Yttrande från Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om "Förslag till rådets beslut om fastställande av kriterier och närmare föreskrifter för ersättning för finansiella obalanser som uppstår till följd av tillämpningen av rådets direktiv 2001/40/EG om ömsesidigt erkännande av beslut om avvisning eller utvisning av medborgare i tredje land"

(KOM(2003) 49 slutlig - 2003/0091 (CNS))

(2003/C 220/16)

Den 17 juni 2003 beslutade Europeiska ekonomiska och sociala kommittén i enlighet med artikel 29.2 i sin arbetsordning att utarbeta ett yttrande om ovannämnda förslag.

Facksektionen för sysselsättning, sociala frågor och medborgarna, som svarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 28 maj 2003. Föredragande var Luis Miguel Pariza Castaños.

Vid sin 400:e plenarsession den 18 och 19 juni 2003 (sammanträdet den 18 juni) antog Europeiska ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 82 röster för, 5 emot och 6 nedlagda röster.

1. Inledning

1.1. EESK anser av följande orsaker att det är nödvändigt att i föreliggande yttrande utvärdera rådets direktiv 2001/40/EG om ömsesidigt erkännande av beslut om avvisning eller utvisning av medborgare i tredje land:

1.2. När det franska ordförandeskapet på sin tid beslutade att lägga fram detta direktiv för rådet, rådfrågades inte EESK och vi fick därför inte tillfälle att avge något yttrande.

1.3. EESK har i alla sina yttranden förespråkat en gemensam invandrings- och asylpolitik för EU som bygger på fördraget och tar utgångspunkt i det politiska förhållningssätt som man enades om vid rådets möte i Tammerfors. Detta har främjat arbetet med att uppnå en harmoniserad gemenskapslagstiftning på området.

1.4. Det är omöjligt att avge ett yttrande om "Förslag till rådets beslut om fastställande av kriterier och närmare föreskrifter för ersättning för finansiella obalanser som uppstår till följd av tillämpningen av rådets direktiv 2001/40/EG om ömsesidigt erkännande av beslut om avvisning eller utvisning av medborgare i tredje land" utan att dessförinnan uttala sig om nämnda direktiv som ligger till grund för medlemsstaternas erkännande av utvisningsbeslut.

1.5. För att kunna analysera de tekniska och förfarandemässiga kriterierna för att utjämna de finansiella obalanserna krävs en politisk och juridisk analys av direktiv 2001/40/EG med avseende på respekten för alla de garantier som när det gäller de personer som berörs av direktivet fastställs i gemenskapslagstiftningen, i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna och i Europakonvention för skydd av de mänskliga rättigheterna.

1.6. I detta yttrande vill därför EESK först lägga fram sina synpunkter på direktiv 2001/40/EG och därefter analysera förslaget till rådets beslut om utjämning av de finansiella skillnaderna i enlighet med artikel 7 i nämnda direktiv.

2. Sammanfattning av direktiv 2001/40/EG

2.1. I rådets direktiv 2001/40/EG av den 28 maj 2001, som utarbetades mot bakgrund av Europeiska rådet i Tammerfors (den 15-16 oktober 1999), antas principen om ett ömsesidigt erkännande av beslut om avvisning eller utvisning av medborgare i tredje land.

2.2. Syftet med nämnda direktiv är att möjliggöra erkännande av ett beslut om avvisning eller utvisning som har fattats av en behörig myndighet i en medlemsstat mot en medborgare i tredje land som befinner sig på en annan medlemsstats territorium.

2.3. Den avvisning eller utvisning som avses i direktivet berör följande fall:

a) Det har beslutats om avvisning eller utvisning av medborgaren i tredje land och beslutet är grundat på ett allvarligt och aktuellt hot mot den allmänna ordningen eller den inre säkerheten i följande fall:

- Medborgaren i tredje land har i den beslutande medlemsstaten dömts för ett brott vars påföljd är frihetsstraff på minst ett år.

