C 525/1

KOMMISSIONENS TILLKÄNNAGIVANDE

Vägledning om tolkningen och tillämpningen av Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/83/EU om konsumenträttigheter

(Text av betydelse för EES)

(2021/C 525/01)

INNEHÅLL

INLEDNING 5

1. Tillämpningsområde 6

1.1. Begreppen ”näringsidkare” och ”konsument” 6

1.2. Begreppet ”avtal” 7

1.3. Avtal som omfattas 8

1.4. Blandade avtal 9

1.5. Åtskillnad mellan digitala tjänster och digitalt innehåll på internet 10

1.6. Avtal mot betalning och avtal där konsumenten tillhandahåller personuppgifter 12

1.6.1. Avtal mot betalning 12

1.6.2. Avtal där konsumenten tillhandahåller personuppgifter 13

1.7. Avtal som inte omfattas av direktivet 14

1.7.1. Hyresavtal och byggavtal 14

1.7.2. Paketresor 15

1.7.3. Avtal som upprättas under medverkan av en offentlig tjänsteman 16

1.7.4. Avtal om dagligvaror 16

1.7.5. Passagerartransporter 16

1.7.6. Automatiserad försäljning 17

1.7.7. Vissa avtal som rör elektronisk kommunikation 17

1.8. Möjligt undantag för avtal med låga värden utanför fasta affärslokaler 18

1.9. Regler för offentliga auktioner 19

2. Avtal utanför fasta affärslokaler 19

2.1. Avtal som ingås utanför näringsidkarens fasta affärslokaler 19

2.2. Avtal som ingåtts efter det att konsumenten tilltalats utanför de fasta affärslokalerna 20

2.3. Avtal som ingås under en utflykt organiserad av näringsidkaren 21

3. Konsumentinformation 22

3.1. Allmänna krav 22

3.1.1. Inledning 22

3.1.2. Tydlighet i informationen och koppling till direktivet om otillbörliga affärsmetoder 22

3.1.3. Information som ”redan framgår av sammanhanget” 23

3.1.4. Informationskrav i annan EU-lagstiftning 23

3.1.5. Åläggande av ytterligare informationskrav 24

3.1.6. Undantag för vardagliga transaktioner 25

3.1.7. Den bindande karaktären hos den förhandsinformation som ska ges innan avtalet ingås 25

3.1.8. Ytterligare språkkrav 25

3.1.9. Bevisbörda 26

3.2. Gemensamma krav för avtal i fasta affärslokaler och distansavtal/avtal utanför fasta affärslokaler 26

3.2.1. Huvudsakliga egenskaper 26

3.2.2. Näringsidkarens identitet och kontaktuppgifter 27

3.2.3. Pris 30

3.2.4. Leverans och fullgörande av avtalet 31

3.2.5. Betalningssätt 32

3.2.6. Garantier och service efter försäljningen 32

3.2.7. Avtalets löptid och hävning av avtalet 34

3.2.8. Funktion, kompatibilitet och driftskompatibilitet 34

3.3. Ytterligare krav för distansavtal och avtal utanför fasta affärslokaler 36

3.3.1. Personanpassat pris 36

3.3.2. Kostnaden för att använda medel för distanskommunikation 36

3.3.3. Handpenning och ekonomiska garantier 37

3.3.4. Förfaranden för prövning utanför domstol 37

3.4. Ytterligare krav för marknadsplatser online 38

3.4.1. Kriterier för rankning 38

3.4.2. Den andra avtalspartens status 40

3.4.3. Information om att EU:s konsumenträtt inte är tillämplig 40

3.4.4. Fördelning av ansvar för avtalet 41

3.4.5. Möjlighet att ålägga ytterligare informationskrav 41

4. Särskilda krav för distansavtal 42

4.1. Definition av ett distansavtal 42

4.2. Förhandsinformation som ska ges innan avtalet ingås 43

4.2.1. Information som ska presenteras direkt innan beställningen görs 43

4.2.2. Knapp för att bekräfta beställning 44

4.2.3. Information om begränsningar av leveransen och betalningssätt 44

4.2.4. Avtal som ingås med hjälp av medel för distanskommunikation med begränsat utrymme eller begränsad tid 45

4.3. Avtal som ingås per telefon 46

4.4. Bekräftelse av avtalet 47

5. Ångerrätten 49

5.1. Beräkning av ångerfristen 49

5.1.1. Inledning 49

5.1.2. Ångerfristens början 50

5.2. Information om ångerrätten 51

5.3. Utövande av ångerrätten 52

5.4. Konsekvenserna för personuppgifter vid utövande av ångerrätten 53

5.5. Ångerrätt för varor 54

5.5.1. Flera eller defekta varor 54

5.5.2. Återsändande av varor 54

5.5.3. Återbetalning av de belopp som konsumenten har betalat 55

5.5.4. Konsumentens ansvar för felaktig hantering av varorna 56

5.5.5. Risk vid återsändande av varor till näringsidkaren 58

5.6. Ångerrätt vid avtal om allmännyttiga och andra tjänster 58

5.6.1. Konsumentens samtycke till omedelbart utförande 58

5.6.2. Konsumentens ersättningsskyldighet 60

5.7. Ångerrätt vid avtal om digitalt innehåll på internet 61

5.8. Konsekvenser om kraven på information om ångerrätten inte uppfylls 62

5.8.1. Konsekvenser vid avtal om varor 63

5.8.2. Konsekvenser vid avtal om allmännyttiga och andra tjänster 63

5.8.3. Konsekvenser vid avtal om digitalt innehåll på internet 64

5.9. Hävning av avtal till följd av utövande av ångerrätten 64

5.10. Biavtal 65

5.11. Undantag från ångerrätten 65

5.11.1. Varor och tjänster vars pris beror på svängningar på finansmarknaden 65

5.11.2. Varor som har tillverkats enligt konsumentens anvisningar eller som har getts en tydlig personlig prägel 66

5.11.3. Varor som snabbt kan försämras eller bli för gamla 67

5.11.4. Varor som är förslutna av hälsoskydds- och hygienskäl 67

5.11.5. Varor som blandas med andra föremål på så sätt att de inte kan skiljas från varandra 68

5.11.6. Tjänster som ska tillhandahållas en bestämd dag eller under en bestämd tidsperiod 68

5.11.7. Reparationer som begärs av konsumenten 69

5.12. Lagstiftningsval för icke begärda besök eller utflykter 69

5.12.1. Inledning 69

5.12.2. Förlängning av ångerfristen 70

5.12.3. Avvikelser från undantagen från ångerrätten 71

6. Leverans 71

7. Riskens övergång 72

8. Avgifter för olika betalningssätt 73

8.1. Inledning 73

8.2. Definitionen av avgifter 73

8.3. Definitionen av den kostnad som ”näringsidkarna själva fått vidkännas” 74

8.3.1. Handlarens serviceavgift och andra direkta kostnader 74

8.3.2. Allmänna kostnader för att driva företag 74

8.3.3. Kostnader som motiverar en avgift för användning av ett betalningssätt 74

8.4. Kontantbetalningar i utländsk valuta 75

9. Telefonkommunikation 76

10. Tilläggsbetalningar 77

11. Efterlevnad av bestämmelserna 77

11.1. Offentliga respektive privata organisationers rätt att väcka talan 77

11.2. Tillämpning på näringsidkare i tredjeländer 78

11.3. Sanktioner 79

11.3.1. Kriterier för föreläggande av sanktioner 79

11.3.2. Sanktioner i samband med samordnade tillsynsinsatser enligt förordningen om konsumentskyddssamarbete 80

BILAGA 82

INLEDNING

Syftet med Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/83/EU (1) om konsumenträttigheter (nedan kallat konsumenträttighetsdirektivet eller bara direktivet) är att åstadkomma ett konsumentskydd på hög nivå i hela EU och därigenom bidra till att den inre marknaden fungerar korrekt genom att tillnärma vissa aspekter av medlemsstaternas lagar och andra författningar avseende avtal som ingåtts mellan konsumenter och näringsidkare (2).

Syftet med detta vägledande tillkännagivande (nedan kallat tillkännagivande) är att göra det lättare att tillämpa direktivet ändamålsenligt. Tillkännagivandet har också som syfte att göra alla berörda parter, till exempel konsumenter, företag, medlemsstaternas myndigheter inklusive nationella domstolar samt jurister runtom i EU, mer medvetna om direktivet. Tillkännagivandet omfattar även de ändringar vad gäller bättre upprätthållande och modernisering av unionens konsumentskyddsregler som infördes genom Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2019/2161 (3) och som träder i kraft den 28 maj 2022. I vissa delar av dokumentet återges och diskuteras därför de bestämmelser som ännu inte har trätt i kraft på datumet för utfärdandet av detta tillkännagivande. De aktuella avsnitten och punkterna anges tydligt.

I tillkännagivandet återges den rättspraxis Europeiska unionens domstol (nedan kallad domstolen) har använt om direktivet sedan det trädde i kraft den 13 juni 2014. Från och med den dag då direktivet började tillämpas ersatte det rådets direktiv 85/577/EEG för att skydda konsumenten i de fall då avtal ingås utanför fasta affärslokaler (4) och Europaparlamentets och rådets direktiv 97/7/EG om konsumentskydd vid distansavtal (5). Konsumenträttighetsdirektivet behöll vissa bestämmelser i de tidigare direktiven 85/577/EEG och 97/7/EG. Därför hänvisas det här i dokumentet även till domstolens relevanta rättspraxis om tolkningen av dessa direktiv, när så är tillämpligt.

I tillkännagivandet analyseras inte hur direktivet tillämpas i de enskilda medlemsstaterna; inte heller besluten i nationella domstolar och andra behöriga organ. Utöver olika informationskällor som finns i medlemsstaterna finns uppgifter om nationella bestämmelser som införlivar direktivet samt rättspraxis och doktrin i den databas över konsumentlagstiftningen som är tillgänglig via e-juridikportalen (6).

Detta tillkännagivande riktar sig till EU:s medlemsstater och till Island, Liechtenstein och Norge i egenskap av undertecknare av avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (7) (EES). Hänvisningar till EU, unionen eller den inre marknaden bör därför tolkas som hänvisningar till EES eller till EES-marknaden.

Detta tillkännagivande är uteslutande avsett som vägledande dokument – det är endast texten i EU-lagstiftningen som har rättslig verkan. En auktoritativ tolkning av lagen måste härledas från direktivtexten och direkt från domstolens beslut. I detta tillkännagivande tas hänsyn till de avgöranden i domstolen som offentliggjorts senast i oktober 2021, och det föregriper inte vidare utveckling av domstolens rättspraxis.

De uppfattningar som uttrycks i detta tillkännagivande föregriper inte den ståndpunkt som kommissionen kan komma att inta i domstolen. Informationen i detta tillkännagivande är av allmän karaktär och riktar sig inte till någon särskild individ eller enhet. Varken Europeiska kommissionen eller personer som agerar på kommissionens vägnar är ansvariga för hur denna information eventuellt används.

Eftersom detta tillkännagivande återspeglar de senaste metoderna vid tidpunkten för utkastet, kan den vägledning som ges komma att ändras vid senare tillfällen.

1. Tillämpningsområde

1.1. Begreppen ”näringsidkare” och ”konsument”

Konsumenträttighetsdirektivet gäller, vilket fastställs i dess artikel 1, för ”avtal som ingåtts mellan konsumenter och näringsidkare”. För att ett avtal ska omfattas av direktivet är det därför nödvändigt att fastställa ett en av parterna i det är en näringsidkare, enligt definitionen i artikel 2.2, och den andra parten en konsument, enligt definitionen i artikel 2.1.

Enligt artikel 2.1 är en ”konsument” varje fysisk person som i samband med avtal som omfattas av detta direktiv agerar för ändamål som faller utanför den egna närings- eller yrkesverksamheten. Av den bestämmelsen följer att två sammanlagda villkor måste vara uppfyllda för att en person ska omfattas av det begreppet, nämligen i) att personen är en fysisk person och ii) att personen agerar i icke-yrkesrelaterade syften.

Som förklaras i skäl 13 får medlemsstaterna behålla eller införa bestämmelser i sin nationella rätt som motsvarar dem i direktivet när det gäller avtal som inte innefattas av direktivet, till exempel genom att låta de nationella bestämmelserna tillämpas även på fysiska personer som inte är konsumenter i den mening som avses i artikel 2.1 eller på juridiska personer, såsom icke-statliga organisationer, nystartade företag eller små och medelstora företag.

Här har domstolen bekräftat, i mål C-329/19, Condominio di Milano (8), att begreppet ”konsument” kan utvidgas genom nationell rättspraxis på så vis att reglerna för skydd av konsumenter även gäller ett avtal mellan en näringsidkare och ett rättssubjekt som inte är en fysisk person, till exempel en condominio (en sammanslutning för samägare av en fastighet) i italiensk rätt.

