldigheter enligt avtalet, med undantag för sådana som uppstår enligt avtalsvillkor om tvistlösning eller varje annat avtalsvillkor som är avsett att gälla även efter en uppsägning. 2. Utestående betalningar och krav på ersättning för eventuell underlåtelse att uppfylla avtalsvillkor ska betalas om de härrör från tiden före uppsägningen. Om uppsägningen grundar sig på faktisk eller förväntad underlåtenhet att uppfylla avtalsvillkor ska den uppsägande parten också vara berättigad till skadestånd från den andra parten, som ersättning för utebliven framtida prestation. 3. En uppsägnings verkningar med avseende på återbetalning och återlämnande av varor eller digitalt innehåll, samt andra frågor om restitution, regleras i bestämmelserna om återlämnande i kapitel 17. Artikel 9 Blandade avtal 1. Om ett avtal utöver försäljning av varor eller tillhandahållande av digitalt innehåll rör utförande av en anknytande tjänst, ska bestämmelserna i del IV i den gemensamma köplagen tillämpas med avseende på parternas skyldigheter och möjligheter att vidta åtgärder i egenskap av säljare respektive köpare av varor eller digitalt innehåll, medan bestämmelserna i del V i den gemensamma köplagen ska tillämpas med avseende på parternas skyldigheter och möjligheter att vidta åtgärder i egenskap av tjänsteleverantör respektive kund. 2. Om säljarens och tjänsteleverantörens förpliktelser enligt ett avtal som omfattas av punkt 1 ska fullgöras i separata delar eller kan delas upp på annat sätt, och det finns grund för att säga upp avtalet på grund av bristande fullgörande med avseende på en del av avtalet till vilken en viss del av priset kan knytas, får köparen och konsumenten endast säga upp den delen av avtalet. 3. Punkt 2 gäller inte om köparen och kunden inte kan förväntas godta fullgörandet av de andra delarna eller avtalsbrottet är av sådan natur att det utgör grund för att avtalet sägs upp i sin helhet. 4. Om säljarens o