EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 13.05.1998 
KOM(1998) 279 slutlie 
Kommissionens rekommendation om allmänna riktlinjer för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik 
utarbetad i enlighet med artikel 103.2 
i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen 

Innehållsförteckning 
1. Prioriterade mål: hög sysselsättning och ett framgångsrikt EMU 1 
2. Prisstabilitet 3 
3. En makroekonomisk politik inriktad på tillväxt och stabilitet 4 
4. Penningpolitik och växelkurser 5 
5. Sunda och effektiva offentliga finanser 6 
5.1. Allmänna riktlinjer 6 
5.2. Landspecifika riktlinjer l) 
6. Löneutveckling 11 
7. Strukturpolitiska åtgärder för tillväxt och sysselsättning 13 
8. Varu-, tjänste- och kapitalmarknader 14 
9. Arbetsmarknader och kunskapsinvesteringar 17 
4^ 
Allmänna riktlinjer för medlemsstaternas 
och gemenskapens ekonomiska politik 
1. Prioriterade mål: hög sysselsättning och ett framgångsrikt EMU 
Införandet av euron den 1 januari 1999 markerar inledningen av en ny etapp i den europeiska 
integrationsprocessen och i den ekonomiska politiken i gemenskapen. 
Den kraftfulla och trovärdiga politik som medlemsstaterna särskilt under de två senaste åren 
genomfört i syfte att uppnå en hög grad av varaktig ekonomisk konvergens har gett påtagliga 
resultat. 
För det första, som en avspegling av de anmärkningsvärda ansträngningar och resultat gällande 
konvergens beslutade Europeiska unionens råd, i sin sammansättning på stats- eller 
regeringschefsnivå, den 2 maj 1998 att elva medlemsstater uppfyllde de nödvändiga villkoren för 
införande av euron. 
För det andra har dessa ansträngningar lett till en makroekonomisk politik som främjar tillväxt och 
sysselsättning. 
Hittills har det emellertid inte gjorts tillräckliga framsteg med att minska arbetslösheten inom 
gemenskapen. 
Sedan de föregående allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken antogs sommaren 1997 
har en allt stabilare ekonomisk återhämtning med bredare bas fatt fäste i gemenskapen samtidigt 
som inflationen befinner sig på en historiskt låg nivå. Mot bakgrund av att det finns ledig 
produktionskapacitet och av att investeringarna förväntas öka i en hälsosam takt, särskilt 
maskin investeringarna, bör det finnas möjlighet till en stadig tillväxt som inte hämmas av bristande 
kapacitet eller ger upphov till inflationsspänningar, förutsatt att lönerna, i enlighet med 
förväntningarna, fortsätter att utvecklas i lämplig takt. De penningpolitiska förhållandena kan 
därför fortsätta att vara förmånliga för tillväxt och sysselsättning under en längre period. De 
underliggande ekonomiska faktorerna är dessutom sunda och förbättras kontinuerligt, 
efterfrågeutsikterna ser allt bättre ut och framtidstron stärks ytterligare. 
De finansiella och ekonomiska händelserna i Asiens effekter på gemenskapens tillväxtutsikter 
förefaller att vara begränsade, förutsatt att krisen för del första varken fördjupas eller sprids till 
andra länder i regionen och för det andra att den hanteras pä ett korrekt sätt. Även om händelserna 
i Asien kommer att ha en måttligt dämpande inverkan på den ekonomiska aktiviteten i 
gemenskapen, huvudsakligen på exportvolymerna, kominer den mer expansiva penningpolitik än 
som annars kunnat motiveras och den ökade inhemska efterfrågan att hjälpa till att upprätthålla 
tillväxttakten. 
<fi 
Mot bakgrund av en ytterligare förstärkt ekonomisk återhämtning kan sysselsättningen komma att 
öka måttligt, vilket skulle leda till en liten minskning av arbetslösheten fram till 1999 inom EU 
som helhet. Det skulle utgöra ett första om än blygsamt steg i riktning mot det mål om en hög nivå 
i fråga om sysselsättning som anges i artikel 2 i Amsterdamfördraget. 
Sysselsättningsnivån inom EU (för närvarande ca 60 procent av befolkningen i arbetsför ålder) är 
låg. Det är resultatet inte bara av en hög arbetslöshet (ca 18 miljoner personer 1997) utan även av 
dåliga sysselsättningsutsikter under långa perioder, vilket har avskräckt många personer från att 
söka arbete, varav åtskilliga omfattas av andra socialförsäkringsbestämmelser. En ökande 
sysselsättning måste således inte bara absorbera de arbetslösa utan även ett stigande 
arbetskraftsdeltagande och dessutom en viss demografiskt betingad ökning av befolkningen i 
arbetsför ålder. 
På kort sikt är den nuvarande andelen icke-sysselsatta onekligen en svaghet och orsak till stora 
sociala, ekonomiska och budgetmässiga kostnader. Men den stora arbetskraftsreserv som denna 
andel representerar utgör även en mycket betydande tillväxtpotential utöver den tillväxt som beror 
på ökningar av arbetsproduktiviteten och oberoende av dennas utvecklingstakt. Tillvaratagandet av 
denna potential på medellång och lång sikt skulle i hög grad lindra bördan för medlemsstaternas 
offentliga finanser och socialförsäkringssystem, bidra till att effektivt bekämpa fattigdom och 
social utslagning och därigenom göra det lättare att bevara och utveckla de gemensamma 
europeiska sociala värderingarna och att minska skattetrycket för både företag och enskilda. 
Dessutom skulle själva karaktären på de flesta av de nya sysselsättningsmöjligheterna även 
underlätta övergången till ett mer miljövänligt produktionssätt. 
Uppgifterna för den ekonomiska politiken är skapa förutsättningarna för (i) en ytterligare 
förstärkning av återhämtningen och (ii) dess övergång i en icke-inflatorisk, självbärande process 
med hög tillväxt på medellång och lång sikt, vilket är ett villkor för att åstadkomma en väsentligt 
och varaktigt högre sysselsättning. Detta kommer att kräva ett förstärkt program med 
makroekonomiska och strukturpolitiska åtgärder och ett beslutsamt genomförande av riktlinjerna 
för sysselsättningen under 1998 för att möta en rad centrala utmaningar samtidigt som det skulle 
göra det möjligt för ekonomierna inom EU att bättre anpassa sig till förändrade förhållanden under 
de kommande åren. 
Införandet av euron kommer inte i sig självt att lösa unionens arbetslöshetsproblem, men genom att 
uppnå de ovan nämnda uppgifterna kan övergången till den tredje etappen av den ekonomiska och 
monetära unionen ge ett viktigt bidrag. Detta gäller inte endast de medlemsstater som inför euron 
utan även de fyra andra medlemsstaterna förutsatt att de, som förväntat, fortsätter sina 
ansträngningar gällande konvergens. 
EMU:s inriktning på stabilitet kommer att bidra till att en politik som gynnar tillväxt och 
sysselsättning. På det makroekonomiska området bör både regeringarna och arbetsmarknadens 
parter göra alla de ansträngningar som krävs för att undvika att komma i konflikt med den 
gemensamma penningpolitikens stabilitetsmål. Om dessa villkor uppfylls finns det ingen anledning 
att föra en restriktiv penningpolitik. 
Samtidigt krävs det strukturpolitiska åtgärder och reformer av varu-, tjänste- och 
arbetsmarknaderna för att underlätta en friktionsfri tillväxtprocess, förstärka konkurrenskraften, 
öka tillväxtens inverkan på sysselsättningen och tillse att den i högre grad tar hänsyn till miljön. 
Det är endast om denna politiska strategi beslutsamt följs av alla aktörer och om dess 
genomförande noga samordnas i enlighet med resolutionen från Europeiska rådets möte i 
Luxemburg som det är möjligt att i enlighet med artikel 2 i fördraget tillvarata EMU:s inneboende 
möjligheter att vara ett medel för att uppnå gemenskapens övergripande målsättningar, såsom att 
främja en hållbar och icke-inflatorisk tillväxt som tar hänsyn till miljön, en hög nivå i fråga om 
sysselsättning och en höjning av levnadsstandarden. 
2. Prisstabilitet 
Prisstabilitet är en väsentlig förutsättning för att uppnå en varaktig ekonomisk tillväxt på 
medellång sikt. Efter imponerande framsteg under de senaste åren har gemenskapen uppnått en 
varaktig prisstabilitet. Det är nödvändigt att alla politiska åtgärder är förutsägbara, trovärdiga och 
förenliga med en varaktig prisstabilitet. 
