Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Hälsa och säkerhet på arbetsplatsen - tillämpningen av gemenskapsåtgärder och nya risker"

(2000/C 51/11)

Den 29 april 1999 beslutade Ekonomiska och sociala kommittén i enlighet med artikel 23.3. i sin arbetsordning att utarbeta yttrande om "Hälsa och säkerhet på arbetsplatsen - tillämpningen av gemenskapsåtgärder och nya risker".

Sektionen för sysselsättning, sociala frågor och medborgarna, som svarat för det förberedande arbetet i ärendet, antog sitt yttrande den 12 november 1999. Föredragande var Wilfried Beirnaert.

Vid sin 368:e plenarsession den 8-9 december 1999 (sammanträdet den 8 december) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 118 röster för, 1 emot och 1 nedlagd röst.

1. Inledning

1.1. Den viktiga frågan om hälsa och säkerhet på arbetsplatsen har nyligen varit föremål för ett antal initiativ på europeisk nivå som alla inbjuder till en djupare diskussion.

Bland dessa initiativ kan nämnas:

- Europaparlamentets debatter om rapporten från Rådgivande kommittén för arbetarskyddsfrågor och om kommissionens halvtidsrapport om programmet för säkerhet, hygien och hälsa i arbetet 1996-2000. Dessa diskussioner togs upp i Outi Ojalas betänkande av den 1 februari 1999(1).

- Den studie som Europeiska arbetsmiljöbyrån nyligen genomförde av de ekonomiska effekterna av hälsa och säkerhet på arbetsplatsen i EU:s medlemsstater.

- Den konferens som kommissionen och Europeiska arbetsmiljöbyrån organiserade den 19-21 oktober 1998 om förändringar i arbetslivet och den konferens som Finlands ordförandeskap och arbetsmiljöbyrån organiserade om säkerhet, hälsa och anställbarhet den 27-29 september 1999.

- Den konferens om system för att hantera hälsa och säkerhet på arbetsplatsen som hölls i Dortmund den 18-19 mars 1999.

1.2. I dessa studier och diskussioner framträder tre nyckelfrågor:

- Hur kan man göra den europeiska lagstiftningen om hälsa och säkerhet mer effektiv?

- Hur kan man förstärka sambandet mellan anställbarhet och hälsa/säkerhet?

- Hur kan man hantera nya hälso- och säkerhetsrisker?

1.3. Ekonomiska och sociala kommittén har för avsikt att bidra till denna debatt som vi anser är mycket viktig. ESK har alltid visat ett prioriterat intresse för problemet med hälsa och säkerhet på arbetsplatsen, som enligt kommittén bör vara en mycket viktig fråga för arbetsgivare och arbetstagare.

I samband med detta vill vi påminna om några yttranden som ESK har avgivit i frågan:

- Yttrandet av den 22 november 1995 om kommissionens meddelande om ett gemenskapsprogram för arbetarskyddsfrågor (1996-2000)(2).

- Yttrandet av den 30 juni 1993 om vidareutbildning i fråga om hälsa och säkerhet på arbetsplatsen(3).

- Yttrandet av den 3 juli 1991 om ett handlingsprogram för Europaåret för hälsa och säkerhet på arbetsplatsen(4).

- Yttrandet av den 27 september 1984 om yrkesmedicin(5).

1.4. I detta yttrande har ESK för avsikt att besvara ovannämnda nyckelfrågor (se punkt 1.2). Dessa frågor måste dock föregås av en mer övergripande fråga: Vilken roll spelar EU när det gäller hälsa och säkerhet i arbetet?

Den infallsvinkel vi har valt är entydigt framåtblickande, dvs. inriktad på framtiden. ESK har följaktligen valt ett allmänpolitiskt synsätt, samtidigt som det bör betonas hur viktigt det är att ett sådant synsätt grundar sig på vetenskapliga och tekniska rön. Därför vill kommittén understryka de värdefulla bidrag som lämnas av organ som Europeiska arbetsmiljöbyrån. Man bör även framhålla den nyckelroll som spelas av den rådgivande trepartskommittén för arbetarskyddsfrågor. Det rör sig om ett prioriterat område för samråd som arbetsmarknadens parter deltar i. För att kunna spela denna roll fullt ut har den rådgivande kommittén för avsikt att förbättra sina arbetsregler. I samband med detta uppstår även finansieringsproblem.

2. Vilken roll spelar EU när det gäller hälsa och säkerhet på arbetsplatsen?

2.1. Som ESK betonade i sitt yttrande av den 22 november 1995 är det viktigt att kommissionen för en balanserad politik som kombinerar lagstiftningsåtgärder med åtgärder som inte är av lagstiftningskaraktär och tvångsåtgärder med icke-tvingande åtgärder.