Dessutom slog domstolen fast att begreppet ”konsument” avser en fysisk person som handlar för ändamål som ligger utanför dennes närings- eller yrkesverksamhet (9). Det andra kriteriet bör tolkas mot bakgrund av skäl 17, där ”dominerande användning” införs som kvalificerande faktor: ”Om, beträffande avtal med dubbla syften, ett avtal ingås för ändamål som dels faller inom, dels faller utanför personens egna närings- eller yrkesverksamhet och näringssyftet är så begränsat att det inte dominerar avtalets övergripande sammanhang bör den personen även anses såsom konsument.”

En fysisk person som, i avtal som omfattas av detta direktiv, handlar för ändamål som huvudsakligen ligger utanför personens egen närings- eller yrkesverksamhet, skulle också kunna falla inom definitionen av ”konsument”. En sådan klassificering bör ske på grundval av en bedömning från fall till fall (10).

”Näringsidkare” definieras i artikel 2.2 som en fysisk eller juridisk person som agerar ”för ändamål som faller inom ramen för den egna närings- eller yrkesverksamheten samt varje person som agerar i dennes namn eller för dennes räkning”. Inte bara privatägda utan även offentligt ägda personer kan vara kvalificerade som näringsidkare.

I mål C-105/17, Kamenova (11), noterade domstolen att begreppet näringsidkare definieras på ett nästan identiskt sätt i både konsumenträttighetsdirektivet och Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/29/EG om otillbörliga affärsmetoder (12) och därför måste tolkas enhetligt. Grundat på den rättspraxis som tagits fram enligt direktivet om otillbörliga affärsmetoder gjorde domstolen en bred tolkning av begreppet näringsidkare och ansåg att det måste fastställas med beaktande av det härmed förbundna men motstående begreppet konsument. I förhållande till en näringsidkare har konsumenten en svagare ställning och måste anses vara mindre informerad, ekonomiskt svagare och juridiskt mindre erfaren än sin avtalspart. Att klassificeras som en ”näringsidkare” kräver en bedömning från fall till fall, med beaktande av följande indikativa kriterier:

i) Om försäljningen genomfördes på ett organiserat sätt.

ii) Om försäljningen har ett vinstsyfte.

iii) Om säljaren har sådan information och sakkunskap rörande de produkter som vederbörande bjuder ut till försäljning som konsumenten inte nödvändigtvis har själv, så att säljaren befinner sig i en förmånligare ställning än konsumenten.

iv) Om säljaren har en rättslig ställning som gör det möjligt för den att utföra handelstransaktioner.

v) I vilken utsträckning internetförsäljningen är kopplad till säljarens närings- eller yrkesverksamhet.

vi) Om säljaren är mervärdesskattepliktig.

vii) Om säljaren som handlar i en bestämd näringsidkares namn eller för dennes räkning eller genom en annan person som handlar i dennes namn eller för dennes räkning, erhöll ersättning eller vinstdelningsersättning.

viii) Om säljaren köper nya eller begagnade varor för återförsäljning, och denna verksamhet därmed är regelbunden till sin natur, har en frekvens och/eller utförs i samband med vederbörandes närings- eller yrkesverksamhet.

ix) Om samtliga varor som säljs är av samma typ eller av samma värde.

x) Om utbudet är koncentrerat till ett begränsat antal produkter.

Domstolen betonade att dessa kriterier varken är uttömmande eller uteslutande, och att den omständigheten att ett eller flera kriterier är uppfyllda inte i sig är avgörande för att klassificera en person som en ”näringsidkare”. Att försäljningen har ett vinstsyfte eller att någon publicerar flera annonser samtidigt på en plattform på nätet avseende försäljning av nya och begagnade varor är inte i sig tillräckligt för att klassificera denna person som ”näringsidkare” (13).

I situationer där en förmedlare (såsom en marknadsplats online) eller en näringsidkare som företräder en annan näringsidkare är involverad, bör dessa olika näringsidkare göra det tydligt för konsumenten vilken näringsidkare som är konsumentens avtalspart och vad de olika näringsidkarna har för respektive roller och ansvarsområden. Denna fråga behandlas vidare i avsnitt 3.2.2.1.

Här ändrades konsumenträttighetsdirektivet genom direktiv (EU) 2019/2161, genom att det infördes ett krav på leverantörer av marknadsplatser online att informera konsumenten om huruvida tredjepartsleverantören agerar som ”näringsidkare” eller ”icke-näringsidkare” (medkonsument), på grundval av den tredje partens förklaring till leverantören av marknadsplatsen online. Informationskraven för marknadsplatser online behandlas i avsnitt 3.4.2.

1.2. Begreppet ”avtal”

Den utlösande faktorn för att direktivet ska tillämpas är erbjudandet att en näringsidkare och en konsument ska ingå ett avtal. ”Avtalet” definieras inte i direktivet, och där fastställs inte under vilka omständigheter det ska bedömas att det har ingåtts ett avtal som direktivet tillämpas på. Det kommer an på de nationella domstolarna och de brottsbekämpande myndigheterna i den berörda medlemsstaten att bedöma om ett rättsförhållande utgör ett avtal. Som det står i artikel 3.5 i direktivet:

Artikel 3 5. Detta direktiv ska inte påverka nationell allmän avtalsrätt, till exempel bestämmelser om ett avtals giltighet, ingående eller verkan, om sådana allmänna avtalsrättsliga aspekter inte regleras i detta direktiv.

Direktivet påverkar till exempel inte nationella avtalsrättsliga regler för överföring av avtalsrättigheter och avtalsskyldigheter från en konsument till en annan.

Det bör noteras att ett och samma avtal kan omfatta flera artiklar, både varor och digitalt innehåll. Beroende på dess villkor kan till exempel ett och samma prenumerationsavtal omfatta leverans av många olika typer av digitalt innehåll. Om de omfattas av ett prenumerationsavtal skulle varje leverans av separat digitalt innehåll enligt det avtalet således inte utgöra ett nytt ”avtal” i den mening som avses i direktivet.

I mål C-922/19, Stichting Waternet (14), behandlade domstolen frågan huruvida fortsatt vattenförsörjning till en bostad vid byte av bostadsinnehavare, utan att den nya innehavaren uttryckligen begärt det, utgör ”leverans utan föregående beställning” i den mening som avses i punkt 29 i bilaga I till direktivet om otillbörliga affärsmetoder (”svarta listan”), vilket i så fall medför att konsumenten har rätt att inte betala för sådan leverans i enlighet med artikel 27 i konsumenträttighetsdirektivet. I målet krävdes bland annat ett avgörande av om ett avtal kunde anses ha ingåtts mellan ett vattenbolag och en konsument utan konsumentens uttryckliga samtycke.

Domstolen erkände att det för vattenförsörjning inte alltid krävs att det finns ett avtal. Det är också möjligt att rättsförhållandet mellan respektive leverantör och konsument helt regleras i den nationella lagstiftningen avseende såväl näringsidkarens leverans av vatten som de kostnader som leveransen ger upphov till och som åligger konsumenten (15).

I sådana fall där det inte finns något avtal skulle inte direktivet tillämpas på förhållandet mellan leverantören och konsumenten. I vilket fall som helst är det fortfarande avgörande om det respektive förhållandet ses som ett avtal enligt gällande nationell rätt.

1.3. Avtal som omfattas

Direktivet reglerar vissa aspekter i olika avtal mellan en näringsidkare och en konsument. För det första skiljer det mellan olika avtal beroende under vilka omständigheter de ingås, nämligen

1. avtal som ingås utanför näringsidkarens lokaler (avtal utanför fasta affärslokaler),

2. avtal som ingås genom medel för distanskommunikation – över internet, däribland på marknadsplatser online, på telefon osv. (distansavtal),

3. andra slags avtal än distansavtal eller avtal utanför fasta affärslokaler (vanligen rör det sig om avtal som ingås i fysiska butiker, nedan kallade avtal i fasta affärslokaler).

Direktivet skiljer vidare mellan olika typer av avtal beroende på syfte, nämligen

1. köpeavtal,

2. tjänsteavtal, inbegripet avtal om digitala tjänster,

3. avtal för leverans av digitalt innehåll som inte levereras på ett fysiskt medium (avtal om digitalt innehåll på internet),

4. avtal för leverans av vatten, gas eller el i de fall när försäljningen inte sker i en begränsad volym eller en fastställd kvantitet, eller avtal om leverans av fjärrvärme (avtal för leverans av allmännyttiga tjänster).

Köpe- och tjänsteavtalen definieras i artikel 2.5 och 2.6 i direktivet. Avtal om digitalt innehåll på internet och för leverans av allmännyttiga tjänster definieras inte uttryckligen, men i skäl 19 förklaras att de, i den mening som avses i direktivet, inte klassificeras som köpe- eller tjänsteavtal.

Även om många av bestämmelserna i direktivet gäller generellt för alla fyra avtalstyper finns det regler som är tillämpliga på endast en viss typ av avtal. I synnerhet har olika avtal (se artikel 9) olika regler för beräkning av den period under vilken ångerrätten kan utövas (se också avsnitt 5 om ångerrätt).

I skäl 19 klargörs också att digitalt innehåll som levereras på ett fysiskt medium i direktivet anses som en vara. Digitalt innehåll som levereras på cd eller dvd anges som exempel, men samma synsätt gäller även för digitalt innehåll som levereras på andra bärare eller på en smart enhet, till exempel en spelkonsol med förinstallerade spel. Oavsett typen av fysiskt medium (16) faller ett avtal om sådant digitalt innehåll under de bestämmelser om ångerrätt i konsumenträttighetsdirektivet som är tillämpliga på köpeavtal (17).

Eftersom definitionen av köpeavtalet (se nedan) avser överföringen av äganderätten till varor från näringsidkaren till konsumenten (dvs. avtal mellan företag och konsumenter) gäller inte direktivet för avtal där det är konsumenten som överför varor till näringsidkaren, exempelvis en begagnad bil eller begagnade smycken.

1.4. Blandade avtal

Artikel 2 5. köpeavtal: varje avtal där näringsidkaren överlåter eller åtar sig att överlåta äganderätten till varan till konsumenten och där konsumenten betalar eller åtar sig att betala priset för denna, inbegripet avtal där avtalsföremålet är både varor och tjänster. 6. tjänsteavtal: varje avtal som inte är ett köpeavtal, där näringsidkaren tillhandahåller eller åtar sig att tillhandahålla en tjänst till konsumenten och där konsumenten betalar eller åtar sig att betala priset för denna.

I praktiken har många avtal som ingås mellan näringsidkare och konsumenter, som direktivet är tillämpligt på, inslag av både varor och tjänster. I dessa fall är den sista delen av definitionen i artikel 2.5 relevant, eftersom den definierar ett köpeavtal som ”avtal där avtalsföremålet är både varor och tjänster”.

Enligt definitionen i artikel 2.5 är kriteriet för att klassificera ett avtal som ett köpeavtal att äganderätten till varan överlåts till konsumenten. Om huvudsyftet med ett avtal är att överlåta äganderätten för vissa varor, bör det därför klassificeras som ett köpeavtal även om det också omfattar tillhörande tjänster som säljaren står för, såsom installation, underhåll eller någon annan slags behandling, oavsett varornas och tjänsternas värde i förhållande till varandra.

Följande är exempel på avtal som omfattar både varor och tjänster och normalt bör betraktas som köpeavtal på grund av deras huvudsakliga ändamål:

— Inköp av ny köksinredning, inklusive installation av denna i konsumentens lägenhet.

— Inköp av särskilda byggelement, till exempel fönster och dörrar, inklusive installation av dessa i konsumentens bostad.

— Inköp av en smart mobiltelefon kombinerat med en tecknandet av en prenumeration på en elektronisk kommunikationstjänst.

Om överföringen av äganderätten till särskilda varor inte är det huvudsakliga ändamålet för det blandade avtalet bör däremot avtalet inte betraktas som ett köpeavtal.

Följande är exempel på avtal som omfattar både varor och tjänster som bör klassificeras som tjänsteavtal på grund av deras huvudsakliga ändamål:

— Ett avtal för reparation, renovering och uppförande av en tillbyggnad till en byggnad (se skäl 26).

— Ett avtal om deltagande i ett föredrag, inklusive leverans av pennor och mappar för deltagarna.

— Ett avtal om en utbildningskurs, inklusive leverans av en kursbok för varje deltagare.

Denna tolkning stöds av domstolens fasta rättspraxis om den fria rörligheten för varor och friheten att tillhandahålla tjänster, som förblir relevant även inom ramen för detta direktiv.

I mål C-20/03, Marcel Burmanjer, angav till exempel domstolen att en ekonomisk verksamhet bör undersökas mot bakgrund av antingen den fria rörligheten för varor eller friheten att tillhandahålla tjänster om en av dessa aspekter ”är helt underordnad den andra och kan knytas till åtgärden” (18).

Detta innebär också att ett blandat avtal bör betraktas som ett köpeavtal om det visar sig att det egentliga ändamålet är överföring av äganderätten till varor:

— Om till exempel försäljningen av en kursbok hade en särskilt framträdande roll i näringsidkarens erbjudande om utbildningskursen och i kommunikationen mellan parterna, och om denna kursbok hade ett betydande relativt värde jämfört med totalpriset för utbildningen, kan avtalet klassificeras som ett köpeavtal snarare än ett tjänsteavtal i den mening som avses i direktivet.