1 det kommande euroområdet, där inflationstakten har sjunkit till under 2 procent, är det viktigt att 
alla deltagande medlemsstater för en ekonomisk politik som syftar till att upprätthålla prisstabilitet 
inom euroområdet och därigenom ge utrymme för penningpolitiska förhållanden som gynnar 
tillväxt. De måste även undvika alltför stora skillnader i inflationstakt, som skulle orsaka problem 
för konkurrenskraften. 
Även Danmark, Sverige och Förenade kungariket har uppnått prisstabilitet. Uppgiften är nu att 
konsolidera dessa inflationsresultat på medellång sikt. I Danmark kommer det att vara en väsentlig 
uppgift att upprätthålla prisstabiliteten mot bakgrund av en tillväxt som under flera år legat över 
den trendmässiga tillväxttakten och en arbetsmarknad på väg mot överhettning. 1 Sverige och 
Förenade kungariket har inflationen under de senaste åren varit låg i ett historiskt perspektiv. 
Dessa två medlemsstater måste fortsätta att föra en penningpolitik och ekonomisk politik som 
syftar till att uppnå varaktig prisstabilitet. Särskilt i Förenade kungariket har regeringen angett an 
den kommer att följa upp sitt inflationsmål mot bakgrund av Europeiska centralbankens praxis. 
Grekland har under de senaste åren gjort väsentliga framsteg mot prisstabilitet. Detta har, 
tillsammans med de senaste årens ansträngningar att konsolidera de offentliga finanserna, gjort det 
möjligt för drakman att gå med i ERM i mars 1998. ERM-medlemskapet kommer att bidra till att 
ytterligare förbättra landets inflationsresultat. Det kommer dock att behövas ytterligare 
ansträngningar för att hålla det inflationstryck under kontroll som är en konsekvens av den 
avsevärda devalveringen av drakman och för att så snart som möjligt uppnå prisstabilitet. 
3. En makroekonomisk politik inriktad på tillväxt och stabilitet 
På det makroekonomiska området är det väsentligt att medlemsstaterna fortsätter att följa den 
tillväxt- och stabilitetsinriktade strategi som rekommenderades i de föregående riktlinjerna och 
som har börjat ge resultat. Denna strategi innehåller tre huvudsakliga komponenter: 
En stabilitetsinriktad penningpolitik. 
Oförminskade ansträngningar att uppnå och upprätthålla sunda offentliga finanser som är 
förenliga med stabilitets- och tillväxtpakten. 
En nominell löneutveckling som är förenlig med prisstabililetsmålct. Samtidigt bör 
reallöneutvecklingen i förhållande till produktivitetsökningen ta hänsyn till behovet av att öka 
investeringarnas lönsamhet och höja levnadsstandarden. 
Ju mer penningpolitikens stabiliserande uppgift underlättas genom lämpliga budgetåtgärder och 
lämplig löneutveckling, desto mer kommer de penningpolitiska förutsättningarna, inklusive 
växelkurser och långfristiga räntesatser, att främja tillväxt och sysselsättning. 
Sammansättningen av den övergripande makroekonomiska politiken inom euroområdet kommer 
huvudsakligen att vara en följd av samspelet mellan å ena sidan den gemensamma 
penningpolitiken och å andra sidan den genomsnittliga utvecklingen för de offentliga finanserna 
och för lönetrenderna i de deltagande medlemsstaterna. Denna övergripande sammansättning av 
politiska åtgärder kommer att främja tillväxt och sysselsättning om alla aktörer och grupper av 
aktörer handlar enligt de riktlinjer som sammanfattas ovan. Inom ramen för fördraget, kompletterat 
med stabilitets- och tillväxtpakten och resolutionen om "tillväxt och sysselsättning" från 
Europeiska rådets möte i Amsterdam, är ansvaret fördelat enligt följande: 
(i) ECB och ECBS kommer att ha ansvaret för den gemensamma penningpolitiken i 
euroområdet. Enligt artikel 105.1 skall huvudmålet för den monetära politiken vara att 
upprätthålla prisstabilitet och att utan att åsidosätta det målet stödja gemenskapens 
ekonomiska mål, däribland särskilt en hållbar och icke-inflatorisk tillväxt och en hög nivå i 
fråga om sysselsättning, enligt artikel 2 i fördraget. 
(ii) De nationella regeringarna kommer att fortsätta att ha ansvaret för finanspolitiken, men de 
kommer att omfattas av reglerna i fördraget (artiklarna 104-104c) och av stabilitets- och 
tillväxtpakten, vilken poängterar nödvändigheten av att under normala ekonomiska 
förhållanden ha offentliga finanser nära balans eller med överskott och där centrala 
fördragsbestämmelser om finanspolitik klargörs. De nationella regeringarna skall samordna 
sin finanspolitik inom ramen för De allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. 
(iii) Arbetsmarknadens parter på nationell eller regional nivå, branschnivå eller pä en ännu mer 
decentraliserad nivå beroende på respektive tradition, kommer att fortsätta att ha ansvaret för 
lönesättningen. I enlighet med vad som betonades i resolutionen om "tillväxt och 
sysselsättning" från Europeiska rådets möte i Amsterdam har arbetsmarknadens parter 
ansvaret för att förena hög sysselsättning med lämpliga löneavtal och för att inrätta en lämplig 
institutionell ram för lönebildningen. Eftersom den aggregerade löneutvecklingen har viktiga 
konsekvenser för den övergripande sammansättningen av den makroekonomiska politiken är 
den av allmänt intresse. 
Inom ramen för euroområdets övergripande sammansättning av den makroekonomiska politiken 
kommer sammansättningen av den makroekonomiska politiken i varje deltagande medlemsstat 
även att bero på varje deltagande medlemsstats specifika ekonomiska villkor samt dess specifika 
budget- och löneutveckling. För att säkerställa en lämplig sammansättning av den 
makroekonomiska politiken i både euroområdet som helhet och i varje deltagande medlemsstat 
kommer den att utgöra en integrerad del av den förstärkta multilaterala övervakningen och 
samordningen av den ekonomiska politiken, i enlighet med vad som beslutades vid Europeiska 
rådets möte i Luxemburg. 
Behovet av en makroekonomisk politik inriktad på stabilitet och konvergens kommer att vara lika 
stort för de länder som inte inför den gemensamma valutan från början, särskilt om de deltar i 
ERM2, vilket länderna med undantag förväntas göra. Det starka ömsesidiga ekonomiska och 
monetära beroendet mellan euroområdet och de medlemsstater som ännu inte infört curon samt 
behovet av att säkerställa en ökad konvergens och att den inre marknaden fungerar smidigt 
kommer att kräva att samtliga medlemsstater omfattas av samordningen av den ekonomiska 
politiken. 
4. Penningpolitik och växelkurser 
Det är nödvändigt med en smidig övergång till euron den 1 januari 1999 för att säkerställa att 
EMU börjar under bästa möjliga förhållanden. Under de månader som återstår av 1998 krävs det 
därför en intensifierad samordning av penningpolitiken mellan de medlemsstater som inför euron. 
Det kan framför allt förväntas ske genom att den nationella penningpolitiken i de olika länderna 
samordnas för att se till att de officiella räntesatserna konvergerar på ett smidigt sätt mot en 
gemensam räntesats för euroområdet som kommer att gälla från och med starten för EMU och att 
marknadsväxelkurserna konvergerar mot de i förväg tillkännagivna bilaterala omräkningskurserna. 
Detta kommer även att säkerställa kontinuitet mellan de nationella räntesatserna och 
euroräntesatsen samt förhindra att det uppstår osäkerhet beträffande euroomräkningskurscrna. Om 
konvergens av ränte- och växelkurser skall åstadkommas före starten för EMU är det ofrånkomligt 
att hänsyn till euroområdet kommer att få större betydelse vid fastställandet av den nationella 
penningpolitiken i de deltagande medlemsstaterna. 
