Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om hantering av avfall från utvinningsindustrin

(framlagt av kommissionen)

MOTIVERING

1. Strategiska aspekter

Avfallet från utvinningsindustrin hör till de stora avfallsströmmarna i EU. Det omfattar sådant material som måste avlägsnas för att man skall kunna komma åt mineraltillgångarna, som den kultiverade delen av jorden ner till C-horisont, andra jordlager och gråberg, men också bearbetningsavfall som blir över när mineralerna till stor del utvunnits ur malmen. Det beräknas att sådant avfall utgör ungefär 29 % av allt avfall som produceras i EU under ett år, med en årsmängd på över 400 miljoner ton. [1]

[1] Europeiska miljöbyrån, http://themes.eea.eu.int/ Environmental_issues/waste/indicators/generation/index_html.

Vissa typer av sådant avfall är inert och utgör därför sannolikt inget betydande föroreningshot, förutom att de kan kväva flodbäddar och eventuellt kollapsa om de lagras i stora mängder. Vissa andra typer av avfall, särskilt det avfall som genereras vid utvinning av icke-järnmetaller, innehåller däremot stora mängder farliga ämnen, exempelvis tungmetaller. Genom utvinning och bearbetning av mineraler kan metaller och metallföreningar bli lättare åtkomliga, kemiskt sett, vilket kan leda till att surt eller alkaliskt lakvatten uppstår. Dessutom är hanteringen av bearbetningsavfall i sig en riskfylld verksamhet, eftersom avfallet ofta innehåller rester av processkemikalier och höga halter av metall. I många fall lagras sådant bearbetningsavfall i upplag eller stora dammar där de innesluts med hjälp av fördämningar. Om sådana dammar eller upplag kollapsar kan detta få allvarliga följder för miljön och människors hälsa och säkerhet. [2] Som exempel kan nämnas olyckorna i Aberfan (Wales, 1966) [3], Stava (Italien, 1985) [4], Aznalcóllar (Spanien, 1998) [5], Baia Mare och Baia Borsa (Rumänien, 2000) [6]. Andra sannolika allvarliga följder är de spår som avfallsanläggningarna konkret efterlämnar i naturen, och som medför minskad markproduktivitet, påverkan på ekosystemen, damm och erosion.

[2] Det bör beaktas att genomsnittet för hela världen uppgår till 1,7 sådana dammbrott i bearbetningsavfallsupplag per år under de senaste trettio åren (se A D M Penman, Risk analyses of tailings dams constructions, föredrag hållet vid seminariet om säker konstruktion av bearbetningsavfallsdammar -"Safe Tailings Dams Constructions" - som hölls den 19-21 september 2001 i Gällivare, http://europa.eu.int/comm/environment/ waste/mining_dams_seminar.pdf

[3] Den värsta olyckan någonsin i Storbritannien inträffade när en hög med inert avfall från en kolgruva i staden Aberfan (Wales) kollapsade. Olyckan ledde till 144 människors död, till största delen barn.

[4] Den 19 juli 1985 kollapsade en bearbetningsavfallsdamm med fluorit i Stava (Trento, Italien), och 200 000 m³ inert bearbetningsavfall släpptes ut. Detta ledde till att 268 människor omkom och 62 byggnader förstördes.

[5] Vid denna olycka släpptes 2 miljoner m³ bearbetningsavfall och 4 miljoner m³ vatten förorenat med tungmetaller ut i floden Guadiamar i ett område nära naturskyddsområdet Doñana i södra Andalusien.

[6] I Baia Mare brast en damm för bearbetningsavfall, vilket ledde till att ungefär 100 000 m³ vatten innehållande upp till 120 ton cyanid och tungmetaller släpptes ut i floden Lapus. Det förorenade vattnet följde sedan med strömmen till floderna Tisa och Somes, och nådde på så sätt Ungern, där det rann ut i floden Donau. I Baia Borsa släpptes 20 000 ton bearbetningsavfall ut i floden Novat, som är en biflod till floderna Viseu och Tisa.

Dessa effekter kan få permanenta följder för miljön, samhället och näringslivet, och det kan vara mycket svårt och dyrt att åtgärda dem genom saneringsinsatser. Avfall från utvinningsindustrin måste därför hanteras korrekt för att man i synnerhet på lång sikt skall kunna garantera slutförvaringsanläggningarnas stabilitet och undvika eller begränsa föroreningen av vatten och mark genom surt eller alkaliskt lakvatten och urlakning av tungmetaller.

Dessa frågor, dvs. stabilitet och förorening av mark och vatten, regleras redan i de flesta medlemsstaterna. Med tanke på de stora skillnaderna mellan kontrollerna och de många olika typerna av utvinningsföretag, som kan vara allt mellan multinationella företag och småföretag, är det emellertid viktigt att införa vissa minimikrav med hjälp av gemenskapsbestämmelser. På så sätt kan man skapa lika villkor i fråga om hantering av avfall från utvinningsindustrin, genom att specificera och förbättra kraven på avfallshanteringsanläggningarnas konstruktion, drift, avslutning och efterbehandling. Detta är särskilt viktigt med tanke på EU:s stundande utvidgning, eftersom många av kandidatländerna har ett stort antal utvinningsindustrier, och standarden där behöver höjas.

Ur rättslig synpunkt [7] omfattas avfall från utvinningsindustrin av de allmänna bestämmelserna i ramdirektivet om avfall (75/442/EEG) så länge det inte omfattas av annan, specifik gemenskapslagstiftning. Att det i direktiv 75/442/EEG uttryckligen talas om möjliga undantag för denna avfallsström, och att det ges möjlighet att införa särskilda bestämmelser för vissa avfallskategorier, talar för ett skräddarsytt rättsligt instrument för hantering av avfall från utvinningsindustrin. Men anläggningar för slutförvaring av avfall från utvinningsindustrin omfattas också av direktivet om deponering av avfall (1999/31/EG). Detta innehåller bestämmelser som inte alltid är anpassade till denna avfallsström (i synnerhet ett förbud mot deponering av avfall i flytande form i avfallsupplag, ett allmänt förbud mot deponering av icke-farligt avfall tillsammans med farligt avfall samt krav på inrättandet av barriärer och bottentätningar i deponier) och som, om de tillämpades i hela sin omfattning, förmodligen skulle innebära slutet för många utvinningsverksamheter. För att råda bot på denna ohållbara situation måste man därför skapa lämpliga rättsliga ramar som undantar avfall från utvinningsindustrin från bestämmelserna i direktivet om deponering av avfall och i stället inför skräddarsydda regler.

[7] Dessa frågor behandlas i detalj i avsnitt 5 i motiveringen.

Detta förslag bygger på ett meddelande som kommissionen publicerade i oktober 2000, med titeln Säker gruvdrift: en uppföljning av den senaste tidens gruvolyckor [8]. Meddelandet hade utarbetats till följd av de nyligen inträffade gruvolyckorna i Spanien och Rumänien som nämns ovan, och tog bland annat upp behovet av en översyn av gemenskapens miljöpolitik med avseende på hantering av bearbetningsavfall och avfall från stenbrott.

[8] KOM(2000) 664 slutlig.

I meddelandet fastställs tre prioriterade insatser som skall leda till säkrare hantering av bearbetningsavfall. För det första a) en ändring av Seveso II-direktivet [9] så att detta även omfattar bearbetning av mineralmalm och hantering av bearbetningsavfall. Vidare b) ett initiativ för att införa ett nytt direktiv om hantering av avfall från utvinningsindustrin (detta förslag). Slutligen c) sammanställning av ett dokument om bästa tillgängliga teknik (BAT) för hantering av sten- och bearbetningsavfall i samband med gruvdrift. De initiativ som föreslogs i meddelandet stöddes av den internationella arbetsgrupp som upprättats för att granska olyckan i Baia Mare [10]. I den resolution som Europaparlamentet lade fram 2001 [11] fick meddelandet också ett positivt mottagande, och Europaparlamentet höll med om att det behövs ett direktiv om avfall från utvinningsindustrin.

[9] Rådets direktiv 96/82/EG av den 9 december 1996 om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga olyckshändelser där farliga ämnen ingår (EGT L 10, 14.1.1997, s. 13).

[10] Report of the International Task Force for Assessing the Baia Mare Accident, december 2000.

[11] Europaparlamentets resolution om kommissionens meddelande om säker gruvdrift: en uppföljning av den senaste tidens gruvolyckor, A5-0214/2001 av den 19 juni 2001.

Detta förslag till ett direktiv om hantering av avfall från utvinningsindustrin syftar till att upprätta särskilda rättsliga ramar för denna avfallsström och på så sätt komplettera de båda andra prioriterade insatserna. Förslaget innehåller bestämmelser genom vilka kommissionen inlöser det löfte den avgivit i samband med att förslaget antogs [12] i december 2001, nämligen att ändra Seveso II-direktivet så att det även omfattar viss gruvdrift [13].

[12] KOM(2001) 624 slutlig.

[13] I motiveringen till förslaget om ändring av Seveso II-direktivet fastställs det följande: "Kommissionen är medveten om att förslaget eventuellt inte täcker avfallsdammanläggningar som används i samband med mekanisk bearbetning och som inte innehåller några andra farliga ämnen än de som finns naturligt i marken eller alven, som till exempel tungmetaller. Därför föreslår kommissionen att säkerhetsaspekterna med avseende på sådana avfallsdammanläggningar skall omfattas av initiativet om hantering av bearbetningsavfall".

Europeiska IPPC-byrån i Sevilla, Spanien, håller för närvarande på att utarbeta ett dokument om bästa tillgängliga teknik (BAT) för hantering av sten- och bearbetningsavfall, i aktivt samarbete med företrädare för medlemsstaterna och näringslivet. Detta förväntas bli färdigt i slutet av 2003 [14].

[14] Ytterligare upplysningar om detta dokument finns på följande nätadress: http://eippcb.jrc.es/pages/ FActivities.htm.

2. Förslagets mål och huvudpunkter

Genom detta förslag skall minimikrav införas för att förbättra hanteringen av avfall från utvinningsindustrin. Dessa skall bland annat beröra miljörisker och hot mot människors hälsa som kan uppstå i samband med hanteringen och bortskaffningen av sådant avfall. Genom att i synnerhet främja avfallsåtervinning skall förslaget bidra till bevarandet av resurser och minska behovet av exploatering av orörda naturresurser. Främjande av återvinning kan också leda till minskad miljöpåverkan, eftersom behovet av nya gruvor därigenom minskar.

Förslaget omfattar avfall från alla sektorer inom utvinningsindustrin. Bestämmelserna förväntas emellertid främst beröra de sektorer som i första hand förorsakar betydande miljö- och hälsorisker (exempelvis metallgruveindustrin, i synnerhet där farliga ämnen används). I syfte att undvika överlappning och för att den administrativa bördan skall förbli rimlig undantas avfall som endast utgör en begränsad miljörisk från direktivets tillämpningsområde, till exempel icke förorenad matjord och avfall från provborrning efter mineraltillgångar, medan inert avfall omfattas av ett begränsat antal bestämmelser. Dessutom undantas avfall som trots att det uppkommit i samband med mineralutvinning eller -behandling inte lämpar sig för hantering enligt bestämmelserna i detta förslag, till exempel livsmedelsavfall eller avfall från off-shore-verksamhet.

I förslagets huvudtext ingår målen och de viktigaste kraven för avfallshanteringen. Lagtexterna kompletteras av tre bilagor med tekniska krav som kan anpassas till den tekniska utvecklingen genom ett kommittéförfarande, med beaktande av dokumentet om bästa tillgängliga teknik för hantering av bearbetningsavfall och gråberg beaktas.

Förslaget är särskilt inriktat på följande aspekter:

-Driftsfrågor i samband med avfallshantering.

-Förebyggande av mark- och vattenförorening.

-Avfallshanteringsanläggningarnas stabilitet (särskilt dammar för bearbetningsavfall).

Förslaget innehåller följande:

-En rad villkor som skall bifogas driftstillstånden: därigenom vill man se till att de avfallshanteringsanläggningar som får tillstånd vidtar tillräckliga miljö- och säkerhetsåtgärder. Villkoren skall respektera en lämplig jämvikt mellan å ena sidan den administrativa bördan för verksamhetsutövare och behöriga myndigheter när de söker eller utfärdar ett omfattande tillstånd för avfallshantering, och å andra sidan de fördelar som uppkommer i fråga om miljöskydd och olycksförebyggande.

-En rad allmänna bestämmelser avseende avfallshantering: därigenom vill man se till att verksamhetsutövarna innan de inleder utvinningsverksamhet beaktar och bokför den avfallsmängd som kommer att produceras, dess egenskaper och bästa tillgängliga metoder för en lämplig säker hantering av avfallet.