2.2. Den lagstiftande funktionen förblir viktig och fortsätter att vara motiverad av skäl som rör både arbetstagarnas sociala skydd och arbetsgivarnas ekonomiska skydd mot illojal konkurrens.

Det finns en omfattande lagstiftning på området för hälsa och säkerhet i arbetet. Som kommissionen betonar i sin halvtidsrapport av den 3 september 1998(6) rör det sig om att "bedöma om lagstiftningen verkligen är effektiv när det gäller att skapa och upprätthålla de rätta arbetsmiljöförhållandena eller om det behövs förbättringar. (...) Kommissionen skall fortsätta sin politik med att se över befintliga direktiv i avsikt att vid behov modernisera och rationalisera dem."(7) ESK stöder detta handlingssätt. Kommissionens roll består även i att utvärdera och kontrollera tillämpningen och förbättra lagstiftningen.

2.3. Kommittén anser att Europeiska unionens icke-lagstiftande funktion i större utsträckning bör främjas och utvecklas, utan att detta påverkar den lagstiftande verksamheten i enlighet med punkt 2.1.

EU:s roll bör även omfatta medvetandehöjande åtgärder, information, dokumentation, vidareutbildning och "benchmarking", dvs. främja och sprida god praxis.

2.3.1. Kommissionen har beslutsamt följt denna väg genom att inrätta arbetsmiljöbyrån i Bilbao och föreslå ett omfattande program med icke-lagstiftande åtgärder för att förbättra arbetarskyddet (SAFE-programmet). Kommittén står helhjärtat bakom kommissionens vägval.

Kommittén tycker att det är desto mer beklagligt att detta viktiga program ännu inte har antagits. Det rör sig trots allt om ett lämpligt instrument för att öka medvetenheten om att arbetarskydd utgör en viktig del av en god företagsförvaltning. SAFE-programmet uppmärksammar på goda grunder särskilt små och medelstora företag (SMF) och mycket små företag.

2.3.1.1. Kommittén anser att information, dokumentation, medvetandehöjande åtgärder, benchmarking och forskning, som utgör ett viktigt stöd, borde utvecklas systematiskt, särskilt när det gäller följande åtgärder:

- Utbildning av skolelever i arbetarskyddsfrågor redan i grundskolan. Denna synnerligen viktiga åtgärd var föremål för ett kommittéyttrande av den 30 juni 1993 om utbildning i fråga om hälsa och säkerhet på arbetsplatsen(8).

- Fortbildning av de lärare som har hand om denna utbildning(9).

- Yrkesutbildning och teoretisk utbildning av framtida arbetsgivare och arbetstagare.

- Rörlighet, resor mellan hemmet och arbetsplatsen.

- Folkhälsa, särskilt användningen av giftiga ämnen och cancerframkallande produkter.

- Miljöåtgärder, konsekvenser och risker.

- SMF:s och mycket små företags särskilda egenskaper.

- Sambandet mellan hälsa och säkerhet på arbetsplatsen och arbetsfördelningen mellan kvinnor och män.

- De särskilda aspekter som är knutna till inhyrd arbetskraft, entreprenadarbete, arbete i hemmet och distansarbete.

- Främjande av högkvalitativ sysselsättning i en god arbetsmiljö.

- Arbetarskyddsvillkoren för egenföretagare.

Utan att nödvändigtvis anlägga en normativ syn på dessa frågor måste EU ändå undersöka vilket det bästa sättet vore att bemöta dessa frågor och målsättningar. Vi återkommer till detta i punkterna 4 och 5 nedan.

Kommittén anser att Europeiska arbetsmiljöbyrån är väl lämpad för denna uppgift.

2.3.2. Om dessa åtgärder skall vara effektiva och främja sammanhållningen krävs det att man har en utgångspunkt som är så bred som möjligt. Detta förutsätter att frågorna om bättre arbetarskydd beaktas inom alla aspekter av den europeiska politiken och att andra behöriga instanser inom kommissionen integrerar dem i sina initiativ.

Så är redan fallet beträffande GD III:s initiativ om saluföring av säkra maskiner, säker arbetsutrustning och säker personlig skyddsutrustning. Parallella initiativ som ömsesidigt stöder varandra bör samordnas för att det fastställda målet skall kunna uppnås.

I detta avseende understryker kommissionens halvtidsrapport med all rätt att annan gemenskapspolitik, såsom transportpolitik och miljöpolitik, också bidrar till bättre hälsa och säkerhet i arbetet. Kommittén ställer sig helt och hållet bakom kommissionens avsikt att granska den övriga gemenskapspolitikens effekter på arbetarskyddet.

3. Hur kan lagstiftningen bli mer effektiv?

3.1. Lagstiftningen har två syften: Ur social synvinkel skall den skydda arbetstagarna på arbetsplatsen, och ur ekonomisk synvinkel skall den se till att den utrustning och de produkter som cirkulerar fritt inom EU motsvarar vissa säkerhets- och hälsonormer.

