Yttrande från Regionkommittén om "Klimatförändringarna och energin"

(97/C 379/04)

BAKGRUND

- Rådets beslut av den 3 mars 1997 om Europeiska unionens förhandlingsförslag för FN:s klimatkongress i december 1997 i Kyoto.

- Seminarierna i Esbo, Finland den 28 februari 1997 och Bologna, Italien den 18 april 1997 som arrangerats av Regionkommittén och kommissionen.

- Regionkommitténs beslut av den 15 januari 1997 att i enlighet med artikel 198c fjärde stycket i EG-fördraget avge ett yttrande om "klimatförändringarna och energin" och att ge utskott 5 "Fysisk planering, miljö, energi" ansvar för det förberedande arbetet.

- Kommissionens meddelande till Europaparlamentet, rådet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén om klimatförändringens energidimension (KOM(97) 196 slutlig).

- Utkastet till Regionkommitténs yttrande (CdR 104/97 rev. 2) från utskott 5 enhälligt antaget den 6 maj 1997 (föredragande: Hannu Penttilä).

Vid sin 19:e plenarsession den 17-18 september 1997 (sammanträdet den 18 september) antogs följande yttrande.

1. Inledning

1.1. Människan håller med sin verksamhet på att förstärka atmosfärens naturliga växthuseffekt så att den utgör ett hot för jordklotets normala klimatologiska system. Halterna av koldioxid och andra växthusgaser i atmosfären ökar främst som en följd av användningen av fossila bränslen, skövlandet av skogar samt en effektiv jordbruksverksamhet.

1.2. På grund av koldioxidutsläpp och utsläpp av andra växthusgaser uppskattas halterna stiga från 280 ppm på förindustriell tid till 550 ppm fram till ungefär år 2050. Denna ökning av halterna av växthusgaser kommer med tiden att förorsaka en stegring av medeltemperaturen på 1,5-4,5 grader.

1.3. Vissa osäkerhetsmoment är förknippade med växthuseffektens följder. Modellerna som förutspår temperaturstegringen förmår inte uppskatta hur förändringarna fördelar sig territoriellt. Därtill känner man inte tillförlitligt till sådana faktorer som indirekt förstärker växthuseffekten (ozonet i troposfären, molnighet och havsströmmar). Beslut om bekämpandet av växthuseffekten måste göras under osäkerhet.

1.4. Trots osäkerheten bör man börja minska utsläppen av växthusgaser eftersom en minskning även ger upphov till indirekta fördelar såsom inbesparingar av ändliga naturresurser, en minskning av övriga utsläpp i luften samt införandet av ny teknologi. Dessa ökar konkurrenskraften i ekonomierna. Därtill utgör kostnaderna för de nödvändiga åtgärderna att förhindra klimatförändringen med stor sannolikhet endast en bråkdel av priset på de skador en möjlig förstärkning av växthuseffekten skulle förorsaka.

2. Kommentarer

2.1. I början av 1970-talet varnade vetenskapsmännen för att växthuseffekten accelereras på grund av människans verksamhet. Den första internationella konferensen om klimatförändringar arrangerades av FN:s världsmeteorologiska organisation (WMO) i Genève i februari 1979. År 1988 grundade FN:s miljöprogram (UNEP) och WMO tillsammans en kommitté på regeringsnivå för att undersöka klimatförändringar (Intergovernmental Panel on Climate Change, IPCC). Dess uppgift var att vetenskapligt undersöka de miljö- och socioekonomiska effekterna av klimatförändringen samt att inrätta en arbetsgrupp för att förbereda ett avtal med målsättningen att förhindra klimatförändringen. Arbetsgruppen bär namnet The Intergovernmental Negotiation Committee for a Framework Convention on Climate Change (INC/FCCC). INC består av 150 representanter för stater, EU, internationella organisationer och icke-statliga organisationer. Arbetsgruppen föreslog att förhandlingarna skulle föras centraliserat inom ramen för FN. FN:s generalförsamling antog propositionen år 1990 och beordrade INC att utarbeta ett utkast till ett klimatfördrag som presenterades på miljötoppmötet i Rio de Janeiro i juni 1992.