-Skyldigheten att redogöra för avfallets egenskaper innan det bortskaffas eller behandlas: därigenom vill man se till att avfallshanteringsmetoderna är anpassade till det berörda avfallets särskilda egenskaper, inte minst för att se till att upplag och dammar där stora mängder avfall kommer att slutförvaras förblir stabila på lång sikt.

-Åtgärder för att garantera säkerheten vid avfallshanteringsanläggningar: dessa bestämmelser är samma som ingår i Seveso II-direktivet, dvs. en strategi för undvikande av stora olyckor, system för riskhantering samt adekvat information till allmänheten. Dessa bestämmelser avser avfallshanteringsanläggningar som utgör en stor risk och som inte kommer att omfattas av tillämpningsområdet för ett reviderat Seveso II-direktiv.

-Kravet att utarbeta avslutningsplaner för avfallshanteringsanläggningar: Detta är en mycket viktig bestämmelse som skall garantera att avslutningsinsatserna blir en fast del av verksamhetsutövarens driftsplan.

-Krav på en lämplig finansiell säkerhetsnivå: därigenom vill man förstärka principen om att förorenaren betalar och se till att tillräckliga medel finns att tillgå för att lämna avfallsanläggningar i tillfredsställande skick efter avslutning, exempelvis om företaget blir föremål för tvångsförvaltning, går i konkurs eller t.o.m. tillämpar företagsplundring ("walk-away"-metoder). Detta överensstämmer med ett liknande krav i artikel 8 a iv i direktivet om deponering av avfall.

3. Miljöproblem som tas upp i förslaget

3.1. Överblick över avfall som produceras vid utvinningsverksamhet

Utvinningsverksamhet leder ofta till att stora mängder avfall produceras, eftersom andelen avfall i förhållande till slutprodukten normalt sett är hög. Sådant avfall, som kan vara en betydande föroreningskälla, omfattar den kultiverade delen av jorden ner till C-horisont, andra jordlager, gråberg och bearbetningsavfall.

Den kultiverade delen av jorden ner till C-horisont är det översta marklagret och lagras normalt sett på plats för att användas vid återställandet av platsen när utvinningsverksamheten har avslutats. Övriga jordlager och gråberg är sådant material som måste flyttas för att man skall komma åt malmen eller mineralerna. Hit hör också gråberg som uppstår vid borrning eller när man gräver fram och exploaterar malmådror eller berg med malmförekomster. Gråberget omfattar allt mellan små partiklar och stora klippblock. Gråberg kan användas som fyllmaterial i tidigare utgrävda områden, eller transporteras bort och användas i byggprojekt. Normalt sett deponeras emellertid i dag det mesta gråberget i upplag nära utvinningsplatsen.

Bearbetningsavfall är det fasta avfall som är kvar när mineraler utvunnits ur malm med hjälp av olika tekniker. När malmen brutits i en gruva brukar den krossas och malas. Den finmalda malmen koncentreras sedan så att de värdefulla mineralerna kan skiljas från den mindre värdefulla stenen. Mineralbearbetning omfattar fysisk och/eller kemisk separering som bygger på våtmekanisk anrikning, magnetseparering, elektrostatisk anrikning, flotation, vätskeextraktion, raffinering på elektrisk väg, lakning, utfällning och amalgamering. Vid konventionell mineralbearbetning uppstår bearbetningsavfall som antingen lämnar mineralbearbetningsanläggningen i vattenblandning, s.k. slurry, som till 15-60 % består av fast material, eller som grovt anrikningsavfall (mer eller mindre torrt). Grövre och finare anrikningsavfall kan användas för återfyllning av gruvhål. Det mesta bearbetningsavfallet deponeras i anläggningar på plats, till exempel sandmagasin eller upplag.

3.2. Miljöeffekter av avfall från utvinningsindustrin

Till de miljöeffekter som kan uppkomma vid avfallshanteringsanläggningar hör problem som har att göra med markanvändning, kvaliteten på yt- och grundvatten, fysisk stabilitet, damm och erosion samt kvaliteten på livsmiljöer och ekosystem på land och i vatten. Nedan redogörs det för de viktigaste frågorna, nämligen vattenförorening och stabilitet.

3.2.1. Vattenförorening [15]

[15] Detta avsnitt grundas i stor utsträckning på utdrag ur rapporten från projektet "Gruvdrift, mineraler och hållbar utveckling" (Mining, Minerals and Sustainable Development), som fått stöd vid World Business Council on Sustainable Development.

Vattenförorening kan uppstå i olika skeden i hanteringen av avfall från utvinningsindustrin. Om utsläpp inte motverkas kan detta leda till spill och skador på den omgivande miljön. Dessutom kan regnvatten och vatten från utvinningsprocessen leda till utlakning när det rinner genom bearbetningsavfall (detta gäller främst avfall från malm). Lakvatten ger upphov till svaveloxidering, vilket kan leda till att syra bildas, lösliga salter uppstår och att tungmetaller sprids till den omgivande miljön. Dessutom kan överblivna bearbetningskemikalier läcka ut, till exempel cyanid, syror och baser.

Dessa kan också uppstå genom sippring genom och under uppdämningsväggar, perkolation till lägre marklager och till grundvattnet samt överströmning över dammväggarna eller bräddavlopp.

Det allvarligaste och mest allmänna miljöproblemet med bearbetningsavfall är surt lakvatten. Syra bildas när svavelrikt material i sten- och bearbetningsavfall utsätts för och reagerar med syre och vatten, och bildar svavelsyra. Detta kan vara en naturlig process, men genom att exponera sådant material och bryta sönder det i små fragment kan gruvdriften kraftigt påskynda reaktionshastigheten för sådana processer.

Surt lakvatten åtföljs av sänkt pH-värde och ökade halter av lösta tungmetaller. Svavelsyra, som lätt bildas, löser metaller som järn, koppar, aluminium och bly. Ett av de största problemen med surt lakvatten är att syran är så svårnedbrytbar i naturen. En anläggning för bearbetningsavfall som bildar syra kan förorsaka allvarliga skador på yt- och grundvattnet och livet i vattnet under mycket lång tid. När syrabildningsprocessen en gång startat är det ytterst svårt att stoppa den. Kombinationen av syra och lösta föroreningar dödar de flesta formerna av liv i vattnet och leder till att vattendrag blir praktiskt taget sterila och att vattnet blir otjänligt som dricksvatten.

Dessutom måste man ta särskild hänsyn till att många bearbetningsavfallsavlagringar är ytterst finkorniga (liksom de finkorniga sediment som uppstår vid avnötning och erosion av skifferartat gråberg). I båda fall kan sådant inert avfall, utöver den risk för människors liv som uppstår genom slamflöden vid olyckor, även utplåna liv i vattenmiljöer genom att helt enkelt kväva allt i sin väg, även om det inte är kemiskt reaktivt.

3.2.2. Stabilitet [16]

[16] Ibid.

Vid förflyttningen av stora mängder av sten, cyanid, syra och andra farliga reagenter kan olyckor lätt uppstå. På global nivå är det största enskilda hotet att lagringsanläggningar för bearbetningsavfall kan kollapsa. Sedan 1975 har ungefär tre fjärdedelar av alla större gruvrelaterade miljöolyckor över hela världen haft att göra med kollapsande lagringsanläggningar. I snitt inträffar en större olycka per år, och dessa kan få katastrofala följder för miljön samt på människors hälsa och egendom.

Finkorninga bearbetningsavfallspartiklar har ofta sådana fysikaliska egenskaper att de (om avfallet är vattenmättat och utsätts för påfrestningar) uppträder tixotropt och i vissa fall kan ge upphov till förödande slamfloder, som vid de olyckor i Abertfan och Stava som nämnts ovan, och som tillsammans krävde 412 dödsoffer.

Eftersom lagringsanläggningar för bearbetningsavfall byggs över långa perioder bör den högsta prioriteringen vara att se till att man vid alla sådana konstruktioner utgår från högsta möjliga säkerhetsnormer. Men det är inte bara god konstruktion som behövs, utan också noggrann, regelbunden och rutinmässig övervakning och kontroll under en lång period. En absolut förutsättning för säker drift är att den sköts av personer med lämpliga kvalifikationer och klart ansvar. Regelbunden översyn och inspektion av säkerhetstillståndet är nödvändigt. Det behövs personal med lämplig utbildning för att se till att utvinningsföretaget genomför eventuella anpassningar av konstruktionskraven som kan bli nödvändiga när situationen ändras. Det behövs också löpande övervakning av skolad personal på de behöriga myndigheternas vägnar för att hålla uppsikt över förhållandena och ofördröjligen kunna ingripa om problem skulle uppstå.

4. Hantering av avfall från utvinningsindustrin i dagsläget [17]

[17] Sammanfattningen av teknisk information och exempel i detta avsnitt har främst hämtats från det första utkastet till BAT-dokumentet om hantering av bearbetningsavfall och gråberg vid gruvdrift (Management of tailings and waste rock in mining activities) som sammanställts av Europeiska IPPC-byrån i Sevilla i september 2002. Detta avsnitt ger endast en bred och förenklad överblick över läget.

Nedan ges några exempel på metoder som tillämpas i medlemsstaterna och kandidatländerna.

Hantering av jord och gråberg

-I vissa brunkolgruvor [18] är förhållandet mellan jord och brunkol ungefär 5:1. Det innebär att man varje år vid den största brunkolgruvan gräver bort ungefär 200 miljoner ton jord för att utvinna ungefär 40 miljoner ton brunkol. Avrymningsmassorna transporteras direkt på löpande band till den redan utgrävda delen av gruvan, där de används som fyllmaterial.

[18] Detta exempel är hämtat från www.rheinbraun.de.

-I öppna metallgruvor läggs gråberget upp i stora högar utanför schaktingången. I vissa fall läggs avfall som kan bilda syror upp separat. I en viss metallgruva täcker gråbergshögarna 400 ha, och 25 miljoner ton gråberg produceras varje år.

Hantering av bearbetningsavfall

-I många kolgruvor och vissa järngruvor uppstår två sorters avfall: en grov fraktion som läggs upp i högar, och en fraktion med fint avfall. Det senare avfallet släpps antingen direkt ut i dammar eller sandmagasin, eller filtreras till stor del så att endast det finaste materialet lagras i dammar medan det utfiltrerade materialet deponeras på upplagen.

-I de flesta gruvorna för icke-järnmetaller uppkommer vått avfall i form av slurry. Detta lagras i dammar. I vissa fall är dessa dammar klädda med syntetmaterial för att undvika läckage till marken. Om avfallet har potential att förorsaka surt lakvatten kan det bortskaffas under vatten för att undvika oxidering. Ofta används den grövre avfallsfraktionen för att fylla igen underjordiska utgrävningar. I guldgruvor används cyanid för att återvinna finguld i en lakningsprocess som genomförs i tankar. Innan detta avfall släpps ut i dammar bryter man vanligtvis ned cyaniden. I en koppargruva innehåller avfallsdammen i dag 330 miljoner kubikmeter avfall som täcker 1 400 ha, och i en annan produceras 18 miljoner ton avfall varje år.

-Vid utvinningen av så kallade industrimineraler hanteras bearbetningsavfallet på många olika sätt. I vissa fall används stora dammar som vid metallgruvorna, eller små dammar (av simbassängstorlek), stora upplag (ett pottaskeupplag kan vara upp till 240 meter högt och innehålla 130 miljoner ton avfall), återfyllnad samt torkat bearbetningsavfall som återfylls tillsammans med gråberg i utschaktade delar av gruvor och dagbrott.

Den producerade avfallsmängden varierar kraftigt mellan olika utvinningsverksamheter. Om en ren åder bryts uppstår nästan inget avfall alls. Vid kolbrytning är ungefär 75 % av det utvunna materialet kol och resten är bearbetningsavfall. Det innebär att man i Europa (de femton EU-länderna och kandidatländerna), där man årligen producerar 220 miljoner ton säljbart kol, genererar ungefär 70 miljoner ton bearbetningsavfall varje år. Guldmalm innehåller endast några få gram guld (Au) per ton brutet material. En guldhalt på 5 g/ton innebär exempelvis att man för att utvinna 1 ton guld måste bryta ungefär 200 000 ton malm, som kommer att sluta som bearbetningsavfall i en damm.

När gruvverksamheten avslutas täcks avfallsmaterialet vanligen med matjord och återplanteras. Om avfallet kan leda till att surt lakvatten uppkommer täcker man det antingen med ett mer eller mindre vattentätt skikt eller sätter det under vatten permanent.

5. Den rättsliga situationen på EU-nivå

5.1. Rådets direktiv 75/442/EEG av den 15 juli 1975 om avfall (ramdirektivet om avfall) [19]

[19] EGT L 194, 25.7.1975, s. 39. Direktivet senast ändrat genom kommissionens direktiv 91/156/EEG av 18 mars 1991 (EGT L 78, 26.3.1991, s. 31).

