Yttrande från Regionkommittén om "Meddelande från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén om en skogsbruksstrategi för Europeiska unionen"

(2000/C 57/16)

MOTIVERINGSPUNKTER

"Meddelande från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén om en skogsbruksstrategi för Europeiska unionen" [KOM(1998) 649 slutlig].

Rådets resolution om "En skogsbruksstrategi för Europeiska unionen" av den 15 december 1998(1).

Rådets förordning (EG) nr 1257/1999 av den 17 maj 1999 om stöd från Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) till utveckling av landsbygden(2).

Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1261/1999 av den 21 juni 1999 om Europeiska regionala utvecklingsfonden(3).

Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1262/1999 av den 21 juni 1999 om Europeiska socialfonden(4).

Kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet om "Klimatförändringar - En strategi efter Kyoto" [KOM(1998) 353 slutlig].

Europaparlamentets resolution om "Europeiska unionens skogsbruksstrategi" av den 31 januari 1997(5).

Rekommendationerna i Regionkommitténs yttrande om "Skogsförvaltning, skogsbruk och skogsskydd i EU" (CdR 268/97 fin)(6).

Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande om "Skogsbrukets situation och problem i Europeiska unionen och möjligheter att utveckla skogspolitiken" av den 24 april 1997(7).

Kommissionens beslut av den 23 november 1998 att rådfråga kommittén i detta ärende i enlighet med artikel 198 c första stycket i EG-fördraget.

Presidiets beslut av den 7 maj 1999 att ge utskott 2 - jordbruk, landsbygdsutveckling, fiskeri - i uppdrag att utarbeta ett yttrande i denna fråga.

Det utkast till yttrande (CdR 184 rév. 2) som antogs av utskott 2 den 30 september 1999 (föredragande: Kaija-Maija Perkkiö (FIN,ELDR) och Olivier Bertrand (F, PPE)).

Vid sin 31:a plenarsession den 17-18 november 1999 (sammanträdet den 18 november) antog Regionkommittén enhälligt följande yttrande.

1. Bakgrund

1.1. Den 18 november 1998 lade kommissionen fram ett meddelande till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén om "En skogsbruksstrategi för Europeiska unionen".

1.2. Enligt kommissionen har meddelandet två huvudsyften: dels presentera en sammanhängande översikt över en skogsbruksstrategi för Europeiska unionen, dels ge sitt förslag till svar på Europaparlamentets resolution av den 31 januari 1997 om Europeiska unionens skogsbruksstrategi. I denna resolution uppmanas nämligen kommissionen att inom två år från nämnda datum i enlighet med ett antal överväganden och rekommendationer lägga fram "ett förslag till rättsakt om en skogsbruksstrategi för Europeiska unionen".

1.3. I anslutning till Europaparlamentets diskussion avgav Ekonomiska och sociala kommittén den 24 april 1997 ett yttrande om "Skogsbrukets situation och problem i Europeiska unionen och möjligheter att utveckla skogsbruket".

1.4. Regionkommittén avgav den 19 november 1997 ett yttrande på eget initiativ om "Skogsförvaltning, skogsbruk och skogsskydd i EU" i syfte att lyfta fram skogarnas betydelse för regional utveckling och välfärd. Dessutom har skogsbruket och en hållbar utveckling på området berörts i ett flertal andra yttranden från Regionkommittén.

1.5. EU:s ministerråd avgav den 15 december 1998 en resolution om EU:s skogsbruksstrategi. Resolutionen grundar sig i huvudsak på kommissionens utredning och riktlinjer.