Den gemensamma räntesatsen i euroområdet kommer att bero på de ekonomiska förhållanden och 
förväntningar som råder när EMU börjar, men det står klart att ECB kommer att fastställa denna 
räntesats i syfte att upprätthålla prisstabilitet inom euroområdet som helhet. Eftersom räntesatsen i 
euroområdet kommer att vara förenlig med prisstabilitet, kommer räntekonvergensen mellan de 
deltagande medlemsstaterna inte att utgöra något problem för euroområdet som helhet. Räntesatsen 
inom euroområdet kommer dock troligen inte att exakt motsvara de inledningsvis olika konjunktur-
förhållandena i var och en av de deltagande medlemsstaterna. Följaktligen kan konvergensen mot 
en enda räntesats, och i mindre utsträckning växelkursernas konvergens mot de i förväg 
tillkännagivna bilaterala omräkningskurserna, komma att kräva en anpassning av politiken, framför 
allt genom budgetpolitiska åtgärder (se avsnitt 5.2). 
De medlemsstater som inte inför den gemensamma valutan från början behåller sin behörighet på 
penningpolitikens område, men förväntas i enlighet med fördraget att behandla sina växelkurser 
som en fråga av gemensamt intresse. ERM2 kommer att utgöra en användbar ram för de 
penningpolitiska förbindelserna mellan de medlemsstater som inte infört euron och euroområdet 
från och med 1999 och kommer att innebära ett stöd för deras konvergensansträngningar innan de 
inför euron. Även om deltagande i ERM2 kommer att vara frivilligt förväntas de medlemsstater 
som står utanför euroområdet gå med. 
5. Sunda och effektiva offentliga finanser 
5. /. A llmänna riktlinjer 
Efter en topp på 6,1 procent av BNP 1993 har det faktiska offentliga underskottet i gemenskapen 
som helhet stadigt sjunkit och var 1997 2,4 procent av BNP. Inom EG som helhet utgjordes 
anpassningsåtgärderna helt och hållet av minskade offentliga utgifter som andel av BNP (från 
52,4 procent 1993 till 48,7 procent 1997). Detta anmärkningsvärda resultat beror huvudsakligen på 
beslutsamma konsolideringsåtgärder i samtliga medlemsstater, särskilt under 1997, understödda av 
en starkare ekonomisk tillväxt och sjunkande räntesatser. 
På grundval av de budgetåtgärder som beslutats fram till mitten av april 1998 förväntas den 
offentliga nettoupplåningen inom gemenskapen som helhet minska ytterligare till strax under 
2 procent av BNP 1998 och, under antagande om oförändrad politik, fortsätta att minska till 
1,6 procent 1999. Det konjunkturrensade offentliga underskottet förväntas dock endast minska i 
måttlig omfattning under den berörda perioden. / det kommande euroområdet var det offentliga 
underskottet 2,5 procent av BNP 1997 och, under antagande om oförändrad politik, kan det komma 
att minska till 2 procent av BNP 1999. Ett strikt genomförande av de landspecifika riktlinjer för de 
offentliga finanserna som anges i avsnitt 5.2 skulle kunna minska det offentliga underskottet till 
under 1,5 procent av BNP 1999 i euroområdet som helhet. 
Trots att hållbara offentliga finanser uppnåtts i praktiskt taget alla medlemsstater krävs det 
ytterligare framsteg i de »flesta av länderna för att det medelfristiga målet i stabilitets- och 
tillväxtpakten om offentliga finanser nära balans eller i överskott skall uppfyllas. Detta krav gäller 
alla medlemsstater, men särskilt dem som inför euron den 1 januari 1999 och detta av följande 
skäl: 
(i) En sund finanspolitik kommer genom att främja låga och stabila inflationsförväntningar att 
underlätta den gemensamma penningpolitikens uppgift att upprätthålla prisstabilitet. I det 
nuvarande konjunkturläget kommer en ytterligare minskning av de offentliga underskotten att 
bidra till den ekonomiska återhämtningens varaktighet genom att medge fortsatt gynnsamma 
penningpolitiska förhållanden, vilket gynnar investeringarna och motverkar kapacitets­
begränsningar. 
(ii) I många länder har de offentliga finanserna ännu inte återfått det nödvändiga 
manöverutrymmet för att kunna hantera ogynnsamma ekonomiska utvecklingsförlopp. Efter 
införandet av den gemensamma valutan kommer anpassningen till konjunkturnedgångar och 
landspecifika störningar i betydande utsträckning att vara en uppgift för finanspolitiken och 
det kommer följaktligen att vara av största vikt att tillse att de automatiska stabilisatorerna kan 
fylla sin funktion fullt ut. En sund finanspolitik kommer med all sannolikhet även att förstärka 
de automatiska stabilisatorernas effektivitet. Trovärdig budgetdisciplin kommer att stärka de 
ekonomiska aktörernas förtroende för att ett underskott som stiger under en lågkonjunktur inte 
kommer att ha permanenta negativa effekter på de offentliga finanserna och därigenom 
undviks eventuella ogynnsamma effekter till följd av reaktioner från finansmarknaderna. 
(iii) Sunda offentliga finanser kommer att bidra till att hålla de långfristiga räntesatserna på en låg 
nivå och därigenom gynna privata investeringar. Eftersom den offentliga sektorn under sådana 
omständigheter inte längre absorberar privat sparande utan i stället ger ett positivt bidrag till 
sparandet i ekonomin, kan investeringsgraden, allt annat lika, öka utan att det innebär 
påfrestningar på betalningsbalansen eller ett tryck uppåt på de långfristiga räntesatserna. 
(iv) Slutligen kommer offentliga finanser nära balans eller med överskott även att möjliggöra en 
snabb minskning av den i många länder fortfarande relativt höga offentliga skuldkvoten och 
därmed minska räntebetalningarna på skulden. Det kommer i sin tur att göra det lättare att 
genomföra såväl den behövliga omstruktureringen av de offentliga utgifterna i riktning mot 
mer produktiva ändamål som att sänka skatterna och socialförsäkringsavgifterna, samtidigt 
som skattesystemet bättre kan gynna sysselsättningen. Det kommer även att underlätta 
hanteringen av de budgetmässiga konsekvenserna av en åldrande befolkning. 
Mot denna bakgrund är det väsentligt att medlemsstaterna garanterar att konsolideringen av de 
offentliga finanserna fortsätter. I detta syfte bör medlemsstaterna åta sig följande: 
(i) Att helt fullfölja sina budgetar för 1998 och därigenom undvika att halka tillbaka i 
utvecklingen. Förstärkning av den ekonomiska tillväxten utöver de nuvarande förväntningarna 
bör användas för att ytterligare minska underskotten. 
(ii) Att gripa det unika tillfälle som de nuvarande gynnsamma ekonomiska förhållandena 
erbjuder, särskilt i fråga om produktionstillväxt och ytterligare minskningar av 
räntekostnaderna för den offentliga skulden, för att sätta ambitiösa mål för de offentliga 
finanserna som syftar till att så snart som möjligt uppnå en situation nära balans eller med 
överskott. 
(iii) Att i god tid lämna in sina stabilitets- och konvergensprogram i syfte att göra det möjligt för 
kommissionen och rådet att bedöma samtliga dessa program, inklusive den övergripande 
finanspolitiken och den makroekonomiska politiken i euroområdet, vid början av etapp 3 av 
IMU. 
(iv) All, där sä är lämpligt, säkerställa en fortsatt kontinuerlig minskning av den offentliga skulden 
och en lämplig förfallostruktur på den offentliga skulden i syfte att minska de offentliga 
finansernas sårbarhet för en ogynnsam ränteutveckling. 
Tidpunkterna för, omfattningen samt sammansättningen av budgetåtgärderna är viktiga för att 
avgöra huruvida de kommer att få en varaktig effekt på de offentliga finanserna och när det gäller 
att göra ekonomin mer dynamisk, förbättra konkurrenskraften och öka sysselsättningen. Även om 
åtgärderna kommer att behöva skräddarsys efter varje lands specifika förhållanden, angavs ett antal 
allmänna principer i de föregående riktlinjerna. De föreliggande riktlinjerna bekräftar och bygger 
vidare på dessa principer. 
(i) Minskningar av de offentliga underskotten bör ske genom att hålla tillbaka utgifterna snarare 
än genom att öka skatterna. 
(ii) I de fall de offentliga underskotten och/eller kvoterna för den offentliga skulden i förhållande 
till BNP fortfarande är relativt höga bör en snabb minskning av underskotten prioriteras. En 
fortsatt minskning av de offentliga utgifternas andel av BNP kommer att innebära att 
underskottet minskar i ökande takt och att minskningen har större utsikter att bli varaktig. 
