•k k 
•k -ii EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 27.11.1996 
KOM(96) 561 slutlig 
MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN 
TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET 
OM MILJÖ AVTAL 

INNEHÅLLSFÖRTECKNING 
Sammanfattning 
I. Inledning 
II. Meddelandets innehåll och mål 
III. Generella överväganden om miljöavtal som ett politiskt verktyg 
IV. Allmänna riktlinjer för användning av miljöavtal 
V. Miljöavtal för genomförande av vissa bestämmelser i gemenskapsdirektiven 
VI. Miljöavtal på gemenskapsnivå 
VII. Slutsatser 
Bilaga: Översikt över nationella erfarenheter 
Sammanfattning 
Efter mer än tjugo års gemenskapslagstiftning inom miljöområdet är det grundläggande 
regelsystemet nu inrättat. Ett vederbörligt genomförande av EG:s regelverk utgör ett av 
huvudområdena för miljöåtgärder som eftersträvar hållbar utveckling. En komplettering 
av lagstiftningsåtgärderna genom andra administrativa styrmedel utgör också ett av de 
huvudmål som fastställs i det femte miljöhandlingsprogrammet. 
Främjandet av avtal med industrin utgör en del av de ansträngningar som gjorts för att 
utöka antalet administrativa styrmedel. Föreliggande initiativ faller således inom 
ramarna för den strategi som fastställs i det femte handlingsprogrammet, vilket nyligen 
bekräftades genom kommissionens förslag till översyn av programmet. 
Avtal med industrin utgör ett styrmedel med många användningsområden som kan 
tillämpas på regional och nationell nivå, gemenskapsnivå och internationell nivå. 
Hittills har avtalen huvudsakligen varit icke-bindande och frivilliga, men den senaste 
tiden har medlemsstaterna emellertid valt en mer formell och bindande typ av avtal. 
Miljöavtal kan få till stånd effektiva åtgärder innan en lagstiftning behövs och på så sätt 
minska mängden lagstiftningsåtgärder och administrativa åtgärder. Detta initiativ står 
således i samband med kommissionens ansträngningar för att förenkla gemenskapslagen 
och förbättra dess kvalitet. Avtal kan användas som ett tillägg till lagstiftningen och de 
kan därför utgöra ett lämpligt verktyg för genomförandet. I bindande form är de ett 
effektivt och passande styrmedel för att uppnå de allmänna mål som fastställs genom 
gemenskapsdirektiv, särskilt genomförandet av nedskärningsprogram. På 
gemenskapsnivå möjliggör sådana avtal att kommissionen kan ta itu med miljöfrågor 
utan att behöva ta till de traditionella rättsliga styrmedlen. 
Miljöavtal har tre huvudsakliga fördelar. De kan främja aktiva insatser från industrins 
sida, tillhandahålla lönsamma, skräddarsydda lösningar och möjliggöra att målen nås 
på ett snabbare och smidigare sätt. Detta meddelande omfattar riktlinjer som syftar till 
att främja användningen av avtal genom att garantera den klarhet och öppenhet som är 
avgörande för deras verkan. Därför föreslås ett samråd med intresserade parter på 
förhand, en bindande form, kvantifierade mål och ett stegvist genomförande, en 
uppföljning av resultaten och ett offentliggörande av avtalet och de uppnådda 
resultaten. Dessa kriterier borde göra det möjligt att undvika en bristande insyn, en 
möjlig snedvridning av konkurrensen på grund av "free-riders" (sådana som åker 
snålskjuts) och att endast vagt formulerade mål ställs upp. 
En rekommendation riktar sig till medlemsstaterna för att tillhandahålla en ram för 
användningen av miljöavtal som verktyg för genomförandet av gemenskapsdirektiv. 
I. Inledning 
1. I syfte att göra miljöpolitiken ännu mer effektiv har kommissionen förordat att 
utöka de administrativa styrmedlen efter införandet av det femte 
miljöhandlingsprogrammet 1992 . Anledningen till denna nya strategi är att 
efter mer än tjugo års gemenskapsinitiativ på miljöområdet är den 
grundläggande lagstiftningen klar. Enbart lagstiftande åtgärder räcker dock inte 
för att få den förändring av nuvarande trender och praxis som krävs för att göra 
utvecklingen hållbar. 
I det femte handlingsprogrammet förslås därför nya samordnade insatser med 
industrin: 
"Då tidigare miljöåtgärder brukade vara föreskrivande enligt principen "du 
skall inte" är den nya strategin mer inriktad mot principen "låt oss arbeta 
tillsammans". Detta återspeglar den växande insikten inom industrin och 
affärsvärlden att industriföretagen inte bara är en betydande del av 
(miljö)problemet utan att de också måste hjälpa till att lösa problemet. Den nya 
inställningen medför framförallt en förstärkt dialog med industrin och en 
uppmuntran under lämpliga förhållanden till frivilliga avtal och andra former 
av självreglering. " 
2. Rådet har uttryckligen insett behovet av att utöka antalet styrmedel och att 
involvera alla samhällsnivåer i en anda av delat ansvar2. En utökning av 
styrmedlen har visat sig vara svårare än förväntat. När kommissionen 
utvärderade det femte handlingsprogrammet föreslog den därför att denna fråga 
skulle utgöra en av fem viktiga åtgärdsområden . I detta syfte skall framförallt 
miljöavgifter, främjande av skattereformer, konceptet om miljöansvar och 
frivilliga avtal uppmärksammas. Kommissionen utarbetar för närvarande ett 
förslag till meddelande om miljöskatter i medlemsstaterna som skall medverka 
till att underlätta införandet av sådana skatter i medlemsstaterna genom att 
klargöra de möjligheter och begränsningar som användningen av dessa åtgärder 
innebär. Kommissionen har även för avsikt att uppmuntra till offentliga 
diskussioner om bättre tillämpning och genomförande av miljölagstiftningen 
genom ett meddelande till parlamentet och rådet. 
3. En kraftfullare användning av styrmedel som är anpassade till marknaden och 
dess funktion hjälper till att ge rätta signaler till de ekonomiska aktörerna och 
medverkar på det sättet till en avreglering och en minskning av byråkratiska 
hinder4. Avtal med industrin, framförallt om de ingås på gemenskapsnivå, kan 
minska behovet av reglerande insatser genom effektiva åtgärder av industrin, 
innan en lagstiftning behövs. De kan även användas för att på ett 
KOM(92)23, 3.4.1992 punkt 31. 
Resolution 93/C/138/0 av rådet och företrädare för medlemsstaternas regeringar församlade i 
rådet den 1.2.1993, EGTnrC 138, 17.5.1993, s. 1. 
Förslag till Europaparlamentets och rådets beslut om revidering av Europeiska gemenskapens 
handlingsprogram för miljön och hållbar utveckling "Mot hållbar utveckling", EGT nr 140, 
11.5.96, s. 5. 
Kommissionens meddelande om ekonomisk tillväxt och miljön, KOM(94)465, 3.11.1994. 
kostnadseffektivt sätt genomföra reglerande mål i enlighet med 
gemenskapsdirektiv. Avtalen kan även medverka till en begränsad detaljnivå i 
lagstiftningen. Lämpligheten med avtal under sådana varierande förhållanden 
måste bedömas från fall till fall. 
Avtal med industrin har använts av praktiskt taget alla medlemsstater men 
omfattningen och formen för dessa avtal har varierat avsevärt. 
II. Meddelandets innehåll och mål 
4. I detta meddelande behandlas användandet av miljöavtal som ett styrmedel för 
att genomföra miljöpolitiken i gemenskapen. I detta meddelande utgör 
miljöavtal avtal mellan industrin och offentliga myndigheter om ett uppnående 
av miljömålen. Sådana miljöavtal kan vara rättsligt bindande med förpliktelser 
för avtalsparterna. De kan också ha formen av ensidiga åtaganden från 
industrins sida som godkänts av de officiella myndigheterna. 
Mot bakgrund av de rådande förhållandena i medlemsstaterna omfattar detta 
meddelande 
riktlinjer för en effektiv användning av miljöavtal, 
villkoren, enligt vilka sådana avtal kan användas för att genomföra vissa 
bestämmelser i gemenskapsdirektiven, 
på vilket sätt miljöavtal kan användas på gemenskapsnivå. 
5. Det allmänna syftet med detta meddelande är att främja och underlätta 
användningen av effektiva och godtagbara miljöavtal. Detta initiativ skall ses 
som en del av en bredare politik för frivilliga insatser, vars principer, orsaker 
och mål fastställs i det femte handlingsprogrammet. Miljöavtal är endast ett av 
många administrativa styrmedel som skall användas för att uppnå hållbar 
utveckling (se kapitel III). 
Dessutom måste varje avtal vara noggrant utformat för att säkerställa dess 
miljömässiga och ekonomiska effekter, dvs. att avtalet ger resultat. I detta syfte 
bör man komma överens om kriterier för att säkerställa insyn, trovärdighet och 
tillförlitlighet i avtalen. De viktigaste faktorerna för att uppnå dessa kriterier är 
fastställda kvantifierade mål, ett stegvist genomförande med fastlagda etappmål, 
offentliggörande av avtalet, uppföljning och rapportering av resultaten. 
Kriterierna för de viktigaste frågorna när det gäller effektivitet och trovärdighet 
redovisas i detta meddelande (se kapitel IV). Om dessa kriterier uppfylls kan 
man undvika att det uppstår ett lappverk av olika former och metoder som kan 
förhindra att den inre marknaden fungerar smidigt. 
Det tredje syftet med meddelandet är att klargöra särskilda frågor om 
användning av miljöavtal i samband med genomförandet av vissa bestämmelser 
i gemenskapsdirektiven se kapitel V) och deras användning på europeisk nivå 
(se kapitel VI). 
6. Lagstiftning skall fortsättningsvis vara den nödvändiga ryggraden i 
gemenskapens miljöpolitik, men den behöver backas upp av marknadsbaserade 
styrmedel och frivilliga insatser. I denna mening är miljöavtal ett verktyg för 
genomförande snarare än ett medel för avreglering. Kommissionen strävar efter 
att förenkla och förbättra kvaliteten i gemenskapslagstiftningen. En sådan 
strävan visar rapporten från den oberoende expertgruppen för förenkling av 
lagstiftning och administration . Kommissionen har lagt fram sina åsikter om 
förenkling i sin rapport till Europeiska rådet i Madrid 1995 "Better Law-
making" och i dess interimrapport till Europeiska rådet i Florens i juni 1996 
om tillämpningen av närhetsprincipen och proportionalitetsprincipen7. 
III. Generella överväganden om miljöavtal som ett politiskt verktyg 
Fördelar och vikäga frågor 
Det växande intresset för och användningen av avtal i miljöpolitiken grundas på 
insikten om att en hållbar utveckling kräver åtgärder snarare än reaktion från de 
berörda industrisektorerna. De eventuella fördelarna med frivilliga åtgärder 
redovisas i de följande avsnitten. 
Uppmuntran till aktiva insatser från industrin, ... 