2. Inledning

2.1. EU:s skogsareal uppgår till 130 miljoner ha, vilket motsvarar omkring 36 % av EU:s totala yta. Omkring 87 miljoner ha skog betraktas som möjliga att exploatera. Kännetecknande för Europas skogar är den mångfald som kommer sig av ett omväxlande bioklimat och en varierande jordmån. Skogsägandet varierar regionvis. 65 % av skogarna är privatägda. Innehaven omfattar i medeltal mindre än 5 ha. I Grekland och Irland äger staten omkring två tredjedelar av skogen. I vissa länder, t.ex. Belgien, Frankrike, Italien, Spanien och Tyskland, är det i stor utsträckning fråga om ett lokalt skogsägande. Även formerna för hur skogen utnyttjas och dess exploateringsgrad varierar kraftigt mellan olika regioner.

2.2. Enligt kommissionens meddelande måste skogsbruksstrategin ses mot bakgrund av principer och åtaganden som fastslagits på internationell nivå. Å andra sidan är grundvalen för skogsbruksstrategin de europeiska skogarnas mångfald, att de fyller ett flertal olika funktioner samt behovet av en hållbar utveckling i ekologiskt, ekonomiskt och socialt hänseende.

2.3. I kommissionens meddelande presenteras det aktuella läget för gemenskapens skogsbruk mot bakgrund av gemenskapens nuvarande åtgärder inom skogsbruket. Även behandlingen av skogsfrågor inom EU beskrivs på en allmän nivå. Som särskilda punkter rörande skogsbruk upptas bevarande av skogens biologiska mångfald, trä som energikälla, skogarnas betydelse i kampen mot klimatförändringar samt skogscertifiering.

2.4. De viktigaste utgångspunkterna i meddelandet är följande:

- gemenskapens nuvarande åtgärder inom skogssektorn,

- kommissionens förslag till åtgärder inom skogssektorn inom ramen för förordningen om stöd till landsbygdsutveckling i Agenda 2000,

- kommissionens förslag till gemenskapsstöd för utveckling av jordbruket och landsbygden i de Central- och Östeuropeiska länder som ansökt om medlemskap i EU.

2.5. EU:s fördrag erbjuder ingen möjlighet att göra upp en gemensam skogsbrukspolitik. Därför bör främjandet av en hållbar utveckling och skogsförvaltning - som är det centrala målet i strategin - definieras och genomföras inom ramen för nationella eller regionala skogsprogram eller i form av andra motsvarande åtgärder som vidtas av medlemsstaterna. Även åtgärder på gemenskapsnivå i enlighet med subsidiaritetsprincipen bör vidtas där detta kan tillföra ett mervärde.

2.6. Förvaltning, bevarande och en hållbar utveckling i fråga om EU:s skogar utgör viktiga frågor på bl.a. följande gemenskapspolitiska områden: jordbruk, landsbygdsutveckling, miljö, handel, inre marknaden, forskning, industri, utvecklingssamarbete och energi.

2.7. Enligt subsidiaritetsprincipen är gemenskapsåtgärder inom skogsbruksstrategin befogade bl.a. då det gäller landsbygdsutveckling, skydd av skogar mot luftföroreningar och bränder, utveckling av ett informations- och kommunikationssystem för skogsbruket, forskning och teknisk utveckling samt utvecklingssamarbete.

2.8. De lokala och regionala myndigheterna deltar i debatten om en europeisk skogsstrategi både

- som ansvariga för levnadsförhållandena på lokal nivå och framför allt på landsbygden och

- som förvaltare av skogsmark, vilket gör dem helt integrerade i skogssektorns ekonomiska aspekter.

3. Allmänna synpunkter på EU:s skogsbruksstrategi

3.1. Skogspolitiken utgör en nationell fråga

3.1.1. Skogspolitiken i Europa är i första hand en fråga på medlemsstatsnivå, eftersom det i Europeiska unionens fördrag inte finns några bestämmelser om en gemensam skogspolitik. Skogsbruket och kommersiell skogsverksamhet bör ses som en viktig del av marknadsekonomin.

