A4-0201/96

Resolution om rapporten från den oberoende expertgruppen om en förenkling av gemenskapens lagstiftning och administration («avreglering») (KOM(95)0288 - C4- 0255/95 - SEK(95)1379)

Europaparlamentet utfärdar denna resolution

- med beaktande av rapporten från den oberoende expertgruppen om en förenkling av lagstiftning och administration av den 21 juni 1995, som inrättades av kommissionen i september 1994 i syfte att utreda gemenskapslagstiftningens och de nationella lagstiftningarnas påverkan på sysselsättningen och konkurrenskraften i avsikt att eventuellt minska eller förenkla dessa, samt reservationerna från ledamöter i expertgruppen (KOM(95)0288 - C4-0255/95 - SEK(95)1379),

- med beaktande av det stöd som Europeiska rådet uttryckt för dessa planer (sammanträdena på Korfu och i Essen),

- med beaktande av kommissionens kommentarer till den oberoende expertgruppens rapport om en förenkling av gemenskapens lagstiftning och administration (KOM(95)0596 - SEK(95)2121),

- med beaktande av kommissionens rapport till Europeiska rådet om tillämpningen av subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna, förenkling och kodifiering («Lagstifta bättre») (KOM(95)0580),

- med beaktande av sina talrika resolutioner inom områdena lagstiftningsteknik, öppenhet, kodifiering och tillämpning av gemenskapsrätten,

- med beaktande av betänkandet från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt samt yttrandena från utskottet för socialfrågor och sysselsättning, utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik samt utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd (A4-0201/96), och med beaktande av följande:

A. Den nuvarande situationen på gemenskapens arbetsmarknad gör det nödvändigt att prioritera skapandet av arbeten på alla möjliga sätt.

B. Den svåra situation gemenskapens näringsliv befinner sig i gör en förstärkning av dess konkurrenskraft gentemot dess utomeuropeiska konkurrenter nödvändig.

C. Lagförslag på gemenskapsnivå kan inte uteslutande ses med avseende på dess inverkan på ekonomin, utan måste utgöra en del av ett allmänt politiskt ramverk, som bland annat tar hänsyn till den enskilda europeiska medborgarens rättigheter, arbetstagarnas rättigheter samt miljö- och häloskyddsintressen.

D. Begreppet förenkling av lagstiftning skall också förstås på så sätt att gemenskapsrätten måste göras tillgänglig för de europeiska medborgarna, varvid tydlighet och läsbarhet och därmed en bättre förståelse för rättsnormerna bör stå i förgrunden som en viktig faktor för medborgarnas accepterande av dessa.

E. Förenklingen och begränsningen av lagstiftningstexterna får inte leda till att man på omvägar ifrågasätter gemenskapslagstiftningen.

F. Omfattningen och formerna för den belastning som gemenskapens lagstiftning utgör för ekonomin beror i hög grad på det sätt som dessa gemenskapsregler tillämpas i medlemsstaternas nationella lagstiftning, vilket står utanför gemenskapens inflytande.

G. En «checklista» för utfärdandet av lag måste utarbetas som en nödvändig beståndsdel vid förberedelserna av alla nya lagförslag, för att förhindra tendenser till överreglering. Därigenom skall lagstiftningsförfarandet bli öppnare och på samma gång effektivare, samtidigt som sammanhang och användbarhet säkerställs så långt som det är möjligt.

H. BSE-frågan visar att snabb och illa genomtänkt avreglering, i detta fall när det gäller veterinärtjänster, kan få allvarliga och oväntade följder.

I. Tillämpningen av subsidiaritetsprincipen får inte leda till en försvagning av europeisk lagstiftning som garanterar miniminormer för hälsa och säkerhet, konsumenternas juridiska rättigheter, konsumenternas ekonomiska intressen eller konsumentinformation.

J. En «checklista» bör också användas som norm för den befintliga gemenskapsrätten.

1. Parlamentet tar ställning till den oberoende expertgruppens allmänna ståndpunkter enligt följande:

1.1. Expertgruppen har utarbetat allmänna, det vill säga från de enskilda ämnesområdena frikopplade förslag, i syfte att lägga fram ett «metodkoncept», för gemenskapliga handlingar till gemenskapens institutioner och medlemsstaterna.

1.2. I expertgruppens rapport kapitel 2 till 5 granskas viktiga sektorer för den europeiska ekonomin. Förutom den korta tid som stod till gruppens förfogande för att avsluta sitt arbete ges ingen övertygande motivering till urvalet av dessa ämnesområden i rapporten. En sådan motivering hade varit önskvärd med tanke på det mandat kommissionen givit gruppen särskilt vad gäller valet av social- och miljöpolitik.