Genom enhetsakten infördes artikel 118a, som utgjort den rättsliga grunden för de flesta sociala direktiv på detta område, och som fastställer harmonisering - med bibehållande av redan gjorda förbättringar - som ett mål. I detta hänseende inför direktiven "minimikrav, som skall genomföras gradvis, varvid hänsyn skall tas till rådande förhållanden och tekniska bestämmelser i var och en av medlemsstaterna". För kommittén är det viktigt att de skyddsnivåer som anses vara väsentliga inte kan variera beroende på medlemsstat eller företagsstorlek.

3.1.1. Harmoniseringen främjas dock inte alltid av en detaljerad och formalistisk lagstiftning. I sin halvtidsrapport framhåller kommissionen vikten av att kunna bedöma om en rättsakt verkligen bidrar på ett effektivt sätt till att skapa och upprätthålla de rätta arbetsmiljöförhållandena.

Effektivitetsproblemet väcker först och främst frågan om tillämpningen. Beträffande denna fråga vill vi hänvisa till det yttrande som den rådgivande trepartskommittén avgav den 15 november 1998 om den ekonomiska och sociala utvärderingen av en föreslagen rättsakt. I det yttrandet understryker trepartskommittén med all rätt att socioekonomiska analyser kan spela en viktig roll för att få fram en högkvalitativ rättsakt. Dessa analyser bör ge politikerna information om de kostnader som oftast drabbar företagen och om de sociala vinsterna. Enligt trepartskommittén bör en sådan analys genomföras i två steg. Som ett första steg bör man granska målsättningen, de beräknade förbättringarna av säkerheten och hälsan på arbetsplatsen samt de kostnader företagen ådrar sig i form av investeringar och administrativa kostnader, och dessutom informera om oavsiktliga effekter beträffande de aktuella riskerna. Som ett andra steg bör en ny analys göras om den första visar på stora finansiella konsekvenser för företagen eller på ett behov att fördjupa undersökningen av fördelarna.

3.1.2. Effektivitetsfrågan behandlas nedan ur två synvinklar. Hur kan man på bästa sätt utforma gemenskapens och medlemsstaternas lagstiftning? Denna fråga rör rollfördelningen mellan den europeiska nivån och den nationella nivån. Den andra frågan rör utvecklingen av lagstiftningen för SMF och mycket små företag.

3.2. Hur kan man på bästa sätt utforma gemenskapens och medlemsstaternas regelverk för att göra lagstiftningen effektivare?

3.2.1. Ansvarsfördelningen mellan gemenskapsnivån och den nationella nivån väcker olika nyckelfrågor:

- Kontrollen av att ett gemenskapsdirektiv införs i den nationella lagstiftningen måste förvisso ske ur juridisk synvinkel, men detta är inte tillräckligt. Man måste även kontrollera det faktiska genomförandet, särskilt inom enskilda sektorer, eftersom arbetstagarnas hälsa och säkerhet blir en konkurrensfaktor om olikheter kvarstår eller till och med ökar, vilket ibland sker i nuläget. Denna aspekt behandlas i punkt 3.2.4.

- Arbetslivet står inför nya utmaningar som kräver en annan hantering än de klassiska säkerhets- och hälsoriskerna på arbetsplatsen. Det gäller problem som arbetsrelaterad stress, påfrestningar på muskler och skelett etc. Observera att det har uppstått nya arbetsformer som väcker särskilda frågor - se punkt 5.6.1. Alla dessa problem kan inte hanteras på samma sätt som arbetsrelaterade olycksfall och klassiska yrkessjukdomar. Med tanke på att situationerna och förhållandena på området skiljer sig åt mellan länder, branscher och regioner bör man ge medlemsstaterna större självständighet och ansvar när det gäller att fastställa hur genomförandet skall ske. I detta sammanhang kan man tänka sig en ny typ av direktiv som anger målsättningar, men som är försedda med bilagor som innehåller en samling kompletterande åtgärder som kan tjäna som naturliga riktmärken för medlemsstaternas insatser (se 3.2.2 och 3.2.3). I detta avseende bör man betona de stora fördelarna med att i förväg välja ut och sprida god praxis. "Benchmarking" är en icke-lagstiftande åtgärd som kommittén förespråkar (se 2.3).

3.2.2. Vid sidan av den klassiska typen av direktiv som både fastställer målsättningar och skyddsmetoder - vissa ämnen kommer även fortsättningsvis att kräva ett mer omfattande tillvägagångssätt - förespråkar kommittén direktiv som slår fast tydliga europeiska målsättningar men som överlåter valet av åtgärder för att genomföra dessa till medlemsstaterna efter garantier om utvärdering och kontroll.

Fördelningen av ansvarsområden skulle kunna se ut så här:

På europeisk nivå:

- Avgränsa det mål som eftersträvas.