Å andra sidan bör ett blandat avtal, även när det medför att något produceras i fysisk form, ses som ett tjänsteavtal så länge som avtalets syfte är en intellektuell eller kompetensrelaterad tjänst och den efterföljande leveransen bara har en underordnad funktion (19):

— Exempelvis är både ett avtal med en arkitekt att formge ett hus och ett avtal med en advokat att iordningställa och inge en stämningsansökan tjänsteavtal, även om det i slutändan blir ett konkret resultat (t.ex. byggritningar, ett anspråk eller en ansökan). På samma sätt är ett avtal med en konstnär om att måla en tavla, och ett avtal med en fotograf om att ta bröllopsfoton, tjänsteavtal.

I korthet bör varje blandat avtal klassificeras på grundval av sitt verkliga huvudsakliga ändamål. Det faktum att avtalet kan inkludera en möjlighet att ingå framtida överenskommelser bör inte i sig ändra dess egenskaper. Exempel:

— Om ett avtal för hyra av varor endast innehåller en möjlighet att överföra äganderätten, inte en skyldighet, bör avtalet klassificeras som ett tjänsteavtal i den mening som avses i direktivet.

Det är på grundval av klassificering av ett avtal som antingen ett köpe- eller tjänsteavtal som ångerfristen beräknas (artikel 9). För tjänsteavtal börjar ångerfristen på 14 dagar att löpa när avtalet ingås. För köpeavtal börjar ångerfristen löpa först efter det att varorna har mottagits. Dessutom gäller vissa av direktivets bestämmelser, till exempel artiklarna 18 och 20 om leverans och riskens övergång, endast för köpeavtal.

Samma köpe- eller tjänsteavtal kan även omfatta tjänster som inte regleras i direktivet. Exempelvis kan ett köpe- eller tjänsteavtal göra det möjligt att betala priset i delbetalningar med en viss ränta. Ett sådant avtal skulle också omfattas av de särskilda bestämmelserna om finansiella tjänster till konsumenter (20). Bestämmelserna om biavtal i artikel 15 i direktivet skulle tillämpas på motsvarande sätt (se avsnitt 5.10).

1.5. Åtskillnad mellan digitala tjänster och digitalt innehåll på internet

I direktiv (EU) 2019/2161 klargjordes definitionen av ”tjänsteavtal” i konsumenträttighetsdirektivet, på så sätt att begreppet även omfattar avtal om ”digitala tjänster” (se definitionen i föregående avsnitt). Dessutom infördes genom direktiv (EU) 2019/2161, i dess artikel 2.16, en definition av ”digital tjänst”, som anknyter till definitionen i artikel 2.2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2019/770 om digitalt innehåll (21).

I artikel 2 i direktivet om digitalt innehåll står följande:

Artikel 2 1. digitalt innehåll: data som framställs och tillhandahålls i digital form, 2. digital tjänst: a) en tjänst som gör det möjligt för konsumenten att skapa, bearbeta, lagra eller få tillgång till uppgifter i digital form, eller b) en tjänst som gör det möjligt att utbyta eller interagera på annat sätt med uppgifter i digital form som laddas upp eller skapas av konsumenten eller andra användare av den tjänsten,

I skäl 19 till direktivet om digitalt innehåll förklaras att ”för att sörja för en snabb teknisk utveckling och bibehålla den framtidssäkrade karaktären hos begreppet digitalt innehåll eller digital tjänst bör detta direktiv omfatta bland annat datorprogram, applikationer, videofiler, ljudfiler, musikfiler, digitala spel, e-böcker eller andra e-publikationer och även digitala tjänster […] inbegripet hyrprogram såsom video- och ljuddelning och annan fillagring, ordbehandling eller spel som erbjuds i molnbaserad datortjänstmiljö och sociala medier”. Det bör noteras att även om den andra omgången exempel tydligt hänförs till kategorin digitala tjänster, är klassificeringen av den första omgången exempel som digitalt innehåll eller digitala tjänster beroende av överförings- eller åtkomstsättet samt av andra särdrag i affärsmodellen.

I skäl 30 till direktiv (EU) 2019/2161 ges vidare vägledning om hur avtalen om digitalt innehåll på internet ska skiljas från avtal om digitala tjänster. I synnerhet gäller att ”exempel på digitala tjänster är video- och ljuddelningstjänster och annan fillagring, ordbehandling eller spel som erbjuds i molntjänster, molnlagring, webbaserad e-post, sociala medier och molnapplikationer”. Som kontrast står det att ”många avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll [på internet] […] kännetecknas av att näringsidkaren genom ett enda tillhandahållande tillhandahåller konsumenten digitalt innehåll bestående av en eller flera specifika delar, t.ex. specifika musik- eller videofiler”.

Digitala tjänster är därför exempelvis

— prenumerationer på internetbaserad lagring av bilder som skapats av konsumenten, till sociala nätverk eller till onlinebaserad röst-/videotelefoni,

— prenumerationer på internetbaserade väder- eller trafiktjänster,

— prenumerationer på nättidningar/nyhetsbrev (se även undantaget från ångerrätten enligt artikel 16 första stycket j, som är tillämpligt på leveransen av en tidning, men inte på tidningsprenumerationer).

I skäl 30 till direktiv (EU) 2019/2161 bekräftas att det icke desto mindre kan vara svårt att skilja mellan olika typer av digitalt innehåll på internet och digitala tjänster. Därför anges att ”i fall där det är tveksamt huruvida avtalet är ett avtal om tjänster eller ett avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll som inte levereras på ett fysiskt medium bör reglerna om ångerrätten för tjänster vara tillämpliga”.

Åtskillnaden mellan avtal om digitalt innehåll på internet och avtal om digitala tjänster är viktig på grund av de olika ordningar för ångerrätt som finns. Reglerna för ångerrätt för tjänsteavtal ger effektivt konsumenten rätt att pröva tjänsten och att inom en period på 14 dagar från avtalets ingående bestämma sig för att behålla den eller inte.

Enligt artikel 16 första stycket m finns det däremot ingen ångerrätt vid leverans av digitalt innehåll på internet, underställt flera villkor. I enlighet med de ändringar som infördes genom direktiv (EU) 2019/2161 är dessa villkor att tjänsten har börjat utföras med konsumentens uttryckliga förhandssamtycke och medgivande till att därmed förlora ångerrätten, och att näringsidkaren har gett bekräftelse av det ingångna avtalet (se även avsnitt 5.7).

Domstolen klargjorde i mål C-641/19, PE Digital, att det undantag från ångerrätten enligt artikel 16 m i konsumenträttighetsdirektivet som är tillämpligt på avtal om digitalt innehåll på internet bör tolkas strikt (22). Målet rörde frånträdande av ett avtal om premiumabonnemang på en dejtingwebbplats, men först efter att konsumenten gjort ett personlighetstest som gav ett urval av partnerrekommendationer grundat på en äganderättsskyddad algoritm.

Domstolen fastställde att artikel 16 m i konsumenträttighetsdirektivet, jämförd med artikel 2.11 i samma direktiv, ska tolkas så att upprättandet av en sådan personlighetsbedömningsrapport inte utgör tillhandahållande av ett ”digitalt innehåll”. Domstolen noterade även mer generellt, mot bakgrund av skäl 19 till direktivet, att en webbaserad tjänst som gör det möjligt för konsumenten att skapa, bearbeta, lagra eller få tillgång till uppgifter i digital form, och som gör det möjligt att utbyta eller interagera på annat sätt med uppgifter i digital form som laddas upp eller skapas av konsumenten eller andra användare av den tjänsten, inte i sig kan anses utgöra tillhandahållande av ett ”digitalt innehåll” i den mening som avses i artikel 16 m (23).

Att tillhandahålla datorspel kan till exempel innefatta både avtal om digitalt innehåll på internet och avtal om digitala tjänster. Nedladdningsbara spel är normalt inte kvalificerade som digitalt innehåll på internet när användningen av dem inte är beroende av att spelleverantören är ständigt involverad. Onlinespel som tillhandahålls i en molnmiljö skulle däremot kvalificeras som digitala tjänster.

Mikrotransaktioner (köp i appar) i sådana spel som gör spelet bättre för respektive användare, till exempel i form av virtuella föremål, skulle normalt kvalificeras som avtal om digitalt innehåll på internet. Även köp i appar av innehåll som skulle kunna användas utanför spelet (exempelvis en inspelning av en spelomgång som kan laddas ned eller delas på en videodelningsplattform) skulle normalt utgöra ett avtal om digitalt innehåll på internet. Att köpa premiuminnehåll som utökar onlinespelmiljön skulle däremot utgöra en ny digital tjänst som kompletterar den ursprungliga.

1.6. Avtal mot betalning och avtal där konsumenten tillhandahåller personuppgifter

Artikel 3 i konsumenträttighetsdirektivet ändrades genom direktiv (EU) 2019/2161. I den ändrade punkt 1 talas det nu om ”att betala priset” som ett villkor för att direktivet ska tillämpas.

Samtidigt tillades en ny punkt 1a, som utökar direktivets tillämpningsområde till avtal om digitalt innehåll på internet och till avtal om digitala tjänster där konsumenten tillhandahåller personuppgifter till näringsidkaren (underställt vissa undantag).

Artikel 3 1. Detta direktiv ska tillämpas, enligt de villkor och i den omfattning som anges i bestämmelserna i detta direktiv, på alla avtal som ingås mellan en näringsidkare och en konsument där konsumenten betalar eller åtar sig att betala priset. Det ska tillämpas på avtal om leverans av vatten, gas, el eller fjärrvärme, inklusive från offentliga leverantörer, till den del som dessa försörjningstjänster tillhandahålls på avtalsrättslig grund. 1a. Detta direktiv ska också tillämpas när näringsidkaren tillhandahåller eller åtar sig att tillhandahålla digitalt innehåll som inte levereras på ett fysiskt medium eller en digital tjänst till konsumenten och konsumenten tillhandahåller eller åtar sig att tillhandahålla personuppgifter till näringsidkaren, utom när de personuppgifter som konsumenten tillhandahåller behandlas av näringsidkaren enbart för att tillhandahålla det digitala innehåll som inte levereras på ett fysiskt medium eller den digitala tjänsten i enlighet med detta direktiv, eller för att göra det möjligt för näringsidkaren att uppfylla rättsliga krav som gäller för näringsidkaren, och näringsidkaren inte behandlar uppgifterna för något annat ändamål.

1.6.1. Avtal mot betalning

Genom direktiv (EU) 2019/2161 ändrades de definitioner av köpe- och tjänsteavtal som fastställts i artikel 2.5 och 2.6 i konsumenträttighetsdirektivet; de handlar nu inte längre om att konsumenten betalar ett ”pris”. Men om man beaktar ändringarna i artikel 3 är dessa avtal fortfarande underställda direktivet endast när konsumenten måste betala ett pris (såvida inte tjänsteavtalet gäller en digital tjänst – se nedan).

”Betalning av ett pris” bör uppfattas brett och omfatta även instrument med ett visst omvandlingsbart eller monetärt värde (även om detta kan variera med tiden), såsom tillgodokvitton (24), presentkort, lojalitetspoäng samt digital värderepresentation (25) som e-tillgodokvitton, e-kuponger och virtuella valutor.

Direktivet är tillämpligt oavsett värdet på transaktionen, och därför omfattas även prenumerationstjänster till lågt värde (t.ex. fem euro per månad eller år för att få tillgång till premiumvaror eller premiumerbjudanden). Direktivet gäller även för tjänsteavtal, däribland avtal om digitala tjänster, där det ingår en gratis provperiod och automatiskt omvandlas till betalda avtal så snart provperioden upphör (såvida inte konsumenten säger upp avtalet före provperiodens utgång).

När (en begränsad version av)den digitala tjänsten är tillgänglig kostnadsfritt, varefter konsumenten kan välja den betalda (fullständiga) tjänsten, är det två på varandra följande separata avtal som ingås. Direktivet tillämpas i detta fall på det betalda avtalet, eftersom dess tillämplighet på det första avtalet om den kostnadsfria (begränsade) versionen av den digitala tjänsten blir beroende av om konsumenten tillhandahåller personuppgifter enligt de villkor som föreskrivs i artikel 3.1a.

Direktivet gäller inte för gåvor eller för tjänster som tillhandahålls av näringsidkaren utan att priset betalas, dvs. ”gratis” (26).

1.6.2. Avtal där konsumenten tillhandahåller personuppgifter

Direktivet gäller för avtal om digitalt innehåll på internet och avtal om digitala tjänster enligt vilka konsumenten tillhandahåller personuppgifter till näringsidkaren (27). I detta avseende följer konsumenträttighetsdirektivet samma angreppssätt som direktivet om digitalt innehåll.

