EUROPEISKA KOMMISSIONEN Strasbourg den 24.11.2015 COM(2015) 586 final 2015/0270(COD) Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING om ändring av förordning (EU) nr 806/2014 för att inrätta ett europeiskt insättningsgarantisystem



MOTIVERING I detta lagförslag förutses inrättandet av ett europeiskt insättningsgarantisystem som den tredje pelaren i bankunionen, i tre successiva steg: ett återförsäkringssystem för deltagande nationella insättningsgarantisystem under en inledande treårsperiod, ett koassuranssystem för deltagande nationella insättningsgarantisystem i en andra period på fyra år samt fullständig försäkring för deltagande nationella insättningsgarantisystem när systemet är etablerat. Ett nationellt insättningsgarantisystem får endast dra fördel av det europeiska insättningsgarantisystemet om dess fonder är under uppbyggnad i enlighet med en precis finansieringsbana och i övrigt följer unionsrättens grundläggande krav. Den gemensamma resolutionsnämnden, som skulle utvidgas för att förvalta det europeiska insättningsgarantisystemet, är tänkt att övervaka de nationella insättningsgarantisystemen och frigöra medel först när klart definierade villkor har uppfyllts. Införandet av det europeiska insättningsgarantisystemet skulle åtföljas av ambitiösa parallella åtgärder för att minska riskerna i medlemsstaternas banksektorer. 1.BAKGRUND TILL FÖRSLAGET 1.1.Motiv och syfte med förslaget Kommissionen förordade 2012 en bankunion som skulle sätta banksektorn på rätt köl och återupprätta förtroendet för euron som en del i en mer långsiktig vision för ekonomisk och finanspolitisk integration. Bankunionen bör genomföras genom att lyfta upp tillsynen på europeisk nivå genom inrättandet av ett sammanhållet ramverk för krishantering inom banksektorn och, minst lika viktigt, ett gemensamt system för insättningsskydd. De första två stegen har genomförts genom införandet av den gemensamma tillsynsmekanismen och den gemensamma resolutionsmekanismen, men ett gemensamt system för insättningsskydd har däremot ännu inte inrättats. De fem ordförandenas rapport och kommissionens uppföljande meddelande anger en tydlig plan för fördjupning av den ekonomiska och monetära unionen (EMU), inbegripet åtgärder för att ytterligare begränsa riskerna för den finansiella stabiliteten. Färdigställandet av bankunionen är ett nödvändigt steg mot ett fullständigt och fördjupat EMU. För den gemensamma valutan är ett enhetligt och fullt ut integrerat finansiellt system avgörande för en effektivpenningpolitisk transmission, en adekvat riskdiversifiering mellan medlemsstaterna och det allmänna förtroendet för euroområdets banksystem. De fem ordförandenas rapport föreslår särskilt inrättandet, på lång sikt, av ett europeiskt insättningsgarantisystem som den tredje pelaren i en fullfjädrad bankunion vid sidan av banktillsyn, som har anförtrotts den gemensamma tillsynsmekanismen, och bankresolution, som har anförtrotts den gemensamma resolutionsmekanismen. I de fem ordförandenas rapport påpekas att, eftersom det rådande systemet med nationella insättningsgarantisystem fortfarande är sårbart för stora lokala chocker, skulle ett gemensam insättningsgaranti öka bankunionens motståndskraft mot framtida kriser. I sitt uppföljningsmeddelande av den 21 oktober åtog sig kommissionen att lägga fram ett lagförslag före slutet av 2015 om de första stegen mot ett europeiskt insättningsgarantisystem i syfte att skapa ett mer alleuropeiskt system, frikopplat från nationalstaten, för att stärka den finansiella stabiliteten så att medborgarna kan vara förvissade om att deras insättningars trygghet inte beror på deras geografiska läge, och att sunda banker inte straffas på grund av sin etableringsort. I linje med de fem ordförandenas rapport angav kommissionen att ett första steg skulle tas mot ett mer gemensamt system, byggt på en ”återförsäkringsmodell” som tar hänsyn till olika finansieringsnivåer i nationella system, samt problemställningen kring moralisk risk. En gemensam insättningsgarantifond skulle skapas och förvaltas under överinseende av den befintliga gemensamma resolutionsnämnden. Det europeiska insättningsgarantisystemet skulle vara obligatoriskt för euroområdets medlemsstater och stå öppet för medlemsstater utanför euroområdet som vill ansluta sig till bankunionen. Det europeiska garantisystemet skulle stegvis utvecklas från ett återförsäkringssystem till ett helt ömsesidigt koassuranssystem över flera år. När det gäller ansträngningar för att fördjupa EMU, tillsammans med arbetet på att inrätta bryggfinansiering för den gemensamma resolutionsfonden och för att utveckla en gemensam finanspolitisk säkerhetsmekanism, är detta steg nödvändigt för att minska kopplingarna mellan banker och staten i enskilda medlemsstater genom att gå mot riskdelning mellan samtliga medlemsstater i bankunionen, och därmed stärka bankunionen när det gäller att uppfylla dess huvudmål. En sådan riskdelning genom steg för att stärka bankunionen måste emellertid äga rum parallellt med riskreducerande åtgärder i syfte att mer direkt bryta kopplingen mellan banker och stater. 1.2.Förenlighet med befintliga bestämmelser inom området Den föreslagna förordningen är förenlig med befintliga bestämmelser. Till följd av inrättandet av den gemensamma tillsynsmekanismen genom förordning (EU) nr 1024/2013 och av den gemensamma resolutionsmekanismen genom förordning (EU) nr 806/2014, tar det europeiska garantisystemet sikte på den bristande överensstämmelsen mellan unionens tillsyn och resolution av banker i de deltagande medlemsstaterna å ena sidan, och de nationella garantisystemens effektivitet och trovärdighet om dessa banker skulle fallera, i enlighet med direktiv 2014/59/EU om insättningsgarantisystem, å andra sidan. Denna föreslagna förordning bygger på det befintliga ramverket av nationella insättningsgarantisystem såsom reglerat av direktivet om insättningsgarantisystem. En enhetlig tillämpning av ramverket för insättningsgaranti i de medlemsstater som medverkar i det europeiska garantisystemet skulle stärkas som ett resultat av denna föreslagna förordning, genom att beslutsfattande, övervakning och genomförandebefogenheter för ramverket för insättningsgarantier anförtros en gemensam nämnd för resolution och insättningsgarantier (nedan kallad nämnden). 1.3.Förenlighet med unionens politik inom andra områden Det europeiska insättningsgarantisystemet skulle bidra till att minska kopplingen mellan hur enskilda medlemsstaters finansiella ställning uppfattas och finansieringskostnaderna för banker som är verksamma i de medlemsstaterna, och därigenom bidra till att bryta kopplingen mellan statsmakten och bankerna. Detta skulle öka banksektorns motståndskraft mot framtida kriser och bidra till det övergripande målet av finansiell stabilitet som är grunden för unionens ekonomiska och monetära politik. Risker skulle spridas ut mer jämnt, vilket skulle stärka den finansiella stabiliteten inte bara i de berörda medlemsstaterna, men också i andra deltagande och icke deltagande medlemsstater genom att begränsa potentiella spridningseffekter. Det kommer dessutom att bidra till att återupprätta lika villkor på den inre marknaden genom att begränsa sunda bankers underläge i konkurrensen på grund av deras etableringsort. I en finansiellt stabil miljö har kreditinstituten incitament att låna till den bredare ekonomin när deras finansieringskostnader minskar, vilket stimulerar tillväxt och sysselsättning och ökar unionens ekonomiska konkurrenskraft.

2.RÄTTSLIG GRUND, SUBSIDIARITETSPRINCIPEN OCH PROPORTIONALITETSPRINCIPEN 2.1.Rättslig grund Förslagets rättsliga grund är artikel 114.1 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (nedan kallat EUF-fördraget). Enligt denna kan åtgärder beslutas för tillnärmning av nationella bestämmelser som syftar till att upprätta den inre marknaden och få den att fungera. Den föreslagna förordningen syftar till att bevara den inre marknadens integritet och förbättra dess funktion. En enhetlig tillämpning av ett enda regelverk för insättningsgaranti, tillsammans med tillgång till en europeisk insättningsgarantifond (nedan kallad garantifonden som förvaltas av en central myndighet, skulle bidra till väl fungerande finansmarknader och finansiell stabilitet i unionen. Det skulle avlägsna hinder för utövandet av grundläggande friheter och undvika betydande konkurrensstörningar, åtminstone i de medlemsstater som delar tillsyn och resolution av kreditinstitut och skydd av insättare på europeisk nivå. Artikel 114 i EUF-fördraget är därför den lämpliga rättsliga grunden. 2.2.Subsidiaritetsprincipen (för icke-exklusiv befogenhet) Enligt subsidiaritetsprincipen i artikel 5.3 i EUF-fördraget ska unionen på de områden där den inte har exklusiv befogenhet vidta en åtgärd endast om och i den mån som målen för den planerade åtgärden inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna, vare sig på central nivå eller på regional och lokal nivå, och därför, på grund av den planerade åtgärdens omfattning eller verkningar, bättre kan uppnås på unionsnivå. I den rådande situation där insättningsgarantisystem är enbart nationella, är de sårbara för stora lokala chocker när det finns stark växelverkan mellan banker och statsmakten. Denna situation undergräver det homogena insättningsskyddet och kan bidra till att insättarnas förtroende minskar. Betydande skillnader mellan rekonstruktions- och avvecklingsbeslut som fattas på nationell nivå, och i enlighet med lokala särdrag och finansieringsproblem, kan dessutom undergräva stabiliteten och integriteten på den inre marknaden. Endast åtgärder på europeisk nivå kan garantera lämpligt skydd för insättare på den inre marknaden och försvaga kopplingen mellan nationella insättningsgarantisystem och respektive stats finansiella ställning. Den gemensamma tillsynsmekanismen ger likvärdiga villkor för banktillsyn och minskar risken för underlåtenhet. Den gemensamma rekonstruktionsmekanismen ska säkerställa att omstruktureringen kan genomföras till lägsta kostnad om en bank går i konkurs, att skattebetalarna är tillräckligt skyddade, att fordringsägarna får rättvis och lika behandling överallt på den inre marknaden, utan att bestraffas på grund av sin etableringsort. På samma sätt är det lämpligt att unionen lagstiftar för att vidta nödvändiga åtgärder för att skydda insättningar i kreditinstitut som omfattas av bankunionen. Det europeiska garantisystemet skulle också medföra betydande stordriftsfördelar, samtidigt som man undviker de negativa externa effekter som kan uppkomma till följd av rent nationella beslut och medel. 2.3.Proportionalitetsprincipen Förslaget är förenligt med proportionalitetsprincipen. Enligt proportionalitetsprincipen i artikel 5.4 i EUF-fördraget får unionens åtgärder till innehåll och form inte gå utöver vad som är nödvändigt för att nå målen i fördragen. Banktillsyn och bankresolution ska utövas på samma myndighetsnivå i bankunionen. Spänningar kan uppstå om en europeisk resolutionsmyndighet skulle besluta om likvidation eller resolution av en bank, utan att vara i stånd att samtidigt garantera att insättningarna är skyddade, vilket skulle hota den finansiella stabiliteten. Den nyligen inträffade krisen underströk verkligen behovet av snabba och beslutsamma insatser som backas upp av finansieringsarrangemang på europeisk nivå. Det europeiska insättningsgarantisystemet skulle säkerställa att samma regler tillämpas på samma sätt för att skydda insättningar i var och en av de deltagande medlemsstaterna. Fullgod back up-finansiering skulle förhindra att problem i enskilda banker leder till minskat förtroende för hela banksystemet i den berörda medlemsstaten eller i någon annan medlemsstat, som av marknaden uppfattas som exponerad för liknande risker. Den ökade rättssäkerheten, korrekt anpassade incitament i bankunionssammanhang och ekonomiska fördelar med ett centralt och enhetligt skydd av insättare gör den föreslagna förordningen förenlig med proportionalitetsprincipen. 2.4.Val av instrument En stegvis mer centraliserad tillämpning av de regler för insättningsgarantin som fastställs i direktiv 2014/59/EU av en gemensam unionsmyndighet i de deltagande medlemsstaterna kan bara säkerställas om de regler som styr den gemensamma insättningsgarantins upprättande och funktion är direkt tillämpliga i medlemsstaterna, så att olika tolkningar i olika medlemsstater undviks. Detta samt det faktum att insättningsgarantifonden inrättas på bankunionsnivån, för att förvaltas av en nämnd som representerar samtliga medlemmar i bankunionen, kräver en förordning som det lämpliga rättsliga instrumentet. 3.RESULTAT AV EFTERHANDSUTVÄRDERINGAR, SAMRÅD MED BERÖRDA PARTER OCH KONSEKVENSBEDÖMNINGAR 3.1.Vad är problemet och varför är det ett problem?