2.2. I utkastet till klimatfördraget uppställdes målen för minskandet av utsläppen, principerna, de allmänna och speciella förpliktelserna, finansieringsmekanismerna, rapporteringsförpliktelserna och uppföljningsprogrammet. Vid klimatkongressen i Rio de Janeiro fördes en omfattande diskussion om huruvida man borde uppställa noggranna mål för minskningen av utsläpp eller endast vissa grundprinciper och förpliktelser. Europeiska gemenskapen föreslog med understöd av Alliance of Small Island States (AOSIS) att koldioxidutsläppen fram till år 2000 skulle frysas vid nivån år 1990, men OPEC-länderna och USA motsatte sig förslaget. I den slutliga texten nämns inga konkreta mål eller tidtabeller för att nå målen.

2.3. På klimatkongressen i Rio kom man överens om följande principer:

- Målet är att frysa halten av växthusgaser i atmosfären till en sådan nivå att den inte hotar det klimatologiska systemet.

- Man godkände att denna nivå skall uppnås under en tidsrymd som ger ekosystemet en möjlighet att anpassa sig till klimatförändringen, och under vilken de hot som hänför sig till livsmedelsproduktionen kan undvikas, samtidigt som en hållbar ekonomisk tillväxt möjliggörs.

- De utvecklade länderna förband sig till åtgärder för att begränsa utsläppen av växthusgaser och skydda upptagare av växthusgaser och lager (t.ex. skogar).

2.4. I Berlin i mars 1995 kunde man vid det första uppföljningsmötet till klimatkongressen inte ännu komma överens om de konkreta målen och tidtabellerna för minskningarna. Vid mötet enades man dock om att "Annex 1-länderna" förbereder målen och tidtabellerna för minskningarna till följande uppföljningsmöte i Kyoto 1997 med beaktande av att Alliance of Small Island States (AOSIS) uppställde målet att minska utsläppen med minst 20 % inom en viss tid. Inom ramarna för detta s.k. Berlin-mandat förbereder Europeiska unionen sig nu för mötet i Kyoto. Vid ministerrådets möte den 3 mars 1997 godkändes EU:s förhandlingsmål. Där uppställs för alla industriländer målet att från nivån år 1990 minska utsläppen av tre växthusgaser (CO2, N2O och CH4) med 15 % till år 2010. Samtidigt kom man överens om EU:s interna landsspecifika mål för minskning av utsläpp, vilka, när de förverkligas, innebär en minskning av utsläppen med 10 % från nivån år 1990 till år 2010.

3. Hotbilder

3.1. Klimatpolitiken konkretiseras genom åtgärder på regional och lokal nivå. Ifall lokalnivån inte beaktas då man utformat en strategi för hur klimatförändringen skall förhindras kan engagemanget för målen bli bristfällig.

3.2. Ifall alla externa kostnader inte inkluderas i energipriset kommer den fria konkurrensen på energisektorn att klart försvaga möjligheterna att skydda miljön och minska utsläppen av växthusgaser, i synnerhet för de lokala och regionala energibolagen

3.3. Ökningen av privatbilismen har gjort det möjligt att förmånligt och snabbt förflytta sig från en plats till en annan. Detta har lett till att markexploateringen har brett ut sig och servicestrukturen har förändrats i så gott som hela Europa. Ett exempel på detta är att tiden som går åt till resor till och från arbetet har varit nästan konstant under de tio senaste åren samtidigt som dessa resor har blivit uppenbart längre. Den utspridda markexploateringen är den viktigaste enskilda samhälleliga faktorn som ökar energikonsumtionen och privatbilismen. Denna faktor har en mycket långvarig verkan och minskar effektiviteten inom trafiken och energiproduktionen och -distributionen. Om denna utveckling fortsätter, försvårar den klart verkställandet av strategin för att förhindra klimatförändringen.