(iii) Konsolideringen av de offentliga finanserna måste genomföras på ett socialt balanserat sätt 
och utan att inkräkta på de offentliga tjänsternas kvalitet. Den måste inriktas på att öka 
effekten och effektiviteten av de offentliga utgifterna. I detta hänseende bör åtgärderna 
inriktas på bättre kontroll av, eller på en reform av, den offentliga konsumtionen, de offentliga 
pensionerna, hälso- och sjukvården samt passiva arbetsmarknadsåtgärder och 
arbetslöshetsunderstöd. Dessutom har det under senare år funnits en tendens till att de 
offentliga investeringarna minskat i förhållande till BNP, även om detta delvis återspeglar en 
förändring i riktning mot privat finansiering och drift av offentliga infrastrukturinvesteringar. 
I den utsträckning som är möjlig och utan att den nödvändiga ytterligare minskningen av de 
offentliga underskotten äventyras, bör utgifterna för investeringar i infrastruktur och för annan 
produktiv verksamhet, som t.ex. investeringar i humankapital samt aktiva arbetsmarknads­
åtgärder, gynnas. En sådan omstrukturering kommer troligen att leda till en ökning av 
sysselsättningsgraden och/eller en minskning av antalet personer i yrkesverksam ålder som tar 
emot sociala transfereringar, vilket skulle bidra till att förbättra de offentliga finansernas 
ställning på medellång sikt. 
(iv) Det är i de flesta medlemsstater önskvärt att minska det totala skattetrycket i syfte att öka den 
effektiviteten i ekonomin och göra den mer dynamisk, men en sådan minskning bör vara 
betingad av fortsatta jämna framsteg i riktning mot sunda offentliga finanser. I enlighet med 
riktlinjerna för sysselsättningen under år 1998 rekommenderas medlemsstaterna att minska 
socialförsäkringsavgiftcrna eller skatte- och avgiftstrycket som helhet, i sylte att vända 
trenden mot ett ökat skattetryck på anställd arbetskraft, särskilt i den nedre änden av 
löneskalan. Det är väsentligt att beslut om åtgärder för att minska skattetrycket på arbete och 
om tidpunkten för deras genomförande lättas i syfte att maximera åtgärdernas 
sysselsättningseffekt samtidigt som sunda offentliga finanser främjas och de sociala 
skyddssystemens varaktighet värnas genom bättre kontroll av de offentliga utgifterna och/eller 
genom att hitta alternativa finansieringskällor. 
5.2. Landspecifika riktlinjer 
(i) Medlemsstater i euroområdet 
1 Belgien har gynnsamma ekonomiska tillväxtförhållanden bidragit till att målen för de offentliga 
finanserna tidigarelagts med ett år i förhållande till konvergensprogrammet. Det krävs dock 
fortsatta ansträngningar för att säkerställa att regeringens åtagande om att upprätthålla ett primärt 
överskott på 6 procent av BNP på medellång sikt uppfylls. Därigenom säkras en snabb minskning 
av skuldkvoten, som fortfarande ligger på en hög nivå. Det är nödvändigt att fortsätta att utöva en 
stram kontroll över transfereringarna till hushållen och i synnerhet hälso- och sjukvårdsutgifterna. 
Tyskland behöver minska sitt offentliga underskott under de kommande åren. Subventioner, 
transfereringar till hushållen och offentlig konsumtion behöver stramas åt ytterligare. Det krävs 
även ytterligare ansträngningar för att minska utgifterna om regeringens mål att till år 2000 minska 
utgiftskvoten till den nivå på 46 procent av BNP som den hade före återföreningen skall kunna 
uppfyllas. Tyskland behöver öka takten i konsolideringen av de offentliga finanserna för att 
åstadkomma en stabil trendmässig minskning av skuldkvoten och snabbt fa kvoten tillbaka under 
referensvärdet på 60 procent av BNP. 
På grund av de gynnsamma ekonomiska tillväxtförhållandena räcker den nuvarande finanspolitiken 
i Spanien för att underskottet skall minska under de kommande åren. Spanien behöver dock 
fortfarande vidta ytterligare åtgärder för att det underliggande saldot for de offentliga finanserna 
skall fortsätta att närma sig det medelfristiga målet med offentliga finanser nära balans eller med 
överskott. Det är även nödvändigt med en ytterligare åtstramning av finanspolitiken i Spanien för 
att minska risken för en överhettning av ekonomin. Utgifterna måste kontrolleras i större 
utsträckning om regeringens mål att minska utgifternas andel av BNP till strax under 42 procent är 
2000 skall kunna uppfyllas. 
I Frankrike måste strategin för de offentliga finanserna på medellång sikt klargöras. 
Ansträngningarna att konsolidera de offentliga finanserna bör intensifieras för att underskottet 
skall minska till klart under referensvärdet på 3 procent av BNP 1999 och de bör därefter fortsätta i 
syfte att uppfylla de medelfristiga förpliktelserna i stabilitets- och tillväxtpakten. Dessa 
konsolideringsansträngningar är även nödvändiga för att stabilisera skuldkvoten och fa den att 
inom en mycket nära framtid börja minska trendmässigt. I arbetet med att minska underskottet 
måste det tillses att det råder en fortsatt stram kontroll över transfereringarna till hushållen och av 
den offentliga konsumtionen. 
På Irland förväntas de offentliga finanserna visa ökande överskott under de kommande åren och 
skuldkvoten förväntas 1998 sjunka under referensvärdet på 60 procent av BNP och däreUcr 
fortsätta att minska. Mot bakgrund av ekonomins nuvarande starka tillväxt och risken för 
överhettning bör eventuella inkomster utöver dem som förväntas i budgeten för 1998 användas för 
att öka överskottet. Dessutom krävs det en stram finanspolitik på Irland för att minska risken för 
överhettning, särskilt under 1999, och denna politik bör inte äventyras av ytterligare 
skattesänkningar. 
Efter att framgångsrikt ha minskat det offentliga underskottet till under referensvärdet på 3 procent 
av BNP måste Italien ytterligare intensifiera sina ansträngningar att konsolidera de offentliga 
finanserna. Det är nödvändigt med ansträngningar för att säkerställa att skuldkvoten snabbt 
minskar genom ett tillräckligt stort primärt överskott på medellång sikt. En sådan utveckling av det 
totala underskottet, förstärkt av inkomster från privatiseringar, bör säkerställa en kontinuerlig 
minskning av skuldkvoten. 
Luxemburg förväntas fortsätta att ha överskott i de offentliga finanserna under de kommande åren 
och dess skuldkvot kommer att ligga kvar på en mycket låg nivå. 
Nederländerna bör inte låter sina offentliga finanser försämras. Med tanke på de gynnsamma 
ekonomiska tillväxtutsikterna för de kommande åren bör underskottet sänkas ytterligare. 
Finanspolitiken bör därför inte mjukas upp och det offentliga underskottet bör inte tillåtas att börja 
öka igen. Konsolideringen av de offentliga finanserna bör fortsätta i syfte att säkerställa en fortsatt 
kontinuerlig minskning av skuldkvoten. 
Österrike bör fortsätta sina konsolideringsansträngningar under de kommande åren i syfte att 
uppnå målet med offentliga finanser nära balans eller med överskott över en hel konjunkturcykel. 
Österrike måste fortsätta att utöva en stram kontroll över budgeten för att tillse att den inte utsätts 
för ökat tryck till följd av de pågående strukturella reformerna av pensionssystemet och på grund 
av anpassningen av familjebeskattningen till en nyligen avkunnad dom från författningsdomstolen. 
Det krävs dessutom ytterligare konsolideringsåtgärder för att åstadkomma en stabil trendmässig 
minskning av skuldkvoten. 
Portugal bör gripa det tillfälle som de nuvarande gynnsamma ekonomiska förhållandena erbjuder 
för att snabbt minska underskottet till en nivå nära balans eller vända det till ett överskott, i 
enlighet med kraven i stabilitets- och tillväxtpakten. Det skulle även bidra till att minska risken för 
överhettning. Budgetåtgärderna bör i ökande utsträckning inriktas på utgiftssidan, i stället för att 
huvudsakligen förlita sig på inkomstförstärkningar och minskade räntebetalningar. Skuldkvoten 
förväntas sjunka till 60 procent av BNP 1998 och fortsätta att minska under de kommande åren. 