1.3. Rapporten utgår utan vidare från en växelverkan mellan förenkling av lagstiftningen å ena sidan och förverkligande av målet, d.v.s. att stärka den europeiska ekonomins konkurrensförmåga och tillväxt, i syfte att skapa fler arbeten å andra sidan, utan att gå närmare in på sambanden mellan dessa faktorer.

1.4. Expertgruppen har inte analyserat sambanden mellan förenkling av lagstiftningen på gemenskapsnivå och förenkling av lagstiftningen på medlemsstatsnivå, och undersökte framförallt inte avregleringens effekter på Europanivå som kan medföra förnyad nationalisering av tillämpliga föreskrifter med de följder detta får för sysselsättningen och hur den inre marknaden fungerar.

1.5. Rapporten saknar i stort sett nya förslag till lösningar. Det gäller särskilt den i förslagen 4 och 6 förekommande «checklistan» för allmänna lagförslag på gemenskapsnivå.

1.6. Andra förslag (till exempel förslag 7 om offentliggörande av expertutlåtanden, förslag 11, som berör lagstiftningens effekter i praktiken, och förslag 17 om kommissionens lagstiftningsprogram) motsvarar kommissionens nuvarande praxis. För övrigt leder offentliggörandet av alla förberedande respektive kompletterande åtgärder rörande en rättsakt inte nödvändigtvis till en förenkling av lagstiftning (nyckelfrågan är: gemenskapsnormernas tillgänglighet för de europeiska medborgarna).

1.7. Det är glädjande att rapportens förslag 1 kräver ett påskyndande av kodifieringen av gemenskapslagstiftningen. Kodifieringen är den form av förenkling som är mest brådskande och den lättaste att verkställa. Den underlättar fastställandet av den vid varje tillfälle tillämpliga gemenskapsrätten, sparar därmed kostnader och främjar inte bara förtroendet för ekonomin utan också medborgarnas förtroende för den europeiska rättsgemenskapen.

1.8. Det är i princip viktigt med ett förenklingsprogram, som omfattar de enskilda medlemsstaternas överföring av gemenskapslagstiftning till nationell lag (förslag 2 i rapporten). För att förverkliga en sådan åtgärd behöver kommissionen emellertid ett mandat med detta innehåll från ministerrådet och Europeiska rådet.

1.9. Vid prövning av befintlig gemenskapslagstiftning i syfte att förenkla lagstiftningen skall det säkerställas att sammanhållningen i ett lagstiftningsområde bibehålls och att det inte uppstår fara för rättssäkerheten och likheten inför lagen.

1.10. Gemenskapens lagförslag bör stödja sig på bredast möjliga dialog (vilket också krävs i rapportens förslag 8). En rådfrågning bör äga rum vid varje etapp av utformningen, i och under alla omständigheter före utarbetandet av det första lagförslaget. Endast en organiserad rådfrågning av denna typ möjliggör beaktandet av subsidiaritets- och proportionalitetsaspekterna. Rådfrågningen bör i princip ske offentligt (=«vit- eller grönböcker»). Om särskild fackkunskap behövs skall de berörda personerna delta direkt i utarbetandet av lagförslaget. Den rådfrågning som vänder sig till medlemsstaterna bör förstärkas.

1.11. Förenklingen och administrationen av texter av lagstiftningskaraktär måste vara i överensstämmelse med de förfaranden som fastställs i fördragen och Europaparlamentets befogenheter, i synnerhet vad gäller den rättsliga grunden och förfarandet för ändringar av texterna i fråga.

1.12. Rapportens förslag 15 kan inte accepteras. Valet mellan förordning och direktiv som rättslig form för en eftersträvad åtgärd existerar enbart i de fall den rättsliga grunden tillåter båda de rättsliga formerna. Enligt proportionalitetsprincipen skall behovet av en reglering och dess rättsverkan granskas med tanke på det eftersträvade ändamålet. Därför borde direktiv alltid prioriteras, där de är tillräckliga för gemenskapens syfte.

1.13. Varje framtida lagstiftningsförslag på gemenskapsnivå bör prövas enligt följande kriterier:

a) Är ett ingripande absolut nödvändigt, eller kan problemet eller situationen lösas genom självreglering eller andra styr- eller lösningsmekanismer (=behovsgranskning, huruvida det statliga agerandet berättigar lagstiftningsåtgärden)?

Baseras detta berättigande på jämförande rättslig analys av gällande nationell lagstiftning?

b) Om det anses föreligga ett åtgärdsbehov: Vilka är åtgärdsalternativen (hur skall staten agera)?

- På vilken nivå skall agerandet ske enligt subsidiaritetsprincipen?

- Är lagstiftning den enda möjliga lösningen? Kan lagstiftaren eventuellt agera informellt eller är åtgärder från de berörda under eget ansvar ett alternativ? Kan förbättringar i verkställandet göra nya bestämmelser onödiga?

- Om lagstiftning erfordras: Räcker ett direktiv eller är en förordning nödvändig?

