[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |

Bryssel den 19.5.2005

KOM(2005) 195 slutlig

MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET

Meddelande om ömsesidigt erkännande av rättsliga avgöranden i brottmål och ökat ömsesidigt förtroende mellan medlems staterna{SEC(2005) 641}

MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET

Meddelande om ömsesidigt erkännande av rättsliga avgöranden i brottmål och ökat ömsesidigt förtroende mellan medlems staterna

Inledning

1. Principen om ömsesidigt erkännande lades fram under 1999 som en ”hörnsten” i uppbyggnaden av ett europeiskt rättsligt område av Europeiska rådet i Tammerfors och befästes i texten till en konstitution för Europa. Dess grunddrag bekräftades ytterligare i Haagprogrammet där utvecklingen av principen kopplas till ett förstärkt ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna.

2. Nästan fem år efter det att rådet och kommissionen antog programmet för ömsesidigt erkännande i syfte att genomföra de riktlinjer som angavs av Europeiska rådet i Tammerfors, redovisas i detta meddelande kommissionens åsikter, dels om fortsatta insatser för att genomföra principen om ömsesidigt erkännande mot bakgrund av erfarenheterna av vad som redan genomförts, dels om vad som bör ingå i en handlingsplan för att öka det ömsesidiga förtroendet mellan medlemsstaterna.

3. Meddelandet är en del av kommissionens allmänna strategi för utarbetandet av en handlingsplan för genomförandet av Haagprogrammet. Allmänna perspektiv för den kommande femårsperioden (se (SEC(2005)641) anges i huvuddrag, men meddelandet är särskilt inriktat på den första fasen av genomförandet (2005–2007) på grund av att en halvtidsöversyn kommer att krävas efter det att konstitutionen trätt i kraft. Eftersom vikten av en utvärdering av genomförandet av politiken framhålls särskilt i Haagprogrammet, måste dessutom resultaten av de genomförda utvärderingarna beaktas, och de kan eventuellt komma att leda till ändringar av de fastställda prioriteringarna.

FORTSATT GENOMFÖRANDE AV PRINCIPEN OM ÖMSESIDIGT ERKÄNNANDE

4. Genomförandet av principen om ömsesidigt erkännande är sedan några år ett av EU:s viktigaste verksamhetsområden på det straffrättsliga området och förmodligen ett av de mest lovande. Efter över fyra års tillämpning av det program som antogs i december 2000 har rättsliga instrument antagits, eller håller på att antas, för ungefär hälften av de planerade åtgärderna. Bland dessa har dock tidsfristen för genomförande i nationell lagstiftning endast gått ut för rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna[1].

5. Detta meddelande är inriktat på de ännu inte genomförda aspekterna av programmet för ömsesidigt erkännande och syftar till att ge en ny presentation av prioriteringarna för de kommande åren mot bakgrund av riktlinjerna i Haagprogrammet och analysen av de första åtgärder som genomförts.

Ömsesidigt erkännande under den fas som föregår den straffrättsliga processen

Principen om ömsesidigt erkännande och bevisupptagningen[2]

