INNEHÅLLSFÖRTECKNING

1. Inledning 3

2. Smart tillväxt 4

2.1. Utbildning 4

2.2. Forskning och innovation 5

2.3. Ett digitalt samhälle 6

2.4. Kreativa städer: centrum för innovation 7

3. Hållbar tillväxt 7

3.1. Ett resurseffektivt Europa 7

3.2. Hållbara städer 9

4. Tillväxt för alla 9

4.1. Sysselsättning 10

4.2. Fattigdom och utestängning 10

4.3. Städer för alla: en paradox 11

5. Slutsats 12

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET

Den sjunde rapporten om den ekonomiska, sociala och territoriella sammanhållningen

INLEDNING

I juni 2010 antog Europeiska rådet Europa 2020, EU:s strategi för smart och hållbar tillväxt för alla. Regionala och lokala myndigheter kan bidra till strategin genom åtgärder som faller inom deras ansvarsområden. Detta är särskilt viktigt i mer decentraliserade eller federala medlemsstater.

Genom att göra regionala myndigheter mer delaktiga i EU:s strategier på olika politiska områden kan man effektivisera genomförandet, vilket flera studier visat på senare tid[1]. Ett integrerat regionalt eller lokalt tillvägagångssätt kan vara mer effektivt på områden som påverkas av externa faktorer och i länder med stora skillnader inom landet. Ett sådant tillvägagångssätt kräver dock en starka administrativa och institutionella strukturer och de rätta nationella ramvillkoren.

I den femte sammanhållningsrapporten[2] föreslog kommissionen att man i sammanhållningspolitiken ytterligare skulle stärka både regionernas och städerna roll och partnerskapsprincipen. Den efterföljande offentliga debatten visade att det finns ett tydligt stöd för sådana förändringar[3]. Förordningarna för perioden 2014–2020 som kommissionen lade fram den 6 oktober 2011 visar hur förändringarna ska genomföras[4].

Sammanhållningspolitiken är ett viktigt redskap för att genomföra Europa 2020[5], med sin långa tradition av att utforma och genomföra integrerade program för regioner och städer i partnerskap med regionala och lokala myndigheter, ekonomiska aktörer, arbetsmarknadens parter och civilsamhället. Den kan tillhandahålla det aktiva stöd från regionala och lokala myndigheter som behövs för att Europa 2020 ska bli en framgång.

I denna rapport gör vi en bedömning av hur regioner och städer inom ramen för sammanhållningspolitiken kan bidra till tre typer av tillväxt i Europa 2020. Vi mäter också hur långt städerna och regionerna har kvar för att uppfylla de nationella 2020-mål som ställts upp i medlemsstaternas reformprogram. Hur stort avståndet är till målen beror på skillnader inom varje land, hur ambitiösa de nationella reformprogrammen är och hur snabbt man kan förvänta sig att förändringarna sker.

Analysen förutsätter inte att alla regioner kan eller en borde uppnå alla mål på nationell eller europeisk nivå. För vissa regioner är avståndet helt enkelt för stort. På vissa områden är det inte heller realistiskt eller ens önskvärt att alla regioner uppnår samma mål. Till exempel är FoU i hög grad koncentrerat till vissa områden, delvis på grund av fördelarna med forskning i kluster. Koncentrationen av fattigdom och utestängning däremot har många negativa effekter.

Sammanfattningsvis bör man, när man väljer investeringsprioriteringar inom de sammanhållningspolitiska programmen, ta hänsyn till regionens eller stadens utgångsläge i förhållande till de nationella 2020-målen och fastställa på vilka områden koncentrationer är av godo och på vilka områden de bör bekämpas.

SMART TILLVÄXT

Målet för smart tillväxt är att förbättra undervisning och utbildning, främja FoU och innovation samt att gå mot ett digitalt samhälle. Genom investeringar i utbildning, forskning och innovation kan EU:s ekonomi bli mer produktiv och behålla eller öka sin andel av världsmarknaden. Det kan i sin tur bidra till att öka sysselsättningen och dess kvalitet.

Utbildning

Humankapitalet är en av de viktigaste faktorerna för regional tillväxt[6]. En hög utbildningsnivå främjar innovation, eftersom det underlättar en snabb spridning och ett snabbt upptagande av nya kunskaper och ny teknik. Regional utveckling står därför i nära samband med förmågan att skapa, behålla och locka till sig humankapital, som i sin tur beror på läroanstalternas kvalitet och möjligheterna till livslångt lärande. Investeringar i utbildning bör vara kopplade till reformer, som de som ingår i den strategiska ramen för europeiskt utbildningssamarbete Utbildning 2020.