I bankunionen är insättningsgarantin fortsatt helt nationell, vilket gör nationella insättningsgarantisystem sårbara för stora lokala chocker, och medlemsstaternas budgetar är fortsatt utsatta för risker i banksektorn. Detta hindrar att de samlade fördelarna av den inre marknaden och bankunionen förverkligas fullt ut, och kan påverka insättarnas förtroende negativt och kreditinstitutens och insättarnas rättigheter. Insättningsgarantisystem finns i samtliga medlemsstater, i enlighet med kraven i direktiv 2014/59/EU. Även om de redan delar vissa allmänna aspekter med avseende på huvudsakliga egenskaper och funktionssätt, är viktiga aspekter fortfarande medlemsstaternas angelägenhet. Med Europeiska kommissionens godkännande kan medlemsstaterna också tillåta minskade målnivåer för tillgängliga finansiella medel. Skillnaderna i finansieringsnivå och storlek på de 38 befintliga garantisystemen i EU kan inverka negativt på insättarnas förtroende och försämra den inre marknadens funktion. 3.2.Varför bör EU agera? Ett europeiskt insättningsgarantisystem skulle komplettera bankunionen vid sidan av banktillsyn och resolution. Det skulle både minska insättarnas sårbarhet för stora lokala chocker och ytterligare minska den negativa återkopplingen mellan banker och statsmakten. I ett system där ansvaret för banktillsyn och resolution delas är dessutom de omständigheter under vilka ett nationellt garantisystem får användas inte längre under nationell kontroll. Både direktiv 2014/59/EU (om rekonstruktion och avveckling av banker) och förordning (EU) nr 806/2014 (om den gemensamma rekonstruktionsmekanismen) innehåller bestämmelser om användningen av insättningsgarantifonder för resolution. Därför är inrättandet av ett gemensamt system för insättningsgaranti det nästa logiska steget för att färdigställa bankunionen och bättre anpassa ansvar och kontroll. 3.3.Vad kan uträttas? En kvantitativ analys har undersökt ändamålsenligheten i ett helt ömsesidigt europeiskt garantisystem för att hantera potentiella utbetalningar. Analysen visar att antalet banker och storleken på banker för vilka insättningsgarantifonden skulle kunna hantera utbetalningar ökar betydligt i ett europeiskt insättningsgarantisystem för samtliga medlemsstater, jämfört med nationella system. Analysen visar också att den förväntade uteblivna betalningen, uttryckt som procentandel av målnivån, skulle vara lägre i ett europeiskt garantisystem än i något av de nationella systemen. Bedömningarna ovan har gjorts enligt antagandet att det europeiska garantisystemet inte skulle kräva ytterligare bidrag från bankerna, utan att bankernas bidrag för att bygga upp nationella fonder i stället skulle användas för att bygga upp det europeiska insättningsgarantisystemet. Resultaten visar att samma medel, som i stället görs tillgängliga för ett gemensamt insättningsgarantisystem, kunde innebära ett effektivare skydd och en effektivare användning av medel än att bibehålla rent nationella insättningsgarantisystem. 3.4.Vilka är alternativen för att uppnå målen? 3.4.1.Nuvarande finansieringsnivåer i planen för ett europeiskt insättningsgarantisystem Bedömningen visar att det europeiska insättningsgarantisystemet inledningsvis skulle utgå från de nationella systemens mycket heterogena finansieringsnivåer. Detta betyder att det europeiska insättningsgarantisystemet kommer att behöva likviditetsstöd initialt, eftersom de lokala systemen fortfarande skulle vara nästan helt beroende av alternativ finansiering på nationell nivå. För det andra bör det europeiska insättningsgarantisystemet utformas för att undvika oproportionerliga fördelar för system som inte ännu har börjat samla in medel på förhand och undviker negativa incitament för att göra så i framtiden. 3.4.2.Det europeiska insättningsgarantisystemets tillämpningsområde Skillnaderna i finansieringsnivå förväntas inte längre vara ett problem när insättningsgarantisystemen har uppfyllt kraven i direktivet för att bygga upp medel på förhand. Analysen visar att ett gemensamt system skulle fungera mer effektivt, dvs. tillhandahålla en högre skyddsnivå utan att behöva öka de totala bidragen. Systemet skulle också vara bättre rustat att minska medlemsstaternas exponering mot sina egna banksystem. 3.4.3.Bidrag Analysen visar att i) riskviktningen av bidrag ändrar fördelningen av den finansiella bördan mellan banker i en viss banksektor, ii) riskbedömningen av en viss bank jämfört med andra banker i bankunionen, snarare än relativt banker i den nationella eller insättningsgarantisystemets banksektor sannolikt förändrar det bidrag som den enskilda banken ska betala. Ingen bankgrupp framstod emellertid som gynnad eller förfördelad. Sannolikheten att ett insättningsgarantisystem måste mobilisera medel för att ersätta insättare ökar i takt med bankens risk. Därför avser förslaget att riskjustera bidragen, dvs. att fullfölja den princip som redan fastställts i direktiv 2014/59/EU. För det andra visar analysen att kontrollgruppen inverkar på de bidrag som betalats av enskilda institut. I återförsäkringsfasen av det europeiska insättningsgarantisystemet, där risker huvudsakligen förblir nationella, fastställs därför en enskild banks riskprofil i förhållande till resten av dess nationella banksystem. När det europeiska insättningsgarantisystemet blir ett system med solidariskt ansvar på bankunionsnivå kommer en enskild banks riskprofil att bestämmas i förhållande till alla banker i bankunionen. Detta skulle säkerställa att det europeiska insättningsgarantisystemet förblir kostnadsneutralt generellt för banker och nationella insättningsgarantisystem, och undviker komplikationer vid fastställandet av bankers riskprofil under uppbyggnadsfasen av insättningsgarantifonden. 3.5.Grundläggande rättigheter Den föreslagna förordningen är utan inverkan på skyddet av grundläggande rättigheter utöver dem i förordningen och direktivet som den ändrar och som tillgodoses i motiveringen till förordning (EU) nr 806/2014 om inrättande av en gemensam resolutionsmekanism.

4.BUDGETKONSEKVENSER När det gäller dess funktioner som rör det europeiska insättningsgarantisystemet ska nämnden finansieras fullt ut av administrativa bidrag från kreditinstitut som är knutna till de deltagande nationella insättningsgarantisystemen. Detta betyder i sin tur att de funktioner som rör det europeiska insättningsgarantisystemet inte kräver bidrag från EU:s budget. De ytterligare mänskliga resurser för nämnden som motsvarar 22 heltidsenheter i form av tjänster som tas upp i förteckningen, kontraktsanställda och utlånade nationella experter under år nio, efter det att full försäkring har uppnåtts, återspeglar de uppgifter som anförtros den av den föreslagna förordningen. På samma sätt som vid skapandet av den gemensamma resolutionsnämnden ligger de tjänster som krävs för utvidgningen av detta nya organ utanför ramen för den 5-procentiga personalminskning som fastställs i meddelandet från kommissionen till Europaparlamentet och rådet COM(2013) 519 av den 10 juli 2013. När det gäller dess funktioner som rör det europeiska insättningsgarantisystemet ska nämnden finansieras fullt ut av administrativa bidrag från kreditinstitut som är knutna till de deltagande nationella insättningsgarantisystemen. De ytterligare resurserna för nämnden återspeglar de uppgifter som den föreslagna förordningen anförtror den. 5.NÄRMARE REDOGÖRELSE FÖR FÖRSLAGET 5.1.Ett europeiskt insättningsgarantisystem Detta förslag avser att inrätta ett europeiskt insättningsgarantisystem genom ändring av förordning (EU) nr 806/2014 (förordning om en gemensam resolutionsmekanism). Reglerna för resolutionsmekanismen funktionssätt skulle inte modifieras av denna ändring. 5.1.1.Det europeiska insättningsgarantisystemets stegvisa utveckling Den föreslagna ändringen av förordningen om den gemensamma resolutionsmekanismen inrättar det europeiska insättningsgarantisystemet i tre steg (artikel 2.2): ett återförsäkringssystem, ett samförsäkringssystem och ett fullständigt försäkringssystem. Det europeiska insättningsgarantisystemet skulle komma att förvaltas gemensamt av nämnden och deltagande insättningsgarantisystem eller, om ett insättningsgarantisystem inte självförvaltas, av den nationella myndighet som är ansvarig för det deltagande insättningsgarantisystemet (artikel 2.2 andra stycket). Insättningsgarantifonden är en del av det europeiska insättningsgarantisystemet. Det skulle fyllas av bidrag som är skyldiga att betalas av banker direkt till nämnden och beräknas och faktureras av de deltagande insättningsgarantisystemen. 5.1.2.Det europeiska insättningsgarantisystemets omfattning Det europeiska insättningsgarantisystemet är tillämpligt på samtliga insättningsgarantisystem som är officiellt erkända i en deltagande medlemsstat och på alla kreditinstitut som är knutna till sådana system. De deltagande medlemsstaterna är de vars valuta är euro och de andra medlemsstater som har upprättat ett nära samarbete med Europeiska centralbanken för att delta i den gemensamma tillsynsmekanismen (artikel 4.1). Eftersom täckningen som tillhandahålls av det europeiska insättningsgarantisystemet är begränsat till de obligatoriska funktioner som insättningsgarantisystemen har enligt direktivet, dvs. utbetalningar till insättare och bidrag till resolution, är det europeiska insättningsgarantisystemet tillämpligt på alla system som i princip kan möta utbetalningshändelser eller avkrävas bidrag till ett resolutionsförfarande. Detta inbegriper obligatoriska insättningsgarantisystem, institutionella skyddssystem och avtalsmässiga system som är officiellt erkända av en medlemsstat som insättningsgarantisystem (artikel 1.2 i direktiv 2014/59/EU). Deras erkännande såsom insättningsgarantisystem är oskiljaktigt kopplat till deras förpliktelser att ersätta insättare om insättningarna inte är tillgängliga, och att bidra till resolutionsförfarandena. De deltagande insättningsgarantisystemens rättigheter och skyldigheter är den utsedda myndighetens om insättningsgarantisystemet inte förvaltas av ett privat organ, men av den utsedda myndigheten själv (artikel 2.2 andra stycket). Detta beaktar den egenbestämmanderätt som medlemsstaterna har när det gäller införande, erkännande och förvaltning av insättningsgarantisystem på nationell nivå (se artikel 2.18 i direktivet). Om det nära samarbetet med en medlemsstat utanför euroområdet suspenderas eller avslutas, upphör täckningen genom den gemensamma resolutionsmekanismen av de deltagande insättningsgarantisystem som är officiellt erkända i denna medlemsstat och de kreditinstitut som är knutna till dessa insättningsgarantisystem, både avseende den gemensamma resolutionsmekanismen och det europeiska insättningsgarantisystemet (artikel 4). Endast i händelse av avveckling är varje insättningsgarantisystem också berättigat till en andel av de tillgängliga finansiella medel som insättningsgarantifonden förfogar över vid tiden för avvecklingen. Denna förmån tjänar till att förse respektive insättningsgarantisystem med de medel som det behöver för att uppfylla sina fonderingsskyldigheter enligt direktivet. Den andel som respektive insättningsgarantisystem får göra anspråk på är föremål för en beräkningsmetod. Med tanke på den lägre tröskel för tillräcklig finansiering som fastställs i artikel 11.5 a i direktiv 2014/59/EU, kan ett insättningsgarantisystem inte begära mer från insättningsgarantifonden än vad som är nödvändigt för att dess tillgängliga finansiella medel ska uppnå två tredjedelar av dess målnivå. Nämnden bör besluta, i samförstånd med den medlemsstaten, om formerna för överföringen av medel till respektive insättningsgarantisystem inom tre månader. 5.1.3.Allmänna principer som styr det europeiska insättningsgarantisystemet Artikel 6 fastställer de allmänna principer som är tillämpliga både på den gemensamma resolutionsmekanismen och det europeiska insättningsgarantisystemet. Dessa principer blir relevanta när nämnden eller andra offentliga myndigheter och organ har rätt att fatta beslut eller vidta andra åtgärder. Varken nämnden eller ett deltagande insättningsgarantisystem får diskriminera mot företag (inbegripet insättningsgarantisystem och deras medlemsbanker), insättare, investerare eller andra fordringsägare som är etablerade i unionen på grund av deras nationalitet eller etableringsort (artikel 6.1). Denna regel är en grundläggande princip i unionsrätten och av särskild vikt på finansmarknaderna där transaktioner mellan parter med olika nationalitet och olika etableringsorter är allmänt förekommande. Nämnden och deltagande insättningsgarantisystem måste utföra alla handlingar, förslag eller åtgärder med fullständig hänsyn till och skyldighet att beakta den inre marknadens enhet och integritet (artikel 6.2). Att avlägsna finansiell fragmentering är en grundläggande drivkraft för bankunionen, och de myndigheter som förvaltar det europeiska insättningsgarantisystemet måste grundligt bedöma inverkan av varje särskild åtgärd eller beslut som de överväger i ljuset av den inre marknadens funktionssätt. Artikel 6.3–6.5 om behandlingen av grupper är inte tillämplig på det europeiska insättningsgarantisystemet, men artikel 6.6 förhindrar nämnden från att fatta beslut inom det europeiska insättningsgarantisystemet som kräver att medlemsstaterna tillhandahåller extraordinärt offentligt finansiellt stöd, eller som inkräktar på deras budgetsuveränitet och finansiella ansvar. Inom ramen för det europeiska insättningsgarantisystemet får nämnden fatta beslut som riktar sig till deltagande insättningsgarantisystem (artikel 74f). Deltagande insättningsgarantisystem måste följa detta, men artikel 6.7 låter dem ytterligare specificera de åtgärder som ska vidtas, så länge som dessa åtgärder följer nämndens beslut i fråga. 5.2.De olika stegen i det europeiska insättningsgarantisystemets