6. I Haagprogrammet uppmanas rådet att anta förslaget om bevisupptagningsbeslut före utgången av år 2005. Antagandet av rambeslutet om frysning av egendom[3] var det första viktiga steget i tillämpningen av principen om ömsesidigt erkännande under den bevisupptagningsperiod som föregår straffprocessen. Bevisupptagningsbeslutet kommer dock inte att avse alla former av nödvändig bevisning. Även utredningsåtgärder som förhör med misstänkta, vittnen och sakkunniga eller övervakning av bankkonton eller telefonavlyssning bör omfattas av instrument för ömsesidigt erkännande. Det slutliga målet är att skapa ett enda rättsinstrument som underlättar sökandet efter bevis av varje slag i samband med brott inom unionens territorium. Kommissionen anser att tillämpningen av principen om ömsesidigt erkännande på detta område bör leda till att ansvaret för undersökningarna ges till den utfärdande medlemsstaten, eftersom beslut om upptagning av visst bevismaterial inte bör kunna omprövas i den verkställande staten. Bland annat av det skälet förespråkar kommissionen att principen om dubbel straffbarhet inte skall tillämpas på åtgärder i samband med sökande efter bevis. Vad gäller formerna för bevisupptagningen bör de tillämpliga nationella bestämmelserna i varje medlemsstat följas. Den verkställande medlemsstaten skall dock tillämpa vissa formaliteter och förfaranden som uttryckligen angetts av den utfärdande medlemsstaten, så som redan föreskrivs genom artikel 4.1 i konventionen av den 29 maj 2000. Antagandet av en minimiharmonisering av bestämmelserna om bevisupptagning (se 3.1.1.2 nedan) bör slutligen bidra till att säkerställa att bevismaterial som tagits fram lagligen i en medlemsstat kan användas i andra medlemsstaters domstolar.

7. Utvidgningen av principen om ömsesidigt erkännande till att omfatta hela området för bevisupptagning kommer att väcka frågor om framtiden för konventionen om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål mellan Europeiska unionens medlemsstater[4] och för protokollet till detta från år 2001[5], vilka för övrigt ännu inte har trätt i kraft, eftersom ett tillräckligt antal ratificeringar ännu inte uppnåtts. Som komplettering till inrättandet av ett enda instrument för ömsesidigt erkännande av bevisupptagning kommer de övriga bestämmelserna i dessa båda instrument att behöva införlivas med en europeisk lag eller ramlag efter det att konstitutionen trätt i kraft.

8. Ytterligare en svårighet som konstaterats är att de rättsliga och polisiära myndigheternas respektive befogenheter skiljer sig åt mellan medlemsstaterna. Detta kan skapa oklarheter om avgränsningarna av de olika samarbetsformerna som visserligen kompletterar varandra men ändå regleras genom olika bestämmelser. Förslag kommer att läggas fram av kommissionen i samband med genomförandet av principen om tillgänglighet för straffrättslig information.

Ömsesidigt erkännande av icke frihetsberövande straffprocessuella tvångsmedel.

9. Kommissionen offentliggjorde i augusti 2004 en grönbok om ömsesidigt erkännande av icke frihetsberövande straffprocessuella tvångsmedel[6]. I grönboken konstateras att det faktum att frihetsberövande används för ofta är en av huvudorsakerna till överbeläggningen på häkten och fängelser, och att de alternativa möjligheter som ges i nationell lagstiftning ofta inte kan verkställas om en person är bosatt i en annan medlemsstat, och olika lösningar på detta diskuteras. Ett samråd har inletts, och när det avslutats under 2005 kommer kommissionen att lägga fram lagstiftningsförslag.

Ömsesidigt erkännande av slutgiltiga beslut

10. Tillämpningen av principen om ömsesidigt erkännande medför flera konsekvenser i övriga medlemsstater när ett slutgiltigt beslut föreligger i en medlemsstat. Vid sidan av den europeiska arresteringsordern har två specifika aspekter av denna fråga redan behandlats i förslag till rambeslut som gäller tillämpningen av principen om ömsesidigt erkännande på böter[7] respektive beslut om förverkande[8]. Flera viktiga aspekter återstår dock att granska.

Ömsesidig information om domar

11. En första förutsättning för ett ömsesidigt erkännande av domar är ett väl fungerande informationsflöde mellan medlemsstaterna på området. I Haagprogrammet tas på nytt upp en tanke som redan formulerades i Europeiska rådets slutsatser från den 25 och 26 mars 2004 och kommissionen uppmanas att lägga fram ”förslag om ökat utbyte av uppgifter om domar och näringsförbud i nationella register, i synnerhet om sexualbrottslingar, så att de senast i slutet av 2005 kan antas av rådet”. Kommissionen offentliggjorde i januari 2005 en vitbok som innehåller en analys av de främsta svårigheterna i samband med utbytet av information om domar i brottmål och förslag för inrättandet av ett datoriserat system för informationsutbyte. Förslag kommer att läggas fram under 2005 efter de första överläggningarna om detta ämne i rådet.