- Fastställa metoder som gör det möjligt att kontrollera och bekräfta om målet är uppnått.

- Tillsammans med berörda sektorer fastställa vilka verktyg som finns tillgängliga (forskning, praktiska lösningar, informationskampanjer).

- Fastställa hur arbetsmarknadens parter skall involveras.

På nationell nivå:

- Fastställa vissa metoder för att genomföra målen med avseende på vissa målgrupper och vissa åtgärder och i samråd med berörda sektorer.

- Fastställa metoder och medel för kontroll och inspektion.

- Informera och öka medvetenheten hos arbetsgivare och arbetstagare i samarbete med arbetsmarknadens parter.

Europeiska arbetsmiljöbyrån bör genom sitt arbete kunna ge stöd både till kommissionen och medlemsstaterna, utan att överta någonderas roll.

3.2.3. Förutom att det är betydelsefullt att anta direktiv som anger vilka mål som skall uppnås, är det viktigt att man tillhandahåller kompletterande verktyg i form av riktlinjer som är mer uttömmande än den tvingande lagstiftningen. Det rör sig alltså om en guide riktad till företag och inte om något normativt dokument. Dess genomförande behöver inte godkännas. Guiden kan anpassas efter olika verksamhetssektorer och företag. Arbetsmarknadens parter involveras genom trepartssamråd inom ramen för den rådgivande kommittén.

3.2.4. Som framhölls tidigare kan kontrollen av införlivandet av ett europeiskt direktiv inte enbart begränsas till en juridisk granskning, dvs. till att granska om åtagandet har införts i den nationella lagstiftningen. Förutom en granskning av lagstiftningstexten bör man genomföra en mer praktisk kontroll av medlemsstaternas faktiska genomförande, på grundval av konkreta, harmoniserade kriterier, såsom antalet företag som tillämpar direktivet, sätten det genomförts på i små och stora företag, skälen till dessa tillämpningar och de erhållna resultaten.

- Som anges i halvtidsrapporten av den 3 september 1998 bör kommissionen genomföra sin plan för utarbetande av gemenskapsindikatorer i syfte att utvärdera den nationella politiken. Byggstenarna till dessa indikatorer skall bland annat komma från statistiken över arbetsrelaterade olycksfall och yrkessjukdomar. För att kunna övervaka effektiviteten hos den gällande lagstiftningen anser kommittén att det vore önskvärt att fortsätta den av kommissionen påbörjade harmoniseringen av den europeiska statistiken över arbetsrelaterade olycksfall och yrkessjukdomar. Kommittén föreslår också att man skall upprätta gemenskapsförordningar för att underlätta överföringen av medlemsländernas uppgifter till EU:s olika enheter. Kommittén anser vidare att man i statistiken bör kunna särskilja uppgifter om män och kvinnor.

- Rådgivande kommittén för arbetarskyddsfrågor har nyligen undersökt hur de tvärvetenskapliga förebyggande tjänsterna fungerar och tillämpningen av hälsokontrollen. Detta är ett exempel på forskning som framöver bör stödjas och utvecklas mer. Det bör möjliggöra ett utbyte av god praxis, bättre kontroll av genomförandet och resultaten av de gällande bestämmelserna och förslag till ändringar som syftar till att höja skyddsnivån på arbetsplatserna.

- De undersökningar som den Dublinbaserade Europeiska fonden för förbättring av levnads- och arbetsvillkor har genomfört i fråga om arbetsförhållanden för olika arbetstagarkategorier och för olika arbetsformer syftar till att öka kunskaperna om hur effektiva de europeiska åtgärderna är och i vilken utsträckning deras målsättningar förverkligats.

3.3. Tillämpningen på SMF och mycket små företag: Det handlar inte alls om att förespråka en två olika standarder beroende på företagsstorlek, utan om att beakta SMF:s särskilda egenskaper, deras större behov av information och vidareutbildning och det faktum att de är mer sårbara för administrativa snårskogar. I detta sammanhang vill vi påminna om att artikel 118a stadgar att direktiven skall undvika sådana administrativa, finansiella och rättsliga ålägganden som motverkar tillkomsten och utvecklingen av SMF.

3.3.1. Det mål som skall uppnås och den föreskrivna arbetsskyddsnivån bör vara lika för alla arbetstagare. Arbetstagarnas och företagens metoder för att förverkliga målen, kontrollera dem och i synnerhet sprida information och kompletteringsåtgärder varierar naturligtvis beroende på företagets storlek.

3.3.2. Vissa SMF kritiserar olika lagbestämmelser som inte kan tillämpas på ett realistiskt sätt i mindre företag. I de flesta fall rör det sig om administrativa ålägganden som gör lagstiftningen onödigt tung och som i allmänhet är obegripliga för majoriteten av företagen.