7. När det gäller lagstiftning blir industrin ofta involverad på ett sent stadium i 
mer eller mindre formella samråd. Detta leder med all sannolikhet till en 
defensiv snarare än en öppen och aktiv reaktion. Dialoger och förhandlingar om 
"vad som skall göras" och "hur skall det göras" för att uppnå vissa 
målsättningar skall hjälpa till att ändra denna defensiva inställning. Dessutom 
kan förhandlingsförfarandet i sig, oavsett det verkliga avtalet, leda till en 
gemensam insikt om miljöproblemen och ett ömsesidigt ansvarstänkande. En 
sådan insikt kan vara till hjälp för att underlätta utformningen av en förnuftig 
miljöpolitik och bör inte undervärderas. Detta innebär också att avtal bör ses 
som en fortsättning på partnerskap mellan myndigheter och industrin snarare än 
ett resultat av det. 
... lönsamhet, ... 
8. En stor fördel med miljöavtal är att de ger större frihet för industrin på företags-
eller sektorsnivå vid beslut om hur miljömål skall uppnås än vad lagstiftningen 
gör eftersom den föreskriver eller kräver användning av t.ex. en viss teknologi. 
Detta ger industrin frihet att finna lönsamma lösningar, anpassade till specifika 
förhållanden och med hänsyn till t.ex. tidigare investeringar. När företag ingår 
som part i ett miljöavtal, har tillstandsgivande myndigheter möjlighet att utfärda 
mindre detaljerade och målinriktade tillstånd och därmed ge företaget utrymme 
att hitta de mest effektiva metoderna för att uppnå målen. Dessutom behöver 
KOM(95)228 och SEC(95)2121 slutlig. 
CSE(95)580. 
CSE(96)2 slutlig. 
företaget eventuellt inte anhålla om tillstånd för varje processförändring. 
Flexibilitet uppmuntrar också till kreativa lösningar och teknisk innovation, 
vilket inte bara kan minska kostnaderna för avtalets uppfyllande utan också ge 
sidoeffekter som en följd av innovativa lösningar som ger konkurrensfördelar. 
Där industrin åtar sig ett ansvar kan genomförandet av ett avtal som 
offentliggjorts och övervakats på vederbörligt sätt sannolikt bli effektivare. När 
myndigheter fullgör sina åtaganden har de tillgång till bättre information och en 
bättre insikt om eventuella problem, vilket så småningom kan minska 
kostnaderna för genomförandet genom att det görs mer effektivt. 
... och snabbare måluppfyllelse, ... 
9. Varken lagstiftning eller avtal genomförs över en natt. Avtal kan dock ingås på 
kortare tid än lagar kan antas, framförallt i situationer där det fastställda målet 
avser ett begränsat antal företag, vilket innebär att miljömässiga åtaganden från 
industrin kan ge effekt från ett relativt tidigt stadium. Vid fastläggandet av mål 
på gemenskapsnivå tar däremot lagstiftningsarbetet på gemenskapsnivå och 
nationell nivå avsevärd tid. Som exempel är den normala tiden mellan ett 
förslag till miljödirektiv och dess antagande betydligt längre än två år och 
därefter tar det vanligtvis ytterligare två år för medlemsstaterna att överföra det. 
Så snart som ett direktiv har överförts, vilket i många fall sker försenat, måste 
det fortfarande genomföras och tillämpas. Därför kan avtal vara snabbare och 
en effektivare åtgärd, även om förhandlingar och avtal kräver minst några 
månader. 
... men med tillbörlig uppmärksamhet ifråga om vissa risker. 
10. Alla tidigare avtal har dock inte gett resultat. Vissa frågor verkar vara 
avgörande för att miljöavtal skall anses som ett trovärdigt politiskt verktyg. 
För det första krävs,-som ett grundvillkor vid förhandlingar om sådana avtal, 
myndigheternas totala åtagande och beslutsamhet att uppnå klart definierade 
miljömål. Ej slutgiltiga förhandlingar eller diskussioner om generella åtaganden 
kan inte leda fram till verkningsfulla åtgärder och ses ofta av allmänheten som 
ett senareläggande av effektiva åtgärder. Det underlättar om de allmänna målen 
fastställs genom lagstiftning, vilket möjliggör för intressenterna, i synnerhet 
industrin och den intresserade allmänheten, att medverka vid fastställandet av 
målen genom att använda de i grundlagen fastställda eller andra rättsliga 
förfaranden. En sådan medverkan kommer inte endast att bidra till målens 
rättmätighet utan också säkerställa att målen inte sänks under förhandlingarna. 
Mer allmänt sett är insyn i och information till allmänheten om målen en garanti 
mot uppgörelser som knappast återspeglar mer än att allt fortgår som tidigare 
och inte motsvarar allmänhetens förväntningar. 
11. Möjlighet att genomföra ett avtal är en annan central fråga. Avsaknaden av 
styrmedel och påföljder för verkställighet av avtal gör det till ett attraktivt 
alternativ att inte fullfölja ett avtal. Bindande avtal kan dock genomdrivas på 
rättslig grund och kan omfattas av påföljder, t.ex. böter eller andra 
straffåtgärder. Mot bakgrund av vissa nedslående, tidigare erfarenheter har 
medlemsstaterna i realiteten nyligen övergått från en informell till en mer 
formell inställning. Men även ensidiga åtaganden som upprättas i enlighet med 
riktlinjerna i detta meddelande skall innehålla ett antal ytterligare villkor för 
ökad trovärdighet och därmed avskräcka från att inte fullfölja avtal, t.ex. tryck 
från allmänheten eller möjlighet att snabbt införa reglerande åtgärder. 
Upprättade avtal som är öppna för insyn ger allmänheten möjlighet att noga 
följa dess genomförande och att utöva effektiv press. Dessa möjligheter 
uppväger det faktum att enskilda personer inte alltid kan genomdriva miljöavtal 
genom administrativa eller rättsliga prövningar. 
12. Slutligen, eftersom miljöavtal endast förbinder dem som gjort åtaganden, kan de 
ge ensidiga förmåner för dem som inte deltar. Dessa "free-riders" undgår att 
dela de kostnader som deras konkurrenter betalar: de goda människornas arbete 
är mestadels till nytta för de dåliga människorna. Riskerna för "free-riders" kan 
dock normalt bedömas av avtalsparterna som mycket väl från förhandlingarna 
känner till vem som kan dra nytta av att vara passiv. I vissa fall räcker blotta 
hotet om att införa lagstiftning för att avvärja ett sådant utnyttjande. Praxis i 
medlemsstaterna visar att de eventuella vinsterna för "free-riders" inte hindrar 
industrin från att ingå avtal. 
Det är dock värt att notera att risken för denna typ av utnyttjande ökar med 
marginalkostnaderna för den utsläppsminskning som ett avtal medför. Därför är 
lagstiftningsåtgärder lämpligare när fördelarna för "free-riders" är så stora att 
genomförandet av avtalet riskeras eller konkurrensen blir snedvriden. 
Användningen av en blandning av styrmedel som omfattar vissa förmåner för de 
som ingår avtal kan också tas under övervägande för att stimulera ett deltagande 
i avtal och för att motarbeta s.k. "free-riding". 
Logisk grund för och karakteristiska element i miljöavtal 
13. Till hjälp i det politiska arbetet finns det ett antal alternativa styrmedel som kan 
kategoriseras som "reglerande", "marknadsbaserade" (t.ex. skatter eller 
överlåtbara utsläppstillstånd), "frivilliga insatser", "ekonomiska bidrag" 
(miljösubventioner) samt "marknadsförbättrande åtgärder" (t.ex. 
tillhandahållande av information, utbildning). Alla dessa styrmedel har olika 
egenskaper i fråga om miljöpåverkan, ekonomiska fördelar och 
genomförbarhet, vilket bör tas hänsyn till, när man väljer ett administrativt 
styrmedel för att lösa miljöproblem på ett ekonomiskt fördelaktigt sätt. 
14. Miljöavtals lämplighet som miljöpolitiskt styrmedel är till stor del beroende av 
hur de är utformade och deras politiska sammanhang. Det troligaste är att avtal 
kommer att användas som ett av flera ekonomiskt fördelaktiga styrmedel och 
tillsammans med till exempel reglerande eller ekonomiska styrmedel. Avtal kan 
till exempel komplettera lagstiftning. De kan även användas som ett kortsiktigt 
komplement till en miljöskatt, och sänka kostnaderna för ekonomin i 
övergångsskedet till renare produktionssätt (dvs. minskad sysselsättning inom 
sektorer med hög förorening och stor internationell konkurrens utan att skapa 
nya arbetstillfällen i likvärdig skala inom renare sektorer). I en sektor där 
skatter skulle resultera i höga makroekonomiska övergångskostnader till följd av 
hög miljöförorening och stark internationell konkurrens kan parterna i ett avtal 
undantas från en sådan skatt under förutsättning att gemenskapens 
konkurrensregler och regler om den inre marknaden iakttas. 
,5. Ett annat tillämpningsområde för avtal är i samband med genomförandet av 
omfattande, långfristiga mål, som lämpligen kan uppnås genom att införa en 
integrerad miljöförvaltning och produktionsprogram inom en eller flera 
industrisektorer. I dessa fall finns det tillräckligt utrymme för lönsamma, 
kreativa lösningar som inte enkelt kan uppnås genom allmän och generell 
lagstiftning. 
Detta gäller till exempel följande mål: 
- Utsläppsmål (t.ex. C02, S02, NOx, flyktiga organiska föreningar). 
- Miljökvalitetsmål, t.ex. vad gäller buller, vatten eller luft. 
- Avfallsminskning eller mål för återvinning eller åter användning. 
- Minskning eller eliminering av vissa ämnen eller material. 
- Effektiv energianvändning. 
- Insamling av data (mot bakgrund av inventering av utsläpp m.m.). 
16. Vissa bestämda villkor gäller för potentiellt framgångsrika avtal och underlättar 
att identifiera förhållandena, den generella utformningen och kännetecknen för 
sådana avtal. 
För det första ger förhandlingarna troligtvis resultat, om antalet avtalsparter 
begränsas, eftersom handläggningskostnaderna för att bestämma fördelningen av 
reduceringsresurser minskas. 
För det andra måste avtalen täcka den berörda sektorn i tillräcklig grad för att 
det skall vara möjligt att uppställa ambitiösa helhets mål. Detta är ytterligare en 
anledning till varför avtal är särskilt lämpliga, när ett litet antal aktörer har 
kontroll över de flesta områden som täcks av avtalet. När 
företagssammanslutningar kan förhandla för ett stort antal företag i syfte att 
ingå avtal och även för själva företagen, är antalet aktörer av mindre betydelse. 
I detta fall bör det dock tas hänsyn till de problem som de små och medelstora 
företag som inte är medlemmar av en företags- eller branschorganisation har. 
Offentliga myndigheter måste dessutom klart kunna definiera sitt 
ställningstagande i fråga om avtalens syfte, så att de kan vara säkra på att 
avtalen ger en extra effekt i motsats till att allt fortgår som tidigare med 
nuvarande administrativa styrmedel. Detta kräver ofta en förhandsbedömning av 
de tekniska möjligheterna till minskade utsläpp och minskade kostnader och en 
prognos för åtgärder utan offentlig intervention ("baslinje"). 
