[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |

Bryssel den 20.2.2009

KOM(2009) 79 slutlig

MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN, REGIONKOMMITÉN OCH EUROPEISKA CENTRALBANKEN

Fem år med ett utvidgat EU – Ekonomiska framsteg och utmaningar –

{SEK(2009) 177}

FEM ÅR MED ETT UTVIDGAT EU – EN HISTORISK MILSTOLPE

Tolv länder från Central- och Östeuropa samt Medelhavsområdet gick med i Europeiska unionen i två omgångar, dels 2004, dels 2007. Det rörde sig om EU:s största utvidgning och var ett historiskt steg i riktning mot att ena Europa efter flera decennier av splittring som en följd av kalla kriget. Fem år efter 2004 års anslutningar har utvidgningen visat sig vara en framgång för EU och EU-medborgarna och uppfyller därmed ett av de ursprungliga syftena med den europeiska integrationen.

Genom sitt antal och sin dynamik har de nya medlemsstaterna förstärkt EU och bidragit till kultur mångfald. Utvidgningen har också lett till att bygga upp och konsolidera demokratin efter de kommunistiska regimernas försvinnande. Den har förbättrat Europas säkerhetsläge genom att fungera som en viktig stabilisator i en period fylld av konflikter och omvälvningar både på och runtom vår kontinent. Den har bidragit till att gynna den ekonomiska utvecklingen och förbättra levnadsstandarden i de nya medlemsstaterna, vilket också inneburit fördelar för de gamla medlemsstaterna genom nya export- och investeringsmöjligheter. Vidare har den förbättrat EU:s ekonomi som helhet genom de fördelar en integrering i en större inre marknad ger.

Genom att utvidgningen har skyndat på takten i de strukturella reformerna har Europa bättre kunnat dra nytta av globaliseringens fördelar och möta de utmaningar globaliseringen medför genom att EU blivit konkurrenskraftigare på världsarenan. Ett utvidgat EU får också större tyngd i fråga om globala frågor som klimatförändringen eller den internationella finanskrisen. Sammantaget har anslutningen av de tolv nya medlemsstaterna ökat EU:s inflytande och gjort unionen till en starkare internationell kraft, både ekonomiskt och politiskt.

Tillsammans med den bifogade analytiska rapporten[1] är det här meddelandet inriktat på att bedöma hittills gjorda ekonomiska framsteg i samband med utvidgningen och att ringa in vilka de största utmaningarna är. Utvidgningen har inneburit fördelar för både nya och gamla medlemsstater och EU som helhet. Trots farhågor om att den skulle försämra ekonomiska och sociala system i de gamla medlemsstaterna, har det visat sig att inga av de dystra prognoserna slog in.

Ökad mångfald kräver dock mer samordning och djupare integration. Lissabonfördraget tar itu med hur stegvisa utvidgningar påverkar institutionerna. Fördjupning och utvidgning av Europa har alltid gått hand i hand och det kommer att vara sant även i framtiden. Givetvis kommer det även i framtiden att finnas gott om utmaningar (även i fråga om framtida utvidgningar), men nu har vi verktygen för att klara dem.

***

Den senaste utvidgningen av Europeiska unionen har lett till ökat ekonomiskt välstånd för samtliga EU-medborgare och gjort Europa till en starkare aktör inom världsekonomin. Genom att utvidgningen fördjupade den ekonomiska integrationen och förbättrade konkurrenskraften bidrog den till att ytterligare frigöra tillväxtpotentialen och förbättra den europeiska ekonomins återhämtningsförmåga. Dagens utvidgade EU är världens största integrerade ekonomiska område. Det står för mer än 30 % av världens BNP och mer än 17 % av världshandeln (exklusive handel inom EU).

Bakom dessa framsteg låg till stor del de institutionella och rättsliga ramverken samt EU:s gemensamma politik. I och med att makroekonomisk stabilitet, institutionsbyggande, konvergens i fråga om lagstiftningen, förbättrade styrelseformer, integration av handeln samt avreglering av kapitalrörelser skedde redan under anslutningsprocessen, framträdde många av fördelarna redan före 2004/2007. EU-anslutningen förankrade den ekonomiska politiken, skapade en stabil och konkurrenskraftig ekonomisk miljö och uppmuntrade offentliga investeringar i humankapital och infrastruktur, vilket skapade goda möjligheter för privata initiativ. Investerare, både från de gamla medlemsstaterna och resten av världen, utnyttjade snabbt dessa nya möjligheter med resultatet att en oöverträffad mängd privat kapital strömmade in i de nya medlemsstaterna. Utvecklingen gynnades också av en påskyndad finansiell integration som berodde på införandet av euron eller förväntningar på att den skulle införas, samt den snabba globaliseringen. Den fullständiga och lyckade integrationen av nya medlemsstater i EU:s sysselsättnings- och socialpolitik bör också understrykas. De imponerande resultaten visar det bestående värdet av rigorösa reformer i kombination med EU:s politiska ramverk.