— Exempelvis tillämpas konsumenträttighetsdirektivet på avtal som ger fri åtkomst till digitalt innehåll på internet eller digitala tjänster och där konsumenten samtycker till att personuppgifter behandlas även för marknadsföringsändamål.

Precis som direktivet om digitalt innehåll omfattar konsumenträttighetsdirektivet inte avtal om digitalt innehåll på internet och avtal om digitala tjänster där personuppgifter endast behandlas för ändamålet att fullgöra avtalet och uppfylla rättsliga krav. I skäl 34 till direktiv (EU) 2019/2161 klargörs att sådana rättsliga krav till exempel kan inbegripa att konsumenten registreras i säkerhets- och identifieringssyfte när detta särskilt fastställs i tillämplig lagstiftning.

Som det dessutom förklaras i skäl 35 till direktiv (EU) 2019/2161 bör inte direktivet tillämpas på situationer där konsumenten utan att ha ingått ett avtal med näringsidkaren exponeras för reklam uteslutande i syfte att få tillgång till digitalt innehåll eller en digital tjänst (28).

Det klargörs också att direktivet inte tillämpas på situationer där näringsidkaren endast samlar in metadata, såsom information om konsumentens enhet eller webbläsare (”fingeravtryck” av enhet eller webbläsare) eller webbläsarhistorik, utom när denna situation betraktas som ett avtal enligt nationell rätt (29).

När avtalet inbegriper behandling av personuppgifter måste näringsidkaren uppfylla sina skyldigheter enligt konsumentlagstiftningen och – i sin egenskap av personuppgiftsansvarig – även skyldigheterna enligt Europaparlamentets och rådets allmänna dataskyddsförordning (EU) 2016/679 (30). Båda de rättsliga ramarna tillämpas på förhållandet mellan näringsidkare och konsument samtidigt och som komplement till varandra.

I alla avtal där konsumenten tillhandahåller personuppgifter (oavsett om det är betalning inblandad eller inte) måste näringsidkaren informera konsumenten om ändamålet för behandlingen vid det tillfälle då personuppgifterna erhålls. Den personuppgiftsansvarige måste dessutom påvisa att behandlingen av personuppgifterna kan bygga på en av de rättsliga grunder som fastställs i artikel 6.1 i den allmänna dataskyddsförordningen. ”Avtal” (artikel 6.1 b i den allmänna dataskyddsförordningen) är en av de godkända rättsliga grunderna där. Den är dock bara giltig för den behandling som är ”nödvändig för att fullgöra ett avtal”, vilket tolkas strikt (31).

För behandlingar som inte är nödvändiga för att fullgöra avtalet måste näringsidkaren följaktligen dessutom använda sig av en annan godkänd rättslig grund för behandling enligt den allmänna dataskyddsförordningen, till exempel konsumentens frivilliga och informerade samtycke (artikel 6.1 a) (32). I enlighet med den allmänna dataskyddsförordningen är konsumenternas samtycke bara giltigt om det lämnas frivilligt och är specifikt, informerat och otvetydigt. Inom ramen för en avtalsförbindelse kan samtycke bara vara frivilligt om det inte är ett villkor för fullgörandet av avtalet (artikel 7.4 i den allmänna dataskyddsförordningen). Att kunna återkalla samtycket utan problem är därför ett nödvändigt krav för att ett samtycke ska vara giltigt (skäl 42 till den allmänna dataskyddsförordningen). Efter att samtycket återkallats kan näringsidkaren inte längre lagligt behandla de personuppgifter vars behandling byggde på detta samtycke.

För de behandlingar som inte är nödvändiga för att fullgöra avtalet måste näringsidkaren, tillika den personuppgiftsansvarige, säkerställa att det finns en annan rättslig grund för behandling enligt den allmänna dataskyddsförordningen. I kontrast härtill innefattar ”avtal” i den mening som avses i konsumenträttighetsdirektivet samtliga rättigheter och skyldigheter för parterna, oavsett den åtskillnad i rättslig grund för behandling av personuppgifter som görs enligt den allmänna dataskyddsförordningen.

Genom att identifiera de former av behandlingar som görs i samband med avtal med konsumenter, och den korrekta rättsliga grunden enligt den allmänna dataskyddsförordningen, kan näringsidkaren få en uppfattning huruvida det ”avtal” den ingår med konsumenten är underställt konsumenträttighetsdirektivet. I praktiken, när näringsidkaren måste använda sig av ett separat samtycke från konsumenten eller en annan rättslig grund enligt den allmänna dataskyddsförordningen (förutom rättslig förpliktelse) för att behandla konsumenters personuppgifter, blir avtalet inom vilket denna behandling äger rum underställt kraven i konsumenträttighetsdirektivet.

1.7. Avtal som inte omfattas av direktivet

Som förklarats i föregående avsnitt har den ändring av artikel 3 i konsumenträttighetsdirektivet som gjordes i och med direktiv (EU) 2019/2161 medfört att konsumenträttighetsdirektivet inte längre tillämpas på avtal där konsumenten inte betalar ett pris eller, när det gäller avtal om digitalt innehåll på internet eller digitala tjänster, där konsumenten varken betalar priset eller tillhandahåller personuppgifter till näringsidkaren.

Dessutom förtecknas i artikel 3.3 särskilda kategorier av avtal som är undantagna från direktivets tillämpningsområde. Exempelvis gäller inte direktivet för avtal om finansiella tjänster, däribland försäkringar och investeringar. Sociala tjänster och hälso- och sjukvårdstjänster, spelverksamhet, tidsdelat boende och liknande semestertjänster omfattas inte heller. Passagerartransporttjänster och paketreseavtal (33) är i princip undantagna, även om vissa bestämmelser fortfarande gäller.

Vidare förklaringar ges nedan. Som en allmän regel ska alla undantag tolkas restriktivt (34).

1.7.1. Hyresavtal och byggavtal

Artikel 3 3. Detta direktiv ska inte tillämpas på avtal e) om skapande, förvärv eller överlåtelse av fast egendom eller av rättigheter till fast egendom, f) om uppförande av nya byggnader, omfattande ombyggnad av befintliga byggnader och bostadsuthyrning,

Undantaget enligt led e avser den allmänna kategorin av fast egendom, inklusive mark, medan led f behandlar byggnader.

Även om bostadsuthyrning är undantaget från direktivets tillämpningsområde, omfattas uthyrning för andra ändamål än bostadsändamål. Detta förklaras också i skäl 26: ”I synnerhet tjänsteavtal om tillbyggnad (t.ex. av ett garage eller en veranda) och tjänsteavtal som rör annan reparation och renovering av byggnader än omfattande ombyggnad av dem bör omfattas av detta direktiv liksom avtal som rör fastighetsmäklares tjänster och avtal som rör uthyrning för andra ändamål än bostadsändamål.”

— Exempelvis omfattas hyra av en parkeringsplats eller en festlokal av direktivet.

Det bör göras åtskillnad mellan byggentreprenadavtal och tjänsteavtal i samband med byggnadsuppförandet. I mål C-208/19, NK, noterade domstolen att undantaget enligt artikel 3.3 f inte skulle tillämpas på ett avtal mellan en arkitekt och en konsument enligt vilket den förstnämnda måste iordningställa utkasten till uppförande av en ny byggnad. Även om utkastet föregår uppförandearbetena är det en separat process, och det är i själva verket inte säkert att byggnaden kommer att uppföras alls (35).

Utifrån artikel 2.3 och 2.4 och artikel 16 första stycket c kan ett sådant avtal inte ses som tillhandahållande av varor som har tillverkats enligt konsumentens anvisningar eller som har getts en tydlig personlig prägel, i den mening som avses i den sistnämnda bestämmelsen. Även om utkasten skulle kunna tillhandahållas i fysisk form på papper eller i form av digitalt innehåll, är syftet med avtalet en intellektuell tjänst – arkitektonisk design, och den påföljande leveransen har bara en underordnad funktion (36).

Enligt ovanstående logik bör konsumenträttighetsdirektivet tillämpas på tjänsteavtal som kanske har att göra med byggnadsuppförande men som utgör en separat process med en oberoende slutprodukt, till exempel avtal som ingås med lantmätare, avtal om inredningsdesign, landskapsplanering osv.

1.7.2. Paketresor

Artikel 3 3. Detta direktiv ska inte tillämpas på avtal g) om paketresor enligt definitionen i artikel 3.2 i Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2015/2302. Artiklarna 6.7, 8.2 och 8.6, 19, 21 och 22 i det här direktivet ska i tillämpliga delar tillämpas på paketresor enligt definitionen i artikel 3.2 i Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2015/2302 avseende resenärer enligt definitionen i artikel 3.6 i det direktivet,

Vissa bestämmelser i direktivet är tillämpliga på avtal om paketresor, så som de definieras i Europaparlamentets och rådets paketresedirektiv (EU) 2015/2302 (37), nämligen medlemsstaternas lagstiftningsval att fastställa språkkrav för information vid avtals ingående (artikel 6.7); information som näringsidkare måste tillhandahålla till konsumenterna direkt innan ett avtal ingås elektroniskt, däribland om konsumentens betalningsskyldighet (artikel 8.2); medlemsstaternas lagstiftningsval angående bekräftelse av erbjudandet vid distansavtal som ingås per telefon (artikel 8.6); förbudet mot avgifter för olika betalningssätt (artikel 19); förbudet mot att använda telefonnummer med högre debitering än grundläggande samtalstariff (artikel 21); och kravet på konsumenternas uttryckliga samtycke till kompletterande betalningar (artikel 22).

Det bör noteras att paketresedirektivet även reglerar så kallade ”sammanlänkade researrangemang” (38), som utgörs av minst två olika typer av resetjänster köpta för samma resa eller semester, men som inte utgör en paketresa (i den mening som avses i detta direktiv) och som leder till ingåendet av separata avtal med enskilda resetjänstleverantörer. I konsumenträttighetsdirektivet fastställs kraven på förhandsinformation, och det tillämpas på de enskilda tjänsteavtalen som bildar ett sammanlänkat researrangemang, underställt de begränsningar som fastställs i artikel 3.3 och i artikel 16 första stycket l. När det till exempel gäller avtal om passagerartransporttjänster gäller endast kraven i artiklarna 8.2, 19, 21 och 22 (läs vidare i avsnitt 1.7.5).

1.7.3. Avtal som upprättas under medverkan av en offentlig tjänsteman

Artikel 3 3. Detta direktiv ska inte tillämpas på avtal i) som upprättas enligt medlemsstaternas lagar under medverkan av en offentlig tjänsteman som enligt lag är förpliktad till oberoende och opartiskhet och som genom omfattande rättsliga upplysningar ska säkerställa att konsumenten ingår avtalet endast på grundval av moget övervägande och med kännedom om dess rättsliga betydelse,

Det fastställs inte i direktivet vilka offentliga tjänstemän som avses i denna bestämmelse. Emellertid slås det fast vilka kriterier som de måste uppfylla för att avtalet inte ska omfattas av direktivets tillämpningsområde. Detta undantag är endast tillämpligt på avtal som upprättas av en offentlig tjänsteman (såsom en notarie) som enligt nationell rätt är föremål för alla villkor enligt artikel 3.3 i:

— Exempelvis skulle undantaget inte tillämpas på avtal för vilka en offentlig tjänsteman, som enligt lag är förpliktad till oberoende och opartiskhet, endast har bestyrkt parternas identitet.

För att detta undantag ska vara tillämpligt förefaller det inte nödvändigt att i nationell rätt kräva att avtalet i fråga ingås med anlitande av en offentlig tjänsteman. Undantaget bör också gälla om den ena eller båda parterna till avtalet frivilligt begär att en offentlig tjänsteman ska upprätta deras avtal (39).

1.7.4. Avtal om dagligvaror

Artikel 3 3. Detta direktiv ska inte tillämpas på avtal j) om tillhandahållande av livsmedel, drycker eller andra dagligvaror för hushållet, som fysiskt tillhandahålls av näringsidkare som gör frekventa och regelbundna utkörningsrundor till konsumentens hem, bostad eller arbetsplats,

Detta undantag förutsätter att två villkor uppfylls, nämligen

a) att näringsidkaren levererar varorna genom ”frekventa och regelbundna utkörningsrundor”,

b) att dessa varor är ”dagligvaror för hushållet”.

Den uttryckliga hänvisningen till leverans till konsumentens ”arbetsplats” i denna bestämmelse tyder på att den faktiska konsumtionen av varorna inte nödvändigtvis behöver äga rum i hemmet.

1.7.5. Passagerartransporter

Artikel 3 3. Detta direktiv ska inte tillämpas på avtal k) om passagerartransporttjänster, med undantag för artiklarna 8.2, 19 och 22,

Genom direktiv (EU) 2019/2161 ändrades detta undantag och artikel 21, om kravet på ”grundläggande samtalstariff” för telefonkommunikation före ett avtals ingående, blev tillämplig även på passagerartransport (läs vidare i avsnitt 9).

