RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET OCH EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN

om tillämpningen av Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 861/2007 om inrättande av ett europeiskt småmålsförfarande

1. Inledning

Förordning (EG) nr 861/2007 om inrättande av ett europeiskt småmålsförfarande (nedan kallad förordningen) har tillämpats sedan januari 2009 i samtliga medlemsstater utom Danmark. Huvuddragen är att förfarandet är skriftligt, att det föreskrivs strikta tidsfrister för genomförandet av förfarandet, att det inte ställs krav på juridiskt ombud, att man kan kommunicera elektroniskt, att det finns standardformulär för processhandlingar, och att det mellanliggande förfarandet med verkställighetsförklaring (”exekvatur”) avskaffas.

I artikel 28 fastställs att kommissionen senast den 1 januari 2014 ska överlämna en rapport med en utvärdering av hur förordningen fungerar. Denna rapport bygger på en extern undersökning,[1] ett offentligt samråd på internet, svaren på ett frågeformulär riktat till medlemsstaterna, diskussioner i det europeiska rättsliga nätverket på privaträttens område (European Judicial Network in Civil and Commercial Matters) (nedan kallat EJN) under 2011 och 2013 samt synpunkter från konsumenter[2] och allmänheten[3].

2. Tillämpningen av förordningen generellt

Förfarandet anses generellt ha underlättat prövningen av gränsöverskridande tvister om mindre värden i EU. Kostnaderna i samband med tvister om mindre värden har minskat med upp till 40 % och handläggningstiden har minskat från upp till 2 år och 5 månader till i genomsnitt 5 månader.

Jämfört med förenklade nationella förfaranden har det europeiska förfarandet konstaterats vara mindre kostsamt därför att det är enklare än nationella förfaranden. Inom flertalet nationella förfaranden har man bara tagit bort kravet på juridiskt ombud i mål avseende tvister om mindre värden vid lägre domstolar.

Det europeiska småmålsförfarandet används dock fortfarande i tämligen begränsad utsträckning i förhållande till antalet fall där det hade kunnat tillämpas. Antalet ansökningar skiljer sig i hög grad åt mellan medlemsstaterna. Under 2012 registrerades t.ex. bara 3 ansökningar i Bulgarien medan 1047 ansökningar registrerades i Spanien.[4] Bortsett från faktorer som befolkningens inköpsvanor och tillgången till alternativa nationella förfaranden och kostnaderna för dessa, tycks skillnaderna i användningen av det europeiska förfarandet i synnerhet bero på huruvida man har kännedom om att det existerar och om hur det fungerar.[5] Denna slutsats stöds av det faktum att antalet ansökningar enligt förordningen stadigt har ökat sedan det infördes 2009.[6]

Eurobarometer 395 visar att två tredjedelar av dem som använt förfarandet på det hela taget är nöjda med det. 13 % av de svarande var missnöjda, 17 % uppgav att domstolen inte hade kunskap om förfarandet, 16 % hade svårt att fylla i formulären och 10 % hade försökt få hjälp med att fylla i ansökningsformuläret men inte fått det.

Vidare har vissa brister rapporterats i enlighet med vad som anges nedan.

3. Förordningens tillämpningsområde

3.1. Tröskelvärde på 2 000 euro

Förordningen gäller i ärenden där fordrans värde uppgår till högst 2 000 euro.

Majoriteten av medlemsstaterna har nu nationella förenklade förfaranden på plats.[7] Tröskelvärdena för dessa förfaranden varierar kraftigt, från 600 euro i Tyskland till 25 000 euro i Nederländerna. Man kan se en tendens att de nationella tröskelvärdena för förenklade domstolsförfaranden har höjts sedan förordningen trädde i kraft.[8] I vissa medlemsstater har denna höjning varit betydande[9].

Eurobarometer 347[10] visar att tröskelvärdet på 2 000 euro allvarligt begränsar tillgången till förfarandet för i synnerhet små och medelstora företag, vars gränsöverskridande rättstvister med andra företag i genomsnitt uppgår till 39 700 euro. Företagen måste därför i mån av tillgång använda sig av nationella småmålsförfaranden, eller av ordinarie civilrättsliga förfaranden. Detta kan leda till oproportionerliga kostnader och utdragna förfaranden. 45 % av alla företag som är inblandade i en gränsöverskridande tvist går inte till domstol därför att kostnaderna för förfarandet inte står i proportion till värdet på fordran, medan 27 % inte vänder sig till domstol därför att domstolsförfarandet skulle ta för lång tid.