- Medborgaren i tredje land kan skäligen befaras ha begått grova brottsliga handlingar, eller det föreligger konkreta indicier på att han avser att begå sådana handlingar på en medlemsstats territorium.

b) Det har beslutats om avvisning eller utvisning av medborgaren i tredje land och beslutet är grundat på underlåtelse att följa nationella bestämmelser om utlänningars inresa eller vistelse.

2.4. Om den berörda personen innehar ett uppehållstillstånd som har utfärdats av den verkställande medlemsstaten eller av någon annan medlemsstat, skall den verkställande medlemsstaten samråda med den beslutande medlemsstaten och i förekommande fall med den stat som har utfärdat denna handling.

2.5. Ett beslut om avvisning eller utvisning som har fattats enligt artikel 3.1 a i tidigare nämnda direktiv gör det möjligt att återkalla uppehållstillståndet, om detta är tillåtet enligt den nationella lagstiftningen i den stat som har utfärdat uppehållstillståndet och enligt artikel 25.2 i Schengenkonventionen.

2.6. I de fall som avses i direktivet får beslutet om avvisning eller utvisning inte uppskjutas eller upphävas av den beslutande medlemsstaten.

2.7. Medlemsstaterna skall försäkra sig om att den berörda medborgaren i tredje land kan överklaga varje åtgärd som föregår avvisningen eller utvisningen.

2.8. Skyddet för personuppgifter och skyddet för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter samt det fria flödet av sådana uppgifter bör säkerställas. Registren med personuppgifter får endast användas för de ändamål som anges i Schengenkonventionen.

2.9. Medlemsstaternas myndigheter bör utnyttja alla samarbetsmöjligheter och tillfällen till utbyte av information. Den beslutande medlemsstaten skall till den verkställande medlemsstaten på snabbast möjliga lämpliga sätt översända alla dokument som är nödvändiga för att intyga att beslutet är varaktigt verkställbart.

2.10. Den verkställande medlemsstaten skall i förväg undersöka den berörda personens situation för att försäkra sig om att verkställigheten av beslutet om avvisning eller utvisning inte strider mot relevanta internationella rättsakter eller tillämplig nationell lagstiftning.

2.11. Medlemsstaterna skall ersätta varandra för de finansiella obalanser som kan uppstå vid tillämpningen av detta direktiv, om avvisningen eller utvisningen inte kan genomföras på bekostnad av den eller de berörda medborgarna i tredje land.

2.12. Medlemsstaterna skall sätta i kraft de bestämmelser i lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 2 december 2002 samt fastställa kriterier och praktiska metoder för ersättning för finansiella obalanser som uppstår till följd av tillämpningen av rådets direktiv 2001/40/EG om ömsesidigt erkännande av beslut om avvisning eller utvisning av medborgare i tredje land.

3. Sammanfattning av förslaget till rådsbeslut

3.1. Rådets förslag till beslut fastställer kriterier och närmare föreskrifter för ersättning för finansiella obalanser som uppstår till följd av tillämpningen av rådets direktiv 2001/40/EG om ömsesidigt erkännande av beslut om avvisning eller utvisning av medborgare i tredje land.

3.2. Tillämpningen av nämnda direktiv kan leda till finansiella obalanser om avvisningen eller utvisningen inte kan genomföras på bekostnad av berörda tredjelandsmedborgare. Därför bör man fastställa kriterier och närmare föreskrifter för bilaterala överenskommelser mellan medlemsstaterna om ersättning.

3.3. Den ekonomiska fördelningen av bördorna i samarbetet mellan medlemsstaterna vid avvisning eller utvisning av tredjelandsmedborgare kan inte i tillräcklig utsträckning uppnås av medlemsstaterna och kan därför bättre regleras genom åtgärder på gemenskapsnivå.

3.4. Den beslutande medlemsstaten skall ersätta den verkställande medlemsstaten för finansiella obalanser som uppstår till följd av tillämpningen av rådets direktiv 2001/40/EG. Ersättning skall utgå efter ansökan av den verkställande medlemsstaten och skall grundas på faktiska kostnader.

