RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET om tillämpningen av gemenskapssystemet för fiske och vattenbruk under perioden 1996-1998

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET

om tillämpningen av gemenskapssystemet för fiske och vattenbruk under perioden 1996-1998

Innehållsförteckning

Inledning

1. RESURSFÖRVALTNING SAMT MILJÖASPEKTER

1.1. Bevarandeåtgärdernas inverkan på beståndens tillstånd under perioden 1996-1998

1.2. De nya instrumenten för förvaltning

1.3. TAC-systemet 1996-1998

1.4. Tekniska åtgärder

1.5. Bevarande av fiskeresurserna i Östersjön

1.6. Bevarande av fiskeresurserna i Medelhavet

1.7. Miljöaspekter

1.8. Vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiskerisektorn, STECF

1.9. Dialog

1.10. Forskning till stöd för den gemensamma fiskeripolitiken

2. OMSTRUKTURERING AV FISKESEKTORN

2.1. Minskning av fiskeansträngningen

2.2. Strukturstöd

2.3. Lagstiftningsarbete

3. DEN YTTRE FISKERIPOLITIKEN

3.1. Deltagande i regionala organisationer för fiskeförvaltning

3.2. Bilaterala fiskeavtal med tredje länder

3.3. Internationellt samarbete i Medelhavet

3.4. Internationella avtal och konventioner om fiske

4. MARKNADEN FÖR FISKERIPRODUKTER

4.1. Den gemensamma organisationen av marknaden för fiskeri- och vattenbruksprodukter

4.2. Kompensationssystem för de extra kostnader som orsakas vid avsättningen av vissa fiskeriprodukter från Azorerna, Madeira, Kanarieöarna och de franska departementen Guyana och Réunion

5. ÖVERVAKNING AV DEN GEMENSAMMA FISKERIPOLITIKEN

5.1. Inrättande av ett satellitbaserat system för fartygsövervakning (VMS)

5.2. Förvaltningsordning för fiskeansträngningen

5.3. Ändringar av "kontrollförordningen"

5.4. Förteckning över sådana beteenden som utgör allvarliga överträdelser av den gemensamma fiskeripolitikens bestämmelser

5.5. Ekonomiskt stöd

Slutsatser

Bilagor

INLEDNING

1. I artikel 14.1 i rådets förordning nr 3760/92 av den 20 december 1992 om ett gemenskapssystem för fiske och vattenbruk anges att kommissionen minst vart tredje år till Europaparlamentet, rådet och de gemenskapsorgan som företräder sektorn skall överlämna en rapport om tillämpningen av de åtgärder som vidtagits till följd av den förordningen, och särskilt dess artikel 8.

I denna rapport granskas de åtgärder som antagits och presenteras utvecklingen inom den gemensamma fiskeripolitiken under åren 1996-1998.

2. Inom området för bevarande och förvaltning av resurserna kan bland de viktigaste insatserna under perioden 1996-1998 nämnas inrättandet av ett system för att införa flexibilitet genom förvaltning av kvoter med fördelning mellan åren, antagandet av nya totala tillåtna fångstmängder, TAC, i Nordsjön för icke reglerade arter, antagandet av nya TAC i internationella vatten som förvaltas av regionala organisationer (kungsfisk, atlantoskandisk sill, tonfisk, svärdfisk) antagande av en ny rådsförordning om tekniska åtgärder, modernisering av Vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiskerisektorn, STECF, och inledandet av en dialog om förvaltningen av vissa fisken.

Det finns också områden där kommissionen anser att större framsteg borde ha uppnåtts, som genomförande av förvaltningsordningen för fiskeansträngning. Kontrollen av efterlevnaden av bestämmelserna om minsta tillåtna landningsstorlekar för vissa arter, särskilt i Medelhavet, genomfördes inte under perioden 1996-1998. Ett förslag från kommissionen att lösa denna fråga i Medelhavet antogs inte av rådet.

3. När det gäller strukturpolitiken antog rådet den 26 juni 1997 beslut nr 97/413 om mål och närmare bestämmelser för omstrukturering av gemenskapens fiskesektor under perioden 1997 till 2001 (FUP IV). Rådet kunde dock inte anta de mer ambitiösa mål som kommissionen ursprungligen hade lagt fram.

4. De viktigaste milstolparna i fråga om det internationella samarbetet var kommissionens anordnande av den andra diplomatkonferensen om fiskeförvaltning i Medelhavet (Venedig, december 1996), gemenskapens anslutning till tre regionala organisationer (ICCAT, IOTC och GFCM) samt gemenskapens ratificering av Förenta nationernas avtal om bevarande och förvaltning av gemensamma fiskebestånd och långvandrande arter. Detta avtal måste också ratificeras av medlemsstaterna.

På grund av den stora ökningen av antalet regionala organisationer och det allt mer komplicerade arbete som dessa organisationer bedriver, blir det allt svårare för kommissionen att utan några extra personalresurser säkerställa att gemenskapens intressen företräds och tillvaratas inom dessa organisationer. Kommissionen har tagit initiativ för att tillsammans med medlemsstaterna lösa denna fråga.

Samtidigt som rådet i slutsatserna från mötet den 30 oktober 1997 bekräftade avtalens roll och plats inom den gemensamma fiskeripolitiken, uppmanade det kommissionen att genomföra en kostnads- och intäktsanalys av gemenskapens fiskeavtal med tredje länder. På grundval av slutsatserna av denna studie, som nu har slutförts och överlämnats till rådet, liksom av andra synpunkter, måste kommissionen under år 2000 fastställa huvudinriktningen i ett eventuell nytt synsätt när det gäller gemenskapens politik för fiskeavtal. Kommissionen kommer eventuellt också att utnyttja detta tillfälle för att göra en allmän analys av det framtida fisket utanför gemenskapsvattnen.

5. Under perioden har inga större förändringar av lagstiftningen om marknadspolitiken genomförts. I december 1997 gav kommissionen ut ett meddelande om reformen av den gemensamma organisationen av marknaden och inledde därmed en debatt med industrin och inom gemenskapens institutioner i detta viktiga ämne. Kommissionens förslag om reformering av den gemensamma organisationen av marknaden lades fram i februari 1999.

6. Gemenskapssystemet för kontroll och efterlevnad, slutligen, har ändrats och förstärkts genom det gradvisa införandet av ett satellitbaserat fartygsövervakningssystem (VMS), antagandet av tilläggsåtgärder till systemet för förvaltning av fiskeansträngning samt ändringarna av förordning nr 2847/93 om kontroll (utökade kontroller efter landning, kontroll av tredje lands fartyg i gemenskapsvattnen, insyn och samarbete mellan nationella kontrollmyndigheter och kommissionen i fråga om övervakningsverksamheter).

Mindre positivt var att meddelanden om den fiskeansträngning som använts ibland försenades och var oprecisa. Dessutom antog rådet inte kommissionens förslag om att utöka gemenskapsinspektörernas befogenheter och lyckades därmed inte göra kontrollsystemets mer öppet vilket är avgörande för att det skall vara trovärdigt.

7. I artikel 14.2 i rådets förordning nr 3760/92 anges att rådet på grundval av en rapport från kommissionen om fiskets situation inom gemenskapen, före den 31 december 2002 skall besluta om vilka anpassningar som måste göras, särskilt när det gäller Shetlandsboxen och ordningen för tillträde till farvattnen innanför gränsen på 6-12 nautiska mil.

Tidsgränsen år 2002 har för många fiskare och andra parter i fiskerisektorn fått ett särskilt och symboliskt värde och har mycket tidigare än förväntat givit upphov till en debatt om den framtida gemensamma fiskeripolitiken. Europaparlamentet lade exempelvis redan i november 1997 fram en resolution om den gemensamma fiskeripolitiken efter år 2002.

8. Kommissionen tog i mars 1998 initiativ till att inleda ett samråd om den framtida gemensamma fiskeripolitiken. Ett frågeformulär sändes ut till representativa organisationer och sammanslutningar med ett intresse i fisket som yrkesfiskarnas organisationer, berednings- och saluföringssektorerna, fackföreningar, icke statliga miljöorganisationer, konsumentföreningar och forskningsinstitut. Samråden fortsatte fram till i mitten av 1999 med en rad regionala möten i medlemsstaterna.

I de svar som lämnades på frågeformuläret framfördes ofta kritik av den gemensamma fiskeripolitiken och de innehöll många krav och förslag till förändringar och förbättringar, särskilt i fråga om kontroll, kasseringar, insyn och intressenternas deltagande i fiskeförvaltningsprocessen. Majoriteten av de som svarade uttryckte dock sitt stöd för de grundläggande inslagen i den gemensamma fiskeripolitiken.

1. RESURSFÖRVALTNING SAMT MILJÖASPEKTER

1.1. Bevarandeåtgärdernas inverkan på beståndens tillstånd under perioden 1996-1998

Enligt vetenskapliga rapporter och särskilt de som utfärdats av ACFM [1] och STECF [2], har tillståndet för de flesta av fiskbestånden i gemenskapsvattnen eller för de bestånd som är gemensamma för dessa vatten och internationellt vatten eller tredje länders vatten varit otillfredsställande under hela den period de förvaltats enligt ordningen inom den gemensamma fiskeripolitiken. Detta gäller särskilt för de mest eftertraktade bestånden som torskfiskar (torsk, kolja, kummel etc.).

[1] Rådgivande kommittén för fiskevård: organ inom ICES (Internationella havsforskningsrådet) som svarar för den biologiska rådgivningen angående beståndens skötsel.

[2] Vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiskerisektorn som är ett rådgivande organ inrättat av kommissionen enligt artikel 16 i rådets förordning nr 3760/92.

Utnyttjandegraderna, som var mycket höga innan den gemensamma fiskeripolitiken inleddes 1983, förblev höga därefter, och trots att bevarandepolitiken inom den gemensamma fiskeripolitiken hejdade den kapplöpning efter fisk som kan utsätta bestånden för risk att kollapsa, lyckades den inte bygga upp bestånden till tillfredsställande nivåer. Den betydande (men fortfarande otillräckliga) minskning av utnyttjandet som har konstaterats under senare år för flera torskbestånd, och särskilt i fråga om Nordsjöbeståndet, kan ändå betraktas som en prestation.