Entreprenörer och medborgare i den utvidgade unionen har kunnat se tydliga fördelar. I de gamla medlemsstaterna utnyttjade exportorienterade företag viktiga konkurrensfördelar, och arbetskraftsinvandring mildrade flaskhalsarna i de länder som öppnade sina arbetsmarknader. De nya medlemsstaterna kännetecknades av snabb tillväxttakt, minskande arbetslöshet och en inkomststruktur som snabbt pressats samman. De fyra nya medlemsstater som infört euron efter utvidgningen har gynnats i ännu högre grad, eftersom de inte kan drabbas av riskerna av växelkurser, har minskat sina transaktionskostnader, och fått tillgång till kapital till lägre räntor.

Den snabba integrationen skapade goda grunder för tillväxt, men medförde också sårbar utveckling i vissa av de nya medlemsstaterna, vilket ytterligare har accentuerats av dagens ekonomiska och finansiella kris. Utländska investeringar i de nya medlemsstaterna ökade snabbt och drev på den ekonomiska omstruktureringen, tillväxten och sysselsättningen. I flera länder gjorde dock den snabba och okontrollerade inhemska kredittillväxten, som dessutom eldades på av lån i utlandet, till att ekonomin överhettades och till stora externa obalanser, kraftiga ökningar av arbetskraftskostnader som översteg produktivitetsökningarna samt till högre fastighetspriser. I vissa länder ledde detta till att kapital i allt högre utsträckning användes för icke-produktiv verksamhet. Mot bakgrund av att kapitalkostnaderna ökat kraftigt beroende på den globala finanskrisen, står länder med stora externa obalanser inför omfattande anpassningar. De anpassningarna drabbar dock inte bara nya medlemsstater, utan även vissa av de gamla medlemsstaterna står inför liknande problem.

Det utvidgade EU står väl rustat att ta itu med dagens och framtidens utmaningar. Den reformerade stabilitets- och tillväxtpakten utgör på medellång sikt en stabil grund för trovärdigheten hos finanspolitiken, samtidigt som den på kort sikt ger tillräcklig flexibilitet. Parallellt med detta hjälper den omarbetade Lissabonprocessen till att identifiera och fokusera på de strukturreformer som är nödvändiga för att ytterligare förbättra tillväxtpotentialen och återhämtningsförmågan. Dessa insatser får stöd från sammanhållningspolitiken, som omvandlade Lissabonmålen till regionala inhämtnings- och utvecklingsstrategier. Sammanhållningspolitiken innebar omfattande stöd till EU-medlemsstaterna, både i fråga om avgörande finansiellt stöd och välbehövlig expertis med stöd från Europeiska investeringsbanken och, i lämpliga fall, Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling. Genom det utvidgade instrumentet för stöd till betalningsbalansen kan EU erbjuda tillräckligt finansiellt stöd till de medlemsstater som inte infört euron och som behöver tillfällig hjälp för en smidig övergång. Dessa stödmekanismer, som kan bidra till den nödvändiga anpassningen, är nu tillgängliga för de nya medlemsstaterna.

RESULTAT UNDER DE FEM FÖRSTA ÅREN

Anslutningsprocessen har bidragit till att kraftigt förbättra levnadsstandarden i de nya medlemsstaterna, vilket lett till ökad ekonomisk och social sammanhållning i unionen. Inkomsten per capita ökade från 40 % av de gamla medlemsstaternas genomsnitt under 1999 till 52 % år 2008. Enligt beräkningar ska anslutningsprocessen ha gynnat den ekonomiska tillväxten i de nya medlemsstaterna med cirka 1,75 procentenheter årligen under perioden 2000–08, samtidigt som tillväxten ökade från i genomsnitt 3,5 % under perioden 1999–2003 till 5,5 % under perioden 2004–08. Utvidgningen gynnade även tillväxten i de gamla medlemsstaterna (totalt ökade den kumulativa produktionen med cirka 0,5 % under samma period), och då främst i de länder som ökade handeln med och investeringar i de nya medlemsstaterna. Tillväxten i de nya medlemsstaterna kan till största delen tillskrivas kapitalbildning och produktivitetsökningar, som var för sig bidrog med mer än två procentenheter per år under perioden 1999–2008. Beroende på omstrukturering av företag, var bidraget från arbetskraften negativ under 1999–2003. Sedan 2004 har de nya medlemsstaterna uppvisat en stadig tillväxt i sysselsättningen på cirka 1,5 % årligen, och även i de gamla medlemsstaterna har det skapats ny sysselsättning i god takt (cirka 1 % årligen sedan utvidgningen.