De mer detaljerade riktlinjer beträffande tekniska bestämmelser som behandlas i punkt 3.2.3 kan utgöra ett värdefullt verktyg både för SMF och för att kontrollera genomförandet i mindre företag.

3.3.3. SMF och mycket små företag gynnas dock inte av detta, såvida inte texterna

- är enkla och anpassningsbara,

- innehåller praktiska lösningar,

- utarbetas genom samråd, särskilt genom samarbete med SMF:s organisationer,

- sprids genom instanser som SMF anlitar, och

- indelas efter verksamhetsområde, exempelvis bilverkstäder, snickeriverkstäder, restauranger etc.

3.3.4. Informations- och kontrollmetoderna bör åtföljas av särskilda stödprogram, pilotprojekt och integration i yrkesutbildningen (Leonardo-programmet).

4. Samband mellan anställbarhet och begreppet hälsa och säkerhet? Kostnader?

4.1. Olyckor i arbetet, yrkessjukdomar och andra hot mot hälsa och säkerhet utgör i första hand ett allvarligt mänskligt och socialt problem för offren, men de medför också avsevärda ekonomiska konsekvenser för samhället och de berörda företagen.

Europeiska arbetsmiljöbyrån i Bilbao har studerat de ekonomiska effekterna av hälsa och säkerhet på arbetsplatsen i medlemsstaterna. Vissa medlemsstater uppskattar kostnaderna i samband med sjukdom på arbetsplatsen till 2,6-3,8 % av BNP. Det måste dock betonas att skillnaderna mellan de olika beräkningsmetoderna försvårar jämförelserna. Kommittén påpekar att det är viktigt med tillförlitliga och jämförbara uppgifter, vilket också gör det möjligt att framhålla de mest effektiva systemen.

4.2. Det är motiverat med en effektiv hälso- och säkerhetspolitik, dels på grund av självklara mänskliga orsaker och kostnaderna för olyckor och sjukdomar, dels för att en sådan politik förbättrar arbetstagarnas anställbarhet och produktivitet samt främjar sysselsättningen. Kommittén anser följaktligen att hälsa och säkerhet på arbetsplatsen i framtiden borde omfattas av en av sysselsättningsriktlinjerna. Det är viktigt att en sådan riktlinje stöds av exempel på bästa praxis, till exempel benchmarking för att främja de aktuella riktlinjerna. Dessutom skulle det vara lämpligt att utvärdera sysselsättningspolitikens effekter på hälsa och säkerhet på arbetsplatsen. Med tanke på arbetsvillkoren för både män och kvinnor finns det anledning att påpeka att en av grundpelarna för sysselsättningsriktlinjerna syftar till att öka integrationen av kvinnor på arbetsmarknaden. Denna fråga var mottot för kommitténs yttrande om "Förslag till riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik år 2000"(10).

4.3. Åtgärder måste utvecklas både i förhållande till arbetstagarna och arbetsgivarna.

4.4. Arbetsgivaren, som bestämmer över företagets organisation, är också ansvarig för beslutens effekter på arbetstagarnas hälsa och säkerhet. Detta ansvar, som framhålls i ramdirektivet av den 12 juni 1989, förutsätter att arbetsgivaren kan välja de förebyggande åtgärder som passar företaget bäst och den organisationsform som gör det möjligt att både säkerställa skydd av hälsa och säkerhet och främja konkurrenskraft utan att komma i konflikt med inadekvata bestämmelser.

4.4.1. Goda arbetsvillkor är en grundläggande faktor i produktionen av högkvalitativa varor och tjänster. Olyckor i arbetet och andra hot mot hälsa och säkerhet är i första hand ett mänskligt och socialt problem, men det utgör också en kostnad för företaget i form av frånvaro, socialförsäkringsavgifter och produktions- och kunskapsförluster.

Åtgärder och instrument borde följaktligen utvecklas för att:

- Övertyga arbetsgivaren om att goda säkerhets- och hälsovillkor främjar konkurrensen och ökar företagets attraktionskraft. Bra säkerhets- och hälsopolitik är ett tecken på ekonomisk framgång.

- Framhålla för arbetsgivaren att det är nödvändigt att säkerhetspolitiken utgör en del av företagets övergripande policy.

- Betona den nyckelroll som organisationen av arbetet har när det gäller att främja hälsa och säkerhet på arbetsplatsen.

- Främja förebyggande åtgärder och kontroll av arbetstagarnas hälsa. I detta avseende hänvisar kommittén till yrkesmedicinens viktiga bidrag till att förbättra skyddet av hälsan och säkerheten på arbetsplatsen(11). Då man vidtar förebyggande åtgärder och kontrollerar arbetstagarnas hälsa bör man beakta att olika arbetstagare behöver olika slag av information och utbildning.