För det fjärde allmänhetens medvetenhet om de problem som skall lösas 
motiverar båda sidor att vidta åtgärder och utgör en drivkraft för avtalets 
genomförande. 
Slutligen måste konsumenters beteende beaktas. Eftersom miljöavtal inte direkt 
kan påverka konsumenters beteenden bör åtaganden vars fullgöranden till stor 
del beror på Ökad elteilrågan undvikas. Samtidigt kan ollentliga myndigheter, 
på ett icke-diskriminerande sätt, uppmuntra konsumenter att grunda sina val på 
miljöhänsyn. 
IV. Allmänna riktlinjer för användning av miljöavtal 
17. Följande krav bör ses som riktlinjer som skall beaktas, när ett avtal utformas, 
ingås och genomförs på nationell eller lokal nivå vid tillämpning av ett 
gemenskapsdirektiv eller oberoende av gemenskapslagstiftningen. 
De syftar till att säkerställa effektivitet, trovärdighet och insyn. Riktlinjerna på 
detta område bör dock inte vara för detaljerade och stela utan kunna ge rum för 
anpassning till speciella förhållanden och tillräcklig flexibilitet för att kunna 
utnyttja verkningskraften i detta politiska redskap. 
Samråd 
18. Innan ett miljöavtal ingås, bör berörda grupper ges möjlighet att lämna 
synpunkter på avtalsförslaget. Förutom de som verkligen förhandlar om avtalet 
bör därför alla berörda företagssammanslutningar och företag, 
miljöorganisationer, lokala och andra berörda offentliga myndigheter informeras 
på lämpligt sätt och deras synpunkter bör beaktas vid den slutgiltiga 
förhandlingen och genomförandet av avtalet. 
Kontraktsenlig form 
19. Även om användningen av avtal i kontraktsenlig form fortfarande är begränsad, 
visar erfarenheten genom medlemsstaternas betydande användning av avtal som 
ett administrativt styrmedel att ett avtals rättsliga status är en viktig orsak till 
deras framgång. Kontrakt är välkända och allmänt accepterade rättsliga 
instrument. Kontrakt är bindande för båda parter och ger en klar, rättslig ram, 
vilket kan innefatta påföljder i de fall ett avtal inte följs och genomdrivas genom 
domstolsbeslut. Bindande avtal ger i allmänhet en bättre garanti för att 
miljömålen uppnås. Denna form av miljöavtal är den lämpligaste för att 
genomföra vissa bestämmelser i gemenskapsdirektiven (se kapitel V). 
De faktiska, kontraktsenliga åtagandena ligger vanligtvis hos industrin, eftersom 
målet med avtalet är att vägleda industrin avseende miljöåtgärder. Det kan dock 
finnas flera viktiga uppgifter även för de offentliga myndigheterna. Det kan till 
exempel ofta vara lämpligt att låta offentliga myndigheter upprätta en statistisk 
databas för att underlätta informationsutbytet, samordna forskningen eller 
rapporteringen eller tidiga samråd om det finns tvivel om att avtalet följs. 
Det finns ofta ett tyst samförstånd om att ingen lagstiftande åtgärd skall 
föreslås, om och så länge som ett avtal fungerar tillfredsställande. Faktum är att 
om man från industrins sida kan vara helt säker på vilka mål som skall uppnås 
10 
och vilka åtgärder som skall vidtas kan man också skriva under den ambitiösa 
målsättningen vad gäller miljöskydd. För att tillhandahålla sådan säkerhet kan 
det uttryckligen fastställas att administrativa förordningar inte kan antas på ett 
område som täcks av ett giltigt avtal (t.ex. det flamländska dekretet om 
miljöavtal). I de flesta fall behövs dock inte ett formellt åtagande eftersom en 
offentlig myndighet som ingår ett miljöavtal skulle handla inkonsekvent, om 
den vidtog reglerande åtgärder så länge som avtalet fungerar. 
Kvantifierade mål 
20. Svagheten med och det dåliga ryktet för vissa tidigare avtal beror delvis på brist 
på kvantifierade mål, vilket ger utrymme för uppfattningen att avtalen har 
använts för att undvika eller försena effektiva åtgärder. Målen måste 
kvantifieras i tal i stället för med klausuler om största möjliga insatser, dvs. de 
måste utryckas antingen i absoluta tal (till exempel en maximal mängd utsläpp) 
eller som en procentsats (t.ex. en utsläppsminskning uttryckt i procent av 
utsläppen vid en bestämd tidpunkt). Fördelen med absoluta tal är att sektorns 
bidrag till det totala målet vad gäller miljöskydd då med säkerhet framgår, 
emedan enskilda mål undviker risken att yttre faktorer, t.ex. 
konsumentbeteende, leder till ökade kostnader för utsläppsminskning. 
Man bör bemöda sig att om göra kvantifieringen otvetydig. När man till 
exempel anger vilken procentsats som skall uppnås genom minskningen av 
utsläpp, skall inte bara basåret anges utan även hur referensvärdet för målet har 
beräknats. 
Stegvist genomförande 
21. För varje fas i genomförandet bör etappmål specificeras. För detta ändamål 
måste en tidtabell definieras och målen kvantifieras i enlighet med denna 
("milstolpar"). Dessa milstolpar säkerställer att alla parter har en klar 
uppfattning om huruvida avtalet ger resultat eller ej. Det är då möjligt att på ett 
tidigt stadium besluta om hur uppkomna problem skall lösas. De gör det också 
möjligt för parterna ätt få bekräftat att avtalet fungerar och att valet av 
styrmedel var riktigt. 
Dessa etappmål, som även kan vara anvisande, skall inte skapa ytterligare 
åtaganden. De beskriver bara de olika nödvändiga etapperna för att uppnå 
huvudmålet i rätt tid. Man bör dock överväga att specificera när och under vilka 
förhållanden myndigheterna avser att vidta lagstiftande åtgärder, som 
kompletterar eller ersätter avtalet. 
Kontroll av resultat 
22. Resultaten måste kontrolleras. I avtalet måste definieras hur kontrollen skall 
genomföras. Det är viktigt att säkerställa tillräckligt med fullständiga, 
jämförbara och objektiva uppgifter, dvs. kontrollen måste organiseras på ett 
sådant sätt att tillräcklig garanti kan ges för tillförlitlighet och riktighet. I många 
fall finns redan lämpliga kontrollmekanismer som grundar sig både på 
11 
gemenskapsdirektiv och nationella bestämmelser. Dessutom kan förordningen 
om en frivillig miljöstyrnings- och miljörevisionsordning (EMAS)8 utgöra ett 
sätt för företag att kontrollera sin egen miljöhantering. Europeiska miljöbyrån 
kan medverka i att bedöma och godkänna de resultat som uppnås på 
gemenskapsnivå. 
Information till allmänheten och insyn 
23. Ett annat skäl till att vissa, tidigare avtal inte har gett resultat är bristen på 
kunskap om innehållet och åtagandena. Slagorden "don't trust us, track us" (lita 
inte på oss, övervaka oss) ger ett svar på detta problem. Ett första steg för att 
skapa insyn är därför att offentliggöra avtalen i Europeiska gemenskapernas 
officiella tidning eller i en rapport som allmänheten har tillgång till. Offentliga 
myndigheter, inklusive kommissionen, kunde också överväga att upprätta ett 
register över befintliga avtal, för att intresserade skulle kunna få en uppfattning 
om betydelsen av avtalen. I detta sammanhang kan IT-verktyg vara användbara 
för att ge information om avtalens innehåll och genomförande till berörda parter 
och även till konsumenter. 
Avtalets parter skall lämna periodiska rapporter till de behöriga myndigheterna 
om resultaten för att offentliggöra avtalet, insatserna och de uppnådda resultaten 
i tillräckligt stor utsträckning. Rapporteringen bör ske i enlighet med de 
fastställda milstolparna. Rapporterna bör innehålla åtminstone en beskrivning av 
de åtgärder som har vidtagits, kommande åtgärder, uppnådda resultat samt en 
icke-teknisk beskrivning av hur de har genomförts. 
Med tanke på att insyn är av avgörande betydelse för att tredje part skall få 
garantier om att icke-reglerade åtaganden har infriats, kan avtalsparterna se till 
att enskilda personer kan erhålla relevant information på egen begäran. Det 
enklaste sättet att garantera att information finns tillgänglig är att föreskriva i 
avtalen att företagen skall tillämpa relevanta artiklar i direktiv 90/313/EEG9 
eller motsvarande nationella bestämmelser genom att överföra direktivet som 
om de vore offentlig myndighet. 
Dessa åtaganden skall inte bara ses som extra bördor. De skapar också ett 
"grönt" rykte som är betydelsefullt för de avtalsslutande företagens anställda 
och kunder. 
Oberoende kontroll av resultat 
24. I vissa fall kan det vara lämpligt att inrätta en kommitté eller ett fristående 
organ som skall ha till uppgift att samla in, utvärdera och kontrollera resultat. 
Detta är särskilt viktigt i de fall där mätmetoderna skiljer sig eller där spridning 
av sekretessbelagd företags information måste undvikas. I avtalet måste därför 
Förordning (EEG) 1836/93 om frivilligt deltagande för industriföretag i gemenskapens 
miljöstyrnings- och miljörevisionsordning, EGT nr L 168, 10.7.1993, s. 1. 
Rådets direktiv 90/313/EEG om rätt att ta del av miljöinformation, EGT nr L 158, 23.6.1990, 
s. 56, artikel 3 och 5. 
12 
en metod och ett förfarande för en bedömning av resultaten definieras. 
Resultaten kommer att bero mycket på förhållandena i de olika fallen, 
framförallt med tanke på de existerande normer och metoder och bör användas 
för att underlätta kontrollen och undvika onödiga kostnader. 
Ytterligare garantier 
25. Som ytterligare garanti för att bindande avtal uppfylls kan parterna komma 
överens om avhållande påföljder, t. ex. böter eller skadestånd, när ett avtal inte 
följs. 
Ensidiga åtaganden kan överföras till verkställbara förpliktelser i de fall de kan 
kopplas till ett tillståndsförfarande, till exempel i samband med 
industriprocesser: I nya och förnyade tillstånd kan införas tillämpliga uppgifter 
om åtagandet i villkoren för tillståndet. 
Offentliga myndigheters beslut att införa reglerande åtgärder eller en skatt, om 
avtalen inte uppfyller de fastställda målen, är ännu en viktig faktor för 
verkställighet. 
Allmänna bestämmelser 
26. Miljöavtalen måste inriktas på flera allmänna frågor. 
Parterna i miljöavtalet måste uttryckligen anges. När en av parterna är en 
företagssammanslutning bör det anges om den agerar för medlemmarnas 
räkning eller för egen räkning. 
Vidare skall avtalets syfte specificeras. Detta skall vara till hjälp för att förstå 
innebörden i avtalet och att besvara tolkningsfrågor som kan uppstå i ett senare 
skede. 