3.4. De ekonomiska resurserna på den regionala nivån är begränsade. Denna omständighet begränsar möjligheterna för investeringar som effektiverar energibesparingar och minskar på utsläppen av växthusgaser trots att investeringarna skulle öka den ekonomiska aktiviteten i regionen, erbjuda arbetsplatser och i ett längre tidsperspektiv t.o.m. vara ekonomiskt lönsamma.

3.5. Inom EU-området steg energieffektiviteten med 20 % under åren 1975-1985. Under åren 1985-1995 steg effektiviteten med under 10 %, därav även merparten på 80-talet. För tillfället har ökningen av effektiviteten blivit långsammare. För att stagnationsskedet skall kunna passeras krävs speciella åtgärder. Speciellt inom trafiksektorn har energieffektiviteten stigit långsamt.

4. Klimatförändringen och den lokala och regionala nivån

4.1. Rios klimatfördrag uppställde inga förpliktelser och uppmärksammade inte speciellt klimatförändringspolitiken på lokal och regional nivå. Beslut på lokal och regional nivå har dock en avsevärd inverkan på klimatpolitiken och utsläpp av växthusgaser. Även beslut på nationell nivå om att frysa eller minska utsläppen av växthusgaser verkställs i sista hand på lokal och regional nivå. Den lokala nivån besitter omfattande beslutsbehörighet, speciellt beträffande energiproduktion, distribution, jordanvändning, verkställande av energieffektivitet och energibesparingsprogram, trafikpolitik och upphandlingar. Trots att den lokala och regionala nivån inte har någon självständig makt rörande lagstiftningen och energi- och trafikbeskattningen, är det nödvändigt att de integreras i planeringen och utformningen av den övergripande energipolitiken för att säkerställa att målsättningarna överensstämmer och att de önskvärda samordningsvinsterna uppnås.

4.2. På den lokala och regionala nivån kan verksamheten indelas i olika sektorer inom vilka såväl verksamhetsmöjligheterna som de möjliga medlen klart skiljer sig från varandra. Normalt kan den lokala verksamheten indelas enligt följande:

- Industrin.

- Energiproduktionen och -distributionen.

- Servicesektorn.

- Boendet.

- Trafiken.

På den lokala och regionala nivån förekommer mest beslutsbehörighet och medel till förfogande inom servicesektorn, boendet och trafiken. Näringslivet står till en stor del utanför regleringen på lokal nivå, varför denna inte behandlas noggrannare här.

4.3. Energiproduktionsstrukturen varierar avsevärt mellan olika regioner. Det finns regioner där energi produceras lokalt och där städerna och kommunerna själva äger energiproduktionsanläggningarna. Å andra sidan finns det regioner som köper så gott som all energi från källor utanför regionen. Energiproduktionen har en nyckelroll för minskning av växthusgasutsläppen. Emellertid står inom energiproduktionen flera olika medel och kombinationer av dessa till förfogande för att minska utsläppen av växthusgaser. Medlen inkluderar olika möjligheter rörande val av bränslen och tekniska lösningar. Speciellt borde man utöka användningen av förnybara energiformer eftersom dessa, förutom att de besitter uppenbara fördelar jämfört med fossila bränslen, oftast även utgör mer lokala lösningar och på detta sätt stöder den lokala ekonomin och sysselsättningen. Utnyttjandet av förnybara energikällor främjar den regionala utvecklingen och skapar arbetsplatser på strukturellt svaga områden och inom jordbruket. Användningen av förnybara energikällor minskar även unionens beroende av importerad energi.