I Finland förväntas de offentliga finanserna övergå till att visa överskott 1998 och för de 
kommande åren planeras ökande överskott. Finland planerar att genomföra en sänkning av 
inkomstskatterna 1999. Denna åtgärd bör genomföras på ett sådant sätt att konsolideringen av de 
offentliga finanserna fortsätter. 
(ii) Medlemsstater som inte inför euronfrån och med januari 1999 
Danmark förväntas strama åt sin finanspolitik ytterligare och öka överskottet i de offentliga 
finanserna under de kommande åren. Skatteinkomsterna kommer att fortsätta att öka samtidigt som 
de offentliga investeringarna kommer att reduceras ytterligare. På grund av det stigande offentliga 
överskottet och statens försäljning av finansiella tillgångar förväntas skuldkvoten sjunka under 
60 procent av BNP 1998 och fortsätta att minska under de kommande åren. 
10 
Grekland har de senaste åren gjort väsentliga framsteg med att minska de stora obalanserna i sina 
offentliga finanser, men underskottet var fortfarande 4,0 procent av BNP 1997 och den stora 
offentliga skuldkvoten har hittills endast minskat under ett år. Grekland bör fortsätta sina 
ansträngningar att konsolidera de offentliga finanserna, framför allt genom att rigoröst genomföra 
de åtgärder som tillkännagavs av regeringen när drakman anslöts till ERM, i syfte att säkerställa ett 
friktionsfritt och ordnat deltagande i ERM. Dessa åtgärder omfattar en ytterligare minskning av de 
primära utgifterna, en reform av socialförsäkringssystemet på medellång sikt, utökade 
privatiseringsplaner och omstrukturering av stora offentliga företag. 
Sverige planerar att fortsätta sina ansträngningar att konsolidera de offentliga finanserna, om än i 
successivt långsammare takt, i avsikt att de skall visa ökande överskott under de kommande åren. 
Sveriges mål är ett överskott i de offentliga finanserna på ca 2 procent av BNP över 
konjunkturcykeln. Konsolideringsåtgärderna bör inriktas på att minska utgifterna, särskilt 
transfereringarna till hushållen, samtidigt som skattetrycket i ekonomin behöver sänkas. 
I Förenade kungariket är målet att underskottet skall minskas ytterligare i riktning mot offentliga 
finanser nära balans eller med överskott i slutet av detta årtionde. För att uppnå detta måste 
Förenade kungariket strikt genomföra de tillkännagivna budgetåtgärderna. Det bör råda en fortsatt 
stram kontroll över de offentliga utgifterna. Finanspolitiken i Förenade kungariket bör även ta 
hänsyn till behovet av att uppnå planerade övergripande stabila förhållanden för dess ekonomi. 
6. Löneutveckling 
Utvecklingen av aggregerade löner och löneskillnader har väsentliga konsekvenser tor inflation, 
tillväxt, sysselsättning och tillväxtens sysselsättningsinnehåll. I EMU kommer, på grund av den 
gemensamma penningpolitiken, sambandet mellan löner och sysselsättning att bli mer uppenbart 
och direkt. Å andra sidan kommer den trovärdiga och stabilitetsinriktade makroekonomiska ramen 
att gynna ett lämpligt lönebeteende. 
För att löneutvecklingen skall bidra till en sysselsättningsvänlig politik bör arbetsmarknadens 
parter fortsätta att följa en ansvarsfull politisk kurs och sluta nationella och regionala löneavtal i 
linje med följande allmänna regler: 
(i) Inom euroområdet måste de aggregerade nominella löneökningarna vara förenliga med 
prisstabilitet. Det innebär att löneavtalen måste grunda sig på Europeiska centralbankens 
inflationsmål. Det kända och trovärdiga prisstabilitetsmålet kommer att göra det lättare att 
kontinuerligt respektera denna regel. Löneökningar inom euroområdet som helhet vilka är 
oförenliga med prisstabilitet kommer oundvikligen att leda till en åtstramning av 
penningpolitiken inom euroområdet med negativa effekter för tillväxt och sysselsättning. 
Alltför stora nominella löneökningar i ett land eller en region kommer inte nödvändigtvis att 
innebära ett betydande inflationstryck i hela den monetära unionen, men genom sina effekter 
på enhetsarbetskostnaderna kommer de att försämra konkurrenskraften och sysselsättnings­
förhållandena i det landet eller den regionen. 
11 
(ii) Reallöneökningar beroende på ökad arbetsproduktivitet bör ta hänsyn till behovet av att öka, 
och därefter upprätthålla, lönsamheten för kapacitetshöj ande och sysselsättningsskapande 
investeringar, samtidigt som löntagarnas köpkraft stärks. Det innebär att i länder där tillväxten 
i arbetsproduktivitet totalt sett minskar på grund av politiska åtgärder som är inriktade på att 
öka tillväxtens sysselsättningsinnehåll (t.ex. minskad arbetstid eller en reduktion av de 
arbetskostnader som inte är lön i den nedre änden av löneskalan) kommer utrymmet för 
reallöneökningar på aggregerad nivå totalt sett att minska. För att förbättrad lönsamhet skall 
leda till ökade investeringar inom och inte utanför gemenskapen är det väsentligt att skapa en 
investeringsvänlig miljö i fråga om efterfrågeutveckling, arbetsmarknadsförhållanden, 
beskattning och regel ram. 
(iii) Löneavtalen bör på ett bättre sätt avspegla skillnader i produktivitetsnivå beroende på 
kvalifikationer och yrkeskunskaper, region och, i viss utsträckning, bransch. I detta 
sammanhang bör arbetsmarknadens parter överväga införandet av ingångslöner för ungdomar, 
lågkvaliflcerade eller långtidsarbetslösa, vars effekter skulle förstärkas av åtgärder för att 
främja arbetskraftens anställbarhet och anpassningsbarhet. 
(iv) Det är viktigt att undvika "löneimitationseffekter", vilket innebär att skillnaderna i 
arbetskostnader mellan medlemsstaterna bör fortsätta att avspegla skillnaderna i 
arbetsproduktivitet. På grund av förekomsten av en gemensam valuta kommer skillnaderna i 
lönenivå mellan olika medlemsstater att bli tydligare. Det kan leda till en viss ökning av 
arbetskraftens rörlighet, men det kan även i länder med lägre löner ge upphov till lönekrav för 
att jämna ut skillnaderna i förhållande till de länder som har högre löner. Löneökningar som 
är större än vad som motiveras av produktivitetsnivån i ett land skulle leda till försämrad 
konkurrenskraft och sämre lönsamhet för investeringarna och skulle därigenom leda till att det 
blev mindre attraktivt som etableringsort. Landets export skulle påverkas negativt, 
investeringarna skulle motverkas och arbetslösheten skulle öka. 
Dessa krav på lämpligt lönebeteende gäller särskilt de länder som inför den gemensamma valutan, 
men även de övriga medlemsstaterna eftersom de i lika hög grad bör stå bakom en tillväxt- och 
stabilitetsinriktad politik. Ett uppfyllande av dessa krav innebär dock inte att löneutvecklingen bör 
vara enhetlig inom hela euroområdet. Det kommer troligen att finnas skillnader i produktivitets­
tillväxt och följaktligen skillnader i det tillgängliga utrymmet för reallöneökningar. Dessutom 
måste hänsyn tas till skillnader i arbetsmarknadssituation och ekonomiska förhållanden. 1 EMU 
kommer löneanpassningen att spela en viktigare roll vid anpassningen till förändrade ekonomiska 
förhållanden, särskilt i fråga om landspecifika störningar, vilket ställer krav på större flexibilitet i 
lönebildningsprocessen. 
Eftersom arbetsmarknadens parter har huvudansvaret for att åstadkomma en löneutveckling som är 
förenlig med att uppnå och upprätthålla en hög sysselsättning, vilket innebär att de därigenom 
spelar en viktig roll för att uppnå en lämplig sammansättning av den makroekonomiska politiken, 
är det väsentligt att stärka den sociala dialogen på alla lämpliga nivåer. På den nationella nivån kan 
regeringarna i högre grad behöva engagera sig i att främja dialogen kring och förståelsen för den 
politiska strategin i De allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. På gemenskapsnivå 
kommer kommissionen att fortsätta att utveckla den sociala dialogen, särskilt i frågor som rör den 
12 
makroekonomiska politiken. Dessutom finns det inom ramen för den förstärkta samordningen av 
den ekonomiska politiken ett behov av att skapa trovärdighet och ett klimat av förtroende mellan 
de viktigaste politiska aktörerna, vilket skulle kunna förstärkas av en regelbunden dialog mellan å 
ena sidan arbetsmarknadens parter och å andra sidan de myndigheter som har ansvar för finans-
och penningpolitik. 