3.5. Vissa kostnader skall betraktas som ersättningsbara minimikostnader för den återvändande och högst två eskorterande personer per återvändande person, bl.a. följande:

- Transportkostnader,

- Administrativa kostnader,

- Logi.

3.6. Medlemsstaterna skall utgående från ett bilateralt avtal kunna ersätta kostnader som överskrider minimikostnaderna eller ersätta andra ytterligare kostnader.

3.7. Ansökningar om ersättning skall lämnas in skriftligen tillsammans med skriftliga bevis för de ersättningsbara kostnaderna. Ersättning kan inte begäras för verkställighet av beslut om avvisning eller utvisning som har fattats mer än tre år innan de verkställs. Ansökningar om ersättning som lämnas in mer än ett år efter det att verkställigheten har ägt rum kan avvisas.

3.8. Betalningar skall ske till den verkställande medlemsstatens behöriga myndighet inom tre månader från den dag då den nationella kontaktpunkten i den beslutande medlemsstaten mottog ansökan. Medlemsstaterna får ingå bilaterala avtal om betalningssätt. Ett avslag på en ansökan om ersättning skall, med angivande av skälen för avslaget, lämnas skriftligen till den verkställande medlemsstatens behöriga myndighet inom tre månader från mottagandet av ansökan.

3.9. De nationella kontaktpunkterna skall varje år lägga fram en rapport till kommissionen en som skall innehålla uttalanden om tillämpningen av rådets beslut och rekommendationer om förbättringar av kriterierna och de närmare föreskrifterna.

4. Synpunkter på direktiv 2001/40/EG

4.1. Ovannämnda direktiv saknar grund för att införa ömsesidigt erkännande av beslut om avvisning eller utvisning av medborgare från tredje land, eftersom det inte ännu existerar någon gemensam lagstiftning om immigration och asyl. EESK har i olika yttranden påpekat att rådet måste påskynda beredningen av en lämplig gemensam immigrations- och asyllagstiftning i enlighet med rådets slutsatser från Tammerforsmötet och därmed uppnå en effektivare hantering av migrationsströmmarna. Tills vidare har denna fråga dock inte avancerat i rådet, vilket är motsägelsefullt eftersom rådet samtidigt påskyndar lagstiftningsarbetena i anslutning till påtvingat återvändande och ömsesidigt erkännande av avvisnings- eller utvisningsbeslut. Rådet strävar efter att inrätta ett område av frihet, säkerhet och rättvisa där tredjelandsmedborgares rättigheter och skyldigheter fastställs på ett lämpligt sätt.

4.2. Förslaget bidrar dock till en harmonisering av gemenskapslagstiftningen i fråga om ömsesidigt erkännande av beslut om avvisning eller utvisning av tredjelandsmedborgare.

4.3. Genom direktivet fortsätter rådet att arbeta i fel ända, vilket EESK redan har påpekat i tidigare yttranden. Det är förhastat att tillämpa dessa regler eftersom det inte finns harmoniserade normer och kriterier, t.ex. i fråga om subsidiärt skydd för personer som fått asyl (och för asylsökande) i enlighet med Genèvekonventionen från 1951, vilket även framhölls i EESK:s yttrande om "Meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om en gemenskapspolitik för återvändande av personer som vistas olagligt"(1).

4.4. Mekanismen för ömsesidigt erkännande av beslut om avvisning eller utvisning bör dock utgå från en gemensam immigrations- och asyllagstiftning. Eftersom det inte finns någon gemensam lagstiftning, kommer varje verkställande medlemsstat att vara tvungen att samarbeta när det gäller att genomföra ett avvisnings- eller utvisningsbeslut i fall som inte omfattas av statens egna lagstiftning eller som uttryckligen står i strid med denna. Det aktuella direktivet utgör en upprepning av misstag och felaktigheter i fråga om garantier som i många fall återfinns i Schengenavtalet.