3.2. Territoriellt tillämpningsområde

Förordningen är för närvarande tillämplig på tvister där åtminstone en av parterna har sin hemvist eller vanliga vistelseort i en annan medlemsstat än den medlemsstat där den domstol vid vilken talan väckts är belägen. Denna begränsning hindrar parterna från att utöva sin rätt att välja domstolen på den plats där båda har hemvist enligt förordning (EG) nr 44/2001 (Bryssel I-förordningen)[11] i stället för en annan domstol som är behörig enligt det europeiska förfarandet. Till exempel som i följande fall:

– Genomförandet av avtalet äger rum i en annan medlemsstat, till exempel när avtalet avser uthyrning av en semesterbostad i en annan medlemsstat.

– Den händelse som har givit upphov till ett skadeståndskrav ägde rum i en annan medlemsstat, till exempel en bilolycka som inträffat i ett gränsområde.

- Domen måste verkställas i en annan medlemsstat, till exempel om svaranden har ett bankkonto i en annan medlemsstat.

Begränsningen omfattar vidare inte ansökningar enligt förordningen som ingetts till domstolar i EU:s medlemsstater av eller riktade mot medborgare i tredjeländer, t.ex. klagomål från konsumenter i EU som riktar sig mot företag i ett tredjeland.

Denna begränsning ger vidare upphov till rättsosäkerhet. Medborgare kan eventuellt förvänta sig att fler av deras gränsöverskridande fall skulle omfattas av förordningen, och det kan också hända att man på konstlad väg skapar ett gränsöverskridande scenario som stämmer in på förordningen för att kunna dra nytta av fördelarna med den, till exempel genom att man låter ett utländskt bolag stå för sin fordran[12].

4. Förfarandet enligt förordningen

4.1. Behörighet

Domstolarnas behörighet i det europeiska småmålsförfarandet regleras av Bryssel I-förordningen.

Vissa medlemsstater har inrättat en eller några få specialiserade domstolar för handläggningen av det europeiska småmålsförfarandet (t.ex. Finland, Malta och delstaten Hessen i Tyskland). Att koncentrera verksamheten på ett sådant sätt har vissa fördelar. Man koncentrerar därigenom bl.a. domstolarnas specialkunskaper, språkkunskaper och utrustning som finns för att kunna kommunicera på distans, vilket gör det möjligt att minska kostnaderna. Eventuella nackdelar för sökande som vid en gränsöverskridande mindre tvist skulle vilja väcka talan vid sin lokala domstol kan kompenseras genom att man i ökad utsträckning kan handlägga ärenden på elektronisk väg och använda teknik för distanskommunikation.

4.2. Det skriftliga förfarandet och användningen av teknik för distanskommunikation

Det europeiska förfarandet är i princip ett skriftligt förfarande. Parterna behöver därför inte resa någonstans och man sparar tid och pengar. Domstolen kan emellertid hålla en muntlig förhandling om den anser att detta är nödvändigt eller om en part begär det. Domstolarna uppmuntras att hålla muntliga förhandlingar genom videokonferens eller med hjälp av annan kommunikationsteknik, om det finns tekniska resurser till det.

Undersökningen visar att sju medlemsstater/jurisdiktioner[13] erbjuder begränsade (mindre än 10 % av domstolarna) eller inga möjligheter alls att använda IKT i domstol, medan tio medlemsstater/jurisdiktioner[14] erbjuder möjlighet att kommunicera genom IKT i alla domstolar. Även i de medlemsstater där det finns utrustning finns det ingen garanti för att utrustningen faktiskt används för de muntliga förhandlingarna i det europeiska småmålsförfarandet, eftersom det är domaren som avgör om den ska användas. Parterna tvingas för närvarande att bära onödigt höga kostnader när de kallas att närvara fysiskt vid en domstol i en annan medlemsstat för muntliga förhandlingar.

I Eurobarometer 395 uppgav en tredjedel av de svarande att de skulle vara mer benägna att framställa ett krav om förfarandet bara var skriftligt, utan att man behöver närvara fysiskt vid en domstol. Dagens teknik gör att kommunikationsmedel för distanskommunikation kan installeras till en ganska låg kostnad (Skypeliknande utrustning eller telekonferens).

4.3. Ansökan, delgivning och användningen av ett elektroniskt förfarande

Käranden kan lämna in ansökan till domstolen direkt, per post eller genom något annat kommunikationsmedel, till exempel fax eller e-post, som godtas av den medlemsstat där den berörda domstolen är belägen.

I tio medlemsstater[15] och fem delstater i Tyskland[16] finns det möjlighet att lämna in ansökningar elektroniskt i gränsöverskridande ärenden (på nätet eller via e-post). Detta kommer man sannolikt att kunna göra på fler håll i framtiden[17], vilket avspeglas i projektet e-Codex om europeisk e-juridik[18] där man nu gör en bedömning av genomförbarheten av ett centraliserat internetbaserat ansökningssystem för det europeiska småmålsförfarandet.