I ramdirektivet om avfall fastställs allmänna bestämmelser och principer för hantering av avfall enligt definitionen i artikel 1 a i direktivet. I artikel 2.1 b ii i direktivet fastställs att avfall från prospektering, brytning, behandling och lagring av mineraltillgångar samt utvinning i stenbrott inte skall omfattas av direktiv 75/442/EEG om de redan omfattas av annan lagstiftning [20]. I sitt meddelande Säker gruvdrift: en uppföljning av den senaste tidens gruvolyckor har kommissionen redan visat att det för närvarande inte finns någon särskild gemenskapslagstiftning om denna typ av avfall, vilket innebär att direktiv 75/442/EEG även omfattar avfall från utvinningsindustrin [21].

[20] För närvarande föreligger en begäran om förhandsavgörande hos EG-domstolen (C-114/01 Avesta Polarit) om huruvida gruvdrift skall anses ligga utanför tillämpningsområdet för direktiv 75/442/EEG i dess ändrade lydelse. Kommissionen och de finska myndigheterna hävdar att hänvisningen till "annan lagstiftning" artikel 2.1 b ii i direktiv 75/442/EEG i dess ändrade lydelse avser "annan gemenskapslagstiftning", vilket skulle bekräfta att direktivet omfattar gruvsektorn, eftersom det för närvarande inte finns någon särskild gemenskapslagstiftning om avfall från utvinningsindustrin. Däremot hävdar Tyskland och Förenade kungariket att hänvisningen till "lagstiftning" avser både nationell lagstiftning och EU-lagstiftning. Deras tolkning skulle innebära att gruvsektorn inte omfattas av direktiv 75/442/EEG (eftersom det redan finns omfattande nationell lagstiftning). Detta argument skulle strida mot direktivets anda och syfte (i dess reviderade version från 1991). Där införs en gemensam definition av avfall för hela unionen, och det införs krav på en hög skyddsnivå för miljön över hela Europeiska unionen. Generaladvokaten avgav sitt yttrande den 10 april 2003 och bekräftade i detta kommissionens tolkning.

[21] I ljuset av domstolens dom i målet C-9/00 (Palin Granit Oy) anses material som den kultiverade delen av jorden ner till C-horisont, gråberg, andra jordlager och bearbetningsavfall från utvinningsverksamhet vara avfall om de omfattas av definitionen i artikel 1 a i direktiv 75/442/EEG.

Preciseringen av undantaget i artikel 2.1 b ii i ramdirektivet om avfall, som infördes genom den ändring av den ursprungliga versionen av ramdirektivet om avfall från 1975 som fastställs i rådets direktiv 91/156/EEG, tyder på att man hade för avsikt att i gemenskapslagstiftningen införa bestämmelser om avfall från utvinningsindustrin genom en särskild rättsakt som skulle utarbetas vid en senare tidpunkt. Med tanke på att ramlagstiftningen om avfallshanteringen på gemenskapsnivå endast omfattar allmänna krav för skydd av miljön råder det allmän enighet om att det krävs särskilda gemenskapsåtgärder för vissa avfallsströmmar som utgör särskilda hot eller har större miljökonsekvenser på grund av avfallets mängd eller farlighet. Detta har framhållits sedan femte miljöhandlingsprogrammet antogs år 1992, och i synnerhet i gemenskapens avfallsstrategi som sågs över under 1996 [22]. Tillvägagångssättet med särskild lagstiftning för olika avfallsströmmar är förenligt med artikel 2.2 i ramdirektivet om avfall, där det uttryckligen fastställs att särskilda bestämmelser kan införas genom direktiv om hantering av olika kategorier av avfall. Detta tillvägagångssätt har fördelen att man kan införa skräddarsydda lösningar för att minska vissa sektorers miljöpåverkan och förbättra materialutnyttjandet och återvinningen för enskilda avfallsströmmar.

[22] KOM(1996) 399 slutlig.

I detta förslag fastställs skräddarsydda minimikrav för en industriverksamhet som med tanke på den stora mängd avfall den alstrar och den stora risken för att miljö- och hälsohot uppstår inte kan regleras tillräckligt genom det allmänna ramdirektivet om avfall. Detta förslag kommer efter antagandet att komplettera direktiv 75/442/EEG när det väl har antagits. Denna kompletterande funktion grundas både på artikel 2.2 i direktiv 75/442/EEG och på en hänvisning till det direktivet i vilken det anges att det nya direktivet, om inte annat anges, skall komplettera bestämmelserna i ramdirektivet om avfall.

5.2. Rådets direktiv 1999/31/EG av den 26 april 1999 om deponering av avfall (direktivet om deponering av avfall) [23]

[23] EGT L 182, 16.7.1999, s. 1.

Avfall från utvinningsindustrin omfattas allmänt av bestämmelserna i direktivet om deponering av avfall. Det viktigaste undantaget är "deponering av icke-förorenad jord eller icke-farligt inert avfall som uppkommer vid prospektering och utvinning, behandling och lagring av mineraltillgångar samt vid drift av stenbrott" (artikel 3.2 fjärde strecksatsen) [24]. När det gäller avfall från utvinningsindustrin omfattar direktivet om deponering av avfall sålunda både farligt och icke-farligt avfall som inte är inert. Eftersom vissa fraktioner av avfall från utvinningsindustrin är farligt och i praktiken ofta blandas med icke-farligt och inert avfall, omfattas även sådant avfall av direktivet om deponering av avfall.

[24] Medlemsstaterna kan också förklara att de vill utnyttja möjligheten i direktivet om deponering av avfall för att minska sina skyldigheter enligt det direktivet i fråga om permanent underjordsförvar av avfall i en djup geologisk hålighet, exempelvis en salt- eller kaliumgruva (se artiklarna 2 f och 3.5 i det direktivet). Denna lösning är emellertid endast av praktiskt intresse för gruvor som förfogar över djupa och ogenomträngliga underjordiska korridorer och håligheter efter brytning. Den är inte till någon nytta för dagbrottsverksamhet.

Direktivet om deponering av avfall behandlar allmänna och normalt förekommande aspekter av deponihantering som kan uppkomma vid deponering av hushållsavfall, kommersiellt avfall och industriavfall i en typisk deponi, i syfte att minska de negativa miljöeffekterna. Vissa bestämmelser i direktivet är därför inte anpassade till bästa hanteringsmetoder eller hanteringsproblem som är specifika för utvinningssektorn. Bland annat ingår följande bestämmelser i direktivet om deponering av avfall, som kan vara problematiska i samband med hanteringen av avfall från utvinningsindustrin:

-Förbud mot bortskaffande av flytande avfall i deponier. Därigenom blir driften av dammar för anrikningssand olaglig. Dessa dammar för anrikningssand är en viktig faktor i vissa typer av gruvverksamhet (som metallgruvesektorn och vissa typer av kolutvinning) [25]. Förbudet mot deponering av flytande avfall enligt direktivet om deponering av avfall skulle omöjliggöra denna form av behandling.

[25] Dammar för anrikningssand är stora sandmagasin för resterna (avfallet) från den malningsprocess genom vilken metallen utvunnits ur den brutna malmen. För att komma åt det värdefulla materialet mals berget till fina partiklar och blandas med vatten och kemikalier för att skölja ut materialet. Den fina blandning (slurry) som uppstår har samma konsistens som sand, lera eller slam. Den kan innehålla sulfider som i kontakt med luft kan bilda syra.

-Ett allmänt förbud mot samdeponering av icke-farligt och farligt avfall (med mycket begränsade undantag som kan komma i fråga för bearbetningsavfall) eller med inert avfall. Vid gruvdrift kan det avfall som produceras (jord, gråberg, bearbetningsavfall) bestå av en blandning av farligt, icke-farligt och inert material. I praktiken bortskaffas detta blandade avfall i samma upplagskonstruktion, eftersom avfallet härstammar från samma utvinningsplats. Det skulle därför vara meningslöst både ur ekonomisk synpunkt och av miljöskäl att deponera dem på olika bortskaffningsplatser.

-Kravet på att barriärer och bottentätningar skall konstrueras under deponierna för att förebygga förorening av grundvatten. När det gäller utvinning av mineraltillgångar är detta särskilda krav onödigt och till och med olämpligt för vissa typer av avfall (till exempel fall där bottentätningen kan leda till att ett upplag råkar i glidning så att anläggningen hotar att kollapsa). Det är därför diskutabelt huruvida bottentätningar och barriärer i anläggningar för avfall från utvinningsindustrin skulle medföra några nettovinster för miljön.

Det är sålunda uppenbart att vissa bestämmelser i direktivet om deponering av avfall inte är väl lämpade att garantera att hanteringen av avfall från mineralutvinningsverksamhet utför på ett säkert sätt. Hanteringen av sådant avfall måste i stället kontrolleras särskilt, på ett sätt som är anpassat till materialets särskilda egenskaper, varvid man även bör beakta att direktivet om deponering av avfall inte omfattar lämpliga bestämmelser för att förebygga olyckor, bland annat när det gäller fördämningarnas stabilitet i dammar för bearbetningsavfall.

5.3. Rådets direktiv 96/61/EG av den 24 september 1996 om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar (IPPC-direktivet) [26]

[26] EGT L 257, 10.10.1975, s. 26.

Den som bedriver någon av de verksamheter som anges i bilaga I till IPPC-direktivet är skyldig att inneha ett driftstillstånd som utfärdas av de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna. Dessa tillstånd skall omfatta utsläppsgränsvärden eller motsvarande parametrar. Dessa skall grundas på bästa tillgängliga teknik (BAT). Enligt detta direktiv skall tillstånden, om det finns risk för miljöpåverkan, dessutom omfatta krav på åtgärder som rör andra förhållanden än dem som gäller vid normal drift, t.ex. i fråga om igångsättning, läckor, andra störningar i driften, tillfälliga avbrott och den slutliga nedläggningen av verksamheten. I direktivet om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar behandlas produktionsprocessens allmänna effekter på miljön. Exempelvis behandlas förorening av luften, vattnet och marken, produktion och hantering av processrester samt energianvändning.

Utvinningsverksamhet som sådan tas inte uttryckligen upp i det direktivet. Vissa typer av metallurgiska verksamheter, mineralbehandling, kemiska framställningsmetoder och deponeringsverksamheter (som berör annat avfall än inert avfall) omfattas emellertid av direktivet. Om utvinningen bedrivs som "därmed förknippad verksamhet" till någon av de verksamheter som ingår i förteckningen i bilaga I till IPPC-direktivet måste de omfattas av ett IPPC-tillstånd.

5.4. Rådets direktiv 96/82/EG av den 9 december 1996 om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga olyckshändelser där farliga ämnen ingår (Seveso II-direktivet) [27]

[27] EGT L 10, 14.1.1997, s. 13.

Seveso II-direktivet syftar till att främja förebyggandet av allvarliga olyckshändelser med farliga ämnen. Dessutom skall det begränsa de negativa effekterna av sådana olyckor på människors hälsa och miljön, och på ett samstämmigt och effektivt sätt garantera en hög säkerhetsnivå inom hela gemenskapen. Bland annat föreskrivs att säkerhetssystem skall införas, med omfattande riskbedömning utgående från olika tänkbara olycksscenarier. Till de verksamheter som omfattas av detta direktiv hör kemifabriker och lagringsanläggningar för kemikalier där farliga ämnen för närvarande förekommer i betydande mängder.

I artikel 4 e i Seveso II-direktivet undantas gruvindustrins huvudverksamhet från direktivets tillämpningsområde, dvs. den verksamhet som utgörs av provgrävningar och utvinning av mineral i gruvor och dagbrott samt borrning. I artikel 4 f undantas dessutom avfallsdeponier. I förslaget om ändring av Seveso II-direktivet [28] föreslås det att artikel 4 e och 4 f i det direktivet skall ändras så att direktivet inte längre utesluter, utan även omfattar kemisk och termisk behandling och därmed sammanhängande lagring som berör farliga ämnen, samt anläggningar för bortskaffning av bearbetningsavfall som används vid dessa verksamheter.

[28] KOM(2001) 624 slutlig, 10.12.2001. Detta förslag genomgår för närvarande lagstiftningsprocessen i rådet och Europaparlamentet. Kommissionen har antagit ett ändrat förslag, och en politisk överenskommelse om en gemensam ståndpunkt har uppnåtts i rådet.

5.5. Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/60/EG av den 23 oktober 2000 om upprättande av en ram för gemenskapens åtgärder på vattenpolitikens område (ramdirektivet om vatten) [29]

[29] EGT L 327, 22.12.2000, s. 1.