I samtliga tre steg – återförsäkring, samförsäkring och fullständig försäkring – skulle det europeiska insättningsgarantisystemet tillhandahålla både finansiering och täcka förluster för de deltagande insättningsgarantisystemen. Den finansiering som tillhandahålls av det europeiska garantisystemet hanterar ett nationellt garantisystems initiala likviditetsbehov för att ersätta insättare inom tidsfristen för utbetalningar som fastställs i direktivet (i normalfallet sju arbetsdagar), men också för att i rätt tid uppfylla begäran om bidrag till resolutionsförfarande. Medlen måste återbetalas av de deltagande garantisystemen till nämnden. Det europeiska garantisystemet skulle, i samtliga steg, också täcka de slutgiltiga förluster som det deltagande garantisystemet ådragit sig, genom att ersätta insättare eller bidra till resolution. Ett deltagande garantisystems slutgiltiga förlust är vanligen mindre än dess kompensationsutbetalningar till insättare eller dess bidrag till resolution. Efter en utbetalningshändelse kan garantisystemet komma att driva in begäran om återbetalning av (garanterade) insättningar som insättarna höll mot banken i kris och som överförs till de deltagande garantisystemen i den utsträckning som det kompenserar dessa insättare (artikel 9.2 första meningen i direktiv 2014/49/EU). Om en bank blir insolvent och dessa fordringar därför inte kan inlösas fullt kommer varje utdelning från konkursboet att minska garantisystemets slutgiltiga förlust. Om ett garantisystem har bidragit till resolution kan dess förlust vara lägre än det bidragsbeloppet, särskilt om det belopp som garantisystemet är skyldigt som bidrag minskas på grundval av en senare värdering (artikel 109.1 fjärde stycket jämfört med artikel 75 i direktiv 2014/59/EU om rekonstruktion och avveckling av banker). Det gemensamma garantisystemet täcker inte förluster genom tillkommande betalningar till det deltagande garantisystemet. I stället minskas det belopp för de ursprungliga medel som det deltagande garantisystemet ska återbetala med den andel av förlusten som täcks av det europeiska garantisystemet. Nivån på den finansiering som tillhandahålls och den andel av förlusten som täcks av det europeiska garantisystemet ökar i varje steg. 5.2.1.Återförsäkring Under återförsäkringsfasen, som föreslås vara i tre år, får det gemensamma garantisystemet tillhandahålla begränsad finansiering och täcka en begränsad andel av den förlust från ett deltagande garantisystem som ställs inför en utbetalningshändelse eller som har ombetts att bidra till resolution (artikel 41a). I det inledande återförsäkringssteget begränsas täckningen till resolutionsförfaranden som leds av nämnden (artiklarna 41a.2 och 79). Rent nationella resolutionsförfaranden täcks endast av samförsäkring och fullständig försäkring. 5.2.1.1.Finansiering under återförsäkringssteget Finansiering under återförsäkringssteget skulle tillhandahållas om likviditetsbrist föreligger för det deltagande garantisystemet (artikel 41a.2). Förfarandet för att konstatera likviditetsbrist är olika beroende på huruvida a) det deltagande garantisystemet utsätts för en utbetalningshändelse eller b) måste bidra till resolution. (a)Vid en utbetalningshändelse har ett deltagande insättningsgarantisystem (artikel 41b.1) likviditetsbrist om beloppet av täckta insättningar i det fallerande institutet är större än summan av a) beloppet för de tillgängliga finansiella tillgångar som det deltagande garantisystemet teoretiskt bör ha, givet den finansieringsbana som fastställs i artikel 41j, och b) beloppet för extraordinära efterhandsbidrag som det deltagande garantisystemet kan anskaffa inom tre dagar från utbetalningen. Det täckta insättningsbelopp som används för att beräkna likviditetsbrist utgörs endast av kvalificerade insättningar upp till den normala garantinivån på 100 000 euro eller motsvarande belopp i den nationella valutan (artikel 6.1 i direktiv 2014/49/EU). Tillfälliga höga saldon enligt definition i artikel 6.2 i direktiv 2014/49/EU eller eventuella avdrag som garantisystemet får göra i enlighet med artiklarna 7 eller 8 i det direktivet före kompensation till insättarna är normalt sett inte ännu kända vid tiden för utbetalningen och beaktas därför inte. Användningen av en hypotetisk nivå av tillgängliga finansiella medel snarare än den faktiska nivån syftar till att försvaga det politiska incitamentet för ett deltagande garantisystem att inte uppfylla kravet att samla in förhandsbidrag i linje med en tydlig finansieringsbana. Slutligen är extraordinära efterhandsbidrag (artikel 10.8 i direktivet), i den utsträckning som de kan samlas in inom en mycket kort period, en ytterligare källa till likviditet som skulle kunna minska likviditetsbristen för ett deltagande garantisystem. Tredagarsfristen ger en lämplig balans mellan målet att först uttömma garantisystemets likvida medel och behovet att ersätta insättarna senast sju arbetsdagar efter utbetalningshändelsen. (b)I resolutionsfallet (artikel 41b.2) är likviditetsbristen det belopp som det deltagande garantisystemet måste lämna i bidrag för resolution, minus de tillgängliga finansiella medel som det deltagande garantisystemet hypotetiskt sett bör ha tillgång till, med tanke på den finansieringsbana som inrättats genom artikel 41j. De tillgängliga finansiella medlens hypotetiska nivå är den enda likviditetsresurs som det deltagande garantisystemet behöver ta i anspråk för att minska sin likviditetsbrist. I händelse av resolution behöver det deltagande garantisystemet inte anskaffa kortsiktiga efterhandsbidrag eftersom artikel 10.8 i direktivet om insättningsgarantisystem är begränsad till utbetalningshändelser. Om det deltagande garantisystemet har likviditetsbrist får det begära medel från garantifonden på upp till 20 % av denna brist. Resterande 80 % av likviditetsbristen måste täckas av andra finansieringskällor. Genom att tillämpa de tillgängliga finansiella medlens hypotetiska nivå för att beräkna likviditetsbristen möjliggör det europeiska garantisystemet för de deltagande garantisystemen som, vid tidpunkten för utebetalningshändelsen, har större tillgängliga finansiella medel än vad som krävs, att erhålla medel från det europeiska garantisystemet för sin (tekniska) likviditetsbrist och att använda sina ytterligare medel för att (delvis) täcka de återstående 80 % av sin likviditetsbrist. De medel som tillhandahålls av det europeiska insättningsgarantisystemet är begränsade. 5.2.1.2.Förlusttäckning i återförsäkringssteget I sitt återförsäkringssteg, utöver att tillhandahålla medel för likviditetsbrist, täcker det europeiska garantisystemet i ett andra steg även 20 % av det deltagande garantisystemets överskjutande förlust. Begreppet överskjutande förlust varierar beroende på huruvida det deltagande garantisystemet ställdes inför en utbetalningshändelse eller anmodades bidra till resolution. Vid en utbetalningshändelse (artikel 41c.1) ådrar sig det deltagande garantisystemet en överskjutande förlust om det samlade beloppet som återbetalats till insättare (artikel 8 i direktivet) överskrider summan av a) det belopp som det erhöll i insolvensförfaranden för insättningsfordringar (artikel 9.2 första meningen i direktiv 2014/49) som det erhöll genom att ersätta insättarna, b) de tillgängliga finansiella medel som det deltagande garantisystemet hypotetiskt sett bör ha tillgång till med tanke på den finansieringsbana som inrättats genom artikel 41j, och c) de extraordinära efterhandsbidrag som de deltagande garantisystemen kan samla in inom ett år från utbetalningshändelsen. Medan likviditetsbristen beräknas på grundval av det täckta insättningsbeloppet (kvalificerade insättningar upp till 100 000 euro) får beräkningen av den överstigande förlusten, som görs senare i återförsäkringsförfarandet, grundas på de faktiska belopp som återbetalas till insättarna. Detta belopp minskas med de intäkter från konkursboet som det deltagande garantisystemet har erhållit. Det hypotetiska beloppet för de tillgängliga finansiella medlen, som det deltagande garantisystemet borde ha förfogat över vid tiden för utbetalningshändelsen, dras också av. Slutligen antas det deltagande garantisystemet ha varit i stånd att samla in det belopp av efterhandsbidrag som det tillåts ta in enligt direktiv 2014/49 inom ett år efter utbetalningshändelsen. Detta motsvarar 0,5 % av samtliga garanterade insättningar i dess medlemsbanker (artikel 10.8 i direktiv 2014/49/EU) med efterhandsbidrag som samlades in inom en tredagarsperiod efter utbetalningshändelsen. Det resulterande beloppet motsvarar det deltagande garantisystemets överskjutande förlust. I händelse av resolution (artikel 41c.2) motsvarar den överskjutande förlusten det belopp som det deltagande garantisystemet ska lämna in för resolution med avdrag för summan av:

(a)det belopp som det kan ha återbetalat efter en efterföljande värdering kom fram till att dess bidrag borde ha varit lägre än det som ursprungligen begärts av resolutionsmyndigheten, och (b)De tillgängliga finansiella medel som det deltagande garantisystemet bör ha tillgång till, med tanke på den finansieringsbana som inrättas genom artikel 41j. Återigen, det deltagande garantisystemet behöver inte samla in efterhandsbidrag eftersom artikel 10.8 i direktivet är begränsad till utbetalningshändelser. Förlusttäckning av 20 % av den överskridande förlusten tillämpas genom att minska de medel som det deltagande garantisystemet måste återbetala till det europeiska insättningsgarantisystemet med förlusttäckningens belopp. Det europeiska insättningsgarantisystemets förlusttäckning är också begränsad. 5.2.2.Samförsäkring Efter den inledande återförsäkringsfasen på tre år är deltagande garantisystem medförsäkrade genom det europeiska insättningsgarantisystemet under en fyraårsperiod. Deltagande garantisystem får begära både medel och förlusttäckning från insättningsgarantifonden om de ställs inför en utbetalningshändelse eller har ombetts bidra till resolution (artikel 41d). Det europeiska insättningsgarantisystemet tillhandahåller också medel för, och täcker förluster som uppkommer från bidrag till nationella resolutionsförfaranden. Skillnaden med återförsäkringsfasen är att medel tillhandahålls och förluster täcks från den ”första euron” och den andel som bärs av det europeiska garantisystemet kommer att öka successivt under koassuransperioden. Det gemensamma insättningsgarantisystemet tillhandahåller finansiering för en procentandel av de deltagande garantisystemens likviditetsbehov till följd av en utbetalningshändelse eller en begäran om bidrag till resolution. Det täcker också samma procentandel av den förlust som det deltagande garantisystemet slutgiltigt ådrar sig från dessa händelser. Andelen skulle vara 20 % under koassuransfasens första år och ökar varje påföljande år med 20 procentenheter för att uppnå 80 % under samförsäkringens sista år. Vid en utbetalningshändelse är likviditetsbehovet lika med det totala beloppet för täckta insättningar i den fallerande banken, dvs. kvalificerade insättningar upp till 100 000 euro (artikel 41f.1). Förlusten beräknas genom att subtrahera de deltagande garantisystemens intäkter från konkursboet (artikel 41g.1). I händelse av resolution är likviditetsbehovet lika med det bidrag som nämnden respektive den nationella resolutionsmyndigheten begärt (artikel 41f.2). Förlusten beräknas genom att dra av den mellanskillnad som det deltagande garantisystemet kan ha betalt efter en påföljande värdering fastställt att det initiala bidraget skulle ha varit lägre (artikel 41g.2). Det skulle inte sättas tak på tillhandahållandet av finansiering eller förlusttäckningen. 5.2.3.Fullständig försäkring Efter koassuransfasen på fyra år antas deltagande garantisystem vara försäkrade fullt ut av det europeiska insättningsgarantisystemet. Fullständig försäkring tillhandahåller fullständig finansiering av likviditetsbehovet och täcker samtliga förluster orsakade av en utbetalningshändelse eller en begäran om bidrag till resolution. Mekanismen är densamma som i samförsäkringsfasen, men det europeiska garantisystemet täcker 100 %. 5.2.4.Skyddsåtgärder för täckning genom det europeiska insättningsgarantisystemet Förslaget omfattar skyddsåtgärder mot nationella garantisystems inkorrekta eller otillbörliga tillgång till det gemensamma garantisystemet. Dessa kommer att uteslutas om de har underlåtit att fullgöra sina skyldigheter enligt förordningen eller den nationella lagstiftningen som genomför viktiga bestämmelser i direktivet, eller om respektive medlemsstat har underlåtit att korrekt genomföra dessa artiklar (artikel 41i). De kommer endast att täckas av det europeiska insättningsgarantisystemet om deras tillgängliga finansiella tillgångar uppgår till minst den harmoniserade finansieringsbanan som fastställs i förordningen (artikel 41j). Detta syftar till att säkerställa att endast de deltagande garantisystem som har uppfyllt sina skyldigheter som begränsar riskerna i det europeiska garantisystemet erhåller dess skydd. Nämnden kan besluta att diskvalificera ett deltagande garantisystem från det europeiska systemets täckning genom särskilda omröstningsregler. 5.3.Bedömning av stödåtgärden Även om ersättningsutbetalningar från ett garantisystem till insättare inte utgör statligt stöd, resulterar dess bidrag till resolution i en fördel för institutet under resolution, även om dessa avser att säkerställa att insättare fortsatt har tillgång till sina insättningar. Bidraget kan därför betraktas som statligt stöd och kan kräva anmälan till och godkännande från kommissionen. Om bidraget utgörs av finansiering på europeisk nivå (den gemensamma resolutionsfonden och insättningsgarantifonden) tillämpas förfarandet för statligt stöd analogt (artikel 19). 5.4.Förvaltning av det europeiska insättningsgarantisystemet Det europeiska insättningsgarantisystemet är tänkt att förvaltas gemensamt av nämnden och deltagande insättningsgarantisystem (eller av den utsedda myndighet som förvaltar det deltagande garantisystemet). Förfarandet kan grovt delas in i en fas som leder till tillhandahållande av finansiering och en fas efter tillhandahållandet av finansiering. 5.4.1.Förfarande som leder till finansiering

Deltagande garantisystem måste utan dröjsmål underrätta nämnden när de får kännedom om omständigheter som sannolikt kommer att leda till en utbetalningshändelse eller en begäran om bidrag till resolution från resolutionsmyndigheten (artikel 41i). De måste lämna en uppskattning till nämnden av det väntade likviditetsbristen (återförsäkringsfas) eller likviditetsbehov (samförsäkrings- och fullständig försäkringsfas). Detta gör det möjligt för nämnden att förbereda sig för omedelbart tillhandahållande av finansiering vid en utbetalningshändelse, eller en begäran om att bidra till resolution. Deltagande garantisystem måste till nämnden omedelbart anmäla en utbetalningshändelse eller en begäran om bidrag (artikel 41l). Även om nämnden själv begärde bidrag till resolution (artikel 79) är en sådan anmälan fortfarande formellt nödvändig eftersom nämndens sammansättning i det gemensamma insättningsgarantisystemet skiljer sig från sammansättningen i den gemensamma resolutionsmekanismen (se nedan) och det deltagande garantisystemet inte behöver begära finansiering eller förlusttäckning från det europeiska garantisystemet. Förutom anmälan måste det deltagande garantisystemet tillhandahålla nämnden information för att bedöma huruvida relevanta villkor har uppfyllts (artikel 41k): –Beloppet för täckta insättningar för att beräkna likviditetsbristen eller likviditetsbehovet. –De tillgängliga finansiella medlen vid tidpunkten för utbetalningshändelsen eller användning i resolution för att fastställa vilken nivå av tillgängliga finansiella medel som det deltagande garantisystemet bör ha vid tidpunkten för utbetalningshändelsen eller användning i resolution, givet den finansieringsbana som fastställs i artikel 41j. –Uppskattning av de extraordinära efterhandsbidrag som garantisystemet kan samla in inom tre dagar från utbetalningshändelsen eller användning i resolution. –Varje annat materiella hinder för det deltagande garantisystemet från att uppfylla sina skulder gentemot insättare eller resolutionsmyndigheten och möjliga åtgärder. Nämnden skulle inom 24 timmar fastställa huruvida villkoren har uppfyllts (artikel 41l.1) för det europeiska garantisystemet enligt artikel 41a (återförsäkring), artikel 41d (samförsäkring) eller artikel 41h (fullständig försäkring). Den ska vidare fastställa, i princip inom samma tidsperiod, det finansieringsbelopp som den skulle tillhandahålla det deltagande garantisystemet (artikel 41l.2 andra stycket). Om ett eller flera deltagande garantisystem samtidigt ställs inför flera utbetalningshändelser eller användning i resolution (händelser), kan insättningsgarantifondens tillgängliga finansiella medel eventuellt visa sig otillräckliga. I sådana fall skulle den finansiering som varje deltagande garantisystem kan erhålla för varje händelse begränsas till en andel av garantifondens tillgängliga finansiella medel, enligt en proportionell beräkning (artikel 41l.3). Nämnden ska omedelbart informera deltagande garantisystem om huruvida villkoren för täckning genom det europeiska garantisystemet är uppfyllda, samt om det finansieringsbelopp som nämnden skulle tillhandahålla det deltagande garantisystemet. Deltagande garantisystem får, inom 24 timmar, begära en omprövning av nämndens beslut om vilket nämnden ska besluta inom ytterligare 24 timmar (artikel 41n). Finansiering avses tillhandahållas omedelbart efter att nämnden har fastställt beloppet, och kommer att utbetalas i form av ett kontantbidrag till det deltagande garantisystemet (artikel 41n). Om nämnden ökar finansieringsbeloppet efter att ha omprövat sitt ursprungliga beslut på begäran av det deltagande garantisystemet, ska beloppet utbetalas när nämnden har fattat sitt beslut om begäran av omprövning. 5.4.2.Förfarande efter finansiering Efter att ha tillhandahållit finansiering måste nämnden fastställa överskjutande förlust (återförsäkring) eller förlust (samförsäkring, fullständig försäkring) för de deltagande garantisystemen, övervaka användandet av finansieringen för utbetalning till insättare eller för bidrag till resolution, och övervaka de deltagande garantisystemens ansträngningar för att driva in insättningsfordringar från konkursboet. Efter en utbetalningshändelse klarnar det överskjutande förlustbeloppet i takt med att det deltagande garantisystemet samlar in efterhandsbidrag och då och då erhåller intäkter från konkursboet. I fall av bidrag till resolution där inget efterhandsbidrag kan uppbördas av de deltagande garantisystemen och regress mot tredje man saknas, kan den (överskjutande) förlusten fastställas redan efter det att det deltagande garantisystemet har erhållit betalning för den mellanskillnad det har rätt till efter det att en påföljande värdering fastställde att det ursprungliga bidraget borde ha varit lägre. Därför, och endast efter en utbetalningshändelse, måste nämnden kontinuerligt bedöma hur den (överskjutande) förlusten utvecklas innan den slutgiltiga (överskjutande) förlusten fastställs. Parallellt ska de deltagande garantisystemen till nämnden återbetala den finansiering de erhållit i portioner som motsvarar de efterhandsbidrag eller intäkter från konkursboet allteftersom de blir tillgängliga för det deltagande garantisystemen (artikel 41o). Skillnaden mellan den ursprungliga finansiering som de deltagande garantisystemen erhåller från insättningsgarantifonden och det finansieringsbelopp som den slutligen ska återbetala till nämnden resulterar i den (överskjutande) förlust som täcks av det europeiska garantisystemet. Efter en utbetalningshändelse ska nämnden också noggrant övervaka utbetalningsförfarandet, och särskilt användningen av de medel som tillhandahållits de deltagande garantisystemen i detta syfte, och hur de deltagande garantisystemen har drivit sina insättningsfordringar inom ramen för insolvensförfarandet. Det deltagande garantisystemet ska tillhandahålla, med regelbundna mellanrum som fastställs av nämnden, precis, tillförlitlig och fullständig information, särskilt om utbetalningsförfarandet och utövandet av dess regressrätt i insolvensförfaranden. Det deltagande garantisystemet ska sträva efter att maximera sina intäkter från konkursboet. Försumligt uppträdande av det deltagande garantisystemet kan resultera i skadeståndsanspråk av nämnden, men nämnden får, efter att ha hört det deltagande garantisystemet, även besluta att själv utöva samtliga rättigheter som uppstår från insättningsfordringar som ingår i det deltagande garantisystemets regressrätt (?). Nämnden kan sedan uppbära intäkterna direkt för sitt eget konto för att uppfylla sin begäran om återbetalning av den finansiering som tillhandahållits det deltagande garantisystemet (artikel 41q). 5.5.Finansiella bestämmelser för det europeiska insättningsgarantisystemet För att det europeiska insättningsgarantisystemet ska fungera krävs finansiella resurser för att täcka administrativa kostnader och tillhandahålla nödvändig täckning (finansiering och förlusttäckning) för deltagande garantisystem. 5.5.1.Allmänna budgetbestämmelser och administrativa bidrag Budgeten består för närvarande av två delar: Del I för nämndens administration och del II för den gemensamma resolutionsfonden. Det europeiska garantisystemets administrativa kostnader skulle täckas av befintliga administrativa bidrag som betalas in till del I av nämndens budget, med beaktande av den ytterligare administrativa börda som det europeiska garantisystemet orsakar och det faktum att tillämpningsområdet med avseende på person (ratione personae) i resolutionsmekanismen och i det europeiska garantisystemet inte är identiskt (artikel 65.5).