För detta ändamål gäller det att:

- Samla in och kartlägga bästa praxis inom företagen och betona framgångsrika system. Studier har visat på värdet av följande:

- System för planmässig utvärdering av säkerhetsvillkor med incitament för att bedöma bra resultat som uppnåtts av olika avdelningar på det aktuella företaget.

- System för förvaltning av hälsa och säkerhet som integrerats i företagets helhetssyn.

- Anpassningar av arbetsplatser för äldre och funktionshindrade arbetstagare.

- Definiera och sprida kriterier vad gäller bästa praxis och utvärderingsmetoder i fråga om aktuell politik och vidtagna åtgärder.

- Framhålla fördelarna med en bra politik. Bättre beräkning av kostnader och fördelar underlättar beslutsfattarens uppgifter. Såväl forskningsinsatser som utveckling av enkla och praktiska instrument för att beräkna kostnader och fördelar skall prioriteras i syfte att lyckas med mer klarsynta och kloka val och beslut.

4.4.2. Det är viktigt att man systematiskt engagerar arbetstagarna och/eller deras representanter i detta synsätt genom att:

- Göra dem delaktiga i förberedelser, genomförande, utvärdering och anpassning av gemenskapspolitiken genom samrådskommittéer på plats, i synnerhet Rådgivande kommittén för arbetarskyddsfrågor.

- Ge information och rådgivning samt öka engagemanget, vilket föreskrivs i ramdirektivet av den 12 juni 1989 och i olika särdirektiv.

- Integrera säkerhetsaspekter i utbildning och fortbildning. I detta avseende hänvisas till ett yttrande från Rådgivande kommittén för arbetarskyddsfrågor (dok. 070/2/97). Vi framhåller även ESK:s yttrande av den 30 juni 1993 om fortbildning inom hälsa och säkerhet när det gäller följande aspekter:

- Elever och studenter.

- Arbetstagare under utbildning.

- Nya arbetstagare vid företagen.

- Företagens organisation.

- Arbetstagarrepresentanter som har särskilda funktioner när det gäller hälsa och säkerhet på arbetsplatsen.

4.4.3. Kommissionens spelar en viktig roll när det gäller studier, kunskapsspridning och information, och kommittén ber kommissionen fortsätta sina jämförande analyser av bästa praxis. Vid sidan av detta kan Europeiska arbetsmiljöbyrån i Bilbao ta hand om viktiga förberedande arbeten vad gäller forskning, registrering och spridning av bästa praxis samt fortbildningsprogram etc. Medlemsstaterna är själva ansvariga för spridning genom lämpliga kanaler.

5. Hur skall de nya riskerna hanteras?

5.1. Arbetsmarknaden har genomgått många förändringar. Arbetsorganisationen har differentierats. Olika arbetssystem med olika tidsscheman löper parallellt med varandra inom samma företag. Datoriseringen har förändrat arbetsuppgifternas innehåll och sättet att arbeta. Arbetsvillkoren har förändrats: Deltidsarbete, tillfälligt arbete och arbete som utförs av inhyrd arbetskraft ökar. Distansarbete och uppdragsarbete ("work on-call") breder också ut sig. Arbetskraftens sammansättning har förändrats. Antalet kvinnliga arbetstagare har ökat markant. Dessutom kan man konstatera att arbetskraften blir äldre. En ständigt ökande del av sysselsättningen finns inom tredje sektorn till följd av att tjänsterna ökar. Många företag har återgått till sin kärnverksamhet och lagt ut viss verksamhet på underleverantörer, i synnerhet på små och medelstora företag. De små och medelstora företagen utgör en ständigt ökande andel av företagen. Mer decentraliserade förvaltningsmetoder har introducerats på företagen. Alla dessa förändringar har haft effekter på sättet att arbeta och följaktligen också på hälsan och säkerheten på arbetsplatserna.

5.1.1. I vissa länder kan man notera att svartarbete har utvecklats på ett oroväckande sätt utan hänsyn till kraven på hälsa och säkerhet på arbetsplatsen. Denna tendens har behandlats i kommissionens meddelande om odeklarerat arbete. I sitt yttrande av den 27 januari 1999(12) samtycker kommittén till den strategi som kommissionen rekommenderar för att bekämpa denna företeelse.

5.2. Det skulle vara en överförenkling att beakta förändringarna under punkt 5.1 enbart som risker. De ekonomiska villkoren tvingar företagen att ständigt modernisera, anpassa förvaltningen och organisera om arbetet. I detta avseende går investeringarna i ny teknik hand i hand med förbättringen av arbetsvillkoren. Nya anställningsformer kan svara mot behovet av flexibilitet såväl hos arbetsgivarna som hos arbetstagarna.