Snabb integrering av handeln har gynnat en effektivare arbetsuppdelning och förbättrat konkurrenskraften inom EU. Graden av öppenhet för handel i de nya medlemsstaterna är mycket hög. Deras genomsnittliga BNP-andel av export och import uppgår till 56 %, vilket kan jämföras med 47 % före utvidgningen. Nivån är klart högre än i de gamla medlemsstaterna, där nivån ligger på 38 %. Integrationen med de gamla medlemsstaterna, och i synnerhet mellan de nya medlemsstaterna, har ökat raskt. Under 2007 gick nästan 80 % av all export från de nya medlemsstaterna till EU och 19,5 % av exporten till andra nya medlemsstater (jämfört med 13,25 % 1999). De gamla medlemsstaterna säljer 7,5 % av sin export till de nya medlemsstaterna; motsvarande siffra för tio år sedan var 4,75 %. De nya medlemsstaterna har vunnit marknadsandelar genom att göra sin export kapital- och teknikintensivare, vilket till stor del beror på investeringar från de gamla medlemsstaterna. Under 2006 svarade högteknologiska varor för 14 % av deras totala export, vilket är en ökning från 11 % 1999 och nära den nivå på 16 % som de gamla medlemsstaterna kunde uppvisa. Förbättringar på det området har mer än väl kompenserat för förluster i fråga om kostnadskonkurrenskraften beroende på den stigande reala växelkursen (vilken dock nyligen till viss del gått i den andra riktningen). Den ökade integreringen av handel i EU får till följd att de komparativa fördelarna utnyttjas och därigenom stärks tillväxtpotentialen och konkurrenskraften förbättras i EU som helhet. De nya medlemsstaterna har dubblat sin sammanlagda andel av världshandeln sedan 1999 till 4 %, och på det viset bidrog de till att hålla EU:s minskning av marknadsandelarna i schack (som föll med tre procentenheter till 38,25 % under 2007), vilket beror på att tillväxtekonomierna snabbt ökar sina delar av världshandeln.

De nya medlemsstaterna har moderniserat sina ekonomier i snabb takt. De har utvecklat fungerande marknadsekonomier och kapacitet att klara av konkurrenstryck och marknadskrafter inom den inre marknaden. De har också i allt högre utsträckning anpassat sina produktionsstrukturer till dem i de gamla medlemsstaterna. Jordbruk och tillverkningsindustri är viktigare i de nya medlemsstaterna, där de 2006 stod för 4,5 % respektive 21,25 % av BNP (jämfört med 1,5 % och 16,75 % i de gamla medlemsstaterna). Den servicebaserade och kunskapsintensiva ekonomin har dock vunnit terräng under de senaste åren. Andelen av BNP som utgörs av tjänster ökade från 56 % 1995 till 63 % under 2006, jämfört med de 72 % som redovisas i de gamla medlemsstaterna. Ökningen av den teknikintensiva andelen av exporten och av sysselsättningen i kunskapsintensiva sektorer (3,5 % av den totala arbetsstyrkan jämfört med cirka 5 % i de gamla medlemsstaterna), tillsammans med förbättrade utbildningsnivåer är också tecken på den snabba moderniseringen av ekonomin i de nya medlemsstaterna, som lägger grunden för ytterligare snabb ekonomisk inhämtning. De nya medlemsstaterna har genomfört reformer för att förbättra rättsstaten och modernisera sina rättssystem. Detta arbete måste fortsätta.

Investeringar från gamla medlemsstater har varit en av de drivande faktorerna bakom den ekonomiska omvandlingen i de nya medlemsstaterna. Under förberedelserna till anslutningen gjorde de nya medlemsstaterna stora framsteg mot makroekonomisk stabilitet och anpassade sig snabbt till EU:s rättsliga och institutionella ramverk. EU-stöd i form av föranslutningsinstrumenten var oerhört viktiga för den processen. Som en följd ökade utländska investeringar snabbt, vilket gynnade tillväxt och sysselsättning. Lika viktig var den inverkan på den mer långsiktiga tillväxtpotentialen som sker genom kunskapsöverföring, spillover-effekter inom produktionen, förbättrad konkurrenskraft samt skärpt budgetdisciplin. Utländska investeringar var särskilt stora i finanssektorn. Som en följd av det varierar det utländska ägandet i banksektorn i de nya medlemsstaterna från nästan 100 % i Estland och Slovakien till ungefär 30 % i Slovenien, medan det i euroområdet är under 20 % i genomsnitt. Grupper av försäkringsbolag från de gamla medlemsstaterna har också en stark närvaro i de nya medlemsstaterna. Det starka inbördes beroendet på den finansiella marknaden mellan de nya och gamla medlemsstaterna belyser vikten av att stärka EU-samarbetet i fråga om reglering och övervakning av finanssektorn.

Investeringar och åtgärder som finansierats inom ramen för sammanhållningspolitiken var också av avgörande betydelse för att underlätta omstruktureringen i de nya medlemsstaterna, samtidigt som den ekonomiska och sociala sammanhållningen stärktes i hela unionen. Sammanhållningspolitiken gav ett starkt stöd till integrationen av de nya medlemsstaterna i världshandelssystemet och i den europeiska inre marknaden och utvecklade ekonomiska kopplingar som i sin tur gav upphov till omfattande utländska direktinvesteringar, som ledde till nya arbetstillfällen och ökad levnadsstandard. Program för samarbete mellan olika territorier bidrog också till att fördjupa integrationen mellan regioner i EU och förbättrade kunskapsutbytet. Sammanhållningspolitiken stärkte dessutom den inhemska tillväxtpotentialen i de länderna, vilket gav ökad produktivitet och konkurrenskraft. Slutligen underlättade politiken övergången av arbetskraft från traditionella sektorer till den nya sektorns ekonomi, vilket är ofrånkomligt vid sådana hastiga omstruktureringar, och därigenom gynnades en hållbar och balanserad tillväxt.