I mål C-583/18, DB Vertrieb, avgjorde domstolen att detta undantag inte är tillämpligt på försäljning av rabattkort för transport, som därför omfattas av direktivet.

Domstolen såg detta som ett slags ”tjänsteavtal” med ett särskilt syfte som inte sig är ett direkt syfte att möjliggöra genomförandet av en passagerartransport. I stället är ett avtal med syftet att ge konsumenten rätt till prisrabatt vid ett senare ingående av avtal om passagerartransport och ett avtal om förvärv av färdbevis två olika avtal som är juridiskt åtskilda från varandra. Det förstnämnda kan alltså inte ses som ett avtal som är oskiljaktigt kopplat till det sistnämnda. Att någon förvärvar ett kort som gör det möjligt för denne att komma i åtnjutande av prisrabatter vid köp av färdbevis innebär inte nödvändigtvis att det kommer att ingås något avtal om passagerartransport vid ett senare tillfälle (40).

1.7.6. Automatiserad försäljning

Artikel 3 3. Detta direktiv ska inte tillämpas på avtal l) som ingås med hjälp av varuautomater eller automatiserade affärslokaler,

Detta undantag gäller avtal som ingås med konsumenten fysiskt närvarande på en plats där varan eller tjänsten säljs/tillhandahålls med automatiserade medel, såsom försäljningsautomater, mackar med självbetjäning eller parkeringsplatser.

1.7.7. Vissa avtal som rör elektronisk kommunikation

Artikel 3 3. Detta direktiv ska inte tillämpas på avtal m) distansavtal som ingås med teleoperatörer genom offentliga telefonautomater för användning av dessa eller som ingås för användning av en enda telefon-, internet- eller faxuppkoppling som utförs av en konsument.

Denna bestämmelse undantar två typer av avtal från direktivets tillämpningsområde.

Den första typen som omnämns i konsumenträttighetsdirektivet är avtal som ingås med tillhandahållare av elektroniska kommunikationstjänster genom offentliga telefonautomater för användning av dessa. Begreppet ”telefonautomat” syftar på en telefon som är tillgänglig för allmänheten och vars användning kan betalas med mynt och/eller kredit-/betalkort och/eller telefonkort, inklusive kort vars användning kräver nummerkoder (41).

— Eftersom detta undantag gäller avtal som ingås ”genom” offentliga telefonautomater, bör det omfatta fall då avtalet ingås genom att man till exempel lägger i mynt eller drar ett betalkort i telefonautomaten, för att genomföra ett röstsamtal eller få tillgång till en nummerupplysning eller annan hjälptjänst som erbjuds av samma operatör.

— Undantaget bör inte gälla för avtal som ingås med operatörer av offentliga telefonautomater, exempelvis det föregående köpet av ett förbetalt telefonkort.

Den andra delen av artikel 3.3 m om avtal som ingås för användning av en enda uppkoppling som utförs av konsumenten har ett bredare tillämpningsområde. Till skillnad från avtalen för användning av offentliga telefonautomater specificeras ingen av parterna i detta avtal, vilket tyder på att det inte bara är avtal med tillhandahållare av elektroniska kommunikationstjänster som omfattas. Ingenting anges heller om syftet med eller innehållet i denna typ av avtal.

Detta undantag omfattar därför till exempel följande:

— Ett avtal för användning av en trådlös accesspunkt (WAP) för en enstaka internetsession.

Däremot bör undantaget inte tillämpas på avtal för elektroniska kommunikationstjänster (42) som omfattar en viss period och/eller en viss användning, till exempel följande:

— Avtal som ingås genom föregående inköp av förbetalda SIM-kort för mobiltjänster eller av en åtkomstkod för tjänster för trådlös åtkomst som används flera gånger eller långvarigt.

Detta undantag är även tillämpligt på avtal som ingås med leverantörer av betalsamtalstjänster (även kallade betalteletjänster), dvs. tjänster som betalas genom konsumentens telefonräkning (43) i fall där avtalet ingås och samtidigt fullgörs helt av det enda samtal som görs eller av ett sms som konsumenten skickar till numret för betalsamtalstjänsten, till exempel

— ett samtal till en nummerupplysning eller en telefonomröstning i ett tv-program.

Däremot är konsumenträttighetsdirektivet tillämpligt på avtal där röstsamtalet eller sms:et till ett betalnummer är ett sätt att ingå och betala för ett avtal som fullgörs därefter,

— exempelvis avtal som ingås genom att ett sms skickas till en tillhandahållare av parkeringstjänster.

I sådana fall måste näringsidkaren informera konsumenten om kostnaden för röstsamtalet eller sms:et till betalnumret, då det blir denna kostnad som utgör ”priset” för det berörda avtalet, i den mening som avses i artikel 6.1 e. Dessutom krävs enligt artikel 6.1 f i direktivet information om kostnaden för att använda medel för distanskommunikation över ”normaltaxa” (även kallat grundläggande standardtariff) för att ingå ett avtal. Tolkningen av begreppet normaltaxa/grundläggande standardtariff diskuteras vidare i avsnitt 8.

Det faktum att direktivet inte gäller för vissa avtal som rör betalsamtalstjänster enligt artikel 3.3 m innebär inte att de inte omfattas av konsumentskyddsbestämmelserna. EU:s regelverk för elektronisk kommunikation, särskilt direktivet om inrättande av en europeisk kodex för elektronisk kommunikation (Europaparlamentets och rådets direktiv 2018/1972/EG (44)), gör det möjligt för medlemsstaterna och de berörda nationella tillsynsmyndigheterna att vidta särskilda åtgärder för att skydda konsumenterna när det gäller betalsamtalstjänster. Följaktligen har ett antal medlemsstater genomfört ytterligare skyddsåtgärder på detta område, vilket exempelvis inkluderar konsumtionsgränser, en skyldighet att meddela priset i början av samtalet etc.

1.8. Möjligt undantag för avtal med låga värden utanför fasta affärslokaler

Artikel 3.4 ger medlemsstaterna möjlighet att inte tillämpa direktivet på avtal utanför fasta affärslokaler om den betalning som ska erläggas av konsumenten inte överstiger 50 euro eller ett lägre belopp enligt nationell lagstiftning. Om en medlemsstat väljer att utnyttja detta lagstiftningsval finns det risk för att direktivet kringgås av näringsidkare som kan besluta sig för att på ett konstlat sätt dela upp ett enda avtal som överstiger den fastställda gränsen i olika avtal. Såsom förklaras i skäl 28: ”När flera avtal vars innehåll har samband med varandra ingås samtidigt av konsumenten bör den totala kostnaden beaktas vid tillämpningen av denna gräns.” Denna princip skulle till exempel gälla för följande:

— Försäljning av varje bok i en trilogi enligt tre separata avtal eller försäljning av ett par örhängen enligt två separata avtal vid samma tidpunkt.

För långsiktiga avtal (abonnemang) är det relevanta beloppet för att tillämpa detta undantag det totalbelopp som konsumenten förbinder sig att betala när avtalet ingås, dvs. det totala beloppet i månatliga avbetalningar eller debiteringar under den överenskomna avtalsperioden, inklusive eventuella ”gratisperioder”.

1.9. Regler för offentliga auktioner

Direktivet gäller för auktioner, med särskilda regler för ”offentlig auktion”, som i artikel 2.13 definieras som ”en försäljningsmetod där näringsidkaren bjuder ut varor eller tjänster till försäljning till konsumenter, vilka personligen närvarar eller ges möjlighet att närvara vid auktionen, genom ett öppet budgivningsförfarande som sköts av en auktionsförrättare och där den som lämnar det vinnande budet måste köpa varorna eller tjänsterna”.

För offentliga auktioner gör artikel 6.3 det möjligt att ersätta identiteten, kontaktuppgifterna och den geografiska adressen till affärsstället för den näringsidkare som säljer varor eller tjänster, med auktionsförrättarens uppgifter. Dessutom finns det ingen ångerrätt vid avtal som ingås vid en offentlig auktion enligt undantaget i artikel 16 första stycket k.

Offentliga auktioner bör ge konsumenterna möjlighet att närvara personligen, även om det också är möjligt att lämna anbud på internet eller per telefon. Däremot bör internetauktioner utan möjlighet att närvara personligen inte betraktas som offentliga auktioner.

I skäl 24 anges följande: ”Användningen av webbplattformar för auktioner som är tillgängliga för konsumenter och näringsidkare bör inte betraktas som en offentlig auktion enligt detta direktiv.” Därför bör internetauktioner till fullo omfattas av direktivet när det gäller till exempel förhandsinformation som ska ges innan konsumenten binds av avtalet (erbjudandet) och ångerrätten.

— Ett exempel på begränsning av undantaget ovan är en onlineplattform som bjuder ut diverse artiklar till försäljning till konsumenter, såsom fordonsdelar, små maskiner, verktyg, elektronik och möbler. Även om transaktioner kan ingås i form av en auktion där försäljningspriset för varorna avgörs utifrån bud som läggs över ett utgångspris, så är inte detta kvalificerat som en ”offentlig auktion”. Konsumenter torde alltså behålla rätten att dra tillbaka ett bud som en gång lagts, inom de villkor som föreskrivs i konsumenträttighetsdirektivet.

2. Avtal utanför fasta affärslokaler

2.1. Avtal som ingås utanför näringsidkarens fasta affärslokaler

Avtal utanför fasta affärslokaler definieras i artikel 2.8 på följande sätt:

Artikel 2 8. avtal utanför fasta affärslokaler: varje avtal mellan näringsidkaren och konsumenten a) som ingås då näringsidkaren och konsumenten samtidigt är fysiskt närvarande, på ett annat ställe än i näringsidkarens fasta affärslokaler, b) för vilket konsumenten har lämnat ett anbud under samma omständigheter som avses i led a,

Affärslokaler definieras i artikel 2.9 på följande sätt:

Artikel 2 9. fasta affärslokaler: a) fasta detaljhandelslokaler där näringsidkaren bedriver sin fasta verksamhet, eller b) rörliga detaljhandelslokaler där näringsidkaren vanligtvis bedriver sin verksamhet.

I skäl 22 ges flera exempel på vad som bör ses som ”fasta affärslokaler”. Å ena sidan tycks begreppet omfatta ”affärer, stånd eller lastbilar, plus marknads- och mässtånd, som näringsidkaren använder som fast eller vanlig plats för sin affärsverksamhet”.

På samma sätt bör detaljhandelslokaler där näringsidkaren utför sin verksamhet säsongsvis, till exempel under turistsäsongen på en skid- eller badort, ses som fasta affärslokaler eftersom det är på de ställena som näringsidkaren vanligen utövar sin verksamhet.

Å andra sidan är offentliga platser, såsom gator, köpcentrum, badstränder, idrottsanläggningar och allmänna transportmedel, som näringsidkaren i undantagsfall använder för sin affärsverksamhet, inte fasta affärslokaler. Inte heller privatbostäder eller (konsumenters) arbetsplatser bör betraktas som fasta affärslokaler.

Avtal som ingås under ett besök av näringsidkaren i konsumentens hem eller på konsumentens arbetsplats är avtal utanför fasta affärslokaler, oberoende av om besöket begärdes av konsumenten eller inte. Sådana avtal utanför fasta affärslokaler kan föregås av förberedande moment:

— Om till exempel en representant (tekniker) för näringsidkaren besöker konsumentens bostad för att på samma gång både sälja och installera en utrustning eller enhet, blir det ett tjänsteavtal utanför fasta affärslokaler, även om konsumenten tidigare begärt (bokat) ett sådant besök efter ett personligt besök i näringsidkarens butik.

— Om avtalet å andra sidan faktiskt ingicks under konsumentens besök i butiken eller genom medel för distanskommunikation, medför inte teknikerns påföljande besök för att installera den nödvändiga utrustningen i konsumentens bostad att avtalet ändrar klassificering och blir ett avtal utanför fasta affärslokaler.

I mål C-485/17, Verbraucherzentrale Berlin (45), bekräftade domstolen att uttrycket ”vanligtvis” i den mening som avses i artikel 2.9 b måste förstås som att det syftar på den aktuella verksamhet som ”normalt sätt” (sic) bedrivs i lokalerna i fråga. För att tillämpa detta begrepp krävs en bedömning från fall till fall, med hänsyn till i synnerhet vilken typ av varor eller tjänster som säljs och den aktuella näringsidkarens affärspraxis.

Mer specifikt tog domstolen upp en situation med ett stånd på en handelsmässa, där en näringsidkare bedriver sin verksamhet några dagar varje år. Domstolen avgjorde att ett sådant stånd är en ”fast affärslokal” om en normalt informerad och skäligen uppmärksam och medveten konsument – med hänsyn till samtliga de sakomständigheter som rör verksamheten och bland annat hur ståndet uppfattas och den information som ges i lokalerna på själva mässan – rimligtvis kan förvänta sig att nämnda näringsidkare bedriver sin verksamhet där och tilltalar vederbörande i syfte att ingå ett avtal (46).