I ramdirektivet om vatten fastställs de allmänna ramarna för skydd av alla former av vatten (floder, sjöar, kustvatten och grundvatten). Syftet är att förebygga föroreningar vid källan och att införa kontrollmekanismer som garanterar en hållbar förvaltning av alla källor till föroreningar. Ett viktigt krav i det direktivet är att det skall utarbetas förvaltningsplaner för avrinningsområden i vilka det fastställs hur de mål som satts upp för det berörda avrinningsområdet (ekologisk status, kvantitativ status, kemisk status och skyddsområdesmål) kan uppnås inom de tidsramar som fastställts.

I artikel 5 i direktivet föreskrivs det att all påverkan och alla effekter på ett avrinningsområde skall ha kartlagts till år 2004, och i artikel 8 föreskrivs det att ett övervakningsnät skall vara upprättat till 2006. Även om det inte nämns uttryckligen kommer punktkällor för vattenförorening, till exempel surt lakvatten från bearbetningsavfallsdammar, bearbetningsavfallsupplag eller håligheter efter brytning att behöva tas med i kartläggningen av påverkan och effekter på avrinningsområden. Tillsammans kan dessa krav i ramdirektivet om vatten också garantera att förorening från utvinningsindustrins övergivna avfallshanteringsanläggningar behandlas på ett lämpligt sätt.

5.6. Rådets direktiv 85/337/EEG [30] om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt, ändrat genom direktiv 97/11/EG av den 3 mars 1997 [31] (EIA-direktivet)

[30] EGT L 175, 5.7.1985, s. 40.

[31] EGT L 73, 14.3.1997, s. 5.

I den ändrade versionen av direktivet om miljökonsekvensbedömning (EIA-direktivet) fastställs att projekt som sannolikt kommer att få betydande inverkan på miljön skall genomgå en miljökonsekvensbedömning innan tillstånd utfärdas. Denna konsekvensbedömning skall bland annat omfatta effekterna av avfall och även innehålla en redogörelse för åtgärder för att förebygga, minska eller lindra alla betydande negativa effekter. Den behöriga myndigheten skall beakta information som samlats in i samband med miljökonsekvensbedömningen när den utfärdar tillstånd.

Utvinningsindustrin tas i bilagorna till direktivet upp som sådan verksamhet som kan få betydande miljökonsekvenser och därför omfattas av kravet på miljökonsekvensbedömning. Bland annat omfattas stenbrott, dagbrott och underjordiska gruvor och borrhål av direktivets tillämpningsområde.

6. Den rättsliga situationen i medlemsstaterna och kandidatländerna

Utvinningsindustrin hör till EU:s äldsta industrisektorer. Under de senaste årtiondena har det stora flertalet av alla utvinningsindustrier övergivit den småskaliga underjordiska verksamheten och gått över till storskalig brytning i dagbrott. Därigenom uppstår större mängder avfall, eftersom den kultiverade delen av jorden ner till C-horisont och de övriga jordlagren måste avlägsnas för att man skall komma åt mineralmalmen. I många fall är den jordmängd som måste skaffas undan flera gånger större än den mängd malm som bryts. Därigenom har gruvdriften också blivit en mer kapitalintensiv verksamhet, där det kan ta åtskilliga år innan en investering ger avkastning genom försäljning av utvinningsprodukter, dvs. normalt sett alla koncentrat.

6.1. Den rättsliga situationen i medlemsstaterna

Den stora mängd lagar och förordningar som omfattar utvinningsindustrin gör det omöjligt att ge en detaljerad redogörelse för lagstiftningen om gruvdrift och stenbrytning i medlemsstaterna i denna motivering [32].

[32] Mer detaljerade uppgifter finns i bilaga 7 till rapporten Management of mining, quarrying and ore-processing waste in the European Union, BRGM, december 2001, sammanställd på begäran av GD Miljö. rapporten finns på följande nätadress: http://europa.eu.int/comm/environment/ waste/0204finalreportbrgm.pdf.

I allmänhet har medlemsstaterna reglerat utvinningsindustrins verksamhet utgående från aspekter som försörjningstrygghet (metaller, strategiska mineraler) eller energipolitik (brunkol, kol, olja), med lagar som i vissa fall är flera hundra år gamla. Miljöaspekterna har tagits upp på senare tid, bland annat inom ramen för EU:s lagstiftning.

Lagstiftningen om utvinningsindustrin har vuxit med åren, ofta till följd av betydande händelser eller olyckor som har lett till begäran om särskild lagstiftning för att kontrollera eller förbjuda viss verksamhet i dessa industrisektorer. Till helt nyligen var lagstiftningen främst inriktad på arbetsmiljön i gruvschakt och stenbrott, och gruvdriftens miljökonsekvenser fick relativ lite uppmärksamhet.

Miljölagstiftningens omfång och tillämpning varierar mellan de olika medlemsstaterna, och avfall från utvinningsindustrin omfattas ibland av mycket olika bestämmelser. Bland annat ger bestämmelserna om avslutning och sanering av avfallshanteringsanläggningar samt övervakning av dessa under en längre tid inte alltid rättvisa villkor över hela den inre marknaden, och utan finansiell säkerhet riskerar skattebetalarna att få stå för de kostnader som kan uppkomma.

6.2. Den rättsliga situationen i kandidatländerna [33]

[33] Detta avsnitt grundar sig på ett utkast till en rapport från projektet PECOmines (Inventory, regulation and environmental impact of toxic mining wastes in pre-Accession Countries) som sammanställts av PECOmines-gruppen inom Gemensamma forskningscentrets avdelning för mark och vatten i Ispra: Tamás Hámor, Legislation of mining waste management in Central and Eastern European Candidate Countries, Ispra, mars 2002 (ej offentliggjord).

I många kandidatländer omfattas bearbetningsavfall i större eller mindre utsträckning av avfallslagstiftningen. Nationella bestämmelser om farligt avfall omfattar i allmänhet även farligt bearbetningsavfall, men inget av kandidatländerna har antagit några särskilda bestämmelser om hantering av farligt bearbetningsavfall. I vissa kandidatländer har direktivet om deponering av avfall (1999/31/EG) ännu inte införlivats i den nationella lagstiftningen.

I länder med gamla traditioner i fråga om underjordisk gruvdrift, och med betydande produktionssiffror, finns detaljerade säkerhetsbestämmelser för gruvdriften. Däremot tycks säkerheten i dammar för bearbetningsavfall inte ses som en prioriterad fråga. I några få kandidatländer finns lagstiftning om denna aspekt, och i andra håller man på att utarbeta särskilda bestämmelser om bearbetningsavfall. Avslutning av gruvverksamhet regleras inte lika mycket i detalj som öppningen av gruvor. De flesta kandidatländerna har särskild lagstiftning om sanering av områden under gruvans drift, men detta gäller inte för perioden efter det att gruvan avslutats (efterbehandling). Tillfällig eller definitiv avslutning av utvinningsverksamheten är ett viktigt problem, eftersom många gruvor lämnas utan att avslutningen och saneringen kontrolleras och säkerhetsåtgärder har vidtagits, och ibland utan verksamhetsutövare eller annan ansvarig efterträdare (ägarlösa gruvor). Detta medför allvarliga miljörisker, men utgör även ett hot för skattebetalarna, som kan tvingas stå för de kostnader som uppstår.

I de flesta kandidatländerna betalas royalties för utnyttjande av gruvor till de lokala och centrala myndigheterna. I princip kan miljöfonder användas för att finansiera sanering av utvinningsplatser. I ett land tas det ut avgifter för produktion av bearbetningsavfall, med undantag från de avrymningsmassor som skaffas undan vid brunkolbrytning. Avgiften varierar beroende på hur farligt och svårhanterligt/svårbehandlat avfallet är (sand från bearbetning av naturligt stenmaterial är exempelvis billigare än avfall från bearbetning av metallmalm), samt på den mängd som produceras och på hur länge det måste lagras.

7. Rättslig grund

Förslaget grundas på artikel 175.1 i EG-fördraget, som är den specifika rättsliga grunden för gemenskapens politik på miljöområdet. Därför är det medbeslutandeförfarandet som skall användas, i enlighet med artikel 251 i EG-fördraget, efter det att Europeiska ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén har konsulterats.

8. Subsidiaritet och proportionalitet

8.1. Subsidiaritet

Det finns redan omfattande nationell lagstiftning som av hävd täcker utvinningsindustrins ekonomiska och strategiska aspekter. Under de senaste trettio-fyrtio åren har miljöaspekter också börjat beaktas, och det har införts bestämmelser om förebyggande av olyckor och allvarliga miljökonsekvenser vid hanteringen av mineraltillgångar. Ofta har dessa bestämmelser kommit till som en följd av ökande oro i befolkningen när utvinningsindustrin gjort fel vid hanteringen av avfall, och i synnerhet efter det att en rad allvarliga olyckor inträffat.

Kommissionen anser att en rättslig ram för hanteringen av avfall från utvinningsindustrin är ett lämpligt verktyg för införandet av minimikrav som garanterar de välbehövliga förbättringar av sektorns miljöprestanda som krävs. Sektorn producerar stora mängder avfall och förorsakar därigenom betydande miljöskyddsproblem. Hittills har den emellertid endast omfattats av ett smalt spektrum av gemenskapslagstiftningen om hälsa och säkerhet på arbetsplatsen samt om säker energiförsörjning.

Bolagsstrukturen inom utvinningsindustrin varierar mellan de olika medlemsstaterna: i vissa dominerar stora, multinationella företag, medan små och medelstora företag dominerar i andra. Dessutom finns det stora skillnader mellan medlemsstaterna på nationell, regional och lokal nivå vad gäller typ, omfång och effektivitet av de säkerhetskontroller som tillämpas på avfallshanteringsanläggningar inom utvinningsindustrin.

Gemensamma regler på EU-nivå skulle bidra till att skapa rättvisa förhållanden i fråga om minimikrav på administrativ kontroll och övervakning. Detta är viktigt för att den inre marknaden skall kunna utvidgas till att omfatta utvinningen av mineraltillgångar i EU, bland annat genom att det garanteras att den inre marknaden inte godtyckligt styckas upp efter de nationella gränserna.

Dessutom kan de negativa miljökonsekvenserna av felhanterat avfall från utvinningsindustrin vara gränsöverskridande, vilket tydligt framgick av de olyckor som nyligen inträffade i Spanien och Rumänien. I dessa fall fick miljöföroreningen av vatten och mark direkta följder för flera regioner och länder, vilket visar behovet av system som möjliggör lämpligt gränsöverskridande samarbete vid sådana olyckor.

De flesta sektorer inom utvinningsindustrin bedriver multinationell verksamhet och konkurrerar på globala marknader. Detta direktiv skulle kunna fungera som en vägledning för länder utanför gemenskapen som vill utveckla liknande normer för sin utvinningsindustri.

8.2. Proportionalitet

Detta förslag är formulerat som ett direktiv för att ge medlemsstaterna spelrum att anta de bestämmelser som är mest lämpade för att uppnå de fastställda målen. Vissa mer tekniska eller preskriptiva element (som avfallshanteringsplanernas innehåll och omfång, tröskelvärden för cyanid och cyanidföreningar i bearbetningsavfallsdammar och åtgärder för att minska vattenföroreningen) har införts för att garantera både en hög miljöskyddsnivå och harmoniserade avfallshanteringskontroller i hela EU, i överensstämmelse med bestämmelserna i EG-fördraget. [34]

[34] Se särskilt artiklarna 2, 6 och 174-176 i EG-fördraget.

I förslaget behandlas endast de aspekter som måste regleras på EU-nivå för att man skall kunna garantera att de mål som uppställs i EG-fördraget uppnås. De flesta åtgärder som skall vidtas måste sedan utvecklas i större detalj av de behöriga nationella myndigheterna, varvid hänsyn kan tas till rådande lokala förhållanden. Särskilda undantag har införts så att de administrativa bestämmelserna står i proportion till miljöriskerna.

Dessutom är förslaget så flexibelt formulerat att existerande god praxis och goda metoder som tillämpas i medlemsstaterna kan fortsätta att användas utan att ytterligare förvaltningsbördor behöver införas.

9. Samstämmighet med övrig gemenskapslagstiftning

Utvinningsindustrin omfattas av viss gemenskapslagstiftning inom området hälsa och säkerhet på arbetsplatsen genom bland annat rådets direktiv 92/91/EEG av den 3 november 1992 om minimikrav för förbättring av arbetstagarnas säkerhet och hälsa inom den del av utvinningsindustrin som utnyttjar borrning (elfte särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG) [35] och rådets direktiv 92/104/EEG av den 3 december 1992 om minimikrav för förbättring av arbetstagarnas säkerhet och hälsa inom utvinningsindustri ovan och under jord (tolfte särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG) [36]. I dessa direktiv fastställs minimikraven för arbetstagarnas hälsa och säkerhet i utvinningsindustrin ovan och under jord. Vissa av de åtgärder som verksamhetsutövare måste vidta för att skydda arbetstagarna är också av betydelse ur miljöskyddshänseende. Detta förslag är därför förenligt med tidigare lagstiftning om hälsa och säkerhet på arbetsplatsen, och kan till och med anses komplettera denna, eftersom en ökad miljöskyddsnivå även medför förbättringar av skyddet för arbetstagare.