7. Strukturpolitiska åtgärder för tillväxt och sysselsättning 
De strukturpolitiska åtgärderna har en huvudroll för att främja den ekonomiska tillväxten, 
återställa konkurrenskraften och höja sysselsättningsnivåerna. Denna huvudroll består i att bidra 
till en friktionsfri makroekonomisk tillväxtprocess, att förstärka EU:s konkurrenskraft, att öka 
tillväxtens sysselsättningsinnehåll och att göra tillväxten mer miljövänlig. För att bli maximalt 
effektiv måste de dock vara förenliga med en sund makroekonomisk politik. 1 detta hänseende är 
det väsentligt att de offentliga kostnaderna för strukturreformerna hålls under kontroll och inte 
äventyrar målet att uppnå sunda offentliga finanser. Deras ekonomiska fördelar framträder 
dessutom endast gradvis över tiden och de är uppenbarligen effektivare i en omgivning med högre 
ekonomisk tillväxt. 
Mot bakgrund av att det gjorts otillräckliga framsteg med genomförandet av strukturreformer pä 
varu-, tjänste-, och framför allt, arbetsmarknaderna, i de flesta medlemsstaterna krävs det fortsatta 
och intensifierade ansträngningar för att avlägsna ofta djupt rotade strukturella brister. Behovet av 
strukturreformer blir desto mer akut med införandet av den gemensamma valutan. 
Medlemsstaternas anpassning till landspecifika ekonomiska störningar kommer i betydande 
utsträckning att bero på flexibiliteten och anpassningsförmågan hos deras marknader för varor, 
tjänster och produktionsfaktorer. EMU kommer även att innebära ett intensifierat konkurrenstryck 
för företagen på grund av ökad prisöverblick och eftersom växelkursförändringar inte längre 
kommer att vara möjliga inom euroområdet. 
Om det inte görs ordentliga framsteg med att öka flexibiliteten i medlemsstaternas ekonomier 
kommer det att få allvarliga konsekvenser. Den ekonomiska tillväxten kommer inte att ha 
tillräckligt stöd, sysselsättningsnivåerna kommer inte att stiga i någon betydande utsträckning och 
framstegen i riktning mot större ekonomisk och social sammanhållning mellan medlemsstaterna 
kommer att äventyras. Å andra sidan kommer införandet av euron troligen i sig själv att fungera 
som en katalysator för strukturreformer. Den gemensamma valutan kommer att frigöra 
konkurrenskrafter som kommer att öka incitamenten till strukturreformer och därigenom skapa 
bättre utsikter till en minskad arbetslöshet. På samma sätt som stödet för makroekonomiska 
anpassningsåtgärder stärktes när kraven enligt Maastrichtfordraget blev mer överhängande bör 
engagemanget för ett väl fungerande EMU och en varaktigt minskad arbetslöshet nu bidra till att 
mobilisera stöd för ett program för ömsesidigt förstärkande strukturåtgärder på bl.a. områdena för 
beskattning, sociala skyddssystem samt varu- och arbetsmarknader, i syfte att förstärka både 
marknadernas effektivitet och den sociala sammanhållningen. 
13 
8. Varu-, tjänste- och kapitalmarknader 
För att bevara och främja EU:s konkurrenskraft, sysselsättning och levnadsstandard i en värld med 
fri handel och där tekniken ständigt förändras är det avgörande att medlemsstaterna och 
gemenskapen intensifierar sina ansträngningar att förbättra varu-, tjänste- och kapitalmarknadernas 
effektivitet. Dessa ansträngningar bör inriktas på följande fyra huvudområden. 
(i) Reformer för att fullborda den inre marknaden 
Det är av avgörande betydelse för ett framgångsrikt EMU att den inre marknadens funktion 
förbättras. Trots avsevärda framsteg återstår fortfarande ett antal betydande problem. 
Regelverket för den inre marknaden är ofullständigt, framför allt på grund av att EG-
direktiven inte genomförts helt och hållet på nationell nivå. Ansträngningar att minska 
andelen icke genomförda direktiv om den inre marknaden bör göras i framför allt Portugal, 
Frankrike, Österrike, Italien och Belgien där andelen icke genomförda direktiv varierar mellan 
6 och 7,5 procent. Kommissionen och medlemsstaterna är medvetna om detta problem och i 
juni 1997 enades de om en handlingsplan för den inre marknaden enligt vilken 
medlemsstaterna skall avlägsna de allvarligaste återstående lagstiftningsmässiga luckorna 
fram till den 1 januari 1999. Bland de områden som kräver ytterligare åtgärder bör särskild 
uppmärksamhet ägnas åt offentlig upphandling och ömsesidigt erkännande. 
Ansträngningarna bör nu inriktas på att tillse att handlingsplanen snabbt genomförs och på att 
övervaka framstegen mot en verklig inre marknad. 1 detta syfte håller en "resultattavla" för 
den inre marknaden på att tas fram, for regelbundet offentliggörande var sjätte månad. I 
slutsatserna från Europeiska rådets möte i Luxemburg betonas dessutom såväl betydelsen av 
att ägna full uppmärksamhet åt sådana aspekter av den nationella ekonomiska utvecklingen 
och politiken som kan innebära ett hinder för den inre marknadens smidiga funktion som 
behovet av samordning av politiken i syfte att även främja skattereformer för att höja 
effektiviteten och motverka skadlig skattekonkurrens. Skatteincitament bör på detta område 
vara förenliga med gemenskapens riktlinjer för statligt stöd och det bör övervakas att 
medlemsstaterna följer principerna om sund skattekonkurrens. Detta är en av 
huvuduppgifterna för den uppföljningsgrupp som inrättades den 1 december 1997. 
Den inre marknaden och den allmänna internationaliseringen innebär ett starkt tryck att 
förbättra konkurrenskraften. Konkurrenskraften beror dock även på medlemsstaternas och 
gemenskapens politik i fråga om forskning och utveckling, och framför allt, 
informationssamhället. I detta syfte är det väsentligt att snabbt genomföra de åtgärder i 
handlingsplanen som främjar innovation och omfattande spridning av ny teknik. Företagens 
logistiska omgivning kräver även förstärkta insatser i projekt som rör de transeuropeiska näten 
och nationell infrastruktur både genom att upprätthålla en adekvat andel offentliga 
investeringar som del av de totala utgifterna och genom att där så är lämpligt sträva efter 
samriskprojekt med den privata sektorn. Ansträngningarna bör även inriktas på att gynna 
uppkomsten av en företagarkultur och främja företagarandan, vilket är en nyckelfaktor för att 
stimulera tillväxten, sysselsättningen och konkurrenskraften i gemenskapen. 
14 
(ii) Reformer för att öka konkurrensen 
På konkurrenspolitikens område har kommissionen erkänt behovet av att effektivisera och 
decentralisera tillämpningen av konkurrensbestämmelserna i syfte att öka dess effektivitet och 
minska kostnaderna för företagen. Medlemsstaterna bör också ge ett viktigt bidrag till målet 
att åstadkomma en mer effektiv tillämpning av konkurrensbestämmelserna genom att revidera 
sin lagstiftning så att de nationella konkurrensmyndigheterna på ett effektivt sätt kan tillämpa 
konkurrensbestämmelserna och genom att se över sin konkurrenslagstiftning i syfte att 
avskaffa onödigt krångel för företagen. 