3.1.2. Även principerna för en hållbar förvaltning och användning av skogen definieras och genomförs i praktiken genom nationella eller regionala skogsprogram eller andra nationella instrument. Därför är målsättningen för EU:s skogsbruksstrategi att komplettera de nationella skogsprogrammen och garantera att gemenskapens åtgärder blir så effektiva som möjligt. Genom gemenskapsåtgärderna kan man stödja nationell skogspolitik bl.a. i samband med att de internationella avtal som EU slutit genomförs av medlemsstaterna.

3.1.3. Även utan en gemensam skogspolitik skulle frågor i anslutning till förvaltning och användning av skogsresurserna utgöra centrala frågor i politiken på EU-nivå, särskilt inom regional- och miljöpolitiken. Eftersom skogsbruket har så stor betydelse för landsbygdsutvecklingen har åtgärder inom skogsbruket ofta integrerats i landsbygdspolitiken på gemenskapsnivå. Uppsplittringen av skogsfrågor på olika politiska områden och generaldirektorat på EU-nivå beroende på kontext har lett till att åtgärder och värderingar på skogsbruksområdet inte alltid betraktas som en helhet på gemenskapsnivå.

3.1.4. I skogsbruksstrategin såväl som i internationella avtal nämns fördelarna med en effektiv samordning mellan de olika politikområden som påverkar skogsbruket inom medlemsstaterna. Skogsåtgärderna bör samordnas och kommunikationen och samarbetet mellan olika aktörer utökas.

3.1.5. På gemenskapsnivå finns det en ständig kommitté för skogsbruk, i vilken representanter för medlemsstaterna och kommissionen ingår. Dessutom finns det två rådgivande kommittéer. Inom kommissionen finns det mycket små resurser för samordning av skogsfrågor, och det föreslås inga konkreta åtgärder i strategin för att förbättra denna situation. Regionkommittén anser att genomförandet av den föreslagna skogsbruksstrategin förutsätter att kommissionen satsar kraftigare på skogssektorn. Kommissionens interna samordning mellan berörda och behöriga enheter bör göras så effektiv som möjligt.

3.2. Ett hållbart skogsbruk

3.2.1. Enligt meddelandet är grundvalen för skogsstrategin ett erkännande av skogens mångfald och skiftande funktion samt av ekologisk, ekonomisk och social hållbarhet. Denna utgångspunkt kan anses vara berättigad med tanke på de regionala skillnaderna i gemenskapen i fråga om skogarnas struktur, exploateringsmöjligheter och ägandeförhållanden.

3.2.2. EU har förbundit sig till ett ekologiskt, ekonomiskt och socialt hållbart skogsbruk även i många internationella sammanhang. Principerna för en hållbar utveckling och ett hållbart skogsbruk fastställdes vid FN:s miljö- och utvecklingskonferens i Rio de Janeiro 1992. Även om de principer som då antogs inte är rättsligt bindande har de utgjort grund för de senaste årens intensiva och världsomfattande internationella förhandlingar på skogsbruksområdet.

3.2.3. Den internationella skogspolitiska diskussionen fördes sedan vidare under åren 1995-1997 inom ramen för den mellanstatliga skogspanelen, IPF (Intergovernmental Panel on Forests). IPF:s arbete förs nu och fram till år 2000 vidare i regeringarnas skogsforum, IFF (Intergovernmental Forum on Forests). Målet är att få till stånd ett världsomfattande skogsavtal. Avtalet bör om möjligt vara rättsligt bindande i syfte att på ett effektivt sätt kunna påverka skydd, hållbar användning, skötsel och användning av skog globalt. Trots tidigare avtal och rekommendationer fortsätter världens skogsresurser och skogsarealer att minska.