”Ne bis in idem”-principen

12. I artikel 50 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna föreskrivs följande: ”Ingen får lagföras eller straffas på nytt för en lagöverträdelse för vilken han eller hon redan har blivit frikänd eller dömd i unionen genom en lagakraftvunnen brottmålsdom i enlighet med lagen.” I stadgan utvidgas det territoriella tillämpningsområdet för ”ne bis in idem”-principen till unionens hela territorium, vilket är ett framsteg jämfört med protokoll nr 7 till Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna, där det endast föreskrivs att principen skall tillämpas inom varje avtalsslutande stats territorium.

13. Denna princip ligger till grund för två viktiga domar i EG-domstolen[9], där dess räckvidd preciseras i enlighet med bestämmelserna i konventionen om tillämpning av Schengenavtalet, i vars artiklar 54–58 ”ne bis in idem”-principen redan bekräftas och byggs ut. Inledande arbeten om tillämpningen av ”ne bis in idem”-principen har utförts inom ramen för ett initiativ som lagts fram av Grekland[10]. De är för närvarande vilande på grund av den nära kopplingen till problemet med behörighetskonflikter (se nedan). Dessa båda frågor kommer att tas upp i en grönbok från kommissionen under 2005 och därefter i ett lagstiftningsförslag under 2006.

Beaktande av domar i andra medlemsstater under den straffrättsliga processen

14. I de flesta medlemsstater påverkas ett nytt straffrättsligt förfarande av tidigare brottmålsdomar: att det rör sig om ett återfall kan t.ex. påverka de tillämpliga processrättsliga reglerna, valet av brottsrubricering eller, vilket är vanligast, straffets art och omfattning. Kommissionen har nyligen överlämnat ett förslag till rambeslut om inbördes beaktande av fällande domar mellan medlemsstaterna. I detta anges som allmän regel att varje medlemsstat skall tillerkänna en dom i brottmål som avkunnats i en annan medlemsstat samma verkan som en dom som tidigare avkunnats i det egna landet. Vissa tillämpningsföreskrifter fastställs även för denna regel. En sådan princip om erkännande vid återfall bekräftades för övrigt redan i samband med rambeslutet av den 6 december 2001 om skyddet av euron[11]. Den nya rättsakten kommer att bli ett betydelsefullt bidrag till bestämmelserna om ömsesidigt erkännande av slutgiltiga avgöranden.

Verkställighet av fällande domar

15. En dom som avkunnats i en medlemsstat bör kunna verkställas inom hela unionens territorium. Kommissionen inledde i april 2004 ett samråd om tillnärmning, ömsesidigt erkännande och verkställighet av straffrättsliga påföljder med utgångspunkt i en grönbok[12]. Finland, Sverige och Österrike har lagt fram ett initiativ som syftar till att göra det möjligt att verkställa en fängelsedom som avkunnats i en annan medlemsstat i den medlemsstat där den dömde är medborgare eller bosatt. Texten bör även underlätta tillämpningen av vissa bestämmelser om den europeiska arresteringsordern som medger att en begäran om överlämnande avslås när en dom verkställs i den verkställande staten.

16. Den tar dock inte upp frågan om verkställighet av icke frihetsberövande åtgärder och inte heller den om villkorlig dom och de eventuella villkoren för att en sådan skall kunna undanröjas till följd av en dom som meddelats i en annan medlemsstat. Dessa frågor kommer att behandlas i lagstiftningsförslag från kommissionen under 2007.