Målen skall anges som parternas förpliktelser. Kort sagt måste det klart framgå 
vem som gör vad för att uppnå målen. När till exempel 
företagssammanslutningar ingår som parter i ett avtal måste det klart skiljas 
mellan deras egna förpliktelser (t.ex. insamling av data) och deras medlemmars 
förpliktelser. Även i branschavtal är det klokt att i mer allmänna termer ange 
vilka insatser som åligger de enskilda företagen. Vad gäller ensidiga åtaganden 
som för närvarande används i ett flertal medlemsstater kan de officiella 
myndigheterna i samband med erkännandet förbinda sig att vidta särskilda 
åtgärder, t.ex. att främja forskningen eller att delta i övervakningen av eller 
kontrollen av resultaten. 
Avtalet skall innehålla en definition av de viktigaste beteckningarna, särskilt 
tekniska sådana, varvid nuvarande definitioner i tillämplig lagstiftning skall 
beaktas. 
Eftersom miljöavtalen är av allmänt intresse och en del av miljöpolitiken bör 
tredje part, inklusive de som inte är medlemmar av en företagssammanslutning 
13 
eller branschorganisation, ha rätt att ansluta sig. Villkoren och förfaranden för 
anslutning till avtalet bör därför definieras. I de fall specifika mål har fastställts 
(miljöhantering per enhet), påverkar inte anslutningen parternas förpliktelser. 
Där målen avser en hel bransch, kan det emellertid bli nödvändigt att besluta 
om en omfördelning av åtaganden. 
Avtalstiden för miljöavtal skall anges. Avtal bör avslutas så snart som alla mål 
har uppfyllts. Om detta inte sker inom den fastlagda avtalstiden, kan avtalet till 
exempel tillåta en förlängning av avtalet eller ett ensidigt avslut för den part 
som uppfyllt sina förpliktelser. 
En revidering av miljöavtalet skall vara möjlig så att nya resultat, anpassningar 
till den tekniska utvecklingen och förändrade marknadsvillkor (t.ex. 
konsumenters preferens för miljövänliga produkter) kan tas hänsyn till. 
Ensidigt avslut av ett bindande avtal av endera parten skall tillåtas när avtalet 
inte följs. Man kan även tänka sig att tillåta industrin att upphäva sitt åtagande, 
om ytterligare reglerande åtgärder eller skatter som direkt berör avtalet införs, 
som strider mot den gemensamma tolkningen när avtalet ingicks. 
Vad gäller avtal i kontraktsenlig form måste ytterliga två aspekter beaktas. När 
offentliga myndigheter är part i avtalet och beroende på rättssystemet i 
medlemsstaten, är det nödvändigt att definiera om avtalet är ett civilrättsligt 
eller offentligrättsligt kontrakt. Kontraktets rättsliga status avgör till exempel 
tillämplig avtalsrätt och ansvarssystem samt behörig jurisdiktion. Det påverkar 
dock inte avtalets allmänna innehåll eller dess bindande kraft. Därför kan 
kontraktets rättsliga status, som även kan bero på praxis i medlemsstaterna, 
definieras på nationell rättslig grund eller av avtalsparterna själva. Dessutom 
bör en behörig jurisdiktion eller, i förekommande fall, en skiljedomstol med 
uppgift att avgöra tvistemål utses. I avtalet kan också föreskrivas om en 
förhandsskiljedom mellan parterna själva innan man vänder sig till behörig 
domstol. 
Efterlevnad av EG-fördraget 
Självfallet måste miljöavtal följa inte bara bestämmelser i den tillämpliga 
nationella lagstiftningen utan även i EG-fördraget och därifrån härledd 
lagstiftning. En kort redogörelse av de bestämmelser som gäller avtal på 
miljöområdet i enlighet med den fastställda ramen i fördraget ges nedan. 
27. Miljöavtal skall inte skapa hinder för den väl fungerande inre marknaden. Avtal 
som avser varor kan till exempel endast innehålla restriktioner om fri rörlighet 
av varor, om grunden till dem är skydd av människors hälsa eller miljön och 
om de inte är ett medel för godtycklig diskriminering eller förtäckta 
handelsrestriktioner mellan medlemsstater. 
På grund av deras möjliga effekt på den inre marknaden skall tekniska 
specifikationer av varor, t.ex. om produkters kvalitet eller förpackning, sändas 
till kommissionen för en första kontroll. Sedan juli 1995 gäller detta förfarande 
14 
även för avtalsförslag där en offentlig myndighet ingår som avtalspart10. Således 
måste medlemsstaterna meddela kommissionen om sådana avtalsförslag, som i 
sin tur meddelar de andra medlemsstaterna. Både kommissionen och de andra 
medlemsstaterna kan lämna kommentarer eller ett detaljerat yttrande om de 
anser att avtals förslaget kan skapa hinder för den fria rörligheten för varor på 
den inre marknaden. 
28. Företagens möjlighet till samverkan är begränsad genom kravet om en 
bibehållen, effektiv konkurrens: i praktiken är företagens möjlighet till 
samverkan begränsad i enlighet med artiklarna 85 och 86 i EG-fördraget. 
I artikel 85.1 föreskrivs att alla avtal mellan företag, beslut av 
företagssammanslutningar samt samordnade förfaranden som kan påverka 
handeln mellan medlemsstaterna och som har till syfte eller resultat att hindra, 
begränsa eller snedvrida konkurrensen inom den gemensamma marknaden skall 
vara förbjudet. 
I artikel 85.3 görs dock ett undantag för begränsningar som bidrar till en bättre 
produktion eller distribution av varor eller till att främja tekniskt eller 
ekonomiskt framåtskridande samtidigt som konsumenterna tillförsäkras en 
skälig andel av den vinst som uppnås. Sådana begränsningar skall dock vara 
nödvändiga för att uppnå dessa mål och får inte ge företagen möjlighet att sätta 
konkurrensen ur spel för en väsentlig del av varorna i fråga. 
Vid kommissionens analys av enskilda fall enligt artikel 85.3 gör den med hjälp 
av proportionalitetsprincipen en avvägning mellan den konkurrensbegränsning 
som avtalet skapar och miljömålen som skall uppnås enligt det avtalet. I 
praktiken innebär detta å ena sidan att fastställa om begränsningarna är 
nödvändiga för att uppnå miljömålen och å andra sidan säkerställa att 
konsumenterna erhåller en betydande del av de vinster som avtalet ger. 
Framförallt kan miljöhänsyn anses vara en faktor som bidrar till att förbättra 
produktionen och distributionen av varor och att främja teknisk och ekonomisk 
utveckling. 
För att medges undantag på grundval av artikel 85.3 skall parterna anmäla 
avtalet till kommissionens generaldirektorat för konkurrens . Kommissionen 
har exklusiv befogenhet att tillämpa artikel 85.3. I händelse av ett klagomål 
inför en nationell domstol kan således den senare inte genomföra en 
undersökning som grundas på denna punkt i artikel 85. 
Slutligen skulle det innebära dubbel överträdelse av fördragets regler 
(medlemsstaten överträder artiklarna 3g och 5 och företagen artiklarna 85 
och/eller 86 i EG-fördraget), om nationell lagstiftning ger befogenheter på ett 
Rådets direktiv 83/189/EEG om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och 
föreskrifter (EGT nr L 109, 26.4.1983), ändrad genom rådets direktiv 88/182/EEG, EGT nr L 
81, 26.3.1988, och Europaparlamentets och rådets direktiv 94/10/EG, EGT nr L 100, 
19.4.1994, s. 30. 
Artikel 4 i förordning 17/62/EEG om tillämpning av artiklarna 85 och 86 i EG-fördraget, EGT 
nr 13,21.2.1962, s. 204. 
15 
ekonomiskt område till privata aktörer som resulterar i en betydande 
konkurrensbegränsning. Enligt artikel 86 är varje missbruk av dominerande 
ställning förbjuden. 
29. När ett avtal innefattar ekonomiska stöd från offentliga myndigheter eller andra 
förmåner, såsom skattefrihet eller omfördelning av skatteintäkter, skall 
efterlevnad av artikel 92 i EG-fördraget säkerställas. Med anledning av ett 
utökat antal finansiella styrmedel har kommissionen utfärdat nya riktlinjer om 
statliga miljövårdsstöd tillsammans med anvisningar om när statliga stöd är 
förbjudna och i vilka fall undantag kan beviljas12. 
Efterlevnad av WTO:s bestämmelser 
30. Det är också av väsentlig betydelse att avtal följer Världshandelsorganisationens 
bestämmelser i fråga om fri varuhandel och tekniska handelshinder. Det 
viktigaste är att principen om nationell behandling enligt artikel III i Allmänna 
tull- och handelsavtalet (GATT), enligt vilken importerade varor skall behandlas 
på samma sätt som inhemskt producerade varor, respekteras. Det är således 
viktigt att säkerställa att utländska producenter tillåts ingå avtal under samma 
gynnsamma villkor som den inhemska industrin om avtalet i fråga påverkar den 
internationella handeln. 
Vidare skall tekniska specifikationer av produkter, vare sig det gäller 
obligatoriska "tekniska föreskrifter" eller enbart icke-obligatoriska "normer", 
överensstämma med bestämmelserna om samråd och icke-diskriminering i 
WTO:s överenskommelse om tekniska handelshinder. 
Bestämmelser i avtalet om subventioner och utjämningsåtgärder, avsedda att 
förhindra bl.a. sådana subventioner som gynnar användningen av inhemskt 
producerade varor eller som subventionerar export kan också vara tillämpliga. 
V. Miljöavtal för genomförande av vissa bestämmelser i gemenskapsdirektiven 
31. I Romfördraget specificeras inte hur direktiven, som är bindande i fråga om de 
resultat som skall uppnås medan valet av form och metoder är överlämnat till de 
nationella myndigheterna, skall genomföras. Endast i avtalet om socialpolitiken 
hänvisas uttryckligen till att avtal mellan arbetsmarknadens parter skall utgöra 
ett medel för genomförandet av de direktiv som antagits inom det området.13 I 
detta avtal fastställs det också uttryckligen att medlemsstaterna alltid skall kunna 
garantera de resultat som föreskrivs i sådana direktiv. 
Det att direktiven är bindande gör att medlemsstaterna måste säkerställa att 
direktiven fullständigt och inom utsatt tid överförs och tillämpas. För detta 
ändamål är det avgörande att den nationella lagstiftningen tillhandahåller en 
entydig rättslig ram och därigenom juridisk klarhet. För detta krävs inte 
nödvändigtvis att direktiven måste införas ordagrant och i samma form i direkt, 
Gemenskapens riktlinjer om statligt stöd till miljövård, EGT nr C 72, 10.3.1994, s. 3. 
Avtalet om socialpolitik, EGT nr C 224, 31.8.1992, s. 127, artikel 2. 