3.2.4. Vid de europeiska skogsministerkonferenserna (Strasbourg 1990, Helsingfors 1993 och Lissabon 1998) har man på europeisk nivå förbundit sig att följa principerna för en hållbar förvaltning och användning av skogsresurser. I denna alleuropeiska process har en hållbar förvaltning och användning av skog definierats som ett bevarande av skogarnas biologiska mångfald, produktivitet, förnyelsekapacitet och livskraft samt skogens potential att nu och i framtiden fylla sina viktiga ekologiska, ekonomiska och sociala funktioner på lokal, nationell och global nivå, utan att andra ekologiska system skadas.

3.3. Skogssektorns ekonomiska betydelse

3.3.1. I kommissionens meddelande presenteras skogsresurserna inom EU. Dessa resurser förefaller inte särskilt imponerande jämfört med de stora boreala eller tropiska skogarna i andra delar av världen. Efter det att Österrike, Sverige och Finland blev medlemmar är EU emellertid världens näst största pappers- och trävaruproducent, världens största importör av skogsprodukter och världens tredje största exportör av skogsprodukter.

3.3.2. Gemenskapens skogsresurser är därmed av mycket stor ekonomisk betydelse. För närvarande uppgår värdet på skogsindustrins produktion till inalles nästan 300 miljarder euro och skogsindustrin sysselsätter direkt eller indirekt flera miljoner personer.

3.3.3. Enligt Regionkommitténs uppfattning framgår skogens ekonomiska betydelse inte tillräckligt tydligt i kommissionens meddelande om skogsbruksstrategin. Dokumentet framhåller dock på ett förtjänstfullt sätt skogens roll i frågor som berör landsbygdsutveckling, bevarande av biologisk mångfald samt miljö. Aspekter som rör skogens betydelse för träindustrin samt exploateringen av skogsresurserna får alltför liten uppmärksamhet.

3.3.4. Även andra former av kommersiellt utnyttjande av skogen ges endast en undanskymd roll i strategin. Detta gäller särskilt användningen av skogsområden för turism och rekreation, vilket regionalt kan vara en synnerligen viktig verksamhet, inte minst med tanke på sysselsättningen.

3.3.5. Kommissionen håller på att utarbeta ett meddelande om EU:s skogsindustri och om förbättringen av skogsindustrins konkurrenskraft. Frågan är synnerligen aktuell och intressant. I princip möjliggör tillväxten av Europas skogar en höjning av skogsindustrins kapacitet. Samtidigt kan ett betydande mervärde tillföras skogsindustrin genom att höja förädlingsgraden av träråvaran och genom att utveckla nya produkter. Å andra sidan befinner sig skogsindustrins beslutsfattare och träproducenter i en ny situation i och med skogsindustrins marknadsberoende och marknadernas globalisering.

3.3.6. Som det konstaterats ovan har skogssektorns ekonomiska betydelse på gemenskapsnivå ökat efter det att Österrike, Sverige och Finland blev medlemmar i unionen. Sambandet mellan skogsbruket och skogsindustrin bör därför inom EU i högre grad ses som en helhet. Med tanke på ekonomin och sysselsättningen är det viktigt att skogsindustrin i unionen behåller sin konkurrenskraft.

3.4. Reformpaketet Agenda 2000

3.4.1. Hörnstenen i strategin utgörs av kommissionens förslag till skogsåtgärder i förordningen om stöd för landsbygdsutveckling inom ramen för Agenda 2000. Denna förordning antogs våren 1999. I denna listas på ett uttömmande sätt åtgärder gällande landsbygden, med tonvikt på betydelsen av social och ekonomisk utveckling ur ett helhetsperspektiv, sysselsättningen, miljön och en hållbar utveckling. Skogsbruksåtgärderna i förordningen bör ses som en del av denna helhet.

3.4.2. I förordningen om stöd för landsbygdsutveckling förutsätts det att åtgärder som börjat vidtas skall löpa vidare även i fortsättningen. Dessutom föreslår kommissionen en rad nya åtgärder som syftar till att främja en hållbar skogsförvaltning och till insatser i samband med särskilda problem, t.ex. vad gäller den biologiska mångfalden, klimatförändringarna eller användningen av trä som energikälla. Förbättringen av skogsmiljön skall utgöra en av grunderna för EU-stöd.