De pelagiska bestånden (sill, makrill, sardin) är föremål för naturliga fluktuationer som bör bemötas med förvaltning i syfte att minska risken för utfiskning. 1995 konstaterades en plötslig minskning av de tidigare rikliga bestånden av Nordsjösill, en utveckling som bemästrades genom kraftfulla förvaltningsåtgärder redan samma år samt påföljande år. Faran kunde i detta fall undanröjas. En liknande situation, även om den inte var lika dramatisk, inträffade 1996 i fråga om makrill, varvid en nedskärning av TAC med 30 % lyckades vända den nedåtgående trenden för bestånden. Sardin är inte ännu underställt TAC-systemet eller någon annan gemenskapsregel som styr utnyttjandenivåer, men det kommer att krävas mycket kraftfulla insatser om de nationella (spanska och portugisiska) åtgärder som nyligen antogs visar sig otillräckliga för att vända den kraftiga nedgång som nyligen observerats.

Tillståndet för långvandrande arter, särskilt för tonfisk, började bli bekymmersamt i början av nittiotalet, men det krävde inga förvaltningsåtgärder förrän 1998 när betydande nedskärningar av TAC antogs för tonfisk i östra Medelhavet och i Atlanten. Ännu återstår att se om denna åtgärd har lett till en påtaglig förbättring av tillståndet för bestånden.

STECF granskade vid sitt möte den 26-30 april 1999 den senaste tidens utveckling av tillståndet för fiskbestånden. En sammanfattning av slutsatserna i STECF:s åttonde rapport ( SEK( 1999 ) 932 ) återfinns i bilaga II.

Det vetenskapliga samfundet, särskilt ICES, håller för närvarande på att utarbeta förvaltningsmål och förfaranden som är förenliga med försiktighetsmetoden enligt FAO:s uppförandekod för ansvarigt fiske. Stora framsteg har gjorts på detta område sedan 1997. Genom att anta förvaltningsåtgärder, och särskilt TAC, håller gemenskapen gradvis på att ansluta sig till detta tillvägagångssätt både för autonoma och gemensamma bestånd. I detta sammanhang slöt man 1998 en överenskommelse inom IBSFC [3] om att anta en handlingsplan för att återställa bestånden av vildlax i Östersjön i syfte att år 2010 uppnå 50 % av den potentiella produktionen av vildlax i samtliga laxälvar. Återuppbyggnadsplaner (sill, rödspätta, makrill) har också överenskommits eller håller på att diskuteras inom ramen för de årliga fiskesamråden med Norge.

[3] Fiskerikommissionen för Östersjön.

1.2. De nya instrumenten för förvaltning

I förordning nr 3760/92 anges att system för förvaltning av fiskeansträngning skall utnyttjas som ett sätt att reglera utnyttjandenivån. Detta, tillsammans med inrättandet av en flerårig ram för förvaltningsbeslut (mål och strategier) utgjorde en nyhet när denna grundförordning antogs.

Detaljerade system för fiskeansträngning antogs för gemenskapens västliga vatten i Atlanten och i Östersjön, trots att de inte har varit helt framgångsrika när det gällt att reglera utnyttjandenivån. Även om de fleråriga utvecklingsprogrammen för fiskeflottorna (FUP) främst syftar till att minska fiskekapaciteten, har de i viss utsträckning inriktats på att minska fiskeansträngningen i somliga fisken, varvid de har rönt ett visst mått av framgång.

När det gäller den fleråriga ramen för beslutsfattande, kunde rådet inte fatta beslut om det förslag om förvaltningsmål och strategier som lades fram 1993. Sedan dess har kommissionen inte förnyat sitt förslag. Vissa framsteg har dock därefter uppnåtts genom att

- bestämmelser om förvaltning av kvoter med fördelning mellan åren har blivit helt operativa (rådets förordning nr 847/96),

- FUP i sig själva utgör en flerårig förvaltningsmetod, med särskilda mål för minskning av utnyttjandegrader,

- mål efter halva tiden har antagits och följts för Östersjölax, Nordsjösill och rödspätta samt västlig makrill.

1.3. TAC-systemet 1996-1998

Gemenskapen har fortsatt att årligen anta bestämmelser för att för de flesta utnyttjade bestånd fastställa TAC, den andel av dessa som skall tillfalla medlemsstater och tredje länder och tilldelningen till medlemsstaterna i form av fiskkvoter. Framträdande inslag i TAC-systemet under perioden 1996-1998 var följande:

- Fortsättning och förstärkning av politiken för minskning av "pappersfisk [4]" (i de flesta fall för vissa försiktighets [5]-TAC).

[4] Denna term används för TAC och kvoter som med råge överstiger de faktiska fiskemöjligheterna och därför har liten effekt när det gäller att begränsa fångsterna.

[5] "Analytisk" TAC är de fångstmängder som fastställs för bestånd som är föremål för fullständig vetenskaplig bedömning följt av en fångstprognos inom ramen för olika förvaltningsscenarier. I övriga fall kallas TAC för "försiktighets"-TAC.

- Nya TAC har antagits i internationella vatten som omfattas av regionala organisationer för fiskeförvaltning (kungsfisk, atlantoskandisk sill, tonfisk, svärdfisk).

- Nya TAC har antagits i Nordsjön i syfte att förhindra att fiskeansträngningen utökas för icke reglerade arter (tobis, vissa plattfiskar, pigghaj, marulk och räkor).

- Tilldelning av kvoter för vissa bestånd som är underställda TAC men vilka ännu inte har fördelats mellan medlemsstaterna och därför riskerar överfiskning (taggmakrill, blåvitling, skarpsill).

- Fastställande av bestämmelser om flexibilitet genom fördelning av kvoter mellan åren (rådets förordning nr 847/96).

Den sistnämnda förordningen förtjänar särskild uppmärksamhet. Ett viktigt krav i den förnyade gemensamma fiskeripolitiken 1992 var att förse systemet för TAC och kvoter med en viss grad av flexibilitet, knuten till fastställande av fleråriga mål och strategier. Obetydliga framsteg gjordes i fråga om det senare förslaget, men flexibilitetsystemet har visat sig vara ett effektivt förvaltningsinstrument som bland annat har bidragit till följande:

- Att avskräcka från att kvoter överskrids.

- Att kvoterna utnyttjas mer effektivt.

- Ett bättre övervakningssystem både från medlemsstaternas och kommissionens (generaldirektoratet för fiske) sida.

- Att stimulera till byte av kvoter mellan medlemsstaterna.

1.4. Tekniska åtgärder

Efter de åtgärder som inleddes 1996 genomfördes en kodifiering av den viktigaste lagstiftningen om tekniska åtgärder (rådets förordning nr 3094/86 av den 7 oktober 1986) vilket ledde till antagandet av rådets förordning nr 894/97 av den 29 april 1997. Detta har gjort att lagstiftningen, som tidigare var spridd över många förordningar, har blivit betydligt lättare att förstå samtidigt som kontrollen av att bestämmelserna följs har underlättats.

Samtidigt fortsatte förfarandet för att se över denna lagstiftning som planerat och den 25 juni 1996 överlämnade kommissionen sitt förslag till en ny rådsförordning om tekniska åtgärder för bevarande. De nya förslagen vilar på följande grundläggande principer:

- Att harmonisera nätmaskornas storlek över hela det område som omfattas av förordningen.

- Att betydligt minska den andel fisk som måste kasseras.

- Att införa mer selektiva fiskeredskap.

- Att förenkla reglerna och göra dem lättare att övervaka och kontrollera.

Den 30 mars 1998 antog rådet formellt förordning nr 850/98 "om bevarande av fiskeresurserna genom tekniska åtgärder för skydd av unga exemplar av marina organismer". Under 1999 kompletterade ytterligare två rådsförordningar uppsättningen av åtgärder genom att lösa vissa tekniska detaljer som att ange de regler som skall gälla när nät med olika maskstorlek används under samma resa. Den nya lagstiftningsramen kommer att börja tillämpas den 1 januari 2000.

Trots att rådet inte helt kunde godta alla de ändringar som kommissionen föreslagit, utgör den nya lagstiftningsramen ett betydande framsteg när det gäller förbättring av fiskemetoder, särskilt på området för skydd av ungfisk.

I början av 1998 återupptogs debatten om kommissionens ursprungliga förslag från 1994 om förbud mot användande av drivgarn. Efter en utdragen debatt enades rådet i juni 1998 om ett gradvis införande av förbud mot drivgarn som kommer att träda i kraft helt den 1 januari år 2002 (rådets förordning nr 1239/98 av den 8 juni 1998). Detta förbud som gäller alla gemenskapsfartyg i hela världen (förutom i Östersjön) kommer att få en mycket stor positiv effekt för bevarandet av små valarter och vissa fiskarter. Fram till den 1 januari 2002 kommer den nuvarande högsta tillåtna längden för drivgarn på 2,5 km att fortsätta gälla.

1.5. Bevarande av fiskeresurserna i Östersjön

Rådets förordning nr 1866/86 om fastställande av vissa tekniska åtgärder för bevarande av fiskeresurserna i Östersjön, Bälten och Öresund har ändrats flera gånger för att införliva tekniska bestämmelser som antagits av IBSFC. Dessa bestämmelser avsåg främst säsongsmässiga fiskestopp för att skydda bestånden av torsk och lax samt tekniska specifikationer för fiskeredskapen (nätmaskornas storlek, selektionspaneler i trålar) vilka förväntas bidra till återuppbyggnad av bestånden i Östersjön. Följaktligen kodifierades förordning nr 1866/86 i syfte att göra det lättare att förstå bestämmelserna och kontrollera efterlevnaden. Den nya kodifierade versionen är rådets förordning nr 88/98 av den 18 december 1997.