På området för statligt stöd finns det behov av en strikt kontroll från kommissionens sida och 
av en rigorös självdisciplin från medlemsstaternas sida. En sådan disciplin skulle vara särskilt 
välkommen i de medlemsstater i vilka statligt stöd som procent av BNP ligger över 
genomsnittet i gemenskapen (Tyskland, Luxemburg, Italien, Belgien och Grekland) där 
undsättnings- och omstruktureringsstöd som inte ingår i något stödprogram är relativt 
omfattande, vilket leder till större snedvridande effekter (Portugal, Frankrike, Italien och 
Spanien). Dessa statliga stöd kan skapa artificiella kostnadsfördelar för sektorer med låg 
tekniknivå och låg efterfrågan. I gemenskapen har detta bidragit till att en specialisering till 
sektorer med låg efterfrågan upprätthållits, vilket lett till att gemenskapens konkurrenskraft 
försvagats utan att sysselsättning skapats eller bevarats. En del av de resurser som används för 
att finansiera dessa stöd skulle således kunna omdirigeras till andra strukturpolitiska åtgärder 
som syftar till att främja innovationer, bygga upp humankapital samt öka konkurrenskraften 
och produktiviteten. Det skulle förbättra de europeiska ekonomiernas förmåga att möta den 
utmaning som en snabbrörlig värld i ständig teknisk förändring utgör. 
(iii) Reformer av regelverket 
En adekvat regelram är en förutsättning för att öka produktivitetstillväxten och höja de 
europeiska företagens konkurrenskraft. Delvis till följd av en överdriven reglering, har 
produktiviteten i branscher med hög tekniknivå, såsom flyg- och rymd industrin, läkemedel 
och precisionsinstrument, växt långsammare i förhållande till tillverkningssektorn som helhet 
än vad som varit fallet i USA. Det är därför regeringarnas och kommissionens ansvar att 
kontinuerligt granska befintliga regleringar för att bedöma deras lämplighet och begränsa 
kostnaderna för att genomföra och övervaka dem samt att göra dem lättare att förstå och 
tillämpa. Detta gäller även för lagstiftning och regleringar på miljöområdet, vilka bör vara 
incitamentsbaserade så att de ekonomiska aktörerna har möjlighet att på ett kostnadseffekt vt 
sätt uppnå väldefinierade mål. Eftersom det fortfarande finns stora skillnader i 
regleringspraxis mellan länderna skulle ett tillvägagångssätt som går ut på att identifiera bästa 
regleringspraxis på olika områden och använda dessa exempel som riktmärken för övriga 
länder kunna leda till en betydande förbättring av det regelverk som omger företagen. Ett 
sådant initiativ skulle kunna samordnas av kommissionen på grundval av bidrag från 
medlemsstaterna. 
15 
Administrativa regleringar och omständiga förfaranden tenderar att vara speciellt besvärliga 
för små och medelstora företag, särskilt under startfasen. I resultatet från arbetsgruppen för 
enklare företagsvillkor (BEST) beskrivs prioriterade områden för sådana åtgärder. Ovan 
nämnda riktmärkesinitiativ skulle således kunna börja med de administrativa regleringarna i 
samband med start av nya foretag. På motsvarande sätt bör det vara en prioritet att identifiera 
och avskaffa eventuella återstående regleringar som hindrar utvecklingen av riskkapital och 
nya finansiella produkter, särskilt dem som kan bidra till finansieringen av små och 
medelstora företag. 
Särskild uppmärksamhet bör även ägnas åt skapande av arbetstillfällen på lokal nivå i den 
sociala ekonomin och ny verksamhet som är knuten till behov som marknaden ännu inte 
tillfredsställer, vars effekter är betydande både vad gäller ekonomisk aktivitet och social 
sammanhållning. För att de möjligheter som erbjuds på dessa områden skall kunna utnyttjas 
fullt ut behöver en gynnsammare regel- och skattcram utvecklas. 
(iv) Finansmarknaderna 
EMU kommer att medföra betydande förändringar för de europeiska finansmarknaderna. Från 
och med den 1 januari 1999 kommer ECB att utforma och genomföra sin penningpolitik i 
euro. Interbank-, penning-, valuta- och kapitalmarknaderna i de medlemsstater som deltar i 
den monetära unionen kommer att gå över till den nya valutan. Samtliga nya emissioner och 
befintliga stockar av offentlig skuld för de medlemsstater som inför euron kommer att 
redenomineras till euro och det förväntas en ökning av skuld- och aktieemissioner i euro i den 
privata sektorn. Användningen av euron i den privata sektorn kommer dessutom att gynnas 
genom möjligheten att göra gränsöverskridande betalningar via TARGET-systemet och 
genom harmoniseringen av marknadspraxis. EMU kommer att leda till att det uppstår stora 
och mycket likvida finansmarknader i euro, vilka bör innebära en viktig stimulans för den 
ekonomiska tillväxten inom euroområdet. Det är i detta syfte viktigt att de nationella 
myndigheterna vidtar de nödvändiga åtgärderna för att avskaffa rättsliga och finansiella 
hinder för marknadsintegrationen. Eftersom segmenteringen mellan de olika 
medlemsstaternas finansmarknader kommer att minska inom EMU kommer ineffektiviteter att 
bli mer uppenbara samtidigt som konkurrensen kommer att intensifieras mellan de finansiella 
instituten i euroområdet. Det är dessutom troligt att de nya eurofinansmarknaderna kommer 
att vara attraktiva för finansiella institut från länder utanför Europa. Om de nya eurofmans-
marknadernas fulla potential skall kunna utnyttjas är det följaktligen väsentligt att de olika 
aktörerna har förberett sig fullständigt för EMU. 
För att dessa reformer skall få en hög effektivitet behöver de samordnas på gemenskapsnivå och 
noga övervakas på regelbunden multilateral grund, vilket innebär en komplettering av den 
pågående makroekonomiska multilaterala övervakningen. I detta syfte och för att säkerställa 
kontinuerliga framsteg med de ekonomiska reformerna bör medlemsstaterna och kommissionen 
lägga fram kortfattade årliga rapporter, i vilka deras politik för att öka varu-, tjänste- och 
kapitalmarknadernas effektivitet anges. Rapporterna kommer från och med nästa är alt utgöra ett 
underlag för De allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Kommissionen kommer även 
att ta fram en utökad "rcsultattavla" med indikatorer för den faktiska marknadsintegrationen, 
inklusive prisskillnader, och för genomförandet av åtgärder avseende den inre marknaden. 
16 
9. Arbetsmarknader och kunskapsinvesteringar 
Det är möjligt att varaktigt minska de nuvarande höga nivåerna av arbetslöshet och icke­
sysselsättning inom gemenskapen. Det kräver dock en kraftfull och oförtruten användning av en 
bred uppsättning ömsesidigt förstärkande åtgärder, vars resultat ofta inte visar sig förrän på 
medellång eller lång sikt. Den makroekonomiska politiken bör, i växelverkan med de 
strukturpolitiska åtgärderna, säkerställa en lång period av stark, icke-inllatorisk tillväxt understödd 
av kapacitetshöjande investeringar. Den politik som krävs i detta hänseende utgör det centrala 
innehållet i de toreliggande och de tidigare Allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. 
För att lösa gemenskapens problem med arbetslöshet och icke-sysselsättning kommer det dock att 
krävas en samtidig och övergripande modernisering av gemenskapens arbetsmarknader i syfte att 
öka tillväxtens sysselsättningsinnehåll och tillse att arbetskraften är anställbar. Denna andra del av 
gemenskapens strategi för en hög sysselsättning utvecklas i riktlinjerna för sysselsättning från 
Europeiska rådets möte i Luxemburg. 
Riktlinjerna för sysselsättning, baserade på de fyra pelarna om att förbättra anställbarheten, att 
utveckla företagarandan, att uppmuntra arbetstagarnas och företagens anpassningsförmåga samt att 
stärka jämställdhetspolitiken, kommer att genomföras genom de nationella handlingsplanerna för 
sysselsättning. Planerna är anpassade till de specifika nationella förhållandena och måste integrera 
sysselsättningsåtgärderna i en sund makroekonomisk strategi som inkluderar konsolidering av de 
offentliga finanserna i enlighet med kraven i stabilitets- och tillväxtpakten. Dessutom måste de 
utgöra ett instrument för att både minska obalanser på arbetsmarknaden och förbättra företagens 
förmåga att anpassa sig till ekonomiska förändringar. De nationella handlingsplanerna kommer på 
detta sätt att fungera som ett viktigt politiskt instrument tor att förstärka gemenskapens tillväxt-
och sysselsättningspotential och i denna egenskap kommer de otvivelaktigt att utgöra en viktig del 
av de framtida Allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. 