Insättningsgarantifonden skulle innefattas i en ny del III av nämndens budget. Dess inkomst- och utgiftsstruktur (artikel 60a) motsvarar den i del II för resolutionsfonden (artikel 60) och förklaras vidare i avsnitt 5.5.2 nedan. De allmänna budgetbestämmelserna (artiklarna 57, 58, 61–64 och 66) är också tillämpliga på del III av budgeten. Nämnden skulle ha ansvar för att förvalta både den gemensamma resolutionsfonden och insättningsgarantifonden och investera deras medel enligt reglerna i den förordning om den gemensamma resolutionsmekanismen och delegerade akter som antagits av kommissionen (artikel 75). 5.5.2.Efterhandsbidrag till insättningsgarantifonden Insättningsgarantifonden skulle fyllas med de förhandsbidrag som bankerna betalar direkt till nämnden och som beräknas och faktureras av de deltagande garantisystemen på nämndens vägnar (artikel 74a.1). Dessa förhandsbidrag är ett åtagande som är separat från åtagandet att betala förhandsbidrag till deltagande garantisystem i enlighet med artikel 10.1 andra stycket i direktiv 2014/49/EU. För att uppnå kostnadsneutralitet för banksektorn får dock de förhandsbidrag om inbetalats till insättningsgarantifonden kompenseras på det deltagande garantisystemets nivå (se avsnitt 5.5.2.2). 5.5.2.1.Målnivåer för insättningsgarantifonden Insättningsgarantifondens tillgängliga finansiella medel måste uppnå två successiva målnivåer (artikel 74b.1–2): a) en inledande målnivå på 20 % av fyra niondelar av summan av samtliga nationella minsta målnivåer före slutet av den treåriga återförsäkringsfasen och b) en slutgiltig målnivå som är lika med summan av de minsta målnivåer som deltagande garantisystem måste uppnå enligt direktivet före utgången av den fyraåriga koassuransperioden. De minsta målnivåerna skulle vara fullständigt harmoniserade för samtliga deltagande garantisystem. Tillsammans skulle insättningsgarantifondens och det deltagande garantisystemets minsta målnivåer öka linjärt med en niondel under varje år i perioden fram till 2024. Efterhandsbidrag som ska betalas av banker ska spridas ut över tiden så jämnt som möjligt till dess att den inledande eller den slutgiltiga målnivån har uppnåtts. Efter återförsäkringsperioden måste de höjas igen till dess att målnivån uppnås på nytt, om de tillgängliga finansiella medlen har använts för att tillhandahålla finansiering eller för att täcka förluster och sjunkit under den inledande målnivån. Varje år fastställs de efterhandsbidrag som varje bank är skyldig att betala till nämnden i två steg: a) Nämnden fastställer det totala beloppet av förhandsbidrag som det kan kräva från medlemsbankerna i varje deltagande garantisystem (artikel 74d.1). b) Varje deltagande garantisystem, på grundval av det relevanta totalbelopp som fastställs av nämnden, beräknar sedan det bidrag som varje medlemsbank år skyldig att betala (artikel 74d.2) och fakturerar detta belopp på nämndens vägnar. Under återförsäkringsfasen skulle det riskbaserade förhandsbidraget som varje bank ska betala in till insättningsgarantifonden beräknas av det deltagande garantisystemet i förhållande till alla dess medlemsbanker. Efter återförsäkringsfasen skulle det riskbaserade förhandsbidraget för varje bank beräknas i förhållande till alla banker inom ramen för det europeiska insättningsgarantisystemet. Detta skulle göras av nämnden, med stöd från de deltagande garantisystemen, och på grundval av ett antal riskbaserade metoder som inrättats en kommissionens delegerad akt. Det förhandsbidrag som faktureras av de deltagande garantisystemen på nämndens vägnar måste betalas av banken direkt till nämnden som skulle kreditera insättningsgarantifonden med beloppet (och som intäkt i del III av sin budget). 5.5.2.2.Ersättning på de deltagande garantisystemens nivå Detta förslag gör det möjligt för de deltagande medlemsstaterna att uppnå kostnadsneutralitet för medlemsbankerna i deras deltagande garantisystem. De får besluta att inrättandet av ett separat åtagande av bankerna att betala förhandsbidrag till insättningsgarantifonden motiverar kompensation på de deltagande garantisystemens nivå. Om medlemsstaterna fattar detta beslut måste de beakta proportionalitetsprincipen och överväga huruvida nivån för insättarskydd som nu byggs upp genom att det europeiska garantisystemet successivt utvecklas motiverar en sänkning av de finansiella resurserna för insättarskydd på de deltagande garantisystemens nivå. Kostnadsneutralitet fastställs i artikel 74c.4: a) De förhandsbidrag som banker betalar in till insättningsgarantifonden räknas in i den målnivå som respektive deltagande garantisystem måste uppnå enligt direktivet. b) om i slutet av uppbyggnadsfasen (den 3 juli 2024 eller senare) ett nationellt garantisystem har följt den precisa finansieringsbanan (artikel 4lj) och dess medlemsbanker har betalat in alla bidrag till insättningsgarantifonden, utgör dessa bidrag det belopp som är nödvändigt för att uppnå målnivån på 0,8 %, och c) deltagande medlemsstater får tillåta sina garantisystem att medräkna de bidrag som deras medlemsbanker betalat till det gemensamma garantisystemet vid beräkningen av bidragsnivån och/eller för att återbetala medlemsbankerna från sina tillgängliga finansiella medel i den utsträckning som dessa överskrider de belopp som fastställs i den precisa finansieringsbanan. Beroende på den nivå av tillgängliga finansiella medel som det deltagande garantisystemet redan har uppnått kan det antingen kompensera sina medlemsbanker genom lägre bidrag eller genom att återbetala bidrag som det redan erhållit från sina medlemsbanker. 5.5.3.Extraordinära efterhandsbidrag Från och med starten av samförsäkringsfasen får nämnden också kräva betalning av extraordinära efterhandsbidrag från banker som är knutna till deltagande garantisystem när insättningsgarantifondens tillgängliga medel är otillräckliga för finansiering och förlusttäckning. Nationella garantisystem skulle fortsatt bära ansvar för att samla in efterhandsbidrag från den nationella banksektorn för att fylla på sina nationella system efter en utbetalningshändelse eller ett resolutionsbidrag. Efterhandsbidrag betalas av banker direkt till nämnden och, under samförsäkringsperioden, beräknas och faktureras av respektive deltagande garantisystem på nämndens vägnar. Nämnden fastställer det totala beloppet av förhandsbidrag som det kan kräva från medlemsbankerna i varje deltagande garantisystem inom de gränser som fastställs i en delegerad akt från kommissionen. Deltagande garantisystem beräknar efterhandsbidraget som varje medlemsbank är skyldig på grundval av det totalbelopp som fastställs av nämnden, med tillämpning av samma riskbaserade metod som tillämpas för att beräkna förhandsbidraget enligt artikel 10.1 i direktivet. Efter samförsäkringsfasen beräknas det efterhandsbidrag som varje bank är skyldig av nämnden på grundval av de riskbaserade metoder som fastställs i kommissionens delegerade akt som också tillämpas för att beräkna förhandsbidragen efter samförsäkringsfasen. Deltagande garantisystem fakturerar efterhandsbidraget på nämndens vägnar. Både i samförsäkringsfasen och fasen med fullständig försäkring får nämnden, på eget initiativ eller på förslag av relevant behörig myndighet, uppskjuta betalningen av efterhandsbidraget från en enskild bank, helt eller delvis. Uppskjutandet måste vara nödvändigt för att skydda bankens finansiella ställning, får inte överstiga sex månader men kan förnyas på bankens begäran.

En delegerad akt från kommissionen kommer att fastställa de högsta belopp som kan samlas in av det europeiska insättningsgarantisystemet i efterhand, med beaktande av nationella efterhandsbidrag. 5.5.4.Ytterligare finansieringskällor för insättningsgarantifonden Utöver uppbärande av förhands- och efterhandsbidrag får nämnden ta upp ytterligare finansieringskällor för insättningsgarantifonden. (...) finansiering på de deltagande garantisystemens nivå, kan den (nämnden?) begära ett lån från garantisystem som är erkända i icke deltagande medlemsstater som får fatta beslut om sådan begäran i enlighet med artikel 12 i direktivet (artikel 74g). För att uppnå ömsesidighet får nämnden i sin tur också besluta att ge lån till garantisystem i icke deltagande medlemsstater. Nämnden får också för insättningsgarantifonden ta upp andra alternativa finansieringsmöjligheter från tredjeparter, särskilt om de medel som nämnden kan mobilisera genom förhands- och efterhandsbidrag inte är (omedelbart) tillgängliga (artikel 74h). Återbetalbara medel ska tas tillbaka genom att höja förhands- och efterhandsbidragen under löptiden. 5.5.5.Det europeiska insättningsgarantisystemet – Beslutsfattande Det europeiska insättningsgarantisystemet kommer att förvaltas av nämnden, både under sin verkställande församling och sin plenarförsamling. Den verkställande församlingen skulle omfatta samma ledamöter för beslut och uppgifter som gäller både det europeiska garantisystemet och den gemensamma resolutionsmekanismen. Det europeiska garantisystemets särskilda uppgifter skulle kräva en särskild sammansättning för plenarförsamlingen för beslut som endast rör det europeiska garantisystemet. Medlemmar som företräder nationella resolutionsmyndigheter i plenarförsamlingen skulle ersättas av medlemmar som företräder nationella utsedda myndigheter. Plenarförsamlingen skulle anförtros specifika uppgifter. Eftersom vissa av nämndens beslut är relevanta för nämnden i sin helhet eller för både den gemensamma resolutionsmekanismen och det europeiska garantisystemet, skulle dessa fattas i en ny gemensam plenarförsamling med specifika företrädare och omröstningsförfaranden. Alla övriga beslut om det europeiska insättningsgarantisystemet skulle antas under nämndens verkställande församling. 5.6.Övriga bestämmelser Bestämmelser om specifika ärenden som gäller resolutionsmekanismen skulle också vara tillämpliga på nämnden när den utövar sina funktioner inom det europeiska garantisystemet: privilegier och immunitet, språkarrangemang, personal och personalutbyte, interna kommittéer, överklagandepanel, överklagande till Europeiska unionens domstol, tystnadsplikt och utbyte av information, dataskydd, tillgång till dokument, säkerhetsregler för känslig eller sekretessbelagd information, revisionsrätten. Ändringarna för inrättande av det europeiska insättningsgarantisystemet skulle tillämpas från och med ändringsförordningens ikraftträdande. Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING om ändring av förordning (EU) nr 806/2014 för att inrätta ett europeiskt insättningsgarantisystem EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA REKOMMENDATION med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 114, med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, efter översändande av utkastet till lagstiftningsakt till de nationella parlamenten,