Att utveckla och dra till sig kompetens, inklusive personer med företagaranda[7], har blivit en viktig källa till tillväxt, eftersom det kan stärka den innovativa miljön och leda till mer innovativa tillväxtföretag[8] i en region.

Europa 2020-målet är att till år 2020 öka andelen högskoleutbildade till 40 % i åldersgruppen 30–34 år. För närvarande har bara en femtedel av EU:s regioner nått det målet. Medlemsstaterna har satt upp egna mål som varierar mellan 26 % och 60 %. De regioner som är stödberättigade inom målet Konkurrenskraft och sysselsättning ligger bäst till (där har var tredje i åldersgruppen högskoleutbildning), övergångsregionerna[9] något sämre (var fjärde) och konvergensregionerna sämst (var tjugonde).

Andelen högskoleutbildade är ofta högre i huvudstäder och närliggande regioner, och flera av dessa har redan nått Europa 2020-målet. I många regioner i Portugal, Slovakien och Tyskland är det långt till det nationella målet (se faktablad 1).

Variationerna i humankapital är ofta större mellan olika regioner i en medlemsstat än mellan olika medlemsstater. Därför behöver de nationella strategierna kompletteras av regionala strategier. I en rapport nyligen framhölls att det kan vara mer effektivt att delegera fler beslut om utveckling av humankapitalet till regionerna[10].

En av ambitionerna i Europa 2020 är att minska andelen elever som bara har grundskoleutbildning till mindre än 10 %. Andelen är betydligt högre i de flesta regionerna i södra Europa. Däremot är den mycket lägre i Polen, Slovenien, Slovakien, Österrike och Tjeckien. Andelen ligger längst ifrån de nationella målen i de spanska och portugisiska regionerna och i vissa regioner i Grekland, Italien och Bulgarien. När det gäller detta mål klarar sig konvergensregionerna bättre än de andra, nästan hälften av dem uppnår målet jämfört med en fjärdedel för de övriga regionerna (se faktablad 2).

Forskning och innovation

Inom flaggskeppsinitiativet Innovationsunionen framhåll att forskning och innovation kan skapa sysselsättning och öka den ekonomiska tillväxten. Regionerna har en viktigare roll att spela inom innovationspolitiken av två anledningar, nämligen erkännandet av den regionala och lokala dimensionen i nationella innovationsstrategier samt innovationens allt större betydelse i regionala utvecklingsstrategier.

Forskning och innovation tenderar att koncentreras till några få ekonomiskt framgångsrika regioner, men det finns ett brett spektrum av utvecklingsvägar i Europa. Även innovationspolitikens institutionella ramar uppvisar stora variationer, när det gäller regionala myndigheters behörighet, överensstämmelsen mellan administrativa och funktionella regioner samt regionöverskridande kontakter.

Det finns regional innovationspolitik som är alltför snävt inriktad på vetenskap och teknik, som kräver en viss kritisk massa av verksamhet som inte finns i alla regioner. Innovation rör dock mycket mer än vetenskap och teknik, t.ex. innovation inom organisation och processer, kreativitet och design.

En regional innovationsstrategi bör omfatta en noggrann bedömning av en regions styrkor och svagheter och en jämförelse med liknande regioner. Strategin bör omfatta alla aspekter av innovation och involvera viktiga regionala aktörer för att fastställa mål och en lämplig blandning av åtgärder. Humankapital är en viktig källa till innovation.

Både nivån på den tekniska innovationen och hur snabbt teknisk innovation sprids och tas upp varierar mycket mellan EU-regionerna[11]. Regionerna med den högsta innovationskapaciteten finns i norra Europa, främst i de mest innovativa länderna. Men även i mindre utvecklade länder finns det några regioner som lyckas bättre än på nationell nivå, vilket visar på en hög koncentration av teknisk kapacitet i några få regioner i Europa.