4.4. Servicesektorn är fördelad på den privata och den offentliga sektorn. Servicesektorn är tämligen heterogen eftersom den omfattar verksamhet från förvaltning till hälsovård, motionsservice, handel och utbildning. Inom servicesektorn beror energikonsumtionen och därmed växthusgasutsläppen främst på behovet av uppvärmning, avkylning, luftkonditionering och belysning i byggnader. Kontors- och servicebyggnader skiljer sig från bostadsbyggnader i och med att den interna värmebelastningen i dem är högre. Denna värmebelastning beror på olika apparater såsom datorer, kopieringsapparater m m. Enligt holländska och danska uppskattningar varierar inbesparingspotentialen på servicesektorn i intervallet 20-50 %. De största inbesparingarna kan uppnås i användningen av energi för uppvärmning och belysning. Den offentliga sektorn kan direkt styra användningen av sitt byggnadsbestånd och kan på detta sätt fungera som ett exempel för den privata sektorn. Som ett exempel på detta kan nämnas ETANA-dataprogrammet, finansierat av Helsingfors stads energibyrå och utvecklat av finska statens tekniska forskningscentral, med vars hjälp man snabbt och enkelt kan definiera målnivån för energiförbrukningen i en byggnad. Ifall den verkliga konsumtionen klart överstiger målnivån bör energibesparande investeringar göras i byggnaden. Genom systematisk kartläggning av olika byggnader kan de energibesparande investeringarna riktas korrekt. Dataprogrammet är även tillgängligt för den privata sektorn och intresset har varit stort. Som ett annat exempel kan nämnas en internationellt projekt mellan bl.a. Finland, Sverige, England, Holland och Danmark. I projektet skapar man en köpargrupp som arrangerar ett anbudsförfarande med målet att lansera en glödlampa som är 30 % effektivare och håller 4 gånger längre än dagens glödlampor och till ett pris av 2-3 ecu/st. Detta förfarande är lämpligt för att föra ut flera olika typer av ny teknologi på marknaden.

4.5. Inom boendet utgör de främsta möjligheterna att minska på utsläppen i stort sett desamma som inom servicesektorn. På bostadssektorn förekommer dock vissa hinder, varför en minskning av utsläppen inte alltid kan uppnås. Ett av dessa hinder är bristen på information; att informera en stor mängd konsumenter är en utmaning man inte alltid har kunnat möta. Ett annat problem är det korta planeringsperspektivet i hushållen. Uppskattningarna om inbesparingspotentialen varierar kraftigt. I medeltal har den uppskattats till 50 %. Eftersom man inom bostadssektorn, beroende på klimatzon, använder upp till två tredjedelar av energin till uppvärmning och varmvatten, kan en stor del av denna potential realiseras genom isolering, modern uppvärmningsteknik och solvärmt varmvatten etc. Ett instrument för detta är, förutom stimulansåtgärder, införande av strängare krav vid bostadsbyggandet.

4.6. Trafiken utgör det mest problematiska av de centrala delområdena för minskandet av växthusgasutsläppen. Antalet enskilda utsläppskällor uppgår till miljoner och varken de lokala eller de regionala myndigheterna har tillgång till några effektiva medel att inverka på mängden utsläpp. Det effektivaste och mest långverkande medlet utgör styrningen av markexploateringen. Olika markexploateringslösningar har en stor inverkan på mängden fordon och övrig energikonsumtion. Ett stort ansvar för att minska utsläppen åvilar även trafikplaneringen. Utsläppen av växthusgaser från trafiken uppskattas stiga i Europa fram till år 2005 med 10-30 % från nivån år 1990 trots olika åtgärder.

4.7. På lokal och regional nivå kan bekämpningen av klimatförändringen konkretiseras med flera olika åtgärder. En utmärkt kanal för denna verksamhet är nätverket av regionala och lokala energibyråer som understöds av kommissionen. "Konkretiseringen" bör bygga på en konsekvent och klar metod där nuläget, inbesparingspotentialen, preferensordningen för åtgärderna, verkställandet av åtgärderna och uppföljningen av utsläppsmängderna kan granskas.