För att uppnå målen i förordningen förutsätts det att särskilt grupperingar av mindre skogsägare och de lokala myndigheterna får teknisk hjälp för verksamhet på stora områden som kräver likartad skötsel. Att fortsätta beskogningen utifrån de nuvarande skogsbruksåtgärderna är särskilt viktigt i de områden som regionerna skall utse, då man beaktar skogarnas såväl ekologiska som regionalekonomiska betydelse. Kostnaderna för beskogning och det faktum att investeringarna ger avkastning först på lång sikt gör att förslaget om stödprogram för detta ändamål bör stödjas.

3.4.3. Genom reformen ökar antalet skogsåtgärder som är berättigade till stöd. Den ger större frihet till att dra upp nationella riktlinjer, vilket kan anses vara positivt med tanke på subsidiaritetsprincipen och de regionala skillnaderna vad gäller skogsbruksfrågor. På så sätt kan man genom nationella landsbygdsprogram för varje medlemsstat fastställa viktiga tyngdpunkter beträffande stödobjekt och ekonomiska satsningar. Även om skogsbruket i princip kan få mer stöd än tidigare är dock en ökning av stöden helt och hållet beroende av utvecklingen vad gäller nationell finansiering.

3.4.4. Reformen innebär en ökning antalet potentiella mottagare av stöd, eftersom EU-stödens bindning till jordbruksverksamhet luckras upp. Såväl enskilda skogsägare som skogsägarsammanslutningar och kommuner kan vara mottagare. Kommunerna utgör en viktig grupp åtminstone i Spanien, Tyskland, Frankrike och Portugal.

3.4.5. Förutom det stöd som regleras av förordningen om stöd från EUGFJ till landsbygdens utveckling kan skogsbruket även dra nytta av stöd från Europeiska regionala utvecklingsfonden (ERUF) och från socialfonden. Dessa stöd regleras i nya förordningar som antogs i juni 1999. Via ERUF kan man stödja både produktiva investeringar och infrastrukturprojekt som har positiva återverkningar på stödområdenas sysselsättning och ekonomiska utveckling. Stödobjekten kan t.ex. vara utbyggnad av tillfredsställande vägförbindelser i avlägsna trakter i syfte att göra skogsbruket lönsamt. Ur socialfonden kan man få stöd t.ex. för ökad utbildning inom skogssektorn.

3.4.6. Enligt vissa källor uppgick EU:s stöd till skogsbruket i unionen till drygt 2,5 miljarder euro under åren 1994-1999. Stödet har i huvudsak riktats till Sydeuropa, särskilt Spanien, samt till Tyskland, Frankrike och Irland. EU har finansierat beskogning av odlingsmark med ungefär hälften av det totala skogsstödet. Resten av stödet har gått till förbättring av skogsbrukets effektivitet, utveckling av marknadsföring och miljöåtgärder samt till åtgärder i samband med naturkatastrofer.

3.4.7. Agenda 2000 bäddar för nya sätt att använda EU:s medel. Därför kan man anse det vara en brist i den aktuella skogsbruksstrategin att effekterna av gemenskapens skogsbruksåtgärder inte har utvärderats utifrån ett helhetsperspektiv. För en utvärdering av stödpolitiken är det viktigt att få fram uppgifter om följande:

- hur mycket gemenskapsmedel har sammanlagt anslagits för skogsåtgärder?

- hur fördelar sig gemenskapens medel på regional nivå och vilka är effekterna där?

- har uppställda mål nåtts?

3.4.8. En av EU:s målsättningar bör vara att använda gemenskapens medel så effektivt som möjligt. En noggrannare uppföljning av skogsstöden skulle framöver förbättra möjligheterna att utvärdera stödens effekt och utveckla nya stödsystem. Regionkommittén anser det vara viktigt att man i stöden till skogsprogram respekterar marknadskrafterna och garanterar en effektiv konkurrenspolitik på marknaden för skogsbruksprodukter.