Anslutningsprocessen till EU gav också ett nytt ramverk för reglering av produktmarknaden i de nya medlemsstaterna, även i fråga om konkurrenspolitik och statligt stöd. De nya medlemsstaterna har en högre andel öppet offentliggjord offentlig upphandling (5,75 % av BNP jämfört med 3,25 % av BNP för EU som helhet under 2007). Enligt en Eurobarometer-undersökning från 2007 anser 71 % av små och medelstora företag (jämfört med 63 % i de gamla medlemsstaterna) att konkurrensen skärpts betydligt. Det finns också belägg för att konkurrensen har blivit betydligt hårdare inom telekommunikations- och postsektorerna, som lyder under regelverk som är specifika för de sektorerna. Statligt stöd i de nya medlemsstaterna har minskat som andel av BNP, från 1,5 % under 2000 till 0,5 % av BNP under 2006, vilket är knappt över nivån i de gamla medlemsstaterna. Trots dessa förbättringar som har spelat en avgörande roll för att öka företagsverksamheten, är tillämpningen av konkurrensreglerna fortfarande ett problem i vissa av de nya medlemsstaterna. Små och medelstora företag anser att det fortfarande finns begränsningar på områden som tillgång till finansiering, rekrytering av utbildad arbetskraft, tillämpning av ny teknik och tillgång till infrastruktur.

Integrationen av de nya medlemsstaternas jordbruksmarknader och landsbygdsekonomier i EU skedde utan större inre ekonomiska eller sociala problem . Den välutformade anslutningsstrategin med sin kombination av tunga investeringar och stödprogram i kandidatländerna under perioden före anslutningen har givit goda resultat. Tillsammans med ett gediget och balanserat resultat av anslutningsförhandlingarna, där man ökade betoningen på landsbygdsutveckling och ett skifte från marknadsstöd till direkt inkomststöd, kunde de nya medlemsstaterna smidigt integreras i den gemensamma marknaden för livsmedelsprodukter från jordbrukssektorn och den gemensamma jordbrukspolitiken. Den utvidgade EU-marknaden har medfört många möjligheter för lantbrukare och företag inom jordbruks- och livsmedelssektorn från samtliga medlemsstater och lett till ökad handel inom gemenskapen, och till ökade utländska direktinvesteringar. Genom utvidgningen har också EU:s position på de internationella marknaderna för jordbruksprodukter stärkts.

Tack vare utvidgningen uppstod nya investeringsmöjligheter som hjälpte företag i de gamla medlemsstaterna att stärka sin globala konkurrenskraft och trygga arbetstillfällen på sina hemmamarknader. För företagen i de gamla medlemsstaterna har utvidgningen öppnat nya marknader för export och utländska investeringar samt möjligheter att förbättra effektiviteten och konkurrenskraften. Med en välutbildad arbetskraft och snarlika rättsliga, institutionella och regleringsmässiga miljöer erbjuder de nya medlemsstaterna mycket goda möjligheter på det området. Visserligen medförde omstruktureringen avsevärda anpassningskostnader på kort sikt, men den förbättrar EU-företags globala konkurrenskraft och på lång sikt tryggar den arbetstillfällen och förbättrar tillväxten i hela EU. I många sektorer (maskiner, möbler, medicinska instrument, kemikalier, trä) gick investeringar i de nya medlemsstaterna hand i hand med sysselsättning i de gamla medlemsstaterna.

Arbetstagare i de nya medlemsstaterna har tjänat på förbättrade anställningsmöjligheter både i hemlandet och utomlands, men arbetskraftsmigrering har skapat ekonomiska och sociala problem i vissa av de nya medlemsstaterna. Efter mer än ett decennium av ekonomisk omstrukturering, uppvisar arbetsmarknaderna i de nya medlemsstaterna en bred återhämtning som på allvar inleddes under 2003 och som mellan 2003 och 2007 skapat tre miljoner arbetstillfällen. Följaktligen har arbetslösheten minskat till ungefär de nivåer som råder i resten av unionen (cirka 7 % 2007), medan sysselsättningsgraden har ökat till cirka 60 %. En ihållande hög långtidsarbetslöshet (omkring cirka 56 % 2006, vilket är mer än tretton procentpunkter över snittet i de gamla medlemsstaterna), illustrerar dock att det råder obalans i fråga om kompetensen på arbetsmarknaden. Dessutom har lönerna ökat mer än produktiviteten i flera länder, vilket lett till minskad konkurrenskraft. Arbetskraftsflykt har förvärrat problemen i vissa av de nya medlemsstaterna (främst Cypern, Litauen, Polen och Rumänien). Arbetskraftsflytten har också lett till farhågor i fråga om kompetensflykt och bortslösade resurser samt arbetskraftsbrist i vissa sektorer och yrkeskategorier, även om tillgången på högutbildade har ökat och förbättrade ekonomiska villkor har minskat lockelsen att arbeta utomlands. Dessutom brukar hemvändande arbetstagare ha skaffat sig ny kompetens som är värdefull för deras hemlands ekonomi. En betydande utvandring av arbetstagare har också lett till stora inflöden av pengar från utlandet (cirka 5,5 % av BNP i Bulgarien och Rumänien och 1,5 % av BNP i Polen) som stöd för den inhemska ekonomin.