1.6. Bevarande av fiskeresurserna i Medelhavet

Flera ändringar har införts i rådets förordning nr 1626/94 i syfte att genomföra de rekommendationer som ICCAT utfärdat för förvaltning av tonfisk och svärdfisk. Dessa åtgärder avsåg minsta tillåtna landningsstorlekar, säsongsmässiga fiskestopp och begränsningar av användning av flygplan som hjälp vid fiskeinsatser.

Som en följd av de problem som uppstått när det gällt kontrollen av att bestämmelserna om minsta tillåtna landningsstorlekar för vissa arter följs framlade kommissionen ett förslag till ändring av förordning nr 1626/94 som syftade till att införa en gradvis anpassning av fiskemetoderna till lagstiftningen (KOM(96)128). Efter det att Europaparlamentet avstyrkt förslaget, antogs det inte av rådet. Problemet med minsta tillåtna landningsstorlekar måste lösas inom ramen för det nya GFCM .

1.7. Miljöaspekter

I mars 1997 deltog flera medlemsstater och kommissionen i det mellanliggande ministermötet om integrering av fiske- och miljöfrågor i Bergen, Norge. Detta möte ägde rum inom ramen för Nordsjökonferensen och ledde till att slutsatser antogs.

Kommissionen ombads av rådets ordförandeskap att under det första halvåret 1998 utarbeta en rapport om genomförandet av de ovannämnda slutsatserna inom gemenskapen. Kommissionen lade fram sin rapport i maj 1998 (Meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet "Rapport om genomförandet av slutsatserna från det mellanliggande ministermötet" KOM (1998)326, 19.5.1998) vilken i allmänhet mottogs väl av både rådet och parlamentet. Kommissionen uppmanades att lägga fram en andra rapport under 1999.

I december 1998 informerade kommissionen rådet att den hade bett ICES om ett utlåtande i frågan om de eventuella negativa effekter som fisket efter tobis i västra Nordsjön kan få för födotillgången för vissa sjöfågelarter. Kommissionen meddelade att den skulle utvärdera ICES:s utlåtande när den erhållit detta och överväga om det skulle vara lämpligt att föreslå begränsningar av det berörda fisket efter tobis.

I oktober 1998 deltog gemenskapen i FAO:s samråd om förvaltning av fiskekapacitet, hajfiske och oförutsedd fångst av sjöfåglar vid fiske med långrev. Utkast till åtgärdsplaner för bevarande och förvaltning av hajar och för att minska oförutsedd fångst av sjöfåglar vid fiske med långrev antogs. FAO:s fiskekommitté har schemalagt formellt antagande av dessa åtgärdsplaner till 1999.

Den 21 juni 1998 godkände rådet en gemenskapsstrategi för biologisk mångfald (KOM (1998)42). Strategin innefattar krav på att sektorsvisa åtgärdsplaner skall utarbetas och vara slutförda i början av 2000 vilka skall trygga genomförandet av de mål som beskrivs i strategin. När det gäller fiskesektorn kan målen i gemenskapens strategi för biologisk mångfald sammanfattas i följande två huvudpunkter:

- Att bevara kommersiellt fiskade arter av marina fiskarter, i syfte att uppnå hållbara bestånd, fiskemöjligheter och livsmedelstillgång.

- Att minska den påverkan som fiske- och vattenbruk har på andra beståndsdelar i ekosystemet, dvs. på icke målarter (på alla beskattningsnivåer) och marina ekosystem.

1.8. Vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiskerisektorn, STECF

Kommissionen har givit STECF nya impulser genom att utöka gruppen med experter som har kvalifikationer på området för fiskeriekonomi och miljö. I syfte att underlätta för kommittén att genomföra de uppgifter som den anförtrotts i enlighet med artikel 16 i förordning nr 3760/92, omstrukturerades STECF 1997 och delades upp i fyra undergrupper, av vilka några är ständiga. De fyra grupperna handhar den årliga analysen av beståndsstatusen, ekonomiska bedömningar, miljöfrågor respektive fastställer forskningsbehov.

Samtidigt har arbetet inom STECF hängt nära samman med ett antal gemensamma åtgärder som främjats av kommissionen inom ramen för forskningsprogrammen AIR och FAIR. STECF:s förbättrade struktur och funktion resulterade 1998 i att kommittén för första gången lade fram en utvärdering av de ekonomiska följderna av fiskbeståndens tillstånd och i början av 1999 den första heltäckande rapporten om situationen för alla bestånd av gemenskapsintresse.

1.9. Dialog

Under 1997 tog kommissionen initiativ till en rad regionala möten som syftade till att utbyta synpunkter om förvaltningen av vissa fisken. I dessa möten deltog bland annat företrädare för nationella myndigheter, branschen, samt vetenskapsmän och ekonomer. Fem sådana möten ägde rum 1997. På grundval av dessa möten gav kommissionen ut rapporten "Granskning av frågor som rör förvaltningen av särskilda fiskeverksamheter" (KOM(1998) 145, 18.3.1998). Efter det att diskussioner hållits i rådet om denna rapport, kände sig kommissionen uppmuntrad att fortsätta och ytterligare utveckla denna process. Detta resulterade i att ytterligare fem regionala möten hållits fram till 1999.

1.10. Forskning till stöd för den gemensamma fiskeripolitiken

Förvaltningen av fiskeresurserna kräver beslut som måste fattas på basis av vetenskapliga analyser. Stora krav ställs sålunda på fiskeforskningen som också måste förutse och anpassa sig till den gemensamma fiskeripolitikens utveckling och föränderliga sociala förväntningar. För att främja denna forskning kan kommissionen anslå vissa av de medel som ställts till förfogande inom ramen för ramprogrammen för forskning till projekt som valts ut genom förslagsinbjudan.

Under perioden 1996-1998 ställdes medel ur det fjärde ramprogrammet till förfogande för forskning på området för fiske och vattenbruk genom det särskilda FAIR-programmet (forskningsprogram för fiske och vattenbruk inklusive jordbruksindustri, skogsbruk, vattenbruk och landsbygdsutveckling). Detta program syftade till att främja fiske- och vattenbruksforskning för att

- bedöma miljöfaktorernas inverkan på marina resurser liksom fiskets och vattenbrukets ekologiska effekter,

- förbättra bedömningen av bestånden liksom fiskeförvaltningstekniker och selektiviteten i fiskefångsten,

- analysera de socioekonomiska aspekterna på fiskerinäringen,

- främja vattenbruk genom studium av fiskbiologi,

- öka värdet på fisk- och skaldjursprodukter.

Under samma period kunde kommissionen därutöver anslå betydande ekonomiska summor som bidrag till vetenskapliga och tekniska studier till stöd för den gemensamma fiskeripolitiken. Dessa studier syftade antingen till att samla in välbehövlig vetenskaplig information för att mata in i de databaser som krävs för att bedöma beståndens tillstånd, särskilt när det gäller fiskbestånd för vilka det fastställts försiktighets-TAC, eller till att analysera mycket specifika frågor, där svaren var av direkt relevans för förvaltningen av gemenskapens fiskeverksamheter [6].

[6] Det bör påpekas att det även finns ett "forskningsinslag" i gemenskapens yttre förbindelser på fiskeområdet. Under perioden 1996-1998 uppgick åtagandebemyndigandena för forskning enligt fiskeavtalen till 23 175 498 euro, medan åtagandebemyndigandena för stöd till regionala fiskeriorganisationers forskningsprojekt uppgick till 327 341 euro.

2. OMSTRUKTURERING AV FISKESEKTORN

När det gäller minskningen av fiskeansträngningen, sammanfaller den period som den här rapporten täcker med slutförandet av det tredje fleråriga utvecklingsprogrammet för fiskeflottorna, FUP III (1994-1997) och början av FUP IV (1997-2001).

När det gäller strukturpolitiken i allmänhet, är den period som denna rapport omfattar inbegripen i strukturfondernas programperiod 1994-1999.

2.1. Minskning av fiskeansträngningen

Fleråriga utvecklingsprogram (FUP) för fiskeflottorna syftar till att lösa problemet med överflödig fiskekapacitet. I dessa program sätts mål för flottans tonnage och maskinstyrka som måste uppfyllas före programperiodens utgång.

Den tredje generationen av dessa program (FUP III) löpte från den 1 januari 1992 till den 31 december 1996. En rapport om de slutliga resultaten av FUP III överlämnades till rådet och Europaparlamentet i juli 1997 (KOM(1997) 352 slutlig).

I den rapporten uppgavs att gemenskapens flotta minskades med cirka 300 000 BRT och ungefär 790 000 kW, eller med cirka 15 % respektive 9,5 % under perioden 1991- 1996. Flottans kapacitet den 31.12.1996 låg 11 % under de övergripande målen för tonnage och 5 % under de övergripande målen för maskinstyrka.

Samtidigt som dessa totala resultat var tillfredsställande, uppnåddes de genom att vissa medlemsstater uppfyllde eller överskred de nedskärningar som krävdes för att nå målen i deras respektive program medan andra inte lyckades uppnå sina mål. Italien, Frankrike, Förenade kungariket och Nederländerna misslyckades med att nå sina övergripande mål i respektive FUP. Endast Portugal, Spanien och Danmark nådde såväl sina övergripande mål som målen för varje flottsegment. Övriga medlemsstater uppnådde sina övergripande mål men misslyckades med att nå målen i ett eller flera segment.

I syfte att förbereda den fjärde generationens program (FUP IV), sammankallades en grupp av oberoende experter 1996 för att granska tillståndet för bestånden och ge sina synpunkter på vilka minskningar av fiskeansträngning som krävdes. Gruppens slutsatser utgjorde den vetenskapliga basen för kommissionens förslag till rådets beslut om riktlinjer för de fleråriga utvecklingsprogrammen för fiskeflottorna för perioden 1 januari 1997 - 31 december 2001.