4.8. Det lokala arbetet för bekämpandet av klimatförändringen har konkretiserats i flera städer och inom flera regioner, som t.ex. Hannover, Köpenhamn, Bologna och Helsingforsregionen. EU borde allt starkare stödja utvecklingen av metoderna och på detta sätt uppmuntra lokala myndigheter att vidta konkreta åtgärder för att förhindra klimatförändringen. Nedan presenteras en metod som tillämpats framgångsrikt på den lokala nivån.

a) En kartläggning av den lokala energikonsumtionen och växthusgasutsläppen

Att fastställa utgångsnivån är viktigt för att man skall kunna få reda på effekten av de olika åtgärderna och veta hur växthusgasutsläppen utvecklas inom regionen. Varje region är unik beträffande energiförbrukningen eftersom denna påverkas av klimatet, tillgängliga bränslen, energiproduktionsstrukturen, priset på energi, markexploateringen, trafikpolitiken och strukturen i näringslivet.

b) Utformning av utvecklingsmodellen business-as-usual

Man utreder hur utsläppen av växthusgaser utvecklas ifall några begränsande åtgärder inte vidtas. Detta ger en bild av hur olika funktioner inverkar på utvecklingen av mängden utsläpp. Speciellt de långfristiga riktlinjerna i trafik- och markexploateringspolitiken framträder endast om utvecklingen av utsläpp granskas över en lång tidsperiod. Detta arbete sätter även i gång en fruktbar växelverkan mellan olika myndigheter och medborgarorganisationer.

c) En utredning om medlen för att minska utsläppen

Man sätter upp en förteckning i vilken man har klarlagt de olika medlen för att minska utsläppen, deras effekt, tillämpningsmöjligheter och kostnader. På regionnivå finns ett brett spektrum av olika metoder för att minska utsläppen. Dessa är bland annat:

- Att öka energieffektiviteten i energiproduktionen och -konsumtionen.

- Att utnyttja marken mer intensivt.

- Att välja mellan olika bränslen.

- Att använda förnybara energiformer.

- Att ändra trafikpolitiken så att den gynnar kollektivtrafiken.

d) Uppställandet av ett lokalt mål för minskning av utsläpp

Ett lokalt mål för minskning av utsläppen anger en riktning och en utmaning. Målet bör sättas så att det i huvudsak även kan uppnås. Speciellt personer som ansvarar för tekniska lösningar vill ha konkreta målsättningar så att de därefter självständigt kan söka lösningar för att uppnå målen. Målformuleringen utgör den svåraste delen i hela strategin för att minska utsläppen, eftersom den är förknippad med flera osäkerhetsmoment. Målsättningen bör även innehålla olika alternativ som kan tillämpas vid behov. Då målet uppställs skall man vid valet av olika medel beakta följande omständigheter:

- Effektivitet.

- Olika lokala möjligheter.

- Synergifördelar.

- Stödfunktioner för invånarna.

- Fördelar på kort och lång sikt.

- Uppföljningsmöjligheter.

e) Skapandet av en "strategiportfölj"

Målen bör sammanställas till klara och koncisa program för vilka ett politiskt godkännande och den regionala ledningens stöd skall inhämtas. Medlen som används väljs så att de på bästa möjliga sätt passar för ifrågavarande program. Regionala medel är bland annat:

- Olika förvaltningsbestämmelser (bl.a. regionplanläggningen).

- Ekonomiska styrmekanismer (biljettpriser i kollektivtrafiken, parkering).

- Konsumentupplysning (energiverk, konsumentrådgivning).

- Samarbete med energiproducenter.

- Investeringar (energisaneringar, anskaffningar).

Det bör inrättas ett uppföljningssystem för att utreda hur programmen förverkligas. Man rapporterar om genomförandet direkt till den politiska ledningen.

f) Integrationen av strategin om minskningen av växthusgasutsläpp i den regionala och lokala planeringen och verksamheten

Detta bör speciellt beaktas rörande kommunernas bostads-, trafik-, markexploaterings-, energi- och upphandlingspolitik.

5. Medlen för att minska utsläppen inom de olika sektorerna

5.1. Energiproduktionen

De viktigaste åtgärderna som står till buds inom energiproduktionssektorn hänför sig till val av bränslen och tekniska lösningar för att höja verkningsgraden. Lösningarna har varit att övergå från stenkol till naturgas och biobränslen samt att utöka den kombinerade el- och värmeproduktionen. Redan med dessa lösningar har man uppnått betydelsefulla resultat. I framtiden finns dessutom allt bättre tekniska förutsättningar för att öka energiproduktionen genom sol- och vindkraft. Denna utveckling kan stödjas genom införandet av en energiskatt som undantar förnybara energikällor. Avkastningen av skatten bör användas för att täcka kostnaderna under övergångsperioden.

5.2. Servicesektorn

Servicesektorn är mycket splittrad och därför finns det inte endast några enstaka betydelsefulla sätt att minska utsläppen av växthusgaser inom denna sektor. Inom de olika undersektorerna borde energiöversikter och en prioritering av investeringar med analyser av kostnadseffektiviteten utföras. Energibesparande investeringar bör främjas.

5.3. Boendet

Inom boendet är antalet energikonsumtionsenheter mycket högt, men konsumtionsstrukturen är rätt enhetlig. För att minska energiförbrukningen och utsläppen av växthusgaser kan man därför koncentrera sig på de viktigaste punkterna, nämligen uppvärmning/avkylning, konsumtion av varmvatten, hushållens kylapparater och belysningen. Medlen är energiupplysning och stöd av energibesparande investeringar speciellt för att minska behovet av energi för uppvärmning.

5.4. Trafiken

Mellan trafiken och den fysiska planeringen finns ett fast samband och därför kan man mångsidigt inverka på trafikens utsläpp av växthusgaser genom att inverka på den fysiska planeringen. Detta förutsätter en stram planläggningspolitik speciellt beträffande placeringen av tjänster. I trafikplaneringen bör man gynna kollektivtrafiken och den lätta trafiken. Man bör satsa starkt på att utveckla kollektivtrafiken för att energibehovet för transporter skall sjunka. På lokal och regional nivå finns det endast några få möjligheter att utveckla biltekniken i en mera energibesparande riktning, men den lokala och regionala nivån bör ge en klar signal till bilindustrin om att i tillräcklig utsträckning satsa på produktutveckling och forskning av denna typ. Även om fordonstrafiken är den viktigaste utsläppskällan rörande växthusgaser bör man inte glömma flyg-, fartygs-, och järnvägstrafiken då man granskar minskningen av utsläpp.

6. Slutsatser

Regionkommittén finner det viktigt att

6.1. Europeiska unionen tar initiativ till och aktivt medverkar vid utvecklandet av klimatfördraget. Regionkommittén anser att Europeiska unionen, i enlighet med förutsättningarna i Berlin-mandatet som styr protokollförhandlingarna, bör uppställa som ett mål för alla industriländer, dvs. länder angivna i klimatfördragets bilaga 1, att vid de internationella protokollförhandlingarna uppnå en avsevärd minskning av utsläppen fram till t.ex. åren 2005, 2010 och 2020.

Regionkommittén är redo att stödja Europeiska gemenskapens aktiva roll vid FN:s klimatkonferens år 1997 i Kyoto i Japan genom att ställa sakkunskapen inom EU:s regional- och lokalförvaltning till konferensens och de därtill hörande internationella regionala och lokala förvaltningssammanträdenas förfogande.

6.2. Europeiska unionen bör effektivera sina åtgärder för att ta i bruk ekonomiska styrmekanismer, t.ex. i form av att likrikta och höja nivån på energibeskattningen, grunda fonder, effektivera användningen av förnybara energiformer, utnyttja energieffektiv teknik och införa energikonsumtionsstandarder.

