EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 29.10.1997 
KOM(97) 537 slutlig 
MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN 
TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET 
Riktlinjer inför förhandlingarna om nya samarbetsavtal med länderna i Afrika, 
Västindien och Stillahavsområdet (AVS) 

Meddelande till rådet och Europaparlamentet 
Riktlinjer inför förhandlingarna om nya samarbetsavtal med länderna i Afrika, 
Västindien och Stillahavsområdet (AVS) 
De viktigaste politiska riktlinjerna 
INLEDNING 7 
1. EN DYNAMISK UTVECKLING SOM ÄR ANPASSAD TILL DE 
VÄRLDSOMFATTANDE FÖRÄNDRINGARNA 8 
2. UPPVÄRDBRA OCH FÖRSTÄRKA PARTNERSKAPET GENOM ETT 
NYTT ÖMSESIDIGT POLITISKT ENGAGEMANG: EN STRATEGISK 
MÖJLIGHET 9 
2.1 Motivation, EU:s ansvar och gemensamma intressen 9 
2.2 Unionens förslag 11 
2.3 Centrala frågor i de kommande förhandlingarna 12 
3. ATT INFÖRLIVA PARTNERSKAPET MELLAN EU OCH AVS-
STATERNA MED UNIONENS POLITIK 12 
3.1 Större resurser för konfliktförebyggande verksamhet och ökad 
effektivitet i utvecklingssamarbetet 12 
3.2 En ny politisk dialog 14 
3.3 Institutionell nyordning för en mer effektiv och öppen dialog 16 
4. ATT INRIKTA GEMENSKAPENS POLITIK PÄ TRE MÄL SOM 
KOMPLETTERAR VARANDRA: HÅLLBAR EKONOMISK OCH 
SOCIAL UTVECKLING, MINSKNING AV FATTIGDOMEN OCH 
INTEGRERING I VÄRLDSEKONOMIN 17 
4.1 Målsättningar för samarbetet mellan EU och AVS-staterna 17 
4.2 Tre prioriterade områden för stödet 19 
4.2.1 Stöd till tillväxtfaktorerna och till politik som främjar 
konkurrenskraften och sysselsättningen 19 
4.2.2 Stöd till arbetsmarknads- och socialpolitik och till det kulturella 
samarbetet... 20 
4.2.3 Regional integration 21 
4.3 Tre övergripande vägledande principer 22 
4.3.1 Förstärkning av den institutionella dimensionen och stöd till 
utveckling av lokal kapacitet 22 
4.3.2 Ett ansvarsfullt förhållningssätt inför könsrollsfrågorna; minska 
ojämlikheterna mellan män och kvinnor 24 
4.3.3 Integrera principerna om bevarandet av naturtillgångarna och 
miljön 24 
5. ÖPPNA SAMARBETET FÖR EKONOMISKT PARTNERSKAP 25 
5.1 Mer ambitiösa ekonomiska och kommersiella mål 25 
5.2 Stöd till regional integration 26 
5.3 Anpassning av strategin till de minst utvecklade ländernas situation 27 
5.4 Differentierade avtal 27 
5.5 Förenlighet med WTO och den gemensamma jordbrukspolitiken 29 
6. MOT EN NY UTFORMNING AV DET FINANSIELLA OCH TEKNISKA 
SAMARBETET 30 
6.1 Krav på effektivitet 30 
6.2 Förenklade instrument 31 
6.3 Tilldelning av medel på grundval av behov och förtjänst 33 
6.4 Utveckling av typen av bistånd 33 
6.5 En effektivare förvaltning av medlen 34 
7. DEN GEOGRAFISKA RAMEN: UPPRÄTTHÅLLA AVS-GRUPPENS 
INTEGRITET SAMTIDIGT SOM EN KLAR REGIONAL 
DIFFERENTIERING INFÖRS 34 
7.1 Ett globalt avtal med differentierade villkor 34 
7.2 Tre differentieringsnivåer som grundar sig på regionala särdrag och 
integrationsperspektiv 35 
7.2.1 Hörnstenarna i en differentierad politisk dialog 36 
7.2.2 Ekonomiska samarbetsavtal mellan EU och de regionala 
undergrupperna 36 
7.2.3 En särskild dialog om den regionala integrationen 36 
7.3 Ett avtal som står öppet för eventuella nya ansökarländer och för 
utvidgning av vissa bestämmelser till att omfatta andra ansökarländer 37 
BILAGA: SAMRÅDSFÖRFARANDE 39 
De framtida förbindelserna mellan EU och AVS-staterna: De främsta politiska 
riktlinjerna 
De djupgående internationella omvälvningarna gör det nödvändigt att se över 
förbindelserna mellan Europeiska unionen och AVS-staterna för att klargöra vilka frågor 
som gör sig gällande och göra det möjligt att med förnyad ambition ta sig an 
utmaningarna inför nästa århundrade. Den offentliga debatt som kommissionen inledde 
på grundval av sin grönbok har varit intensiv och givande. Det har varit en verkligt 
interaktiv process som har gjort det möjligt att redan nu fastställa grunderna för nya 
förbindelser som är anpassade till de internationella och regionala förändringarna. 
Samarbetet mellan EU och AVS-staterna är ett av de politikområden som är djupast rotat 
i gemenskapen och den metod som kommissionen tillämpat vid meningsutbytet kring 
denna politik, med brett deltagande och stora möjligheter till insyn, har lagt grunden för 
ett nytt öppet partnerskap i vilket medborgarna, de ekonomiska och sociala aktörerna och 
de lokala förvaltningarna har en roll att spela. Kommissionens förslag inför 
förhandlingarna om nya samarbetsavtal med AVS-staterna är ett resultat av detta 
tillvägagångssätt vilket innebär att det oundvikligen har fått ett brett tillämpning 
Kommissionen förblir dock övertygad om att det är nödvändigt att förenkla de framtida 
avtalen och kommer, när förhandlingsinstruktionerna läggs fram, att tillse att kraven på 
flexibilitet och effektivitet förenas med en mångfacetterad och övergripande syn på 
samarbetet. 
Den postkoloniala tiden är förbi. Europeiska unionen och AVS-staterna har 
gemensamma intressen att tillgodose och ett strategiskt tillfälle att ta tillvara i ett mer 
ambitiöst och löftesrikt perspektiv. Denna föresats föranleder kommissionen att föreslå 
en uppvärdering av partnerskapet mellan EU och AVS-länderna på nya grundvalar som 
gör det möjligt att genomföra de nödvändiga förändringarna. 
Kommissionens förslag bygger på fem viktiga politiska riktlinjer. 
Det gäller, i första hand, att ge en stark politisk dimension åt partnerskapet. Detta 
kommer att innebära ökad selektivitet i utvecklingssamarbetet, en effektivare och mer 
öppen dialog innan eventuella villkor ställs för samarbetet samt ett nytt övergripande 
avtal grundat på en gemensam politisk vision. 
Förbindelserna mellan EU och AVS-staterna kommer att få en ny ställning inom 
unionens yttre verksamhet. De kommer att bidra till förverkligandet av freds- och 
stabilitetsmålsättningarna och göra det möjligt att ägna större resurser åt att förebygga 
och lösa våldsamma konflikter. Den nya politiken för samarbetet mellan EU och AVS-
länderna kommer att få ännu större betydelse om den kan stödjas på en klart uttalad 
politisk vilja i unionen beträffande principerna om komplementaritet, samordning och 
samstämmighet. Partnerskapets främsta grundvalar skall vara de resultat som uppnåtts i 
förbindelserna mellan EU och AVS-staterna vad gäller de mänskliga rättigheterna och de 
demokratiska principerna samt stärkandet av rättsstaten och en god förvaltning av 
offentliga angelägenheter. Den nya utvecklingsmodell som successivt tar form i de stora 
internationella förhandlingarna och som bygger på ett övergripande synsätt som omfattar 
såväl ekonomiska, politiska och sociala som miljömässiga aspekter kommer att utgöra 
det nya partnerskapets referensram. En fördjupad politisk dialog som bidrar till de 
politiska förutsättningarna för ett legitimt och effektivt statsskick kommer att garantera 
ett effektivare utvecklingsamarbete. Erkännandet av det nära samband som föreligger 
mellan en regerings politiska vilja, dess förmåga att hantera förändringar i 
maktförhållandena i samhället och dess praktiska möjligheter att på varaktigt sätt minska 
fattigdomen, höja utbildnings- och hälsonivån, förbättra kvinnornas ställning och skapa 
förutsättningar för en hållbar utveckling är nämligen en förutsättning för att de länder 
som erhåller bistånd från det internationella samfundet själva skall kunna ta ansvar för 
utvecklingsprocessen. 
Den andra riktlinjen består i ett förslag att ge en ny inriktning åt gemenskapens 
politik så att kampen mot fattigdomen sätts i centrum för det nva partnerskapet. 
Denna riktlinje, som återspeglar tendenserna i den offentliga debatten, innebär inte på 
något sätt en begränsning av samarbetsområdet. Det är fråga om att ta sig an 
fattigdomsproblemet i ett övergripande sammanhang i vilket beaktas å ena sidan de 
ekonomiska tillväxtfaktorerna, särskilt utvecklingen av de lokala marknaderna, den 
regionala integrationen och införlivandet i den internationella ekonomin, och å andra 
sidan tillväxtens sociala och miljömässiga effekter. I detta skall ingå politiskt stöd till 
skapandet av fömtsättningar för lika möjligheter för medborgarna och ett aktivt och 
välorganiserat civilt samhälle. Utvecklingen av de privata initiativen kommer att 
prioriteras särskilt, bland annat genom stöd till reformer som är nödvändiga för att 
undanröja de hinder i det institutionella systemet, i regelverken eller i den ekonomiska 
politiken som i många fall begränsar den privata sektorns utvecklingsmöjligheter i AVS-
staterna såväl i ekonomins offentliga som dess "informella" sektorer. I samma anda 
måste samarbetets sociala dimension ges en väsentlig förstärkning genom stöd till politik 
för sysselsättning, för tillträde till produktionsmedlen, till grundläggande sociala tjänster 
- i synnerhet utbildning och hälsovård - och genom ett konsekvent beaktande av 
nödvändigheten att förbättra kvinnornas ställning vad beträffar delaktighet i politiken, i 
ekonomin och i den sociala verksamheten. Utarbetandet och tillämpningen av en politik 
för skydd av naturtillgångarna och miljön måste integreras i samarbetets alla skeden. 
Generellt sett skall samarbetet i hög grad styras av hänsyn till den institutionella 
dimensionen och principen att de lokala aktörernas kapacitet skall utvecklas. 
En öppning mellan samarbetet och ett ekonomiskt partnerskap är den tredje 
riktlinje som kommissionen föreslår, "Lomépreferenssystemet" har inte haft tillräcklig 
relevans eller effekt för att ge upphov till en långsiktig utvecklingsprocess. Ambitiösare 
målsättningar, särskilt att stegvis integrera AVS-länderna i världsekonomin, och viljan 
att ge ny spänst åt de ekonomiska och kommersiella förbindelserna mellan EU och AVS-
länderna, förutsätter en utveckling mot ett mer välbalanserat förhållande som 
kännetecknas av ett riktigt partnerskapsförhållande i vilket parternas ömsesidiga 
intressen beaktas. Detta förutsätter avtal om samarbete och ekonomiskt partnerskap på 
regional eller sub-regional nivå som är knutna till ett övergripande partnerskapsavtal 
mellan EU och AVS-länderna. 
Dessa regionala avtal skall syfta till att utveckla ett nära samarbete på de områden som 
får allt större betydelse för utvecklingen av de internationella ekonomiska och 
kommersiella förbindelserna. Det blir fråga bland annat att om att utveckla samarbetet 
om respekten för normer rörande teknik, sanitet och säkerhet liksom för grundläggande 
sociala rättigheter, miljöåtgärder, investeringsskydd, skydd för immaterialrättigheter, 
utveckling av tjänstehandeln, upprättandet av en konkurrenspolitik och tillträde till den 
offentliga upphandlingen. Dessa avtal kommer också att inbegripa en preferensordning 
genom vilken ömsesidighet stegvis införs för de AVS-länder eller grupper av länder som 
5 
så önskar, med beaktande av de kriterier som fastställts av Europeiska rådet, i synnerhet 
vad gäller förenligheten med WTO:s bestämmelser och med den gemensamma 
jordbrukspolitiken. Dessa avtal kommer att genomföras stegvis, som stöd för de 
regionala integrationssträvandena och i fas med dessa. Denna fördjupning av det 
ekonomiska partnerskapet kommer att ske med beaktande av varje enskild 
samarbetspartners utvecklingsnivå och med särskild hänsyn till situationen för de minst 
utvecklade länderna, för vilka EU för övrigt avser att utvidga och harmonisera systemet 
för marknadstillträde (för alla de minst utvecklade länderna, inbegripet dem som inte hör 
till AVS-området). 
Den fjärde riktlinjen rör de praktiska villkoren för förvaltningen av det 
ekonomiska och tekniska samarbetet som behöver en grundlig översyn. 
"Lomékulturens" främsta resultat beträffande kontraktsenlighet, säkerhet och 
föutsebarhet har utgjort konventionens styrka och måste bibehållas. Begränsningarna i 
dessa principers praktiska tillämpning, i förening med krav på större effektivitet vid 
förvaltningen av de ekonomiska resurserna och de differentieringsbehov som belysts i 
grönboken gör emellertid en radikal förändring nödvändig. En sådan förändring kommer 
att inbegripa en förenkling och rationalisering av samarbetsinstrumenten och att 
gemenskapens stöd koncentreras på sektoriella insatser som gör det möjligt att de 
berörda länderna tillgodogör sig reformerna och att gemenskapens finansiering stegvis 
övergår till ett direkt budgetstöd. Denna utveckling, som förutsätter att vissa villkor är 
uppfyllda, är ett uttryck för principen att varje land har det primära ansvaret för sin egen 
utveckling. Den föreslagna förändringen förutsätter också ett system för resurstilldelning 
som bygger inte endast på de berörda ländernas behov utan också på deras förtjänst inom 
ramen för en glidande programmering som åter bör ges en central ställning i samarbetet. 
Förändringarna förutsätter slutligen ett mer decentraliserat och effektivare 
förvaltningssystem. 
Den femte riktlinjen garanterar AVS-gruppens integritet och inför samtidigt en 
uttalad geografisk differentiering. Principen om AVS-gruppens integritet har varit en 
av huvudpunkterna i debatten kring grönboken i vilken regeringarna, likväl som 
medborgarna, givit uttryck för en stark solidaritet som särskilt kommer att framhållas vid 
toppmötet i Libreville mellan AVS-ländernas stats- och regeringschefer. 