16 
specifik lagstiftning. En generell rättsligt giltig form kan, beroende på 
direktivets innehåll, räcka. Direktiv skall i själva verket "låta de nationella 
myndigheterna välja form och metod". När syftet med ett direktiv är att 
fastställa rättigheter och skyldigheter för enskilda personer, till exempel vid 
fastställande av allmänt tillämpbara gränsvärden i syfte att skydda människors 
hälsa, behöver dock den överförda lagstiftningen vara bindande och ges 
nödvändig publicitet. Endast på detta sätt kan de berörda personerna förvissa sig 
om sina totala rättigheter och i förekommande fall åberopa dem inför nationella 
domstolar14. 
Dessutom även om en given praxis ger samma skydd som finns fastställt i ett 
direktiv, berättigar detta inte till att undlåta att genomföra direktivet i den 
nationella lagstiftningen . Medlemsstaterna skall därför vidta bindande åtgärder 
och kan inte enbart förlita sig på erkännandet av ensidiga åtaganden från 
industrins sida. För vissa bestämmelser i gemenskapsdirektiven kan bindande 
avtal vara en tillräcklig genomförandemetod. I direktiv 85/339/EEG om 
förpackningar för drycker och flytande livsmedel krävs det t.ex. att 
medlemsstaterna skall göra upp program för att minska sådana förpackningars 
vikt och volym . De franska myndigheterna har således ingått avtal med 
berörda industrikretsar för att upprätta sådana minskningsprogram. Europeiska 
gemenskapernas domstol fann att dessa avtal innehöll förpliktelser från 
myndigheternas sida och att de därför i princip kunde betraktas som program i 
enlighet med detta direktiv . 
32. Där syftet med ett direktiv är att fastställa rättigheter och skyldigheter för 
enskilda personer är det således inte möjligt att genomföra nödvändiga 
bestämmelser genom avtal: Medlemsstaterna har inte möjlighet att säkerställa att 
dessa bestämmelser är tillämpbara för alla ("free-riders", nya aktörer på 
1 o 
marknaden) . 
Å andra sidan, när det i ett direktiv föreskrivs om införande av allmänna 
program eller allmänna mål, krävs det inte nödvändigtvis lagstiftande åtgärder 
för att fullständigt uppnå de fastställda syften och målen. Faktum är att ett 
avsevärt antal miljödirektiv kräver att medlemsstaterna bl.a. ställer upp program 
för utsläppsminskning och uppnår de allmänna målen. För sådana bestämmelser 
skulle bindande miljöavtal utgöra ett mycket lämpligt och effektivt 
genomförandeverktyg. De innehåller garantier från de offentliga myndigheterna 
och kan därför utgöra en lämplig åtgärd för genomförande för medlemsstaterna 
så att dessa uppfyller förpliktelserna enligt gemenskapsdirektiven. 
14 
15 
16 
17 Fast praxis av Europeiska gemenskapernas domstol, mål C-29/84, REG 1985, s. 1661. 
Europeiska gemenskapernas domstol, mål C-339/87, REG 1990, s. 851. 
Rådets direktiv 85/339/EEG om förpackningar för drycker och flytande livsmedel, EGT m L 
176, 6.7.1985, s. 18, upphävt genom Europaparlamentets och rådets direktiv 94/62/EG om 
förpackningar och förpackningsavfall, EGT nr L 365, 31.12.1994, s. 10. 
Dom av den 5.10.1994, C-225/93, REG. 1994, s. 4949. Domstolen beslöt dock att dessa avtal 
inte uppfyllde direktivets krav vad gällde innehållet, eftersom avtalen inte innehöll kvantifierade 
mål och tidsplaner lör programmens fullföljande. 
Endast när avtal kan deklareras som allmänt tillämpbara (DK), överföring med hjälp av ett 
sådant allmänt tillämpbart avtal förefaller godtagbart. 
17 
33. Enligt gemenskapslagstiftningen kan medlemsstaterna i vissa fall välja att uppnå 
målen antingen genom miljöavtal eller genom nationell lagstiftning. När det i 
ett direktiv föreskrivs om fastställande av gränsvärden för att uppnå en bestämd 
minskning av utsläpp av vissa ämnen, kan medlemsstaterna till exempel tillåtas 
uppnå dessa mål genom avtal i stället för gränsvärden. Detta kan framförallt 
tillämpas i samband med avtal som en medlemsstat genomfört före antagandet 
av ett direktiv.I gemenskapslagstiftningen bör denna möjlighet dock begränsas 
till klart definierade villkor för att säkerställa juridisk klarhet och effektiv 
genomförande av gemenskapsdirektiven inom hela gemenskapen. 
34. Kravet på juridisk klarhet innebär i normala fall att miljöavtal används i 
kombination med en formell överföring av ett direktiv. Den överförande 
lagstiftningen skulle kunna undanta parter i ett avtal från relevanta 
bestämmelser, förutsatt att de uppfyller villkoren i avtalet. En sådan 
lagstiftningsmäss ig nödfallsutväg utgör en effektiv grund för att förhindra att så 
kallade 'free-riders' får några fördelar, och innebär även en garanti för att 
gemenskapslagstiftningen efterlevs. Dessutom kan denna nödfallslagstifning 
enkelt antas i samband med överföringen av direktivet, eftersom genomförandet 
av alla bestämmelser i ett direktiv kommer att kräva nationell lagstiftning. 
35. För att klargöra räckvidden för användningen av miljöavtal inom ramen för ett 
direktiv kommer kommissionen uttryckligen att ange de kvalificerande 
bestämmelserna i sina förslag till direktiv. Sådana särskilda hänvisningar 
medför juridisk klarhet med hänsyn till form och metoder för genomförande, 
vilket möjliggör för gemenskapens institutioner att granska lämpligheten med 
miljöavtal, i synnerhet vad gäller den inre marknadens funktion. 
36. När medlemsstater använder sig av ett miljöavtal måste de säkerställa att det 
träder i kraft inom den tidsram som fastställts i direktivet. Därför måste 
förhandlingarna om ett miljöavtal avslutas innan överföringsperioden gått ut så 
att lagstiftning kan antas i tid om man misslyckas med att sluta ett avtal. 
Medlemsstaterna måste också säkerställa att miljöavtalet följs för att uppnå de 
mål som fastställts i direktivet, och ett effektivt medel för det kunde till 
exempel vara att enskilda tillstånd endast utfärdas på villkor att bestämmelserna 
i avtalet är uppfyllda. 
När det klart framgår att ett avtal inte kommer att träffas inom utsatt tid, när ett 
avtals genomförande inte kan garanteras eller när ett genomförande av ett 
direktiv riskeras på grund av "free-riders" är en lagstiftning absolut nödvändig. 
Förvisso kan genom dessa enstaka misslyckanden förseningar uppstå vad gäller 
införande och genomförande av bindande åtgärder, men tack vare den 
erfarenhet som vunnits under avtalsförhandlingarna kommer förslag om 
tillämplig lagstiftning att kunna föreslås på kort tid och det politiska 
förhållandet bör bli mer gynnsamt för att uppnå tillräckligt samförstånd om 
dessa åtgärder. I detta fall är dock medlemsstaternas rättsliga kapacitet i fara 
eftersom de underlåter att genomföra gemenskapslagstiftningen. 
18 
37. Liksom med alla lagar och andra författningar som antas i syfte att genomföra 
ett direktiv är medlemsstaterna skyldiga att anmäla miljöavtal som ingåtts i detta 
syfte till kommissionen och tillhandahålla all annan relevant information för en 
bedömning av avtalet som ett överföringsmedel. Detta ger kommissionen 
möjlighet att granska avtalet och utöva sina åligganden som övervakare av 
fördraget. Det skall även öka öppenheten om genomförandeåtgärderna i hela 
gemenskapen. 
38. Det bör slutligen observeras att miljöavtal som ett styrmedel för genomförande 
av direktiv är ett möjligt alternativ och inte en skyldighet, när det tillåts i 
gemenskapslagstiftningen. Det är upp till den enskilda medlemsstaten att besluta 
om förhandlingar om ett miljöavtal skall inledas eller ej. Detta val hör samman 
med medlemsstaternas ansvar att uppnå de resultat som föreskrivs i direktivet. 
39. De riktlinjer som anges i kapitel IV gäller miljöavtal som avser genomförande 
av gemenskapsdirektiv, och för detta avseende skall miljöavtalen vara i 
bindande form. För att tillhandahålla medlemsstaterna med en klar och 
avgränsad ram för användningen av miljöavtal kombinerar kommissionen detta 
meddelande till rådet och Europaparlamentet med en rekommendation som 
riktas till medlemsstaterna. Denna rekommendation fastlägger de riktlinjer som 
beskrivs i föregående kapitel. Mot bakgrund av den erfarenhet som erhållits 
från användningen av miljöavtal kommer kommissionen om det blir nödvändigt 
att revidera rekommendationen. 
Avtal på gemenskapsnivå 
40. Hitintills har endast ett begränsat antal icke-bindande avtal i form av ensidiga 
åtaganden, stödda eller godkända av kommissionen, ingåtts på europeisk nivå. 
Med anledning av en resolution av rådet riktade kommissionen flera 
rekommendationer till berörda industribranscher om minskning av utsläpp av 
klorfluorkarboner och haloner . Kommissionen utfärdade även en 
rekommendation om märkning av tvättmedel och rengöringsprodukter20 i kraft 
av artikel 155 i EG-fördraget. 
41. Bindande avtal har dock inte ingåtts med Europeiska gemenskapen som 
avtalspart. Trots att gemenskapen, företrädd av kommissionen, regelbundet 
ingår kontrakt i enlighet med medlemsstaternas lagstiftning utgör sådana 
kontrakt inte politiska åtgärder i egentlig mening. Faktum är att de 
administrativa styrmedel som uttryckligen anges i fördraget är förordningar, 
direktiv och beslut. 
För tillfället har kommissionen använt sig av icke-bindande avtal som ett 
tillgängligt medel för att uppmuntra aktiva insatser från industrin och stimulera 
till en effektiv åtgärd vad gäller miljöskydd. Sådana avtal kan ta den form som 
19 
20 Rådets resolution 88/C/285/01 (EGT nr C 285, 9.11.1988) och kommissionens 
rekommendationer avseende aerosol-, skumplast- och kylindustrin (rekommendationerna 
89/349/EEG, 90/437/EEG och 90/438, EGT nr L 144, 27.5.1989, s. 56, EGT nr L 227, 
21.8.1990, s. 26 och 30). 
Rekommendation 89/542/EEG, EGT nr L 291, 10.10.1989, s. 55. 
19 
redan tidigare använts (industrins åtaganden som erkänns av kommissionen) 
eller någon annan form av icke-bindande överenskommelse (t.ex. notväxling, 
avsiktsförklaring, deklarationer som undertecknats i närvaron av en 
kommissionsledamot, eller icke-bindande avtal). Kommissionen kommer från 
fall till fall att ta ställning till om åtagandena från industrins sida kan användas 
som en effektiv miljöåtgärd. 
42. Följande fyra huvudaspekter måste beaktas: Fördelaktiga villkor för ett 
miljöavtal på gemenskapsnivå, de möjliga tillämpningsområdena, den 
institutionella ramen och kraven för utformning och innehåll. 