4.5. Det är positivt att direktivet inte skall tillämpas på unionsmedborgares familjemedlemmar som utövat sin rätt till fri rörlighet. EESK tolkar det som att detta skydd skall utsträckas till alla familjemedlemmar oberoende av nationalitet (dvs. även om de inte är medborgare i någon av EU:s medlemsstater).

4.6. I fråga om tillämpningen av direktivet anser EESK att den på några punkter står i strid med garantierna i stadgan om grundläggande rättigheter och i den europeiska konventionen om mänskliga rättigheter. I direktivet åläggs medlemsstaterna att efterleva alla uppräknade garantier samt medlemsstaternas rättstraditioner.

4.7. EESK anser att beslut om avvisning, utvisning eller påtvingat återvändande inte kan fattas endast på förvaltningsnivå, utan att dessa även skall kunna prövas av domstol. Alla personer som berörs av dylika förfaranden för utvisning, avvisning eller påtvingat återvändande bör omfattas av rättsligt skydd i enlighet med garantier som kännetecknar en rättsstat och som står i samklang med lagstiftningen i respektive medlemsstat. Avvisning eller utvisning skall inte få genomföras i fall av skyddsåtgärder som fastställts av en domstol eller en myndighet i form av upphävande av beslut och/eller ny prövning.

4.8. Den verkställande medlemsstaten får inte i avvisnings- eller utvisningsfall begränsa sig till att "tillförsäkra" rättsskydd på ett formellt plan, utan måste även garantera konkret rättsligt skydd för att en tredjelandsmedborgare skall kunna överklaga varje avvisning eller utvisning i enlighet med lagstiftningen i respektive verkställande medlemsstat(2). Ett överklagande av avvisning, utvisning eller påtvingat återvändande bör alltid få suspensiv verkan, eftersom de berörda personernas rättigheter endast kan garanteras på detta sätt(3).

4.9. Utan att ifrågasätta att det handlar om ett "permanent beslut" bör verkställande medlemsstat som utreder den berörda personens situation ta hänsyn till följande juridiska aspekter: preskriptionstid och förfallotid, humanitära aspekter och situationen i ursprungslandet(4) (inbördeskrig(5), förföljelser och naturkatastrofer), personliga förhållanden, till exempel allvarlig sjukdom(6) etc.; etablering(7) och familjeband i den medlemsstat som verkställer beslutet eller i andra EU-medlemsstater samt förlusten av personlig anknytning till ursprungslandet på grund av lång frånvaro från landet, vilket kan innebära att utvisning inte kan genomföras.

4.10. EESK anser att medlemsstater som fattar beslut om utvisning också under handläggningstiden bör garantera de berörda personerna rättsligt skydd i enlighet med lagstiftningen i de enskilda medlemsstaterna.

4.11. EESK(8) stöder kommissionens förslag om frivilligt återvändande. Avvisning eller utvisning och påtvingat återvändande är följaktligen mycket stränga beslut som bara bör fattas i undantagsfall. Myndigheterna måste bedöma varje enskilt fall och överväga andra lösningar med hänsyn till personens förankring på arbetsmarknaden, familjesituation och integration i värdlandet(9).

4.12. Beslut om avvisning eller utvisning tillämpas inte för de medborgare i tredje land som

- är lagligt bosatta i en av EU:s medlemsstater,

- är integrerade genom att de har arbete och familjeband och

- har förlorat sina förbindelser med sitt ursprungsland på grund av lång frånvaro.

Dessa medborgare i tredje land skall omfattas av samma lagar som alla EU-medborgare.

4.13. Vid utvisning är det viktigt att precisera att beslutet måste bygga på ett allvarligt och aktuellt hot mot den allmänna ordningen eller den inre säkerheten samt på en dom i domstol. De administrativa följderna bör vara proportionella i förhållande till domarna(10). Det uttryck som används i direktivet - "skäligen befaras" - kan medföra en kränkning av vissa rättigheter i Europakonventionen för skydd av de mänskliga rättigheterna (artikel 1)(11) och i EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna. I Europakonventionen för skydd av de mänskliga rättigheterna anges obestridligen särskilda rättigheter för utländska medborgare som väntar på utvisning. Europadomstolen har dessutom en omfattande rättspraxis som man måste ta hänsyn till vid utarbetandet av EU-lagstiftning.