Vad gäller delgivning per post med mottagningsbevis den delgivningsform som i huvudsak används. Delgivning på elektronisk väg kan således endast ske om delgivning med post inte är möjlig. När förordningen antogs var denna bestämmelse mycket modern eftersom formaliteterna i samband med delgivning därmed togs bort. Sedan dess har vissa medlemsstater infört medel för elektronisk kommunikation för inhemska förfaranden. Parterna i det europeiska småmålsförfarandet kan inte dra nytta av dessa moderniseringar på grund av regeln om att post ska användas i första hand i stället för andra kommunikationsmedel. Under de kommande åren kan användningen av IKT inom rättssystemen väntas öka.

Denna otillräckliga användning av IKT har en avskräckande verkan i fråga om förordningen. En femtedel av de som svarade på Eurobarometer 395 om det europeiska förfarandet uppgav att de skulle vara mer benägna att använda förfarandet om alla steg kunde utföras på nätet.

4.4. Förfarandets varaktighet

Förordningen föreskriver tidsfrister för att påskynda handläggningen av tvister om mindre värden. Även om inga påföljder föreskrivs för det fall att tidsfristerna inte respekteras visar uppgifter att förfarandet vid gränsöverskridande tvister om mindre värden tar väsentligt kortare tid sedan förordningen antogs. Det europeiska förfarandet tar i ett urval av medlemsstaterna[19] omkring 3 till 8 månader eller i genomsnitt ungefär 5 månader, jämfört med upp till 2 år och 5 månader före antagandet av förordningen.

4.5. Inte längre någon skyldighet att företrädas av advokat

Av Eurobarometer 395 framgick det att en tredjedel av alla tillfrågade som hade använt det europeiska småmålsförfarandet hade anlitat ett juridiskt ombud för förfarandet, medan något fler av hade använt förfarandet utan rättsligt bistånd. I vissa fall verkar det som om personerna har anlitat en advokat därför att de inte fick något kostnadsfritt bistånd eller därför att domstolskostnaderna bara kan betalas genom en advokat (se nedan punkt 6 och 8.2). Även om rätten till juridiskt ombud är en grundläggande rättighet för alla medborgare, ska man inte tvingas anlita en advokat därför att reglerna enligt förordningen inte efterlevs eller på grund av rent praktiska hinder.

4.6. Flerspråkiga standardformulär

I förordningen föreskrivs fyra flerspråkiga standardformulär. Dessa formulär har funnits tillgängliga sedan 2008 via den europeiska rättsliga atlasen tillsammans med ett översättningsverktyg för alla officiella språk, och sedan 2011 i den europeiska e-juridikportalen som dynamiska formulär med en guide som hjälper till att fylla i dem[20].

Medborgarna tycker generellt att ansökningsformuläret är lätt att fylla i (62 %), medan vissa uppger att det är svårt (16 %). Vissa konsumenter anser att standardformulären är för komplicerade på vissa punkter, t.ex. när det gäller behörighet, ärendets gränsöverskridande karaktär, beräkning av ränta och de handlingar som ska bifogas[21].

4.7. Minimistandarder för förnyad prövning av en dom

Det särskilda rättsmedlet enligt artikel 18 syftar till att komma till rätta med en situation där svaranden inte har känt till förfarandet i ursprungsmedlemsstaten och inte på ett tillfredsställande sätt har kunnat försvara sig. I förordningen föreskrivs bara villkoren för att göra rätten till förnyad prövning gällande, medan själva förfarandet regleras i nationell lagstiftning.

Prövningsförfaranden som motsvarar förfarandet i artikel 18 i förordningen finns också i andra civilrättsliga instrument, särskilt det europeiska betalningsföreläggandet[22], den europeiska exekutionstiteln[23] och förordningen om underhållsskyldighet[24]. Genomförandet av prövningsförfarandet enligt dessa EU-rättsakter har givit upphov till frågor och osäkerhet. För att motverka sådana frågor och osäkerhetsmoment bör bestämmelsen i artikel 18 förtydligas med utgångspunkt från den nyare bestämmelsen i förordningen om underhållsskyldighet.

5. Erkännande och verkställighet i en annan medlemsstat

Inga problem har rapporterats vad gäller att det inte finns något krav på exekvaturförfarande i förordningen. Vissa problem angående den faktiska verkställigheten har dock rapporterats till de europeiska konsumentcentrumen, t.ex. i fråga om nödvändiga översättningar och bristen på information om verkställighetsförfaranden eller kontaktuppgifter till exekutionstjänstemän i olika länder[25]. Bara några få medlemsstater godtar formulär D i förordningen på engelska och ett fåtal andra språk[26]. Detta medför ytterligare kostnader för den part som ansöker om verkställighet. Översättningskostnader tas ofta ut per sida, trots att det mesta av informationen redan finns på alla officiella språk och bara punkt 4.3 om domens sakinnehåll måste översättas.