Rådet godtog inte storleken på de nedskärningar av fiskeansträngningen som kommissionen föreslagit. I det kompromissförslag som det irländska ordförandeskapet utarbetade och som antogs i juni 1997, hade nedskärningstakterna för segmenten vägts i förhållande till hur stor andel av den totala fångsten som utgörs av fisk från bestånd som riskerar utfiskning och från överfiskade bestånd.

Detta medförde att målen i FUP IV blev mycket mindre ambitiösa än de som kommissionen hade föreslagit och innebar att de övergripande målen för gemenskapsflottan motsvarade en minskning av fiskeansträgning med cirka 5 % över den berörda femårsperioden. Detta är ungefär hälften av den minskning som uppnåddes genom FUP III. Därutöver valde sex medlemsstater (Frankrike, Tyskland, Irland, Nederländerna, Sverige och Förenade kungariket) att uppnå sina mål i vissa segment genom att anpassa såväl aktivitet som kapacitet. Detta innebär att målen i FUP IV uttryckt som kapacitet motsvarar en minskning mellan 2 % och 3 %.

Rådets bristande ambitioner förklarar de resultat som uppnåtts: resultaten av FUP IV i slutet av 1997 pekade på att gemenskapsflottans kapacitet hade minskats med 2 % i tonnage och 3 % i maskinstyrka under programmets första år. Den 1 januari 1998 låg gemenskapsflottan redan cirka 16 % under de slutliga målen för FUP IV uttryckta i tonnage och 7 % under de slutliga målen uttryckta i maskinstyrka.

Under 1998 besökte tjänstemän från kommissionen alla berörda medlemsstater för att kontrollera att de uppgifter som använts för att fastställa FUP IV var riktiga, som fångstens sammansättning och, när det gällde de sex länder som hade valt att minska aktiviteten, för att kontrollera att utgångsvärdena för aktiviteten var korrekta och att systemet för kontroll av fiskeansträngning tillämpades på rätt sätt. På grundval av resultaten har ändringar föreslagits i programmen för Frankrike (målen för de franska utomeuropeiska departementen), Sverige (överföring av kapacitet från bottentrålare till flyttrålare), Tyskland (rättelse av utgångsvärdet för bomtrålares aktivitetsnivå), Finland (tekniska rättelser som avsåg fartygens fördelning på olika segment) och Nederländerna (ändring av historiska uppgifter).

Under 1998 inrättades också en arbetsgrupp med tjänstemän från kommissionen och från de italienska myndigheterna och som har till uppgift att uppdatera det italienska flottregistret. Detta arbete hade i stort sett slutförts i slutet av 1998 och har lett till att en ändring har föreslagits av det italienska FUP.

2.2. Strukturstöd

Genomförandet av strukturstödet till fiskesektorn fortskred generellt sett smidigt efter en besvärlig start som berodde på att man 1994-1995 övergick från ett system där kommissionen stod för den direkta förvaltningen av projekten till ett övergripande programförvaltningssystem i partnerskap mellan medlemsstaterna och kommissionen, varvid förvaltningen av själva projekten överförts till medlemsstaterna.

Utöver stöd för minskning av fiskeansträngning och för förnyelse av flottan, som har tagit hälften av gemenskapsmedlen i anspråk, utnyttjades majoriteten av de återstående medlen till att hjälpa sektorn att uppfylla kraven i gemenskapsnormerna när det gäller hygien, folkhälsa, arbetsvillkor och miljöhänsyn. Dessa åtgärder avsåg fiskefartyg, vattenbruksanläggningar, beredningsanläggningar för fisk- och vattenbruksprodukter liksom utrustning för lagring, hantering och för saluföring av dessa produkter.

Gemenskapsstöd bidrog också till inrättandet av gemensamma företag, till skydd och utveckling av kustområdenas fiskeresurser, till åtgärder för tillfälligt upphörande av fiskeverksamheter i särskilda fall, till byggnation av kollektiva hamnutrustningar och till säljfrämjande åtgärder till förmån för fiske- och vattenbruksprodukter. Det är beklagligt att medlemsstaterna endast i begränsad omfattning har utnyttjat möjligheterna till samfinansiering av socioekonomiska åtgärder och kollektiva insatser genomförda av fiskeindustrin själv.

Utöver de program som särskilt utformats för sektorn, mottog de kustområden som är mest beroende av fisket också stöd inom ramen för gemenskapsinitiativet Pesca eller inom ramen för utvecklingsprogrammen eller de regionala omställningsprogrammen (mål 1, 2 eller 5b i strukturfonderna).

2.3. Lagstiftningsarbete

Rådets beslut om riktlinjer för FUP IV antogs i juli 1997 [7]. Det följdes av antagandet av kommissionens tretton beslut om fastställande av ett flerårigt utvecklingsprogram för var och en av de berörda medlemsstaterna [8].

[7] Rådets beslut 97/413/EG av den 26 juni 1997 om mål och närmare bestämmelser för omstrukturering av gemenskapens fiskerisektor under perioden från och med den 1 januari 1997 till och med den 31 december 2001 i syfte att uppnå bestående jämvikt mellan resurserna och utnyttjandet av dessa (EGT L 175, 3.7.1997 s. 27-32).

[8] Kommissionens beslut 98/119/EG till och med 98/131/EG (EGT L 39,12.2.98, s. 1-84).

Med antagandet av FUP IV, och med hänsyn till den allt viktigare roll som flottregistret kommer att spela på andra områden inom gemenskapens fiskerilagstiftning, har förordning nr 109/94 ersatts med tre separata förordningar. En av dessa förordningar handlar om överföring av uppgifter om fartygens fysiska egenskaper [9], en annan om överföring av uppgifter beträffande segmentindelningen av flottan samt fiskeansträngning inom ramen för FUP [10], och den tredje förordningen handlar om överföring av uppgifter om fiskeansträngning inom ramen för förordning nr 685/95 och nr 779/97 [11].

[9] Kommissionens förordning (EG) nr 2090/98 av den 30.9.98 (EGT L 266, 1.10.98, s. 27-35).

[10] Kommissionens förordning (EG) nr 2091/98 av den 30.9.98 (EGT L 266, 1.10.98, s. 36-46).

[11] Kommissionens förordning (EG) nr 2092/98 av den 30.9.98 (EGT L 266, 1.10.98, s. 47-58).

För att hantera följderna av tekniska åtgärder som begränsar och därefter förbjuder användning av drivgarn, beslutade rådet på ett förslag från kommissionen om två särskilda åtgärder under 1997 respektive 1998, vilka syftar till att främja omställning av de berörda fiskeaktiviteterna [12].

[12] Rådets beslut av den 28 april 1997 (97/292/EG) [EGT L 121, 13.5.1997] och av den 17 december 1998 (1999/27/EG) [EGT L 8, 14.1.1999].

Därutöver har förordningen om strukturstöd till fiskesektorn som varit i kraft sedan 1993 [13], och ändrats fyra gånger mellan 1995 och 1997, konsoliderats [14].

[13] Rådets förordning (EG) nr 3699/93, av den 21 december 1993, om kriterier och förfaranden för gemenskapens strukturstöd inom fiskeri- och vattenbrukssektorn och för beredning och avsättning av dess produkter [EGT L 346, 31.12.1993].

[14] Rådets förordning (EG) nr 2468/98, av den 3 november 1998 [EGT L 312, 20.11.1998]

Slutligen antog kommissionen 1998 lagförslagen om strukturfondernas program för perioden 2000-2006. [15] Förordningarna om "strukturåtgärdspaketet" som innefattade förordningen om FFU, antogs den 21 juni 1999 [16].

[15] I synnerhet: förslag till rådets förordning om allmänna bestämmelser för strukturfonderna och förslag till rådets förordning om fonden för fiskets utveckling [EGT C 176, 9.6.1988]; förslag till rådets förordning om förfaranden och villkor för strukturåtgärderna inom fiskerisektorn [EGT C 16, 21.1.1999].

[16] EGT L 161, 26.6.1999.

3. DEN YTTRE FISKERIPOLITIKEN

3.1. Deltagande i regionala organisationer för fiskeförvaltning

Det alarmerande tillstånd som råder för majoriteten av fiskbestånden har lett till en förstärkning av det internationella samarbetet för förvaltning av resurser som finns både inom och utanför exklusiva ekonomiska zoner.

Detta förstärkta samarbete har också lett till en utveckling av den internationella rättsordningen och till ett erkännande av den ytterst viktiga roll som de regionala fiskeförvaltningsorganisationerna spelar när det gäller förvaltning och bevarande av fiskeresurserna.

Gemenskapen deltar i denna utveckling och har bedrivit en aktiv politik för att företräda och försvara sina intressen inom de regionala organisationerna. Gemenskapen är avtalsslutande part i tio organisationer och observatör i ytterligare två. Under de senaste fyra åren har den anslutit sig till tre organisationer (ICCAT, IOTC, GFCM). Dessutom är gemenskapen särskilt engagerad i fastställande och inrättande av fiskeorganisationen för Sydostatlanten och i ordningen för Sydvästatlanten. Gemenskapen har visat sitt intresse att spela en aktiv roll i bildandet av organisationen för västra och centrala delen av Stilla havet och har ansökt om anslutning till IATTC.

Gemenskapens ökade deltagande i de regionala organisationernas arbete motiveras av en vilja att medverka aktivt såväl när det gäller fastställande av åtgärder för bevarande och förvaltning av de resurser som utnyttjas av gemenskapens fiskare som fastställande av system för kontroll och efterlevnad.

I detta syfte spelade gemenskapen en aktiv roll under arbetet för att fastställa de kontrollarrangemang och -system som antogs i november 1998 av NEAFC liksom kontrollåtgärder för att stävja illegalt fiske som antagits av ICCAT, NAFO och CCAMLR.

Gemenskapens fiskefartyg är skyldiga att följa det ständigt ökande antal tekniska åtgärder som antas av de regionala organisationerna. Som avtalsslutande part i dessa organisationer har gemenskapen rättsligt ansvar att se till att de bindande rättsakter som de regionala fiskeorganen antar i tid införlivas i gemenskapens rättsordning.