Dessutom bekräftade domstolen att dess tidigare slutsatser i mål C-423/97, Travel-Vac, S.L., om tolkningen av rådets f.d. direktiv 85/577/EEG är fortsatt relevanta. I den domen fastställde domstolen specifikt följande:

”När det gäller frågan huruvida avtalet har ingåtts utanför näringsidkarens fasta affärslokaler avser detta uttryck de lokaler i vilka näringsidkaren vanligen utövar sin affärsverksamhet och som klart kan identifieras som lokaler där försäljning till allmänheten sker” (47).

Om näringsidkaren använder lokaler för att sälja varor och tjänster som ”normalt sett” inte används i sådant syfte och som inte är tydligt identifierade som lokaler för försäljning till allmänheten, är de avtal som ingås med konsumenterna sannolikt avtal utanför fasta affärslokaler.

— Exempelvis är försäljning av varor under evenemang (konvent, seminarier, fester osv.), som anordnas på restauranger, kaféer eller hotell som hyrs i syfte att anordna respektive evenemang, sannolikt avtal utanför fasta affärslokaler.

Om ett avtal ska klassificeras som ett avta utanför fasta affärslokaler beror på omständigheterna vid avtalets ingående. Näringsidkare bör vara medvetna om den typ av verksamhet som de bedriver och bör verka i enlighet med de bestämmelser som gäller antingen avtal i fasta affärslokaler eller avtal utanför fasta affärslokaler. Eventuella tvister om huruvida till exempel ångerrätten var tillämplig, eftersom avtalet borde ha betraktats som ett avtal utanför fasta affärslokaler, måste bedömas från fall till fall.

2.2. Avtal som ingåtts efter det att konsumenten tilltalats utanför de fasta affärslokalerna

Artikel 2 8. avtal utanför fasta affärslokaler: varje avtal mellan näringsidkaren och konsumenten […] c) som ingås i näringsidkarens fasta affärslokaler eller med hjälp av något medel för distanskommunikation omedelbart efter det att konsumenten personligen och enskilt tilltalats på en annan plats än näringsidkarens fasta affärslokaler, varvid näringsidkaren och konsumenten samtidigt är fysiskt närvarande,

I artikel 2.8 c ges ett annat exempel på avtal utanför fasta affärslokaler. Begreppet ”personligen och enskilt tilltalats” i denna bestämmelse ska tillämpas på erbjudanden och liknande kommersiella meddelanden (oberoende av deras rättsliga klassificering) som formaliseras i ett avtal omedelbart därefter i näringsidkarens fasta affärslokaler eller med hjälp av något medel för distanskommunikation.

För att denna bestämmelse ska gälla ska näringsidkarens erbjudande riktas mot en särskild konsument, till exempel på följande sätt:

— Näringsidkarens representant tar kontakt med den aktuella konsumenten på gatan med ett erbjudande om en prenumeration på en månadstidning och avtalet undertecknas genast i näringsidkarens fasta affärslokaler i närheten.

— Däremot skulle inte enbart utdelningen av reklambroschyrer på gatan i närheten av näringsidkares lokaler utan att man särskilt riktar sig till enskilda konsumenter räknas som att ”personligen och enskilt” tilltala konsumenten i den mening som avses i denna bestämmelse.

För att denna bestämmelse ska gälla bör avtalet dessutom ingås omedelbart. Avtalet skulle inte ingås omedelbart om konsumenten lämnar näringsidkarens lokaler efter att ha bjudits in till dem, och återvänder på eget initiativ senare, till exempel dagen efter att ha övervägt erbjudandet.

I mål C-465/19, B & L Elektrogeräte GmbH, avgjorde domstolen att den gång som är gemensam för de olika montrarna i en mässhall där en näringsidkare har en monter (vilken i sig erkändes som en ”fast affärslokal”), inte kan anses vara en ”fast affärslokal”, eftersom den gången ger tillgång till samtliga näringsidkares montrar i denna hall. När en näringsidkare riktar sig till en kund i ett sådant gemensamt utrymme på mässan, och ett avtal till följd av detta omedelbart efteråt ingås i en monter som drivs av en näringsidkare, så är detta ett ”avtal utanför fasta affärslokaler” i den mening som avses i artikel 2.8 i konsumenträttighetsdirektivet (48).

2.3. Avtal som ingås under en utflykt organiserad av näringsidkaren

Artikel 2 8. avtal utanför fasta affärslokaler: varje avtal mellan näringsidkaren och konsumenten d) som ingås under en utflykt organiserad av näringsidkaren i syfte att marknadsföra och sälja varor eller tjänster till konsumenten.

I artikel 2.8 d i direktivet definieras avtal utanför fasta affärslokaler som avtal som ingås under en utflykt organiserad av näringsidkaren oavsett om avtalen ingås utanför eller i näringsidkarens fasta affärslokaler.

Dessutom anges i direktivet att det omfattar utflykter ”i syfte” att marknadsföra och sälja produkter till konsumenten, dvs. det bör inte spela någon roll huruvida konsumenten har informerats i förväg om den planerade försäljningen av produkter under utflykten.

Begreppet ”utflykt” innefattar resor som inbegriper sightseeing eller andra nöjesrelaterade aktiviteter, eller resor till sådana platser som restauranger, kaféer eller hotell där ett försäljningsevenemang utanför fasta affärslokaler anordnas. När det här begreppet tillämpas bör det inte spela någon roll huruvida näringsidkaren som säljer produkterna under en utflykt ordnar transporten själv eller har ingått arrangemang med ett transportföretag:

— Om till exempel en näringsidkare har kommit överens med arrangören av utflykten att se till att turisterna, under deras utflykt, också skjutsas till hans affär, är de avtal som ingås i affären sannolikt avtal utanför fasta affärslokaler trots att butiken i fråga motsvarar näringsidkarens fasta affärslokaler.

— Däremot är en busstransport som anordnas av ett köpcentrum med det enda syftet att skjutsa potentiella kunder till köpcentrumet endast av underordnad betydelse i förhållande till verksamhetens huvudsakliga ändamål (dvs. att sälja varor och tjänster), och bör inte betraktas som en ”utflykt” i den mening som avses i artikel 2.8.

3. Konsumentinformation

3.1. Allmänna krav

3.1.1. Inledning

Kraven på den förhandsinformation som ska ges innan avtal ingås anges i artiklarna 5–8 i direktivet. De definieras separat för avtal i fasta affärslokaler i artikel 5.1 och för avtal utanför fasta affärslokaler och distansavtal i artikel 6.1. Kraven för avtal utanför fasta affärslokaler och distansavtal är mer omfattande och bygger på de som avser avtal i fasta affärslokaler. Ytterligare särskilda krav på information när avtal ingås på marknadsplatser online fastställs i artikel 6a, som lades till i konsumenträttighetsdirektivet genom direktiv (EU) 2019/2161.

Informationskraven beträffande ångerrätt enligt artikel 6.1 h–k tas upp separat i avsnitt 5.

3.1.2. Tydlighet i informationen och koppling till direktivet om otillbörliga affärsmetoder

I artikel 7 i direktivet om otillbörliga affärsmetoder förbjuds vilseledande underlåtenhet, dvs. affärsmetoder som utelämnar eller ger på ett oklart, obegripligt, tvetydigt eller olämpligt sätt ”väsentlig information” som genomsnittskonsumenten behöver för att fatta ett välgrundat affärsbeslut, när sådana metoder får genomsnittskonsumenten att fatta ett annat affärsbeslut än vad som annars skulle ha varit fallet. I artikel 7.4 fastställs informationskrav för ”köperbjudandet”, vilket är ett kommersiellt meddelande som innehåller information om produktens egenskaper och pris och därför omfattar även fasen innan avtalet för transaktionen ingås.

Fasen innan avtalet ingås regleras mer i detalj i konsumenträttighetsdirektivet än i direktivet om otillbörliga affärsmetoder. Artikel 5 och 6 i konsumenträttighetsdirektivet omfattar samtliga informationskrav som fastställs i artikel 7.4 i direktivet om otillbörliga affärsmetoder (49). Vid tillhandahållandet av den förhandsinformation som ska ges innan avtalet ingås i enlighet med direktivet om konsumenträttigheter ska också en näringsidkare uppfylla de särskilda informationskraven för köperbjudandet enligt artikel 7.4 i direktivet om otillbörliga affärsmetoder. Detta påverkar inte tillämpningen av andra krav på öppenhet och tillbörlighet enligt direktivet om otillbörliga affärsmetoder.

Både i artikel 5.1 och i artikel 6.1 i konsumenträttighetsdirektivet krävs det att information lämnas ”klart och tydligt”. I skäl 34 anges att näringsidkaren vid tillhandahållande av den förhandsinformation som ska ges innan avtalet ingås ska ”beakta de särskilda behoven hos konsumenter som är särskilt utsatta på grund av nedsatt mental, fysisk eller psykisk funktionsförmåga, ålder eller godtrogenhet, av ett slag som näringsidkaren rimligtvis kan förväntas förutse. Beaktandet av dessa särskilda behov bör dock inte medföra olika nivåer för konsumentskyddet.”

Enligt de allmänna bestämmelserna i artikel 7.2 i direktivet om otillbörliga affärsmetoder måste emellertid näringsidkarna säkerställa att informationen är begriplig och tidsmässigt lämplig, dvs. den metod och det tillfälle då den relevanta informationen ges före avtalets ingående måste göra det möjligt för genomsnittskonsumenten att fatta ett välgrundat affärsbeslut.

För avtal utanför fasta affärslokaler föreskrivs i artikel 7.1 dessutom att den förhandsinformation som ska ges innan avtalet ingås ska vara ”väl läsbar och avfattad på ett klart och begripligt språk” och för distansavtal krävs i artikel 8.1 i konsumenträttighetsdirektivet att informationen lämnas till konsumenten ”på ett sätt som är lämpligt för det medel för distanskommunikation som används på ett klart och begripligt språk. Om informationen tillhandahålls på ett varaktigt medium, ska den vara i väl läsbar form”.

Det räcker inte att ge den obligatoriska informationen innan avtalet ingås enbart som en del av de allmänna villkor som konsumenten måste godkänna innan han eller hon går vidare i transaktionsprocessen (50). Kravet att lämna information ”klart och tydligt” innebär att konsumenten måste uppmärksammas på de enskilda delarna av den obligatoriska informationen.

I ett onlinesammanhang måste näringsidkarna göra den obligatoriska informationen lätt tillgänglig och väl synlig för konsumenterna. Eftersom den obligatoriska konsumentinformationen är så pass omfattande är det kanske inte möjligt att ge den ”klart och tydligt” på en enda sida. Alltför långa sidor, där konsumenterna behöver rulla ner i omfattande grad för att kunna läsa allt innehåll, bör undvikas.

I stället bör de olika delarna i förhandsinformationen innan avtalet ingås ges när de är som mest relevanta under processen med att ingå avtalet, där konsumenten flyttar sig från en sida till nästa i onlinegränssnittet. Vid behov bör informationen om enskilda ämnen vara uppdelad i skikt, med en väl synlig pekare på framsidan som leder till en länkad sida med alla detaljer om respektive ämne (51).

Ytterligare krav på presentation vid distansavtal som ingås elektroniskt fastställs i artikel 8.2 i direktivet, vilket diskuteras vidare i avsnitt 4.2.4.

3.1.3. Information som ”redan framgår av sammanhanget”

För avtal i fasta affärslokaler är näringsidkare enligt artikel 5 tillåtna att undanhålla information som ”redan framgår av sammanhanget”.

Begreppet information som framgår av sammanhanget används också i artikel 7.2 i direktivet om otillbörliga affärsmetoder (52). Exempelvis skulle näringsidkarens geografiska adress och identitet kunna ses som uppenbar och anses framgå av sammanhanget, då konsumenterna normalt känner till adressen till en affär eller restaurang där de befinner sig.

3.1.4. Informationskrav i annan EU-lagstiftning

Direktivet är av tvärgående karaktär. Det kompletterar de produkt- och sektorspecifika konsumentskyddsreglerna, i synnerhet när det gäller informationskrav.

Enligt artikel 3.2 i konsumenträttighetsdirektivet (53) påverkar det inte tillämpningen av informationskraven i annan sektorspecifik EU-lagstiftning. Det gäller den allmänna dataskyddsförordningen (EU) 2016/679 och Europaparlamentets och rådets direktiv om integritet och elektronisk kommunikation 2002/58/EG (54), som är särskilt relevanta vid försäljning online för sådana frågor som information om behandling av uppgifter och registrerades samtycke till behandling av deras personuppgifter, när så krävs.

Dessutom fastställs ytterligare informationskrav för elektroniska kommunikationstjänster i den europeiska kodexen för elektronisk kommunikation (direktiv (EU) 2018/1972) och i kommissionens genomförandeförordning (EU) 2019/2243 (55) om en mall för avtalssammanfattning.