Först är det viktigt att antalet parter i avtalet minimeras, så att de lätt kan 
identifieras eller att parterna kan förhandla genom sina 
företagssammanslutningar. Endast under sådana förhållanden kan ekonomiska 
aktörer förhandla effektivt och med låga transaktionskostnader. Dessutom kan 
starka företagssammanslutningar bidra till att ansvarsdelningen mellan 
deltagande företag underlättas, en uppgift som troligen kommer att vara svårare 
på gemenskapsnivå än på nationell nivå. Ännu viktigare är att den potentiella 
risken för så kallade "free-riders" och därmed styrmedlets lämplighet snabbt 
kan bedömas. 
43. Lämpligheten med avtal på gemenskapsnivå beror också på förmågan att 
handlägga miljöfrågan på ett tillfredsställande sätt. Grunden till detta är att 
fördelen med avtal om miljöfrågor innan en lagstiftning behövs är försumbar 
eller obefintlig om lagstiftningsåtgärder dessutom blir nödvändiga på 
gemenskapsnivå. Dessutom skulle sådana gemenskapsåtgärder inte förhindra 
medlemsstater från att införa nationella åtgärder på samma område. 
44. Allmänna faktorer beträffande den andra aspekten, de möjliga 
tillämpningsområdena, har i stora drag redan angivits i kapitel III. Avtal är 
särskilt lämpade att genomföra långsiktiga målsättningar eller utgöra ett 
övergående komplement till ett ekonomiskt styrmedel. Möjliga områden för 
handläggning på gemenskapsnivå kan därför avse t.ex. minskade 
koldioxidutsläpp från personbilar, utsläpp av S02 och NOx från 
elkraftsproducenter och minskade energiförluster från apparater som TV och 
video i väntläge. 
45. Vad gäller den institutionella ramen så är det nödvändigt att grunda icke­
bindande avtal på de målsättningar som redan stöds av gemenskapens 
institutioner, t.ex. genom det femte handlingsprogrammet, parlamentets och 
rådets resolutioner eller internationella konventioner. Upprätthållandet av en 
institutionell balans utgör inte endast en garanti för rättmätigheten i resultaten 
utan innebär också ett stabilitetselement för industrin. När rådet och 
Europaparlamentet fastställt entydiga strategiska mål och kommissionen 
förhandlat om hur dessa mål bäst kan uppnås är det osannolikt att ytterligare 
lagstiftande åtgärder kommer att behövas inom samma område. 
46. Slutligen, vid upprättandet av avtal på gemenskapsnivå skall de kriterier och 
krav som nämns i kapitel 4 tillämpas, med den kontraktsenliga formen som 
20 
enda undantag. Kommissionen kommer att säkerställa en periodisk rapportering 
till Europaparlamentet och rådet om tillämpningen och genomförandet av det 
åtgärder som vidtagits av industrin, i enlighet med bestämmelserna i flera 
direktiv. Sådana rapporter skall öka insynen och, om så skulle behövas, ge 
möjlighet att ändra de icke-bindande avtalen eller ersätta dem med bindande 
åtgärder. 
VII. Slutsatser 
47. Som det framgår av bilagan, har användningen av avtal med industrin inom 
området för miljöpolitik sedan början av 1990-talet blivit allt vanligare i 
praktiskt taget alla medlemsstater. 
Miljöavtal med industrin spelar en stor roll i utbudet av administrativa 
styrmedel som används av kommissionen sedan det femte 
miljöhandlingsprogrammet antagits. De kan erbjuda lönsamma lösningar vid 
genomförandet av miljömål och få till stånd effektiva åtgärder innan en 
lagstiftning behövs och som komplement till sådan. För att vara effektiva är det 
viktigt att insynen i avtalen och deras tillförlitlighet säkerställs. Bindande avtal 
ger generellt större garanti för uppfyllelse av miljömålen. Miljöavtal bör därför 
i mån av möjlighet och lämplighet ha en bindande form. 
48. Kommission har således kommit till följande slutsatser: 
Mot bakgrund av reaktionerna på ifrågavarande meddelande kommer 
kommissionen att avgöra från fall till fall huruvida miljöavtal är ett 
lämpligt styrmedel för att uppnå miljömål. 
Kraven för en effektiv användning av miljöavtal sammanfattas i den 
bifogade kontrollistan. Denna lista tjänar som en riktlinje för de 
offentliga myndigheter som ämnar sluta ett miljöavtal. 
Kommissionep, såsom övervakare av fördraget, skall se till att miljöavtal 
som ingås på medlemsstatsnivå är i överensstämmelse med fördraget och 
i synnerhet de bestämmelser som rör den inre marknaden och 
konkurrens. 
I de fall reglerande åtgärder blir nödvändiga för gemenskapen skall 
kommissionen noggrant överväga om vissa bestämmelser i dessa 
lagstiftande åtgärder kan genomföras genom bindande miljöavtal och i 
sina förslag inkludera sådana bestämmelser, om tillämpligt. 
Kommissionen riktar en rekommendation till medlemsstaterna för att 
tillhandahålla en klar avgränsning för användningen av miljöavtal som 
ett medel för att genomföra vissa bestämmelser i gemenskapsdirektiven. 
Genom att fastlägga miljöavtalen på gemenskapsnivå kommer 
kommissionen att säkerställa insynen i avtalen och deras tillförlitlighet, 
och kommer således att efterfråga kvantifierade mål, ett stegvist 
21 
genomförande, lämplig uppföljning och rapportering. Kommissionen 
kommer att offentliggöra sådana åtaganden och lämna rapporter om de 
uppnådda resultaten till rådet och Europaparlamentet. 
Kontrollista för miljöavtal 
Denna kontrollista skall användas för miljöavtal som ingåtts oavsett på vilken nivå. 
Faktorer som rättslig status och behörig jurisdiktion är endast relevanta när det rör sig 
om avtal i kontraktsenlig form. 
I. Skäl för val av styrmedel 
1. Fördelar jämfört med lagstiftande eller ekonomiska åtgärder 
(miljö och lönsamhet, genomförbarhet) 
2. Sektoriell täckning, stöd av företagssammanslutningar 
3. Allmän medvetenhet om frågan 
4. Tidigare erfarenhet av lagstiftning för formulering av mål 
Innehåll 
1. Avtalets parter (organisationer och/eller enskilda företag) 
2. Syfte 
3. Definition av villkor 
4. Kvantifierade mål 
5. Stegvist genomförande 
6. Specificering av förpliktelser 
7. Övervakning av resultat 
8. Periodisk rapportering 
9. Tillgång till information 
10. Insamling/utvärdering/kontroll av resultat 
11. Påföljder 
12. Anslutning av tredje part 
13. Avtalstid 
14. Revidering 
15. Avslut 
16. Avtalets rättsliga status 
17. Jurisdiktion 
III: Överensstämmelse med EG-fördraget 
1. Anmälan till kommissionen krävs? 
2. Fri rörlighet för varor påverkas? 
3. Konkurrens påverkas (konkurrenter utestängs, uppgjorda priser, m.m.)? 
4. Regler för statliga stöd tillämpbara och iakttagna? 
5. Snedvridning av konkurrens motiverad av miljöskäl? 
6. Snedvridning rimlig metod för att nå målet? 
IV: Offentliggörande 
22 
Bilaga: Kort översikt över medlemsstaternas erfarenheter 
Denna översikt ger en faktabaserad beskrivning av när och hur medlemsstaterna har 
använt miljöavtal. Den bygger på tidigare samråd mellan kommissionen och 
medlemsstaternas representanter, såväl som på en undersökning som inletts av 
kommissionen. Användningen av avtal i medlemsstaterna har gett insikt i hur avtal kan 
anpassas så att de kan genomföra miljöpolitiska mål i Europeiska unionen. 
Erfarenheter i Belgien 
Sedan slutet av 80-talet har sammanlagt 14 avtal ingåtts i Belgien om återanvändning och 
återvinning av avfall(förpackningar och hushållsavfall), successivt upphörande av 
användningen av CFC (aerosol, kylskåp, plast) och ersättning av miljöförorenande ämnen i 
produkter, t.ex. batterier. Två branschavtal ("accords de branche") har ingåtts för att minska 
utsläppen från elkraftsleverantörer (S02 och NOx, ett tillfredsställande genomförande av 
direktiv 88/609/EEG om utsläpp av föroreningar från stora förbränningsanläggningar) och 
frän smältugnar för glas. 
Eftersom kompetensen på detta område delas mellan den federala staten och regionerna har 
detta branschavtal undertecknats av den federala staten och de tre regionerna. Regionerna 
ingick även regionala avtal: Brysselregionen (miljödepartementet) har ingått avtal med 
företagskontor om sortering, återvinning och återanvändning av kontorsavfall. I den 
vallonska regionen avser avtalen bevarandet av naturresurser och minskade mängder fast 
avfall. I Flandern hade man negativa erfarenheter av icke bindande avtal. Därför antog den 
flamländska regionen 1994 en förordning om miljöavtal i vilken det ingående definieras 
juridiskt bindande kriterier för avtal. Miljöavtal utformas som kontrakt (kontrakt sui generis), 
parterna måste ha rättslig status och kunna representera branschen och ha ett uttryckligt 
mandat att ingå avtal. Avtalsförslaget måste offentliggöras i Europeiska gemenskapernas 
officiella tidning och offentliga organ skall rådfrågas ("Sociaal-Economische Raad", "Milieu 
en Natuurraad"). Ett avtal kan gälla i högst fem år. Så länge som det finns ett gällande avtal, 
kan regionen inte införa hårdare lagstiftning. 
Ännu har inget avtal ingåtts sedan denna förordning trädde i kraft och än så länge har inget 
intresse visats. 
Erfarenheter i Danmark 
1 Danmark har sexton frivilliga miljöavtal slutits sedan 1987, avseende energibesparing, 
avfallshantering (dvs. kontrollerad återvinning eller slutligt omhändertagande av kylskåp, 
som innehåller klorfluorkarboner (CFC) och hydroklorfluorkarboner (HCFC), 
brandskyddsutrustning, batterier, förpackningar, bildäck, 
successivt upphörande av användningen av speciella ämnen (t.ex. organiska lösningsmedel i 
målarfärg och fernissa, flyktiga organiska föreningar, PVC, tunga kolhydrater i diesel) och 
upprensning av förorenade platser. Nuvarande initiativ gäller även avfallshantering 
(elektronik, fordon, rivningsavfall). 
Partema i avtalen är vanligtvis miljö- och energiministern eller den danska miljövårdsbyrån 
och de berörda industrisektorerna (företag eller deras organisationer). 
23 
Ett avtal är vanligtvis utformat som en viljeförklaring, som inte är juridiskt bindande men 
som parterna uppfattar som bindande. 
Ett viktigt inslag i ingångna avtal i Danmark är att de är kombinerade med ekonomiska 
belöningar i form av skattelättnader eller depositionsmedel. 
Genom miljövårdslagen 1991 fick miljöministern möjlighet att ingå avtal med företag eller 
företagssammanslutningar för att uppfylla de nationella målen om minskade 
miljöföroreningar. Ministern kan även bestämma vilka regler som skall ligga till grund för 
avtalen och om generella avtalsvillkor, innefattande påföljder om ett avtal försenas eller på 
annat sätt inte följs. Ministern har även befogenhet att fastställa villkor liknande dessa för 
företag som inte omfattas av avtalet, dvs. vidta åtgärder mot "free-riders" (sådana som åker 
snålskjuts). 