Europa 2020-målet är att 3 % av BNP ska investeras i FoU, och medlemsstaterna har fastställt nationella mål för investeringar i FoU. År 2009 motsvarade utgifterna för FoU 2 % av BNP i EU-27. I allmänhet sker FoU i kärnområden, t.ex. huvudstäder och storstadsområden. År 2008 överträffades Europa 2020-målet i 24 av 159 konkurrenskrafts- och sysselsättningsregioner, men bara i en av 84 konvergensregioner och inte i någon enda övergångsregion. I genomsnitt motsvarar konvergensregionernas utgifter för FoU bara 0,9 % av deras BNP (se tabell 1). De konkurrenskrafts- och sysselsättningsregioner som överträffar Europa 2020-målet återfinns för det mesta i norr (Tyskland, Storbritannien, Sverige och Finland) samt i Österrike och i huvudstadsregioner som Hovedstaden (Köpenhamn) och Île de France (Paris). År 2008 hade bara 16 regioner i Europa uppnått de nationella mål som satts för 2020. Därför behövs stora satsningar i alla medlemsstaterna för att uppnå de nationella målen på detta område (se faktablad 3).

Ett digitalt samhälle

Syftet med den digitala agendan för Europa[12] är att främja en snabb utveckling av digital teknik och ett digitalt samhälle för alla. Tillgången till höghastighetsnät är en förutsättning för konkurrenskraft, eftersom det är avgörande för regionernas förmåga att konkurrera i och dra nytta av en global kunskapsbaserad ekonomi, teknik och marknad.

Enligt 2011 års resultattavla för den digitala agendan hade 95 % av befolkningen tillgång till bredband 2010. Täckningen på landsbygden var betydligt lägre (83 %) och innebär en utmaning för ett antal länder där mindre än 60 % av landsbygdsbefolkningen har tillgång till bredband (Bulgarien, Slovakien, Polen och Rumänien). Skillnaderna mellan städerna och landsbygden[13] har dock minskat på senare år (t.ex. i Rumänien och på Cypern). Ytterligare investeringar krävs dock fortfarande för att nå målen för bredbandstäckning.

Användningen av näten för privata och offentliga e-tjänster ökar, men omfattar fortfarande en relativt liten andel av EU:s befolkning. År 2010 hade endast 41 % av befolkningen myndighetskontakter via internet och bara 40 % beställde varor eller tjänster via nätet. Den del av företagens omsättning som sker via nätet steg från 8,6 % år 2004 till nästan 14 % år 2010, vilket bekräftar att tillväxten på området blir allt mer dynamisk. Det finns dock fortfarande stora hinder för en digital inre marknad som behöver undanröjas.

Kreativa städer: centrum för innovation

Städer har alltid fungerat som centrum för specialisering och innovation. Exempelvis är patentering i hög grad koncentrerad till ett fåtal storstadsregioner[14] (se faktablad 4). På grund av att innovativ verksamhet i hög grad är koncentrerad till städer är ett av det viktigaste sätten att stärka regional innovationen att utnyttja städernas potential fullt ut, både i konvergensregioner och i konkurrenskrafts- och sysselsättningsregioner. I nästan alla medlemsstater är andelen högskoleutbildade i åldersgruppen 25–64 år högre i storstäderna än i andra områden. I 22 medlemsstater är andelen 10–25 procentenheter högre i storstäderna (se diagram 1).

Bredbandstäckningen och bredbandsanvändningen är ofta också högre i stadsområden[15] än på landsbygden, men i länder med hög bredbandstäckning har skillnaden nästan försvunnit. Nästa generations ultrasnabba uppkopplingar förväntas också bli tillgängliga i storstäderna först.

Storstädernas innovativa kapacitet visas också genom deras produktivitet. Tre av fyra storstadsområden i EU har en högre produktivitet än andra regioner i samma land. Men man kan inte utgå ifrån att en högre produktivitet också innebär en större produktivitetsökning. Mellan 2000 och 2008 hade bara två av fem storstadsområden en större produktivitetsökning än andra regioner i samma land.

Storstadsområdenas komparativa fördel är störst i de central- och östeuropeiska medlemsstaterna, där deras produktivitet ofta är mer än 50 % högre än i resten av landet. Detta gäller dock ofta bara huvudstadsregionen, medan produktiviteten i sekundära tillväxtcentrum[16] släpar efter huvudstadsregionens i högre grad än i mer utvecklade medlemsstater.

HÅLLBAR TILLVÄXT

Målet hållbar tillväxt syftar till att öka resurseffektiviteten[17] och att hjälpa EU att klara sig väl i en framtid där koldioxidutsläppen begränsas, samtidigt som man både förhindrar miljöförstöring och förlust av biologisk mångfald och skapar en mer konkurrenskraftig ekonomi. Vatteneffektiviteten ska öka, och avfall användas som en resurs. Vidare syftar man till att bekämpa klimatförändringar och öka motståndskraften mot klimatrisker i våra territorier. Däri ingår att minska utsläppen av växthusgaser, att främja användningen av förnybar energi och att effektivisera energiförsörjningen.

Ett resurseffektivt Europa

Europa 2020 syftar till att minska utsläppen av växthusgaser med minst 20 % (och med 30 % om förhållandena är de rätta) i förhållande till 1990 års nivå, och att öka både energieffektiviteten och användningen av förnybar energi med 20 %.

I enlighet med beslutet om fördelning av insatserna[18] har medlemsstaterna antagit en rad mål för sänkningar av utsläpp och begränsningar av utsläppsökningar (se faktablad 5). Vissa av dem har redan nått sina mål och behöver bara se till att hålla sig till den lägre utsläppsnivån. Grekland t.ex. hade åtagit sig att minska utsläppen med 4 % jämfört med 2005 års nivå, och hade redan sänkt dem med nästan 7 % 2009. Andra åtog sig att minska ökningen av utsläppen men minskade dem i själva verket, som Slovakien som hade åtagit sig att begränsa ökningen till 13 % men lyckades minska utsläppen med 12 %.

Å andra sidan finns det medlemsstater som behöver minska sina utsläpp av växthusgaser rejält. Irland, Danmark och Luxemburg behöver fortfarande minska utsläppen med mer än 10 procentenheter för att nå sina mål.

Situationen är liknande för användningen av förnybar energi (se faktablad 6). Andelen förnybar energi av den slutliga bruttoenergiförbrukningen varierar från 44 % i Sverige till 0,2 % i Malta. Alla medlemsstater utom Lettland och Slovenien har ökat sin användning av förnybar energi, särskilt Österrike, Estland och Rumänien.

Vissa medlemsstater ligger nära det mål de ställde upp i paketet om klimatinsatser och förnybar energi. Sverige t.ex. behöver öka sin andel förnybar energi med 4,6 procentenheter för att nå sitt mål på 49 % år 2020. För andra ligger målet mycket längre bort och de krävs ytterligare insatser för att nå det i tid. T.ex. vill Storbritannien och Irland öka sin andel förnybar energi med 13 respektive 12 procentenheter till 2020.

Hållbar tillväxt har en viktig regional dimension. Regionala särdrag är direkt avgörande för i hur stor omfattning EU:s regioner kan producera förnybar energi. Produktionen av sol- och vindenergi är t.ex. i hög grad beroende av platsen. I allmänhet har kustregioner en stor potential när det gäller vindenergi, medan de soligare regionerna i söder har en större potential för solenergi. För att flytta förnybar energi mellan regioner med hög potential till regioner med stor efterfrågan kommer det att bli nödvändigt att utveckla bättre och intelligentare energinät.

Regionerna kan minska utsläppen av växthusgaser genom att främja renare offentliga transporter och genom att övergå till mer hållbara transportslag. Initiativ för att främja renare och effektivare transporter måste anpassas till de lokala förhållandena och de bör inriktas på infrastruktur i regioner där sådan saknas och på att göra hållbara transportsätt attraktiva och att styra efterfrågan i övriga regioner.

Regionerna kan spela en viktig roll i att främja en effektiv energianvändning. Det gäller särskilt byggnader, där åtgärderna måste anpassas efter lokala förhållanden och efter klimatet. Åtgärderna kommer troligen att se olika ut på landsbygden och i stadsområden och även att skilja sig åt i områden med äldre bebyggelse jämfört med områden med nyare bebyggelse. Målet är dock alltid detsamma, nämligen att förbättra energiprestandan i enlighet med EU-lagstiftningen.

Hållbara städer

Städerna ligger långt framme när det gäller att bekämpa klimatförändringar, inte bara därför att de har en stor andel av befolkningen och en ännu större andel av den ekonomiska aktiviteten, utan också därför att det är mer resurseffektivt att bo och arbeta i en stad. Stadsbor har kortare resor till arbetet, och kan oftare gå, cykla eller använda offentliga transportmedel. I EU är det t.ex. tre gånger så vanligt i stadsområden att invånarna kan ta sig överallt genom att använda offentliga transportmedel, gå eller cykla (se diagram 2). Hushåll i städerna lever oftare i lägenheter och radhus som kräver mindre energi för att värma upp och kyla ned. Dessutom är fjärrvärmesystem effektivare i tätbebyggda stadsområden.

Den slutliga energiefterfrågan per capita i EU var 40 % högre på landsbygden än i städerna[19]. En stor del av skillnaden förklaras av en högre effektivitet i städerna[20]. Ur ett energiperspektiv bör man alltså främja strategier som gör det attraktivare att bo och arbeta i stadsområden.

Eftersom en stor andel av koldioxidutsläppen sker i städerna bör de göras mer resurseffektiva. En stor del av insatserna för att lösa klimatproblemen bör därför ske i städerna. Åtgärder bör vidtas för att minska trafikstockningar, främja icke-motoriserade transporter och förbättra byggnadernas energiprestanda[21]. Detta skulle också förbättra luftkvaliteten och förbättra stadsbornas hälsa. Man måste dock se till att sådana åtgärder inte leder till stadsutglesning genom att arbetstillfällen och invånare flyttas till städernas utkanter.

I borgmästarförsamlingen åtar sig städer att minska sina utsläpp av växthusgaser med mer än 20 % fram till 2020 och borgmästaravtalet har undertecknats av mer än 2500 borgmästare i Europa som representerar mer än 125 miljoner invånare. Initiativet Smarta städer och samhällen, som bl.a. bygger på borgmästaravtalet, kommer att leda till ett mer övergripande synsätt när det gäller att lösa frågor i samband med energi, transport och IKT i städer.

TILLVÄXT FÖR ALLA

Europa 2020-strategin har en tydlig inriktning på sysselsättningsskapande åtgärder, kompetens och arbetsmarknadsreformer och dessutom på att minska fattigdom och utestängning. Syftet är att öka sysselsättningsgraden och förbättra arbetstillfällenas kvalitet, särskilt för kvinnor, unga och äldre arbetstagare. Även migranter ska integreras bättre på arbetsmarknaden. Dessutom vill man bidra till att hjälpa människor att förbereda sig för och hantera förändringar genom att investera i färdigheter och utbildning och genom att modernisera arbetsmarknaderna och de sociala trygghetssystemen.

Sysselsättning

Enligt Europa 2020-strategin ska sysselsättningsgraden ökas till 75 % för åldersgrupperna 20–64 år fram till 2020. Medlemsstaterna har satt upp nationella mål som varierar från 62,9 % på Malta till 80 % i Danmark och Sverige.

Inte alla regioner förväntas nå upp till EU:s och medlemsstaternas sysselsättningsmål, eftersom de har helt olika utgångslägen. År 2010 var sysselsättningsgraden i konvergensregionerna bara 63 %, efter att den hade sjunkit på grund av den ekonomiska krisen. År 2010 var det bara två av konvergensregionerna som nådde EU-målet på 75 %. För att 2020-målet ska uppnås i alla konvergensregioner skulle 11 miljoner personer[22] behöva hitta ett jobb. Övergångsregionerna har också en lägre sysselsättningsgrad på 64 % och skulle behöva 3 miljoner sysselsättningstillfällen för att EU-målet ska uppnås i varje region. Sysselsättningsgraden i konkurrenskrafts- och sysselsättningsregionerna är betydligt högre (72 %), men eftersom 60 % av EU:s befolkning i arbetsför ålder bor i dessa regioner behövs ändå 9,4 miljoner jobb för att uppnå målet i dessa regioner[23].

I regioner i södra Spanien och södra Italien och i vissa regioner i Rumänien och Ungern är sysselsättningsgraden under 60% (se faktablad 7). Många regioner i Tyskland, Storbritannien, Nederländerna, Danmark, Sverige och Österrike har redan nått 75 %. För att EU ska kunna nå målet 75 % till 2020 måste särskilt de länder och regioner där sysselsättningsgraden för närvarande är låg göra betydande framsteg, men det behövs även ett bidrag från länder och regioner som ligger nära eller 75 %.

Den ekonomiska krisen har också lett till snabba höjningar av arbetslösheten (se faktablad 8). I de tre baltiska länderna och i sju spanska regioner har arbetslösheten ökat med mellan 10 och 18 procentenheter. Arbetslösheten ökade minst i konkurrenskrafts- och sysselsättningsregionerna (1,8 procentenheter), medan ökningen var större konvergensregionerna (2,8 procentenheter). Den största ökningen skedde dock i övergångsregionerna (6,4 procentenheter). Arbetslösheten ökade alltså sammantaget, men minskade ändå i 52 regioner, mest i Tyskland men också i några regioner i Polen, Frankrike, Finland och Österrike.

Fattigdom och utestängning

Ett av målen för Europa 2020 är att minska antalet människor som riskerar att drabbas av fattigdom och utestängning med 20 miljoner till år 2020, vilket motsvarar en minskning från 23 % av EU:s befolkning till 19 %. Den andel av befolkningen som riskerar att drabbas av fattigdom eller utestängning är över 50 % i tre bulgariska regioner och 49 % på Sicilien (se faktablad 9). Risken är lägst på Åland och i Trento, Navarra och Praha (10 % eller mindre).

Risken för fattigdom och utestängning beräknas utifrån tre indikatorer: 1) en inkomst som ligger under den nationella fattigdomströskeln efter sociala transfereringar, 2) allvarlig materiell fattigdom och 3) låg förvärvsfrekvens i hushållet (en fullständig definition finns i faktablad 9). Den första indikatorn är en indikator på relativ fattigdom, eftersom den mäter andelen invånare med en inkomst under 60 % av den nationella medianinkomsten. En person som anses riskera att drabbas av fattigdom i Storbritannien skulle därför med samma inkomst troligen inte anses vara fattig i Bulgarien. Den andra indikatorn är ett absolut mått på fattigdom, eftersom den mäter tillgång till nio väsentligheter på samma sätt i alla medlemsstater. Indikatorn står i nära samband med ett lands utvecklingsnivå. År 2009 varierade den från 32 % i Rumänien till 1 % i Luxemburg. Den sista indikatorn mäter utestängning från arbetsmarknaden. Indikatorn står inte i samband med BNP per capita och inte heller med sysselsättningsgraden. År 2009 var förvärvsfrekvensen högst i Irland och Storbritannien, medan Estland och Cypern hade de lägsta siffrorna.

Risken att drabbas av fattigdom har en stark regional koppling som inte kan förklaras av individuella faktorer som utbildning, anställningsförhållande, typ av hushåll och ålder. Om man uppskattar regional fattigdom utifrån dessa faktorer underskattas de regionala variationerna i fattigdom i hög grad. Med andra ord beror risken att en person ska drabbas av fattigdom inte bara på hans eller hennes utbildning eller anställningsförhållande, utan också på bostadsorten.

Tyvärr saknas beräkningar för risken att drabbas av fattigdom eller utestängning på regional nivå (Nuts 1 eller Nuts 2) i flera stora medlemsstater. Eftersom sammanhållningspolitiken har som ett mål att göra stora insatser för att minska fattigdom och utestängning, särskilt i de minst utvecklade regionerna, är det nödvändigt att ha tillgång till regionala jämförelsetal för att kunna följa och bedöma resultaten. Uppskattningar visar att konvergens- och övergångsregioner har ett mycket sämre läge än konkurrenskrafts- och sysselsättningsregionerna när det gäller risk för fattigdom och utestängning och när man ser till två av de tre dimensionerna (se tabell 1).

Städer för alla: en paradox

I städerna står tillväxt för alla i omvänt proportionerligt förhållande till den ekonomiska utvecklingsnivån: mer utvecklade medlemsstater tenderar att ha städer som är mindre inkluderande.

I mer utvecklade medlemsstater har stadsområdena ofta en betydligt större andel invånare som bor i hushåll där ingen förvärvsarbetar (se diagram 3). Arbetslöshetsgraden är också högre och sysselsättningsgraden lägre i stadsområden i mer utvecklade medlemsstater. I Storbritannien, Portugal, Frankrike, Österrike och Belgien är arbetslöshetsgraden 3–5 procentenheter högre bland stadsbor[24].

Den höga andelen invånare som inte har någon kontakt med arbetsmarknaden i områden som har den största koncentrationen av arbetstillfällen (dvs. städer) framhölls som en paradox i de två rapporterna om levnadsförhållandena i europeiska städer[25].

Den allvarliga materiella fattigdomen och risken att drabbas av fattigdom[26] (se diagram 4 och 5) tenderar att vara högre i stadsområden i många av de mer utvecklade medlemsstaterna, trots högre genomsnittliga inkomster i sådana områden. I Belgien, Österrike och Storbritannien är allvarlig materiell fattigdom 3–5 procentenheter högre i stadsområden än i resten av landet. Forskning[27] har visat att det finns stora (och ökande) skillnader i inkomst i städer.