5.3. Men även om det vore fel att beakta dessa förändringar som enbart risker, står det klart att förändringarna har medfört nya risker för arbetstagarna. Dessa risker kan dock inte längre likställas med klassiska arbetsolyckor och klassiska yrkessjukdomar. Psykosociala problem blir allt vanligare. Stressen ökar, inte minst bland tjänstemän. Utbrända arbetstagare lyckas inte längre ta sig an utmaningar.

5.3.1. Ungdomar, funktionshindrade(13), migrerande och okvalificerade arbetstagare hamnar oftare i situationer där de är mer sårbara. De betecknas ibland som "riskgrupper" på arbetsmarknaden.

5.4. De klassiska åtgärderna är mindre effektiva när det tillämpas på nya situationer och nya anställningsformer. Utmaningen består i att skydda arbetstagarna och hitta praktiska lösningar för att uppnå målsättningarna, i synnerhet genom att:

- Samla in uppgifter, identifiera problem och jämföra indikatorer.

- Utveckla lämpliga verktyg som passar målgruppen, verksamheten och anställningsformerna.

5.5. Det befintliga regelverket och dess målsättningar har fastställts på gemenskapsnivå. Det finns dock anledning att fortlöpande studera och kontrollera på vilket sätt resultaten uppnås med avseende på nya anställningsformer, en befolkning i ständig utveckling och nya risker.

I första hand måste den befintliga lagstiftningens tekniska aspekter bli föremål för uppföljning och ständiga anpassningar med hänsyn till

- nya produkter och processer,

- nya rön vad beträffar befintliga produkters och förfarandens effekter (till exempel Organic Psycho Syndrome och mineralull) och

- nya uppgifter i fråga om vissa hälsoproblem såsom smärtor i muskler och ben (förslitningsskador)

så att de uppsatta målsättningarna anpassas efter vetenskapens och teknikens utveckling, i synnerhet när det gäller tröskelvärden.

5.6. Dessutom är det viktigt att kontrollera om det uppstår praktiska problem när det gäller ramlagstiftningens tillämpning på nya anställningsformer och besluta om vilka verktyg och lösningar som måste tillgripas. Det gäller särskilt följande:

- Hälsokontroller.

- Information till och fortbildning av arbetstagare.

- Uppföljning av eventuella risker med nya produkter eller processer.

5.6.1. Mot bakgrund av detta måste man särskilt uppmärksamma arbete som utförs av inhyrd arbetskraft, tillfälliga korttidskontrakt och arbete som läggs ut på underleverantörer. Följaktligen handlar det om speciella arbetssituationer som gör det svårare att integrera arbetstagarna på arbetsplatsen på grund av att

- ansvaret för och kontrollen av arbetsvillkoren är fördelade på flera arbetstagare,

- arbetstagarna ofta byter arbetsplats och det krävs en snabb anpassning till den nya miljön varje gång.

För att kunna upprätthålla en nödvändig skyddsnivå måste lämpliga åtgärder vidtas när det gäller:

- Informationsutbyte mellan olika arbetsgivare och arbetstagare i fråga om risker och krav i samband med arbetet.

- Särskilda och mycket klara instruktioner vid anställningen.

- Kontinuerlig fortbildning.

- Arbetsgivarens ansvar för medicinska kontroller och uppföljning om anställda har utsatts för farliga ämnen eller produkter, samt

- Epidemiologisk forskning.

Det krävs ett utbyte av nya rön om befintlig praxis, erfarenheter och forskning i de olika medlemsstaterna för att synsättet skall kunna förbättras.

5.7. Stor personalomsättning och hög frånvaro utgör ofta ett tecken på dåliga arbetsvillkor, men för det mesta kan dåliga arbetsvillkor inte enbart hänföras till dessa omständigheter. Sambandet mellan dåliga arbetsvillkor och psykosociala problem, stress och utbrändhet är dock starkt. God förvaltning är en metod att angripa dessa problem. Företagets roll och ansvar med avseende på dessa risker verkar dock inte vara lika uppenbara som när det gäller traditionella risker på arbetsplatsen. Privatlivet (familjen, arbetsfördelningen inom familjen), grundläggande utbildning och möjligheter till fortbildning och anställning kan naturligtvis också inverka. De extra ansträngningar som krävs av företagen och arbetsgivarna måste utökas med åtgärder inom andra områden så att effekterna inte uteblir i brist på ett övergripande synsätt.

Åtgärderna måste vidtas på arbetsplatsen, i hemmet, i skolan etc., vilket följaktligen kräver ett övergripande synsätt från kommissionens sida (se punkt 2.3.2). Isolerade åtgärder är mindre effektiva.

5.8. När det gäller att hantera nya risker och nya anställningsformer pågår många försök inom olika medlemsstater i samarbete med arbetsmarknadens parter och andra intressegrupper.