I de gamla medlemsstaterna har farhågorna om massiv arbetskraftsinvandring inte förverkligats. Antalet människor från de nya medlemsstaterna som har migrerat till de gamla medlemsstaterna är ganska litet (cirka 3,6 miljoner, jämfört med 1,6 miljoner i slutet av 2003) och förväntas inte heller öka i någon nämnvärd utsträckning, inte ens efter det att övergångsbestämmelserna i vissa medlemsstater försvinner. Den relativa inverkan av dessa flöden på den arbetsföra befolkningen för varje land är liten (cirka 1 % eller mindre), med undantag för Irland, där immigranter från de nya medlemsstaterna representerar 5 % av landets arbetsföra befolkning. I absoluta tal har de viktigaste mottagarländerna för arbetskraftsinvandring varit Storbritannien (som efter anslutningen tagit emot nästan en tredjedel av den migrerande arbetskraften), Spanien (18 %) och Irland (10 %). Med tanke på den finansiella krisen ska man dock inte utesluta att en stor del av dessa arbetstagare återvänder till sina hemländer. Även om vissa av dessa arbetskraftsströmmar har förorsakat störningar inom en del områden på arbetsmarknaden och fått vissa sociala följder, har de totalt sett varit gynnsamma för samhället. Den fria rörligheten för arbetskraften är en viktig fördel som ett enat Europa erbjuder sina medborgare och företag. Man har beräknat att dagens nivå av arbetskraftsrörlighet inom EU ökar EU:s BNP med cirka 0,3 % på medellång sikt. Migranter från de nya medlemsstaterna får ofta mer lågkvalificerade arbeten (en tredjedel av migranterna jämfört med 10 % av den inhemska arbetskraften), trots att de har relativt god utbildning (40 % av migranterna ingår i kategorin högkvalificerade jämfört med 25 % av arbetskraften i de gamla medlemsstaterna). Den invandrande arbetskraften har bidragit till att möta efterfrågan på arbetskraft och minska flaskhalsarna (t.ex. inom byggnads- och tjänstesektorn), utan att i någon nämnvärd utsträckning störa arbetsmarknaden. Den här typen av migration verkar till stora delar vara tillfällig - i Storbritannien har redan 50 % av de nyligen anlända invandrarna återvänt till sina hemländer. Kommissionen har uppmanat medlemsstaterna att undersöka om de måste fortsätta att tillämpa restriktioner mot bakgrund av situationen på arbetsmarknaden, trots deras rättigheter som anges i anslutningsfördraget om övergångsbestämmelserna[2].

FRAMTIDENS UTMANINGAR SOM BLIVIT ALLVARLIGARE PÅ GRUND AV DEN DJUPA GLOBALA KRISEN

Dagens djupa globala ekonomiska kris innebär stora påfrestningar för de inhemska politiken i de enskilda länderna. Krisen ger minskad handel, sämre tillgång till finansiering, minskade hushållsförmögenheter samt sämre förtroende, vilket påverkar alla medlemsstater. Även om ett EU-medlemskap, och i ännu högre utsträckning om man ingår i euroområdet, ger skydd och stabilitet, som ger investerarna mer säkerhet, innebär krisen en stor belastning på inrikespolitiken. De medlemsstater som genomgått en kreditboom har samma sårbara områden, nämligen ett stort beroende av utländska besparingar och dåliga finanser hos företag och hushåll. EU strävar efter att återställa stabiliteten, öppenheten och förtroendet för den finansiella sektorn. Detta ska inte bara ske genom att man tar itu med de mest iögonenfallande svagheterna, utan även en mer genomgripande reformering av reglerings- och övervakningssystemet måste bli verklighet.

Den finansiella krisen har också blottlagt andra svaga punkter. I flera medlemsstater eldade överoptimistiska förväntningar på företagsvinster och hushållsinkomster på kapitalinflöde och ökad kreditgivning långt över sunda nivåer. I flera fall har detta lett till ohållbart höga underskott i bytesbalansen. När det gäller kreditgivning har krediter till hushåll, och då i synnerhet hypotekslån, ökat mest och ofta skapat ohållbara bubblor på fastighetsmarknaden. Lån i utländsk valuta har också ökat betydligt i flera länder, vilket gjort många hushåll och företag mer utsatta för försämring av valutans värde. Den ökade kreditgivningen i de nya medlemsstaterna har till stor del upprätthållits genom gränsöverskridande utlåning, vilket lett till att den inhemska banksektorn blivit kraftigt beroende av en grupp utländska moderbanker.