Därför framlade kommissionen 1996 ett förslag till rådet om ändring av förordning 3760/92 för att införa en behörighetsdelegering från rådet till kommissionen när det gäller införlivande i gemenskapsrätten av bindande rättsakter som antagits inom ramen för internationella fiskeriorgan och som avser tekniska åtgärder, fiskeredskap och fångstmetoder (Förslag till rådets förordning om ändring av förordning nr 3760/92/ KOM/96/0350 slutlig, 18.9.1996).

Dessvärre antog inte rådet kommissionens förslag och gemenskapen löper nu risken att på grund av de utdragna interna förfarandena inte alltid kunna säkerställa punktligt genomförande av internationella bindande rättsakter.

3.2. Bilaterala fiskeavtal med tredje länder

Rådets förordning nr 1181/98 av den 4 juni 1998 ändrade förordning 3760/92 genom att ge rådet behörighet att på grundval av artikel 4 i den senare förordningen fastställa fiskemöjligheter i gemenskapens vatten för tilldelning till tredje länder och att ange under vilka tekniska förutsättningar fångsterna skall göras.

Under perioden 1996-1998, slöt gemenskapen nya fiskeavtal med Lettland, Estland, Litauen, Marocko, Mauretanien och Gabon.

Mer allmänt kan nämnas att samtidigt som rådet ånyo bekräftade avtalens roll och plats i den gemensamma fiskeripolitiken anmodade det i slutsatserna från mötet den 30 oktober 1997 kommissionen att genomföra vissa ändringar i syfte att förbättra deras funktion. Rådet ombad särskilt kommissionen att genomföra en kostnads- och intäktsanalys av de fiskeavtal som gemenskapen slutit med tredje länder. På grundval av slutsatserna av denna studie men också av andra synpunkter, kommer kommissionen under år 2000 att fastställa de breda dragen i ett eventuellt nytt synsätt när det gäller gemenskapens politik för fiskeavtal. Denna omorientering är särskilt avsedd att göra det möjligt att ändra den ram inom vilka dessa avtal förhandlas och genomförs, varvid hänsyn tas till behovet att se till att de sluts med en positiv balans mellan kostnader och intäkter och att de överensstämmer med andra inslag i den gemensamma fiskeripolitiken samt med Europeiska unionens politik på andra områden. Kommissionen kommer också att ta hänsyn till behovet av att se till att fiskeavtalen överensstämmer med utvecklingspolitikens mål. Vid utarbetandet av fiskeavtal med utvecklingsländer kommer kommissionen att verka för en dialog om hur parterna på bästa sätt skall genomföra uppförandekoden för ansvarigt fiske. Avtalen måste vara förenliga med de insatser som fiskerinäringen måste bidra med till utvecklingen av landsbygden och den lokala näringen.

3.3. Internationellt samarbete i Medelhavet

Efter ministermötet på Kreta 1994 anordnade kommissionen ett andra ministermöte i Venedig 1996. Denna andra konferens gjorde det möjligt att utvidga samarbetet mellan alla länder vars fartyg fiskar i Medelhavet. Konferensen fann att det är ytterst viktigt att utvidga det multilaterala samarbetet, särskilt inom ramen för det Allmänna fiskerirådet för Medelhavet (GFCM) för säkerställa hållbar förvaltning av fiskeresurserna i Medelhavet.

Gemenskapen anslöt sig till GFCM 1998 och deltog redan vid organisationens årsmöte som full medlen i nära samarbete med de fyra medlemsstater som gränsar till Medelhavet och som också förblir medlemmar under den delade behörigheten mellan gemenskapen och medlemsstaterna i detta sammanhang.

Med gemenskapens anslutning kunde kommissionen ge impulser till en reform av GFCM som syftar till att föra detta organ närmare de mest effektiva multialterala organisationerna. Sålunda inrättades en vetenskaplig fiskerikommitté, de regelbundna mötena blev årliga och principen om en fristående budget (som för närvarande är under förhandling) antogs.

Det bör dessutom betonas att efter de förvaltningsrekommendationerna som ICCAT liksom GFCM utfärdat, antog gemenskapen kvoter för tonfisk i östra Atlanten och Medelhavet. Detta innebar att gemenskapens system för TAC och kvoter sedan 1998 för första gången också gäller för Medelhavet.

3.4. Internationella avtal och konventioner om fiske

Gemenskapen anslöt sig 1996 till "Avtalet om att främja fiskefartygens iakttagande av internationella bevarande- och förvaltningsåtgärder på det fria havet" [17].

[17] Rådets beslut 96/428/EG av den 25 juni 1996, EGT L 177, 16.7.99, s. 24.

Detta avtal förhandlades under FAO:s beskydd och utgör en del av uppförandekoden för ansvarigt fiske. Avtalet har ännu inte trätt i kraft.

Rådet antog 1998 ett beslut om att gemenskapen skulle ratificera Förenta nationernas avtal om bevarande och förvaltning av gränsöverskridande bestånd och långvandrande bestånd [18]. Gemenskapen kommer att deponera sitt ratifikationsinstrument samtidigt med att medlemsstaterna deponerar sina nationella ratifikationsinstrument. Detta avtal har inte ännu trätt i kraft.

[18] Rådets beslut 98/414/EG av den 8 juni 1998, EGT L 189, 3.7.1998 s. 2.

4. MARKNADEN FÖR FISKERIPRODUKTER

4.1. Den gemensamma organisationen av marknaden för fiskeri- och vattenbruksprodukter

Sedan juli 1996, håller den gemensamma organisationen av marknaden för fiske- och vattenbruksprodukter på att anpassas till de förändringar av marknaden som har skett på senare tid. Bland dessa förändringar kan nämnas ökad globalisering av marknaderna, större importberoende, fortsatt brist på resurser, förändrade konsumtionsmönster samt koncentration och vertikal integration inom distributionskedjan.

Genom rådets förordning nr 2406/96 [19] om fastställande av gemensamma marknadsnormer för saluföring av vissa fiskeriprodukter uppdaterades de tekniska normerna för att beakta utvecklingen av marknaden och förändringar i handelsbruk. Genom samma förordning ändrades också den ekonomiska kompensation som beviljas för intervention, ty det överenskoms att från och med den 1 januari 2000 skall återtag av fisk av lägre kvalitet ("B"-kvalitet) inte längre erhålla ekonomiskt stöd från gemenskapen.

[19] EGT L 027 , 30.1.1997 s. 50.

I december 1997, överlämnade kommissionen ett meddelande till rådet och parlamentet om "Framtidens marknad för fiskeprodukter i Europeiska unionen: ansvar, partnerskap och konkurrenskraft" [20]. Detta meddelande var föremål för breda samråd med näringen samt flera möten med medlemsstaterna.

[20] KOM (97) 719 slutlig.

De främsta målen med den reform som kommissionen diskuterade i vitboken var följande:

1) Att minska spillet genom att uppmuntra fiskarna att enbart fiska det som kan säljas.

2) Att utveckla producentorganisationerna så att de kan bli mer aktiva och dynamiska aktörer på marknaden med starkare band till resten av kedjan.

3) Att erbjuda ett bättre konsumentskydd genom att ge konsumenterna mer fullständig information vid försäljningsstället.

4) Att uppnå bättre jämvikt mellan tillgång och efterfrågan, inte enbart i fråga om högkvalitativ färsk fisk utan också vad avser fryst fisk för beredning, där det mesta måste importeras.

Möjliga framtida initiativ skulle kunna innefatta följande:

- Nya regler för minsta tillåtna storlek för den fisk som får saluföras inom EU.

- Förändringar av villkoren för erkännande av producentorganisationer och främjande av organisationer som samlar näringens olika grenar samt transnationella producentorganisationer.

- Striktare villkor för interventionsköp av osåld fisk, i syfte att minska omfattningen av destruktion av knappa resurser.

- Åtgärder för att främja leveransavtal mellan producentorganisationer och beredningsindustrin.

- Nya initiativ för att ge konsumenterna information om fiskeriprodukter.

- Ytterligare åtgärder för att stärka genomförandet av gemenskapens bestämmelser om saluföring av fiskeriprodukter oavsett om det är gemenskapsprodukter eller produkter från tredje land.

- Ett åtgärdspaket utformat för att främja en mer integrerad marknad baserad på kvalitet.

Resultatet av dessa samråd var ett kommissionsförslag om reform av den gemensamma organisationen av marknaden för fiskeri- och vattenbruksprodukter som lades fram i februari 1999 [21].

[21] KOM(1999) 55 slutlig.

4.2. Kompensationssystem för de extra kostnader som orsakas vid avsättningen av vissa fiskeriprodukter från Azorerna, Madeira, Kanarieöarna och de franska departementen Guyana och Réunion

Detta kompensationssystem förnyades genom rådets förordning nr 1587/98 av den 17 juli 1998 [22]. Systemet antogs för att kompensera de nackdelar som fiskeriindustri etablerad i vissa isolerade och geografiskt avlägset belägna regioner möter. De fiskeriprodukter som omfattas av detta system är tonfisk och bottenlevande arter från Azorerna, tonfisk, dolkfisk och makrill från Madeira, tonfisk, sardiner, makrill, vattenbruksprodukter, bläckfisk, tunga och havsruda från Kanarieöarna, räkor från Guyana, samt tonfisk och svärdfisk från Réunion.

[22] EGT L 208, 24.7.1998, p.1

Närmare tillämpningsföreskrifter för kompensationssystemet har utfärdats av kommissionen (Kommissionens förordning nr 2844/98 av den 22 december 1998 [23]).

[23] EGT L 354, 30.12.1998, p.53

5. ÖVERVAKNING AV DEN GEMENSAMMA FISKERIPOLITIKEN

Det kontrollsystem som inrättats genom rådets förordning nr 2847/93 [24] har ändrats flera gånger sedan 1996.