Tyngdpunkten i medlemsstaternas åtgärder bör ligga på en förebyggande strategi, inriktad på 
aktiva åtgärder för att öka utbudet av adekvat utbildad arbetskraft. Sådana aktiva åtgärder behöver 
kombineras med åtgärder för att, genom en översyn av skatte- och bidragssystemen, öka 
incitamenten att söka arbete och skapa arbetstillfällen. 
(i) Aktiva arbetsmarknadsåtgärder 
Över en femårsperiod måste medlemsstaterna bekämpa både ungdomsarbetslösheten och förhindra 
långtidsarbetslöshet genom att erbjuda varje arbetslös ungdom och vuxen en ny start innan de varit 
arbetslösa i 6 respektive 12 månader. Det ställer krav på ökade resurser till arbetsförmedlingarna 
för att de på ett effektivt sätt skall kunna hjälpa till med att söka efter och förmedla lediga arbeten. 
Sådana åtgärder bör kombineras med beledsagande åtgärder såsom utbildning och i vissa fall 
lönebidrag och nedsättning av sociala avgifter, särskilt for lågkval i ilcerad arbetskraft. Omkring 
15-30 procent av samtliga arbetslösa hittar ett arbete inom ett år. Det kommer att vara viktigt att 
koncentrera arbetsförmedlingarnas knappa resurser på de övriga 70-85 procent som behöver hjälp 
lor att hitta ett arbete. 
17 
Långtidsarbetslösheten är särskilt hög i Belgien, Irland, Italien och Spanien, medan 
ungdomsarbetslösheten är hög i Finland, Frankrike, Grekland, Italien och Spanien. Dessa 
medlemsstater kommer att behöva göra en extra ansträngning för att följa riktlinjerna. 
(ii) Beskattning 
Under mer än 15 år har den strukturella utvecklingen av skattesystemen (skatter och 
socialförsäkringsavgifter) i medlemsstaterna missgynnat sysselsättningen. Den implicita 
skattesatsen på anställd arbetskraft i gemenskapen ökade från i genomsnitt 35 procent till över 42 
procent mellan 1981 och 1996, samtidigt som skatten på andra produktionsfaktorer visade en 
nedåtgående trend. Som ett resultat av detta har skatterna på arbete drivit in en kil mellan vad 
arbetstagarna får och vad företagen betalar. Höga skatter hämmar den ekonomiska effektiviteten, 
tillväxten och slutligen skapandet av ny sysselsättning. Höga skatter på arbete är särskilt skadliga i 
den nedre änden av löneskalan där de leder till att okvalificerade, lågavlönade arbeten blir för dyra 
och därmed slås ut från marknaden och att den svarta marknaden växer. 
På medellång sikt bör medlemsstaterna rikta in sig på att minska beskattningen totalt sett och 
särskilt på arbete. Detta får emellertid inte äventyra konsolideringen av de offentliga finanserna. I 
Belgien, Frankrike, Nederländerna, Danmark, Österrike, Finland och Sverige är skattekilen högre 
än EU-genomsnittet, vilket ställer krav på särskilda ansträngningar från dessa medlemsstaters sida. 
En betydande och generell minskning av skatterna på arbete skulle innebära antingen en kraftig 
minskning av de sociala förmånerna eller höga offentliga utgifter. På kort sikt och i syfte att stödja 
sysselsättningen skulle en minskning av skatten på arbete, i synnerhet de socialförsäkringsavgifter 
som arbetsgivarna står för, vara mest effektiv om den riktades mot specifika arbetstagargrupper i 
den nedre änden av löneskalan (unga arbetstagare, okvalificerade arbetslösa eller 
långtidsarbetslösa). Sysselsättningseffekten torde där vara större, särskilt om skattesänkningen 
kombineras med aktiva arbetsmarknadsåtgärder på området för utbildning, lärlingsprogram, 
yrkesutbildning och omskolning. I syfte att göra skattesystemen mer sysselsättningsvänliga 
behöver möjligheten undersökas av att på ett inkomstneutralt sätt omfördela en del av skattetrycket 
från arbete till energi och miljöförorenande verksamhet, och om så är lämpligt bör aktiva åtgärder 
vidtas. 
(Hi) Reformer av de sociala skyddssystemen 
De sociala skyddssystemen behöver reformeras i syfte att öka incitamenten till och möjligheterna 
att ta arbete och, mer allmänt, för att förbättra arbetsmarknadens funktionssätt. Detta innebär att gå 
över från passivt inkomststöd till bidrag som syftar till arbete. I vissa länder innebär det dock små 
fördelar att ta ett arbete jämfört med att ta emot bidrag, särskilt tor låginkomsttagare som varit 
arbetslösa under en lång tid. De sammanlagda bidragen tor arbetslöshet, boende och barnomsorg 
kan i vissa fall leda till en ersättningsnivå på över 80 procent av nettolönen i Belgien, Danmark, 
Finland, Frankrike, Tyskland, Nederländerna, Sverige och" Förenade kungariket. 
18 
Det krävs en tvåfaldig strategi för att göra det lönsamt att arbeta. För det första krävs det åtgärder 
på bidragssidan för att strama åt kriterierna för bidragsberättigande, öka kraven på att söka arbete 
och i vissa fall se över bidragsperiodernas längd. Många länder, som t.ex. Danmark och 
Nederländerna, har haft positiva erfarenheter på detta område. Samspelet mellan de olika 
bidragssystemen bör dock ses över för att tillse att det alltid lönar sig att ta ett arbete jämfört med 
att ta emot bidrag. För det andra är det nödvändigt att genomföra reformer som ökar nettolönen, 
såsom bidrag vid arbete, negativ inkomstskatt eller bidrag vid låg lön. Den s.k. "welfare-to-work"-
politiken ("bidrag till arbete") i Förenade kungariket är en intressant möjlighet för framtiden. 
Överlag bör bidrags- och skattesystemen ses i förhållande till arbetsmarknadsregleringarna. 
Medlemsstaterna, särskilt de som har ett dubbelt skyddsnät i form av relativt generösa 
bidragssystem och högt anställningsskydd, bör se över sin arbetsmarknadslagstiftning i syfte att 
förena flexibilitet och trygghet samtidigt som de effektiviserar sina bidragssystem. 
(iv) Arbetstiden 
Under det senaste århundradet har det skett en minskning av det antal timmar som arbetstagarna 
arbetar per vecka eller år i medlemsstaterna. Det har varit en viktig del av de sociala framstegen 
och av välfärden. Större delen av framstegen på detta område har skett under perioder av snabb 
tillväxt och hög sysselsättning och har varit en del av ett val mellan arbete och fritid. Denna trend 
är i själva verket inget annat än ett uttryck för fördelningen av produktivitetstillväxten, med kortare 
arbetstider till priset av lägre reallöneökningar. En återgång till denna hundraåriga trend kan därför 
förväntas när tillväxten går upp, vilket skulle vara normalt och välkommet som en förbättring av 
arbetsvillkoren och livskvaliteten. En obligatorisk och allmän förkortning av arbetstiden, delvis 
orsakad av en vilja att höja sysselsättningsnivån, kan emellertid ha negativa konsekvenser och bör 
därför undvikas. 
Däremot skulle sysselsättningen, där så är lämpligt, kunna främjas av särskilda åtgärder för att 
minska arbetstiden på mikroekonomisk nivå om detta är motiverat av lokala förhållanden, om det 
medför att antalet maskintimmar frikopplas från arbetstiden, om åtgärderna förhandlas fram av 
arbetsmarknadens parter och om de är antingen reversibla eller kan ses som en del av den 
hundraåriga trenden i riktning mot kortare arbetstid. I detta sammanhang tyder vissa initiativ på att 
åtgärder som kombinerar en minskning av arbetstiden med nya arbeten och skatteförmåner kan ge 
positiva resultat. Ett annat sätt att öka tillväxtens sysselsättningsinnehåll skulle vara att uppmuntra 
största möjliga användning av frivilligt deltidsarbete och nya former av anställning. Möjligheterna 
på detta område skiljer sig uppenbarligen mycket åt mellan medlemsstaterna mot bakgrund av de 
mycket stora skillnader i andelen deltidsarbetande som för närvarande kan observeras. Utbytet på 
gemenskapsnivå av erfarenheter och bästa praxis behöver uppmuntras på dessa områden. 
19 

ISSN 1024-4506 
KOM(98) 279 slutlig 
DOKUMENT 
SV 10 01 08 02 
Katalognummer : CB-CO-98-334-SV-C 
ISBN 92-78-36424-X 
Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg