SV Europeiska unionens officiella tidning C 229/133

Yttrande från Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om ”Att göra EU:s utvecklingspolitik mer effektiv: En agenda för förändring / Det framtida upplägget för budgetstödet från EU till tredjeländer”

COM(2011) 637 final och COM(2011) 638 final

2012/C 229/26

Föredragande: An LE NOUAIL MARLIÈRE

Den 30 oktober 2011 beslutade Europeiska kommissionen att i enlighet med artikel 304 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt rådfråga Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om

”Att göra EU:s utvecklingspolitik mer effektiv: en agenda för förändring / Det framtida upplägget för budgetstödet från EU till tredjeländer”

COM(2011) 637 final och COM(2011) 638 final.

Facksektionen för yttre förbindelser, som svarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 30 april 2012.

Vid sin 481:a plenarsession den 23–24 maj 2012 (sammanträdet den 24 maj) antog Europeiska ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 146 röster för, 60 röster emot och 30 nedlagda röster:

1. Slutsatser och rekommendationer

Europeiska ekonomiska och sociala kommittén välkomnar och stödjer de båda förslagen men insisterar på att de uppställda målen måste anpassas till den verklighet som de befolkningar, som stöden riktar sig till, lever i.

Vi föreslår därför följande:

1.1 Att man involverar det civila samhällets organisationer (bl.a. fackföreningar, kooperativ, icke-statliga organisationer och arbetsgivarorganisationer) inte bara i de allmänna riktlinjerna utan genom hela processen med urval och genomförande av projekt samt utvärdering av resultaten för att stödja och komplettera de administrativa, diplomatiska och rättsliga förfarandena för kontroll och utvärdering av EU:s finansiering.

1.2 Att man involverar och inte bara rådfrågar arbetsmarknadens parter och organisationerna i civilsamhället, vilket skulle göra det möjligt att dra fördel av sakkunskap som bygger på sociala, ekonomiska och miljömässiga erfarenheter och av engagerade medborgares frivilliga insatser, i arbetet med att förbättra representativiteten och demokratin – öppenhet, utvidgning, insyn och oberoende (målet om egenansvar).

1.3 I detta sammanhang utgör de ekonomiska och sociala råden en värdefull resurs. EESK har tillsammans med sina olika partner, dvs. den tredje sektorns organisationer, fackföreningar och arbetsgivarorganisationer, alltid engagerat sig oavsett hindren. Kommittén har varit samtalspart för de europeiska offentliga myndigheterna i de delegationer som den har haft förbindelse med, och har byggt broar mellan institutionerna och civilsamhällets, arbetsmarknadens och näringslivets organisationer och vid många tillfällen rekommenderat att EU:s myndigheter ska ägna de mänskliga rättigheterna större uppmärksamhet.

1.4 Man måste också säkerställa en bättre balans i samråden med organisationerna i det civila samhället i EU och i mottagarländerna. Det är ytterst viktigt att undvika att den europeiska utvecklingspolitiken instrumentaliseras, och man måste därför särskilt garantera ett korssamråd med icke-statliga aktörer (1).

1.5 Agendan för anständigt arbete, som bidrar till en inkluderande och hållbar utveckling, måste beaktas när det gäller koncentration av sektorer på landsnivå. Arbetsmarknadens parter måste involveras från början i den politiska dialogen för att säkerställa ett demokratiskt egenansvar i utvecklingsinsatserna, som inte bara berör regeringarna.

1.6 En differentiering mellan länder eller grupper av länder måste bygga på relevanta indikatorer som FN:s index för mänsklig utveckling och vara i linje med fattigdomsbekämpningen. Under alla omständigheter bör det införas en strategi för gradvis utfasning av de så kallade tillväxtekonomierna.

1.7 EU:s stöd till god förvaltningssed och mänskliga rättigheter (en grundpelare i agendan för förändring) bör syfta till att främja ett människorättsbaserat perspektiv på utveckling som omfattar följande principer: deltagande i politiska processer, demokratiskt egenansvar och rättighetsinnehavarnas egenmakt, system för efterlevnad av mänskliga rättigheter i internationella avtalade åtaganden och samstämmighet mellan politiken för mänskliga rättigheter, bistånd och ekonomisk politik.

1.8 Kommittén föreslår att man ska lägga särskild vikt vid följande förbättringar i syfte att göra det möjligt att på ett mer effektivt sätt fördela det offentliga och privata biståndet: — Eftersom de länder som har störst behov av bistånd ofta också är de som är drabbade av de värsta formerna av korruption, bör man lägga särskild vikt vid antikorruptionsåtgärder. Vid utbetalningar av budgetstöd bör icke-statliga aktörer, arbetsmarknadens parter och människorättsorganisationer samt europeiska nätverk konsulteras och involveras i fastställandet av prioriteringar, övervakning etc. — Sektorsspecifika frågor bör stå i centrum vid den strategiska omdefinieringen av stödmålen. Kommittén vill i detta sammanhang särskilt framhålla millennieutvecklingsmålen. Särskild vikt bör läggas vid det sociala området, utbildningsområdet, även yrkesinriktad fortbildning, hälso- och sjukvårdsområdet, utveckling av och tillgång till IKT, funktionshindrades rättigheter, mänskliga rättigheter och arbetstagares rättigheter, kvinnors rättigheter i arbetslivet och privatlivet och deras deltagande i det offentliga livet. — Offentligt bistånd är fortfarande avgörande och nödvändigt för utvecklingen av partnerländerna. För att uppnå en bättre samordning av medlemsstaternas och EU:s direktstöd bör emellertid stödet från icke-statliga organisationer och den privata sektorn beaktas i samordningsprocessen och omfattas av samma principer om samstämmiga mål och om redovisning. — Kommittén är bekymrad över de flesta medlemsstaternas tendens att minska utvecklingsbiståndet och understryker att det civila samhället måste involveras mer i besluten om budgetstöd.

1.9 Kommittén anser att kommissionen i största möjliga utsträckning bör stärka det europeiska civila samhällets och mottagarländernas direkta engagemang i en strävan efter ett partnerskap. Detta ska syfta till en positiv inverkan på de mänskliga rättigheterna och kampen mot korruptionen samt minska risken för ineffektivt stöd och sociala problem.

1.10 Medlemsstaterna bör förbinda sig att samordna sitt bistånd på EU-nivå. I en situation där EU befinner sig mitt i en allvarlig kris bör de europeiska skattebetalarna ha större möjlighet att få information om biståndsmålen och uttrycka sina synpunkter om dessa mål och, för att öka stödet för målen, få tillgång till relevant information genom utbildningsinsatser som riktar sig till allmänheten och till frivilliga och anställda inom icke-statliga organisationer.

1.11 EU bör på samma sätt väsentligt förbättra biståndets effektivitet genom man i samband med ekonomiska partnerskapsavtal och associerings- eller frihandelsavtal inom ekonomi, industri och jordbruk bedömer deras konsekvenser dels innan man sluter avtalen, dels i samband med uppföljningen av dem.

2. Inledning

2.1 I förlängningen av grönboken ”EU:s utvecklingspolitik till stöd för en socialt integrerande tillväxt och en hållbar utveckling – att göra EU:s utvecklingspolitik effektivare” av den 10 november 2010 (COM(2010) 629 final) har kommissionens förelagt EESK två förslag för yttrande.

2.2 Vid en tidpunkt när EU står inför nya globala utmaningar samtidigt som vi närmar oss 2015 som utgör tidsgränsen för att uppnå millennieutvecklingsmålen och de aktiva förberedelserna av nästa fleråriga budgetram, söker EU efter rätt kombination av åtgärder, verktyg och resurser så att kampen mot fattigdomen kan bedrivas på ett effektivt sätt mot bakgrund av målen för en hållbar utveckling. Europeiska kommissionen föreslår nu ett program för förändring som ska bidra till att stärka Europas solidaritet med utvecklingsländerna i denna kamp.

2.3 EU har redan gjort betydande insatser för att minska fattigdomen och i synnerhet för att bidra till millennieutvecklingsmålen. Detta hindrar dock inte att djup fattigdom består i många delar av världen. De folkliga rörelserna i Nordafrika och Mellanöstern har emellertid visat att det är viktigt att göra betydande framsteg för att uppnå millennieutvecklingsmålen. Enligt kommissionen måste EU:s utvecklingspolitik utformas med hänsyn till de växande olikheterna mellan mottagarländerna. EU bör också kunna vidareutveckla sitt samarbete med den privata sektorn, stiftelser, organisationer inom det civila samhället och lokala och regionala myndigheter, allteftersom dessa aktörers betydelse för utvecklingspolitiken växer. För att nå bättre resultat och öka sin synlighet bör EU och dess medlemsstater tala med en röst och agera tillsammans.

2.4 Svåra ekonomiska tider och ansträngda budgetar gör det viktigare än någonsin att se till att biståndet förvaltas effektivt, ger bästa möjliga resultat och fungerar som hävstång för ytterligare utvecklingsfinansiering.

2.5 Europeiska unionens utvecklingssamarbete kommer att fortsätta bygga på de utvecklingsstrategier som utformas av varje partnerland, i linje med principerna om egenansvar och partnerskap. EU eftersträvar i praktiken en större ömsesidighet i åtagandena i förhållande till partnerländerna, inklusive en ökad ansvarsskyldighet för båda parter i fråga om resultaten. Exakt var och på vilket sätt EU bör agera bör beslutas genom en dialog med varje berört land inom ramen för ett samordnat givarnätverk. Samtidigt bör man eftersträva ett effektivare samarbete inom den multilaterala strukturen.

2.6 Kommissionen antog dessutom den 7 december 2011”Förslag till Europaparlamentets och rådets förordning om inrättande av ett finansieringsinstrument för utvecklingsarbete” (2), som konkretiserar de riktlinjer som föreslogs i grönboken och i de båda meddelanden som behandlas nedan.

3. Allmänna kommentarer

3.1 Kommittén påminner om att den i tidigare yttranden har framfört många synpunkter som fortfarande är giltiga. Det handlar framför allt om följande: — ”EU:s instrument för utvecklingssamarbete” (3) — ”Det europeiska instrumentet för främjande av demokrati och mänskliga rättigheter” (4), där EESK efterlyste ”en debatt inom institutionerna om det civila samhällets roll i EU:s utrikespolitik med avseende på mänskliga rättigheter och om möjligheten att mer direkt engagera det civila samhället i utformningen och genomförandet av denna politik. Det bör ske ett systematiskt samråd med det organiserade civila samhället innan något som helst strategidokument utarbetas, och det gäller även specifika strategidokument som rör enskilda tredjeländer (…)”.

3.2 EESK stödjer särskilt målen om mänskliga rättigheter framför allt inom områden som mänskliga rättigheter på arbetsplatsen, jämställdhet, skydd och främjande av barns rättigheter, även med målet att utrota barnarbete, och informellt arbete utan socialt skydd (anständigt arbete och ILO:s konventioner).

3.3 Även om kommissionen stödjer genomförandet av millenniemål 1 (utrotning av svår fattigdom) konstaterar kommittén att man fortfarande ägnar de andra målen alltför lite uppmärksamhet, trots att ökad inriktning på dessa mål skulle leda till att arbetet för att uppnå alla målen skulle påverkas positivt. Till exempel skulle genomförandet av mål 7 om att uppnå miljömässig hållbarhet bidra till att minska fattigdomen.

3.4 Kommittén understryker behovet av att särskilt avsätta ekonomiska resurser till könsrelaterade frågor (mål 3) som ett led i utvecklingssamarbetet. Framför allt beklagar kommittén avsaknaden av information och data samt systematisk övervakning, vilket gör det mycket svårt att konstatera någon som helst positiv eller negativ effekt beträffande jämställdhet. Detta gör det betydligt svårare att vidta åtgärder baserade på sakkunskap och att utforma strategier och insatser som kan minska ojämlikheten. Av effektivitetsskäl bör könsrelaterade frågor integreras i all politik och stödjas av finansiering och bistånd som är förutsebara. Annars kommer vi inte att uppnå något resultat och andra mål som förefaller vara mer akuta att prioriteras högre (5).

3.5 EESK har (via sina kontaktgrupper, uppföljningskommittéer, deltagandet i rundabordssamtal mellan EU och Indien, Brasilien, AVS-länderna osv., samt i Euromedpartnerskapet och det östliga partnerskapet) i samband med sina studieresor träffat EU-delegationerna för att diskutera decentralisering och de uppgifter som delegerats till EU:s representationer. Kommittén konstaterar att EU-delegationernas stöd bör utvidgas till att omfatta europeiska icke-statliga organisationer på fältet, vilket skulle öka öppenheten i det europeiska stödet.

3.6 EESK ställer sig bakom målen i förslagen, men vill framföra vissa förslag när det gäller budgetstödinstrumentet, eftersom det inte stöds av den breda allmänheten. Rekommendationerna från det civila samhällets organisationer och arbetsmarknadsparterna m.fl. bör i större utsträckning beaktas när programmen utformas och övervakas: demokrati, öppenhet, spårbarhet för att kunna bekämpa slöseri, korruption, skattesmitning, maktmissbruk och missbruk av politiska, polisiära eller militära befogenheter (6) osv.

3.7 För det första bör utvärderingen vara heltäckande om man vill undvika att om åtta år (budgetplanen 2014–2020) på nytt konstatera att kommissionen har kommit till samma slutsatser, nämligen att resultaten är nedslående och att kommissionen har försökt korrigera situationen genom att också beakta de uppdrag som infogats i det nya fördraget, men i princip fortsatt som tidigare: samråd i efterhand, ökade kontroller genom överdrivna rapporteringskrav utan motsvarande personalökning eller kontroll av inriktningen, oavsett om det rör sig om organiserade nätverk eller individer. Man bör prioritera bistånd till de mest sårbara samhällsgrupperna, de som saknar tillgång, inbegripet i landsbygdsområden och perifera regioner.

3.8 För det andra: Genom att gynna de stora ekonomiska aktörerna på båda sidor om stödet (givare/mottagare) lägger man tonvikten vid den synbara effektiviteten till nackdel för långsiktiga investeringar i människor.

3.9 Slutligen bör kommissionen vid bedömningen av biståndsmålen vara tydlig i fråga om – och tydligt ange – hur dess biståndsprogram hänger samman med och kan skiljas från dess förhandlingsmål för såväl de ekonomiska partnerskapsavtalen som frihandelsavtalen. Brist på tydlighet i denna fråga skapar inte bara förvirring och missförstånd utan kan också leda till att man inte erkänner att det offentliga utvecklingsbiståndet hittills inte i tillräcklig utsträckning har stimulerat till genomförande av millenniemålen, eftersom målen för biståndet och målen för resten av EU:s yttre politik (särskilt handelspolitiken) inte har legat i linje med varandra.

3.10 EU skulle därför kunna stimulera utvecklingen av inkluderande tillväxt mer, med inriktning på övergången till en ”grön” ekonomi med fokus på mänsklig utveckling, spridning och överföring av kunskaper och nödvändig teknik, bättre resultat av biståndet genom en utvärdering av konsekvenserna av de avtal som EU har slutit på olika ekonomiska områden, ökad effektivitet i det europeiska instrumentet för demokrati och mänskliga rättigheter (7).

3.11 Man bör påminna om att målet om 0,7 % av medlemsstaternas BNI (Parisdeklarationen) fortfarande gäller i fråga om volym, men att många medlemsstater redan före den finansiella krisen 2008 gömde sig bakom slagordet ”mindre bistånd, men med bättre kvalitet” (Monterrey 2002, Johannesburg 2002). EU:s medlemsstater bidrar alla till de europeiska eller internationella biståndsprogrammen, men med tiden har stora delar av samhället gått miste om de fördelar – både ekonomiska och miljömässiga – som förespeglades. Det är alltså nödvändigt att återupprätta förtroendet såväl på biståndsområdet som inom den ekonomiska sfären, mellan det civila samhället och de politiska och ekonomiska ledarna, både i nord och i syd.