Dessa färska händelser visar att det i samtliga nya medlemsstater behövs ytterligare omfattande åtgärder för att befästa det som uppnåtts genom de senaste EU-utvidgningarna, framförallt när det gäller inkomstkonvergens, finansiell integration, och utländska direktinvesteringar i konvergerande medlemsstater. EU:s politiska ramar kan bidra till att klara dessa utmaningar och göra det möjligt för nya medlemsstater att fortsätta behålla dynamiken i sina ekonomier på medellång och lång sikt. Vad resultatet blir kommer dock till största delen bero på gedigen inhemsk ekonomisk politik och lämpliga institutionella ramar. Den inhemska politiken och de inhemska ramarna har inte alltid varit tillräckliga och ofta avvikit kraftigt från EU:s rekommendationer. Framförallt skulle finanspolitiken ha kunnat bidra mer till att upprätthålla den makroekonomiska och finansiella stabiliteten genom att i rätt tid motverka det expansionstryck som berodde på boomen i den privata sektorn.

Att förverkliga den inre marknaden och genomföra reformer som ytterligare moderniserar ekonomin är ett arbete som måste vara ständigt pågående om man vill maximera fördelarna med utvidgningen. Utvidgningen har gjort EU konkurrenskraftigare och attraktivare för investerare, vilket gjort det möjligt att dra fördelar av globaliseringen i större utsträckning än tidigare. Vinsterna av att utvidga den inre marknaden, framförallt för små och medelstora företag, kan bli större om man fördjupar integrationen av varor, tjänster, arbetskraft och finansiella marknader. Dessa reformer tjänar ett dubbelt syfte: de ökar tillväxten och skapar fler arbetstillfällen och gynnar den makroekonomiska stabiliteten genom att underlätta anpassningen av löner och priser till kraftiga svängningar i samhället. Hittills har regleringarna av den inre marknaden tillämpats på korrekt sätt i de nya medlemsstaterna, men en viss reformtrötthet börjar märkas. Att förstärka rättsstaten, effektivisera den offentliga förvaltningen och snabba på reformeringen av rättsväsendet är fortfarande utmaningar som i hög grad påverkar affärsmiljön, konkurrenskraften och ytterligare tillväxt och integration i EU. Erfarenheterna av utvidgningen har visat att den offentliga förvaltningens effektivitet är av största vikt och kan påskynda investeringar i hög grad. Detta gäller främst konkurrens-, övervaknings-, reglerings- och rättsmyndigheter, samt effektiv finansiell kontroll. Ansträngningarna på dessa områden måste fortsätta om man vill dra full nytta av den inre marknaden.

Stegvisa utvidgningar av euroområdet kommer också att bidra till ett fullt utnyttjande av fördelarna med den inre marknaden, men det kräver ytterligare reformer. Medlemskap i euroområdet ger många fördelar, till exempel försvinner valutakursrisken, transaktionskostnaderna blir lägre, handeln och utländska direktinvesteringar ökar, konkurrenskraften och den finansiella integrationen förbättras. Samtliga nya medlemsstater har som mål att införa euron, men använder sig av olika strategier. Cypern, Malta, Slovenien och Slovakien har redan infört euron, medan vissa andra nya medlemsstater har gjort mindre framsteg i fråga om den nominella konvergensen, och vissa fall har utvecklingen temporärt till och med gått bakåt. Målet att anta euron ger också stark drivkraft att bedriva den politik som är nödvändig för att lägga grunden för en snabb och reell konvergens. Detta bidrar också till att motverka reformtröttheten.

ATT TA ITU MED UTMANINGARNA

En sund finanspolitik är grundläggande om man vill upprätthålla makroekonomisk stabilitet och främja integr ation och inkomstkonvergens. Vid anslutningen kom de nya medlemsstaterna att omfattas av stabilitets- och tillväxtpakten och sex av dem kom under 2004 även att omfattas av förfarandet vid alltför höga underskott. Tack vare en stark tillväxt, lägre räntor och ökade EU-transfereringar till följd av utvidgningen hade förfarandet i mitten av 2008 kunnat hävas för alla länder utom Ungern. Nu har emellertid finanskrisen kommit och satt sina spår i de offentliga finanserna. I ett framtidsperspektiv kan de nya medlemsstaterna undvika att kompromissa mellan att vidmakthålla en försiktig finanspolitik och tillhandahålla tillräckliga medel för tillväxtfrämjande offentliga utgifter, om de följer bästa praxis för den finanspolitiska styrningen (däribland öppna och trovärdiga medelfristiga budgetramar) och höjer de offentliga finansernas kvalitet. Det är också nödvändigt med reformer av hälso- och sjukvården samt av pensions- och utbildningssystemen om man vill säkerställa finanspolitisk hållbarhet på lång sikt och förbättra effektiviteten i ekonomin. Den reformerade pakten erbjuder den flexibilitet som krävs för att konvergerande ekonomier ska kunna klara en försämring i de offentliga finanserna under en kris, förutsatt att ansträngningarna för att uppnå starka offentliga finanser har varit tillräckliga före krisen. Ambitiösa konsolideringsansträngningar och en tydlig bedömning av det finanspolitiska läget under goda tider utgör därför centrala mål inom övervakningen av de offentliga finanserna. Det är även grundförutsättningen för att beslutsfattarna ska kunna utnyttja nämnda flexibilitet fullt ut.