3.5. Hot mot skogen

3.5.1. Gemenskapsåtgärder behövs särskilt för att bekämpade hot som skogarna utsätts för. De allvarligaste hoten utgörs av långväga, gränsöverskridande luftföroreningar och skogsbränder. Dessa kan särskilt lokalt och regionalt få stora negativa följder. De nationella insatserna är de viktigaste för att avvärja dessa hot. Därför stöder EU till en del dessa insatser genom de åtgärder som skrivits in i reformpaketet Agenda 2000. Regionkommittén anser att dessa stödåtgärder från EU:s sida är synnerligen viktiga.

3.5.2. Skogarna spelar en särskild roll när det gäller att bromsa klimatförändringarna. Klimatförändringarna förorsakas av växthusgaser, främst koldioxid. Skogarna binder kol och fungerar därmed som s.k. kolsänkor. Bindningen av kol kan främjas genom att förbättra skyddet och förvaltningen av skog, genom att utöka skogsarealen och genom att ersätta fossila bränslen med trä från hållbart förvaltade skogar samt genom att ersätta energiintensiva produkter med träprodukter.

3.5.3. EU har förbundit sig till det s.k. Kyotoprotokollet och har därmed gått in för att minska växthusgasutsläppen. Kommissionen har publicerat ett meddelande om detta: "Klimatförändringar - En strategi efter Kyoto".

3.6. Trä som energikälla

3.6.1. Genom att öka utvinningen av energi ur trä kan man minska energiproduktionens koldioxidutsläpp, öka självförsörjningsgraden vad gäller energiproduktion, skapa förutsättningar för ny företagsverksamhet - särskilt inom sektorn för små och medelstora företag - och öka sysselsättningen. Dessutom ger ökad avverkning i energiutvinningssyfte positiva effekter, såväl inom skogsförvaltning som ekonomiskt sett.

3.6.2. EU vill i sin energipolitik öka användningen av förnybara energikällor. Detta innebär också att den träbaserade energiproduktionen måste öka markant. Kommissionen kan främja utvecklingen av det tekniska kunnandet på området genom att bl.a. stödja forskning och utbildning. Med finansiering från strukturfonderna kan man främja t.ex. en utveckling mot nya användningsområden och nyföretagande inom denna sektor.

3.7. Certifiering

3.7.1. Den viktigaste frågan för närvarande i de diskussioner som förs inom skogssektorn är inrättandet av ett miljömärkningssystem. Frågan om skogscertifiering intar därför en central plats även i kommissionens meddelande om en skogsbruksstrategi. Med skogscertifiering menas ett förfarande där en tredje, oberoende part kontrollerar att certifierade skogar förvaltas på ett hållbart sätt. Med hjälp av certifieringen eftersträvar man att informera konsumenter och kunder om att träråvaran i de saluförda produkterna kommer från hållbart förvaltade och använda skogar.

3.7.2. Internationellt sett ligger europeiskt skogsbruk på en mycket hög nivå. Redan i början av 1990-talet borde principerna för hållbar förvaltning och användning av skog ha integrerats som en central del i det skogspolitiska beslutsfattandet och i skogsbruksplaneringen. Genom skogscertifiering kan man påvisa en konkret positiv utveckling inom skogsbruket och därmed främja handeln med träprodukter.

3.7.3. Det finns två alternativa system för europeisk skogscertifiering: dels den alleuropeiska PEFC-märkningen som stöds av skogsägarna och skogsindustrin, dels FSC-systemet som utvecklats redan tidigare av miljöorganisationerna. De europeiska skogsägarna har inte generellt godkänt FSC-certifieringen eftersom den enligt deras åsikt inte lämpar sig för europeiska familjeskogsbruk i liten skala. FSC används dock i vissa regioner i Europa och systemet utvecklas för att anpassas till europeiska förhållanden.