[35] EGT L 348, 28.11.1992, s. 9.

[36] EGT L 404, 31.12.1992, s. 10.

EU:s energiförsörjningstrygghet kommer inte att påverkas i någon större utsträckning av detta förslag eftersom förslaget endast omfattar sådana åtgärder som är absolut nödvändiga för att uppnå de mål som satts för EU:s miljöpolitik. Det stora flertalet av de åtgärder som ingår i förslaget tillämpas redan nu som bästa praxis och i många fall är de också föreskrivna i lag på nationell nivå.

Detta förslag är förenligt med näringslivspolitiken, inbegripet strategier för små och medelstora företag. Med andra ord omfattar det endast sådana åtgärder som är nödvändiga för att uppnå de mål som satts. Bland annat kommer utvinningsindustrins stenbrottssektor inte att påverkas nämnvärt, eftersom inert icke-farligt avfall utesluts från de flesta bestämmelserna i direktivet. I EU domineras denna sektor av små och medelstora företag.

När det gäller konkurrenskraft och konkurrens leder förslaget till jämlika förhållanden i hela EU, vilket bidrar till att förebygga snedvridningar i produktionen av de råvaror som behövs för tillverkningsändamål. Följaktligen är det förenligt med gemenskapens konkurrenspolitik och den inre marknaden.

De minimikrav som fastställs i direktivet kan också vara av nytta vid bedömningen av huruvida utvinningsprojekt i länder utanför EU är förenliga med bestämmelserna. Exempelvis kan rättsakten bli ett viktigt instrument när man vill kontrollera att projekt som erhåller gemenskapsstöd i form av utvecklingsbidrag omfattar de åtgärder som behövs för att förebygga eller i möjligaste mån minska eventuella negativa miljöeffekter i länder utanför gemenskapen [37]. Den skulle också kunna fungera som riktmärke för europeiska företags utvinningsverksamhet i länder utanför gemenskapen, till exempel i utvecklingsländer, genom att främja tillämpningen av bästa praxis i verksamheter utanför EU.

[37] I kommissionens meddelande (KOM(2000) 424 slutlig) om den sammanställning av riktlinjer för verksamheten inom specifika samarbetsområden eller samarbetssektorer som skall godkännas av gemenskapen i Ministerrådet AVS-EG fastställs det i avsnitt 2.4 om utveckling av mineralresurser att hållbar utveckling av mineralsektorn bland annat bygger på att tekniskt och ekonomiskt bistånd skall kunna ges till "utformning av miljöregler och kontrollen av deras efterlevnad".

10. Förslagets innehåll

I artikel 1 fastställs förslagets syften.

I artikel 2 fastställs förslagets tillämpningsområde.

Förslaget omfattar avfall, dvs. den kultiverade delen av jorden ner till C-horisont, avrymningsmassor, gråberg och bearbetningsavfall som producerats i samband med utvinning och/eller bearbetning av mineraltillgångar på land, med undantag för avfall som inte är specifikt för utvinningsindustrin. Sådant övrigt avfall som hushållsavfall, spillolja, använda batterier, uttjänta fordon osv. kommer även i fortsättningen att omfattas av gällande bestämmelser i ramdirektivet om avfall (75/442/EEG), direktivet om deponering av avfall (1999/31/EG) eller annan särskild EU-lagstiftning, beroende på den berörda avfallshanteringsverksamhetens mål och omfattning.

Tillämpningsområdet formuleras så att det överensstämmer med undantaget enligt artikel 2 b ii i ramdirektivet om avfall, i syfte att garantera rättslig klarhet.

Avfall från utvinningsindustriers offshore-verksamhet undantas från det föreslagna direktivets tillämpningsområde eftersom denna verksamhets särdrag gör att de tekniska åtgärder som ingår i detta förslag och som är avsedda för mineralutvinning på land inte låter sig tillämpas på offshore-verksamhet. Sådant avfall kommer även fortsättningsvis att omfattas av bestämmelserna i ramdirektivet om avfall.

Förorenad mark undantas från förslagets tillämpningsområde, och inert icke-farligt avfall omfattas endast av ett begränsat antal bestämmelser, med tanke på den relativt låga risk som hanteringen av sådant material medför. Detta är förenligt med liknande undantag från tillämpningsområdet för direktivet om deponering av avfall. Kommissionen anser att det på så sätt är möjligt att finna en jämvikt mellan de rättsliga krav som små och medelstora företag (som vanligen är producenterna av sådant avfall) måste uppfylla, och skyddet av miljön.

Avfall från utvinning och/eller behandling av mineraltillgångar som transporteras ut ur det område där det produceras (t.ex. borrkärnor från hålborrningar som anförtros en entreprenör för bortskaffning) undantas också från förslagets tillämpningsområde och omfattas endast av bestämmelserna i direktivet om deponering av avfall. Därigenom vill man undvika att det uppstår kryphål i EU-lagstiftningen för avfallshanteringsverksamhet som inte genomförs på plats.

Beträffande prospektering har kommissionen föreslagit att med tanke på de små mängder avfall detta ger upphov till och för att undvika onödiga bördor för utvinningsindustrin inte ändra den gällande lagstiftningen. Detta innebär konkret att bestämmelserna i direktiv 75/442/EEG fortsätter att gälla, i synnerhet artiklarna 4 och 8 i det direktivet.

Kommissionen anser att avfall från utvinningsindustrin uppvisar vissa särdrag och egenskaper som gör det olämpligt att tillämpa direktivet om deponering av avfall på denna typ av avfall. Därför undantas avfall som täcks av detta förslag från bestämmelserna i direktivet om deponering av avfall.

I artikel 3 fastställs de definitioner som behövs för detta direktivs syften.

Inert avfall definieras i artikel 3.2 på samma sätt som i direktivet om deponering av avfall.

Definitionen av mineraltillgångar (artikel 3.3) innehåller exempel på mineraler och organiska och oorganiska sammansättningar som anses omfattas av utvinningsindustrins ekonomiska verksamhet.

Definitionen av utvinningsindustri (artikel 3.4) har plockats från en liknande definition i direktiven 92/91/EEG och 92/104/EEG. I det sammanhanget har man undvikit att använda termer som "gruva" och "stenbrott" för att visa att detta förslag, trots alla rättsliga skillnader mellan de olika medlemsstaterna i fråga om typ av utvunna och/eller bearbetade mineralier, avser avfall från alla utvinningsindustrins sektorer.

Bearbetning definieras i artikel 3.5 på ett sätt som tydliggör att smältning och/eller metallurgisk verksamhet som omfattar termiska processer inte berörs av detta förslag. Däremot omfattar definitionen avfall som producerats vid mineralbehandling på en annan plats än där mineralerna utvunnits (till exempel bauxit som importeras från länder utanför unionen och som ger upphov till rött slam när den använts för aluminiumframställning).

I artikel 4 fastställs allmänna krav för säker hantering av avfall från utvinningsindustrin. Alla åtgärder som vidtas skall grundas på bästa tillgängliga teknik enligt definitionen i direktiv 96/61/EG. Sådan bästa tillgängliga teknik utvecklas av Europeiska IPPC-byrån i Sevilla (Spanien) och kommer inom kort att offentliggöras i form av ett s.k. BAT-dokument (BAT - best available technique). Kommissionen anser att denna metod gör det möjligt att garantera högsta möjliga miljöskyddsnivå på ett sätt som ger rättslig säkerhet utan att medföra onödiga bördor för industrin.

I artikel 5 föreskrivs det att verksamhetsutövaren skall utarbeta en avfallshanteringsplan. Genom den bestämmelsen, i kombination med artikel 7.2 c, kommer man att kunna se till att verksamhetsutövaren förser de behöriga myndigheterna med alla uppgifter som behövs för att förebygga eller begränsa avfallshanteringens miljöeffekter.

Genom korshänvisningar till artiklarna 11-12 och bilaga II spelar avfallshanteringsplanerna och deras innehåll en avgörande roll i förslaget. Kommissionen anser att sådana avfallshanteringsplaner kommer att vara ovärderliga redskap för verksamhetsutövarna och möjliggöra korrekt och tidig planering av avfallshanteringsmetoder som begränsar avfallsproduktionen och dess skadliga effekter och samtidigt främjar återvinning och lämplig återanvändning av utvunnet material.

I artikel 5.6 fastställs uttryckligen möjligheten att sammankoppla innehållet i denna avfallshanteringsplan med andra, liknande instrument som utvecklats på grundval av nationella lagar eller gemenskapslagstiftningen. Därigenom vill man undvika onödigt dubbelarbete för verksamhetsutövarna och de behöriga myndigheterna.

I artikel 6, i förbindelse med bilaga I, presenteras ett av de viktigaste elementen i detta förslag, nämligen kravet på verksamhetsutövarna att förebygga allvarliga olyckshändelser och deras negativa följder för människor och miljö. I syfte att undvika överlappningar i lagstiftningen kommer avfallsanläggningar som omfattas av kraven i direktiv 96/82/EG i dess ändrade lydelse (Seveso II-direktivet) inte att omfattas av bestämmelserna i denna artikel. Kommissionen anser att den på så sätt uppfyller det löfte som gavs vid antagandet av förslaget till ändring av Seveso II-direktivet och se till att alla utvinningsindustrins avfallsanläggningar som potentiellt kan ge upphov till allvarliga olyckshändelser omfattas av lämpliga förvaltningsmetoder och i synnerhet regelbundet inspekteras av de behöriga myndigheterna. Samtidigt skall det garanteras att allmänheten får tillgång till relevant information.

Den säkerhetsförvaltare som verksamhetsutövaren skall utse för daglig övervakning av strategin för förebyggande av olyckor behöver inte vara en annan person än verksamhetsutövaren. Kommissionen anser däremot att de dagliga aktiviteter som berörs av detta kommer att få mer uppmärksamhet genom att man betonar behovet av en yrkesperson på plats som bär ansvar för strategin för olycksförebyggande.

Denna artikel berör endast anläggningar med hög risk (kategori A), eftersom dessa anläggningar i princip har störst sannolikhet att ge upphov till allvarliga olyckor. De kriterier som definieras i bilaga III till förslaget kommer att garantera att alla avfallsanläggningar som kan utgöra ett allvarligt hot för miljön och folkhälsan klassificeras i kategori A.

I enlighet med bestämmelserna i Århuskonventionen [38] så som den undertecknats av Europeiska gemenskapen, och i synnerhet med artikel 7 i denna föreskrivs det i artikel 6.6 att medlemsstaterna skall se till att den berörda allmänheten på ett tidigt stadium får faktiska möjligheter att delta i utarbetandet eller översynen av den externa planen för räddningsinsatser.

[38] Förenta nationernas konvention av den 25 juni 1998 om tillgång till information, allmänhetens deltagande i beslut och rätt till överprövning i miljöfrågor.

I artikel 7 föreskrivs det att medlemsstaterna skall se till att verksamhetsutövare har tillstånd. Där fastställs också vilka element som skall omfattas av tillståndet. Korshänvisningarna till artiklarna 5-6 och 14 garanterar att alla gällande bestämmelser om miljöskydd i förslaget beaktas vid ansökan om och utfärdande av tillstånd. Därigenom kommer verksamhetsutövarna att behöva förse de behöriga myndigheterna med de uppgifter som krävs för att ansökan skall kunna bedömas. Tillståndens innehåll skall garantera att bestämmelserna i detta förslag efterlevs korrekt.

Genom artikel 8 ges allmänheten möjlighet att granska tillståndet i enlighet med de principer och skyldigheter som ingår i Århuskonventionen. Kommissionen anser att man genom att ge allmänheten dessa möjligheter bidrar till öppenhet och insyn i förfarandet och främjar utvinningsindustrins insatser för att öka allmänhetens förtroende för dess verksamhet. Formuleringen av denna artikel är förenlig med artikel 6 i Århuskonventionen och gör det möjligt att informera allmänheten om tillståndsansökningar och att ge den möjlighet att medverka i beslutsprocessen.

Genom artikel 9, i kombination med bilaga III, införs ett klassificeringssystem för avfallsanläggningar som tar hänsyn till de sannolika följderna av olyckor med utsläpp av det avfall som ingår i anläggningen. Kriterierna för klassificering av dessa anläggningar kommer att behöva utvecklas vidare i kommittéförfarandet, eftersom det rör sig om ytterst tekniska frågor som kräver undersökningar från fall till fall.

I artikel 10 föreskrivs vissa åtgärder avseende återfyllning, dvs. när avfall läggs tillbaka i utvinningshålet. Kommissionen vill visserligen uppmuntra detta, men anser att återfyllt avfall trots allt kräver viss beaktning för att man skall kunna garantera att det är stabilt, förebygga vattenförorening och möjliggöra adekvat övervakning.