3.12 För att skapa ett samordnat och effektivt bistånd bör medlemsstaterna och kommissionen tillsammans satsa på en sammanjämkning av målen. EU-institutionerna är alltför svaga i förhållande till de olika bidragsgivande medlemsstaternas särintressen. Regeringarna i mottagarländerna har därför kunnat utnyttja EU-medlemsstaternas skilda ekonomiska intressen, och kunnat spela på rivalitet eller konkurrens mellan olika typer av biståndsfinansiering och mellan kontinenter (EU, G-20, OECD osv.).

3.13 Det är viktigt att vidta åtgärder för att stödja den demokratiska processen. Man bör alltid eftersträva en balans mellan samråd med arbetsmarknadsparterna och med andra organisationer i det civila samhället för att få ett positivt gensvar och uppnå temamålen.

3.14 Man kan inte resonera som om inte EU självt har drabbats av sociala följder av finanskrisen, som har fått ekonomiska följder, och därefter budgetmässiga, sociala och politiska konsekvenser. EU måste med sitt bistånd och sitt utvecklingssamarbete uppmuntra en minskning av förbrukningen av råvaror, underlätta tekniköverföring, främja bearbetningsindustrin i de länder som är nettoexportörer av råvaror för att minska det ekologiska fotavtrycket och samtidigt minska effekterna av klimatförändringarna.

Företagsklimat, regional integration och världsmarknader

3.15 Resultaten av Busankonferensen visade inte att EU har någon särskild övertygelse eller någon fast övertygelse när det gäller stöd till tekniköverföring, förbättring av bostäder inför klimatförändringarna eller bättre offentliga tjänster. EU:s insatser drunknade i ett överflöd av privat sponsring och finansiering från multinationella eller transnationella ekonomiska intressen (vilket är ett välkommet tecken på den privata sektorns starka engagemang för utveckling), trots att unionens andel och offentliga bidrag fortfarande utgör hälften av det officiella utvecklingsbiståndet.

3.16 På det internationella planet tillhandahåller vissa mycket stora företag, särskilt inom infrastruktursektorer som byggnation, vattenförvaltning, jordbruk och livsmedel, energi osv., preliminära genomförbarhetsstudier till de regeringar som får bistånd, vilka används för att övertyga möjliga långivare och dra nytta av mottagarländernas åtagande att respektera grundläggande rättigheter och verka för att dessa genomförs genom att föreslå större arbeten. Det har emellertid hänt att de stödmedel som har erhållits placeras på finansmarknaden av medlemmar i den lokala förvaltningen eller av den nationella mottagaren utan att användas för genomförandet av de projekt som de ursprungligen varit avsedda för. De har kunnat gå till finansiella placeringar i Europa där de satts ”i säkerhet” på privata konton.

3.17 Kommittén har därför ställt sig bakom målen om att bekämpa skatteflykt och korruption, som bör inbegripa kampen mot tvätt av pengar från kriminell verksamhet eller skatteflykt, utnyttjande av informellt arbete, tvångsarbete eller barnarbete. EU skulle på så sätt bättre kunna uppnå målet om samordning med andra givare.

3.18 EU bör alltså absolut uppmana sina medlemsstater att öka sina bidrag, men på ett samordnat och integrerat sätt. EU bör samråda med det civila samhället om målens relevans för att övertyga medlemsstaterna om att utvecklingsbistånd inte bara handlar om image och marknadsandelar, och EU bör främja och gynna dialogen mellan de olika organisationerna i det civila samhället, arbetsmarknadsparterna, medlemsstaterna samt involvera de lokala och regionala myndigheterna både i och utanför EU.