med beaktande av Europeiska centralbankens yttrande, med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande, i enlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet, och av följande skäl: (1)Under de senaste åren har unionen gjort framsteg i arbetet med att inrätta en inre marknad för banktjänster. En mer integrerad inre marknad för banktjänster är av central betydelse för att främja den ekonomiska tillväxten i unionen och säkra stabiliteten i banksystemet och skydda insättare. (2)Europeiska rådet av den 18 oktober 2012 drog slutsatsen att den ”ekonomiska och monetära unionen måste stärkas för att trygga såväl ekonomisk och social välfärd som stabilitet och fortsatt välstånd, med tanke på de fundamentala utmaningar som den står inför” och ”att processen mot en fördjupad ekonomisk och monetär union bör bygga på unionens institutionella och rättsliga ramar och präglas av öppenhet och insyn gentemot medlemsstater som inte har euron som valuta och av respekt för den inre marknadens integritet”. I det syftet inrättas en bankunion som bygger på ett omfattande och detaljerat gemensamt regelverk för finansiella tjänster för hela den inre marknaden. Processen i riktning mot inrättandet av en bankunion präglas av öppenhet och transparens gentemot icke-deltagande medlemsstater och av respekt för den inre marknadens integritet. (3)I sin resolution av den 20 november 2012 ”Mot en verklig ekonomisk och monetär union” förklarade Europaparlamentet också att för att EMU ska fungera smidigt måste den negativa återkopplingen mellan statspapper, banker och realekonomin brytas och betonade att det finns ett akut behov av kompletterande och långtgående åtgärder för att lösa krisen i banksektorn och av att förverkliga en fullt ut fungerande europeisk bankunion samtidigt som ett fortsatt korrekt funktionssätt för den inre marknaden för finansiella tjänster och den fria rörligheten för kapital säkerställs. (4)Medan viktiga steg har tagits mot en effektivt fungerande bankunion, med den gemensamma tillsynsmekanismen, inrättad genom förordning (EU) nr 1024/2013, för att säkerställa att unionens politik i fråga om tillsyn över kreditinstitut genomförs på ett enhetligt och effektivt sätt, att det enhetliga regelverket för finansiella tjänster tillämpas på samma sätt med avseende på kreditinstitut i medlemsstater inom euroområdet och i medlemsstater utanför euroområdet som beslutat att delta i den gemensamma tillsynsmekanismen (nedan kallade de deltagande medlemsstaterna) och med den gemensamma resolutionsmekanismen inrättad genom förordning (EU) nr 806/2014 för att säkerställa en konsekvent ram för resolution av banker som fallerar eller sannolikt kommer att fallera i de deltagande medlemsstaterna, är vidare steg fortfarande nödvändiga för att slutföra bankunionen. (5)I juni 2015 påpekade de fem ordförandenas rapport om ”Färdigställande av EU:s ekonomiska och monetära union” att ett gemensamt banksystem kan endast vara verkligen gemensamt om förtroendet för bankinsättningarnas säkerhet är detsamma oavsett i vilket medlemsland banken verkar. Det förutsätter gemensam banktillsyn, gemensam bankresolution och gemensam insättningsgaranti. De fem ordförandenas rapport föreslår därför inrättandet, av ett europeiskt insättningsgarantisystem som den tredje pelaren i en fullfjädrad bankunion vid sidan av banktillsyn och bankresolution. Konkreta steg i den riktningen bör redan tas som en prioritering, med ett återförsäkringssystem på europeisk nivå för de nationella garantisystemen som ett första steg mot en helt ömsesidig lösning. Tillämpningsområdet för detta återförsäkringssystem bör sammanfalla med den gemensamma tillsynsmekanismens tillämpningsområde. (6)Den senaste krisen har visat att den inre marknadens funktion kan vara hotad och att det finns en ökad risk för finansiell fragmentering. Konkurs i en bank som är relativt stor i förhållande till den nationella banksektorn eller ett samtidigt fallissemang i en del av den nationella banksektorn kan göra nationella insättningsgarantisystem sårbara för stora lokala chocker, även med de ytterligare finansieringsmekanismer som tillhandahålls med stöd av Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/49/EU. Denna sårbarhet hos nationella garantisystem för stora lokala chocker kan bidra till negativ återkoppling mellan banker och deras nationalstat, vilket undergräver insättningsskyddet och bidrar till minskat förtroende hos insättare och gör marknaden instabil. (7)Avsaknaden av en homogen nivå på insättarskydd kan snedvrida konkurrensen och skapa reella hinder för etableringsfriheten och det fria tillhandahållandet av finansiella tjänster på den inre marknaden. En gemensam insättningsgaranti är därför av grundläggande betydelse för förverkligandet av den inre marknaden för finansiella tjänster (8)Även om direktiv 2014/49/EU avsevärt förbättrar de nationella systemens kapacitet för att ersätta insättare behövs effektivare insättningsgarantisystem på bankunionsnivå för att säkerställa tillräckliga finansiella medel för att underbygga samtliga insättares förtroende och därigenom värna den finansiella stabiliteten. Det europeiska insättningsgarantisystemet kommer att öka bankunionens motståndskraft i framtida kriser genom en vidare riskdelning och erbjuda likvärdigt skydd för försäkrade insättare, till stöd för en korrekt fungerande inre marknad. (9)Medel som används av insättningsgarantisystem för att ersätta insättare för indisponibla täckta insättningar i enlighet med artikel 8 i direktiv 2014/49/EU om insättningsgarantisystem utgör inte statligt stöd eller fondstöd. Om sådana medel emellertid används för att omstrukturera kreditinstitut och utgör statligt stöd eller fondstöd måste de vara förenliga med artikel 108 i fördraget om den europeiska unionens funktionssätt respektive artikel 19 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 806/2014 som bör ändras i enlighet med detta. (10)Trots den ytterligare harmonisering som införts genom direktiv 2014/49/EU har nationella garantisystem behållit vissa valmöjligheter och handlingsutrymme, inbegripet vissa grundläggande komponenter som målnivåer, riskfaktorer som ska tillämpas för bedömning av kreditinstitutens bidrag, återbetalningsperioder eller användandet av fonder. Dessa skillnader mellan nationella regelverk kan hindra det fria tillhandahållandet av tjänster och skapa snedvriden konkurrens. I en djupt integrerad banksektor krävs enhetliga regler och metoder för att säkerställa ett robust insättarskydd i hela unionen och därmed garantera målet finansiell stabilitet. (11)Inrättandet av ett europeiskt insättningsgarantisystem, där beslutsfattande, övervakning och verkställighetsbefogenheter centraliseras och anförtros den gemensamma nämnden för resolution och insättningsgaranti (nedan kallad nämnden) kommer att vara av grundläggande betydelse för att uppnå målet om ett harmoniserat ramverk för insättningsgaranti. Den enhetliga tillämpningen av kraven i insättningsgarantin i de deltagande medlemsstaterna kommer att stärkas till följd av att den anförtros en sådan central myndighet. På detta sätt bör ett fungerande europeiskt insättningsgarantisystem underlätta harmoniseringsprocessen på området finansiella tjänster, genom att stödja och tillhandahålla ett ramverk för att införa och genomföra enhetliga regler för insättningsgarantisystem. (12)Det europeiska insättningsgarantisystemet utgör dessutom en del av de övergripande EU-reglerna för harmonisering av tillsyn, återhämtning och resolution som är kompletterande aspekter av den inre marknaden för banktjänster. Tillsyn kan endast vara ändamålsenlig och meningsfull om ett fullgott insättningsgarantisystem skapas som motsvarar utvecklingen på tillsynsområdet. Det europeiska garantisystemet är därför ett verktyg i den övergripande harmoniseringsprocessen och dess mål har nära anknytning till regelverket för tillsyn, återhämtning och resolution vars centraliserade tillämpning är ömsesidigt beroende. Tillräcklig samordning av tillsyn och insättningsgaranti behövs till exempel i fall där Europeiska centralbanken (ECB) överväger att dra in ett tillstånd till ett kreditinstitut, eller där ett kreditinstitut inte uppfyller kravet om att vara medlem i ett insättningsgarantisystem. En liknande hög integrationsnivå är nödvändig mellan de resolutionsåtgärder och de insättningsgarantiuppgifter som anförtros nämnden. (13)Denna förordning tillämpas endast på banker vars hemtillsynsmyndighet är ECB eller den nationella behöriga myndigheten i medlemsstater vars valuta är euron eller i medlemsstater vars valuta inte är euron som har inlett ett nära samarbete i enlighet med artikel 7 i förordning (EU) nr 1024/2013. Tillämpningsområdet för denna förordning är kopplat till tillämpningsområdet för förordning (EU) nr 1024/2013. Med tanke på att de tillsynsuppgifter som ges till den gemensamma tillsynsmekanismen och resolutionsåtgärder så väsentligt är sammanflätade är inrättandet av ett centraliserat tillsynssystem enligt artikel 127.6 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget) fundamentalt betydelsefullt för harmoniseringsprocessen av insättningsgarantin i deltagande medlemsstater. Att vara underställd tillsyn av den gemensamma tillsynsmekanismen innebär ett särskilt attribut som placerar de enheter som omfattas av tillämpningsområdet för förordning (EU) nr 1024/2013 i en objektiv och utpräglad särställning i insättningsgarantisammanhang. För att främja en korrekt och stabilt fungerande inre marknad är det nödvändigt att vidta åtgärder för att skapa ett gemensamt insättningsgarantisystem för alla medlemsstater som deltar i den gemensamma tillsynsmekanismen. (14)För att säkerställa överensstämmelse med den gemensamma tillsynsmekanismen och den gemensamma resolutionsmekanismen bör det europeiska insättningsgarantisystemet tillämpas på deltagande medlemsstater. Banker i de medlemsstater som inte deltar i den gemensamma tillsynsmekanismen bör inte omfattas av det europeiska insättningsgarantisystemet. Så länge som tillsynen i en medlemsstat förblir utanför den gemensamma tillsynsmekanismen, bör den medlemsstaten förbli ansvarig för att skydda insättare mot de finansiella konsekvenserna av att ett kreditinstitut fallerar. När medlemsstater ansluter sig till den gemensamma tillsynsmekanismen bör de automatiskt också omfattas av det europeiska insättningsgarantisystemet. I slutänden kommer det europeiska insättningsgarantisystemet att potentiellt omfatta hela den inre marknaden. (15)För att säkerställa lika villkor inom den inre marknaden som helhet är denna förordning förenlig med direktiv 2014/49/EU. Den kompletterar reglerna och principerna i det direktivet för att säkerställa att det europeiska garantisystemet fungerar korrekt och att detta får tillräcklig finansiering. Den relevanta lag om insättningsgaranti som ska tillämpas inom ramverket för det europeiska insättningsgarantisystemet kommer därför att vara i överensstämmelse med den som tillämpas av de nationella garantisystemen eller av de utsedda myndigheterna i de icke deltagande medlemsstaterna, harmoniserad genom direktiv 2014/49/EU. (16)På integrerade finansmarknader stärker varje finansiellt stöd för ersättning till insättare den finansiella stabiliteten, inte bara i den berörda deltagande medlemsstaten, men också i andra medlemsländer, genom att förhindra att bankkriser sprider sig till icke deltagande medlemsstater. Tilldelningen av insättningsgarantiuppgifter till nämnden bör inte på något sätt hindra sättet på vilket den inre marknaden för finansiella tjänster fungerar. Europeiska bankmyndigheten (EBA) bör därför upprätthålla sin roll och behålla sina nuvarande befogenheter och uppgifter: den bör utvecklas och bidra till en konsekvent tillämpning av unionslagstiftningen som är tillämplig på alla medlemsstater och stärka konvergensen i insättningsgarantisystem i unionen som helhet.