I artikel 11 fastställs allmänna krav och mål för konstruktion och underhåll av anfallsanläggningar. I förslaget redogörs det inte för detaljerna för den konstruktionsteknisk som skall användas, eftersom man inte ansåg att detta var lämpligt i en sådan rättsakt. Kommissionen anser att de behöriga myndigheterna är bäst rustade att bedöma huruvida verksamhetsutövaren följer de riktlinjer som ges i BAT-dokumentet.

I artikel 12 föreskrivs åtgärder för att garantera att avfallsanläggningar avslutas och övervakas korrekt. Där fastställs vilka uppgifter verksamhetsutövaren skall utföra och vilken roll de behöriga myndigheterna spelar vid övervakningen av avslutnings- och efterbehandlingsförfarandena. På detta sätt vill kommissionen förebygga företagsplundring ("walk-away-metoder") genom skrupelfria verksamhetsutövare eller när utvinningsföretag går i konkurs, genom att införa åtgärder som är förenliga med principen om att förorenaren betalar och som inte medför onödiga bördor för industrin.

I artikel 13 ingår allmänna åtgärder för att förebygga att avfall som deponerats i en avfallsanläggning ger upphov till negativa miljöeffekter, bland annat på vatten och mark. Denna artikel ger en lämplig koppling till gällande gemenskapslagstiftning om vatten, vilket gör det möjligt att undvika överlappning av kraven.

Artikeln omfattar också en konkret bestämmelse som rör den känsliga frågan om cyanidhantering inom utvinningsindustrin. Det övre gränsvärde på 50 ppm av WAD-cyanid (weak acid dissociable - svagt syralöslig) som satts för andelen fri cyanid och cyanidföreningar i bearbetningsavfallsdammar har föreslagits av International Cyanide Management Code [39], som upprättats under överseende av Förenta nationernas miljöprogram (UNEP) och International Council on Metals and the Environment (ICME) Enligt de uppgifter som kommissionen förfogar över, och som har bekräftats av företrädare för industrin (Euromines) kan guldutvinningsanläggningar i EU och kandidatländerna utan problem hålla dessa gränsvärden. Kommissionen anser emellertid att den tekniska utvecklingen på detta område bör främjas så att de potentiella negativa miljöeffekterna av cyanidspill kan minskas ytterligare. Därför har man satt som mål att inom tio år från och med att detta direktiv införlivas i två steg införa ett gränsvärde på 10 ppm WAD-cyanid, vilket definitivt verkar vara uppnåeligt (redan i dag uppnår vissa guldbearbetningsanläggningar dessa låga värden). Medlemsstaterna har rätt att anta strängare miljöskyddsåtgärder än vad som föreskrivs i detta förslag.

[39] http://www.cyanidecode.org/ .

I artikel 14 föreskrivs att ett system för finansiella säkerheter som skall tillhandahållas av verksamhetsutövaren måste införas innan bortskaffningsverksamheten inleds. Sådana säkerheter skall täcka alla kostnader som kan uppstår för tredje parter som måste sanera området om verksamhetsutövaren går i konkurs eller plundrar företaget. Den kan omfatta system som utgår från en finansprövning av det berörda företaget. Denna artikel har formulerats mycket försiktigt för att undvika att industrin belastas onödigt, samtidigt som det viktiga målet uppnås.

I artikel 14.5 klargörs det att verksamhetsutövare inom utvinningsindustrin i enlighet med principen om att förorenaren betalar och i överensstämmelse med bestämmelserna om miljöansvar i fråga om avfallshantering så som de fastställs i direktivförslaget om ansvar för att förebygga och avhjälpa miljöskador [40] måste ha lämplig täckning för sitt ansvar för miljöskador eller överhängande skadehot som uppkommer genom deras verksamhet. I bilaga I till ovan nämnda förslag omfattas "Avfallshantering, bl.a. insamling, transport, återvinning och bortskaffande av farligt avfall och annat avfall, inbegripet övervakning av sådan verksamhet och efterbehandling av deponier, som kräver tillstånd eller registrering i enlighet med rådets direktiv 75/442/EEG av den 15 juli 1975 om avfall [41] och rådets direktiv 91/689/EEG av den 12 december 1991 om farligt avfall [42]. Denna hantering omfattar bl.a. drift av deponier som omfattas av rådets direktiv 1999/31/EG av den 26 april 1999 om deponering av avfall [43] och drift av förbränningsanläggningar som omfattas av Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/76/EG av den 4 december 2000 om förbränning av avfall [44]. Som angivits i avsnitt 5.1 i denna motivering omfattar sådant avfall även avfall från utvinningsindustrin. Sålunda täcks utvinningsindustrins avfall redan av bestämmelserna i det föreslagna direktivet om att förebygga och avhjälpa miljöskador.

[40] Europaparlamentets och rådets direktiv .../.../EG om ansvar för att förebygga och avhjälpa miljöskador (kommissionens förslag KOM(2002) 17 slutlig, 23.1.2002).

[41] EGT L 194, 25.7.1975, s. 39. Direktivet ändrades senast genom kommissionens beslut 96/350/EG av den 24 maj 1996 om anpassning av bilagorna IIA och IIB till det direktivet (EGT L 135, 6.6.1996, s. 32).

[42] EGT L 377, 31.12.1991, s. 20. Direktivet ändrades senast genom rådets direktiv 94/31/EG av den 27 juni 1994 (EGT L 168, 2.7.1994, s. 28).

[43] EGT L 182, 16.7.1999, s. 1.

[44] EGT L 332, 28.12.2000, s. 91.

I artikel 15 fastställs ett förfarande för samråd mellan grannländer i syfte att utbyta information och se till att allmänheten informeras om avfallsanläggningar som kan få negativa konsekvenser för deras miljö.

I artikel 16 fastställs en av de viktigaste punkterna i förslaget: de behöriga myndigheternas skyldighet att inspektera alla avfallshanteringsanläggningar. Mot bakgrund av erfarenheterna under senare år i samband med de allvarliga olyckorna i Aznalcóllar och Baia Mare menar kommissionen att det behövs ett effektivt system för kontroll av efterlevnad om man skall kunna undvika allvarliga miljöskador.

I artikel 16.2 föreskrivs att verksamhetsutövare skall bevara dokumentation om avfallsanläggningens konstruktion och vidare utveckling och att denna dokumentation skall lämnas över om en annan verksamhetsutövare tar över driften. Kommissionen anser att man med denna metod kan undvika allvarliga olyckor och begränsa deras följder, eftersom bristande överföring av information om anläggningar som kan ha varit i drift i tiotals år är en viktig faktor i misskötseln av sådana anläggningar.

I artikel 17 föreskrivs att medlemsstaterna skall tillhandahålla den information som behövs för att man skall kunna bedöma om denna rättsakt varit framgångsrik och uppskatta utvinningsindustrins framtida avfallsproduktion. Det behövs framför allt information om olyckor och incidenter, så att dessa uppgifter på lämpligt sätt kan göras tillgängliga för de berörda medlemsstaterna.

I artikel 18 föreskrivs att medlemsstaterna skall införa påföljder för brott mot de nationella bestämmelser som antagits i enlighet med detta direktiv, för att se till att företagen avskräcks från oansvarigt beteende.

I artikel 19 föreskrivs utbyten av information om metoder för inventering och sanering av avslutade avfallsanläggningar som vållar allvarliga miljöföroreningar. Därigenom kommer miljöbelastningen från en betydande del av "det historiska arvet" att minskas.

Samtidigt föreskrivs spridning av bästa tillgängliga teknik. Sedan 2001 har kommissionen organiserat informationsutbyten om bästa tillgängliga teknik i fråga om avfallshantering i utvinningssektorn mellan medlemsstaterna och de berörda organisationerna. Resultaten av dessa initiativ planeras komma att publiceras under 2004. Medlemsstaterna bör ta hänsyn till denna information när de genomför detta direktiv.

I artikel 20 fastställs bestämmelser för de åtgärder för genomförande och ändring som kommissionen kan komma att behöva vidta med hjälp av den kommitté som avses i artikel 21. Denna kommitté inrättas genom direktiv 75/442/EEG och omfattar sakkunniga med behövlig kompetens i fråga om hantering av avfall från utvinningsindustrin. Dessa utses av medlemsstaterna.

I bilaga I ingår en förteckning över punkter som skall beaktas vid utarbetandet av en strategi för förebyggande av allvarliga olyckshändelser, samt över de punkter som skall offentliggöras.

I bilaga II fastställs de parametrar som skall analyseras inom ramen för förfarandet för karakterisering av avfall.

I bilaga III fastställs kriterierna för fastställande av avfallsanläggningars riskkategori.

11. Konsekvensanalys: förslagets konsekvenser för företag, särskilt små och medelstora företag

11.1. Varför behövs det, med tanke på subsidiaritetsprincipen, gemenskapslagstiftning på detta område?

I artikel 2 i ramdirektivet om avfall fastställs det att "avfall från prospektering, brytning, behandling och lagring av mineralresurser samt utvinning i stenbrott" skall undantas från direktivets tillämpningsområde "i den utsträckning de redan omfattas av annan lagstiftning". Där föreskrivs också att "bestämmelser som avser särskilda fall eller som kompletterar bestämmelserna i detta direktiv i fråga om hanteringen av vissa avfallskategorier kan komma att beslutas genom särdirektiv".

Med tanke på skillnaderna mellan medlemsstaternas bestämmelser på detta område och att miljökonsekvenserna av avfall från utvinningsindustrin ofta går utöver nationsgränserna krävs det minimibestämmelser på EU-nivå för att förbättra miljö- och säkerhetsaspekterna vid förvaltningen av avfallshanteringsanläggningar.

Det föreslagna direktivet ses som den bästa lösningen för att öka klarheten i fråga om hantering av avfall från utvinningsindustrin och skapa en ram för insatser som kan få stöd från kommissionen, medlemsstaterna och den berörda industrin. Fördelarna med gemensamma regler för hela EU ses som en positiv faktor, vilket ytterligare stödjer idén med EU-lagstiftning snarare än en mängd olika nationella, regionala och lokala kontroller av skiftande effektivitet.

11.2. Vilka är det föreslagna direktivets främsta syften?

Det föreslagna direktivet skall skapa en ram inom vilken verksamhetsutövare i utvinningsindustrin och medlemsstaterna kan enas om lämpliga åtgärder. I förslaget försöker man framför allt att undvika för många föreskrifter i en industrisektor som kännetecknas både av anläggningar som kan komma att vara i drift i hundratals år, och av snabb teknisk förändring.

Direktivförslagets två främsta tekniska syften är att

-minska de skadliga effekterna av förorenat lakvatten från avfallshanteringsanläggningar, eftersom dessa kan förorsaka mycket långsiktiga miljöskador som finns kvar långt efter det att anläggningarna och de tillhörande gruvorna eller stenbrotten har avslutats, och

-förebygga eller minska effekterna av olyckor och i synnerhet att garantera att fördämningar och dammar för bearbetningsavfall är stabila på lång sikt, eftersom bristande fördämningar kan leda till omfattande miljöskador och även till hot mot människors liv.

De viktigaste förvaltningsförfarandena i det föreslagna direktivet berör följande punkter:

-Planering, tillståndsgivning och eventuellt avslutning av utvinningsindustrins avfallshanteringsanläggningar, med särskilda åtgärder för sådana anläggningar som kan ge upphov till gränsöverskridande effekter.

-Mekanismer för att hantera allvarliga olyckshändelser och oförutsedda händelser.

-Införandet av mekanismer för att se till att alla verksamhetsutövare inom utvinningsindustrin inrättar (och behåller) tillräckliga finansiella säkerheter för att garantera att den avfallsanläggning för vilken de har ansvar vid behov fullständigt kan återställas, oberoende av verksamhetsutövarnas status och ekonomiska situation när denna återställelse skall göras.

11.3. Vilka påverkas av direktivförslaget?

11.3.1. Näringslivssektorer

Inom näringslivet kommer alla (eller så gott som alla) verksamhetsutövare som driver gruvor och stenbrott att påverkas av direktivet, liksom även olje- och gasutvinnande industri på land. I detta sammanhang omfattar "verksamhetsutövare" alla parter som är inblandade i utvinning, bearbetning och lagring av malm och mineraler. Nationella, regionala och lokala statliga förvaltningar kommer också att påverkas, inbegripet autonoma och halvautonoma tillsynsmyndigheter och andra behöriga myndigheter.