4. Särskilda kommentarer

4.1 Efter det stöd som de fick av Accraforumet i september 2010 antog organisationerna i det civila samhället ”Istanbulprinciperna” om effektivitet i utvecklingen, som var resultatet av en lång samrådsprocess i mer än 70 länder och sektorer. Dessa principer utgör grundvalen för en internationell ram för utvecklingens effektivitet som antogs i juni 2011. Där fastställs kriterier för att tolka och samordna de icke-statliga organisationernas praxis i fråga om i Istanbulprinciperna genom anpassning till lokala och sektorsmässiga förhållanden. I detta sammanhang bad kommissionen kommittén att utarbeta ett förberedande yttrande om hur det civila samhället skulle kunna delta i utvecklingspolitiken och utvecklingssamarbetet inom ramen för en strukturerad dialog (8).

4.2 Kommittén fäster stor vikt vid förberedelserna inför FN:s konferens om hållbar utveckling i Rio de Janeiro 2012 (Rio+20) i juni 2012.

4.3 EESK vill därför erinra om de slutsatser och rekommendationer som formulerats i kommitténs yttrande ”Rio+20: Mot en grön ekonomi och bättre styresformer – Det europeiska organiserade civila samhällets bidrag” (9) och budskapet i det tilläggsyttrande om ”EESK:s ståndpunkt vad gäller förberedelserna inför Förenta nationernas konferens om hållbar utveckling (Rio+20)” (10) som nyligen offentliggjordes.

4.4 Vid FN:s konferens Rio+20 bör världens ledare åta sig att följa en konkret handlingsplan för att med tanke på vår planets begränsningar främja millenniemålen om hållbar utveckling och utrotning av fattigdom (mål 1).

4.5 EESK vill särskilt understryka att utrotning av fattigdom och säkerställande av tillräcklig kost, säkert dricksvatten och hållbar energi för alla bör vara centrala prioriteringar på dagordningen för Rio+20. Främjandet av ett lokalt jordbruk som respekterar miljön i utvecklingsländerna spelar en väsentlig roll i kampen mot fattigdomen och förbättringen av livsmedelssäkerheten, och utgör en drivkraft för utvecklingen av ekonomiskt välmående landsbygdsregioner.

4.6 I fråga om den privata sektorn bör man stödja erkännandet av arbetsmarknadsparterna (arbetsgivarorganisationer och fackföreningar) och vikten av den sociala dialogen i många partnerländer. Den sociala dialogen är väsentlig för att skapa ett starkt demokratiskt egenansvar för målen för den ekonomiska, sociala och miljömässiga utvecklingen, vilket också förordas av FN:s utvecklingsprogram respektive miljöprogram (övergång till en grön ekonomi), samt respekt för de grundläggande arbetsnormerna och främjandet av social rättvisa. Genom dialog och social rättvisa bidrar företrädare för arbetsgivare och arbetstagare till utformningen av effektiva strategier för social, ekonomisk och miljörelaterad utveckling, förebygger konflikter och stärker den sociala stabiliteten.

4.7 Det är viktigt att alla berörda aktörer i den privata sektorn – genom att man uppmuntrar till en utbredd användning av principerna om företagens sociala ansvar och liknande initiativ – tillämpar de arbetsnormer och principer som fastställs i ILO:s konventioner och omfattas av det kontrollsystem som inrättats av ILO. Särskilt multinationella företag, och i synnerhet de som på ett eller annat sätt även drar nytta av offentligt stöd, måste vidta aktiva åtgärder för att visa att de respekterar de vägledande principerna vad gäller företag och de mänskliga rättigheterna inom FN:s ram för att ”skydda, respektera och åtgärda”, ILO:s trepartsdeklaration om principer för multinationella företag och socialpolitik, OECD:s riktlinjer för multinationella företag och FN:s näringslivsinitiativ Global Compact. De kan också rätta sig efter den praxis som utarbetats av IFC (Världsbanken) och ILO om främjande av grundläggande arbetsnormer i hela produktionskedjan.