Denna politiska vilja måste respekteras av unionen. Den är, förutom ett uttryck för AVS-
gruppen som politisk enhet, också ett uttryck för värdet av ett partnerskap mellan EU och 
AVS-staterna i en värld där det numera finns många politiska poler. Samtidigt gör sig ett 
behov av differentiering gällande. Detta behov är grundat på det ekonomiska och 
kommersiella samarbetets regionala dimension, den regionala integrationens allt större 
betydelse för utvecklingen samt - mer generellt - viljan att anpassa samarbetet till de 
särskilda förhållanden som gäller för AVS-gruppens olika delar i sökandet efter den 
lämpligaste nivån för dialog och samarbete. Detta föranleder kommissionen att föreslå 
ett nytt övergripande avtal med AVS-staterna, vilket skall innehålla differentierade 
villkor och avtal. De framtida avtalen måste dessutom vara tillräckligt flexibla och öppna 
för att kunna anpassas till nya behov och möjligheter. 
De förhandlingar mellan EU och AVS-länderna som kommer att inledas i 
september 1998 kommer att gälla ett väsentligt inslag i den Europeiska unionens 
yttre identitet. Det är tydligt vad saken gäller: att övergå från ett historiskt 
sammanhang till en strategisk möjlighet. 
INLEDNING 
Förbindelserna mellan Europeiska unionen och AVS-staterna står inför en historisk 
utveckling vars innebörd och möjligheter måste besinnas av alla parter. De förhandlingar 
som i enlighet med fjärde Lomé-konventionen reviderad genom det avtal som 
undertecknades i Mauritius den 4 november 1995 skall inledas i september 1998 för att 
"granska vilka föreskrifter som i fortsättningen skall gälla för relationerna mellan å ena 
sidan gemenskapen och medlemsstaterna och å den andra sidan AVS-staterna"1 ger 
parterna en unik möjlighet att ta sats inför sekelskiftet och att ge sina förbindelser nya 
målsättningar och större framgångsmöjligheter. 
Som en förberedelse har kommissionen, med beaktande av de förändringar som inträffat 
i den internationella politiken, den pågående omvandlingen i AVS-staterna, den 
europeiska utvecklingen och en kritisk analys av hittillsvarande samarbete, inlett en bred 
allmän debatt grundad på en grönbok2. 
Denna debatt har ägt rum såväl på kommissionens initiativ - kommissionen har 
arrangerat samrådsforum i varje medlemsstat och i vart och ett av de tre stora AVS-
områdena3 - som vid seminarier och konferenser som organiserats på initiativ av icke­
statliga organisationer, den privata sektorn, fackföreningar och utredningscentra 
utvecklingsfrågor. Många skriftliga bidrag har också förekommit i debatten. 
Europaparlamentet och Ekonomiska och sociala kommittén har uttalat sig om de stora 
frågor som tagits upp i grönboken4. AVS-staterna har å sin sida inlett samrådsprogram på 
nationell och regional nivå i syfte att stegvis bestämma sina ståndpunkter. 
Debatten har varit intensiv, ibland häftig och ofta av avgörande betydelse för 
uppfattningen av parternas begränsningar, de utmaningar som finns och de strategiska 
valmöjligheter som måste övervägas. Debatten utgör en viktig vändpunkt mellan 
tjugofem års samarbete och skapandet av en ny förbindelse som är anpassad till 
förändringarna i världen. 
Detta dokument innehåller, med beaktande av denna debatt, förslag till allmänna 
politiska riktlinjer för de framtida förbindelserna mellan Europeiska unionen och AVS-
länderna. Dokumentet kommer att följas av ett förslag till förhandlingsmandat som 
återspeglar dessa riktlinjer, eventuellt anpassade med hänsyn till ståndpunkter som 
uttryckts i rådet, i Europaparlamentet eller i andra institutioner vad gäller riktlinjerna för 
förhandlingarna. 
1 Artikel 366 i fjärde reviderade Lomékonventionen. 
2 KOM(96)570 slutlig av den 20 november 1996 "Grönbok om förbindelserna mellan Europeiska 
unionen och AVS-länderna inför 2000-talet. Utmaningar och valmöjligheter inför ett nytt 
partnerskap". 
3 I bilagan finns en förteckning över de samrådsforum som arrangerats på kommissionens initiativ. 
4 Europaparlamentets rapport om grönboken - PE 223.237. Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande 
om grönboken - CES 775/97. 
L Eï* DYNAMISK 8W1CKJN& SOM M ANPASSAD TBX BB VÄHLDSOJVlFAIfTANDE 
' " " ' '"•' ' '" " ' '" " ' ' '" " " 
I grönboken redogjorde kommissionen kort för utvecklingen av förbindelserna 
mellan Europeiska unionen och AVS-staterna. Kommissionen erinrade bland annat 
om ursprunget till gemenskapens politik avseende utvecklingssamarbete som kan 
spåras till associeringen med gemenskapen av de utomeuropeiska länderna och 
territorierna från och med 1957, om det sammanhang i vilket den första 
Lomékonventionen undertecknades 1975 samt om den gradvisa anpassning av 
konventionen som skett sedan dess. I grönboken sattes dessa förbindelser också i 
relation till utvecklingen på andra områden inom gemenskapens yttre verksamhet, 
särskilt den nya ramen för partnerskapet med tredje land i medelhavsområdet, 
förstärkningen av förbindelserna med Latinamerika samt den nya asienstrategin. I 
grönboken framhölls också att gemenskapens yttre förbindelser har en universell 
inriktning men är differentierade till sin karaktär. 
En kritisk genomgång av resultaten av det hittillsvarande samarbetet, grundad bland 
annat på utvärderingar gjorda med ledning av kriterier som överensstämmer med de 
definitioner som tillämpas av OECD: s kommitté för utvecklingsstöd (DAC)5 
påvisade Lomésystemets starka sidor liksom dess svagheter. Å ena sidan har 
gemenskapssamarbetet gjort det möjligt att uppbåda betydande ekonomiska 
resurser, till största delen på förmånsvillkor, som bidragit till att förbättra 
levnadsvillkoren i AVS-länderna. Lomékonventionen har onekligen utgjort en unik 
ram för samarbete mellan två grupper av länder, grundat på partnerskap, 
kontraktsenlighet, förutsebarhet och trygghet. Inom denna ram har också nya idéer 
kunnat utvecklas och provas. Men som allt samarbete har även Lomékonventionen 
uppvisat vissa svagheter. Partnerskapsprincipen har visat sig vara svår att 
genomföra. Förbindelserna har steg för steg kommit att domineras av mottagarnas 
beroende av stödet, av kortsiktiga behov och krav samt av akuta krissituationer. 
Mottagarländernas institutionella förutsättningar och ekonomiska och sociala politik 
har många gånger bidragit till att minska effekten av gemenskapssamarbetet. 
Unionen måste också ta sin del av ansvaret, eftersom dess procedurer har påverkat 
biståndets effekt. Effekten av handelsförmpnerna har överlag varit en besvikelse. 
Vad gäller det praktiska genomförandet av biståndet har bristande flexibilitet, de 
svårigheter som hör samman med systemet för samfälld förvaltning samt den 
närmast automatiska tilldelningen av en stor del av resurserna påverkat 
effektiviteten negativt. 
Den vittomfattande debatt som följde på offentliggörandet av grönboken har 
bekräftat de främsta utgångspunkterna för analysen: 
- Betydelsen av de världsomfattande förändringar som påverkar förbindelserna 
mellan EU och AVS-länderna, det vill säga de möjligheter men också de risker 
som följer med handels- och finanssystemens globalisering, den tekniska 
revolutionen och inträdet i infortmationssamhället, de geopolitiska omvälvningar 
som är förknippade med östblockets upplösning och principerna för en hållbar 
utveckling med hänsyn till kommande generationer. 
DACVOECD "Principer för ett effektivt bistånd". 
- Den utveckling av unionens ställning i världen som är följden av en fördjupad 
integrationsprocess och av utsikterna för en utvidgning utan motstycke. 
- Nödvändigheten av att i grund reformera konventionen för att anpassa den till 
tidens krav och, särskilt, för att på bättre sätt kunna hjälpa AVS-länderna att höja 
befolkningarnas levnadsnivå och att ta del av det internationella utbytet. 
- De dynamiska förändringar som äger rum i AVS-länderna. Stora svårigheter är 
förknippade med den ekonomiska och politiska instabiliteten. De stora 
möjligheterna och tecknen på uppkomsten av ett "nytt Afrika" gör sig dock allt 
tydligare gällande. I många länder har demokratiseringsprocesser inletts och 
dessa processer måste fördjupas och göras bestående. De ekonomiska reformerna 
börjar ge lovande om än svaga resultat. Förändringarna i Sydafrika, strävandena 
mot regional integration i Västafrika, Australafrika och Östafrika och öppenheten 
gentemot andra parter bidrar, allt sammantaget, till att förändra Afrika. I den 
västindiska regionen leder en fördjupning av förbindelserna med grannländerna 
till nya perspektiv och denna region betraktar numera sina framtida förbindelser 
med Europeiska unionen som en oumbärlig diversifiering av sina yttre 
förbindelser. De små öekonomierna i Stillla havet som är belägna långt från sina 
närmaste grannar önskar upprätthålla en meningsfull förbindelse med Europa. 
Debatten med anledning av grönboken har i sig utgjort ett steg i förnyandet av 
förbindelserna mellan EU och AVS-länderna. Av debatten har särskilt framgått att 
det på båda sidor finns en stark önskan att förstärka partnerskapet. Nytt är att denna 
avsikt delas av många: av de icke-statliga utvecklingsorganisationerna, som alltid 
varit starkt engagerade, men också av organisationer som företräder den privata 
sektorn, fackföreningar, regionala förvaltningar, ungdomsföreningar och 
universitetsvärlden som alla klart har uttryckt att de är angelägna om ett nytt 
samarbete mellan EU och AVS-staterna och att de önskar kunna delta i detta 
samarbete på fältet och även vara delaktiga vid fastställandet av de politiska 
prioriteringerna. 
Som framhålls i Europaparlementets rapport kan det redan nu hävdas att debatten 
om Lomésystemets framtid char bidragit till att ändra innehållet i detta avtal genom 
att på olika håll framkalla ny motivation och genom att belysa de väsentliga 
frågorna i politiken för utveckling och utvecklingsbistånd som ofta överskuggas av 
dagsfrågorna och de akuta behoven. 
" •' x-' 
2.1 Motivation, EU:s ansvar och gemensamma intressen 
Det åligger unionen, som är världens största handelspartner, den främste 
tillhandahållaren av utvecklingsbistånd, en stabiliserande faktor och det främsta 
exemplet på regional integration, att utveckla en ansvarskännande strategi i 
förhållande till utvecklingsländerna och särskilt i förhållande till dem som är mest 
utsatta för fattigdom och marginalisering. I Agenda 20006 har kommissionen bland 
annat framhållit att det europeiska projektet kan förbli trovärdigt endast om det kan 
tillfredsställa medborgarnas allt större krav på enhet, ökad effektivitet vid skapandet 
och upprätthållandet av freden samt stabilitet och välstånd i Europa och i världen. 
Utvecklingssamarbetet utgör ett viktigt inslag i detta sammanhang. 
Europeiska unionen har ett väsentligt ansvar när det gäller att sörja för att 
medlemsstaternas respektive gemenskapens politik för utvecklingssamarbete 
kompletterar varandra, att förbättra samordningen på de olika nivåer som rådet 
angivit (på det politiska planet, vid det praktiska genomförandet samt i 
internationella sammanhang) genom att anta en övergripande gemensam strategi 
gentemot AVS-länderna samt att sörja för att unionens politik (rörande handel, 
fiske, jordbruk m.m.) är konsekvent, särkilt i förhållande till 
utvecklingsmålsättningarna. Den nya policyn för samarbete mellan EU och AVS-
länderna måste bygga på en tydlig politisk ambition avseende dessa tre principer. 
Den postkoloniala perioden är förbi och det är nu fråga om att frigöra sig från det 
tänkande som bygger på det traditionella givare-mottagare-tänkandet. EU och AVS-
länderna har gemensamma intressen att tillvarata. I detta sammanhang bör 
förhållandet mellan EU och AVS-länderna 
- utgöra ett väsentligt inslag i freds- och stabilitetspolitiken genom att bidra till att 
angripa de underliggande orsakerna till våldsamma konflikter, 
- i samordning med andra givare bidra till att de målsättningar för en hållbar 
utveckling som faststlagits på det internationella planet förverkligas, särskilt vad 
beträffar kampen mot fattigdomen. Partnerskapet mellan EU och AVS-länderna 
kommer att utgöra ramen för ett av unionens viktigaste bidrag till det 
internationella samfundets ansträngningar att uppnå målsättningarna för den 
mänskliga utvecklingen, särskilt inom ramen för den strategi som antagits av 
OECD: s kommitté för utvecklingsbistånd7, 
- främja en utvecklingsmodell som innebär respekt för de mänskliga rättigheterna 
samt sociala framsteg, 
- bidra till en bättre hantering av internationella risker och av det ömsesidiga 
beroendet vad gäller miljö, bekämpningen av narkotikahandel och annan illegal 
handel, smuggling, migration, hälsa m.m. Det ligger i EU: s och AVS-ländernas 
intresse att utnyttja det faktum att deras förbindelse sträcker sig över flera 
kontineneter för att fördjupa samarbetet, särskilt på sådana områden där det 
internationella samarbetet gör endast långsamma framsteg, samt 
- främja den ekonomiska utvecklingen på ett sätt som ligger i parternas 
gemensamma intresse. Afrikas senaste framsteg avseende när det gäller den 
ekonomiska förvaltningen har lett till att tillväxtprognoserna på medellång sikt 
korrigerats uppåt och kontinenten kan uppenbarligen bli en viktig partner. 
6 KOM(97)2000 av den 15 juji 1997 "Agenda 2000 - En förstärkt och utvidgad union"" 
7 "Samarbetets betydelse för utvecklingen inför 2000-talet", OECD/DAC, maj 1996. 