[24] EGT L 261, 20.10.1993, s.1

5.1. Inrättande av ett satellitbaserat system för fartygsövervakning (VMS)

Med beaktande av erfarenheterna från 1994 när pilotprojekt för satellitövervakning som omfattade upp till 350 gemenskapsfartyg genomfördes, avser rådets förordning nr 686/97 [25] om ändring av förordning nr 2847/93 liksom kommissionens förordning nr 1489/97 [26] om tillämpningsföreskrifter, systematisk satellitbaserad övervakning av gemenskapsfartygen. Medlemsstaterna måste inrätta ett sådant system vars syfte är att lokalisera de fiskefartyg som för deras flagg och att göra det möjligt för fartygen att meddela de medlemsstater i vars vatten de fiskar och att ange sin position minst varannan timme.

[25] EGT L 102, 19.4.1997, s.1

[26] EGT L 202, 30.7.1997, s. 18

Denna övervakning gäller alla fiskefartyg med en total längd på minst 24 m eller som är minst 20 m mellan perpendiklarna. Denna skyldighet måste införas gradvis mellan år 1998 och 2000. Sedan den 1 juli 1998 har i själva verket endast de fartyg övervakats som är verksamma inom känsliga fisken, som fiske på öppna havet, förutom Medelhavet och industriellt fiske för fiskmjöl. Från och med den 1 januari 2000 måste samtliga gemenskapsfartyg som överskrider den längd som nämns ovan vara utrustade med ett satellitbaserat positionsövervakningssystem. Detsamma gäller för fartyg från tredje länder som fiskar i gemenskapens vatten.

5.2. Förvaltningsordning för fiskeansträngningen

Den ordning för förvaltning av fiskeansträngning som tillämpas i de västliga vattnen (förordning 685/95 och 2027/95) hade som främsta syfte att fastställa villkor som möjliggjorde full integrering av Spanien och Portugal i den allmänna ordningen för tillträdet till gemenskapens vatten. Fastställande av maximinivåer för fiskeansträngningen för fisket efter bottenlevande arter, bidrog också tillsammans med systemet för TAC och kvoter till att bevara fiskbestånden. Ordningen bör göra det möjligt att i detalj övervaka fiskeansträngningen för allt fiske i de västliga vattnen och därmed ge nyttig information för förvaltning och vetenskaplig utvärdering av bestånden.

För att förvaltningsordningen för fiskeansträngning skulle bli fullständig behövde en rad ytterligare bestämmelser antas för perioden 1996-1998 enligt följande:

Rådets förordning nr 2205/97 [27] om ändring av förordning nr 2847/93, som utökar skyldigheterna för de fiskare som är verksamma i de "västliga vattnen" genom att inkludera skyldigheten att deklarera de fångster som förvaras ombord vid meddelande om inträde in och utträde ur ett område ("anropssystem").

[27] EGT L 304, 7.11.1997, s. 1

I kommissionens förordning nr 1449/98 fastställs tillämpningsföreskrifter för rådets förordning nr 2847/93 beträffande rapporten om fiskeansträngning [28].

[28] EGT L 192, 8.7.1998, s. 4

Genom vissa förordningar införs mindre ändringar av de maximinivåer på fiskeansträngningen som fastställs genom förordning nr 2027/95.

Även om syftet att integrera Spanien och Portugal i gemenskapens ordning för tillträde till farvattnen till fullo uppnåddes, har inte ordningen för förvaltning av fiskeansträngningen fungerat helt under de senaste tre åren. Meddelanden om den fiskeansträngning som utnyttjats försenades och förblev oklara vilket gjorde det omöjligt att uppnå de övriga mål som nämnts ovan. Dessa meddelanden har dock gjort det möjligt att konstatera att de maximinivåer för fiskeansträngningen som anges i förordning nr 2027/95 legat alldeles för högt och att ordningen följaktligen är av begränsad nytta för bevarande av fiskbestånden.

Inom ramen för fullständig integrering av Sverige och Finland i den gemensamma fiskeripolitiken har en förvaltningsordning fastställts för fiskeansträngningen i Östersjön (rådets förordning nr 779/97 [29]). Till innehållet överensstämmer denna ordning med den som gäller i de västliga vattnen med två viktiga undantag. Det föreligger inga skyldigheter att meddela inträde i och utträde ur vattnen (anropssystem) och det finns inga maximinivåer för fiskeansträngning när det gäller fiske efter bottenlevande arter.

[29] EGT L 113, 30.4.1997, s. 1

För att genomföra denna ordning måste ytterligare lagstiftning antas, varav den viktigaste var rådets förordning nr 2635/97 [30] om ändring av förordning nr 2847/93. Genom den förordningen införs bestämmelser om att uppgifter om fiskeansträngning skall föras in i loggboken, att medlemsstaterna skall samla in dessa uppgifter och därefter överföra dessa uppgifter till kommissionen.

[30] EGT L 356, 31.12.1997, s. 14

5.3. Ändringar av "kontrollförordningen"

Med beaktande av å ena sidan de framsteg som gjorts sedan "kontroll"-förordningen antogs 1993, och å andra sidan de särskilda luckor som konstaterats i meddelandet från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om övervakning av fisket inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken (KOM (1998) 92, 19.2.1998), antog rådet den 17 december 1998 förordning nr 2846/98 [31] om ändring av förordning nr 2847/93.

[31] EGT L 358, 31.12.1998, s. 5

Ändringarna inriktades främst på de tre huvudprinciper som kommissionen prioriterat. Dessa tre principer är följande:

- Förbättrad övervakning efter landning: Detta innefattar att säkerställa att fiskeriprodukter kan spåras från landningen genom de olika etapperna i saluföringskedjan. Följaktligen skall försäljningsnotor för de saluförda produkterna, transporthandlingar för de produkter som transporteras till en annan plats än där de landats för senare försäljning och deklarationer om övertagande av ansvaret för de produkter som inte saluförs eller för vilka försäljningen skjutits upp upprättas och vid kontroll överlämnas av dem som innehar produkterna.

- Övervakning av fartyg från tredje land som bedriver fiske i gemenskapens vatten: Övervakning, inspektion och kontrollåtgärder utsträcks till de fiskefartyg som för ett tredje lands flagg och bedriver fiske i gemenskapens fiskezoner i syfte att säkerställa att dessa fartyg och gemenskapens fartyg behandlas på samma sätt. Detta inbegriper särskilt utökad övervakning av dessa fartygs landningar samt att de underställs satellitbaserad övervakning från den dag systemet är fullt tillämpligt på gemenskapens fartyg.

- Samarbete mellan medlemsstaterna och med kommissionen: För övervakningen av fiskeverksamheterna planeras en allmän ram genomföras som syftar till att utöka och underlätta samarbetet mellan alla de myndigheter som berörs. Detta innebär särskilt att underlätta begäran om ömsesidigt bistånd, utbyte av relevant information och inrättande av särskilda övervakningsprogram.

För att få till stånd en generell förstärkning av övervakningssystemet hade kommissionen också föreslagit att gemenskapsinspektörernas befogenheter skulle utökas så att de vid kontrollresorna skulle ges tillgång till arkiv och dokument såväl i privata som offentliga byggnader på samma villkor som gäller för nationella inspektörer. Härigenom skulle de mer effektivt ha kunnat bedöma effektiviteten hos de övervakningssystem som medlemsstaterna inrättat och kommissionen skulle helt ha kunnat säkerställa den öppenhet och insyn som av alla parter anses vara avgörande för den gemensamma fiskeripolitikens trovärdighet. Men eftersom alla medlemsstater avslog detta förslag följde rådet endast delvis kommissionens förslag på denna punkt, genom att kräva att nationella inspektörer skulle vara närvarande under gemenskapsinspektörernas kontrollresor.

Rådets förordning nr 2846/98 motsvarar det "lagstiftande" avsnittet i en tvådelad plan där det andra avsnittet utgörs av "kommissionens handlingsplan för bättre tillämpning av den gemensamma fiskeripolitiken " (SEK (98) 949.2 , 3.6.1998).

5.4. Förteckning över sådana beteenden som utgör allvarliga överträdelser av den gemensamma fiskeripolitikens bestämmelser

Rådets förordning nr 1447/99 om att upprätta en förteckning över sådana beteenden som utgör allvarliga överträdelser av den gemensamma fiskeripolitikens bestämmelser [32] följer den senaste ändringen av "kontroll"-förordningen. Syftet är att upprätta en förteckning över sådana beteenden som kräver ökad insyn när det gäller de nationella myndigheternas uppföljning.

[32] EGT L 167, 2.7.1999, s. 5

Dessa beteenden utgör tydlig och uppenbar underlåtenhet att fullgöra skyldigheterna enligt gemenskapens lagstiftning. Upprättandet av en sådan förteckning innebär inte harmonisering av straff på gemenskapsnivå. Upprättandet av denna förteckning och den skyldighet som medlemsstaterna åläggs att förse kommissionen med alla uppgifter om de åtgärder som har vidtagits med anledning av de allvarliga överträdelser som har upptäckts syftar å andra sidan till att sörja för ökad insyn så att fiskarnas tilltro till de kontrollerande myndigheterna och en jämförelse av effektiviteten hos de nationella systemen säkerställs.

5.5. Ekonomiskt stöd

Kontrollerna kräver avsevärda och ofta oproportionerligt stora utgifter i förhållande till medlemsstaternas budgetkapacitet. Gemenskapens bidrag organiseras på grundval av rådets beslut 95/523/EG om ekonomiskt stöd från gemenskapen till vissa av medlemsstaternas kostnader för genomförande av övervaknings- och kontrollsystemet för den gemensamma fiskeripolitiken [33]. Detta gemenskapsstöd har försetts med en budget på 205 miljoner euro för perioden 1996-2000.

[33] EGT L 301, 14.12.1995, s. 30.

Sedan 1996 har kommissionen varje år på grundval av de investeringsplaner som medlemsstaterna överlämnat beslutat om de utgifter som planeras är stödberättigande och om bidragssatsen.

SLUTSATSER

1. Detta är den sista av de rapporter som kommissionen utarbetat på grundval av artikel 14.1 i rådets förordning nr 3760/92.