Omfånget av lagstiftningens inverkan kommer att variera kraftigt beroende på det producerade avfallets art och mängd och på de tillståndsregler under vilka verksamhetsutövaren för närvarande bedriver sin verksamhet. Verksamheter som uppfyller alla nedanstående kriterier kommer sannolikt att känna minst förändringar till följd av direktivet:

-De som producerar malm eller mineraler som helt eller till största delen är inerta och som inte använder vatten eller kemikalier i produktionen och

-de som använder dagbrottsteknik och återfyller den kultiverade delen av jorden ner till C-horisont, avrymningsmassor och gråberg i det utgrävda området och

-de som är verksamma helt och hållet ovanför grundvattennivån inom områden där ingen (eller mycket liten) risk för översvämningar föreligger och

-de som redan fått tillstånd och omfattas av bestämmelser om miljöprestanda och säkerhet.

I direktivförslaget görs det ingen åtskillnad mellan avfallsanläggningar som ligger över respektive under grundvattennivån (tredje strecksatsen ovan), men det är uppenbart att anläggningar som endast producerar inert avfall (första strecksatsen ovan) och som inte regelbundet eller ständigt är översvämmade kommer att ha enklare avfallshanteringsplaner och riskbedömningar. Dessa i sin tur kommer att vara lättare att genomföra och billigare att utveckla. Detta gäller däremot inte anläggningar med icke-inert avfall som kan förorena grundvatten genom lakning, oberoende av huruvida avfallet befinner sig över eller under grundvattennivån.

Verksamheter som uppfyller något av nedanstående kriterier kommer sannolikt att känna mest förändringar till följd av direktivet (såvida de inte redan har tillstånd och i viss utsträckning omfattas av bestämmelser om miljöprestanda och säkerhet):

-De som producerar malm, mineraler eller avfall som i sig är farligt (eller kemiskt aktivt under "normala" förhållanden) och/eller

-de som producerar malm eller mineral från en malmfyndighet med potential att producera sur eller basisk förorening och/eller

-de som använder vatten för att bearbeta sin malm eller sina mineraler, eller för att lagra sitt avfall och/eller

-de som använder kemikalier (som cyanid eller xantater) för att bearbeta sin malm.

11.4. Vilka åtgärder måste företagen vidta för att följa direktivförslaget?

11.4.1. Överblick

Verksamhetsutövare inom utvinningsindustrin kommer att få en rad nya uppgifter till följd av införlivandet av det föreslagna direktivet. För många verksamhetsutövare, inte minst i de nuvarande medlemsstaterna, kommer dessa uppgifter inte att vara helt nya, eftersom utvinningsindustrin redan till stor del är reglerad och de flesta företagen redan har strategier och system för att ta itu med de frågor som det föreslagna direktivet handlar om.

Det krävs redan tillstånd enligt bestämmelserna i ramdirektivet om avfall, så de marginella effekterna av det föreslagna direktivet torde vara begränsade. Många skyldigheter (och tillhörande kostnader) kan lindras genom ökad klarhet för verksamhetsutövare och myndigheter. BAT-dokumenten kan väntas ge viss klarhet, men medlemsstaterna bör bidra genom att på nationell nivå utarbeta och offentliggöra exempel på avfallshanteringsplaner och strategier, samt genom att ge teknisk vägledning som verksamhetsutövare och enskilda tjänstemän kan tillämpa för att inte behöva lösa varje problem på egen hand.

11.4.2. Kostnader som kan uppstå

De nya skyldigheter (och extrakostnader) som verksamhetsutövare inom utvinningsindustrin kommer att omfattas av kan delas in i tre grupper:

-Engångskostnader som direkt har att göra med anpassningen av befintliga eller planerade anläggningar till de föreskrifter och driftsregler som införs genom det föreslagna direktivet.

-Extra årliga kostnader under anläggningens driftsfas.

-Extra årliga kostnader under anläggningens efterbehandlingsfas.

Genom artiklarna 5-13 i förslaget kommer det sannolikt att uppstå vissa engångskostnader för många verksamhetsutövare, även om inte alla kommer att påverkas av alla artiklar. De högsta kostnaderna förväntas uppstå till följd av artiklarna 11 (konstruktion och förvaltning av avfallsanläggningar) och 13 (förebyggande av vatten- och markföroreningar). Artiklarna 5-6 och 12-13 förväntas medföra vissa extra årliga kostnader för många verksamhetsutövare under driftsfasen. Artiklarna 12 (avslutning och efterbehandling) och (i mindre utsträckning) 13 (förebyggande av vatten- och markföroreningar) kommer sannolikt att medföra vissa extrakostnader för de flesta verksamhetsutövarna i samband med efterbehandlingen.

Eftersom kostnaderna för inrättandet av finansiella säkerheter är skilda från andra kostnader och förväntas utgöra en betydande del av de sammanlagda kostnaderna skall artikel 14 behandlas mer detaljerat. Artikel 14 berör risken för att en verksamhetsutövare går i konkurs under eller i slutet av driftsfasen och inte har medel för att täcka kostnaderna för avslutning och efterbehandling. Denna risk motverkas genom att verksamhetsutövarna åläggs att på förhand inrätta en separat finansiell säkerhet som räcker för att täcka alla sådana kostnader. I Irland och Kanada finns det redan i dag system som kan jämföras med det som avses i artikel 14. Gängse former för den finansiella säkerheten är kontanter, kreditlöften eller bankgarantier, betalningsgarantier utställda av försäkringsbolag eller borgensförsäkring. Kontanter är i praktiken inget alternativ för de flesta företagen, och skulle inte heller vara ett ekonomiskt meningsfullt val såvida inte företaget förfogar över kapitalöverskott. Kreditlöften och bankgarantier räknas direkt av från företagens checkkredit. De minskar det kapital som företaget kan låna med motsvarande belopp och kan på så sätt bidra till att öka företagets allmänna kostnader för lån. För företag vars kreditbedömning är lägre än "AA" är detta förmodligen inget lämpligt (eller betalbart) val. Då återstår skuldsedlar och liknande garantimekanismer (som kan vara villkorsbundna eller kravbundna, så att de när som helst kan ändras på långivarens begäran). Sådana garantier arrangeras i allmänhet av en specialiserad mellanhand och såvida inte verksamhetsutövarens skuld klassas som "investment grade" måste garantin sannolikt säkras mot någon form av motgaranti med ställd säkerhet från verksamhetsutövarens sida. Etablerade verksamhetsutövare, särskilt sådana som har ett mångsidigt och starkt moderföretag, kan säkra sina obligationer mot sin balansräkning (dvs. kostnaderna för säkerheten är samma som deras räntekostnader). Mindre starka och välkända företag kan få problem med att arrangera de säkerheter som krävs. Enligt rapporter från Irland ligger de årliga kostnaderna för de nödvändiga finansiella säkerheterna (obligationer) på mellan 0,5 och 0,75 % av obligationernas värde. Rapporter från Kanada tyder snarare på att kostnaderna ligger kring 1,0 %. För 1 miljon euro i betalningsgarantier skulle 1,0 % utgöra 10 000 euro per år.

11.5. Vilka åtgärder måste de nationella, regionala och lokala myndigheterna vidta för att följa direktivförslaget?

De nationella myndigheterna kommer att behöva inrätta (eller anpassa) och sedan underhålla system för reglering, inspektion och efterlevnadskontroll som motsvarar de krav som fastställs i direktivförslaget. I vilket omfång dessa uppgifter delegeras till regionala och lokala myndigheter kommer i många fall att bero på ländernas geologi, som i sin tur bestämmer huruvida (och i vilken utsträckning) kommersiellt lönsam utvinning av mineraler är möjlig.

De flesta extrakostnader som myndigheterna kommer att drabbas av har att göra med utgifter för anställning av extra teknisk och administrativ personal. Efter de första 5-10 åren, när det nya systemet har etablerat sig, kommer dessa kostnader sannolikt att sjunka. Antalet ny personal och de tekniska kvalifikationer som personalen behöver kommer att variera från land till land beroende på hur många avslutade, pågående och potentiella framtida gruvor, stenbrott och andra anläggningar för utvinningsindustrin landet har och av vilken typ dessa är. En grupp på fem personer på nationell regeringsnivå samt en kompletterande grupp på fem personer i den behöriga myndigheten kan väntas kosta något under en miljon euro per år (löner, andra personalkostnader, kontorsutrymme och andra nödvändiga inrättningar). På regional eller lokal nivå skulle det dessutom kunna behövs ytterligare administrativa resurser.

11.6. Vilka ekonomiska verkningar förväntas direktivförslaget få?

Nedanstående kostnadsberäkningar måste ses mot bakgrunden av att direktivet om deponering av avfall (1999/31/EG) ännu inte är tillämpligt på avfallshanteringsanläggningar för utvinningsindustrin. Med tanke på de potentiella följderna av tillämpningen av ramdirektivet om avfall och direktivet om deponering av avfall kan det med fog hävdas att där bestämmelserna i dessa direktiv måste tillämpas till fullo på avfall från utvinningsindustrin kommer extrakostnaderna för att följa bestämmelserna i det här förslaget att vara marginella.

Enligt resultaten från en undersökning som genomförts på uppdrag av kommissionen [45] ligger det aktuella nettovärdet [46] för det sammanlagda kostnadsflödet knappt under 670 miljoner euro, varav största delen förväntas falla på byggaggregatsektorn (50 %), den underjordiska kolgruvesektorn (21 %), den underjordiska metallgruvesektorn (12 %) och sektorn för specialleror och gips (9 %). Dessa beräkningar omfattar både de femton medlemsstaterna och de tio ansökarländerna, och grundas på antagandet att många befintliga anläggningar kommer att behöva anpassa sina avfallshanteringsmetoder i viss mån.

[45] Financial evaluation of a Proposal for a Directive on waste from the extractive industry, Symonds Group, november 2002. Ovan angivna kostnadsberäkningar är hämtade ur en uppdatering från 2001 utgående från det reviderade förslaget till ett direktiv.

[46] Konceptet med nettonuvärde (Net Present Value, NPV) används allmänt av finansanlytiker för att jämföra olika kassaflöden (till exempel serier av utgifter och/eller intäkter spridda över olika perioder av år). Nettonuvärdet är en beräkning av ett belopp i dagens pengavärde som motsvarar ett specifikt kassaflöde utgående från en viss ränta. På så sätt beaktas kostnaderna för att låna och/eller använda pengar, och det faktum att en euro i dag är värd mer än löftet om en euro någon gång i framtiden.

Undersökningen visar att det aktuella nettovärdet av de kostnader som underjordiska gruvor kommer att drabbas av under en fyrtioårsperiod skulle vara ungefär 83 miljoner euro. För att sätta detta i ett sammanhang kan det sägas att med en metallproduktion på ungefär 2 miljoner ton per år (grovt räknat), dvs. 80 miljoner ton på fyrtio år, skulle detta innebära en kostnad på ungefär 1 euro per ton utvunnen metall. Även om de siffror som undersökningen grundas på är mycket osäkra visar det ovan nämnda resultatet att de extra kostnader som skulle absorberas av konsumenterna eller läggas på metallkonsumenterna skulle vara små, uttryckta i procent.

I en undersökning som genomfördes 2001, om kostnader för att förbättra hanteringen av bearbetningsavfall (Costs of improving the management of mining waste) [47] utgick man från ett litet antal gruvor för att bedöma de allmänna kostnaderna för avfallshantering i metallgruvor. Kostnaderna beräknades uppgå till knappt 15 euro per ton bruten metall i zinkgruvor, och ungefär dubbelt så mycket i koppargruvor.

[47] A study on the costs of improving the management of mining waste, Symonds Group, oktober 2001 (se nätadress: http://europa.eu.int/comm/environment/ waste/studies/mining/mining_cost.pdf). De kostnadsantaganden som görs i denna undersökning utgår från situationen i utvinningssektorn innan bestämmelserna i direktivet om deponering av avfall trädde i kraft.

Om man kombinerar resultaten från den undersökningen med de beräkningar som nämns ovan (på 1 euro per ton bruten metall för nya avfallshanteringsåtgärder) kommer man fram till att kostnadsökningen för avfallshantering till följd av detta förslag skulle ligga mellan 5 och 10 % av de nuvarande avfallshanteringskostnaderna för många gruvor.

För byggaggregat beror den höga andelen av de sammanlagda kostnaderna på det relativt stora antalet dagbrott (20 000 i de nuvarande femton medlemsstaterna och uppskattningsvis 50 000 i ansökarländerna, varav de flesta är små och medelstora företag). Det aktuella nettovärdet för byggnadssten har uppskattats till 335 miljoner euro (dvs 33,5 miljoner per år utspritt på den tioårsperiod under vilken ett dagbrott normalt är i drift). Detta kan jämföras med sektorns omsättning (enbart i de femton nuvarande medlemsstaterna) på 35 000 miljoner euro och produktion av ungefär 2 650 miljoner ton byggnadssten per år [48]. Extrakostnaderna skulle därför uppgå till ungefär 0,1 % av omsättningen och 0,01 euro per ton sålt stenmaterial. De extrakostnader som skulle uppstå för små och medelstora dagbrott förväntas vara begränsade till ungefär 425 euro per år under driftsfasen och 625 euro per år under efterbehandlingsfasen.