I artikel 102.1 i den europeiska kodexen för elektronisk kommunikation specificeras, genom hänvisning till artiklarna 5 och 6 i konsumenträttighetsdirektivet och bilaga VIII till kodexen, den information som tillhandahållare av allmänt tillgängliga elektroniska kommunikationstjänster ska lämna innan en konsument blir bunden av ett avtal eller motsvarande erbjudande. Tillhandahållarna av allmänt tillgänglig elektronisk kommunikation är också skyldiga att ge konsumenterna en kortfattad och lättläst sammanfattning av avtalet (artikel 102.3 i den europeiska kodexen för elektronisk kommunikation och genomförandeförordning (EU) 2019/2243). Men att bara tillhandahålla avtalssammanfattningen är inte ett fullständigt uppfyllande av alla skyldigheter till information innan ett avtal ingås, vilket föreskrivs i artikel 102.1 och bilaga VIII till den europeiska kodexen för elektronisk kommunikation.

Ytterligare informationskrav finns också fastställda i Europaparlamentets och rådets direktiv 2010/13/EU (56) om audiovisuella medietjänster, Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/72/EG (57) om elektricitet, Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/73/EG (58) om naturgas etc. (59).

I artikel 6.8 i konsumenträttighetsdirektivet behandlas specifikt förhållandet mellan de informationskrav som fastställs i detta direktiv och dem som finns i Europaparlamentets och rådets tjänstedirektiv 2006/123/EG (60) och Europaparlamentets och rådets handelsdirektiv 2000/31/EG (61) . För det första specificeras det där att informationskraven i dessa tre instrument kompletterar varandra. För det andra klargörs det att om en bestämmelse i dessa två direktiv om ”innehållet i informationen och hur den ska tillhandahållas” strider mot en bestämmelse i konsumenträttighetsdirektivet, ska det sistnämnda ha företräde (62).

3.1.5. Åläggande av ytterligare informationskrav

I artikel 4 i konsumenträttighetsdirektivet står följande: ”Medlemsstaterna får inte i sin nationella lagstiftning behålla eller införa bestämmelser som avviker från bestämmelserna i detta direktiv, inklusive strängare eller mindre stränga bestämmelser som ger en annan konsumentskyddsnivå om inget annat anges i detta direktiv.”

Ett av undantagen från detta angreppssätt med fullständig harmonisering är artikel 5.4, där medlemsstaterna tillåts att anta eller behålla ytterligare krav på förhandsinformation som ska ges innan avtalet ingås beträffande avtal i fasta affärslokaler.

Även om informationskraven för avtal utanför fasta affärslokaler och för distansavtal i princip är uttömmande, kan medlemsstaterna samtidigt, i enlighet med artikel 6.8 och skäl 12 till direktivet, införa ytterligare informationskrav i enlighet med tjänstedirektivet 2006/123/EG och e-handelsdirektivet 2000/31/EG.

Den relevanta bestämmelsen i e-handelsdirektivet i detta avseende är artikel 5, där det krävs att medlemsstaterna säkerställer att tjänsteleverantören tillser att det för tjänstemottagaren och de behöriga myndigheterna ska vara möjligt att enkelt, direkt och stadigvarande ha tillgång till den information som föreskrivs i den artikeln. I artikel 10 i e-handelsdirektivet fastställs vidare informationskrav angående förfarandet för att ingå avtalet.

När det gäller tjänstedirektivet fastställs i dess artikel 22.1–22.4 särskilda krav på information som tjänsteleverantörerna måste ställa till tjänstemottagarnas förfogande, plus krav på att den informationen ska vara klar, entydig och meddelad i god tid. Vidare föreskrivs i artikel 22.5 att den ”hindrar inte medlemsstaterna från att ställa ytterligare krav på uppgifter från de tjänsteleverantörer som är etablerade på deras territorium”.

Att ställa ytterligare informationskrav enligt artikel 6.8 är ett av de lagstiftningsval som medlemsstaterna ska informera kommissionen om i enlighet med artikel 29. Kommissionen offentliggör denna information på internet (63).

3.1.6. Undantag för vardagliga transaktioner

Artikel 5.3 ger medlemsstaterna möjlighet att inte tillämpa kraven på förhandsinformation som ska ges innan avtalet ingås enligt artikel 5.1 på avtal i fasta affärslokaler som innefattar vardagliga transaktioner och utförs omedelbart i samband med att de ingåtts.

Genom sin natur kommer dessa transaktioner troligen att röra varor med låga kostnader. Ett tydligt exempel är inköp av livsmedel och drycker avsedda att konsumeras genast, t.ex. snacks, hämtmat osv.

Artikel 5.3 kan även komma att tillämpas på vissa tjänster och inte bara på varor. I detta sammanhang är det andra kriteriet i artikel 5.3 av särskilt stor betydelse, dvs. kravet på att avtalet ska kunna fullgöras omedelbart när det ingås.

— Exempel på sådana möjliga vardagliga tjänster är skoputsning på gatan och biograftjänster när biljetten köps (dvs. när avtalet ingås) omedelbart innan filmen startar.

3.1.7. Den bindande karaktären hos den förhandsinformation som ska ges innan avtalet ingås

I artikel 6.5 föreskrivs följande med avseende på den bindande karaktären hos den förhandsinformation som ska ges innan avtalet ingås och som ska lämnas enligt artikel 6.1: ”5. Den information som avses i punkt 1 ska utgöra en integrerad del av distansavtalet eller avtalet utanför fasta affärslokaler och får inte ändras annat än genom uttrycklig överenskommelse mellan avtalsparterna.”

Således bör den information som lämnas på näringsidkarens webbplats vara bindande för parterna och, om näringsidkaren önskar ändra någon av dess delar, bör denne erhålla konsumentens uttryckliga samtycke:

— Till exempel kan parterna uttryckligen komma överens om, genom att skicka e-postmeddelanden till varandra, om en annan tidpunkt för leveransen av varan än den som anges på näringsidkarens webbplats.

— En bestämmelse i de allmänna villkoren om att näringsidkaren får göra undantag från den information som tillhandahålls på webbplatsen skulle dock inte uppfylla kravet på uttrycklig överenskommelse mellan parterna.

Artikel 6.5 skulle inte tillämpas på ändringar av villkoren i avtalet efter att det ingåtts. När sådana ändringar är baserade på villkoren i avtalet blir direktivet om oskäliga villkor i konsumentavtal (64) relevant.

3.1.8. Ytterligare språkkrav

Medlemsstaterna får enligt artikel 6.7 införa språkkrav i samband med kraven på information vid avtals ingående i avtal utanför fasta affärslokaler eller distansavtal (65).

Om detta lagstiftningsval har utnyttjats skulle de berörda kraven, exempelvis om att tillhandahålla information på det officiella språket i den berörda medlemsstaten, tillämpas på gränsöverskridande näringsidkare i enlighet med bestämmelserna i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 593/2008 (66) om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (Rom I-förordningen). Enligt dess artikel 6, om näringsidkaren bedriver sin verksamhet i det land där konsumenten har sin vanliga vistelseort eller riktar sådan verksamhet till det landet eller till flera länder, inbegripet det landet, är den lagstiftning som är tillämplig på avtalet lagen i det land där konsumenten har sin vanliga vistelseort.

Om parterna har valt en annan lag kan det valet inte beröva konsumenten det skydd som ges genom de tvingande bestämmelserna i konsumentens hemvistland. I denna situation gäller därför också att om näringsidkaren riktar sin verksamhet till konsumenter i en medlemsstat som har infört språkkrav enligt artikel 6.7 i konsumenträttighetsdirektivet, måste näringsidkaren tillhandahålla konsumenterna avtalsinformation på det språk som krävs av den medlemsstaten, om den språkskyldigheten anses som obligatorisk ”avtalsenlig skyldighet” i enlighet med den nationella rätten.

Begreppet att ”rikta” sin affärsverksamhet eller yrkesverksamhet till konsumentens land har behandlats av domstolen i de förenade målen C-585/08 och C-144/09, Peter Pammer och Hotel Alpenhof GmbH. Denna dom innehåller ett antal kriterier för att fastställa om en webbplats är ”riktad” till en viss medlemsstat, såsom användningen av olika språk eller valutor på webbplatsen (67).

Det bör noteras att detta lagstiftningsalternativ enligt konsumenträttighetsdirektivet kompletterar de sektor- och produktspecifika unionslagarna, där medlemsstaterna ges möjlighet att upprätta språkkrav angående varningar eller instruktioner för exempelvis leksaker (68) eller radioutrustning (69). Dessutom är det enligt Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2019/771 möjligt att sätta upp språkkrav för garantier (70) för varor.

3.1.9. Bevisbörda

Eftersom näringsidkarens underlåtenhet att tillhandahålla vissa uppgifter som krävs enligt direktivet leder till olika påföljder enligt direktivet (förutom de påföljder som kan tillämpas enligt nationell lagstiftning) innehåller artikel 6.9 en mycket viktig bestämmelse, där det angående distansavtal och avtal utanför fasta affärslokaler fastställs att ”bevisbördan för att informationsskyldigheten enligt detta kapitel fullgjorts ska åvila näringsidkaren”.

Även om omständigheterna också kan bevisas på andra sätt, skulle näringsidkaren helt klart få svårare att framlägga sin sak om den erfordrade informationen saknas i bekräftelsen på avtalet på ett varaktigt medium, som enligt artikel 7.1–7.2 eller artikel 8.7 (som diskuteras i avsnitt 4.4) alltid måste innehålla de uppgifter som avses i artikel 6.1, om inte dessa redan har tillhandahållits på ett varaktigt medium.

3.2. Gemensamma krav för avtal i fasta affärslokaler och distansavtal/avtal utanför fasta affärslokaler

3.2.1. Huvudsakliga egenskaper

Artiklarna 5.1 a och 6.1 a ”Varornas eller tjänsternas huvudsakliga egenskaper, i en omfattning som är lämplig för mediet och för varorna eller tjänsterna”

Även om detta informationskrav uttryckligen avser ”varor och tjänster”, i enlighet med artiklarna 5.2 och 6.2, gäller det också för allmännyttiga tjänster och digitalt innehåll på nätet.

Samma skyldighet åläggs i artikel 7.4 i direktivet om otillbörliga affärsmetoder, där informationskraven fastställs för ”köperbjudandet”. För att välja de huvudsakliga egenskaper som ska meddelas till konsumenten bör följaktligen näringsidkarna tillämpa samma angreppssätt som när det gäller direktivet om otillbörliga affärsmetoder, dvs. informera om de egenskaper som konsumenterna behöver för att fatta välgrundade inköpsbeslut. Information om varors huvudsakliga egenskaper kan finnas tillgängliga på deras förpackningar eller etiketter, som konsumenten kan titta på. För mer komplicerade varor kan det krävas att man meddelar ytterligare information för att fastställa deras huvudsakliga egenskaper.

I synnerhet måste alla de egenskaper och begränsningsvillkor som genomsnittskonsumenten normalt inte förväntar sig av den givna kategorin eller typen av vara eller tjänst meddelas till konsumenterna, då det är särskilt sannolikt att dessa påverkar deras beslut om transaktioner (71).

I alla avtal där konsumenten tillhandahåller personuppgifter, oavsett om det är betalning inblandad eller inte, måste näringsidkaren informera konsumenten om ändamålet för behandlingen vid det tillfälle då personuppgifterna erhålls.

3.2.2. Näringsidkarens identitet och kontaktuppgifter

Artikel 5.1 b) Näringsidkarens identitet, till exempel företagsnamn, geografisk adress för näringsidkarens etableringsställe samt telefonnummer. Artikel 6.1 b) Näringsidkarens identitet, till exempel företagsnamn. c) Geografisk adress där näringsidkaren är etablerad samt näringsidkarens telefonnummer och e-postadress; om näringsidkaren tillhandahåller andra medel för kommunikation via internet som garanterar att konsumenten kan lagra eventuell skriftlig korrespondens med näringsidkaren, inbegripet datum och tid för sådan korrespondens, på ett varaktigt medium ska informationen även omfatta uppgifter om dessa andra sätt; alla dessa medel för kommunikation som tillhandahålls av näringsidkaren ska göra det möjligt för konsumenten att snabbt kontakta och kommunicera effektivt med näringsidkaren; i förekommande fall ska näringsidkaren också tillhandahålla geografisk adress och identitet för den näringsidkare för vars räkning denna agerar. d) Om den avviker från den adress som uppgetts i enlighet med led c: geografisk adress till näringsidkarens affärsställe och i tillämpliga fall avseende den näringsidkare för vars räkning han eller hon agerar dit konsumenten kan vända sig med eventuella reklamationer.

3.2.2.1. Näringsidkarens identitet

Utöver bestämmelserna i konsumenträttighetsdirektivet föreskrivs i artikel 7.4 b i direktivet om otillbörliga affärsmetoder att informationen om näringsidkarens geografiska adress och identitet ska anses som väsentlig information vid ett köperbjudande. När det gäller avtal i fasta affärslokaler kan sådan information framgå av sammanhanget (se även avsnitt 3.1.3).