I enlighet med artikel 14.2 måste kommissionen sammanställa en rapport om fiskets situation inom gemenskapen. Kommissionen har för avsikt att lägga fram den rapporten under det första halvåret 2001 för att ge tillräcklig tid för diskussioner med alla berörda parter innan rådet senast i december 2002 eventuellt antar nya åtgärder

2. Under perioden 1999-2001, kommer kommissionen att fortsätta att förvalta och befästa de befintliga verktygen inom den gemensamma fiskeripolitiken. Därutöver förutses ny utveckling/nya initiativ inom följande områden:

- Antagande av en ny förordning om genomförandet av FFU.

- Reformering av den gemensamma organisationen av marknaden.

- Förhandling av nya protokoll och avtal och särskilt förhandling om ett nytt fiskeavtal med Marocko.

- Framläggande av kommissionens förslag till rådets förordning om insamling, analys och spridande av viktiga biologiska och ekonomiska uppgifter.

- Kommissionens förslag till rådet om nya riktlinjer för fiskeavtal.

- Meddelande till rådet om gemenskapens roll och deltagande i regionala fiskeorganisationer.

- Förberedelser för FUP V för åren 2002-2006.

- Genomförande av reformen av den rådgivande kommittén för fisket och åtgärder för att förstärka fiskarnas organisationer samt dialogen inom sektorn.

- Förenkling av lagstiftningen på området för åtgärder för bevarande och förvaltning, såväl inom gemenskapen som när det gäller den lagstiftning som härrör från rekommendationer som antagits av regionala/internationella organisationer.

3. Debatten om den gemensamma fiskeripolitiken efter år 2002 öppnar möjligheter att börja bemöta de framtida utmaningar som denna politik kommer att ställas inför under de kommande åren och de strategiska prioriteringar som måste följas eller förstärkas. Bland dessa prioriteringar kan följande nämnas:

- Bättre samstämmighet mellan den gemensamma fiskeripolitikens olika mål och behovet av att eventuellt välja mellan dem. En tydligare hierarki bör fastställas mellan potentiellt motstridiga mål som bevarande av resurser, flottans finansiella effektivitet och säkerställande av sysselsättning i områden som är beroende av fisket. Eftersom vissa av dessa mål på lång sikt tenderar att stråla samman krävs också en tydligare uppdelning mellan kortfristiga och långfristiga mål.

- Beaktande av den ekonomiska dimensionen inom fiskeförvaltningen Gemenskapen har nu en möjlighet att ta upp frågor som framtida stöd och andra former av statligt stöd, de olika möjligheterna till alternativ fiskeförvaltning och de följder som sådana möjligheter får.

- Bättre integrering av miljöpolitiken och fiskepolitiken. Efter toppmötet om miljöfrågor i Rio 1992, har många initiativ och åtgärder antagits på internationell nivå i syfte att bättre integrera politiken på dessa två områden. Resolutioner och slutsatser som antagits i internationella fora som FN:s konvention om hållbar utveckling och Nordsjökonferensen måste genomföras av gemenskapen. I kommissionens meddelande om Europeiska gemenskapens strategi för biologisk mångfald (KOM (1998)42), vilket antogs i februari 1998, tillkännages det att det skall utvecklas en handlingsplan för att integrera biologisk mångfald i fiskeripolitiken senast i början av 2000. Kommissionen lade den 14 juli 1999 fram ett meddelande till rådet och Europaparlamentet om fiskeriförvaltning och bevarande av naturen i havsmiljö. [34]

[34] KOM(1999) 363 slutlig

På det interna planet nämnde Europeiska rådet vid toppmötet i Köln fisket som ett område som förtjänar särskild uppmärksamhet när det gäller integrering av miljöhänsyn i annan politik. Rådet (fiskefrågor) förväntas rapportera om denna fråga till Europeiska rådet år 2000.

Det föreligger därför ett behov för gemenskapen att se över mekanismerna i den gemensamma fiskeripolitiken för att säkerställa att miljöhänsyn beaktas i tillräckligt hög grad.

- Förbättring av förvaltningsinstrumenten: I många viktiga frågor som fleråriga förvaltningsmål och strategier, förvaltning av fiskeansträngning och fullständig integrering av Medelhavet i gemenskapens förvaltningsordning har den reform som inleddes 1992 inte slutförts.

Dessutom kan det bli nödvändigt att se över politiken när det gäller kassering i ljuset av internationell utveckling, studier och erfarenhet som vunnits inom gemenskapen för att bemöta de betänkligheter som näringen, miljögrupper och internationella organisationer givit uttryck för när det gäller den nuvarande stora andel fisk som kasseras.

De nuvarande kontrollsystemen kan också komma att ses över inom ramen för debatten om den framtida fiskeripolitiken efter år 2002.

- En mer överblickbar beslutsprocess. Fiskesektorn har framfört önskemål om större insyn och medverkan i fiskeförvaltningen. Termerna "subsidiaritet", "decentralisering" och "regionalisering" har använts för att ge uttryck för sådana önskemål. En relevant resolution antogs också av Europaparlamentet i februari 1999.

Intressenterna skulle vilja delta i alla de tre etapperna i förvaltningsprocesssen, dvs. samråd, beslutsfattande och genomförande av de beslut som fattats. Eftersom den tredje och sista etappen främst faller under medlemsstaternas ansvar, kunde debatten om politiken efter år 2002 inriktas på de två första etapperna i processen, med beaktande av fördragets nuvarande institutionella ram.

I detta sammanhang skulle debatten om politiken efter år 2002 också kunna behandla sätt att se till att förvaltningen blir mer flexibel med möjligheter att lösa särskilda lokala problem, liksom förenkling av gemenskapens lagstiftning och främjande och stimulans av samarbetsmekanismer för att förbättra forskningen och underlätta närmare band mellan fiskare och vetenskaplig personal.

- Bevarande av den yttre dimensionen inom den gemensamma fiskeripolitiken. Gemenskapen måste anpassa sin politik i avtalsfrågor i enlighet med rådets slutsatser från 1997 och ingå samarbetsavtal på fiskeområdet, som möjliggör stabila partnerskap mellan båda parters aktörer och ett bättre genomförande av uppförandekoden för ansvarigt fiske. Dessutom måste kommissionen förstärka sin roll i de internationella fiskeorganen, sörja för genomförande av multilaterala avtal som den har undertecknat och främja internationellt samarbete i det känsliga område som Medelhavet utgör.

4. Man får inte glömma bort att tidsfristen 2002 också berör en rad frågor som anges i förordning nr 3760/92 och anslutningsakterna från 1985 och 1994. Situationen när det gäller dessa frågor kan beskrivas på följande sätt:

- Ordningen för tillträde till farvattnen innanför gränsen på 6-12 nautiska mil: Enligt artikel 6 i förordning nr 3760/92 skall bestämmelsen om begränsat tillträde till dessa farvatten försvinna om rådet inte fattar något beslut före den 31 december 2002.

Av det samråd som genomförts med de berörda parterna framgår att behovet att bevara begränsat tillträde till kustvattnen inte kommer att ifrågasättas. Många röster höjdes emellertid till stöd för en förstärkning av den nuvarande ordningen till förmån för kustfiskarna, antingen genom att utvidga zonen med begränsat tillträde eller genom att göra det nuvarande undantaget ett fast inslag i den gemensamma fiskeripolitiken.

- Tillträdet till Shetlandsboxen : Enligt artikel 7 i förordning nr 3760/92, kommer frånvaro av ett förslag från kommissionen eller ett rådsbeslut före den 31 december 2002 att leda till att de befintliga arrangemangen förlängs. Av samrådsprocessen framgår att det råder delade meningar i denna fråga.

- Bestämmelserna om tillträde till Nordsjön för fartyg från Spanien och Portugal (1985 års anslutningsakt) samt från Sverige och Finland (1994 års anslutningsakt). Avsaknaden av ett beslut kommer att leda till tillämpning av gemenskapens regelverk som det nu ser ut, dvs. fritt tillträde till vatten på icke-diskriminerande basis för alla medlemsstaters flottor, varvid tillträdet till resurserna baseras på principen om relativ stabilitet för reglerade arter och obegränsad tillgång till de få återstående icke-reglerade arterna.

Debatten om den framtida fiskeripolitiken efter år 2002 måste lösa frågan om den möjliga ökning av fiskeansträngning och bifångster som kan bli följden av utökat tillträde till fiskevattnen i Nordsjön.

- Relativ stabilitet: Av det samrådsförfarande som genomförts framgår att denna grundläggande princip i den gemensamma fiskeripolitiken åtnjuter ett brett stöd och att den inte bör ifrågasättas.

5. Kommissionen anser att den gemensamma fiskeripolitiken efter år 2002 bör

- säkerställa nödvändig samstämmighet mellan de olika målen,

- ha en kraftfull och komplett förvaltningsordning,

- kunna integrera och förutse miljöhänsyn och miljöproblem,

- göra intresserade parter delaktiga i fiskeförvaltningsprocessen och sörja för öppenhet på ett sätt som är förenligt med fördragets krav,

- främja utveckling av en effektiv och konkurrenskraftig fiskerinäring i Europa.

Kommissionen kommer att utarbeta sin rapport om den framtida fiskeripolitiken efter år 2002 med dessa fem förslag i åtanke.