10 
Unionen har alltså, utöver negativa inbördes beroendeförhållanden och de 
omedelbara risker som underutvecklingen medför för industriländerna (våldsamma 
konflikter, migrationstryck, tilltagande extremism, narkotika, farsoter, AIDS m.m.) 
välgrundade anledningar att fortsätta samarbetet med AVS-länderna och att anpassa 
detta till en radikalt förändrad situation. För att lyckas med detta måste unionen 
tillsammans med sina samtalspartner definiera villkoren för ett nvtt ömsesidigt 
engagemang av i grunden politisk natur. 
2.2 Unionens förslag8 
Unionen kommer att erbjuda AVS-länderna ett varaktigt engagemang grundat på 
partnerskap. Detta nya partnerskap som bygger på "ownership"-principen kommer 
att kännetecknas av följande: 
- En stark politisk dimension och en fördjupad dialog. 
- Hjälp att skapa ett politiskt klimat som främjar lika möjligheter för medborgarna, 
en legitim och effektiv förvaltning av offentliga angelägenheter och 
tvistlösningsmekanismer som gör det möjligt att lösa intressekonflikter på ett 
fredligt sätt och att i första hand bygga på dialog och delaktighet i det civila 
samället. 
- Hjälp vid genomförandet av reformer och ekonomiskt och tekniskt stöd till sund 
och ansvarsfull politik. 
- Ett konsekvent beaktande av den institutionella dimensionen och av 
målsättningen att utveckla de offentliga (inbegripet de lokala myndigheterna) 
och enskilda aktörernas förmåga att utarbeta, analysera och genomföra 
utvecklingsstrategier och att allmänt organisera det civila samhället. 
- En förstärkning av samarbetets sociala dimension. 
- En ny strategi för utveckling av den privata sektorn. 
- Integrering av miljöaspekterna på alla nivåer i samarbetet. 
- Förstärkt ekonomiskt samarbete i det gemensamma intresset, grundat på en 
målsättning om integrering i världsekonomin varvid samarbetet utsträcks till att 
omfatta en rad områden med anknytning till handel. 
- En breddning av samarbetet allt efter de nya möjligheter som gör sig gällande, 
särskilt beträffande vetenskaplig och teknisk forskning, informationssamhället 
m.m. 
- Ett partnerskap med bredare deltagande, vari även ingår samråd med ekonomiska 
och sociala parter. 
8 Även om det i detta dokument i allmänhet hänvisas till unionen är det sjävfallet gemenskapen och 
medlemsstaterna som är de avtalsslutande parterna. 
11 
- Principen om ett regionaliserat samarbete inom ramen för ett övergripande avtal 
med AVS-staterna. 
- Beaktande av sårbarhetsfaktorer, i synnerhet för de små ö-staterna. 
- En differentiering av villkor och prioriteringar vid samarbetet så att detta kan 
anpassas till samarbetspartnerns utvecklingsnivå, behov och långsiktiga 
utvecklingsstrategi. Detta kommer bland annat att ta sig uttryck i en större 
koncentration av gemenskapens insatser. Unionen skall med andra ord inte göra 
allt överallt utan i stället utvidga de möjliga samarbetsområdena och samtidigt 
koncentrera sina insatser avseende ett visst land eller en viss region till vissa 
prioriterade områden. Hur resurserna förvaltas kommer vidare att bero på hur 
partnerlandets kapacitet utvecklas. 
- Strävan efter större effektivitet, en enklare konvention och bättre tillträde för nya 
aktörer i samarbetet. 
Av sina partner förväntar sig EU att de skall förbinda sig att fortsätta med eller 
inleda trovärdiga reformer och en "god förvaltning" ("good governance") i politiskt, 
ekonomiskt, socialt och miljömässigt hänseende. Detta krav på ett nytt "kontrakt" 
innebär dels ökad selektivitet vid förvaltningen av biståndet men även större 
utrymme för dialog innan det ställs eventuella villkor för stödet. 
2.3 Centrala frågor i de kommande förhandlingarna 
För unionen är det främst fråga om att ge förbindelserna med AVS-länderna en ny 
plats i unionens yttre verksamhet och att försäkra sig om samstämmighet mellan 
den politiska, kommersiella och utvecklingspolitiska verksamheten liksom med den 
interna politiken. 
För alla berörda parter gäller för dessa förhandlingar främst att genomföra de 
nödvändiga förändringarna i ett framåtsyftande perspektiv. Förhandlingarna bör 
leda till ett avtal som är tillräckligt nyskapande utan att för den skull helt överge det 
som hittills varit. 
Det nya partnerskapet med AVS-länderna bör markera övergången från ett 
historiskt betingat sammanhang till en situation med strategiska 
framtidsmöjligheter. Detta bör föranleda unionen att ge ett förhandlingsbud som i 
politiskt hänseende innebär en fördjupning av partnerskapet i dess olika aspekter 
och i geografiskt hänseende ges såväl global som regional dimension. 
& ÄTT WtäSLWA PARTNERSKAPET MEI^AN MJ OCH AVS-STABERNA ft£E3* 
ÎMTONEîSîSPôLrrïK 
3.1 Större resurser för konfliktförebyggande verksamhet och ökad 
effektivitet i utvecklingssamarbetet 
Samarbetet mellan EU och AVS-staterna betraktades i början som neutralt i 
förhållande till det politiska klimatet i AVS-staterna men uppfattas i dag som en 
förbindelse med en tydlig politisk dimension, något som helt och fullt måste 
återspeglas i det framtida partnerskapet. Gemenskapsåtgärdernas särprägel ligger i 
12 
allt högre grad i det sätt på vilket dess tre aspekter kompletterar varandra: den 
politiska aspekten, det ekonomiska partnerskapet och en ambitiös insats för social 
utveckling. 
Den politiska dialogen måste fördjupas av två grundläggande skäl: 
• Utvecklingssamarbetet skall bidra till förverkligandet av målsättningarna för den 
gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (artikel J 1 i Fördraget om 
upprättandet av Europeiska unionen), och särskilt till att bevara freden och stärka 
den internationella säkerheten, genom att angripa orsakerna till de två 
konfliktkällorna fattigdom och ojämlikhet och genom att bidra till den sociala 
sammanhållningen och bekämpa marginaliseringen. 
I detta sammanhang blir det särskilt viktigt att ge större prioritet åt att förebygga 
konflikter och att konsolidera freden. De riktlinjer som EU nyligen antagit 
beträffande förebyggande av konflikter i Afrika9 syftar bland annat till att stödja 
utvecklingen av de afrikanska organisationernas handlingsförmåga (OUA och 
organisationer på lägre geografisk nivå). Enligt dessa riktlinjer bör alla 
tillgängliga medel användas på ett samordnat och konsekvent sätt. Detta gäller 
särskilt utvecklingssamarbetet och stödet till insatser för att främja de mänskliga 
rättigheterna, demokratin, rättsstaten och en god förvaltning av de offentliga 
angelägenheterna. Utvecklingssamarbetet bör dock förbli tillräckligt självständigt 
för att långsiktiga målsättningar skall kunna följas. Alltför frekventa ändringar av 
tempot i utvecklingssamarbetet innebär en fara för dess effektivitet och det är 
därför viktigt att beakta huruvida eventuella politiskt instabila lägen som 
föranleder en reaktion i utvecklingssamarbetet är tillfälliga eller varaktiga. 
Unionens konfliktförebyggande verksamhet kommer dessutom att gynnas av de 
nya bestämmelserna i fördraget, och då särskilt av upprättandet av en analys- och 
prognosenhet som skall förvarna rådet då krissituationer är på väg att uppstå 
samt av det förstärkta samarbetet med Västeuropeiska unionen beträffande bland 
annat förebyggande och hantering av kriser. 
Det behövs också särskilda samarbetsåtgärder för att förbättra säkerhetsklimatet 
på såväl global som regional nivå. Med ledning av de första erfarenheter som 
vunnits skulle dessa åtgärder kunna röra icke-spridning av kärnvapen, 
rustningskontroll, kampen mot den illegala vapenhandeln och truppminor. 
• En fördjupad politisk dialog skall även göra det möjligt att göra 
samarbetsåtgärderna mer effektiva. Inget utifrån kommande bistånd kan få någon 
verkligt positiv effekt, vare sig vad gäller utvecklingen av människornas 
levnadsvillkor eller ekonomisk dynamik, om de berörda regeringarna saknar den 
politiska viljan. 
Nödvändigheten av att stärka sambandet mellan sociala och ekonomiska åtgärder 
och politiska åtgärder framgår allt starkare av den nya utvecklingsmodell som 
9 Rådet gemensamma ståndpunkt av den 2 juni 1997 och SEC(96)332 "Europeiska unionen och frågan 
om konflikter i Afrika: Uppbyggande av fred, förebyggande av konflikter och därutöver": 
13 
steg för steg tar form i de stora internationella överläggningarna10. Denna modell 
är inte endast inriktad på att tillfredsställa de grundläggande behoven utan 
omfattar också respekten för de mänskliga rättigheterna i såväl politiskt som 
socialt och kulturellt hänseende. 
Kampen mot fattigdomen, insatserna avseende utbildning och hälsa, behovet av 
att förbättra kvinnans ställning, hänsynen till miljöaspekterna, de demografiska 
frågorna och deras följder i migrationshänseende, problemet med städernas 
utveckling utgör alla målsättningar som fordrar djupgående förändringar av de 
sociala strukturerna och av rådande maktförhållanden och kan inte angripas ur 
endast teknisk eller ekonomisk synvinkel. 
Stödet - som EU avser att stärka - till det civila samhällets strukturer är, liksom 
stödet för att utveckla kapaciteten hos företrädarna för den privata sektorn och de 
olika sociala rörelserna och stödet till öppna mekanismer för samråd och 
meningsutbyte, också delar av en stark ny politisk dimension. 
3.2 En ny politisk dialog 
Av dessa skäl kommer unionen att föreslå sina AVS-samarbetspartner att fördjupa 
den politiska dialogen och även att bredda den med hänsyn till utvecklingen. 
Följande frågeställningar kommer att tas upp, inte en och en utan på ett 
övergripande sätt med beaktande av frågorna har många beröringspunkter (det är 
inte fråga om någon på förhand given uttömmande uppräkning). 
- Respekten för de mänskliga rättigheterna och för demokratiska och rättsstatliga 
principer vilket numera utgör ett väsentligt inslag i förbindelserna mellan EU och 
AVS-länderna11. Beträffande respekten för de demokratiska principerna och de 
mänskliga rättigheterna - sedan 1995 ett väsentligt element i alla avtal som 
gemenskapen ingått med tredje land12 -, har Wienkonferensen13 framhållit att alla 
mänskliga rättigheter är universella och odelbara med hänvisning särskilt till de 
civila och politiska rättigheterna liksom till de ekonomiska, sociala och kulturella 
rättigheterna. Detta innebär bland annat att de mänskliga rättigheterna måste 
sättas i samband med politiska strävanden för sociala framsteg, tillgång till 
utbildning, större jämlikhet mellan könen, respekt för minoriteter m.m. Full 
respekt för de internationella konventionerna om humanitärt skydd och 
humanitära interventioner är en väsentlig förutsättning för att det skall finnas ett 
10 Se bland annat Agendan för utveckling (FN, juni 1997) och slutsatserna från de stora internationella 
konferenserna "The World Conferences, Developing priorities for the 21st Century", UN briefing 
papers, 1997": 
11 Artiklarna 5 och 366a i den reviderade fjärde Lomékonventionen. 
12 Den 29 maj 1995 fastställde rådet en "standardformulering" för bestämmelser om mänskliga 
rättigheter i gemenskapens avtal med tredje land, inbegripet ett system för tillfälligt upphävande som 
gör det möjligt för gemenskapen att omedelbart reagera på kränkningar av de mänskliga 
rättigheterna. 
13 Världskonferensen om mänskliga rättigheter, Wien, 1993. 
14 
utrymme för humanitära åtgärder i AVS-länderna. På detta område krävs en fast 
hållning avseende såväl principerna som deras praktiska tillämpning.. 
Respekten för de demokratiska principerna bygger inte på en bestämd modell 
som kan tillämpas överallt. Varje samhälle har rätt att med beaktande av det 
särskilda nationella sammanhanget välja sin egen väg till demokrati. Detta val 
måste emellertid präglas av den representativa demokratins grundläggande 
kännetecken: maktdelning med, framför allt, ett oberoende rättsväsende och rätt 
för medborgarna att vid regelbundet återkommande tillfällen välja eller 
underkänna sina politiska ledare liksom att fritt uttrycka sig och inhämta 
upplysningar. 
En respekterad och fungerande rättstat, varmed avses såväl rättviseaspekter som 
rättsväsendets kapacitet och tillgänglighet och möjligheterna till insyn, är en 
grundläggande förutsättning både vad gäller att nå målsättningarna för de 
mänskliga rättigheterna och den ekonomiska och sociala utvecklingen. På alla 
dessa områden måste gemenskapens samarbetspartner förbinda sig att ägna 
särskild uppmärksamhet åt kvinnornas ställning, verka för att de skall 
tillerkännas samma rättigheter och skyldigheter som männen och underlätta deras 
deltagande i politiken. 
Endast en verklig dialog som grundas på en fortlöpande analys och som anpassas 
till utvecklingen i kulturellt, socialt, ekonomiskt och lokalpolitiskt hänseende och 
kombineras med åtgärder kan leda till en strategi som är effektiv, progressiv och 
förankrad i det enskilda landet. 
En god förvaltning av de offentliga angelägenheterna, eller "good governance", 
är liksom de rättsstatliga aspekterna, av avgörande betydelse såväl för den sociala 
utvecklingen och kampen mot fattigdom som för att främja investeringar och 
utvecklingen av den privata sektorn. Med detta begrepp, som har stor betydelse i 
de internationella diskussionerna om utvecklingsbistånd, avses inom ramen för 
den reviderade fjärde Lomékonventionen att ett lands resurser (mänskliga 
resurser och naturtillgångar likväl som de inre och yttre ekonomiska och 
finansiella resurser) skall förvaltas på ett förnuftigt sätt som medger insyn och 
som syftar till ekonomisk och social utveckling. "Good governance" omfattar 
bland annat korruptionsbekämpning och gynnas av att så många som möjligt 
görs delaktiga. Det får ankomma på AVS-länderna och deras europeiska partner 
att tillsammans fastställa de principer som de avser att följa. EU kommer i detta 
sammanhang att söka ledning i kommissionens nyligen offentliggjorda 
meddelande om en unionspolitik mot korruption14 som rör såväl internationell 
korruption som korruptionen inom unionen och i de internationella initiativen på 
detta område (G7 m.m.). 