Lissabonstrategin för tillväxt och sysselsättning fungerar som en kraftfull katalysator för strukturreformer och är också nyckeln till att främja integrering och inkomstkonvergens. Produktivitetstillväxten förblir helt klart EU:s största långsiktiga utmaning när det gäller konkurrensen. Vid en granskning av de strukturreformer som har potential att bidra till tillväxt och sysselsättning, ser man att de framsteg som gjorts på området FoU och innovation hittills har varit otillräckliga. Det krävs också fortsatta ansträngningar för att öka effektiviteten inom den offentliga förvaltningen och för att väsentligt minska byråkratin i vissa medlemsstater om man vill dra full nytta av den inre marknaden. Det syns dock tecken på strukturella förbättringar som lett till att arbetsmarknaderna fungerar bättre i EU som helhet. Helhetsbilden är visserligen relativt positiv, men det finns ett betydande utrymme för förbättring i vissa medlemsstater, särskilt när det gäller frågor som regionala skillnader och obalansen mellan den kompetens som behövs och vad som finns tillgängligt.

Att öka kommissionens och rådets övervakning av medlemsstaterna inom ramen för stabilitets- och tillväxtpakten och Lissabonprocessen är ett centralt sätt att främja rätt policy både på kort och lång sikt. Därför är det, inte minst för länder med större sårbarhet, viktigt att tidigt i övervakningsprocessen kunna identifiera makroekonomiska obalanser (även på värdepappersmarknaderna) och ringa in politiska strategier för att motverka dessa samt att identifiera sådana strukturreformer som är avgörande för att skapa stabila och väl fungerande finansmarknader och en fungerande rättsstatsprincip och som krävs för att öka anpassningskapaciteten.

En sammanhållningspolitik och en landsbygdsutvecklingspolitik som är fokuserad på långsiktiga mål bidrar till att skapa villkor för en hållbar tillväxt. Liksom i samband med tidigare utvidgningar har de nya medlemsstaterna fått den stora förmånen att kunna utnyttja EU-transfereringar redan före anslutningen. De sammanlagda transfereringarna från EU:s budget till medlemsstaterna uppgick till omkring 2 % av deras BNP 2007 och förväntas öka till 3 % fram till 2013. Mätt i de gamla medlemsstaternas BNP uppgick dessa transfereringar till 0,2 % 2007 och de kommer att öka till 0,3 % fram till 2013. Sammanhållningspolitiken har bidragit till att mobilisera den lokala tillväxtpotentialen genom att rikta insatserna mot prioriterade områden som forskning och innovation, IKT, transportinfrastruktur, företagsklimat och humankapital. De gamla medlemsstaterna drog också nytta av den efterfrågan på varor och tjänster som genererades av transfereringarna. Sammanhållningspolitiken har även bidragit till att etablera stabila och redovisningsansvariga institutioner för förvaltning av offentliga medel, baserade på insyn och delaktighet, och har därigenom skapat ökad acceptans från samhället och rent generellt bidragit till effektivare användning av offentliga medel. En sund förvaltning och effektiv finansiell kontroll är en förutsättning för att generera ytterligare privata investeringar. I och med anslutningen omfattar EU:s landsbygdsutvecklingspolitik nu även de nya medlemsstaterna och har därmed ökat jordbrukssektorns konkurrenskraft och bidragit till att diversifiera inkomsterna i landsbygdsområdena. Dessutom krävs det ett framgångsrikt genomförande av stabilitets- och konvergensprogrammen och de nationella reformprogrammen i syfte att garantera en stabilitetsinriktad makroekonomisk politik, ett gynnsamt företagsklimat, flexibla varu- och arbetsmarknader och tillräcklig förmåga att administrera stöden, om det ska bli möjligt att uppnå de allt överskuggande målen att komma ikapp och öka konkurrenskraften.

EU:s politik, finansinstitut och finansiella instrument innebär ett avgörande stöd för konvergensprocessen Sammanhållningspolitiken står för den stora merparten av resurserna men Europeiska investeringsbanken erbjuder också stöd och föreskriver en ordentlig ökning (närmare 40 %) av sitt utlåningsmål för 2009 i de nya medlemsstaterna. Stödet ska gå till att finansiera små och medelstora företag och projekt inom viktiga sektorer, som t.ex. miljö och transport. Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling, som gradvis har minskat sina insatser i de nya medlemsstaterna efter utvidgningen, har nu på nytt börjat rikta sin uppmärksamhet mot regionen. Banken besitter avgörande expertkunskaper vad gäller projekt inom finanssektorn, bland annat om anskaffande av riskkapital.