Ömsesidigt erkännande av förverkanden

17. Brottmålsdomar medför ofta förverkande av rättigheter (t.ex. rätten att arbeta med barn, delta i offentlig upphandling eller köra bil), som beroende på medlemsstat följer av lagbestämmelser, domstolsavgöranden eller myndighetsbeslut. Detta är en särskilt grannlaga fråga, dels på grund av att dessa förverkanden är av starkt skiftande karaktär, dels till följd av svårigheterna med att sprida information om dem. Betydande framsteg kan börja förverkligas när tillfredsställande information om brottmålsdomar kan säkerställas genom att ett datoriserat system för utbyte av information om sådana inrättats. Kommissionen förespråkar generellt sett att en sektorsinriktad metod införs på detta område med en uppdelning på olika kategorier av överträdelser och kommer under 2005 att lägga fram ett meddelande i frågan. Belgien lade redan i november 2004 fram ett initiativ om ömsesidigt erkännande av förverkanden av rätten att arbeta med barn till följd av fällande dom för barnpornografibrott. Det sektorsinriktade arbetet kommer att fortsätta under 2006 med framläggandet av ett förslag om ömsesidigt erkännande av förverkanden av rätten att framföra motorfordon.

ÖKAT ÖMSESIDIGT FÖRTROENDE

18. Ett ökat ömsesidigt förtroende är nyckeln till ett väl fungerande ömsesidigt erkännande. Det är ett av de viktiga budskapen i Haagprogrammet, som medför behov dels av lagstiftning i syfte att säkerställa en hög nivå på skyddet av enskildas rättigheter inom EU, dels av praktiska åtgärder riktade till personal inom rättsväsendet i syfte att förstärka deras känsla av att dela en ”gemensam rättskultur”.

Ökat ömsesidigt förtroende genom lagstiftningsåtgärder

19. När principen om ömsesidigt erkännande först började tillämpas, bl.a. i samband med den europeiska arresteringsordern, framkom en rad svårigheter som delvis skulle kunna åtgärdas genom att harmoniserande lagstiftning antas på EU-nivå. Denna skulle kunna ges två övergripande mål: att säkerställa att de rättsliga avgöranden som är föremål för ömsesidigt erkännande uppfyller höga krav på skydd av enskildas rättigheter och att försäkra sig om att avgörandena meddelats av de rättsliga instanser som är bäst lämpade i de enskilda fallen. För att utveckla det ömsesidiga erkännandet kan det även komma att krävas fortsatta överväganden beträffande vissa åtgärder för harmonisering av materiella straffrättsliga bestämmelser i nationell lagstiftning.

Harmonisering av straffprocessrätten

Förbättrade garantier i straffrättsliga förfaranden

20. I april 2004 överlämnade kommissionen ett förslag till rambeslut om vissa rättssäkerhetsgarantier i brottmål i Europeiska unionen[13]. Förslaget syftar till att säkerställa att de som är tilltalade i ett straffrättsligt förfarande kan utnyttja vissa minimirättigheter som närmare definierats i alla unionens medlemsstater. Detta gäller tillgång till advokat samt tolkar och översättare, rätt till kontakter, bl.a. med konsulära myndigheter, upplysningar om rättigheter och skydd av sårbara personer. Europeiska rådet begärde att man skulle anta detta rambeslut före utgången av år 2005.

21. Detta är dock bara ett första steg. Arbetet på detta område måste fortsättas under de kommande åren och fortlöpande komplettera utvecklingen av det ömsesidiga erkännandet. Det är särskilt på tre områden som ytterligare arbete krävs: oskyldighetspresumtionen, bevisupptagning i brottmål och utevarodomar[14]. På vart och ett av dessa områden måste betydande insatser i fråga om analys och inledande samråd göras, såväl med de 25 medlemsstaterna som med straffrättsliga experter, för att kunna definiera svårigheter och tänkbara lösningar under beaktande av medlemsstaternas rättstraditioner.