Detta bör föranleda EU att föreslå sina partner att göra en god förvaltning av 
offentliga angelägenheter till ett grundläggande element i det framtida avtalet, på 
samma sätt som de i föregående stycke nämnda tre element som redan förankrats 
i den reviderade fjärde Lomékonventionen. 
14 KOM(97)192 av den 21 maj 1997. Vad gäller utvecklingssamarbete förordar kommissionen bland 
annat tre handlingslinjer: preventiva åtgärder (bättre lagstfitningsram och effektivare offentlig 
upphandling) som integreras i utvecklingsstrategin, särskilda program för korruptionsbekämpning 
och införandertav "good governance"-klausuler i alla samarbetsavtal. 
15 
- Konfliktförebyggande och konfliktlösning. Unionen kommer att agera inom den 
lämpliga internationella eller regionala ramen i syfte att förebygga konflikter på 
ett så tidigt stadium som möjligt samt att i förekommande fall återupprätta 
freden. Frågor som kontroll och begränsning av vapenhandeln och 
bekämpningen av vapensmuggling, förbud mot truppminor, minröjning samt 
behovet av stöd för utbildning i juridiska och medborgarrättsliga frågor kommer 
också att tas upp. 
- Frågor som rör rättsväsendet och unionens inrikes ärenden (tredje pelaren) som 
invandringsproblematiken och även frågor om narkotika, gränsöverskridande 
brottlighet och människosmuggling. 
- Den sektorspolitik som stöds genom gemenskapssamarbetet, även på sådana 
områden som forskning och tekniskt nyskapande. 
- Insatserna för att minska fattigdomen. 
- ömnesområden av allmän eller regional betydelse (miljöskydd på 
världsomfattande eller regional nivå, transkontinental migration, bekämpning av 
smuggling, multilaterala förhandlingar). 
- Regionalt samarbete och integration - mycket viktiga stabiliseringsfaktorer -
såväl vad beträffar konfliktförebyggande och konfliktlösning som den 
ekonomiska och sociala utvecklingen. 
3.3 Institutionell nyordning för en mer effektiv och öppen dialog 
Den politiska dialogen blir det tredje instrumentet för och ett oundgängligt 
komplement till biståndet och det ekonomiska samarbetet. Dialogen öppnar vägen 
för att i ett positivt sammanhang uppställa villkor för samarbetet och utgör själva 
drivkraften i ett revitaliserat partnerskap som syftar till att skapa en förbindelse 
mellan ansvarstagande och jämlika partner som respekterar sina åtaganden. 
Formerna för den politiska dialogen måste vara så flexibla som möjligt och det 
yttersta målet skall vara att uppnå konkreta resultat. Det måste ges möjlighet att, 
beroende på betydelsen av de frågor som skall avhandlas, föra dialogen på 
multilateral, regional eller bilateral ram och på politisk eller teknisk nivå. På många 
områden medför effektivitetskravet att denna dialog bör äga rum vid möten på 
regional eller subregional nivå. 
I strävan efter effektivitet är det också nödvändigt att se över de partssammansatta 
intitutionerna och att, med utgångspunkt från dessa institutionernas egna förslag, ge 
dem en ny regional dimension. 
16 
4, AXT INRIKTA GEMENSKAPEN^ POUTIK #À TRJE MAL SÖM K0MHåfTK*Mdl 
vmmmAt BÂÏXBAK EKONOMISK QCH SOCIAL WYKÇKLWÛ> m&m®m& AT 
4.1 Målsättningar for samarbetet mellan EU och AVS-staterna 
Europeiska gemenskapen, medlemsstaterna och ett flertal AVS-länder har gjort 
åtaganden vid Förenta nationernas konferenser om social utveckling, miljö, 
jämställdhet mellan män och kvinnor, befolkningsfrågor och livsmedelsförsörjning. 
Dessa åtaganden utgör en ny referensram för dialogen om EU: s biståndspolitik och 
biståndsåtgärder. Särskilt toppmötena i Rio och i Köpenhamn har markerat en viktig 
vändpunkt eftersom de har möjliggjort ett integrerat synsätt där de ekonomiska, 
sociala och miljömässiga aspekter kombineras. Sambanden mellan en minskning av 
fattigdomen, kampen mot diskriminering, i första hand av kvinnor, miljöskydd och 
ansvarstagandet inför kommande generationer har tydliggjorts. Vidare har det 
erkänts hur viktigt det är med avgörande framsteg beträffande primär utbildning, 
grundläggande hälsovård och tillgång till andra bastjänster. Den utvecklingsagenda 
som Förenta nationerna nyligen antagit15 återspeglar denna inriktning på en 
förbättring av levnadsförhållandena och ger den också en grundläggande politisk 
dimension. Bakom det hela ligger principen att de berörda länderna har det primära 
ansvaret för sin egen utveckling. 
AVS-staternas specifika problem och möjligheter inför de världsomfattande 
ekonomiska förändringarna framhäver nödvändigheten av att förbättra det 
ekonomiska klimatet för dessa länder och åstadkomma gynnsammare villkor för 
utvecklingen av den privata sektorn. Betydelsen av den informella sektorn eller 
"folkliga ekonomin", dess förmåga att generera inkomster och arbetstillfällen och 
kapacitet för socialt och eknomiskt nyskapande motiverar ett särskilt stöd med 
målsättningen att åstadkomma en varaktig förbättring av livs- och arbetsvillkoren. 
Många länder är i hög grad beroende av naturtillgångar, inte minst i 
jordbrukssammanhang, vilket, jämte det instabila klimatet, också gör det angeläget 
att ge miljöfrågorna tillräcklig prioritet. Ett mer systematiskt stöd till 
kapacitetsutveckling, inte minst vad avser vetenskap och teknik, är också viktigt. 
Med hänsyn även till de allmänna mål för gemenskapens politik för 
utvecklingssamarbete som uppställs i Fördraget om upprättandet av Europeiska 
unionen16, de nya prioriteringar som under senare år fastställts av rådet17 och de 
kvantitativa och kvalitativa målsättningar som formulerats av de främsta 
15 Agenda for Development, UN General Assembly, June 1997. 
16 Artikel 130 U: en varaktig ekonomisk och social utveckling i utvecklingsländerna, särskilt i de mest 
missgynnade bland dessa, en harmonisk och successiv integration av utvecklingsländerna i 
världsekonomin, kampen mot fattigdomen i utvecklingsländerna. 
17 Slutsatser och resolutioner om social och mänsklig utveckling och jänställdhet mellan könen 
(november 1995), prioiteringar beträffande hälsa, utbildning och fortbildning, tryggad 
livsmedelsförsörjning och kamp mot fattigdomen (december 1995), stöd till strukturella 
omställningar, sambandet mellan katastrofbistånd, rehabilitering och utveckling. 
17 
bidragsgivarna inom OECD18 kommer EU att föreslå sina partner att särskilt 
prioritera kampen mot fattigdomen genom att förstärka samarbetets sociala 
dimension och samtidigt lägga tyngdpunkten på de faktorer som gynnar tillväxt, 
konkurrensförmåga och sysselsättning. 
Det ankommer på staterna och de berörda befolkningarna att välja 
utvecklingspolitik. Utvecklingssatsningarna blir samtidigt i allt högre grad beroende 
av varandra. Det gemensamma intresset och ömsesidigheten kommer därför att i 
såväl ekonomiskt som socialt och miljömässigt hänseende vara drivkrafter för ett 
fördjupat samarbete. Förbättringen av livs- och arbetsförhållandena i 
utvecklingsländerna tillmäts nu högre prioritet när det gäller unionens yttre 
verksamhet. För unionen är det inte fråga om att exportera sin modell men att dela 
med sig av sina erfarenheter. Inför yttre och inre förändringar ställs EU självt inför 
nödvändigheten att anpassa sig för att ha kvar möjligheten att välja viss social 
kvalitet, försvara sin syn på den sociala modellen och förena principen om 
konkurrens som en drivkraft för ekonomisk utveckling med principen om den 
solidaritet som är nödvändig för den sociala sammanhållningen. EU söker upprätta 
en ny koppling mellan det ekonomiska och det sociala, där den sociala politiken 
bidrar till den ekonomiska prestandan, sysselsättningen och konkurrenskraften. 
Av denna anledning måste de tre allmänna målsättningarna för gemenskapens 
utvecklingssamarbete komplettera varandra. Kampen mot fattigdomen, som utgör 
en väsentlig målsättning för partnerskapet med AVS-länderna, måste ingå i en 
allmän strävan mot en hållbar utveckling som omfattar ekonomisk tillväxt och ökad 
sysselsättning, eliminering av diskrimineringen av kvinnor, allmän tillgång till 
utveckling och hälsovård samt miljövård. Som framhålls i den senaste 
internationella rapporten om den mänskliga utvecklingen19 är debatten om 
sambandet mellan ekonomisk tillväxt och minskningen av fattigdomen - en fråga 
som ofta förekommit i det meningsutbyte som ägt rum kring grönboken - till viss 
del missriktad eftersom den leder uppmärksamheten från de två viktigaste frågorna, 
nämligen hur öka tillväxttakten och hur skapa en tillväxtmodell som är inriktad på 
att minska fattigdomen? 
Dessa överväganden och det samråd som ägt rum med anledning av grönboken ger 
anledning att sätta kampen mot fattigdomen i dess olika former - bristande mänsklig 
och social utveckling, bristande skydd för de naturresurser som de fattiga är 
beroende av och brist på finansiella medel - i centrum för samarbetet mellan EU 
och AVS-staterna genom ett integrerat tillvägagångssätt i vilket beaktas såväl de 
faktorer som påverkar den ekonomiska tillväxten som tillväxtens sociala effekter. 
Detta skall kombineras med upprättandet av ett politiskt klimat som gynnar 
utvecklingen av möjligheter för alla och av ett aktivt och välorganiserat civilt 
samhälle. I detta sammanhang måste det finnas möjligheter att erkänna och stödja 
respektive roll för den privata sektorn (såväl den "formella" som den "informella"), 
staten och de lokala förvaltningarna samt för olika sociala aktörer sammanslutna i 
fackföreningar, föreningar, kooperativ eller liknande. EU: s insatser bör underlätta 
18 OECD, DAC "Samarbetets betydelse för utvecklingen inför 2000-talet", maj 1996. 
19 UNDP, 1997. 
18 
utvecklingen av dessa olika aktörers kapacitet och utvecklingen av den 
institutionella ram som är nödvändig för den sociala sammanhållningen, den 
demokratiska samhällsordningen och en marknadsekonomi i vilken stort utrymme 
ges åt samförstånd. Staten skall särskilt sörja för att marknaden fungerar och ingripa 
mot eventuella brister. Slutligen kännetecknas gemenskapens verksamhet av det 
särskilda stöd som kan ges åt den regionala integrations- och samarbetsprocessen, 
som erkänns som en främjande faktor för utvecklingen och som en ofta nödvändig 
etapp för inlemmandet i världsekonomin. 
Dessa riktlinjer anger en ny strategi för samarbetet och en ny prioriteringsordning. 
Samarbetet kommer att differentieras och, med hänsyn till varje enskilt lands behov, 
möjligheter och politiska vilja, koncentreras på vissa ämnesområden bland ett stort 
spektrum av sinsemellan kompletterande samarbetsområden. Företräde kommer att 
ges åt sådana ämnesområden där unionen kan tillföra mer än andra biståndsgivare. 
En nära länk måste etableras mellan den förstärkta politiska dimensionen och 
samarbetet, och i detta sammanhang kan även konfliktförebyggande och 
nödvändigheten att angripa konflikternas underliggande orsaker komma att påverka 
åtgärdsprioriteringarna. Åtgärderna, som inte på förhand kan anges på ett 
uttömmande sätt, kommer att koncentreras kring tre prioriterade områden (tillväxt­
konkurrensförmåga-sysselsättning, den sociala och kulturella dimensionen och 
regional integration) och skall uppfylla tre huvudkrav (kapacitetsutveckling, 
beaktande av könsrollsfrågor, miljöhänsyn). 
4.2 Tre prioriterade områden för stödet 
4.2.1 Stöd till tillväxtfaktorerna och till politik ' som främjar 
konkurrenskraften och sysselsättningen 
En ökad sysselsättning och förbättrat tillträde till produktionsmedlen är av väsentlig 
betydelse för att på ett varaktigt sätt minska fattigdomen och angripa 
uteslutningsprocessen. I de åtaganden på detta område som gjordes i Köpenhamn 
fastställs högst relevanta målsättningar, ökade investeringar och utvecklingen av en 
dynamisk privat sektor, såväl inom ekonomins "formella" del som i den så kallade 
folkliga ekonomin och såväl på landsbygden som i städerna, är nödvändiga för öka 
tillväxten, bredda dess bas och öka sysselsättningen. Arbetstillfällen som hör 
samman med ökad konkurrenskraft i de berörda länderna är säkrare och varaktigare 
och medför en verklig förbättring av levnadsvillkoren. Särskilda hänsyn måste tas 
till kvinnomas ställning och möjligheter att ta del i det ekonomiska livet och 
komma i åtnjutande av tillväxtens effekter. 
I detta perspektiv måste gemenskapssamarbetet beröra flera olika områden, bland 
annat för att återupprätta förtroendet hos de ekonomiska aktörerna och underlätta 
skapandet av arbetstillfällen: 
- Stöd till genomförandet av en förutsebar och trovärdig makroekonomisk och 
kommersiell politik och sektorspolitik som skapar gynnsamma förutsättningar 
för privatinvesteringar, såväl inhemska som utländska, med uttrycklig hänsyn till 
sysselsättningsmålen. Inom denna ram kan även komma att erbjudas monetärt 
samarbete, särskilt i samband med införandet av euron. Stödet kommer också att 
avse införandet av ekonomisk och teknisk infrastruktur. 
19 
- Stöd till administrativa, institutionella och rättsliga reformer vilka medför bättre 
förutsättningar för utvecklingen av en konkurrensduglig privat sektor, stöd till en 
rättslig och social ram som främjar en successiv integrering av den "informella" 
sektorn i den offentliga ekonomin och bestämmelser som säkerställer 
miljöhänsyn. 
- Stöd till utvecklingen av finansiella system och för bättre tillträde till finansiella 
tjänster. 
- Stöd till grundandet och utvecklingen av företag, särskilt sådana som har stor 
potential att skapa arbetstillfällen och som inte har tillgång till produktionsmedel 
(teknik, finansiering m.m.) eller tillträde till marknader, särskilt små (även 
mycket små) och medelstora företag och kooperativ. Det finansiella och 
ekonomiska stöd som handhas av Europeiska investeringsbanken (EIB) och av 
Centret för industriell utveckling (CIU) kommer på dessa områden att 
komplettera kommissionens bistånd. 