De senaste ansträngningarna för att undsätta länder med finansieringsbehov visar att det finns tydliga och överhängande hot mot de landvinningar som gjorts sedan utvidgningen. Ungerns och Lettlands sårbarhet har nått nivåer som inneburit att länderna måst begära extern finansiell assistans. I slutet av 2008 ökades instrumentet för stöd till betalningsbalansen från ursprungliga 12 miljarder euro till 25 miljarder euro i avsikt att fylla detta syfte, och ett betydande stöd, åtföljt av omfattande policyprogram, beviljades dessa länder för att undvika alltför stora produktions- och sysselsättningsförluster under den nödvändiga anpassningstiden. EU:s stöd har inte bara varit till hjälp för de länder som har särskilda svårigheter, utan det har också hållit tillbaka potentiella sidoeffekter för nya och gamla medlemsstater.

SLUTSATS

EU:s senaste utvidgningar utgjorde milstolpar i processen för att ena Europa och har inneburit fördelar för alla medborgare i unionen. Genom att främja en effektivare arbetsfördelning samt olika typer av förbättringar i rättsliga, regleringsmässiga och institutionella strukturer, har utvidgningen medfört ökad konkurrenskraft och förbättrad återhämtningsförmåga för EU:s ekonomi som helhet. Fem år efter utvidgningen är EU bättre rustad att möta ökad global konkurrens och att ta ledningen inom världsekonomin och styrningen av denna. EU väger mycket tyngre i internationella förhandlingar och har snabb reaktionsförmåga, vilket visade sig i den nyligen inträffade ”gaskrisen” som påverkade några av de nya medlemsstaterna relativt starkt. De snabba åtgärder som kunde vidtas genom en samordnad europeisk strategi vittnade om solidaritet inom unionen och ledde till återupprättande av avgörande energiförbindelser.

Full integrering av de nationella ekonomierna och inkomstkonvergens har dock ännu ej uppnåtts. För att medlemsstaterna, och då även de nya medlemsstaterna, ska kunna utnyttja den inre marknadens fördelar fullt ut, måste EU-lagstiftningen införlivas helt i den nationella lagstiftningen, och marknaderna för varor och tjänster måste integreras ytterligare. Mot bakgrund av de många fördelarna är det viktigt att driva den finansiella integreringen inom EU vidare. Samtidigt måste de många luckor i lagstiftning och tillsyn som blivit synliga i och med finanskrisen åtgärdas. Sammanhållningspolitiken kommer att fortsätta att spela en central roll när det gäller att stödja den ekonomiska omstruktureringen i de nya medlemsstaterna under hela integrationsprocessen.

Dessa reformer är just nu särskilt viktiga för att följa upp den globala finanskrisen, som annars skulle kunna få hela konvergensprocessen att sakta av. Men en kris av denna omfattning erbjuder också möjligheter att vidta åtgärder för att mildra dess sociala och ekonomiska effekter och genomföra djupgående strukturella reformer i syfte att stödja en snabb och sund återhämtning som gör det möjligt för alla EU:s ekonomier att dra full nytta av alla de tillväxtmöjligheter som kommer att uppstå i krisens efterdyningar. På sikt kommer en ökad övervakning av medlemsstaterna genom stabilitets- och tillväxtpakten och Lissabonprocessen att spela en viktig roll när det gäller att tidigt identifiera vilka frågor som medlemsstaterna behöver fokusera på i sin ekonomiska politik och vilka åtgärder de behöver vidta för att hantera nya framväxande problem. Proaktiva strukturreformer och sund makroekonomisk förvaltning kommer att vara grundläggande i strävan efter att minska risken för en omfattande finanskris i framtiden.

Efter år av grundliga förberedelser och kontinuerlig övervakning har EU kunnat fortsätta att fungera smidigt efter utvidgningen. Utvidgningen har lett till att konkurrenskraften stärkts både i nya och gamla medlemsstater och det har skapats ökad tillväxt. Det behövs emellertid fler reformer som sedan genomförs för att garantera fortsatt integrering och inkomstkonvergens i EU och för att upprätthålla EU:s roll inom den globala ekonomistyrningen. Det krävs också framsteg på dessa områden för att skapa ett klimat som gynnar ytterligare utveckling inom ramen för unionens dagordning för utvidgningen, vilket i sin tur skulle öka tillväxtpotentialen och motståndskraften hos EU:s ekonomi ytterligare.

Det är av yttersta vikt att åtgärderna för att hantera den nuvarande krisen och bevara landvinningarna från EU:s senaste utvidgningar blir framgångsrika. Som tidigare erfarenheter har visat kommer framsteg inom ramen för EU:s dagordning för utvidgningen att erbjuda fördelar som sträcker sig långt utöver det ekonomiska området.

[1] ”Five years of an enlarged EU – Economic achievements and challenges”, European Economy, No. 1/2009

[2] ”Konsekvenserna av den fria rörligheten för arbetstagare efter EU:s utvidgningar - Rapport om första fasen (1 januari 2007 – 31 december 2008) av tillämpningen av övergångsbestämmelserna, KOM(2008) 765, 18.11.2008.