- Föreligger ett omedelbart åtgärdsbehov? Kan åtgärden tidsbegränsas? Är tidsfristen lämplig? Är en granskning av åtgärden efter viss tid lämplig?

c) Därefter skall den planerade regeln vägas mot förväntade kostnader och nytta för både staten och de som berörs av den (kostnads-nytto-analys). Berättigar resultatet av denna analys den planerade åtgärden också om kostnaderna överstiger nyttan? Utöver direkt ekonomisk nytta bör analysen även beakta andra hänsyn, särskilt konsekvenserna för en ekologiskt hållbar utveckling samt sociala rättviseaspekter.

d) Till slut måste en utvärdering ske på grundval av de granskningar som skett vid tidigare etapper i syfte att avgöra om åtgärden skall ges formen av ett lagförslag eller om detta inte är berättigat.

1.14. Huvudsyftet med förenkling och bättre lagstiftning är att främja sysselsättning och skapa arbetstillfällen genom att öka lönsamheten och konkurrenskraften, särskilt för små och medelstora företag, vilket skulle kunna uppnås med hjälp av en klar, koncis, begriplig, konsoliderad och tillräckligt varaktig rättslig ram inom EU; målet bör vara att skapa ett stabilt klimat för investeringar och tillväxt och säkerställa ett enhetligt genomförande och upprätthållande i syfte att bidra till fullbordandet av den inre marknaden.

1.15. Förenklad och förbättrad lagstiftning är viktigt, men inte det viktigaste, för sysselsättningen, lönsamheten och konkurrenskraften i Europa.

1.16. All definition av förenklad och förbättrad lagstiftning som avreglering samt tanken att en bra lag är en avskaffad lag avvisas. Men alltför mycket byråkrati kväver de små och medelstora företagen och hindrar skapandet av arbetstillfällen.

1.17. Många bestämmelser känns tyngre för de små och medelstora företagen än för de stora företagen, och motverkar därför fri konkurrens.

1.18. Kommissionen får inte låta sitt välkomna engagemang för subsidiaritet och proportionalitet beträffande förenklad och förbättrad lagstiftning medföra att nationell protektionism undergräver den inre marknaden.

1.19. Kommissionens och rådets åtagande att kodifiera den europeiska lagstiftningen och att förbättra lagstiftningen under 1996 välkomnas.

1.20. Kommissionen uppmanas följaktligen att vara mer vaksam och att intensifiera sin övervakning av medlemsstaternas genomförande av europeisk lagstiftning, och att inte tveka att vid behov använda sina befogenheter enligt artikel 171 i Romfördraget.

1.21. Ordföranden anmodas att säkerställa att medbeslutandeförfarandets «modus vivendi» fungerar effektivt, och utskottsordförandena uppmanas att verkligen ta sitt ansvar att övervaka hur kommissionen utövar sina verkställande befogenheter.

1.22. Europaparlamentet bör ha befogenhet att ändra eller lägga in sitt veto mot lagförslag som utarbetats av kommissionen enligt kommittésystemet då den relevanta kommittén inte har lagt fram ett yttrande inom den tidsfrist som dess ordförande fastställt.

1.23. Europeiska unionen genomför för närvarande den största förenklingsprocessen i modern ekonomisk historia genom att försöka ersätta 15 regelverk med ett enda.

1.24. Kommissionen anmodas att överväga vilken framtida roll Europeiska miljöbyrån kan spela för genomförande och upprätthållande, samt att konsekvent tillämpa artikel 169 och 171 för att säkerställa att gemenskapslagstiftningen genomförs och upprätthålls på samma sätt i samtliga medlemsstater.

2. Parlamentet tar ställning till den oberoende expertgruppens fackmässiga ståndpunkter enligt följande:

2. 1. Förslagen som rör arbetslagstiftning och som har till syfte att minska graden av skydd för arbetstagare på Europanivå är oacceptabla, i synnerhet de som fördöms av kommissionen i dess kritiska kommentarer; detta gäller i synnerhet regleringar som rör hygien och säkerhet där en minskad skyddsnivå är oacceptabel.

2.2. En avreglering av EU:s föreskrifter på arbetsrättens område kommer inte nödvändigtvis att innebära någon förbättrad konkurrenskraft för Europas industri, eftersom konkurrenskraften i väsentlig grad påverkas av andra faktorer, men en sådan avreglering skulle äventyra de goda förbindelserna mellan arbetsmarknadens parter och inkräkta på arbetstagarens hälsa samt arbetarskyddet.

2.3. Det är utomordentligt viktigt för konkurrenskraften och sysselsättningen å ena sidan och medlemsstaternas sammanhållning å andra sidan att arbetslagstiftningen underställs harmoniserade minimikrav, vilket både UNICE och EFS poängterar; därför bör kommissionen undersöka om det finns fler frågor inom det sociala området som borde ligga under gemenskapslagstiftning.