5. Kommentarer till förslaget till rådsbeslut

5.1. Syftet med förslaget till rådets beslut är att de faktiska kostnader, som uppstår till följd av en avvisning eller utvisning och som inte kan genomföras på det berörda tredje landets bekostnad, skall betalas av den medlemsstat som verkställer beslutet om avvisning eller utvisning, för att ekonomisk obalans skall kunna undvikas vid tillämpningen av direktiv 2001/40/EG.

5.2. EESK anser att det förfarande som föreslås i rådsbeslutet för ersättning av finansiella obalanser inte kan införas förrän det finns en gemensam invandrings- och asylpolitik.

5.3. I undantagsfall, när ett stort antal personer försöker ta sig till EU-medlemsstater på grund av humanitära kriser, skulle EU kunna anslå medel i syfte att säkerställa att de personer som berörs av återvändandeförfarandet ges korrekt behandling.

5.4. Medlemsstaterna bör endast stå för de kostnader som uppstår då direktivet tillämpas på avvisning eller utvisning som garanterar rättsskydd och som respekterar de mänskliga rättigheterna.

5.5. EESK menar att det inte är godtagbart att EU:s medlemsstater finansierar utvisningskostnader om det efter erforderliga undersökningar kan konstateras att utvisningen inneburit kränkning av de mänskliga rättigheterna. Vi vill erinra om att artiklarna 3, 5, 6, 8 och 13 i Europakonvention för skydd av de mänskliga rättigheterna samt artiklarna 3, 4, 19, 24 och 47 i stadgan om de grundläggande rättigheterna är tillämpliga på avvisnings- och utvisningsförfaranden.

5.6. Medlemsstaterna har svårigheter med att sluta återtagandeavtal med vissa tredje länder. EU bör sluta återtagandeavtal inom ramen för sin utrikespolitik. EU kan sluta återvändandeavtal med tredje länder, och sådana avtal bör innehålla en klausul om respekt för de återvändandes mänskliga rättigheter så att de inte bestraffas för att ha lämnat sitt land. Dessa avtal bör kompletteras med andra politiska, ekonomiska och sociala åtgärder som kan ligga i icke-medlemsstaternas intresse, inom ramen för EU:s utrikespolitik, i enlighet med EESK:s förslag i yttrandet(12) om grönboken om en gemenskapspolitik för återvändande av personer som vistas olagligt.

5.7. Det är mycket viktigt att EU i framtiden ser till att det finns ett klart och tydligt samband mellan invandrings- och utvecklingspolitiken. I detta sammanhang kan åtgärder för återvändande, om de handläggs väl, vara gynnsamma både för den ekonomiska och sociala utvecklingen i tredje länder och för integreringen av berörda personer.

5.8. EESK anser att det måste införas program för att via internationella organisationer och icke-statliga organisationer främja frivilligt återvändande. Sådana program skulle kunna finansieras av EU i enlighet med EESK:s rekommendation i yttrandet(13) om "Meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om en gemensam politik om olaglig invandring". I många fall är det mer effektivt att verkställa avvisnings- och utvisningsbeslut genom att omvandla dem till avtal om frivilligt återvändande. En förutsättning är dock att sådana avtal ges samma budget som förvaltningen av avvisnings- och utvisningsbesluten.

5.9. I artikel 2.4 ges medlemsstaterna möjlighet att sluta bilateral avtal om att ersätta kostnader som överskrider minimikostnaderna. En sådan praxis skulle kunna leda till att det anordnas charterresor med utvisade till ursprungslandet för att minska transportkostnaderna. De förhållanden som råder vid sådana transporter måste garantera personernas värdighet och rätt till liv samt deras fysiska och psykiska integritet.