En förstärkt oskyldighetspresumtion

22. Oskyldighetspresumtionen är en av de grundläggande aspekterna av straffrätten. Den bekräftas genom artikel 6 i Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna och finns införd i artikel 48 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Även om den gäller i alla medlemsstater, finns det dock begreppsmässiga skillnader. Kommissionen kommer att offentliggöra en grönbok om denna fråga under 2005 i syfte att definiera innebörden av denna princip, överväga metoder för att stärka dess ställning och fastställa eventuella begränsningar.

Utarbetande av miniminormer för bevisupptagning

23. Vid ett gränsöverskridande rättsligt förfarande måste bevismaterial som inhämtats i en medlemsstat kunna användas i en annan medlemsstat. Om rätten till försvar skall iakttas måste dock vissa minimiregler för bevisupptagningen följas inom hela EU. Med utgångspunkt i en studie[15] kommer kommissionen under år 2006 att offentliggöra en grönbok med förslag till en minimiharmonisering av normerna för upptagning och företeende av bevis, kriterier för tillåten bevisning och eventuella möjliga undantag.

24. När ett fördjupat samråd som bygger på de båda nämnda grönböckerna har avslutats, kommer kommissionen att lägga fram ett förslag till rambeslut om oskyldighetspresumtion och minimikrav för bevisupptagning.

Skapa ramar för utevarodomar

25. Frågan om utevarodomar har ofta varit föremål för diskussion inom EU och återkommer regelbundet i de instrument som antas. Också den praktiska tillämpningen ger upphov till diskussion, och erfarenheten, bl.a. från Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna, visar på att svårigheter uppstår. Kommissionen kommer under 2006 att lägga fram en grönbok som kan komma att följas av lagstiftningsförslag i syfte att åtgärda de konstaterade svårigheterna och öka förutsebarheten.

Klarhet om valet av behörig jurisdiktion

26. När flera medlemsstater är behöriga i samma straffrättsliga ärende, kan det uppstå en situation där utredningar inleds och åtal väcks parallellt i dessa medlemsstater. Sådan samtidig lagföring kan vara till allvarlig skada för de enskildas rättigheter och effektiviteten i den straffrättsliga åtgärden. Att införa ett förfarande för att fastställa den plats där det är lämpligast att väcka åtal framstår därför som alltmer nödvändigt, och det kommer att bidra väsentligt till att underlätta genomförandet av principen om ömsesidigt erkännande. Det bör nämligen underlätta såväl bevisupptagningen före rättegång (eftersom medlemsstaterna på förhand kommit överens om platsen för denna, vilket även innebär att tillämplig rätt fastställts) som verkställandet av det slutgiltiga avgörandet (eftersom medlemsstaterna på förhand medgivit att ärendet avgjorts på den lämpligaste platsen). Det bör också bidra till att man kan undvika fall där ”ne bis in idem”-principen är tillämplig.

27. Kommissionen kommer under 2005 att lägga fram en grönbok om behörighetskonflikter och ”ne bis in idem”-principen som, utan att beröra de nationella mekanismerna för att fastställa behörig instans, kommer att innehålla förslag till lösningar på behörighetskonflikter inom Europeiska unionen med särskilt beaktande av Eurojusts uppgifter enligt artikel III-273 i konstitutionen och av de uppmaningar som formuleras i detta avseende i Haagprogrammet.

Fortsatt tillnärmning av den materiella straffrätten

28. På det straffrättsliga området har ett betydande tillnärmningsarbete genomförts under de gångna åren. Det bör fortsättas med överväganden om lämpligheten av att på unionsnivå främja mer varierade sanktionsformer som inte uteslutande bygger på fängelsestraff. Uppmärksamhet måste också ägnas dels åt en utvärdering av genomförandet av de antagna instrumenten, där de första resultaten inte har motsvarat förväntningarna, dels åt tillämpningen av metoden med en positivlista över överträdelser, för vilka det inte skall krävas någon sådan kontroll av dubbel straffbarhet som anges i instrumenten för ömsesidigt erkännande, så att eventuella påvisade svårigheter kan åtgärdas.