BILAGA I

FÖRTECKNING ÖVER DE FÖRKORTNINGAR SOM FÖREKOMMER I TEXTEN

FUP: Fleråriga utvecklingsprogram för fiskeflottorna

FFU: Fonden för fiskets utveckling

VMS Satellitbaserat system för fartygsövervakning

EEZ: Exklusiv ekonomisk zon

WTO: Världshandelsorganisationen

GFCM: Allmänna fiskerirådet för Medelhavet

ICCAT: Internationella konventionen om bevarande av tonfisk i Atlanten

IOTC: Tonfiskkommissionen för Indiska oceanen

IATTC: Interamerikanska tropiska tonfiskkommissionen

NEAFC: Nordostatlantiska fiskerikommissionen

NAFO: Fiskeriorganisationen för Nordatlantens västra del

CCAMLR: Kommissionen för bevarande av Antarktis marina levande resurser

BILAGA II

FÖRTECKNING ÖVER GÄLLANDE FISKEAVTAL

FISKEAVTAL

LAND // Giltigt till

Angola // 2/5/00

Kap Verde // 5/9/00

Komorerna // 27/2/01

Elfenbenskusten // 30/6/00

Estland // 31/12/06

Gabon // 3/12/01

Gambia // 30/6/96

Grönland // 31/12/00

Guinea Bissau // 15/6/01

Ekvatorialguinea // 30/6/00

Färöarna // 12/3/03

Island // 11/1/04

Lettland // 5/2/03

Litauen // 12/10/03

Madagaskar // 20/5/01

Marocko // 30/11/99

Mauritius // 30/11/99

Mauretanien // 31/7/01

Norge // 16/6/03

Polen (bilateralt avtal med Sverige) // 31/12/05

Guinea // 31/12/99

Ryssland (bilateralt avtal med Finland och Sverige) // 31/12/02

São Tomé // 31/5/02

Senegal // 30/4/01

Seychellerna // 17/1/02

BILAGA III

Utdrag från STECF:s åttonde rapport

Granskning av beståndsstatusen

I bilaga 1 till rådets beslut 97/413 av den 26 juni 1997 återfinns en tabell över de bestånd som klassificeras som risk för utfiskning (DR), överfiskade (OF) eller fullt utnyttjade (FE). Det rådgivande organet för de flesta av dessa bestånd är ICES genom sin rådgivande kommitté för fiskevård, ACFM. Rekommendationer om tonfisk och svärdfisk i Nordostatlanten och i Medelhavet lämnas av ICCAT.

Klassificeringen i bilaga 1 till rådets beslut 97/413 baserades på följande definitioner:

DR = Lekbeståndets biomassa ligger för närvarande under biologiskt godtagbara miniminivåer eller kommer troligtvis att på kort sikt göra det med nuvarande fiskdödlighetsnivå.

OF = Måttligt till avsevärt ökad avkastning på lång sikt om insatsen begränsas. Vid kraftigt överfiske finns det risk för att lekbeståndets biomassa på medellång sikt faller under biologiskt godtagbara miniminivåer

FE = Inga avgörande ökningar eller minskningar på lång sikt om insatserna ökas eller minskas i begränsad omfattning.

Efter det att försiktighetsmetoden antogs har ICES ändrat rådens form, vilka numera baseras på referensnivåer i form av begränsningar och trösklar för biomassa (Blim, Bpa) samt fiskdödlighet (Flim, Fpa). Försiktighetsförvaltning bör hålla fiskdödligheten F under Fpa, and SSB (lekbeståndens biomassa) över Bpa. ICES har föreslagit tröskelvärdena för biomassa och fiskdödlighet, Bpa respektive Fpa i syfte att med stor sannolikhet undvika att gränsvärdena för F (Flim) respektive SSB (Blim) uppnås.

När STECF granskat förteckningen över bestånd klassificerade antingen som DR, OF eller FE, har den så långt det varit möjligt antagit nya definitioner baserade på en enkel uppsättning regler enligt beståndsstatusen i förhållande till trösklar när sådana finns tillgängliga. STECF är medveten om att de trösklar som ICES lämnade 1998 för närvarande är förslag och att de kan komma att ändras för vissa bestånd. De definitioner som STECF har antagit ser ut som följer:

DR = om SSB är mindre än Bpa, klassificeras beståndet som risk för utfiskning. I alla de fall när nuvarande SSB och Bpa finns tillgängliga är detta det främsta kriteriet för att klassificera ett bestånd som DR.

OF = om SSB är större än eller lika med Bpa, och F är större än Fpa, betraktas beståndet vara överfiskat eftersom fiske på en nivå som ligger över Fpa, leder till ökad risk för att beståndet riskerar utfiskning.

FE = om F är mindre än eller lika med Fpa och SSB är större än eller lika med Bpa, och det inte finns några betydande vinster eller förluster att räkna med om ansträngningen ökas eller minskas något, betraktas beståndet vara fullt utnyttjat.

Om ett bestånd inte åsätts någon av de ovannämnda klassificeringarna kan beståndet antingen inte klassificeras som DR, OF eller FE eller också förfogade STECF inte över tillräckliga upplysningar om beståndet på vilka den kunde basera en bedömning av dess status.

STECF påpekar att i artikel 2.4 i rådets beslut 97/413, anges att för alla andra bestånd som inte anges i bilaga I till beslut 97/413, inbegripet de bestånd för vilka statusen inte är tillräckligt känd, skall det inte ske någon ökning av fiskeansträngning under perioden 1997-2001. STECF stödjer helt rådet i detta beslut och önskar framhålla att i särskilda fall när medlemsstaterna kan ange ytterligare fiskemöjligheter bör det vara medlemsstatens eller medlemsstaternas ansvar att visa att utnyttjande av sådana möjligheter ligger i linje med försiktighetsprincipen.

STECF har granskat de senaste råden från de relevanta rådgivande organen. Kommittén har utnyttjat denna information för att uppdatera den rapport om beståndsstatusen som återfinns i bilaga I till rådets beslut 97/413. Denna uppdatering återfinns i tabell 2.2.1.1 och kommer hädanefter att hänvisas till som klassificering 1999. Rapporten om beståndsstatusen som finns i den ursprungliga bilaga I till rådets beslut 97/413 och den rapport som härstammar från klassificering 1999 återges i tabell 2.2.1.2 tillsammans med nuvarande uppskattningar av F, SSB och motsvarande tröskelvärden.

STECF vill påpeka att reviderade klassificeringar endast har gjorts för bestånd som angavs i bilaga I till rådets beslut 97/413 men konstaterar att det finns andra bestånd för vilka klassificeringar skulle kunna göras. Dessutom har en reviderad klassificering av Nephrops -bestånden inte gjorts eftersom ICES inte ännu har omarbetat sin rekommendation om Nephrops i enlighet med försiktighetsmetoden.

I tabell 2.2.1.1, omfattar förvaltningsområdena (kolumner) ibland mer än ett bestånd som kan ha olika klassificering. I sådana fall baseras klassificeringen för detta förvaltningsområde på sämsta möjliga scenario.

Rapporterna om beståndsstatusen har i många fall ändrats sedan den ursprungliga bilaga I upprättades och klassificering 1999 gjordes. Detta avspeglar eventuellt inte en sann förändring av statusen för bestånden utan uppstår som ett resultat av den ändrade klassificeringsmetoden. Eftersom STECF inte deltog när den ursprungliga bilaga I till rådets beslut 97/413 sammanställdes och en viss grad av subjektiv tolkning ingick i formuleringen, har det inte visat sig möjligt för STECF att tillämpa samma klassificeringskriterier som användes för den ursprungliga bilaga I på nuvarande uppskattningar av F och SSB.

De fleråriga utvecklingsprogrammens inverkan på beståndsstatusen

I ett försök att bedöma om det nuvarande beståndsstatusen i tabell 2.2.1.1 (klassificering 1999) har förändrats sedan 1994 har STECF tillämpat 1999 års klassificeringskriterier på de uppgifter som använts för att ta fram den ursprungliga statusrapporten i bilaga I till rådets beslut 97/413 (kallad "ny bilaga 1, rådets beslut 97/413"). På detta sätt kan STECF med utnyttjande av en enhetlig klassificeringsmetod direkt jämföra beståndens status 1997 med statusen 1994.

För att utarbeta den nya bilaga I använde kommittén i praktiken de fiskdödlighetsnivåer som lämnats i den s.k. Lassen-rapporten (en rapport som en grupp oberoende experter utarbetat för att lämna ett utlåtande till kommissionen om riktlinjerna för den fjärde generationens fleråriga utvecklingsprogram för fiskeflottorna), tillsammans med uppskattningar av lekbeståndens biomassa för 1994 hämtade ur 1995 års ICES-rapport. Under perioden 1990-1994 var fiskdödlighetsnivåerna vanligen genomsnittsvärden. Resultaten av den nya bilaga I klassificeringen återfinns i tabell 2.2.2.1, tillsammans med de resultat som erhållits när de senaste utlåtandena från ICES använts.

Observera att det inte var möjligt att ge en jämförelse för alla bestånd av intresse eftersom de relevanta uppgifterna för F och SSB inte fanns tillgängliga för båda tidpunkter. Därtill bör också noteras att i vissa fall har jämförelser gjorts när klassificeringarna inte varit helt jämförbara t.ex. för Nordsjötorsk då utlåtandet om torsk i zon IIIa (Skagerrak) och VIId lämnades separat från uppgifterna för underområde IV medan dessa tre områden lagts samman i utlåtandet för 1998.

Uppgifterna i tabell 2.2.2.1 sammanfattas i texten nedan

>Plats för tabell>

Texten i tabellen ovan indikerar att när det gäller klassificering av bestånden skulle majoriteten av bestånd klassificeras som nu, dvs. inga försämringar och inga förbättringar. En separat jämförelse av värdena för F och SSB ger dock en annan bild. STECF vill dock understryka att alla förändringar av uppskattningarna av dessa värden registreras som högre eller lägre oavsett förändringens storlek. En förändring av F med exempelvis 0,01 behandlas precis på samma sätt som en förändring med 0,5.

Om riktningen för förändringen av F och SSB betraktas tillsammans, visar 11 bestånd en minskning av F tillsammans med en ökning av SSB och 7 bestånd visar en ökning av F och en minskning av SSB.

När det gäller de bestånd för vilka en jämförelse kan göras, tycks det därför som om statusen för dem inte har förändrats i någon betydande omfattning under perioden 1994-1997. När det gäller de bestånd som har visat en förändring av statusen, har STECF för närvarande inte möjlighet att ange orsaken till förändringen, och kan inte kommentera huruvida FUP TTTABLEhar påverkat statusen för dessa bestånd.

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>