5.10. Även om denna kollektiva metod för att genomföra utvisningar inte rättsligt motsvaras av "kollektiva utvisningar", rekommenderar EESK att den används endast i undantagsfall. Det är här lämpligt att nämna artikel 19 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, där det sägs att kollektiva utvisningar skall vara förbjudna.

5.11. Ersättning bör kunna utgå endast under de första tre åren efter utfärdandet av utvisningsbeslutet. Ansökningar om ersättning som lämnas in mer än ett år efter det att utvisningsbeslutet har verkställts bör också kunna avvisas. Ett avslag på en ansökan om ersättning skall på lämpligt sätt motiveras.

5.12. Inrättandet av nationella kontaktpunkter skall garantera en lämplig handläggning med maximal öppenhet på grundval av gemenskapsregler och med ett rättsligt etablerat förfarande.

5.13. I förslaget till rådsbeslut anges att kostnader för logi skall kunna ersättas för en tid av högst tre månader. I EESK:s yttrande(14) om grönboken om en gemenskapspolitik för återvändande av personer som vistas olagligt menade kommittén att frihetsberövande i avvaktan på avlägsnande inte får överstiga trettio dagar samt att de berörda bör hållas i förvar i särskilda anläggningar och inte i fängelser för brottslingar. Fängelser bör endast få användas för internering i de fall när avvisning eller utvisning sker på grund av begångna brott.

5.14. I de årsrapporter som kontaktpunkterna skall avge till kommissionen bör det lämnas uppgifter om motiven till avvisningsbeslutet på grundval av direktivets artikel 3 och om kostnaderna för de påtvingade återvändanden som verkställts.

6. Avslutande kommentarer

6.1. När det föreligger en gemensam invandrings- och asylpolitik kommer förfarandena för ersättning av kostnaderna för förvaltning av utvisningsbeslut att bli snabbare och mer effektiva. Den öppna samordningsmetoden bör utgöra ett komplement till gemenskapslagstiftningen och inte en ursäkt för att inte vidareutveckla den.

6.2. Budgetrestriktioner får aldrig innebära att personer som berörs av utvisningsbeslut inte får det skydd och den behandling de har rätt till. Budgetrestriktioner får under inga omständigheter medföra obehörig förlängning av frihetsberövande och inte heller en försämring av behandlingen av de berörda personerna eller begränsningar av de grundläggande rättigheterna (med undantag av den fria rörligheten).

6.3. I artikel 19 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna hänvisas till vissa grupper i speciella situationer där utvisning inte får användas som sanktionsmedel. Denna regel bör utvidgas till att gälla även särskilt utsatta personer - i enlighet med Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande om grönboken om en gemenskapspolitik för återvändande av personer som vistas olagligt(15) - som befinner sig i någon av följande situationer:

- När återvändandet innebär att en familj splittras och att den berörda personen skiljs från sina barn eller från släktingar i rakt uppstigande led.

- När återvändandet är till allvarligt men för underåriga som är beroende av personen i fråga.

- När personen i fråga lider av en allvarlig fysisk eller psykisk sjukdom.

- När personens säkerhet, liv och frihet hotas i ursprungslandet eller transitlandet.

Bryssel den 18 juni 2003.

Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Roger Briesch

(1) EESK:s yttrande om "Meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om en gemensam politik om olaglig invandring", EGT C 85, 8.4.2003.

(2) Domstolens beslut av den 9 november 2000: "Domstolen har för övrigt tolkat artikel 8 i direktivet så, att man inte kan dra den slutsatsen att medlemsstaterna är skyldiga att låta en utländsk medborgare stanna kvar inom landet under den tid som förfarandet pågår, dock med förbehåll för att han måste kunna få en opartisk rättegång och ha möjlighet att lägga fram hela sitt försvar (dom av den 5 mars 1980 i mål 98/79, Pecastaing, REG 1980, s. 691, punkt 13; svensk specialutgåva, volym 5, s. 57)."