- Stöd till en förbättring av de utbildnings- och fortbildningssystem som bidrar till 
ökad produktivitet inom både den formella och den informella sektorn. 
- Stöd till arbetsmarknadspolitiken och till arbetsmarknadens institutioner, särskilt 
beträffande information och utbildning, genomförande av den lagstiftning som 
tillförsäkrar arbetstagarna en lämplig skyddsnivå och grundläggande sociala 
rättigheter20, bättre hälso- och säkerhetsförhållanden på arbetsplatserna, 
tillämpning av principen om icke-diskriminering, särskilt vad gäller kvinnor, 
samt stöd för att underlätta den sociala dialogen. Detta stöd måste utformas med 
hänsyn till behovet av nödvändig flexibilitet på arbetsmarknaden. 
- Stöd till reformer och politik som underlättar tillträdet (särskilt för de mest 
utsatta grupperna) till produktionsmedlen som ägande- och nyttjanderätten till 
jord, kapital och lånemöjligheter, utbildning och fortbildning, teknik, 
information, transport- och kommunikationstjänster. 
Utom ramen för förbindelserna mellan EU och AVS-staterna behövs en ambitiösare 
internationell behandling av problemet med utlandsskulden som i hög grad avgör 
vilken framgång de mest skuldsatta länderna kommer att ha i sina ansträngningar att 
uppnå tillväxt, konkurrensförmåga och sysselsättning. 
4.2.2' Stöd till arbetsmarknads- och socialpolitik och till det kulturella 
samarbetet 
Ett annat prioriterat område i det framtida samarbetet mellan EU och AVS-länderna 
blir en höjning av kvaliteten på de sociala tjänsterna och mindre ojämlikhet i 
tillträdet till hälsovård, utbildning, vatten, bostäder och andra tjänster av 
grundläggande betydelse. EU kommer att gå tillväga dels genom att hjälpa 
partnerskapsländema att bibehålla och successivt öka de ekonomiska resurserna 
inom de stora sociala sektorerna och dels genom att stödja en anpassning av de 
20 ILO:s konventioner om föreningsrätt, rätten till kollektiva förhandlingar, förbud mot tvångsarbete, 
barnarbete samt om principen om icke-diskrminering. 
20 
sociala tjänsterna och av de sociala trygghetssystemen allt efter utvecklingen av de 
ekonomiska villkoren, de lokala behoven och efterfrågan i varje enskilt land eller 
region. Det decentraliserade samarbetet får i detta sammanhang en särskild 
betydelse och bör förstärkas. På alla dessa områden anser EU det vara av särskild 
vikt att minska klyftorna mellan män och kvinnor. Särskilt riktade aktioner, till 
förmån för till exempel de fattiga grupperna, kommer att övervägas endast om de 
politiska förhållandena inte medger ett mer övergripande stöd till sociala framsteg. 
De främsta samarbetsområdena kommer att vara följande: 
- Stöd till politiska åtgärder (generella eller sektoriella) som främjar tillgången till 
viktig basservice: primär utbildning, elementär hälsovård, vatten, bostäder i 
städerna, i samordning med medlemsstaterna och andra bidragsgivare. 
- Stöd till program för säkrad livsmedelsförsörjning och för bättre tillgång till 
livsmedel genom bibehållande av lokal produktion, samt stöd till en sund 
förvaltning av vattenresurserna. 
- Stöd till befolkningsprogram. 
- Stöd till initiativ för ömsesidig försäkringsverksamhet och upprättandet av 
fonder för social utveckling genom vilka därtill berättigade aktörer kan bli 
delaktiga i en decentraliserad förvaltning. Dessa fonder kan organiseras på 
nationell eller lokal nivå och ha till syfte att främja social befordran och eller att 
generellt främja den s.k. folkliga ekonomin. En grundläggande princip blir att 
göra partema ansvariga med ledning av uppföljnings- och bedömningskriterier. 
- Stärka deltagandet i och utvecklingen av en bred social dialog, det vill säga 
mellan samtliga parter av betydelse i det civila samhället, och även en riktad 
dialog mellan arbetsmarknadens parter. Detta stöd skall bland annat grundas på 
ILO:s konventioner om fackföreningsfriheten och om rätten till kollektiva 
förhandlingar, vilka ingår i de grundläggande sociala rättigheter som fastslogs 
vid Världstoppmötet om social utveckling och som kommissionen i alla avtalen 
med tredje land21 föreslagit skall främjas. 
- Det kulturella samarbetet i form av åtgärder som främjar erkännandet av 
kulturella identiteter och dialogen mellan kulturer och genom att denna aspekt 
beaktas i alla gemenskapens åtgärder. 
4.2.3 Regional integration 
Regional integration är ett ofta nödvändigt steg på vägen mot integration i 
världsekonomin Den medger en diversifiering av de nationella ekonomierna och 
främjar stordriftsfördelar. Allt sedan den första Lomékonventionen har 
gemenskapen givit sitt stöd åt vissa former av regionalt samarbete och har stegvis 
utvecklat sitt stöd till regional integration. Det är ett biståndsområde som är 
specifikt för gemenskapen och som ger andra länder en möjlighet att dra nytta av 
21 KOM (96)724 "Kommissionens uppföljning av världstoppmötet om social utveckling" 
21 
erfarenheterna från den europeiska integrationsprocessen och av den sakkunskap 
som gemenskapen utvecklat på vissa områden. 
EU kommer att erbjuda de AVS-partner som är inbegripna i en regional 
integrationsprocess en samarbetsstrategi som bygger på följande punkter: 
- Stöd till initiativ för regional ekonomisk integration (samordning av 
makroekonomisk politik och av investeringsprogram, liberalisering av handeln 
och tullsamarbete m.m.). 
- Stöd till initiativ till regionalt samarbete beträffande infrastrukturer - särskilt vad 
avser transporter landvägen och hamnar - och beträffande miljö, hälsovård, 
forskning m.m. 
- Uppbyggnad av de regionala organisationemas och de nationella regeringarnas 
kapacitet avseende ekonomi, sociala frågor, miljövård, inbegripet utarbetandet av 
uppföranderegler, normer m.m. 
- Hänsynstagande, under en övergångsperiod, till integrationens effekter på 
budgetresursena och betalningsbalansen vid bedömningen av behovet av 
ekonomiskt stöd. 
Stödet till regional integration kommer också att utgöra ett viktigt kriterium vad 
gäller handelspolitiken och de avtal om ekonomiskt samarbete som avses i kapitel 5. 
4.3 Tre övergripande vägledande principer 
4.3.1 Förstärkning av den institutionella dimensionen och stöd till 
utveckling av lokal kapacitet 
De institutionella aspekterna och förstärkningen av den lokala kapaciteten att 
utarbeta och verkställa lämpliga programreformer kommer att systematiskt beaktas i 
samarbetet mellan EU och AVS-länderna. Det partnerskap som EU föreslår, med en 
uttalad politiskt dimension och långsiktiga ömsesidiga förpliktelser, är en lämplig 
ram för att stödja den institutionella utvecklingen, upprätta nödvändiga mekanismer 
för den sociala dialogen, stödja organisationen av de ekonomiska och sociala 
sektorerna samt av det civila samhället i allmänhet på såväl nationell som lokal nivå 
och generellt förstärka de demokratiska strukturerna och ett aktivt deltagande i 
dessa. 
Utvecklingen av AVS-ländemas kapacitet är ett av de kriterier som kommer att vara 
avgörande vid valet av de praktiska samarbetsformerna. 
EU avser bland annat att söka bidra till följande: 
- Förbättra statens och den offentliga sektoms kapacitet. Prioritet kommer att ges 
åt reformer som hänger samman med demokratiseringen och konsolideringen av 
rättsstaten (hur rättsväsendet och den lagstiftande makten fungerar), reformer 
som syftar till att göra den offentliga sektorn mer effektiv (decentralisering av 
förvaltningen, myndigheternas och den lokala förvaltningens roll m.m.), 
övervakning av marknadsekonomin (tillämpning av handelsrätten, 
konkurrenspolitik, investeringsskydd, finanssystemets stabilitet m.m.), en god 
22 
förvaltning av de offentliga angelägenheterna (offentlig upphandling, förvaltning 
av de offentliga finanserna, m.m.) och kampen mot brottslighet och narkotika. 
Prioritet kommer också att ges till att utveckla kapaciteten att utreda och utforma 
den ekonomiska och den sociala politiken liksom strategier för en hållbar 
utveckling (som antogs som princip vid UNGASS-konferensen22) och till att 
utarbeta och verkställa en politik som gynnar forskning och investeringar i 
teknik23. Gemenskapen kommer i sitt samarbete också att främja upprättandet av 
en rättslig ram för konsumentskydd som, förutom att bidra till att stärka 
rättsstaten, kommer att bidra till att skydda konsumenternas hälsa, säkerhet och 
ekonomiska intressen och främja deras rätt till information, utbildning och att 
sluta sig samman24. 
Förstärka den privata sektorns kapacitet vad gäller mänskliga, finansiella och 
tekniska resurser till stöd för strategierna för ekonomisk diversifiering. Särskild 
prioritet kommer att ges till institutionellt stöd för representation från företagens 
sida, yrkesutbildning, ökad forskningskapacitet och utnyttjandet av 
informationsteknik (bättre telekommunikationstjänster, utveckling av nya tjänster 
och nya tillämpningar) som kan bidra till ökad tillgång till utbildning, till att 
utveckla forskningsnätverken, höja produktivitetsnivån och öka 
konkurrenskraften25. 
Stödja organisationen av det civila samhället och stärka de befintliga sociala 
aktörerna. Inom samarbetets ram kan stöd ges till sammanslutningar mellan 
dessa aktörer utan att inkräkta på deras egen utveckling av nya metoder för 
representation och förhållande till statsmakten. Stöd kan även ges till utbyte av 
erfarenheter mellan utvecklingsländer och på regional nivå. Förutom föreningar 
för mänskliga rättigheter berörs fackförbund, konsumentföreningar (som bidrar 
till större förståelse för behovet av hygien i livsmedelshanteringen, användning 
av läkemedel, hushållsekonomi, hälsofrågor och en hållbar konsumtion), och 
sammanslutningar för olika yrkeskategorier, producenter, kvinnor, ungdomar, 
organisationer till försvar för barns rättigheter och miljöorganisationer. 
Använda den lokala sakkunskapen och uppvärdera denna särskilt inom ramen för 
de nätverk som förenar EU och AVS-staterna. 
22 Juni 1997 
23 I enlighet med de riktlinjer som nyligen redovisats av kommissionen i meddelandet "Vetenskaplig och 
teknisk forskning: en strategisk byggsten i samarbetet mellan Europeiska unionen och 
utvecklingsländerna" - KOM(97) 174 slutlig av den 25 april 1997. 
241 enlighet med kommissionens slutsatser i dess meddelande av den 31.10.1995 - KOM(95)519. 
25 Se även kommissionens förslag i "Informationssamhället och utvecklingen - Europeiska unionens 
roll", KOM (97) 351 av den 15 juli 1997. 
23 
4.3.2 Ett ansvarsfullt förhållningssätt inför könsrollsfrågorna; minska 
ojämlikheterna mellan män och kvinnor 
Ojämlikheten mellan män och kvinnor påverkar ekonomin från lägsta mikro­
ekonomiska nivå till makroekonomisk nivå. Denna ojämlikhet framgår för övrigt 
tydligt i alla analyser av fattigdomen. Allmänt kan konstateras att mannens och 
kvinnans respektive roller i förvaltningen av de mänskliga och naturliga resurserna 
inte i tillräcklig grad beaktas i utvecklingspolitiken. 
Undanröjandet av ojämlikheterna mellan män och kvinnor måste bli ett uttalat mål 
för en utveckling som ställer människan i centrum. För unionen utgör denna aspekt 
en integrerad del av utvecklingsprocessen som måste beaktas såväl av sociala 
rättviseskäl som med hänsyn till de ekonomiska målsättningarna och en effektiv 
utvecklings- och samarbetspolitik. 
På grundval av de åtaganden som gjorts inom unionen26 och på internationell nivå27 
måste det framtida samarbetet mellan EU och AVS-statema ske med iakttagande av 
de principer som syftar till att könsrollsfrågorna skall integreras i samtliga 
stödåtgärder, de må vara makroekonomiska, sektoriella eller rena biståndsprojekt. 
Kvinnomas situation skall av denna anledning särskilt uppmärksammas vid alla 
åtgärder från EU:s sida, särskilt vad gäller stöd för sysselsättnings- eller 
socialpolitiska program. 
Detta tillvägagångssätt, som går ut på att systematiskt infoga detta slags frågor 
("rnainstreaming"), utesluter för den skull inte åtgärder till förmån för kvinnor på 
områden där sådana åtgärder kan bidra till att minska särskilt betydande 
ojämlikheter mellan män och kvinnor. Unionen kommer att prioritera minskningen 
av ojämlikheter beträffande tillgången till grundläggande tjänster, särskilt vad gäller 
utbildning och hälsovård, iakttagandet av rättigheter som rör sexualiteten och 
fortplantningen samt minskningen av ojämlikheterna vad gäller tillgång till de 
ekonomiska resurserna och arbetsmarknaden. Könsrollsfrågorna kommer också att 
särskilt beaktas vid akuta ingripanden och i de rehabiliterings- och 
utvecklingsåtgärder som följer på dessa akuta insatser. 
4.3.3 Integrera principerna om bevarandet av naturtillgångarna och 
miljön 
Världstoppmötet utgjorde en viktig etapp i det internationella meningsutbytet i 
miljöfrågor och utgjorde en uppmaning till attitydförändringar och till ett integrerat 
synsätt vad gäller utvecklingens ekonomiska, miljömässiga och sociala aspekter. I 
enlighet med sina åtaganden strävar EU mot att utveckla principer och nya metoder 
som främjar en utveckling som är ekonomiskt, socialt och miljömässigt hållbar. 
26 KOM(95)423 av den 18 september 1995 om integrering av könsrollsfrågor i utvecklingssamarbete, 
och rådets resolution (december 1995). 
27 Fjärde världskvinnokonferensen (Peking, september 1995) och Världstoppmötet om social utveckling 
(Köpenhamn, mars 1995). 
24 
Dessa principer och metoder måste integreras i alla samarbets- och 
utvecklingsområden såväl vid planering som genomförande och utvärdering, varvid 
följande aspekter särskilt bör beaktas: 
- En utveckling av resurserna och metoderna för miljöbedömningar. 