29. Inledande överväganden om nödvändigheten av att på unionsnivå definiera sådana begrepp som juridiska personers ansvar eller tillnärmning av bötesstraff redovisas i grönboken om påföljder. Kommissionen kommer som nästa steg efter grönboken att lägga fram ett förslag till rambeslut under 2007.

Ökat ömsesidigt förtroende genom kompletterande praktiska åtgärder

Förstärkta utvärderingsmekanismer

30. Europeiska rådet har framhållit att det är ”ytterst viktigt för effektiviteten i unionens åtgärder att genomförandet och effekterna av samtliga åtgärder utvärderas”. Den framtida utvecklingen av principen om ömsesidigt erkännande i straffrättsliga frågor kommer också i fortsättningen att vara nära kopplad till utvärderingsmekanismer. Dessa bör göra det möjligt att nå två mål av metodologisk karaktär, som ligger utanför kontrollen av att de rättsakter som antas av unionen genomförs korrekt och inom de föreskrivna tidsfristerna, nämligen följande:

31. Att utvärdera de konkreta rättsliga behoven, vilket bland annat innebär att påvisa möjliga hinder, innan nya instrument antas.

32. Att utvärdera de specifika praktiska villkoren för genomförandet av instrument som antas av EU, särskilt i fråga om bästa praxis och hur de motsvarar de behov som fastställdes under det föregående skedet.

Dessa båda mål skall uppfyllas för alla instrument. De kräver en förstärkning av de redskap för analys av rättslig praxis som kommissionen förfogar över

33. Ett tredje mål, nämligen att genomföra en mer allmän utvärdering av hur domstolsavgöranden meddelas för att försäkra sig om att de motsvarar höga kvalitetsstandarder som kan stärka det ömsesidiga förtroendet mellan rättssystemen utan vilket det ömsesidiga erkännandet inte kan fungera, kräver mer omfattande och långsiktiga åtgärder. I Haagprogrammet fastställs som princip att ”ömsesidigt förtroende [skall] grunda sig på vetskapen om att alla europeiska medborgare har tillgång till ett rättsväsende som uppfyller höga kvalitetskrav” och det uppmanas till inrättande av ”ett system […] för att tillhandahålla objektiv och opartisk utvärdering av domstolsväsendets tillämpning av EU:s politik på rättsområdet samtidigt som man till fullo respekterar domarkårens oberoende”. Eftersom det rör sig om att stärka det ömsesidiga förtroendet genom att skapa tilltro till att de rättsliga instanser som meddelar beslut som kan verkställas inom hela EU iakttar höga kvalitetskrav, måste en sådan utvärdering kunna behandla de nationella rättssystemen i deras helhet. Systemens trovärdighet och effektivitet måste bli föremål för en helhetsbedömning som avser såväl de institutionella mekanismerna som förfarandena. Detta är utan tvekan en grannlaga uppgift som måste genomföras med iakttagande av subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna och med respekt för rättsväsendets oberoende. Som resultat bör man kunna producera regelbundna rapporter, utarbetade enligt strikta kriterier i fråga om oberoende och insyn, som lägger särskild vikt vid bästa praxis.

34. Europaparlamentet antog i februari 2005 en rekommendation i detta ämne[16], och kommissionen kommer under 2006, efter nära samråd med rättsliga organisationer och institutioner, att utarbeta ett meddelande om utvärdering av rättskipningens kvalitet.