4.8 Stöd från den privata sektorn kan främja utvecklingen, men det officiella utvecklingsstödet får inte utnyttjas som en garant för den privata sektorns risker eller ersätta offentliga tjänster. Vad gäller offentlig-privata partnerskap bör man med utgångspunkt i en ingående analys av de verkliga behoven på lång sikt möjliggöra och säkerställa en rättvis fördelning av riskerna för lokalsamhället, och tillgång till de varor och tjänster som produceras på rimliga ekonomiska villkor som är miljömässigt hållbara. De bör präglas av en genuin användning av en flerpartsstrategi och bör inte fungera som verktyg för en privatisering av offentliga tjänster där sådana finns, fungerar effektivt eller kan förbättras.

4.9 Den sociala ekonomins företag och organisationer (inklusive kooperativ) är väsentliga aktörer för den hållbara utvecklingen i mottagarländerna, och de bör höras och involveras i arbetet med att fastställa mål, och få stöd att genomföra målen så att de kan utveckla sin potential som biståndsaktörer med egenansvar för biståndet.

4.10 I många av vad man nu räknar till medelinkomstländerna i Afrika, Asien eller Latinamerika har fattigdomen långtifrån försvunnit, och klyftan mellan rika och fattiga fortsätter att växa. Faktum är att 75 % av världens fattiga bor i medelinkomstländerna. Detta innebär att målet om att bygga demokratiska och rättvisa samhällen med starka arbetsmarknadsparter fortfarande är relevant för de geografiska programmen.

4.11 I alla händelser bör utvecklingsländerna fortfarande vara berättigade att få stöd genom de tematiska programmen, som följaktligen bör förstärkas. Här bör man lätta på bestämmelserna om att arbeta med högst tre temaområden per land, i samråd med både regeringarna i mottagarländerna och de privata ekonomiska och sociala aktörerna samt andra organisationer i det civila samhället.

4.12 Det politiska valet att successivt upphöra att stödja de rikaste utvecklingsländerna bör grundas på relevanta FN-indikatorer om mänsklig och social utveckling och genomföras inom OECD:s internationella samförståndsram i syfte att minska de interna skillnaderna.

4.13 Kommittén stöder syftet att stärka de nationella aktörernas betydelse och legitimitet i partnerländernas budgetprocess, och anser att offentliggörandet av konkreta och kontrollerbara uppgifter om budgetstöd kan möjliggöra stora framsteg med avseende på biståndsmålen och millenniemålen. EESK stöder sålunda Europeiska kommissionens strävan att uppnå detta.

Bryssel den 24 maj 2012 Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs ordförande Staffan NILSSON

(1) EUT C 211, 19.8.2008, s. 77–81: ”Föreningsfriheten i partnerländerna i Medelhavsområdet”, föredragande: Juan Moreno Preciados.

(2) KOM(2011) 840 final, 7.12.2011, SEC(2011) 1469 och 1470.

(3) EESK:s yttrande om ”EU:s instrument för utvecklingssamarbete: det organiserade civila samhällets och arbetsmarknadsparternas roll”EUT C 44, 11.2.2011 (föredragande: Giuseppe Antonio Maria Iuliano).

(4) EESK:s yttrande ”Det europeiska instrumentet för främjande av demokrati och mänskliga rättigheter”. EUT C 182, 4.8.2009 (föredragande: Iuliano).

(5) Report of the Parliamentary Committee on Women's Rights on the Multiannual Framework 2014-2020 - Assessing Gender relevance of EU External Actions.

(6) EESK:s yttrande: ”Regional integrering för utveckling i AVS-länderna”. EUT C 317, 23.12.2009, s. 126–131, föredragande: Dantin, medföredragande: Jahier.

(7) Se fotnot 4.

(8) EESK:s yttrande om ”Det civila samhällets medverkan i EU:s utvecklingspolitik”, EUT C 181, 21.6.2012, 28.

(9) EUT C 376, 22.12.2011, s. 102.

(10) EUT C 143, 22.05.2012, s. 39.