- Sambanden mellan kampen mot fattigdomen och miljöproblemen, inbegripet 
skatteinstrumentens omfördelande verkan. 
- Stegvis internalisering av miljökostnaderna inom ramen för stödet till 
ekonomiska reformer, med beaktande av sociala effekter och miljöeffekter. 
- Upprättandet av partnerskap mellan den privata och den offentliga sektorn, 
särskilt för överförandet av miljövänlig teknik. 
- Särskilda aktioner kan också prioriteras på vissa områden, företrädesvis 
vattenförsörjning, effektiv energiförbrukning, kampen mot ökenutbredningen, 
stadsplanering, ett hållbart skogsbruk, bevarande och hållbar förvaltning av den 
biologiska mångfalden och fiskebeståndet. 
Vidare kommer särskild hänsyn att ges åt små ö-stater som är utsatta för de risker 
som kan följa med klimatförändringen. 
Handelssamarbetet mellan EU och AVS-ländema har inte helt nått sina mål. AVS-
ländemas handelsresultat har i allmänhet inte motsvarat förväntningarna och 
gemenskapens ekonomiska aktörer visar fortfarande litet intresse för dessa länder. Det 
finns många orsaker till detta och bristema i Lomékonventionens handelsordning är 
säkerligen inte den viktigaste orsaken. En analys av situationen visar dock att 
handelssamarbetet mellan EU och AVS-ländema inte har uttömt alla sina möjligheter 
och att en mer dynamisk strategi än den som hittills använts som förstärker det 
ekonomiska partnerskapet mellan EU och AVS-länderna, skulle göra det möjligt för 
båda parterna att dra bättre nytta av sina särskilda förbindelser. 
5.1 Mer ambitiösa ekonomiska och kommersiella mål 
En förstärkning av det ekonomiska partnerskapet mellan EU och AVS-länderna kan bara 
ske om den traditionella handelsstrategin som kännetecknas av förbindelser som grundar 
sig på en ensidig förmånsordning, gradvis ersätts av en mer balanserad strategi som 
kännetecknas av ett verkligt partnerskap i vilket de båda partemas ömsesidiga intressen 
beaktas. 
En sådan strategi grundar sig på ambitiösa mål som för EU: s vidkommande innefattar 
följande: 
- Stimulera och stödja en gradvis och harmonisk integrering av AVS-ländema i 
världsekonomin. Detta gäller både utvecklingen av deras handelskapacitet och deras 
förmåga att locka till sig både inhemska och utländska privata investeringar. 
25 
- Skapa en ny dynamik för handeln och förstärka den europeiska närvaron i AVS-
länderna genom att göra det möjligt för EU:s ekonomiska aktörer att utnyttja AVS-
ländernas komparativa fördelar. 
- Uppmana AVS-ländema att samarbeta med EU i internationella förhandlingar om 
ekonomi och handel. 
Genomförandet av dessa mål beror på det framtida partnerskapets förmåga att 
- förstärka den regionala integrationsprocessen som är ett steg mot en integration i 
världsekonomin. Unionens förslag bör beakta den integrationsvilja som i olika grad finns 
bland länder i Afrika södrer om Sahara, Västindien och Stillahavsområdet och 
utvecklingen av denna process. Detta innebär nödvändigtvis ett dynamiskt inslag i det 
framtida ekonomiska partnerskapet som gradvis bör genomföras, 
- förbättra AVS-ländemas förmåga att behandla andra områden med anknytning till 
handeln. Dessa områden, som avser respekten för tekniska normer och normer för hälsa 
och säkerhet, respekten för de grundläggande sociala rättigheterna, miljöåtgärder, 
investeringsskydd, skyddet av immateriell äganderätt, tjänstehandel, konkurrenspolitik, 
konsumentpolitik och tillträde till offentlig upphandling, kommer att få alltmer 
avgörande betydelse i de internationella handelsförbindelserna. Ett närmare samarbete 
inom dessa områden bör således säkerställas, 
- stabilisera AVS-ländemas handels- och investeringspolitik, och förbättra dennas 
förutsebarhet och trovärdighet bland de ekonomiska aktörerna och de potentiella 
investerarna. Det framtida ekonomiska partnerskapet bör ge AVS-ländema möjlighet att 
stödja sina reformer på en i ekonomiskt avseende stark och pålitlig partner, förbättra 
öppenheten och trovärdigheten vad gäller dessa reformer samt i samband med 
genomförandet säkerställa enhetlighet mellan deras handelspolitik och ekonomiska 
politik. Partnerskapet bör göra det möjligt att i högre grad än tidigare få de ekonomiska 
aktörerna att intressera sig för AVS-ländema, och vidare underlätta inhemska och 
utländska investeringar, kunskaps- och teknologiöverföring för att medverka till att 
AVS-ländemas konkurrenskraft ökas och att deras gradvisa och harmoniska integrering i 
världsekonomin därigenom underlättas. 
5.2 Stöd till regional integration 
EU bör fullfölja sitt slutliga mål att sluta ekonomiska partnerskapsavtal med var och en 
av de tre AVS-regionema, dvs. Afrika, Västindien och Stillahavsområdet, samtidigt som 
AVS-ländemas politiska vilja till regional integration beaktas. 
Genomförandet av detta mål kan bara ske gradvis och börja med att ekonomiska avtal 
förhandlas fram med de regionala undergrupper som för närvarande är inbegripna i en 
integrationsprocess, samt i ett begränsat antal fall med enskilda länder som inte ingår i 
någon regional grupp under förutsättning att de uppfyller villkoren vad gäller storlek, 
utvecklingsnivå och förvaltningskapacitet. 
De olika områden som avses är Västafrika, Centralafrika, södra Afrika, Östafrika, 
Västindien och Stillahavsområdet. Valet av de regionala strukturer med vilka EU skulle 
kunna inleda förhandlingar ankommer givetvis på AVS-ländema själva. 
26 
Framstegen med den regionala integrationsprocessen kommer dock att vara avgörande 
för fastställandet av tidsplanen för förhandlingarna, huvudsakligen beroende på den 
interna liberaliseringen i dessa integrationsområden och eventuellt på införandet av en 
gemensam handelspolitik. Mot bakgrund av den nuvarande regionala integrationen skulle 
EU: s förhandlingsparter under alla omständigheter kunna vara sammanslutningar såsom 
Västafrikanska ekonomiska och monetära unionen (Union Economique et Monétaire 
Ouestafricaine - UEMOA), Centralafrikanska ekonomiska tullunionen (Union Douanière 
et Economique de l'Afrique Centrale - UDEAC), Södra Afrikas utvecklingsgemenskap 
(Southern African Development Community - S ADC), Östafrikanska gemenskapen (East 
African Community - EAC) och Karibiska gemenskapen (Caribbean Common Market -
CARICOM). I Stillahavsområdet medger de pågående initiativen (South Pacific Forum) 
i nuvarande skede inte att en regional partner fastställs men samarbetsmöjligheter skulle 
kunna utforskas. 
5.3 Anpassning av strategin till de minst utvecklade ländernas situation 
I strävandena att fördjupa det ekonomiska partnerskapet måste varje partners 
utvecklingsnivå, begränsningar och kapacitet beaktas. 
Detta innebär att EU bör upprätthålla det nuvarande systemet i sina förbindelser med de 
minst utvecklade länderna och i görligaste mån utvidga det. Vad gäller de andra 
områdena med anknytning till handeln bör EU inte kräva åtaganden från de här 
ländemas sida som går utöver deras ekonomiska och institutic nella kapacitet. Denna 
nödvändiga differentiering mellan minst utvecklade länder och andra utvecklingsländer 
bör dock inte ske på bekostnad av den pågående regionala integrationsprocessen. Många 
mindre utvecklade AVS-länder är nämligen medlemmar i en tullunion eller ett 
frihandelsområde med vilka det vore önskvärt att sluta ekonomiska samarbetsavtal som 
innehåller viss ömsesidighet. Deltagandet i ett förstärkt ekonomiskt samarbetsområde 
med Europeiska unionen borde ha större betydelse än eventuella övergångskostnader för 
liberaliseringen. Ömsesidigheten innebär dock större anpassningsansträngningar för de 
minst utvecklade länderna vilket bör beaktas vid uppskattningen av dessa länders behov 
och leda till ett extra stöd i form av kompletterande åtgärder (övergångsstöd, 
makroekonomiskt stöd, sektorsstöd, etc). 
5.4 Differentierade avtal 
Förstärkningen av det ekonomiska partnerskapet innebär alltså att flera avtal måste 
förhandlas fram; ett globalt avtal mellan EU och AVS-länderna och flera avtal mellan 
EU och regionala undergrupper där olika grader av ömsesidighet och lämpliga tidsplaner 
fastställs i den del i avtalet som rör handelsfrågor. 
Sådana förhandlingar skulle vara svåra att genomföra under Lomékonventionens 
giltighetsperiod. Dessutom måste man inse att förstärkningen av det ekonomiska 
partnerskapet skulle medföra en gradvis förändring av AVS-ländemas rättigheter och 
skyldigheter. Det vore därför lämpligt att planera för förhandlingar i flera etapper. 
I en första etapp (1998-2000) förhandlas ett ramavtal eller ett globalt avtal fram. I en 
andra etapp förhandlas regionala avtal fram. Utifrån både partnernas och unionens 
intressen skulle dessa regionala avtal kunna slutas, med förbehåll för punkt 5.5 nedan, 
antingen i form av ekonomiska samarbetsavtal (inte helt ömsesidiga) eller ekonomiska 
partnerskapsavtal (ömsesidiga, innefattande frihandelsområden). Denna andra 
27 
förhandlingsetapp bör inte pågå längre än tre år räknat från den tidpunkt då denna 
konvention upphör att gälla (2000-2003). 
Dessa avtal skulle kunna vara uppbyggda på följande sätt: 
- Ett globalt avtal enligt vilket de båda partema förbinder sig att gradvis förstärka det 
ekonomiska partnerskapet. I detta avtal fastställs det slutliga målet som är att 
ekonomiska partnerskapsavtal skall upprättas med var och en av de tre AVS-områdena. I 
avtalet fastställs de regionala undergrupper och de enskilda AVS-länder (andra än de 
minst utvecklade) som förbinder sig att under den andra förhandlingsetappen förhandla 
fram ekonomiska samarbetsavtal eller partnerskapsavtal. Den allmänna ramen för avtalen 
och i görligaste mån den planerade tidsplanen anges. I avtalet fastställs att dessa avtal 
senare skall harmoniseras och slås samman mot bakgrund av de integrationsframsteg 
som gjorts i de tre AVS-områdena. 
Det globala avtalet innehåller dessutom gemensamma bestämmelser för de områden som 
har anknytning till handeln vilka sedan kommer att fördjupas inom ramen för de 
regionala avtalen. Handlingsplaner för industriellt samarbete och utveckling av handeln 
kan även utvecklas inom ramen för det globala avtalet. 
I avtalet föreslås att de gällande förmånerna fortsätter att tillämpas under den treåriga 
förhandlingsperioden. 
I avtalet anges närmare att de AVS-länder som inte tillhör de minst utvecklade länderna 
och som inte vill påbörja förhandlingar i syfte att i sina förbindelser med EU införa 
ömsesidighet eller i händelse av att förhandlingarna misslyckas eller att de inledande 
åtagandena inte respekteras, skall fortsätta att (efter den treåriga perioden) omfattas av 
handelsförmånerna inom ramen för gemenskapens allmänna preferenssystem. På 
motsvarande sätt fastställs den ordning för marknadstillträde som skall gälla för de minst 
utvecklade länder som inte ingår i en regional grupp som deltar i förhandlingar med EU, 
på grundval av gemenskapens gällande regelverk och med beaktande av rådets (allmänna 
frågor) beslut av den 2 juni 1997 till förmån för de minst utvecklade länderna (ett beslut 
som är en uppföljning av den handlingsplan för de minst utvecklade länderna som antogs 
vid WTO:s ministerkonferens i Singapore i december 1996), dessa regler skall vara 
tillämpliga på samtliga minst utvecklade länder (AVS-länder och länder som inte är 
AVS-länder). 
- De regionala avtalen för ekonomiskt samarbete konsoliderar AVS-ländemas 
tillträde till den europeiska marknaden och inför ett inslag av ömsesidighet för den 
europeiska exporten. Sådana avtal skulle utgöra en viktig etapp mot en allmän 
liberalisering. I dessa avtal anges närmare tillämpliga regler för marknadstillträde för de 
båda partema samt den takt och period som skall gälla för anpassningar av tullarna. 
Avtalen innehåller bestämmelser om ett förstärkt samarbete på andra områden med 
anknytning till handeln. I avtalen anges närmare efter hur lång tid det kommer att bli 
nödvändigt att göra en översyn av situationen för att uppskatta de liberaliseringsframsteg 
som gjorts och fastställa en tidsplan för kommande etapper. 
- De regionala avtalen för ekonomiskt partnerskap kan utöver bestämmelser om 
ekonomiskt samarbete innehålla bestämmelser om ett gradvist upprättande av ett 
frihandelsområde i överensstämmelse med WTO:s bestämmelser (ett frinahdelsområde 
som inte utesluter någon sektor, som täcker den största delen av handeln och som 
28 
normalt kan genomföras under en tioårsperiod) och i överensstämmelse med den 
gemensamma jordbrukspolitiken. 
Förstärkningen av det ekonomiska partnerskapet skulle sålunda kunna genomföras 
genom ekonomiska partnerskapsavtal som, vid behov, skulle kunna föregås av 
ekonomiska samarbetsavtal. I avtalen täcks handelsordningen, principen om 
ömsesidighet införs, samt bestämmelser om ett nära samarbete på andra områden med 
anknytning till handeln. 
En sådan strategi skulle göra det möjligt att på ett väsentligt sätt förstärka de ekonomiska 
förbindelserna mellan partema genom att ekonomiska områden med en hög 
integrationsgrad skapas. 
5.5 Förenlighet med WTO och den gemensamma jordbrukspolitiken 
I ett långsiktigt perspektiv med dels en harmonisering av den förmånsordning som EU 
medger samtliga minst utvecklade länder, dels en allmän användning av ekonomiska 
partnerskapsavtal som är förenliga med WTO, särskilt GATT: s artikel XXTV om 
frihandelsområden, kan EU: s handelsordning till slut, visa sig vara i överensstämmelse 
med WTO utan att undantag behöver göras. 