[48] www.uepg.org

11.7. Innehåller direktivförslaget åtgärder för att ta hänsyn till de små och medelstora företagens särskilda situation?

Även om inga direkta undantag för små och medelstora företag ingår i direktivförslaget kommer de undantag som möjliggörs i praktiken i första hand att beröra sådana företag. För det första omfattas inte oförorenad matjord av förslaget. Dessutom omfattas inert avfall endast av ett begränsat antal bestämmelser. De flesta små och medelstora företag som potentiellt sett skulle ha kunnat påverkas av förslaget (stenbrott för prydnadssten, industrimineraler osv.) producerar endast icke-farligt inert avfall och oförorenad jord. Därigenom kommer de antingen inte att påverkas av bestämmelserna i detta direktiv, eller endast beröras av ett begränsat antal krav. Dessutom gäller artikel 6 (som berör förebyggande av allvarliga olyckshändelser och tillhandahållande av information till allmänheten) endast anläggningar som klassats i kategori A. Samma sak gäller för artikel 15 (som berör gränsöverskridande effekter). Även om vissa gruvor och stenbrott som drivs av små och medelstora företag kommer att klassas i kategori A vore det svårt att motivera att sådana företag då skulle tillåtas uppfylla lägre säkerhetsnormer än övriga företag i samma kategori.

12. Samråd med berörda parter

För att se till att så många olika berörda parter som möjligt konsulteras om förslagets potentiella tillämpningsområde och innehåll har kommissionens generaldirektorat för miljö organiserat en rad möten, workshops och tekniska seminarier, beställt flera undersökningar och satt upp en webbsida [49] om initiativet.

[49] http://europa.eu.int/comm/ environment/ waste/ mining.htm.

En undersökning om kostnaderna för förbättrad hantering av bearbetningsavfall (Costs of Improving the Management of Mining Waste) genomfördes av Symonds Group i oktober 2001. I den undersöktes de ekonomiska följderna av genomförandet av avfallshanteringsåtgärder. En annan undersökning om de tekniska aspekterna av hanteringen av bearbetningsavfall (Management of Mining, Quarrying and Ore-Processing Waste in The European Union), genomförd av konsultbolaget BRGM, offentliggjordes i april 2002. I den undersöktes avfallsmängderna och hanteringsmetoderna i EU. Båda undersökningar gjordes tillgängliga på GD Miljös webbsida (se ovan) när de hade slutförts.

Dessutom har tre arbetsdokument utarbetats. Dessa skall fungera som bas för specifika diskussioner med alla berörda parter (medlemsstaterna, kandidatländerna, olika sektorer inom näringslivet och icke-statliga organisationer). Resultaten av ovan nämnda undersökningar har också använts vid sammanställningen av dessa arbetsdokument. Även arbetsdokumenten har gjorts tillgängliga på webbsidan, tillsammans med de rådfrågade parternas skriftliga ställningstaganden. Det har också inrättats en e-postlåda till vilken olika berörda organ eller personer kan sända sina kommentarer.

De rådfrågade parternas ståndpunkter (medlemsstater, kandidatländer, näringslivet och icke-statliga organisationer) kan sammanfattas på följande sätt:

12.1. Medlemsstater och kandidatländer

Det har hållits tre möten med företrädare för medlemsstaterna och kandidatländerna.

De flesta länderna välkomnar Europeiska kommissionens initiativ att föreslå ett direktiv för att förbättra hanteringen av utvinningsindustrins avfall. Förslaget ses som en möjlighet att införa omfattande bestämmelser för denna avfallsström, med tanke på att bestämmelserna i direktivet om deponering av avfall anses vara olämpliga för denna typ av avfall.

I de viktigaste förslagen och inläggen togs följande frågor upp:

-Direktivets tillämpningsområde borde inriktas på sådant bearbetningsavfall som har störst potential att skada miljön. Man bör exempelvis undvika att onödigt belasta hanteringen av inert, icke-farligt avfall eller avfall från prospektering. Det har också hävdats att vissa krav är för preskriptiva och att man i stället borde låta många frågor lösas på medlemsstatsnivå eller i BAT-dokument.

-Klassificeringen av avfallsanläggningar är en viktig fråga eftersom det avgör tillämpningen av viktiga bestämmelser i direktivet. I allmänhet föredras ett flexibelt klassificeringssystem där driftsvillkoren kan beaktas till fullo, och som därför bör grundas på ett riskbedömningsförfarande.

-De tekniska bilagorna behöver inte vara alltför detaljerade, och det anses lämpligare att ta upp tekniska frågor i BAT-referensdokumentet. Därför föreslås det också att i direktivet införa lämpliga hänvisningar till BAT.

-Kravet att övergivna anläggningar för bearbetningsavfall skall inventeras och att saneringsskyldighet skall införas anses medföra ett krävande arbete som inte borde regleras på EU-nivå.

12.2. Näringslivet

Flera näringslivsorganisationer har konsulterats och lämnat kommentarer mellan 2001 och 2002. Hit hör följande:

IMA (Industrial Minerals Association) -Europa

EAA (European Aluminium Association)

UK Coal

Euromines (European Association of Mining Industries, Metal Ores & Industrial Minerals)

British Aggregates Association

Bundesverband Baustoffe Steine+Erden e.V. (Tyska byggmaterialföreningen)

CBI (Confederation of British Industries)

CEAMIM (Comité de las Empresas Andaluzas de Minería Metálica)

CECSO (European Solid Fuels Association)

CEPMC (Council of European Producers of Materials for Construction)

CERAME-UNIE (Liaison Office of the European Ceramic Industry)

CLC (Cobre Las Cruces S.A.)

FEAD (European Federation of Waste Management and Environmental Services)

OGP (International Association of Oil and Gas Producers)

RNGM (Rio Narcea Gold Mines S.A.)

The BANKS Group (Förenade kungarikets producenter av kol i dagbrott)

The Mining Association of the United Kingdom

UEPG (European Aggregates Association)

WVB (Wirtschaftsvereinigung Bergbau e.V.)

Deras ståndpunkter sammanfattas nedan:

-Flera organisationer stöder initiativet att införa en särskild rättslig EU-ram för utvinningsindustrins avfall, medan några få ifrågasätter behovet av en sådan ram. Förslagets potentiella inverkan på företagens konkurrenskraft och den extra förvaltningsbörda som kan uppstå har ifrågasatts. Det anses nödvändigt att klargöra förslagets koppling till ramdirektivet om avfall och till annan relevant EU-lagstiftning, gällande eller under förberedelse. Det föreslås också att förslaget bör undvika överlappning av gällande bestämmelser, särskilt i fråga om tillståndsförfaranden.

-Vad gäller förslagets tillämpningsområde har det föreslagits att uttrycket "avfall" bör definieras ordentligt, utgående från de metoder som används inom utvinningsindustrin. I synnerhet anses det att material som den kultiverade delen av jorden ner till C-horisont, avrymningsmassor och inert avfall bör undantas från förslagets tillämpningsområde eller behandlas i enlighet med varje materials potentiella risk. Vissa rådfrågade parter ansåg också att bestämmelserna om allvarliga olyckshändelser bör utelämnas ur förslaget och i stället tas upp endast i Seveso II-direktivet.

-Beträffande förslagets innehåll ansågs det att det bör vara flexibelt och undvika att vara för preskriptivt. Bestämmelserna skulle stå i proportion till de miljöproblem som sannolikt kan uppstå. De flesta rådfrågade parter höll med om att det behövs ett klassificeringssystem för avfallsanläggningar som grundas på riskbedömning. Arrangemanget av finansiella säkerheter bör ge tillräckligt spelrum för beslut i medlemsstaternas myndigheter. Det har också begärts att tillräckliga hänvisningar till BAT-dokumentet görs i hela texten.

12.3. Icke-statliga organisationer

Följande icke-statliga miljöorganisationer har varit inblandade:

Europeiska miljöbyrån (EEB)

Minewatch

WWF (Världsnaturfonden)

Deras ställningstaganden kan sammanfattas på följande sätt:

-Kommissionens initiativ till en särskild rättslig ram för bearbetningsavfall välkomnas. Organisationerna betonar att förslaget måste vara tillräckligt omfattande, och tydligt resultatorienterat. Det får inte vara alltför beroende av BAT. I synnerhet måste det på ett adekvat sätt täcka inert avfall, som kan ha en betydande föroreningspotential, men också andra viktiga frågor som gruvhål och olycksförsäkring.

-Förslaget bör helst formuleras på ett entydigt sätt, och uttrycket "avfall" bör definieras bättre. Direkta korshänvisningar till annan relevant EU-lagstiftning bör införas. Det hävdas att inventeringen av avslutade avfallsanläggningar skulle vara mindre belastande om den vore inriktad på dokumenterade betydande inverkningar, och det föreslås att man vid klassificeringen av anläggningar uttryckligen skall utgå från miljöaspekter.

12.4. Övriga

Kommentarer har också inkommit från följande:

EFG (European Association of Geologists)

Madrid School of Mines

SHCMOEI (Safety and Health Commission on the Mining and Other Extractive Industries)

Med undantag för SHCMOEI stöder dessa parter förslaget om hantering av avfall från utvinningsindustrin. Den behöriga personens roll i fråga om förebyggande av olyckor betonas. Övriga kommentarer och förslag överensstämmer i stort sett med näringslivets och de icke-statliga organisationernas ställningstaganden ovan.

Även projektet "ERMITE" (Environmental Regulation of Mine waters In The EU), som finansierats inom femte ramprogrammet för forskning har bidragit med vetenskapliga och tekniska råd (kontraktnummer EVK1-CT-2000-078).

2003/0107 (COD)

Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om hantering av avfall från utvinningsindustrin

EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR BESLUTAT FÖLJANDE

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 175.1 i detta,

med beaktande av kommissionens förslag, [50]

[50] EGT C..., ..., s. ...

med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande [51],

[51] EGT C..., ..., s. ...

med beaktande av Regionkommitténs yttrande, [52]

[52] EGT C..., ..., s. ...

i enlighet med förfarandet i artikel 251 i fördraget, [53] och

[53] Europaparlamentets yttrande av den [ ], rådets gemensamma ståndpunkt av den [ ] och Europaparlamentets beslut av den [ ].

av följande skäl:

(1) I kommissionens meddelande [54] "om säker gruvdrift: en uppföljning av den senaste tidens gruvolyckor", presenteras ett initiativ till reglering av hanteringen av avfall från utvinningsindustrin som en prioriterad åtgärd. Detta dokument skall komplettera andra initiativ avseende de planerade ändringarna av rådets direktiv 96/82/EG av den 9 december 1996 om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga olyckshändelser där farliga ämnen ingår [55], men också för att utarbeta ett dokument om bästa tillgängliga teknik för hantering av sten- och bearbetningsavfall från utvinningsindustrin inom ramen för rådets direktiv 96/61/EG av den 24 september 1996 om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar [56].

[54] KOM(2000) 664 slutlig.

[55] EGT L 10, 14.1.1997, s. 13.

[56] EGT L 257, 10.10.1975, s. 26.

(2) I sin resolution av den 19 juni 2001 om meddelandet uttryckte Europaparlamentet sitt starka stöd för ett direktiv om avfall från utvinningsindustrin.

(3) I Europaparlamentets och rådets beslut nr 1600/2002/EG av den 22 juli 2002 om fastställande av gemenskapens sjätte miljöhandlingsprogram [57] fastställs det som mål för avfall som fortfarande genereras att dess farlighetsgrad bör minskas och det bör medföra så liten risk som möjligt; företräde bör ges åt återvinning, särskilt materialåtervinning; mängden avfall som skall bortskaffas bör minimeras och bortskaffas på ett säkert sätt; avfall som är avsett att bortskaffas bör behandlas så nära uppkomstplatsen som möjligt, i den mån det inte leder till en minskning av effektiviteten i avfallshanteringen. I beslut nr 1600/2002/EG föreskrivs också utvecklingen av åtgärder för att förebygga stora olycksrisker som prioriterad insats inom området olyckor och naturkatastrofer, särskilt risker som uppstår inom utvinningsindustrin; dessutom föreskrivs utvecklingen av åtgärder avseende bearbetningsavfall. I beslut 1600/2002/EG föreskrivs även som prioriterad åtgärd att man skall främja hållbar förvaltning inom utvinningsindustrin för att på så sätt minska miljökonsekvenserna.

[57] EGT L 242, 10.9.2002, s. 1.

(4) I enlighet med målen för gemenskapens miljöpolitik behövs det minimikrav för att förebygga eller i möjligaste mån begränsa negativa effekter på miljön och folkhälsan som kan uppkomma till följd av hanteringen av avfall från utvinningsindustrin, exempelvis b