Innan ett sådant avtal genomförs skall förhandlingar föras med de mest berörda nationella 
handels- och miljöorganisationerna, organisationer för lokala myndigheter samt övriga 
berörda statliga myndigheter. 
Det första avtal baserat på miljövårdslagen 1996 som ingicks gällde insamling och 
återvinning av blybatterier. Ett annat avtal om elektriskt och elektroniskt avfallsmaterial 
håller på att utarbetas. 
Erfarenheter i Tyskland 
I Tyskland har industrin utfärdat omkring 80 egna åtaganden på miljöområdet sedan slutet av 
70-talet. De omfattar huvudsakligen avfallshantering (dvs. batterier, papper, förpackningar, 
bilskrot), successivt upphörande av användningen av speciella ämnen (asbest, CFC i ett antal 
apparater, vissa ämnen i tvättmedel), utsläpp av farliga ämnen i vattnet (ammoniak, 
säkerhetssystem inom kemisk industri) och utsläpp av C02 (bränsleförbrukning avseende 
bilar och olika industribranscher). Endast i enstaka fall har avtal ingåtts i kontraktsform. 1 
Bayern har ett avtal nyligen ingåtts med industrin, branschorganisationer och 
företagssammanslutningar som täcker olika allmänna områden som t.ex. företagens 
medverkan i miljövårdsarbetet och kontrollsystem, avfallsminskning, effektiv 
energianvändning och ökad användning av järnvägar som transportmedel. 
Med undantag för det sistnämnda avtalet är offentliga myndigheter inte formellt inblandade i 
dessa åtaganden, som är utformade som en ensidig försäkran. En sådan försäkran är ofta 
resultatet av intensiva diskussioner med behöriga departement (miljö, ekonomi) och erkända 
på ett informellt sätt, till exempel genom ett pressmeddelande från eller en presskonferens av 
det berörda departementet. Så gott som alla innehåller bestämmelser om rapporteringskrav 
för industriföretagen. 
Användningen av dessa informella avtal har nyligen rönt mer uppmärksamhet, men parternas 
handlingsfrihet i fråga om utformningen av åtagandena har dock begränsas genom lagen mot 
hinder för konkurrens. Ett antal åtaganden har utfärdats under 1996 (bilskrot, kemisk industri, 
pappersindustri och förlag). Industrins åtaganden för minskade utsläpp av koldioxid, som 
antogs med sikte på klimatkonferensen i Berlin 1995, har nyligen utvidgats och gjorts 
tydligare (flera deltagande parter, klara mål, oberoende utvärdering av resultat). Den tyska 
industrins energikonsumtion täcks till 80 procent av detta omarbetade åtagande. 
24 
Det sistnämnda åtagandet, liksom det bayerska avtalet, verkar tyda på en övergång till ett mer 
formellt och allmänt tillvägagångssätt i Tyskland. 
Erfarenheter i Spanien 
För närvarande har 6 avtal ingåtts i Spanien. Diskussioner pågår om många fler avtal och det 
verkar som om de kommer att bli alltmer viktiga för att uppfylla miljömålen. 
De avtal som ingåtts av departementet för offentliga arbeten, transport och miljö (MOPTMA) 
omfattar en successiv avveckling av klorfluorkarboner i aerosoler (senast år 1989) och 
avfallshantering. De sistnämnda avtalen syftar till att underlätta genomförandet av 
departementets huvudprogram för hantering och slutligt omhändertagande av avfall; industrin 
och de regionala myndigheterna i varje självstyrande samhälle skall genomföra programmet 
på regional nivå. Kommunerna är slutansvariga för insamling, behandling och slutligt 
omhändertagande av avfall. Avtalet omfattar även finansiering på varje förvaltningsnivå. 
Senare avtal gäller bilskrot och gamla däck. En miljövårdsskatt på nya däck skall bekosta 
insamling, återanvändning och slutligt omhändertagande av däck. Pågående initiativ gäller 
elektrisk och elektronisk utrustning och tolv typer av utrustning där avtal skulle kunna 
användas har identifierats. Även andra områden diskuteras, t.ex.lösningsmedel, 
klorprodukter, målarfärg, byggnadsavfall. 
En direkt hänvisning till användning av avtal görs även i den kungliga kungörelsen 484/1995 
om reglering och kontroll av avloppsvatten. Med anledning av brister i industrins behandling 
och kontroll av avloppsvatten ger den nya förordningen de berörda myndigheterna 
(Confederaciones Hidorgraficas) befogenhet att förhandla och tillsammans med 
industriföretagsförbund fastställa branschvisa program för kontroll av avfall s vatten. 
Kungörelsen innehåller även en bestämmelse om ekonomiskt stöd till industrierna för att 
hjälpa dem att uppnå dessa mål. 
Industri- och energidepartementet har i sitt strategiprogram för energi och miljö 1995-2000 
identifierat avtal som ett lämpligt verktyg för att nå miljömål på kort och medellång sikt. 
Syftet med dessa avtal är att skapa ett ramverk som uppmuntrar till miljöinvesteringar och 
främjar en miljövänligare förnyad utrustning inom industri. Dessa avtal skall inte påverka 
kravet på efterlevnad av nuvarande bestämmelser. Enligt flera finansieringsprogram för en 
miljövänligare förnyad utrustning inom industrin (PITMA, PAE) anses avtal mellan industrin 
och offentliga myndigheter vara den bästa metoden för att erhålla finansieringsstöd. 
Erfarenheter i Frankrike 
Frankrike tycks vara den första medlemsstaten som har ingått avtal på miljövårdsområdet: ett 
"accord de branche" ingicks mellan miljödepartementet och cementindustrin i augusti 1971. 1 
avtalet fastställdes en tidtabell för att vidta miljöförbättrande åtgärder med hjälp av 
branschvisa program för befintliga anläggningar (programme de branche). Nya anläggningar 
var ålagda att iaktta de fastställda utsläppsnormerna. 
Omkring tjugo avtal ingicks för de största miljöförstörande industribranscherna under den 
följande tioårsperioden. Dessa avtal hade olika funktioner och namn (t.ex. contrat de branche, 
programme de branche, contrat d'entreprise, programme d'entreprise, plans sectoriels 
25 
antipollution). En begränsande faktor är det lagstadgade kravet om skydd för statens 
befogenheter och tredje mans rättigheter. Förvalmingsdomstolen (Conseil d'Etat) fastställde 
till exempel att ett kontrakt från 1975 mellan miljödepartementet och en papperstillverkare 
var olagligt, därför att det begränsade statens befogenheter och det lagenliga skyddet för 
tredje man. 
Slutligen utgjorde de tidigare avtalen en grund för utvecklingen av den nationella 
lagstiftningen och de utsläppsnormer som sedan ersatte den. 
Nya avtal gäller förpackningsavfall och bilskrot. Förhandlingar pågår om cirka tio avtal 
avseende koldioxidutsläpp från olika industribranscher (smältning, kemikalier, papper, 
svetsning, glas, plast, socker, cement) och ett motsvarande avtal med aluminiumbranschen 
har nyligen undertecknats. 
Erfarenheter i Grekland 
För närvarande finns inga miljöavtal i Grekland. Den allmänna bedömningen hos de 
offentliga myndigheterna och industrin tycks vara att en reglering behövs och är en tillräcklig 
åtgärd för att skydda miljön. Eftersom man genom avtal kan skapa partnerskap mellan 
industrin och de offentliga myndigheterna, börjar dock några företrädare för industrin att inse 
de möjligheter som avtal kan ge. 
Erfarenheter i Irland 
I Irland uppstår vanligtvis avtal som "initiativ" av företagen, vilket ses som positivt men inte 
undertecknas av den irländska regeringen. Ett avtal om förpackningsavfall, kallat REP AK, 
undertecknades i februari 1996 av miljödepartementet och företagssammanslutningar 
(irländska företags-och arbetsgivarförbundet och även sammanslutningar av grossister inom 
detaljhandeln, ölbrygggerier och läskedrycksproducenter, plastindustrier, producenter av 
livsmedel, drycker, tobak, vin och alkohol). 
Det sistnämnda avtalet började tillämpas under 1994, då miljödepartementet offentliggjorde 
en strategi för återanvändning, innefattande fastställda mål för återanvändning av avfall, t.ex. 
förpackningar, burkar för dricksvaror och kompostering. Enligt dokumentet inbjöds industrin 
att lägga fram avtalsförslag. 
Irländska företags- och arbetsgivarförbundet (IBEC) inrättade en speciell industri arbetsgrupp 
som i sin rapport till ministern i december 1995 föreslog REP AK. Irländska 
motorindustriförbundet håller för närvarande på att utarbeta ett avtalsförslag om bilbatterier. 
Andra sektorer som kan vara lämpliga för framtida avtal innefattar tidningsavfall, tvättmedel, 
läkemedel och kemisk tillverkning. 
Lagförslaget om avfallshantering som förväntas antas som lag vid halvårsskiftet 1996 skall ge 
ministern stora befogenheter att bestämma hur förpackningar skall återanvändas och märkas, 
hur återbetalningssystemet skall utformas och vilka insamlingssystem som krävs. Genom att 
underteckna REPAK-avtalet skall industrin undgå sådana föreskrivande regler, eftersom 
avtalet ger ministern möjlighet att godkänna ett avtal som undantar en avtalspart från övriga 
krav. 
26 
Erfarenheter i Italien 
Sammanlagt elva avtal hai hitintills ingåtts i Italien, både pä federal och regional nivå. I slutet 
av 80-talet upprättade miljödepartementet och Fiat-gruppen en viljeförklaring om en 
minskning av luftförorening och buller i storstadsområdena. Efter detta initiativ slöts ett 
fördrag om "miljö och utveckling", som omfattade inte bara minskade föroreningar i 
storstadsmiljöer utan även minskat avfall, utveckling av miljövänliga fordon och 
m i 1 j öforskn i ngsprogram. 
Inom avfallssektorn återfinns systemet "REPLASTIC", som startades av frivilliga 
intressegrupper innan det blev tvingande, vilket avser en särskild hantering för insamling, 
sortering och återanvändning av vätskebehållare av plast. Återvinning av gamla blybatterier 
täcks av ett avtal undertecknat 1995 mellan miljödepartementet, kommunförbunden (ANCl -
Associazione Nazionale Comuni d'ltalia) och Federambiente (organisationen av statliga verk 
för miljöhygien) å ena sidan och industriföretagssammanslutningar å andra sidan. Avtal på 
regional nivå kan avse t.ex. återvinning av pigmentpatroner (Lombardiet) och insamling av 
papper och papp. 
Erfarenheter i Luxemburg 
Fem avtal har ingåtts på miljö- och energiområdet. Det första avtalet om industriavfall 
infördes 1989. Ett avtal om effektiv energianvänding inom industrisektorn har just ingåtts 
(1996) och några andra skall bli aktuella inom bank- och försäkringssektorn, hälsovård och 
handel. 