På kort och medellång sikt verkar det dock svårt att föreställa sig en handelsordning 
mellan EU och AVS-ländema som inte kräver undantag frch WTO oavsett vilket 
tillvägagångssätt som i praktiken följs. 
För att kunna upprätthålla den nuvarande ordningen under den treåriga 
förhandlingsperioden krävs undantag. Därefter skulle ett undantag i enlighet med artikel 
9 i WTO (liknande det nuvarande undantaget) eller artikel XXTV. 10 krävas eftersom 
utvecklingen mot ömsesidighet, åtminstone för vissa regionala områden, sker via 
ekonomiska samarbetsavtal. Gemenskapen bör noga förbereda presentationen av dessa 
bestämmelser för WTO. Särskilt bör de stora fördelar som dessa avtal innebär för 
utvecklingen framhävas eftersom de underlättar AVS-ländemas anpassning till det nya 
internationella förutsättningarna med beaktande av deras utvecklingsnivå. 
Möjligheten att sluta ekonomiska partnerskapsavtal som innefattar upprättandet av 
frihandelsområden bör alltid noga undersökas på grundval av de kriterier som fastställs i 
rapporten till Europeiska rådet28 om utvecklingen av handelspolitiken och gemenskapens 
preferensavtal, särskilt avseende förenlighet med WTO:s bestämmelser och med den 
gemensamma jordbrukspolitikens bestämmelser. Om en sådan undersökning påvisar 
oförenligheter måste EU använda mindre långtgående avtal för vilka krävs undantag vars 
bestämd giltighetstid skall fastställas och som kommer att ses över varje år. 
Kommissionen kommer under de närmaste veckorna att undersöka i vilket utsträckning 
det är möjligt att mot bakgrund av de kriterier som fastställs i rapporten till Europeiska 
rådet införa målet om frihandel i det globala avtal som kommer att föreslås alla AVS-
länder. 
Gemenskapen bör samtidigt söka andra möjligheter för att hjälpa AVS-ländema att 
integrera sig i det multilaterala handelssystemet. Detta skulle kunna ske dels genom att 
28 Amsterdam, juni 1997. 
29 
de länder som ännu inte är medlemmar i WTO uppmuntras att ansöka om medlemskap, 
dels genom att de AVS-länder som är medlemmar i WTO uppmanas att, på grundval av 
sin utvecklingsnivå och sina ekonomiska och sociala begränsningar, gradvis konsolidera 
sina tullsatser till de nivåer som i praktiken tillämpas. 
De förmåner som medges inom ramen för protokollen om särskilda produkter (bananer, 
socker, nötkött) kan upprätthållas för de minst utvecklade länderna endast under 
förutsättning att de omfattas av undantag enligt GATT: s artikel XXV. 5. Detta förutsätter 
ett identiskt undantag för de länder som omfattas av allmänna preferenssystemet. De 
förmåner som medges genom protokollen kan helt eller delvis upprätthållas för de länder 
som sluter ekonomiska samarbetsavtal med EU genom att de på ett lämpligt sätt införs i 
de nya avtalen. 
Vad gäller protokollet för socker kan EU och AVS-länderna, med hänsyn till 
protokollets särskilda karaktär av avtal mellan konsument och leverantör om bestämda 
mängder, enas om att upprätthålla det som ett separat avtal som inte är knutet till det 
globala samarbetsavtalet. Undantag (artikel 9 i WTO) kan i detta fall visa sig vara 
nödvändigt för att säkerställa förenlighet med WTO. Det skulle kunna vara lämpligt att 
knyta en sådan ansökan till en ansökan om ett mer globalt undantag för att täcka de 
eventuella olika behoven av undantag. 
6.1 Krav på effektivitet 
Det finansiella samarbetet grundar sig för närvarande på en grundläggande princip i 
konventionen, nämligen att den har formen av ett avtal. Genom konventionen förbinds 
deltagarna på lång sikt och de garanteras säkerhet och förutsebarhet i sina förbindelser 
inom denna avtalsenliga ram som har förhandlats fram fritt och som grundar sig på 
inbördes åtaganden och en ständig dialog. 
Det är denna princip som har varit konventionens styrka och i hög grad medverkat till att 
man kan tala om en "Lomékultur". Den praktiska användningen har dock haft sina 
begränsningar. 
Det faktum att de finansiella medlen beviljas nästan automatiskt och givamas benägenhet 
att träda in i stället för en partner som inte uppfyller sina skyldigheter, har inte främjat 
det reella politiska engagemang som förväntats av AVS-ländemas regeringar. Det har 
uppstått vissa skevheter såtillvida att samarbetsinstrumenten har haft benägenhet att styra 
politikområdena snarare än att tjäna dem. Den ökande mångfalden och komplexiteten 
hos dessa instrument har gjort dem svåra att förvalta, särskilt när de används samtidigt i 
ett och samma land. 
Det delade ansvaret mellan kommissionen och mottagarländerna vad gäller förvaltningen 
av stödet, som upprättades mot bakgrund av dess "politiska" värde, är en ständig orsak 
till förvirring och förseningar. 
Sättet på vilket samarbetet fungerar måste ändras. Detta är nödvändigt särskilt som det 
krav på effektivitet som den allmänna opinionen ger uttryck för avseende samarbetet 
30 
samt det behov av differentiering som påvisas i grönbokens analyser, bör vara föremål 
för ständig uppmärksamhet. 
Denna ändring bör genomföras med beaktande av följande tre aspekter: 
Principiellt bör de viktigaste resultaten av Lomékonventionen som har 
skapat "Lomékulturen" och som har ett ännu större värde idag än tidigare, 
bevaras. 
Det är nödvändigt med en utveckling mot ett mera ansvarsfullt partnerskap, 
en större effektivitet och en större differentiering. 
Det krävs trovärdighet vad gäller hur medlen används, dvs. god förvaltning. 
I detta syfte måste en översyn av följande göras: 
Instrumenten för samarbetet. 
Villkoren för tilldelning av medlen. 
Typen av bistånd. 
Förvaltningsmetoder. 
6.2 Förenklade instrument 
Gemenskapssamarbetets effektivitet och verkan begränsas av svårigheten att säkerställa 
tillräcklig enhetlighet mellan de olika instrument som samverkar på ofta närliggande 
områden samtidigt som de måste uppfylla specifika målsättningar och kriterier avseende 
användning. Visserligen begränsas detta hinder av vissa gemenskapsinitiativ, såsom 
strategidokumenten för åttonde utvecklingsfonden, men intrycket av komplexitet samt 
brist på flexibilitet och öppenhet kvarstår. 
De nuvarande instrumenten måste förenklas och rationaliseras. 
Detta kan vidtas genom följande två huvudsakliga åtgärder: 
1) Minska antalet instrument 
Behovet av mer flexibla samarbetsmetoder som gör det möjligt att fylla allt mer 
varierande och skiftande behov leder till slutsatsen att de befintliga instrumenten 
borde delas in i följande tre grupper: 
- En grupp för proerammerbara medel vars syfte är att främja utvecklingen på lång 
sikt. Denna grupp, i vilken de tilldelningar ingår som för närvarande omfattar 
programmerbart bistånd, anpassningsstöd, Stabex och Sysmin, skulle göra det 
möjligt att stödja sektorspolitik, institutionella reformer, makroekonomiska 
reformer, decentraliserade aktörer och mer punktvisa insatser. För de länder som för 
närvarande berörs av Stabex och Sysmin skulle den också göra det möjligt att ge 
kompensation för förlorade exportinkomster genom ytterligare tilldelning av 
resurser till stöd för makroekonomiska eller sektoriella reformer* 
31 
Det är med andra ord nödvändigt att skilja mellan berättigande till att omfattas av 
en kompensationsmekanism och användning av de medel som motsvarar denna 
mekanism. 
Många länders stora beroende av de flukterande inkomsterna (pris och mängd) på 
råvaror motiverar att kompensationsprincipen upprätthålls, men med en förenklad 
beräkningsmetod. Strävan efter att uppnå en optimal resurseffektivitet talar däremot 
för att resurserna används på ett flexibelt sätt inom ramen för reformstödet. 
- En investeringsfond, vars syfte är att främja utvecklingen i den privata och 
kommersiella sektorn genom direkta investeringar, förbättring av de tekniska och 
finansiella tjänsterna och utveckling av kapitalmarknaden. I denna fond skulle de 
nuvarande tilldelningarna för riskkapital och räntesubventioner kunna ingå. 
Denna fond bör förvaltas på en kommersiell grundval och tillföras avkastningen på 
de finansieringar som genomförs. Europeiska investeringsbanken kommer att ha en 
viktig roll i förvaltningen av denna fond inom ramen för de riktlinjer som fastställs 
av kommissionen. 
I detta sammanhang bör en bättre ansvarfördelning mellan Europeiska 
investeringsbanken, Centret för industriell utveckling (Centre du Développement 
Industriell, CDI) och kommissionen säkerställas. 
- En grupp avseende åtgärder för särskilda krissituationer som på grund av sakens 
natur är oförutsebara. 
En sådan utveckling skulle göra det möjligt att förbättra flexibiliteten, enhetligheten 
och öppenheten i gemenskapens utvecklingspolitik. 
2) Ge programplaneringen åter en central roll samarbetet 
I vissa länder utgör de vägledande programmen idag bara en liten del av de 
tillgängliga medlen. Ändå är programplaneringen det bästa instrumentet för 
dialogen om politikområdena. Det vore därför önskvärt att samtliga tillgängliga 
medel i varje land integrerades i programplaneringen för att stödja de 
makroekonomiska och sektoriella politikområdena för vilka man begär stöd från 
gemenskapen, i syfte att koncentrera dessa medel till ett begränsat antal områden. 
I detta sammanhang bör den dialog som förs i samband med programplaneringen på 
ett lämpligt sätt säkerställa fullt deltagande av icke-statliga aktörer, såsom 
arbetsmarknadens parter, den privata sektorn, icke-statliga organisationer, lokala 
sammanslutningar, etc. 
Ett sådant tillvägagångssätt kan förmodligen inte användas på samma sätt i alla 
länder. 
Programplaneringen bör säkerställa en lämplig samordning med alla biståndsgivare. 
32 
6.3 Tilldelning av medel på grundval av behov och förtjänst 
Automatiken i tilldelningen av programmerbara medel har redan minskat eftersom 
programplaneringen nu genomförs i två led vilket innebär att ett kvalitativt kriterium för 
fördelningen av medlen har införts. 
Denna utveckling måste fortsätta och behovskriteriet, som i huvudsak grundar sig på 
utvecklingsindikatorer, måste kompletteras med förtiänstkriterier som grundar sig på 
resultat och god förvaltning. Detta förutsätter att bristema från tidigare först undanröjs. 
För att begreppet om förutsebarhet skall kunna förenas med denna ökade selektivitet bör 
ett system med glidande programplanering införas med en regelbunden översyn som till 
exempel sker varje år. Dessa översyner skall omfatta både det sammanlagda beviljade 
beloppet och typen av bistånd. En sådan inriktning ingår naturligt i ett verkligt 
partnerskap inom ramen för en ständig dialog. 
Genom detta tillvägagångssätt underlättas anpassningen av programmen till den 
allmänna ekonomiska utvecklingen i ett land. 
Denna inriktining förutsätter följande: 
öppenhet vad gäller användningen av resultatkriterierna. 
Ändring av medlemsstatemas roll i samband med översynen av 
programplaneringen. 
Överger tanken på en definitiv tilldelning av medel för de olika länderna vilket 
innebär att de (minimi-)belopp som i början av konventionens giltighetsperiod 
föreslås för varje land (förutsebarhet) bara får en vägledande karaktär. 
Genom detta tillvägagångssätt kommer respekten för de åtaganden som gjorts och 
effektiviteten i genomförandet av samarbetet att säkerställa ökade finansiella strömmar 
till mottagarländerna. 
6.4 Utveckling av typen av bistånd 
I en värld som är i ständig förändring och som kräver ständiga anpassningar förblir stöd 
till ekonomiska reformer nödvändigt. 
Samtidigt är det önskvärt att gemenskapsstödet inriktas på sektoriella reformer för att 
samarbetets verkan och effektivitet skall förbättras. 
En sådan utveckling kan ske via 
en förstärkning av de institutionella ramarna och den lokala kapaciteten för politisk 
planering, 
en gradvis utveckling av gemenskapens finansieringar - när betingelserna för 
öppenhet och effektivitet i budgethänseende medger det och på grundval av de 
åtaganden som dialogen om politikområdena leder till - mot direkt sektoriellt 
33 
budgetstöd istället för enskilda projekt i syfte att främja ansvarstagande och 
anpassning. 
Syftet med villkor, vilket innebär att reformstödet inte är automatiskt, bör vara att 
mottagarlandet anpassar sig till reformerna, att en övergripande utvärdering av de 
åtgärder som vidtagits av regeringen görs snarare än att flera specifika villkor fastställs, 
och att dessa åtgärder sätts i relation till ett långsiktigt utvecklingsperspektiv. Detta är 
innebörden av de förslag som lagts fram inom ramen för de pågående diskussionerna om 
en reform av villkoren inom ramen för det särskilda Afrikaprogrammet. 
Denna reform av villkoren är nödvändig för att länderna skall kunna anpassa sin 
utvecklingspolitik till genomförandet av ett verkligt partnerskap som grundar sig på 
ömsesidigt förtroende. 
För att villkoren skall vara helt effektiva måste de grunda sig på en gemensam 
uppfattning om vilken politik som skall föras. 
6.5 En effektivare förvaltning av medlen 
Alla utvärderingar har visat art systemet med en gemensam förvaltning av biståndet, trots 
de förbättringar som de olika konventionerna har medfört, kraftigt minskar samarbetets 
effektivitet. 
Vilka olika alternativ finns för att både uppfylla kravet på effektivitet och trovärdighet 
vad gäller medlen och kravet på ett större ansvarstagande från mottagamas sida? 
Denna fråga bör behandlas på ett differentierat sätt genom att en koppling mellan "god 
förvaltning" och ett större ansvarstagande görs. 
Följande uppslag kan ge delar av svaret på frågan: 
ökning av budgetbiståndet (jfr- ovan). 
Decentralisering av kommissionens befogenheter genom att vissa uppgifter och 
ansvarsområden delegeras till dess delegationer. 
öppning av samarbetet för icke-statliga aktörer. 
Förenkling av konventionen och dess förfaranden. 