Vad gäller arbetsmarknadsorganisationernas engagemang skulle vi vilja framhålla följande exempel(14):

- I Nederländerna uppmanar Agenda 2002 - i vilken arbetsmarknadens parter har fastställt de viktigaste förhandlingsfrågorna för de kommande åren - berörda parter att särskilt uppmärksamma stressproblem och förbättra arbetsvillkoren. Ett stort antal kollektivavtal inom olika sektorer berör dessa problem. Vi vill också framhålla att många branschavtal har slutits mellan de offentliga myndigheterna, arbetsgivarna och arbetstagarna för att bekämpa vissa specifika risker.

- I Belgien slöt arbetsmarknadens parter den 30 mars 1999 ett branschövergripande kollektivavtal om stressförebyggande strategier på arbetsplatsen. Enligt detta avtal skall arbetsgivaren samråda med kommittén för hälsa och säkerhet när det gäller den planerade politiken. Vi vill också nämna att de branschspecifika arbetsmarknadsorganisationerna har inrättat "Prévention et Intérim" med målsättningen att öka företagens medvetenhet och erbjuda rådgivning om förebyggande verksamhet.

- I Danmark har arbetsmarknadens parter slutit ett nationellt avtal om att minska det monotona arbetet.

- I Sverige har arbetsmarknadens parter slutit ett avtal om regionala ombud med ansvar för förebyggande verksamhet.

Som exempel på initiativ som nyligen tagits av medlemsländerna kan nämnas det program som inletts av Portugals regering. Målet för programmet är att förbättra hälsan och säkerheten på arbetsplatsen genom att bland annat sporra arbetstagare som arbetat extra mycket för detta och som har visat exempel på god praxis.

5.9 Genom att inventera dessa åtgärder, bästa praxis och de resultat som uppnåtts genom effektiva initiativ kommer kommissionen att - i samarbete med arbetsmarknadsorganisationerna - kunna utvärdera och vid behov anpassa lagstiftningen, utveckla och informera om andra verktyg samt integrera dem i nya stödprogram och i de befintliga programmen.

6. Slutsatser

- Att främja hälsa och säkerhet på arbetsplatsen måste vara en prioriterad målsättning för de offentliga myndigheterna, arbetsmarknadens parter och andra intressegrupper samt för företagsledarna och arbetstagarna. Med tanke på att arbetsmarknaden genomgår djupa förändringar blir detta engagemang desto viktigare. Det bästa sättet att uppnå denna grundläggande målsättning är att göra alla berörda parter medvetna om ansvaret dels på gemenskapsnivå, dels på nationell, regional och lokal nivå samt inom de olika branscherna.

- Bortsett från lagstiftningsarbetet, som dock är viktigt och som är berättigat av både sociala och ekonomiska skäl, måste EU:s icke-lagstiftande roll främjas och betonas ytterligare genom informationsåtgärder, kampanjer för att öka medvetandet, fortbildning och benchmarking.

- Lagstiftningen kommer att bli effektivare om texterna baseras på en förbättrad rollfördelning mellan gemenskapen och de enskilda medlemsstaterna genom att klara målsättningar fastställs på gemenskapsnivå och genomförandet överlåts till de nationella organen genom kontrollgarantier.

- I syfte att stärka sambandet mellan anställbarhet och begreppet hälsa och säkerhet på arbetsplatsen krävs det åtgärder för att öka medvetandet och fortbilda såväl arbetsgivare som arbetstagare.

- Om lagstiftningen skall kunna tillämpas när det gäller nya risker krävs en fortlöpande utvärdering av åtgärdernas effektivitet, och ändringar måste grundas på en analys av bästa praxis i medlemsstaterna. Benchmarking skall användas för att framhålla de mest lärorika exemplen, särskilt de som härrör från arbetsmarknadsorganisationerna.

Bryssel den 8 december 1999.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Beatrice RANGONI MACHIAVELLI

(1) EP 228.815/slutlig.

(2) EGT C 39, 12.2.1996.

(3) EGT C 249, 13.9.1993.

(4) EGT C 269, 14.10.1991.

(5) EGT C 307, 19.11.1984.

(6) KOM(1998) 511 slutlig.

(7) KOM(1998) 511 slutlig, s. 5-6.

(8) ESK:s yttrande av den 30 juni 1993 - EGT C 249, 13.9.1993.

(9) Samma dokument.

(10) EGT C 328, 20.12.1999.

(11) EGT C 307, 19.11.1984.

(12) EGT C 101, 12.4.1999.

(13) I detta avseende hänvisas till förteckningen över bästa praxis när det gäller funktionshindrade i arbetslivet som publicerats på initiativ av arbetsmarknadens parter och andra intressegrupper i Europa, Unice, ESK och CEEP, med stöd av Europeiska kommissionen. Denna förteckning omfattar i synnerhet exempel på återinträde i arbetslivet.

(14) Se även exemplen på bästa praxis på Europeiska arbetsmiljöbyråns webbplats.