Att bo i ett stadsområde i en mindre utvecklad medlemsstat är dock mer fördelaktigt än att bo i ett landsbygdsområde eller en småstad. Stadsområden i dessa medlemsstater har ofta högre sysselsättningsgrad och lägre andel hushåll där ingen förvärvsarbetar, mindre allvarlig materiell fattigdom och lägre fattigdomsrisk. Dessutom är de genomsnittliga inkomsterna mycket högre. I t.ex. Lettland, Bulgarien, Polen och Rumänien är de genomsnittliga inkomsterna i stadsområdena mellan 40 % och 70 % högre än i resten av landet. Detta tyder på en koncentration av fattigdom på landsbygden, som ofta förvärras av dålig tillgång till tjänster[28].

SLUTSATS

I denna rapport behandlas den regionala och urbana dimensionen av Europa 2020-strategin. Vi har visat att det behövs betydande insatser och investeringar i alla europeiska regioner för att man ska kunna uppnå målen för en smart hållbar tillväxt för alla. Behoven varierar mellan olika regioner och mellan olika städer, och politiken måste utformas för att beakta dessa skillnader.

Sammanhållningspolitiken har en huvudroll i Europa 2020, och det är särskilt viktigt att uppmärksamma konvergensregionerna. Men det krävs därför också förbättringar i övergångsregionerna och i konkurrenskrafts- och sysselsättningsregionerna.

Konvergensregionerna ligger dåligt till i fråga om smart tillväxt, med lite FoU, låg andel högutbildade invånare och låg produktivitet. I många regioner är också sysselsättningen låg och arbetslösheten hög. Risken för fattigdom och utestängning är också högre i konvergensregionerna.

Läget är bättre på dessa områden i övergångsregionerna och konkurrenskrafts- och sysselsättningsregionerna, men även dessa behöver göra bättre ifrån sig för att man ska kunna nå Europa 2020-målen. Krisen har lett till minskad sysselsättning i konkurrenskrafts- och sysselsättningsregionerna och det har framkommit att vissa av dem inte är så konkurrenskraftiga. Arbetslösheten har ökat i mer än 100 konkurrenskrafts- och sysselsättningsregioner, och 36 av dem har en arbetslöshetsgrad som ligger över EU-genomsnittet.

I samtliga regioner är hållbar tillväxt en utmaning. Energieffektiviteten i befintliga och nya byggnader måste öka överallt. För att öka användningen av förnybar energi krävs mer investeringar i effektiva lokaliseringar och i näten som kopplar samman producenter och konsumenter.

Städerna bör spela en aktiv roll i utformandet av regionala tillväxtstrategier. De har en unik möjlighet att främja innovation genom att erbjuda både små och stora företag den dynamiska omgivning de behöver. De ligger långt framme när det gäller att bekämpa klimatförändringar, genom att skapa nya och ännu mer resurs effektiva modeller för stadsutveckling. Sist men inte minst har städerna en oproportionerligt stor andel sociala problem och fattigdom. Eftersom Europa 2020-målen syftar till att öka sysselsättningen och minska fattigdom och utestängning måste städerna ta itu med fattigdom och de bristande kontakterna med arbetsmarknaden, särskilt i EU-15.

Denna rapport utgör ett underlag för de strategier som ska utarbetas för de sammanhållningspolitiska programmen för perioden 2014–2020 utarbetas. Den redogör för utgångsläget i förhållande till Europa 2020-målen och för avståndet till de nationella målen. I de kommande sammanhållningspolitiska programmen måste det klargöras hur de rent konkret kan bidra till en sådan upphämtning. Hur kan investeringsprogrammen bidra till förändringar i indikatorerna? Finns det etappmål eller indikatorer som kan visa på framstegen? De sammanhållningspolitiska programmen är en möjlighet att utforma övergripande strategier som är inriktade på varje territoriums specifika behov och som avspeglar hur olika typer av investeringar samverkar och kompletterar varandra.

Tabell 1: Indikatorer per typ av region

[pic]

[1] An Agenda for a Reformed Cohesion Policy , Fabrizio Barca, 2009 (http://ec.europa.eu/regional_policy/policy/future/barca_en.htm och The balance between sectoral and integrated approaches and the involvement of sub-national levels in EU Member States (http://ec.europa.eu/regional_policy/information/studies/index_en.cfm#2.

[2] Den femte rapporten om den ekonomiska, sociala och territoriella sammanhållningen, 2011 (http://ec.europa.eu/regional_policy/sources/docoffic/official/reports/cohesion5/index_en.cfm).

[3] SEC(2011) 590 (http://ec.europa.eu/regional_policy/consultation/5cr/pdf/5cr_result_sec2011590.pdf).