XDENGEOGRAFISKA RAMEN: UPPRÄTTHÅLLA ÄVS~GR0PI>1NS 
7.1 Ett globalt avtal med differentierade villkor 
Införlivandet av det politiska, ekonomiska och sociala partnerskapet mellan EU och 
AVS-ländema i unionens politik och unionens närvaro i tredje land är avgörande. Vid 
utformningen av det nya avtalet bör dock två parallella dynamiska faktorer tas i 
beaktande för att undvika en geografisk splittring av förbindelserna mellan EU och AVS-
länderna. 
34 
Dynamiken i ett globalt avtal grundar sig på två principer som båda framhållits i 
debatten kring grönboken. För det första är, i politiskt hänseende, den helhet som EU och 
AVS-ländema utgör av stor betydelse i en värld som har blivit multipolar och där 
förhållandet nord-syd har fått en ny betydelse. Unionen får inte bortse ifrån den 
strategiska möjligheten att utveckla en konstruktiv relation med en ländergrupp som är 
en potentiell internationell aktör och vars mångfald kan vara en tillgång för unionen i 
internationella förhandlingar. För det andra håller AVS-ländema klart fast vid själva 
principen om AVS-gruppens integritet och ger uttryck för sin solidaritetssträvan. Denna 
ökade solidaritet kommer till uttryck inte bara på regeringsnivå, vilket är naturligt i en 
förhandlingssituation utan även bland andra aktörer i det civila samhället. AVS-ländema 
betraktar nämligen partnerskapet mellan EU och AVS som en modell som kan förbättras 
men som fortfarande är unik i förbindelserna nord-syd. De räknar med att kunna utnyttja 
AVS-ländema och EU: s samlade inflytande på det internationella planet och i 
internationella förhandlingar 
Däremot grundar sig dynamiken i den differentierade strategin på den regionala 
dimensionen i det ekonomiska samarbetet och handelssamarbetet och på den växande 
roll som den regionala integrationen har i sin egenskap av utvecklingsfaktor. Införandet 
av differentierade villkor i den övergripande ramen för samarbetet överensstämmer med 
de regionala och underregionala AVS-gruppernas särdrag, begränsningar och särskilda 
intressen samt mer allmänt med en strävan att göra biståndet enklare och effektivare 
genom att tillhandahålla det på den lämpligaste nivån fasts alls och genom att en 
anpassning till de regionala geografiska förutsättningarna sker. 
Dessa två inslag bör leda till att unionen överväger ett nytt globalt avtal med 
differentierade villkor som grundar sig på regionala särdrag och integrationsperspektiv. 
7.2 Tre differentieringsnivåer som grundar sig på regionala särdrag och 
integrationsperspektiv 
Det nya globala avtalet bör utgöra en ram för differentierade underregionala avtal och 
innehålla de viktigaste aspektema - övergripande mål, principer och institutionella 
aspekter - av samarbetet mellan EU och AVS-ländema. Men behovet av en verklig 
förändring gör det nödvändigt att undersöka möjligheterna till en differentierad strategi 
på regional nivå (Afrika söder om Sahara, Västindien och Stillahavsområdet) eller 
underregional nivå (i Afrika). Många olika typer av differentiering skulle dock kunna 
lägga hinder i vägen för den eftersträvade förenklingen. Därför måste de 
strukturskapande aspekterna i differentieringen bestämmas och mera oväsentliga inslag 
väljas bort vilket bör ske på följande tre nivåer: 
Den politiska dialogen och dialogen om politikområdena. 
Förhandlingarna om regionala ekonomiska partnerskaps- och samarbetsavtal. 
Dialogen om regional integration. 
Hörnstenen i differentieringssystemet är att flera samarbetsavtal om ekonomi och handel 
förhandlas fram med regionala (Västindien, Stillahavsområdet) och underregionala (i 
Afrika) integrationscentrer. Vad gäller de andra två nivåerna kommer endast de aspekter 
att behandlas som inte kan behandlas på ett lämpligt sätt inom ramen för det globala 
avtalet. 
35 
7.2.1 Hörnstenarna i en differentierad politisk dialog 
På det politiska planet kommer, vid sidan av de viktigaste ämnen för dialog som 
fastställts inom ramen för det globala avtalet, en särskild dialog att föreslås med 
inriktning på de regionala förutsättningama och på grundval av de mest enhetliga 
åtgärderna vad gäller samarbete och ekonomisk, social, kulturell och politisk integration. 
Denna differentierade dialog skall grunda sig på unionens och de berörda regionala 
gruppemas ömsesidiga intressen och bör koncentreras på ett begränsat antal prioriterade 
områden där unionen kan stödja de regionala intergrationssträvandena. Förebyggande av 
konflikter och konfliktlösning på regional nivå, god förvaltning av offentliga medel, 
förvaltning av frågor där det finns ett ömsesidigt negativt beroende - narkotika, annan 
olaglig handel, befollmmgsoniflyttningar, naturkatastrofer och sårbarhet i naturen -
miljöfrågor samt förstärkning av den regionala institutionella och demokratiska 
kapaciteten är möjliga tillämpningsområden för denna differentierade dialog. 
En förteckning över olika befintliga eller potentiella regionala grupper i Afrika -
Västafrika, Östafrika, Centralafrika, södra Afrika och Indiska Oceanen - i Västindien och 
i Stillahavsområdet bör upprättas för att fastställa villkoren och kriterierna för att den 
regionala politiska dialogen ska kunna påbörjas. Denna dialog bör helst påbörjas inom 
ramen för de integrationsinitiativ som bedöms som mest hållbara. 
7.2.2 Ekonomiska samarbetsavtal mellan EU och de regionala 
undergrupperna 
Förstärkningen av det ekonomiska partnerskapet genom ekonomiska samarbets- och 
partnerskapsavtal med regionala undergrupper utgör kärnan i den nya differentierade 
strategin. 
Med utgångspunkt i det globala avtalets huvudkomponenter, principer och mål kommer 
de regionala avtalen om ekonomi och handel att ha följande målsättningar: 
- Förnya samarbetet mellan EU och AVS-ländema på en mer passande nivå 
genom att enhetliga tillämpningsområden för en ny dynamisk handelsordning fastställs 
och genom att gemensamma ekonomiska intressen skapas vilket gör de ekonomiska 
aktörerna i unionen och det berörda AVS-området mer delaktiga. 
- Upprätthålla prioriterade förbindelser med AVS-partnerna genom att göra det 
möjligt för gruppens underregionala delar att komma i kapp de partner som omfattas av 
andra ekonomiska avtal som unionen har ingått med andra regioner i världen. 
Den utformning som har föreslagits (underregionala avtal inom ramen för ett globalt 
avtal) kommer att möjliggöra en tillräckligt flexibel strategi som tar hänsyn till 
dynamiken i den regionala integrationsprocessen och till förändringarna i deras 
geografiska sammansättning. 
7.2.3 En särskild dialog om den regionala integrationen 
Inom ramen för de ekonomiska samarbets- och partnerskapsavtalen kommer den 
politiska viljan att skapa en regional integration att utgöra en avgörande faktor för 
36 
differentieringen i överensstämmelse med att stödet till regional integration skall i 
samarbetet mellan EU och AVS-ländema (kapitel 4.2.3) vara ett positivt inslag. 
En särskild dialog bör föras inom ramen för förhandlingarna om och genomförandet av 
ekonomiska samarbets- och partnerskapsavtal och bör särskilt beakta omfattningen av de 
regionala undergruppemas och organisationemas samt de nationella regeringamas 
engagemang i processen mot en ekonomisk integration. Dialogen kommer i synnerhet att 
leda till en differentierad behandling grundad på en uppskattning av behoven av 
finansiellt stöd vilket gör det möjligt att lindra integrationens övergångseffekter på 
budgetmedlen och betalningsbalansen. 
De länder som kan tänkas vilja ansluta sig till regionala integrationscentrer inom en 
förutsebar framtid kommer att medges särbehandling - finansiellt och tekniskt bistånd - i 
syfte att förbereda deras anslutning29. 
För att komplettera instrumenten för strukturanpassningsprocessen kommer solidaritets-
och sammanhållningsmekanismer att upprättas för att under övergångsperioden bistå de 
minst utvecklade länderna eller regionerna i de regionala undergrupperna. 
7.3 Ett avtal som står öppet för eventuella nya ansökarländer och för 
utvidgning av vissa bestämmelser till att omfatta ndra ansökarländer 
Konventionen som förbinder EU och AVS-ländema med varandra har alltid varit ett 
öppet avtal till vilket ett stort antal länder efter hand har kunnat ansluta sig. Det antal 
AVS-länder som ursprungligen undertecknade avtalet har vuxit från 46 år 1975 till 71 i 
dag. Denna öppenhet bör i framtiden bibehållas som huvudregel. 
De minst utvecklades ländemas betydelse i AVS-gruppen och det företräde som målet 
för bekämpning av fattigdom ges kan leda till att vissa bestämmelser i det framtida 
avtalet, utanför de avtalsmässiga ramar som gäller för förbindelserna mellan EU och 
AVS-ländema, kan utvidgas till omfatta andra länder med en jämförbar utvecklingsnivå. 
Det nya system för tillträde till gemenskapsmarknaden som planeras för de minst 
utvecklade länderna är ett exempel på denna strategi. 
Principen om en regionalisering av ekonomiska avtal och beaktandet av att AVS-länder 
och länder som inte är AVS-länder i samma geografiska område kompletterar varandra, 
är ytterligare en anledning till potentiell utvidgning. 
I detta sammanhang bör de europeiska partnerna och AVS-länderna tillsammans 
fastställa principerna och mekanismerna för eventuella anslutningar, partiella eller 
fullständiga. De framtida avtalen ingår i ett dynamiskt utvecklings- och 
29 Till exempel enhetliga program för ekonomisk återuppbyggnad eller konfliktförebyggande för en 
gradvis integration av länder som Kongo, Rwanda och Burundi i deras underregionala system. 
37 
partnerskapsperspektiv. De bör utgöra en ram för ömsesidiga åtaganden som gör det 
möjligt att med nödvändig flexibilitet finna nya svar på nya problem. 
38 
BILAGA - Samrådsprocess 
Efter offentliggörandet av kommissionens grönbok om "förbindelserna mellan 
Europeiska unionen och AVS-ländema inför 2000-talet - Utmaningar och valmöjligheter 
inför ett nytt partnerskap" (KOM (96) 570 av den 20 november 1996), inleddes debatten 
på det institutionella planet i medlemsstaterna, i AVS-ländema och i samtliga berörda 
kretsar. 
1. SAMRÅD I INSTITUTIONERNA 
• , Europaparlamentet har utsett Wilfried Martens till föredragande beträffande 
grönboken. Betänkandet (EP 223 237) antogs av utskottet för utveckling och 
samarbete den 16 september 1997 och i plenum den 2 oktober. 
• Ekonomiska och sociala kommittén antog ett yttrande om grönboken den 10 juli 
1997 (ESK 775/97). 
2. MEDLEMSSTATERNAS OCH AVS-LÄNDERNAS SAMRÅD 
Informellt samråd har ägt rum i Europeiska unionens råd, i det gemensamma 
EU/AVS-ministerrådet och i samband med en informell EU/AVS-
ministerkonferens som anordnades på initiativ av en medlemsstat. 
3. SAMRÅD I BERÖRDA KRETSAR 
(ENBART KOMMISSIONENS INITIATIV HAR TAGITS MED HÄR) 
Samrådsforum som anordnats på Europeiska kommissionens initiativ i 
medlemsstaterna: 
- SPANIEN - Madrid - 13 februari 1997 - Sammanslutningen för forskning om och 
specialisering på spansk-amerikanska frågor (Asociaciôn de Investigation y de 
Especializaciôn en las cuestiones hispanoamericanas) / Europeiska centret för 
internationellt samarbete (Centra Europeo de Cooperation Internacional). 
- SVERIGE - Stockholm - 21 mars 1997 - Nordiska Afrikainstitutet. 
- GREKLAND - Aten - 8 april 1997 - Grekiska centret för europeiska studier. 
- FRANKRIKE - Paris - 14-15 april 1997 - SOLAGRAL. 
- FÖRBUNDSREPUBLIKEN TYSKLAND - Bonn - 16 april 1997 - Sällskapet 
för internationellt samarbete (Gesellschaft fur Internationale Zusammenarbeit) och 
Europeiska kommissionens kontor i Bonn. 
- PORTUGAL - Lissabon - 21-22 april 1997 - Samhällsvetenskapliga institutet vid 
Lissabons universitet (Instituto de Ciências Sociais da Universidade de Lisboa). 
- ÖSTERRIKE - Wien - 28 april 1997 - Institutet för ekonomi och politik (Institut 
fur Wirtschaft und Politik) och Österrikiska industriförbundet 
- IRLAND - Dublin - 13 maj 1997 - Centrum för utvecklingsstudier (Center for 
Development Studies). 
~rt~ 
- ITALIEN - Rom -15 maj 1997 - Sällskapet för internationellt samarbete (Sotietå 
per lo sviluppo internazionale). 
- FINLAND - Helsingfors - 22 maj 1997 - Helsingfors universitet. 
- BELGIEN - Bryssel - 29-30 maj 1997 - Europeiskt forum för samarbete mellan 
nord-syd (Forum Européen pour un contrat de génération Nord-Sud). 
- DANMARK - Köpenhamn -18 juni 1997 - MS & IBIS. 
- FÖRENADE KUNGARIKET - London - 19 juni 1997 - Institutet för 
internationell utveckling (Overseas Development Institute). 
- LUXEMBURG - Luxemburg - 9 juli 1997 - Utrikesministeriet. 
- NEDERLÄNDERNA - Haag -12 september 1997 - Institut for Samfundsstudier. 
Seminarier som anordnats av Europeiska kommissionen i vart och ett av de tre 
områdena Afrika. Västindien och Stillahavsområdet: 
- DOMINIKANSKA REPUBLIKEN - Santo Domingo - 25-27 mars 1997 -
Dominex. 
- FIJI - Suva - 22-23 maj 1997 - The Crown Agents. 
- GHANA - Accra -8-10 juni 1997 - Ramel Business Service. 
Avslutande konferenser: 
- BRYSSEL - 29-30 september 1997 - Brysselklubben. 
Förberedande möte med föredraganden för samrådsforumen 
(medlemsstaterna) och de regionala samråden (AVS), 26-27 september 
1997. 
40 

ISSN 1024-4506 
KOM(97) 537 slutlig 
DOKUMENT 
SV 11 02 
Katalognummer : CB-CO-97-576-SV-C 
ISBN 92-78-26335-4 
Byrån för Europeiska gemenskapemas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg 
Hö