3.7.4. Tanken är att utveckla PEFC-märkningen till ett slags paraplysystem för de certifieringssystem som skall inrättas på nationell nivå. På så sätt försäkrar man sig om att varje lands speciella förhållanden beaktas i systemet. Utvecklingen av PEFC-systemet har generellt sett mottagits positivt. Det vore dock en fördel om miljöorganisationerna kunde involveras i detta utvecklingsarbete.

3.7.5. I kommissionens meddelande ställer man sig positiv till utvecklingen av ett alleuropeiskt certifieringssystem. Enligt strategin överväger kommissionen kompletterande åtgärder, t.ex. rättsliga instrument för att samordna grundkraven för frivilliga certifierings- och märkningsinitiativ. Certifiering är dock uteslutande en angelägenhet för aktörerna på marknaden.

3.7.6. Regionkommittén anser att utvecklingen av skogscertifiering gagnar Europas skogsbruk och skogsindustri. Certifieringen kan ge signaler om den höga kvaliteten på det europeiska skogsbruket. Småskaligheten inom europeiskt skogsbruk samt regionala skillnader i skogsstruktur, ägandeförhållanden och användningssätt skall kunna beaktas i certifieringssystemet. Diskussionen om certifiering kommer troligen i framtiden att utvidgas till att gälla även andra naturresurser, varvid man kan dra nytta av erfarenheterna från skogscertifiering.

3.8. Användbar och samordnad information om Europas skogar

3.8.1. Inrättandet av ett nytt informations- och kommunikationssystem för skogsbruk (Efics) ingår som en del av skogsbruksstrategin. Målsättningen är att få fram jämförbara och objektiva data om skogssektorn i gemenskapen. Systemet skall ge ändamålsenlig information om gemenskapsåtgärderna inom skogssektorn samt basfakta om medlemsstaternas nationella och regionala skogspolitik och program. Vidare skall man samla data och analysera utvecklingen inom skogsbruket med avseende på handel, industri, sysselsättning och miljö.

3.8.2. Målsättningarna är ambitiösa. Å andra sidan växer behovet av information hela tiden, oberoende om det är fråga om tillämpning av alleuropeiska kriterier och indikatorer för skogsbruket, bedömning av olika hot mot skogen, utveckling av certifieringssystem eller utvärdering och uppföljning av gemenskapsåtgärderna.

3.8.3. Regionkommittén ställer sig positiv till åtgärder för att förbättra tillgången till och kvaliteten på information. Detta skapar även möjligheter för att utveckla kommunikationssystem på olika nivåer som kan bidra till att samarbetet mellan olika aktörer i skogssektorn förbättras och även till att ge allmänheten bättre basinformation om de olika skogsåtgärderna.

4. Slutsatser

4.1. Regionkommittén anser att förvaltning och användning av skog måste grundas på principen om hållbarhet. Hållbarhet bör härvid betraktas ur ett ekologiskt, ekonomiskt och socialt perspektiv.

4.2. Regionkommittén betonar att skogsbrukets betydelse och förhållandena inom skogsbruket och skogsindustrin samt de olika sätten att exploatera skogen varierar kraftigt mellan olika regioner. Beslutsfattandet inom sektorn bör därför baseras på subsidiaritetsprincipen, så att varje medlemsstat kan utforma sin egen skogspolitik.

4.3. Regionkommittén anser det vara betydelsefullt att man vid sidan av den nationella skogspolitiken upprättar en gemensam skogsbruksstrategi på EU-nivå, eftersom skogsfrågorna ju är aktuella i många olika sammanhang inom gemenskapens verksamhet. I syfte att genomföra en gemensam strategi bör kommissionen öka sina insatser inom skogssektorn och förbättra samordningen mellan olika aktörer, t.ex. genom att stärka den ständiga skogsbrukskommitténs ställning.