[4] KOM(2011) 615 (http://ec.europa.eu/regional_policy/what/future/proposals_2014_2020_en.cfm#1).

[5] Europa 2020 – En strategi för smart och hållbar tillväxt för alla, KOM(2010) 2020 (http://ec.europa.eu/europe2020/documents/related-document-type/index_en.htm).

[6] Regional Outlook , Paris, OECD, 2011.

[7] Sjätte rapporten om ekonomisk och social sammanhållning – Kreativa och innovativa regioner, KOM(2009) 295.

[8] Detta är den nya innovationsindikatorn i Europa 2020.

[9] Infasnings- och utfasningsregioner har slagits samman till övergångsregioner eftersom båda får övergångsstöd.

[10] ”Human Capital Leading Indicators”, Policy Brief , vol. V, nr 1, Peer Ederer m.fl., Lisbon Council, Bryssel, 2011 (http://www.lisboncouncil.net/publication/publication/64-leadingindicators.html).

[11] The regional impact of technological change in 2020 , René Wintjes och Hugo Hollanders, 2010 (http://ec.europa.eu/regional_policy/information/studies/index_en.cfm#1).

[12] (http://ec.europa.eu/information_society/digital-agenda/publications/index_en.htm).

[13] I hela EU bor 47 % av befolkningen i storstäder, 25 % i småstäder och förorter och 28 % på landsbygden, om man gör en indelning utifrån urbaniseringsgraden.

[14] Storstadsregioner är en eller flera Nuts 3-regioner som omfattar mer än 250 000 invånare. För ytterligare information, se Regional Focus nr 1/2011, Lewis Dijkstra och Hugo Poelman, 2011(http://ec.europa.eu/regional_policy/information/focus/index_en.cfm).

[15] Eurostat Regional Yearbook 2011 , kapitel 16.

[16] Se Espons interimsrapport om sekundära tillväxtcentrum.

[17] Färdplan för ett resurseffektivt Europa, KOM(2011) 571.

[18] I paketet om klimatinsatser och förnybar energi kommer det övergripande målet för begränsning av utsläpp att uppnås genom systemet för handel med utsläppsrätter (ETS) och beslutet om fördelning av insatserna. I det beslutet fastställs för perioden 2013–2020 årliga bindande nationella mål (med 2005 som referensår) för utsläpp av växthusgaser från sektorer som inte ingår i ETS, t.ex. transporter, byggnader, jordbruk och avfall. Sammanhållningspolitiska åtgärder kan bidra till att minska utsläppen av växthusgaser inom dessa sektorer, men bör inte subventionera utsläppsminskningar som redan täcks av ETS.

[19] World Energy Outlook 2008 , IEA, Paris, 2008.

[20] Den återstående skillnaden kan bero på en högre andel energiintensiv tillverkning i landsbygdsområden.

[21] The green metropolis , David Owen. Riverhead, 2009, och Triumph of the City , Edward Glaeser, The Penguin Press, 2011.

[22] Detta är antalet arbetstillfällen som krävs för att alla konvergensregioner ska nå en sysselsättningsgrad på minst 75 %. För att uppnå 75 % i samtliga regioner i EU krävs 23 miljoner nya arbetstillfällen. Antalet arbetstillfällen som krävs för att nå målet på EU-nivå är lägre (17,6 miljoner) eftersom regioner med en sysselsättningsgrad på mer än 75 % kan kompensera för regioner med lägre sysselsättningsgrad.

[23] Uppskattningar utifrån nuvarande antal arbetstillfällen och Eurostats regionala befolkningsprognoser.

[24] Undersökningen Urban Audit visar att de högre arbetslöshetstalen inte är jämnt fördelade över alla städer, men att vissa städer och stadsdelar är drabbade i mycket högre grad än andra.

[25] State of European Cities Report , Europeiska kommissionen, 2007 och 2010(http://ec.europa.eu/regional_policy/activity/urban/audit/index_en.cfm).

[26] Detta är särskilt slående eftersom man vid beräkningen av risken att drabbas av fattigdom inte beaktar de högre levnadskostnaderna i stadsområden, vilket sannolikt leder till en underskattning av fattigdomsrisken i städer.

[27] Se t.ex. Espons studie FOCI (http://www.espon.eu/main/Menu_Projects/Menu_AppliedResearch/foci.html).

[28] Se även Poverty and social exclusion in rural areas , Europeiska kommissionen, 2008 (http://ec.europa.eu/social/BlobServlet?docId=2087&langId=en).