Avtal om avfallshantering utvecklades utifrån miljödepartementets strategiprogram och 
omfattar byggnadsavfall, farligt avfall, dryckfbrpackningar och industriavfall. 
Erfarenheter i Nederländerna 
Över hundra avtal har ingåtts i Nederländerna. De avser huvudsakligen avfallshantering (t.ex. 
förpackningar, återvinning av asbest, plast), minskade utsläpp (t.ex. flyktiga organiska 
föreningar, S02 och NOx från elkraftsleverantörer, ammoniak från boskap), upprensning av 
förorenad mark (bensinstationer), energins bevarande eller strategier för minskat buller inom 
industrin. I vissa avtal specificeras omfattande program för en integrerad reglering av utsläpp 
inom olika industrisektorer (basmetaller, kemikalier, tryckeri och mejeri). Pågående insatser 
gäller till exempel pappers- och pappindustrin. 
Vanligtvis används dessa skriftliga och undertecknade avtal som policydokument och då en 
part består av offentliga myndigheter går de under beteckningen "överenskommelser", fastän 
ett sådant avtal egentligen kan anses som en viljeförklaring eller som etiska regler. 
Den vanliga bakgrunden till den ökade användningen av överenskommelser beror på det 
nationella miljöstrategiprogrammet (NEEP) och NEPP Plus, offentliggjort 1989 respektive 
1990. I dessa program fastläggs en strategi för att uppnå en hållbar utveckling senast år 2010. 
1 programmen fastställs kvalitetsmål på ett antal miljöområden och dessa översätts till över 
200 kvantifierade mål. I detta sammanhang utgör en överenskommelse ett åtagande av 
industribranscherna att fullgöra sin del för att uppnå de fastställda miljömålen. 
27 
Hitintills fastställs i viljeförklaringar miljömål för 16 industribranscher, vilket berör omkring 
12 000 företag som orsakar över 90% av industriföroreningarna i Nederländerna. 
Medan de flesta av första generationens överenskommelser inte kan genomdrivas enligt lag är 
de nyare överenskommelserna utformade som kontrakt, som är verkställbara enligt civilrätten 
och ingår som en del av regeringens samlade strategi. 
Även om förfarandet inte är fastställt enligt lag ingås vanligtvis överenskommelser i enlighet 
med följande förfarande: den ansvarige ministern informerar båda kamrarna i generalstaterna 
om sin avsikt att ingå en överenskommelse. Ett integrerat målprogram upprättas för 
industrisektorn i fråga efter förhandlingar mellan offentliga myndigheter (innefattande 
regionala och kommunala myndigheter) och industrisektorn (ibland ingår 
arbetsgivareförbund och fackföreningar). På grundval av detta program ingås en 
överenskommelse på branschnivå, om liknande förfarande används inom sektorn, vilket 
möjliggör ett standardiserat förfarande. Inom olikartade sektorer utarbetas miljöprogram på 
företagsnivå och i nära samarbete med den tillstandsgivande myndigheten. 
Undertecknade överenskommelser offentliggörs i Nederländernas officiella tidning 
(Staatscourant). 
Bostads-, planerings och miljöministern har fastställt etiska riktlinjer för hur en 
överenskommelse skall ingås. Ett administrativt direktiv, utfärdat av premiärministern i 
december 1995, innehåller allmänna föreskrifter om innehåll i och tillämpning av 
överenskommelser. 
Erfarenheter i Österrike 
I Österrike har omkring 25 avtal ingåtts sedan början av 80-talet. De flesta avtalen gäller 
återanvändning av avfall (bilskrot, papper, däck, byggnadsmaterial, bilbatterier, elektronik, 
plast, förpackningar), andra syftar till att införa enheter mot utsläpp av bensinångor vid 
bensinstationer (för att minska utsläpp av kolväten) eller att minska importen av tropiska 
träslag. Ett i högsta grad frivilligt avtal är klimatkoalitionen som inrättades 1994. Den 
omfattar huvudsakligen kommunernas och statens åtaganden i fråga om tillhandahållande och 
förmedling av offentliga tjänster, men den är även öppen för industriföretag. 
Två typer av avtal kan urskiljas, egna åtaganden av industrin, där offentliga myndigheter inte 
formellt är inblandade även om åtagandena i allmänhet är resultatet av intensiva 
förhandlingar med behöriga departement, och avtal ingångna mellan industrin och 
regeringen. De egna åtagandena överväger. 
Avtalsparterna är vanligtvis det behöriga departementet och det nationella industriförbundet 
(Federal Economie Chamber) eller nationella branschorganisationer (underavdelningar till 
Federal Economic Chamber), i vissa fall även enskilda företag. 
Nästan alla frivilliga egna åtaganden har utfärdats eller ingåtts på nationell nivå. 
28 
Erfarenheter i Portugal 
Portugals första erfarenhet av frivilliga avtal härrör från 1984, då mål fastställdes för 
avloppsvatten, luftförorening och avfallsminskning inom pappersmassaindustrin. Totalt har 
cirka 10 avtal ingåtts, huvudsakligen om minskat avfall och förbud mot användning av vissa 
ämnen. 
Regeringen offentliggjorde 1994 sitt övergripande avtalsprotokoll om miljö och hållbar 
utveckling och följde därmed sin strategi att använda avtal. Detta dokument innehåller en 
sammanfattning av regeringens riktlinjer för att möta de utmaningar avseende miljön som 
väntar och i den definieras en generell metod för att klara av dessa problem. 
Med detta protokoll som grund har regeringen skapat en ram för branschvisa frivilliga avtal. 
Denna ramprogram utarbetades genom förhandlingar mellan miljö-, jordbruks- och 
industridepartementet på regeringens sida och flera portugisiska jordbruks- och 
industriförbund på nationell och regional nivå. Det branschvisa protokollet ålägger industrin 
att utveckla ett miljöprogram för att kunna följa miljölagarna i enlighet med varje sektors 
specifika situation. Detta program skall godkännas av de offentliga myndigheterna. 
Regeringen förbinder sig att inte fastställa nya miljönormer, så länge som avtalet gäller. Om 
nya gemenskapsförordningar utfärdas skall enligt regeringen dessa införas etappvis. 
Branschprotokollet innehåller bestämmelser om omförhandling av avtalet i ett sådant läge 
och förslag till speciella åtgärder om detta behövs enligt analysresultaten. Enligt protokollet 
skall en ledningskommitté även inrättas med företrädare för signatärparterna. Dess uppgift 
skall vara att kontrollera om de uppställda målen har uppnåtts och om så krävs utforma nya 
åtgärder. Den skall även lösa problem, allteftersom de uppstår - ett förväntat problem är att 
vissa industrianläggningar eventuellt saknar miljötillstånd. Avtal som har ingåtts inom ramen 
för branschprotokollet upphör att gälla vid utgången av 1999, omfattas av krav på periodisk 
rapportering till regeringen och innefattar bestämmelser om "free-riders". 
Erfarenheter i Finland 
De finska avtalen gäller successiv avveckling av klorfluorkarboner och energisparande. De 
sistnämnda avtalen grundar sig på det statliga programrådet för energisparande, som 
regeringen inrättade 1992 som en del av dess åtgärder för att minska energiförbrukningen. 
Huvudmålet med dessa avtal är att minska energiförbrukningen med 10-15% fram till år 
2005. Ett nytt program om energisparande lades fram i december 1995. Enligt detta program 
främjas avtal som innehåller bestämmelser om kontroll av effektiv energianvändning, 
program för bevarande av energikällor, uppföljning av energianvändning, investeringar för 
energisparande åtgärder, användning av ny teknik samt system för att ge konsumenter 
information och vägledning om deras energiförbrukning. 
Avtalen ingås vanligtvis mellan det behöriga departementet och företagssammanslutningar; 
två av avtalen om energisparande har ingåtts mellan handels- och industridepartementet och 
lokala kommuner (staden Helsingfors och förbundet för finska lokala myndigheter). 
Miljödepartementet har nyligen (1995) ingått ett avtal med förpackningsindustrin. 
Förhandlingar om vissa produktgrupper (bilar, däck, bilbatterier, elektronik, 
29 
hushållsapparater) har inletts som en samlad strategi för att sedan få till stånd frivilliga avtal 
inom avfallshanteringen. 
Erfarenheter i Sverige 
De tretton avtal som ingåtts i Sverige gäller avfallshantering (bildäck, byggvaror och 
byggmaterial, tidningspapper och förpackningsmaterial), energibesparingar (bilar och 
enskilda företag), successiv avveckling av vissa ämnen (bly i bensin och målarfärg), 
forskning och utveckling (alternativa bränslen för fordon samt minskning av halten av 
tungmetall i slam från reningsverk. 
I praktiken kan de flesta avtalen betraktas som muntliga överenskommelser eller 
överenskommelser från industrins sida. Enskilda industrier kan inte hållas ansvariga, om den 
industriorganisation som utvecklade och förvaltade systemen misslyckas med att uppnå 
målen. Om industrin misslyckas med att uppfylla ett miljömål, skulle detta normalt leda till 
skatteåtgärder eller till ett delat ansvar för regleringen med kommunerna i stället. 
Avtal inom energisektorn har ingåtts med enskilda företag och ger således möjlighet till att 
införa sanktioner, om industrin misslyckas med att följa avtalen. 
Erfarenheter i Storbritannien 
Storbritannien har tillämpat en rad frivilliga metoder ganska framgångsrikt, till exempel i 
form av program för bästa metod för en effektiv energianvändning (t.ex. Making a Corporate 
Commitment - "MACC" (koncernåtagande), miljöteknik eller initiativ från ansvariga 
producenter eller initiativ för att främja en dialog mellan regering och företag (t.ex. 
rådgivande kommitté för företags- och miljöfrågor, lokala "gröna" företagsklubbar). 
Sedan början av 70-talet har omkring åtta avtal ingåtts om lagring och transport av 
bekämpningsmedel (programmet BASIS vars normer och tillståndsgivning till personal som 
säljer bekämpningsmedel formellt har godkänts enligt förordningen om kontroll av 
bekämpningsmedel från 1986), förbud mot vissa ämnen i tvättmedel för hushåll och industri 
(alkylfenoletoxylater och för hushåll nitrilotri-ättikssyra), insamling av plastfolie från 
jordbruk och användning och utsläpp av hydrofluorkarboner (HFC). För att minska utsläppen 
av hydrofluorkarboner, som utgör ett viktigt alternativ till klorfluorkarboner (CFC) men som 
fortfarande i hög grad bidrar till växthuseffekten, ingick den brittiska regeringen i januari 
1996 tre separata avtal och en viljeförklaring med företagssammanslutningar inom aerosol-, 
luftkonditionerings- och kyl industrin och brandskydds- och skumplastindustrin. 
30 
ISSN 1024-4506 
KOM(96) 561 slutlig 
DOKUMENT 
SV 14 10 06 
Katalognummer : CB-C0-96-626-SV-C 
ISBN 92-78-12850-3 
Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg 
ii