(17)Det europeiska insättningsgarantisystemet bör successivt utvecklas från ett återförsäkringssystem till ett helt ömsesidigt koassuranssystem över ett antal år. När det gäller ansträngningar för att fördjupa EMU, tillsammans med arbetet på att inrätta bryggfinansiering för den gemensamma resolutionsfonden och för att utveckla en gemensam finanspolitisk säkerhetsmekanism, är detta steg nödvändigt för att minska kopplingarna mellan banker och staten i enskilda medlemsstater genom steg mot riskdelning hos samtliga medlemsstater i bankunionen, och därmed stärka bankunionen i att uppfylla dess huvudmål. En sådan stegvis riskdelning för att stärka bankunionen måste emellertid fortgå parallellt med riskreducerande åtgärder i syfte att mer direkt bryta kopplingen mellan banker och stater. (18)Det europeiska insättningsgarantisystemet bör inrättas i tre successiva steg, först ett återförsäkringssystem som täcker en del av likviditetsbristen och av de överskjutande förlusterna hos deltagande garantisystem, följt av ett koassuranssystem som en gradvis ökande andel av likviditetsbristen och förlusterna hos deltagande garantisystem och i slutänden ett fullständigt försäkringssystem som täcker alla likviditetsbehov och förluster hos de deltagande insättningsgarantisystemen. (19)Under återförsäkringssteget, och för att begränsa insättningsgarantifondens ansvar och minska den moraliska risken på nationell nivå, får stöd från insättningsgarantifonden endast begäras om det nationella garantisystemet har anskaffat förhandsbidrag i enlighet med en precis finansieringsbana, och om det först tagit dessa medel i anspråk. I den utsträckning som ett nationellt garantisystem har samlat in medel utöver vad som behövs i finansieringsbanan, behöver det endast använda de medel som det åtagit sig att samla in för att följa finansieringsbanan, innan det kan få täckning genom det gemensamma garantisystemet. Därför bör garantisystem som har samlat in mer medel än vad som krävs för att följa finansieringsbanan inte vara sämre ställda än dem som har samlat in medel som underskrider den nivå som anges i finansieringsbanan. (20)Eftersom insättningsgarantifonden i återförsäkringssteget enbart var tänkt att tillhandahålla en ytterligare finansieringskälla och försvaga länken mellan banker och deras stat, dock utan att säkerställa att alla insättare i bankunionen har samma nivå av skydd, bör återförsäkringssteget efter tre år successivt omvandlas till ett koassuranssystem och till slut till ett helt ömsesidigt insättningsgarantisystem. (21)Medan återförsäkrings- och koassuransstegen kommer att dela flera gemensamma drag för att säkra en smidig och gradvis utveckling, kommer utbetalningar under koassuranssteget att delas mellan det nationella garantisystemet och insättningsgarantifonden från och med den första förlusteuron. Insättningsgarantifondens relativa bidrag avses gradvis öka till 100 procent och resultera i ett fullständigt ömsesidigt ansvar för insättningsrisk inom bankunionen efter fyra år. (22)Skyddsåtgärder bör byggas in i det gemensamma garantisystemet för att begränsa den moraliska risken och se till att täckning genom det gemensamma garantisystemet endast tillhandahålls där nationella garantisystem agerar med tillbörlig aktsamhet. För det första bör de nationella garantisystemen uppfylla sina skyldigheter enligt denna förordning, direktiv 2014/49/EU och annan relevant EU-rätt, särskilt deras skyldighet att bygga upp sin finansiering i enlighet med artikel 10 i direktiv 2014/49/EU som vidare specificeras i denna förordning. För att erhålla täckning genom det europeiska insättningsgarantisystemet måste deltagande garantisystem samla in förhandsbidrag i överensstämmelse med en precis finansieringsbana. Detta betyder också att en lägre minsta målnivå i enlighet med artikel 10.6 i direktiv 2014/49/EU inte längre är möjlig om garantisystemet vill kunna utnyttja stöd från det europeiska insättningsgarantisystemet. För det andra, vid en utbetalningshändelse eller om dess medel används för resolution, ska det nationella garantisystemet bära en skälig andel av förlusten. Det ska därför samla in efterhandsbidrag från sina medlemmar för att fylla på sina reserver och betala tillbaka till det gemensamma garantisystemet i den utsträckning som den finansiering som ursprungligen erhölls överskrider den förlustandel som ska bäras av det gemensamma garantisystemet. För det tredje, efter en utbetalningshändelse bör det nationella garantisystemet maximera intäkterna från konkursboet och betala nämnden, och nämnden bör ha tillräckliga befogenheter för att skydda sina rättigheter. För det fjärde bör nämnden ha befogenhet att återta finansieringen helt eller delvis i fall ett deltagande garantisystem inte har uppfyllt väsentliga skyldigheter. (23)Insättningsgarantifonden är en grundläggande komponent utan vilken ett successivt inrättande av det europeiska insättningsgarantisystemet inte kan förverkligas. Olika nationella finansieringssystem skulle inte tillhandahålla enhetliga insättningsgarantier inom bankunionen. Under de tre stegen bör insättningsgarantifonden genomgående bidra till att säkerställa garantisystemens stabiliserande roll, en enhetlig hög skyddsnivå för alla insättare i ett harmoniserat ramverk inom unionen, och undvika att skapa hinder för utövandet av grundläggande friheter eller att snedvrida konkurrensen på den inre marknaden genom olika skyddsnivåer på nationell nivå. (24)Insättningsgarantifonden bör finansieras genom direkta bidrag från bankerna. Beslut som fattas inom det europeiska insättningsgarantisystemet som kräver att insättningsgarantifonden eller ett nationellt garantisystem utnyttjas, bör inte inkräkta på medlemsstaternas finanspolitiska ansvar. I det sammanhanget bör endast extraordinärt offentligt finansiellt stöd anses utgöra ett intrång på medlemsstaternas budgetsuveränitet och finanspolitiska befogenheter. (25)I denna förordning anges formerna för utnyttjande av insättningsgarantifonden och de allmänna kriterierna för att fastställa och beräkna förhands- och efterhandsbidrag, samt fastställer nämndens befogenheter för att utnyttja och förvalta insättningsgarantifonden. (26)Bidrag kommer att tas ut direkt av bankerna för att finansiera insättningsgarantifonden. Nämnden ska samla in bidragen och förvalta insättningsgarantifonden medan de nationella garantisystemen fortsatt samlar in bidrag och förvaltar fonderna på nationell nivå. För att säkerställa rättvisa och harmoniserade bidrag för de deltagande bankerna och ge incitament att verka enligt en modell som innebär lägre risker, beräknas både bidragen till det gemensamma och de nationella garantisystemen på grundval av täckta insättningar och en riskjusteringsfaktor för varje bank. Under återförsäkringsperioden ska riskjusteringsfaktorn beakta bankens risknivå jämfört med övriga banker som är knutna till samma deltagande garantisystem. När koassuransnivån har uppnåtts bör riskjusteringsfaktorn beakta bankens risknivå jämfört med övriga banker som är etablerade i de deltagande medlemsstaterna. Detta säkerställer att det europeiska insättningsgarantisystemet är kostnadsneutralt för banker och nationella garantisystem, och undvika fördelning av bidrag under insättningsgarantifondens uppbyggnadsfas. (27)I princip bör bidrag insamlas från finanssektorn före och oberoende av en eventuell insats från insättningsgarantisystemen. Om en sådan förhandsfinansiering är otillräcklig för att täcka de förluster eller kostnader som utnyttjandet av garantifonden förorsakar, bör ytterligare bidrag åläggas för att bära den ytterligare kostnaden eller förlusten. Dessutom bör fonden kunna ta upp lån och andra former av stöd hos institut, finansiella institut eller andra tredjeparter, när förhands- och efterhandsbidrag inte omedelbart är tillgängliga och inte täcker kostnaderna som användning av fonden för resolutionsåtgärder orsakat. (28)Det är absolut nödvändigt att fondens på förhand tillgängliga finansiella medel åtminstone når en viss minsta målnivå, för att uppnå en kritisk massa och undvika procykliska effekter som skulle uppstå om garantifonden vid en systemkris bara hade tillgång till efterhandsbidrag. (29)Garantifondens ursprungliga och slutgiltiga målnivå bör fastställas som en procentandel av den totala minsta målnivån i de deltagande garantisystemen. Denna bör successivt uppnå 20 % av fyra niondelar av de samlade minsta målnivåerna i slutet av återförsäkringsperioden och summan av samtliga minsta målnivåer i slutet av koassuransperioden. Möjligheten att ansöka om godkännande av en lägre målnivå i enlighet med artikel 10.6 i direktiv 2014/49/EU bör inte beaktas när insättningsgarantifondens ursprungliga eller slutgiltiga målnivå ska fastställas. En lämplig tidsram bör fastställas för att nå målet om garantifondens nivå. (30)Säkerställandet av en effektiv och tillräcklig finansiering av fonden är av yttersta vikt för det europeiska insättningsgarantisystemets trovärdighet. Nämndens kapacitet att skaffa alternativ finansiering för fonden bör stärkas på ett sätt som optimerar finansieringskostnaderna och bevarar fondens kreditvärdighet. Omedelbart efter denna förordnings ikraftträdande bör nämnden i samarbete med de deltagande medlemsstaterna vidta de åtgärder som krävs för att utveckla lämpliga metoder och förfaranden, som gör det möjligt att öka fondens upplåningskapacitet, och som ska finnas på plats senast den dag då denna förordning börjar tillämpas. (31)Det är nödvändigt att se till att fonden är fullt tillgänglig för att garantera insättningar. Därför bör insättningsgarantifonden främst utnyttjas för effektivt genomförande av dess insättningsgarantikrav och insatser. Dessutom bör den endast användas i enlighet med de tillämpliga målen och principerna för insättningsgaranti. På vissa villkor får insättningsgarantifonden också tillhandahålla finansiering om ett garantisystems tillgängliga finansiella medel utnyttjas för resolution i enlighet med artikel 79 i denna förordning. (32)För att skydda värdet på de medel som innehas av insättningsgarantifonden bör dessa investeras i tillräckligt säkra, diversifierade och likvida tillgångar. (33)När det nära samarbetet mellan en deltagande medlemsstat som inte har euron som valuta och ECB avvecklas i enlighet med artikel 7 i förordning (EU) nr 1024/2013, måste beslut fattas om en rättvis fördelning av de sammanlagda bidragen från den deltagande medlemsstaten i fråga, med beaktande av både den deltagande medlemsstatens och fondens intressen. (34)För att kunna garantera nämnden oinskränkt självständighet och oberoende när den vidtar åtgärder för insättningsgaranti bör den ges en egen budget med intäkter i form av obligatoriska bidrag från instituten i de deltagande medlemsstaterna. Denna förordning bör inte påverka medlemsstaternas förmåga att ta ut avgifter för att täcka sina nationella garantisystems eller utsedda myndigheters administrativa utgifter. (35)Om samtliga kriterier för utnyttjande av garantifonden är uppfyllda bör nämnden tillhandahålla de nationella garantisystemen relevant finansiering och täckning av förluster. (36)Nämnden bör agera i gemensamma plenarsessioner, plenar- och verkställande sessioner. Nämnden bör i sin verkställande session förbereda alla beslut avseende utbetalningsförfaranden och i största möjliga mån anta de besluten. När det gäller utnyttjandet av fonden är det viktigt att det inte ges någon fördel till den som agerar först och att utflödena från fonden övervakas. När det ackumulerade utnyttjandet av fonden under de föregående 12 månaderna når tröskeln på 25 % av den slutgiltiga målnivån, bör plenarsessionen utvärdera tillämpningen av resolutionsverktygen, inbegripet utnyttjandet av fonden, och tillhandahålla riktlinjer som den verkställande sessionen bör följa vid påföljande beslut. Riktlinjer till den verkställande sessionen bör i synnerhet fokusera på att säkerställa en icke-diskriminerande tillämpning av insatser för insättningsgaranti eller deltagande i resolutionsinsatser, när det gäller åtgärder för att undvika att fonden förbrukas.

(37)I alla de deltagande medlemsstaterna bör det säkerställas att insatserna för insättningsgaranti är effektiva och enhetliga. Om en nationell resolutionsmyndighet inte har tillämpat eller inte följt ett beslut som fattats av nämnden enligt denna förordning, eller har tillämpat det på ett sätt som utgör ett hot mot något av garantifondens mål eller mot ett effektivt genomförande av insättningsgarantin, bör nämnden ha befogenhet att vidta alla åtgärder som krävs för att väsentligen komma till rätta med problemet eller hotet mot det europeiska insättningsgarantisystemets mål. Varje åtgärd från ett deltagande garantisystem som begränsar eller påverkar nämndens befogenhetsutövning och funktioner bör uteslutas. (38)När beslut fattas eller åtgärder vidtas, i synnerhet när det gäller enheter som är etablerade både i deltagande medlemsstater och icke-deltagande medlemsstater, bör möjliga negativa effekter på de medlemsstaterna beaktas, såsom hot mot den finansiella stabiliteten på deras finansiella marknader och på företag som är etablerade i de medlemsstaterna. (39)Nämnden, de utsedda myndigheterna och de behöriga myndigheterna, inbegripet ECB, och resolutionsmyndigheterna bör vid behov ingå ett samförståndsavtal som i allmänna ordalag beskriver hur de kommer att samarbeta med varandra vid utförandet av sina uppgifter enligt unionsrätten. Samförståndsavtalet bör ses över regelbundet. (40)De enheter, organ och myndigheter som berörs av tillämpningen av denna förordning bör samarbeta med varandra i enlighet med den princip om lojalt samarbete som stadgas i fördragen. (41)Nämnden och de utsedda myndigheterna och de behöriga myndigheterna i icke-deltagande medlemsstater bör ingå samförståndsavtal som i allmänna ordalag beskriver hur de kommer att samarbeta med varandra vid utförandet av sina respektive uppgifter enligt direktiv 2014/49/EU. Samförståndsavtalen skulle bland annat kunna klarlägga samråden avseende beslut av nämnden som får effekter på dotterföretag eller filialer som är etablerade i icke-deltagande medlemsstater och när moderföretaget är etablerat i en deltagande medlemsstat. Samförståndsavtalen bör ses över regelbundet. (42)Förfarandet för antagandet av nämndens beslut ska respektera principen om delegering av befogenheter till byråer enligt Europeiska unionens domstols tolkning. (43)Denna förordning iakttar de grundläggande rättigheter, friheter och principer som erkänns särskilt i stadgan, och i synnerhet rätten till egendom, skydd av personuppgifter, näringsfrihet, rätten till ett effektivt rättsmedel och till en opartisk domstol och rätten till försvar, och bör genomföras i enlighet med dessa rättigheter och principer. (44)Eftersom målen för denna förordning, nämligen att inrätta en mer effektiv och ändamålsenlig ram för insättningsgaranti och säkerställa en konsekvent tillämpning av regler för insättningsgaranti, inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna utan snarare kan uppnås bättre på unionsnivå, kan unionen vidta åtgärder i enlighet med subsidiaritetsprincipen i artikel 5 i fördraget om Europeiska unionen. I enlighet med proportionalitetsprincipen i samma artikel går denna förordning inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå dessa mål. (45)Kommissionen bör granska tillämpningen av denna förordning för att bedöma dess effekter på den inre marknaden och avgöra huruvida eventuella ändringar eller ytterligare utveckling behövs för att förbättra effektiviteten och ändamålsenligheten i det europeiska insättningsgarantisystemet. (46)För att det europeiska insättningsgarantisystemet ska fungera effektivt från och med [....] ska bestämmelserna för betalningen av bidrag till insättningsgarantifonden, inrättandet av alla relevanta förfaranden och övriga operativa och institutionella aspekter träda i kraft den XX. (47)Förordning (EU) nr 806/2014 bör ändras för att införliva respektive beakta inrättandet av det europeiska insättningsgarantisystemet.



HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE. Artikel 1 Ändringar av förordning (EU) nr 806/2014 Förordning (EU) 806/2014 ska ändras på följande sätt: 1.Rubriken ska ersättas med följande: ”Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 806/2014 av den 15 juli 2014 om en gemensam resolutionsmekanism och ett gemensamt insättningsgarantisystem och om ändring av förordning (EU) nr 1093/2010” 2.Artikel 1 ska ersättas med följande:

”Artikel 1

Syfte 1.I denna förordning fastställs enhetliga regler och det enhetliga förfarande för resolution av de företag som avses i artikel 2 och som är etablerade i de deltagande medlemsstater som avses i artikel 4. De enhetliga reglerna och förfarandena ska tillämpas av den gemensamma resolutionsnämnden som inrättas i enlighet med artikel 42 (nedan kallad nämnden) tillsammans med rådet och kommissionen och de nationella resolutionsmyndigheterna, inom ramen för den gemensamma resolutionsmekanism som inrättas genom denna förordning. Den gemensamma resolutionsmekanismen ska stödjas av en gemensam resolutionsfond (nedan kallad resolutionsfonden). Utnyttjandet av fonden ska vara villkorat av att ett avtal mellan de deltagande medlemsstaterna har trätt i kraft (nedan kallat avtalet) om överföring till fonden av de medel som insamlats på nationell nivå samt om en gradvis sammanslagning av olika medel som insamlats på nationell nivå för att tilldelas till nationella delar av fonden. 2.Denna förordning inrättar dessutom ett europeiskt insättningsgarantisystem i tre steg: –Ett återförsäkringssystem som i viss utsträckning tillhandahåller finansiering och täcker en del av de deltagande garantisystemens förluster i enlighet med artikel 41a. –Ett koassuranssystem som i stegvis ökande utsträckning tillhandahåller finansiering och täcker de deltagande garantisystemens förluster i enlighet med artikel 41c. –Ett fullständigt försäkringssystem som tillhandahåller finansiering och täcker de deltagande garantisystemens förluster i enlighet med artikel 41e. Det europeiska insättningsgarantisystemet ska förvaltas av nämnden i samarbete med de deltagande garantisystemen och utsedda myndigheter i enlighet med del IIa. Det europeiska insättningsgarantisystemet ska stödjas av en gemensam insättningsgarantifond (nedan kallad insättningsgarantifonden). 3.Artikel 2 ska ersättas med följande: ”Artikel 2 Tillämpningsområde 1. Med avseende på den gemensamma resolutionsmekanismen ska denna förordning tillämpas på följande företag: (a)Kreditinstitut som är etablerade i en deltagande medlemsstat. (b)Moderföretag, inbegripet finansiella holdingföretag och blandade finansiella holdingbolag, som är etablerade i en deltagande medlemsstat, när de omfattas av gruppbaserad tillsyn av ECB i enlighet med artikel 4.1 g i förordning (EU) nr 1024/2013. (c)Värdepappersföretag och finansiella institut som är etablerade i en deltagande medlemsstat när de omfattas av gruppbaserad tillsyn av ECB över moderföretaget i enlighet med artikel 4.1 g i förordning (EU) nr 1024/2013. 2. Med avseende på det europeiska insättningsgarantisystemet ska denna förordning tillämpas på följande företag: (a)Deltagande insättningsgarantisystem enligt definition i artikel 3.1a led 1 (b)Kreditinstitut som är knutna till deltagande insättningsgarantisystem. Om denna förordning ger upphov till rättigheter eller skyldigheter för ett deltagande garantisystem som förvaltas av en utsedd myndighet enligt definition i artikel 2.1 led 18 i direktiv 2014/49/EU anses de rättigheterna eller skyldigheterna tillhöra den utsedda myndigheten.”

4.Artikel 3 ska ändras på följande sätt: (a)I punkt 1 ska följande led läggas till som led 55–57: ”(55)deltagande insättningsgarantisystem eller deltagande insättningsgarantisystem: insättningsgarantisystem som definieras i artikel 2.1.1. i direktiv 2014749/EU som inrättats och officiellt erkänns i en deltagande medlemsstat, (56)utbetalningshändelse: förekomsten av indisponibla insättningar som definieras i artikel 2.1.8. i direktiv 2014/49/EU i förhållande till ett kreditinstitut knutet till ett deltagande insättningsgarantisystem, (57)insättningsgarantifondens tillgängliga finansiella medel betyder kontanter, insättningar och lågrisktillgångar som kan likvideras inom en tidsperiod som inte överstiger den tidsgräns som anges i artikel 8.1 i direktiv 2014/49/EU.”, (a)Punkt 2 ska ersättas med följande: ”2. I avsaknad av en relevant definition i punkt 1 i föregående punkter ska definitionerna som avses i artikel 2 i direktiv 2014/49/EU och i artikel 2 i direktiv 2014/59/EU tillämpas. I avsaknad av en relevant definition i artikel 2 i direktiv 2014/49/EU och i artikel 2 i direktiv 2014/59/EU, ska definitionerna som avses i artikel 3 i direktiv 2013/36/EU tillämpas.” 5.I artikel 4 ska punkterna 2, 3 och 4 ersättas med följande: ”2. När ett nära samarbete mellan en medlemsstat och ECB tillfälligt avbryts eller avslutas i enlighet med artikel 7 i förordning (EU) nr 1024/2013, ska företag etablerade i den medlemsstaten inte längre omfattas av denna förordning från tillämpningsdagen för beslutet om tillfälligt avbrott eller avslutande av nära samarbete. 3. När det nära samarbete med ECB som en medlemsstat som inte har euron som valuta har avslutas i enlighet med artikel 7 i förordning (EU) nr 1024/2013, ska nämnden inom tre månader efter antagandet av beslutet om avslutande av det nära samarbetet besluta, i överenskommelse med den medlemsstaten om formerna för återbetalningen av de bidrag som den berörda medlemsstaten har överfört till fonden och eventuella tillämpliga villkor gällande (a)återbetalningen av de bidrag som den berörda medlemsstaten har överfört till resolutionsfonden, (b)överföringen av bidrag till officiellt erkända insättningsgarantisystem i den berörda medlemsstaten som inbetalades till insättningsgarantifonden av de kreditinstitut som är knutna till de insättningsgarantisystemen. Återbetalningar ska innefatta den andel av den berörda medlemsstatens del som inte har gjorts ömsesidig. Om återbetalningen under övergångsperioden, enligt avtalet, av den del som inte har gjorts ömsesidig inte är tillräcklig för att möjliggöra finansiering av inrättandet av den berörda medlemsstatens nationella finansieringsarrangemang i enlighet med direktiv 2014/59/EU, ska återbetalningen också innefatta hela eller delar av medlemsstatens del som gjorts ömsesidig i enlighet med avtalet eller på annat sätt, efter övergångsperioden, hela eller delar av de bidrag som överförts av den berörda medlemsstaten under det nära samarbetet, till ett belopp som är tillräckligt för att möjliggöra finansiering av det nämnda nationella finansieringsarrangemanget. Vid bedömningen av det belopp som ska återbetalas från fonden från den del som har gjorts ömsesidig eller, efter övergångsperioden ska följande ytterligare kriterier tas i beaktande: (a)Det sätt på vilket det nära samarbetet med ECB har avslutats, om det var frivilligt i enlighet med artikel 7.6 i förordning (EU) nr 1024/2013 eller inte. (b)Förekomsten av pågående resolutionsinsatser vid tidpunkten för avslutandet. (c)Konjunkturcykeln i medlemsstaten som berörs av avslutandet. Återbetalningar ska genomföras under en begränsad period som är proportionell mot längden på det nära samarbetet. Den berörda medlemsstatens del av de finansiella medlen från fonden som används till resolutionssåtgärder under perioden för nära samarbete ska dras av från de återbetalningarna. Vid tillämpning av första stycket led b ska det belopp som överförs till varje insättningsgarantisystem som är officiellt erkänt i den berörda medlemsstaten vara lika med de insättningsgarantifondens tillgängliga finansiella medel multiplicerat med kvoten av a och b:

(a)beloppet av samtliga förhandsbidrag som inbetalats till insättningsgarantifonden av kreditinstitut knutna till det berörda insättningsgarantisystemet, (b)beloppet av samtliga förhandsbidrag som inbetalats till insättningsgarantifonden.



Det överförda beloppet ska inte överstiga det belopp som är nödvändigt för att insättningsgarantisystemets tillgängliga finansiella medel ska uppnå två tredjedelar av sin målnivå enligt definition i artikel 10.2 första stycket i direktiv 2014/49/EU. 4. Denna förordning ska fortsätta att gälla för resolutionsförfaranden och insättningsgarantiförfaranden som pågår på tillämpningsdagen för ett beslut som avses i punkt 2.” 6.I artikel 5.2 ska första stycket ersättas med följande: ”Nämnden, rådet och kommissionen och, i tillämpliga fall, de nationella resolutionsmyndigheterna och deltagande garantisystem, ska fatta beslut under iakttagande av och i enlighet med den tillämpliga unionsrätten och i synnerhet rätts- och icke-rättsakter, inbegripet dem som avses i artiklarna 290 och 291 i EUF-fördraget.” 7.Artikel 6 ska ändras på följande sätt: (a)Punkterna 1 och 2 ska ersättas med följande: ”1. Inga åtgärder, förslag eller riktlinjer från nämnden, rådet, kommissionen, en nationell resolutionsmyndighet eller ett deltagande garantisystem får på grund av deras nationalitet eller driftsställe diskriminera enheter, insättare, investerare eller andra borgenärer som är etablerade i unionen. 2. Alla åtgärder, förslag eller policy från nämnden, rådet, kommissionen, en nationell resolutionsmyndighet eller ett deltagande garantisystem inom ramen för den gemensamma resolutionsmekanismen eller det europeiska insättningsgarantisystemet ska vidtas med fullständig hänsyn till och skyldighet att beakta den inre marknadens enhet och integritet. (b)Punkt 7 ska ersättas med följande: ”7. Om nämnden fattar ett beslut som är riktat till en nationell resolutionsmyndighet eller ett deltagande garantisystem, ska den nationella resolutionsmyndigheten eller det deltagande garantisystemet ha rätt att närmare specificera vilka åtgärder som ska vidtas. Sådana specifikationer ska vara förenliga med nämndens ifrågavarande beslut.” 8.Rubriken till kapitel II ska ersättas med följande: ”Gemensam resolutionsmekanism” 9.Artikel 19 ska ändras på följande sätt: (a)I punkt 3 ska första stycket ersättas med följande: ”Om nämndens föreslagna resolutionsåtgärd innebär en användning av fonderna (resolutionsfonden eller garantifonden) ska nämnden underrätta kommissionen om det föreslagna utnyttjandet av fonderna. Nämndens underrättelse ska inbegripa alla de uppgifter som är nödvändiga för att kommissionen ska kunna göra sina bedömningar enligt denna punkt.” (b)I punkt 3 tredje, femte och sjunde stycket ska ordet ”fond” ersättas med ”fonder” med erforderliga grammatiska ändringar. (c)I punkt 5 ska andra stycket ersättas med följande: ”Nämnden ska till respektive fond (resolutionsfonden eller garantifonden) betala in alla de belopp som erhållits enligt första stycket och ska ta sådana belopp i beaktande när bidrag fastställs i enlighet med artiklarna 70 och 71 och 74c och 74d.” (d)I punkterna 7 och 10 ska ordet ”fond” ersättas med ordet ”fonder” med erforderliga grammatiska ändringar. 10.Följande ska införas som del IIa:

DEL IIa

EUROPEISKT INSÄTTNINGSGARANTISYSTEM AVDELNING I: INSÄTTNINGSGARANTISYSTEMETS OLIKA STEG Kapitel 1

Återförsäkring Artikel 41a

l Delfinansiering och täckning av överskjutande förluster 1.Från och med det tillämpningsdatum som fastställs i artikel 99.5a är deltagande insättningsgarantisystem återförsäkrade genom det europeiska insättningsgarantisystemet i enlighet med detta kapitel för en period på tre år (nedan kallad återförsäkringsperioden). 2.I fall ett deltagande insättningsgarantisystem ställs inför en utbetalningshändelse eller resolution i enlighet med artikel 79 i denna förordning får det begära finansiering från insättningsgarantifonden på upp till 20 % av dess likviditetsbrist som anges i artikel 41b. 3.Insättningsgarantifonden ska också täcka 20 % av det deltagande garantisystemets överskjutande förlust som anges i artikel 41c. Det deltagande garantisystemet ska återbetala det finansieringsbelopp som det erhållit enligt punkt 2 i denna artikel, minus beloppet för täckning av överskjutande förlust, i enlighet med det förfarande som fastställs i artikel 41o. 4.Varken finansieringen eller täckningen av överskjutande förlust ska överstiga det lägre av 20 % av den ursprungliga målnivån som anges i artikel 74b.1 i denna förordning och tio gånger målnivån i det deltagande insättningsgarantisystemet enligt definition i artikel 10.2 första stycket i direktiv 2014/49/EU. Artikel 41b

Likviditetsbrist 1.I fall det deltagande insättningsgarantisystemet ställs inför en utbetalningshändelse ska dess likviditetsbrist beräknas som det totala beloppet av täckta insättningar i den mening som avses i artikel 6.1 i direktiv 2014/49/EU som innehas av kreditinstitutet vid tidpunkten för utbetalningshändelsen minus: (a)beloppet av tillgängliga finansiella medel som det deltagande insättningsgarantisystemet bör ha vid tidpunkten för utbeta