2. 4. Förslagen om avreglering av sociala aspekter kan inte accepteras; deras effekt skulle uppmuntra till «social dumpning» inom Europeiska unionen och dessutom minska skyddsnivån för arbetstagarna.

2.5. Kommissionen bör göra en analys över varför gemenskapsdirektiven inte överförs till nationell lagstiftning; i kommissionens vitbok om socialpolitik pekar kommissionen på genomförandeproblemet inom det sociala området främst vad gäller hälsa och säkerhet på arbetsplatsen, och att få beslut har tagits som förbättrat genomförandet; kommissionen påminns om dess skyldigheter i egenskap av övervakare av fördragen och kräver därför att genomförandet förbättras genom att artikel 171 tillämpas i de fall det är nödvändigt; samtidigt efterlyses en analys av olikheterna i fråga om genomförandet mellan medlemsstaterna.

2.6. Kommissionen uppmanas att lägga fram ett tillräckligt detaljerat lagförslag i syfte att förbättra och uppmuntra praxis och lagstiftning inom området hälsa och säkerhet i enlighet med artikel 118a i Romfördraget och med gällande lagstiftning.

2.7. Kommissionen uppmanas att förklara hur gällande lagstiftning övervakas i medlemsstaterna (när det gäller arbetsmarknaden och arbetsförhållanden) samt hur övervakningen skulle kunna göras mera enhetlig och stödjas med gemenskapsåtgärder.

2.8. Kommissionen uppmanas att utarbeta grundläggande sociala rättigheter för alla arbetstagare oavsett anställningsform; rättigheterna skall vara direkt tillämpliga i medlemsstaterna, men det skall vara fullt möjligt att komplettera dem med gemenskapslagstiftning om så behövs; rättigheterna måste vidare vara klara och precisa.

2.9. Bestämmelserna inom arbetsrätten och för hälsa och säkerhet på arbetsplatsen får inte försämras och måste göras mera lättillgängliga för dem som berörs, inte minst för att rapportens påstående (som speglar en åsikt omfattad av flertalet inom expertgruppen) om att avreglering på detta område skulle skapa förbättrad konkurrenskraft och ökad sysselsättning, helt saknar grund.

2.10. Det är de små och medelstora företagen, inte de stora, som skapar de flesta arbetstillfällena på den europeiska inre marknaden; det är särskilt beklagligt att de små och medelstora företagen inte var bättre företrädda i expertgruppen.

2.11. Kommissionen uppmanas att verkligen anstränga sig för att garantera att de små och medelstora företagen medverkar fullt ut i den ständiga rådfrågningsprocessen.

2.12. Kommissionen uppmanas att tillsammans med arbetsmarknadens parter undersöka möjligheterna till en särskild infallsvinkel, med miniminormer, beträffande små och medelstora företag och lagstiftning, ett särskilt utvärderingsförfarande för konsekvenserna för små och medelstora företag samt ett test för all lagstiftnings inverkan på små och medelstora företag.

2.13. Man bör i stor utsträckning ta avstånd från de konkreta rekommendationer som rapporten från expertgruppen innehåller i föreliggande form, eftersom de inte är tillräckligt differentierade och syftar till en miljöpolitisk nyorientering som inte är förenlig med vad som fastslagits i artiklarna 130r till 130t i Romfördraget, i synnerhet eftersom det görs avkall på bindande miljörättsliga bestämmelser på det europeiska planet.

2.14. De föreslagna avregleringsåtgärderna strider mot den nödvändiga harmoniseringen av de miljörättsliga bestämmelserna.

2.15. Det kan inte bli frågan om en sänkning av standarder för miljö, folkhälsa och konsumentskydd; försiktighetsprincipen skall upprätthållas och tillämpas som en grundläggande princip i gemenskapens miljölagstiftning.

2.16. Rapportens påstående att gemenskapens tidigare miljöpolitik var otillräcklig och ineffektiv avvisas; den har snarare spelat en betydande roll när det gäller att förbättra miljön i Europa.

2.17. Förordningar kommer också i fortsättningen att vara ett sätt att påverka beteende i en mer miljömedveten och miljövänlig riktning.

2.18. Kommissionen påminns om att införande av standarder som bedöms utifrån en «lönsamhetsprincip» mycket lätt kommer att strida mot den princip om förebyggande som gäller inom EU på miljöområdet.

2.19. Förslag 12 om «avfallsdirektivet» skulle som kommissionen konstaterat, få till effekt en sänkning av den nuvarande miljöskyddsnivån och att okontrollerad överföring av avfall skulle uppmuntrades.

3. Parlamentet uppdrar åt sin ordförande att vidarebefordra denna resolution till rådet, kommissionen och medlemsstaternas regeringar.