4.4. Regionkommittén ser positivt på att man i skogsbruksstrategin betonar skogarnas betydelse för landsbygdsutvecklingen, för bevarandet av biologisk mångfald och för miljön. Skogens kommersiella nytta får dock alltför lite uppmärksamhet. I en stor del av skogsområdena utgör den kommersiella exploateringen av trä och andra resurser den viktigaste funktionen, varigenom även skogens fortbestånd som källa för ekonomisk välfärd och sysselsättning i Europa garanteras. Skogen har regionalt även stor ekonomisk betydelse för turism och rekreation.

Skogsbrukets ekonomiska betydelse bör även synas i EU:s stöd till skogsforskningen. I det fortsatta arbetet med FoU bör man uppmärksamma bland annat "skogsbrukets träkedja" som skapades och genomfördes genom Fair-programmet.

4.5. Skogens ekonomiska och sysselsättningsfrämjande betydelse ökas av att man i allt större utsträckning börjat använda trä som energikälla, något som har positiva konsekvenser för bl.a. minskningen av växthusgasutsläpp. Kommissionen bör satsa på det tekniska kunnandet i denna sektor genom att stödja forskning och utbildning.

4.6. Regionkommittén anser det vara viktigt att kommissionen gör en mer ingående utvärdering av effektiviteten och de regionala konsekvenserna av de skogsbruksåtgärder som gemenskapen hittills vidtagit. Man bör även aktivt följa upp arbetet med att nå de mål för skogsbruket som ställs upp i reformpaketet Agenda 2000.

Regionkommittén anser att stödet till skogsbruket måste utformas restriktivt och så att konkurrensneutraliteten inte äventyras och att marknadskrafterna respekteras. Man måste därvid beakta att skogsförvaltningen inte alltid kan bedömas med hjälp av en ekonomisk måttstock, eftersom det finns vissa bergsområden och geomorfologiskt känsliga regioner där skogarnas viktigaste funktion är att skydda marken och omkringliggande områden från jordskred, laviner och översvämningar.

4.7. Med tanke på EU:s ledande roll i arbetet med att försöka lösa internationella skogsproblem anser Regionkommittén att EU skall ha som uttryckligt mål att globalt få till stånd ett lika hållbart skogsbruk som inom EU.

4.8. Regionkommittén stöder utvecklingen av frivilliga certifieringssystem eftersom man genom certifiering kan uppnå en hög kvalitet på det europeiska skogsbruket och främja handeln och konkurrenskraften gällande träprodukter. Certifieringssystemet måste kunna beakta småskaligheten i europeiskt skogsbruk samt regionala skillnader i skogsstruktur, ägandeförhållanden och användningssätt. Regionkommittén understryker att kommissionen i sina åtgärder för att samordna skogscertifieringssystemen skall ta hänsyn till att systemen är avsedda för marknaden och att de skall vara instrument som grundar sig på frivillighet. De primära aktörerna i systemen är producenterna, industrin och köpare av träprodukter.

4.9. Regionkommittén understryker vikten av att utveckla ett europeiskt informations- och kommunikationssystem för skogsbruket (Efics) i syfte att kunna förmedla utförlig och standardiserad information om den europeiska skogssektorn. Detta skapar även bättre förutsättningar för allmän kommunikation och information.

Bryssel den 18 november 1999.

Regionkommitténs

ordförande

Manfred DAMMEYER

(1) EGT C 56, 26.2.1999, s. 1.

(2) EGT L 160, 26.6.1999, s. 80.

(3) EGT L 161, 26.6.1999, s. 43.

(4) EGT L 161, 26.6.1999, s. 48.

(5) EGT C 55, 24.2.1997, s. 22.

(6) EGT C 64, 27.2.1998, s. 25.

(7) EGT C 206, 7.7.1997, s. 128.