Främjande av nätverk för verksamma inom rättsväsendet och utveckling av den rättsliga utbildningen

35. I Haagprogrammet betonas särskilt vikten av att förbättra den ömsesidiga förståelsen mellan rättsvårdande myndigheter och olika rättssystem. I detta syfte förespråkas i första hand en utveckling av nätverk av rättsliga organisationer och institutioner, som nätverket för tillsynsmyndigheter för domstolsväsendet och det europeiska nätverket av överdomstolar, med vilka kommissionen önskar utveckla nära kontakter. Sådana nätverk, som också bör omfatta advokater, bör spela en nyckelroll när en ”gemensam rättskultur” gradvis byggs upp genom att öka antalet möten mellan verksamma inom rättsväsendet och främja analyser, bl.a. av genomförandet av EU-instrument och av övergripande frågor som rättskipningens kvalitet.

36. För det andra betonas i Haagprogrammet utbildningens betydelse när det gäller att stödja utvecklingen av ömsesidigt förtroende. På Europaparlamentets begäran har kommissionen sedan 2004 inom ramen för ett pilotprojekt inrättat ett utbytesprogram som kompletterar Agis-programmet. Programmet skall fortsätta under 2005 och utvärderas under 2006 innan förslag i anslutning till det kommer att lämnas.

37. Följden av att principen om ömsesidigt erkännande utvecklas är att rättsliga beslut ges en verkan som sträcker sig mycket långt bortom nationsgränserna. Därför måste rättskipningens Europadimension integreras fullt ut i kursplanerna på alla stadier av domares och åklagares yrkeskarriär. Utbildningen inom rättsliga myndigheter förvaltas av nationella organ med ansvar för dess organisation och för fastställandet av innehållet i utbildningen. Dessa ingår i ett nätverk som i dag fungerar i föreningsform. I Haagprogrammet framhålls betydelsen av att stärka detta nätverk så att det blir en effektiv struktur för sammanträffanden och samarbete mellan rättsliga myndigheter. Efter ett samråd kommer kommissionen i slutet av 2005 att lägga fram ett meddelande om den rättsliga utbildningen i Europeiska unionen.

Stöd åt kvalitetsutvecklingen inom rättskipningen

38. Inför den kommande budgetplanen för perioden 2007–2012 kommer kommissionen att lämna tre förslag till handlingsprogram, varav ett specifikt straffrättsligt program. Detta program bör stärka EU:s stöd till det rättsliga samarbetet, till utvecklingen av det ömsesidiga erkännandet och till ett ökat ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna. Dess mål är bl.a. att främja kontakter och utbyten mellan praktiskt verksamma, att intensifiera den rättsliga utbildningen och att ge medborgarna bättre möjligheter till rättslig prövning.

[1] EGT L 190, 18.7.2002, s. 1.

[2] Se i detta avseende även kommissionens grönbok om straffrättsligt skydd av Europeiska gemenskapens ekonomiska intressen och inrättande av en europeisk åklagare (KOM(2001) 715 slutlig av den 11 december 2001).

[3] EUT L 196, 2.3.2003, s. 45. Sista dag för genomförande: 2.8.2005.

[4] EGT C 197, 12.7.2000.

[5] EGT C 326, 21.11.2001.

[6] KOM(2004) 562 slutlig.

[7] EUT L 76, 22.3.2005, s. 16.

[8] EGT C 184, 2.8.2002.

[9] Målen C-187/01 och C-385/01, Gozütok och Brugge, 11.2.2003 samt C-469/03, Miraglia, 10.3.2005.

[10] EUT C 100, 26.4.2003, s. 24.

[11] EGT L 329, 14.12.2001, s. 3.

[12] KOM(2004) 334 slutlig.

[13] KOM(2004) 328 slutlig.

[14] Se i detta avseende även kommissionens grönbok om straffrättsligt skydd av Europeiska gemenskapens ekonomiska intressen och inrättande av en Europeisk åklagare (KOM(2001) 715 slutlig av den 11 december 2001).

[15] ”Study of the laws of evidence in criminal proceedings throughout the EU”, oktober 2004.

[16] Europaparlamentets rekommendation till rådet om kvaliteten på rättskipning i brottmål och harmonisering av straffrättslig lagstiftning i medlemsstaterna, slutlig A6-0036/2005.