Vid avtal utanför fasta affärslokaler och distansavtal ska enligt konsumenträttighetsdirektivet näringsidkaren, som agerar på uppdrag av en annan näringsidkare, även uppge denna näringsidkares identitet och geografiska adress. Också marknadsplatser online, även när de bara är mellanhänder och inte ”agerar på uppdrag av” en annan näringsidkare, måste vidta åtgärder för att säkerställa att konsumenten får vederbörlig information om identiteten för den näringsidkare som faktiskt erbjuder de berörda varorna eller tjänsterna, på grundval av den information som lämnas av näringsidkaren själv. Om marknadsplatsen inte kan informera om den faktiska näringsidkarens identitet, ger det upphov till intrycket att det är marknadsplatsen som är den faktiska näringsidkaren, vilket kan leda till att marknadsplatsen får ansvaret för näringsidkarens skyldigheter.

I mål C-149/15, Wathelet (72), behandlade domstolen det ansvar som en mellanhand utanför internet (ett bilgarage) hade för att varor som såldes till konsumenter enligt Europaparlamentets och rådets tidigare direktiv om försäljning av konsumentvaror 1999/44/EG var avtalsenliga (73). Domstolen fastställde att även om frågan om mellanhänders ansvar gentemot konsumenterna inte tas upp i direktiv 1999/44/EG, utesluter ”inte i sig […] att begreppet ”säljare” i den mening som avses i artikel 1.2 c i direktiv 1999/44 kan tolkas så, att det omfattar en näringsidkare som agerar för en privatpersons räkning är näringsidkaren ur konsumentens perspektiv framstår som säljare av en konsumentvara enligt avtal inom ramen för sin närings- eller yrkesverksamhet. Näringsidkaren kan nämligen på så vis skapa förvirring hos konsumenten genom att denne felaktigt tror att näringsidkaren säljer varan i egenskap av varans ägare” (74).

Domstolen fastslog också följande: ”Vid prövningen är det bland annat relevant i hur stor utsträckning mellanhanden deltagit i försäljningen och hur stora ansträngningar denne gjort för att genomföra försäljningen. Vidare är även de omständigheter under vilka varan presenterades för konsumenten samt konsumentens eget beteende relevant för att avgöra om konsumenten hade kunnat förstå att mellanhanden agerade för en privatpersons räkning” (75).

Dessa slutsatser från domstolen om mellanhandens ansvar för varors avtalsenlighet/överensstämmelse skulle också kunna vara relevanta för andra mellanhänder och andra skyldigheter för näringsidkare enligt EU-rätten, däribland i ett onlinesammanhang. I synnerhet skulle marknadsplatser online kunna konstateras ha ansvar för näringsidkarens skyldigheter beträffande förhandsinformation innan avtal ingås eller fullgörande av avtal enligt konsumenträttighetsdirektivet när de, ur konsumentens synvinkel, framställer sig som näringsidkare enligt (det föreslagna) avtalet.

I mål C-149/15, Wathelet, betonade domstolen att ”för att konsumenten ska kunna åtnjuta det skydd som [direktivet] ger denne, är det således nödvändigt att konsumenten uppmärksammas på säljarens identitet och i synnerhet om denne är en privatperson eller näringsidkare” (76). Dock kan det vara så att konsumenten, även om den faktiska leverantören också är en näringsidkare och konsumenten inte berövas sina rättigheter, kanske inte hade ingått avtalet om den faktiska näringsidkarens identitet varit känd. Konsumenten kan i synnerhet ha betänkligheter angående till exempel om en sådan näringsidkare är pålitlig och om det är möjligt att genomdriva konsumenträttigheter mot den.

Underlåtenhet att lämna information om näringsidkarens identitet, eller att lämna felaktiga uppgifter, skulle utgöra ett brott mot konsumenträttighetsdirektivet. Det skulle också kunna utgöra en vilseledande metod i enlighet med direktivet om otillbörliga affärsmetoder, i den mån det påverkar konsumentens beslut om transaktionen. Det finns även sektorsspecifika bestämmelser i EU-rätten som stärker det här kravet. När det till exempel gäller försäljning av läkemedelsprodukter online (77) är det strängt förbjudet att sudda ut åtskillnaden mellan marknadsplats och återförsäljare. En marknadsplats där läkemedelsprodukter erbjuds på EU-marknaden bör säkerställa att konsumenterna kan verifiera att näringsidkaren har de relevanta tillstånden och bedriver sin verksamhet i överensstämmelse med lagen (78).

Metoden för att fullgöra ett avtal som inbegriper en tredjepartsnäringsidkare har ingen betydelse för de rättigheter och skyldigheter angående avtalet som följer av konsumenträttighetsdirektivet. I affärsmodellen ”dropshipping” har till exempel näringsidkaren inga varor på lager, utan köper dem i stället från en tredje part efter beställning av konsumenter och låter frakta dem direkt till kunden.

Om näringsidkaren däremot bara behandlar beställningen som en mellanhand och sedan vidarebefordrar den till en annan näringsidkare så att den fullgörs i den andra näringsidkarens eget namn, kan i enlighet med målet Wathelet den första näringsidkaren hållas ansvarig gentemot konsumenten när den näringsidkaren, ur konsumentens synvinkel, framställer sig som säljaren av konsumentvarorna enligt avtalet. För att undvika sådan ansvarsskyldighet måste näringsidkaren tydligt informera konsumenten om att den fungerar som mellanhand och lämna information om den faktiska säljarens identitet på ett framträdande sätt (79).

Här bör det noteras att artikel 6a.1 b, som infördes genom direktiv (EU) 2019/2161, innehåller ett särskilt extra krav på att leverantörer av marknadsplatser online ska informera konsumenter om status för den tredje part som erbjuder varorna, tjänsterna eller det digitala innehållet utifrån den information som lämnas av den tredje parten (se avsnitt 3.4.2).

3.2.2.2. Kommunikationsmedel

När det gäller distansavtal och avtal utanför fasta affärslokaler krävs enligt artikel 6.1 c, i dess ändrade lydelse enligt direktiv (EU) 2019/2161, att näringsidkaren ger konsumenten information om följande medel för kommunikation som en del av förhandsinformationen som ska ges innan avtalet ingås:

— Näringsidkarens geografiska adress, telefonnummer och e-postadress.

— I tillämpliga fall andra medel för skriftlig kommunikation online, som gör det möjligt att behålla innehållet och datum och tid för korrespondensen på ett varaktigt medium.

”Varaktigt medium” definieras i artikel 2.10 i konsumenträttighetsdirektivet som ”varje medel som gör det möjligt för konsumenten eller näringsidkaren att bevara information som riktas till vederbörande personligen på sådant sätt att den är tillgänglig för användning i framtiden under en tid som är lämplig med hänsyn till vad som är avsikten med informationen och att den bevarade informationen kan återges oförändrad” (se även avsnitt 4.4).

När det till exempel gäller applikationer för meddelanden är det vissa av dem som gör det möjligt för avsändaren, såsom näringsidkaren i ett avtal mellan näringsidkare och konsument, att ta bort, även från mottagarens enhet och antingen som standard eller manuellt, de meddelanden som har skickats inom en viss (kort) tidsram efter att de levererats. Dessa kommunikationsmedel gör det följaktligen inte effektivt möjligt för konsumenten att lagra det mottagna meddelandet. Mottagaren kan kanske spara eller säkerhetskopiera sina meddelanden, men detta skulle kräva ytterligare teknisk förmåga och kunskap som inte kan förväntas av genomsnittskonsumenten. Det behövs alltså en enskild bedömning för varje meddelandeapplikation för att fastställa om det uppfyller de fastställda kriterierna, med hänsyn även till att dessa applikationer ständigt utvecklas.

Domstolen noterade särskilt i mål C-649/17, Amazon EU, att möjligheten för konsumenter att snabbt ta kontakt med och effektivt kommunicera med näringsidkare har avgörande betydelse för att säkerställa och genomföra konsumenträttigheter (80). Följaktligen måste varje kommunikationsmedel som används av näringsidkaren kunna uppfylla kriterierna om direkt och effektiv kommunikation.

I det beslutet bekräftade domstolen att artikel 6.1 c inte förbjuder att näringsidkaren använder sig av andra kommunikationsmedel som säkerställer direkt och effektiv kommunikation, utöver dem som förtecknas i bestämmelsen (81).

Denna tolkning förblir relevant även efter de ändringar som genomförts genom direktiv (EU) 2019/2161. Innan avtalet ingås måste näringsidkaren informera konsumenten om de kommunikationsmedel som står förtecknade och om överensstämmelse med de kriterier som fastställs i artikel 6.1 c, men näringsidkaren är inte förhindrad att göra även alternativa kommunikationsmedel tillgängliga. Det kan vara till exempel automatiserad röstassistans eller metoder med skriftlig kommunikation online (chattbottar) som inte har de egenskaper som specificeras i artikel 6.1 c. De allmänna reglerna i direktivet om otillbörliga affärsmetoder är tillämpliga på sådana ytterligare medel. I synnerhet bör näringsidkarna tydligt och i god tid informera konsumenterna om huruvida dessa alternativa medel gör det möjligt för konsumenterna att behålla kontrollen över den skriftliga korrespondensen, däribland datum och tid.

Näringsidkaren måste också säkerställa att alla medel för kommunikation online, som konsumenten har informerats om innan avtalet ingicks (och i avtalsbekräftelsen) i enlighet med artikel 6.1 c, är lätt tillgängliga i näringsidkarens gränssnitt. Inga ytterligare kommunikationsmedel bör presenteras och framhållas på ett sådant sätt att det blir svårt för konsumenterna att få tillgång till och använda kommunikationsmedlen som tillhandahålls i enlighet med artikel 6.1 c.

Syftet med att tillhandahålla kommunikationsmedlen är att göra det möjligt för konsumenten att kontakta näringsidkaren snabbt och effektivt. Detta innebär att åtgärder bör vidtas för att se till att exempelvis telefonsamtal besvaras under kontorstid och att e-postmeddelanden skyndsamt besvaras.

3.2.2.3. Etableringsort

Begreppet ”etablering” i detta informationskrav är detsamma som det som används i till exempel tjänstedirektivet 2006/123/EG, där det definieras (artikel 4) som ”tjänsteleverantörens faktiska utövande av en ekonomisk verksamhet enligt artikel 43 i fördraget under en obegränsad tid och genom en stabil infrastruktur varifrån näringsverksamhet för att tillhandahålla tjänster faktiskt bedrivs”. I skäl 37 förklaras följande: ”Om tjänsteleverantörer är etablerade på flera orter är det viktigt att avgöra från vilken etableringsort de tillhandahåller de faktiska tjänster som avses.”

Samma tillvägagångssätt kan användas för att bestämma det ställe vars geografiska adress bör tillhandahållas enligt detta direktiv. Eftersom information om den ”geografiska” adressen krävs bör den hänvisa till en fysisk plats:

— Det är till exempel inte tillräckligt att endast tillhandahålla boxnumret som näringsidkarens adress.

3.2.2.4. Affärsställe

”Affärsstället” bör innebära den plats där de väsentliga besluten om näringsidkarens allmänna ledning fattas och där de centrala förvaltningsfunktionerna utförs. Denna slutsats följer till exempel av domstolens dom i mål C-73/06, Planzer:

”För att avgöra var sätet för ett bolags ekonomiska verksamhet är beläget måste en mängd faktorer beaktas. I första hand avses här faktorer som det stadgeenliga sätet, orten för den centrala förvaltningen, den ort på vilken bolagsledningen sammanträder, och den ort, vanligtvis densamma, där bolagets allmänna policy beslutas. Andra faktorer, såsom bosättningsorten för företagsledarna, orten där bolagsstämman hålls, där administrativa handlingar och bokföringshandlingar förvaras och där merparten av företagets finansiella transaktioner, bland annat bankförbindelser, sköts kan också beaktas” (82).

3.2.3. Pris

Artikel 5.1 c) Det sammanlagda priset på varorna eller tjänsterna inklusive skatter och avgifter eller, om varan eller tjänsten är av sådan art att priset rimligen inte kan beräknas i förväg, det sätt på vilket priset beräknas och alla eventuella ytterligare kostnader för frakt, leverans eller porto eller, om dessa rimligen inte kan beräknas i förväg, uppgift om att sådana ytterligare kostnader kan tillkomma. Artikel 6.1 e) Det sammanlagda priset för varan eller tjänsten, inklusive skatter eller, om varan eller tjänsten är av sådan art att priset rimligen inte kan beräknas i förväg, det sätt på vilket priset beräknas och alla eventuella ytterligare kostnader för frakt, leverans eller porto och alla andra kostnader eller, om dessa rimligen inte kan beräknas i förväg, uppgift om att sådana ytterligare kostnader kan tillkomma. Om avtalet löper på obegränsad tid eller om avtalet gäller en prenumeration ska i det sammanlagda priset ingå de sammanlagda kostnaderna per faktureringsperiod. När sådana avtal debiteras enligt fastställda betalningsposter ska det sammanlagda priset också avse de sammanlagda månatliga kostnaderna. Om det inte rimligen går att beräkna den totala abonnemangskostnaden i förväg ska