(3) EESK:s yttrande om "Grönbok om en gemenskapspolitik för återvändande av personer som vistas olagligt", EGT C 61, 14.3.2003.

(4) EESK:s yttrande om "Meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om en gemensam politik om olaglig invandring", EGT C 149, 21.6.2002; EGT C 61, 14.3.2003.

(5) Se Europadomstolens rättspraxis, särskilt fallet Ahmed mot Österrike av 17.12.96 om upphävande av beslut att utvisa en somalisk medborgare med hänvisning till uppenbar fara i dennes ursprungsland (Somalia) eftersom utvisning skulle innebära att Österrike kränker konventionen; Hatami mot Sverige av den 9 oktober 1998 om beslut att utvisa en iransk medborgare till Iran, utvisning uppskjuten och därefter upphävd.

(6) Europadomstolens dom i fallet B.B. mot Frankrike av den 7 oktober 1998: Om hot om återsändande av en aidssjuk medborgare från Republiken Kongo (f.d. Zaire) som i sitt ursprungsland inte kan få nödvändig medicinsk behandling. Se också domen Andric mot Sverige och andra länder av 23.2.1999, som anger att utvisningsbeslutet skall skjutas upp medan den berörda personen genomgår nödvändig psykiatrisk behandling.

(7) EGT C 61, 14.3.2003.

(8) EGT C 85, 8.4.2003; EGT C 61, 14.3.2003.

(9) Utvisningsärenden är utdragna processer (trots de möjligheter att påskynda ärenden som många medlemsstater har infört i sin lagstiftning) och det händer att det under ärendets gång tillkommer faktorer och omständigheter som förändrar den utländska medborgarens rättsliga ställning (äktenskap, födelse av ett barn som är medborgare i en EU-medlemsstat osv.), vilket innebär att ett avvisningsbeslut inte kan verkställas av hänsyn till humanitära skäl.

(10) Medlemsstaternas lagstiftning förbjuder dubbel bestraffning. Det grekiska ordförandeskapet utarbetade nyligen ett initiativ till rådets rambeslut om tillämpningen av principen om att ingen skall kunna dömas två gånger för samma sak.

(11) Europadomstolens dom av den 13 december 2001, fallet Ezzouhdi mot Frankrike: "Klaganden kom till Frankrike vid 5 års ålder och har sedan dess varit bosatt där. Han har genomfört sina studier och arbetat i Frankrike i flera år. Hans mor och syskon är också bosatta i Frankrike, och därför strider enligt domstolens mening uppehållsförbudet mot klagandens rätt till ett familjeliv. Dessutom byggde beslutet på en dom för innehav och bruk av droger enligt fransk lagstiftning. Domstolen bedömer att de brott som klaganden dömdes för (två års fängelse för brott mot narkotikalagstiftningen, huvudsakligen för innehav och bruk av droger) inte utgör en skälig grund för att anta att klaganden utgör ett allvarligt hot mot den allmänna ordningen, vilket framgår av det låga straffet trots återfall. De brott som klaganden har begått kan inte var för sig eller sammantagna anses vara av så allvarlig art att de motiverar ett permanent förbud, med hänvisning till den viktiga omständigheten att klaganden har nära anknytning till Frankrike och inte tycks ha någon annan anknytning till Marocko än nationaliteten."

(12) EGT C 61, 14.3.2003

(13) EESK:s yttrande om "Meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om en gemensam politik om olaglig invandring", EGT C 149, 21.6.2002.

(14) EGT C 61, 14.3.2003.

(15) Kommissionen ger själv följande rekommendation: "En europeisk politik för återvändande måste respektera de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna och som sådan betraktas som ett led i Europeiska unionens politik på området för de mänskliga rättigheterna, såväl inom som utom unionen." I artikel 6 i Fördraget om Europeiska unionen bekräftas att Europeiska unionen "bygger på principerna om frihet, demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna samt på rättsstatsprincipen, vilka principer är gemensamma för medlemsstaterna".