6.3. De nya elproduktionsanläggningarna bör vara kombinerade el- och värmeproduktionsanläggningar eller baseras på användning av förnybara energiformer. Anslutning till fjärrvärmenät bör göras obligatoriskt i sådana regioner där detta är möjligt.

6.4. Ekonomiska och andra motsvarande styrmedel bör användas för att uppmuntra kraftbolagen att minska koldioxidutsläppen.

6.5. Inom Europeiska unionen bör det införas en enhetlig energiskatt eller en speciell koldioxidfond. Under en övergångsperiod bör intäkterna från denna energiskatt användas för att främja energibesparingar och användningen av förnybara energikällor För att förhindra att de regionala skillnaderna t.ex. på grund av energiproduktionssätt eller bränsleberoende blir oskäliga borde skattemedel eller fonder riktas på så sätt att nödvändiga förnyelser och investeringar i dessa regioner kan förverkligas utan att deras ekonomiska och sociala strukturer belastas oskäligt mycket.

6.6. Unionen bör utvidga program som syftar till att spara energi och minska växthusgasutsläppen (Save, Joule, Thermie, Altener). Stödet till lokala energibyråer bör säkras även på längre sikt och vid behov skall man utvidga det. Att säkerställa resurser för denna verksamhet gynnar även energiproduktionssektorn.

6.7. Unionen bör sörja för att avregleringen av elmarknaden inte utgör ett hot för att förverkliga de ur miljösynpunkt bästa lösningarna inom energiproduktionen (t.ex. en kombinerad produktion av el och värme, biobränslen, vattenkraft, alternativa former för energiproduktion).

6.8. Unionen bör se till att omständigheterna i de länder man avser ansluta till EU beaktas då förpliktelserna att minska utsläppen uppställs, men att man i varje fall strävar efter att skyndsamt genomföra en minskning. Flera av dessa länder står i ett vägskäl där snabba såväl negativa som positiva förändringar beträffande utsläpp av växthusgaser kan ske. Speciellt regional- och lokalförvaltningen i dessa länder behöver stöd för att minskningen av utsläpp av växthusgaser skall kunna effektiveras. Unionen bör både i medlemsstater och stater som avser ansluta sig till unionen stöda samprojekt på regional- och lokalnivå för att förbättra energieffektiviteten och minska utsläppen av växthusgaser.

6.9. Inom den lokala och regionala fysiska planeringen och inom trafikpolitiken tillämpas en linje som befrämjar energibesparingen och en minskning av växthusgasutsläppen.

6.10. Erfarenheter och sakkunskap på regional nivå bör i högre grad än idag utnyttjas vid utarbetandet av åtgärder med vilka växthusgasutsläppen avses begränsas. Den regionala nivån bör vara representerad i alla de arbetsgrupper och organ som fattar betydelsefulla beslut och antar centrala lösningar rörande den regionala nivån.

6.11. Europeiska unionen bör i högre grad än idag ekonomiskt understödja det regionala arbetet för att begränsa växthusgasutsläppen i samband med investerings-, utvecklings-, forsknings- och pilotprojekt.

6.12. Europeiska unionen bör fästa speciell uppmärksamhet vid energibesparing som ett sätt att uppnå målen rörande minskning av växthusgasutsläpp. För att uppnå detta mål är de lokala myndigheterna beredda att bära sitt ansvar t.ex. genom att verkställa energibesparingsprojekt inom sina egna verksamhetsområden samt upplysa invånarna om energibesparing.

6.13. Omfattningen och den allvarliga karaktären av klimatförändringen förutsätter att de nödvändiga målen beaktas i EU:s hela verksamhet som t.ex. inom jordbrukspolitiken och vid omfördelningen av strukturfonderna.

Bryssel den 18 september 1997.

Regionkommitténs ordförande

Pasqual MARAGALL i MIRA