6. Bistånd till parterna

Få åtgärder har vidtagits i medlemsstaterna för att parterna ska kunna få hjälp med att fylla i formulären. Enligt ECC-Net-rapporten uppger 41 % av medlemsstaterna att det inte finns någon sådan hjälp för medborgarna och Eurobarometer 395 visar att 10 % av de tillfrågade har försökt få hjälp men inte har fått det.

Det förefaller inte som om medlemsstaterna genomgående tillhandahåller kostnadsfri hjälp. Detta kan spela en roll för den begränsade användningen av det europeiska förfarandet.

7. Medlemsstaternas informationsplikt

Enligt artiklarna 24 och 25 ska medlemsstaterna lämna viss information som krävs för tillämpningen av förfarandet. För närvarande saknas dock information om vissa aspekter, som är olika från medlemsstat till medlemsstat, t.ex. information om domstolsavgifter och hur dessa ska betalas, om nationella prövningsförfaranden enligt artikel 18 och om kostnadsfri hjälp till medborgarna.

Denna brist på genomsynlighet gör att konsumenter och företag förlorar tid när de söker efter information om kostnader och att de inte kan fatta ett välgrundat beslut om huruvida de ska använda sig av förfarandet eller inte.

8. Andra hinder för tillämpningen av förordningen

8.1. Domstolsavgifter som inte står i proportion till det värde som kravet gäller

Utvärderingen visar att oproportionerliga domstolsavgifter är ett stort hinder för användningen av förfarandet i vissa medlemsstater. Domstolsavgifterna kan behöva betalas i förskott och kan ha en avskräckande effekt på potentiella sökande som funderar på att vända sig till domstol.[27] Eurobarometerundersökning 347 visar att 45 % av företagen inte vänder sig till domstol därför att kostnaderna för domstolsförfarandet skulle bli orimligt höga i förhållande till det värde som tvisten avser[28]. Den europeiska konsumentorganisationen BEUC:s positionsdokument[29] bekräftar att oproportionerliga domstolsavgifter är en faktor som avskräcker konsumenterna från att använda förfarandet.

Domstolsavgifterna beräknas på olika sätt i medlemsstaterna (fast avgift eller som en andel av värdet på kravet eller som en kombination av dessa två). Domstolsavgifter som uppgår till mer än 10 % av värdet på kravet kan anses vara oproportionerliga. Detta gäller särskilt i gränsöverskridande mål där man måste räkna med ytterligare kostnader som t.ex. kostnader för översättning. Domstolsavgifterna för krav på över 2 000 euro betraktades i stort stå i proportion till kravens värde.

I många medlemsstater har man fastställt en minsta domstolsavgift för att förhindra att möjligheterna att vända sig till domstol missbrukas eller används alltför lättvindigt, dvs. att man lämnar in ansökningar som inte är tillräckligt dokumenterade eller motiverade, eller som avser ett alltför ringa värde, t.ex. 10 euro.

8.2. Praktiska hinder för betalningen av domstolsavgifter

Vissa praktiska problem har rapporterats till kommissionen i fråga om betalningen av domstolsavgifter i andra medlemsstater.

Betalningsmetoderna skiljer sig mycket åt mellan medlemsstaterna. I de flesta medlemsstater finns det möjlighet att betala elektroniskt på åtminstone ett sätt (med bank- eller kreditkort på nätet eller genom banköverföring). Elektronisk överföring tillåts i vissa medlemsstater. I ett fåtal medlemsstater krävs dock att man betalar domstolsavgiften på plats i domstolens lokaler eller att en advokat sköter betalningen eller att man betalar med check, som inte används i så många medlemsstater. I dessa länder måste parterna ta på sig resekostnader eller anlita en advokat i den berörda medlemsstaten för att kunna betala domstolsavgiften.

9. Bristande kännedom om förfarandet

För att det europeiska småmålsförfarandet ska kunna tillämpas på ett framgångsrikt sätt måste de relevanta aktörerna — medborgare, domstolar och andra organisationer som bistår med rådgivning osv. — känna till att det existerar och hur det fungerar. Det finns dock uppgifter som visar att varken medborgare eller domstolar har kännedom om detta i nuläget.

Eurobarometer 395 visar att 86 % av medborgarna aldrig har hört talas om förfarandet. Potentiella kärande, i synnerhet konsumenterna, väljer att antingen inte vända sig till domstol över huvud taget eller att använda nationella förfaranden för att framställa sina krav.

Vad beträffar domstolar och domare visar en undersökning utförd av ECC-Net i alla medlemsstater att nära hälften av alla domstolar aldrig har hört talas om förfarandet, medan den andra hälften inte kände till förfarandet i detalj. Följaktligen finns det ett stort antal domstolar som inte kan garantera effektiv hjälp till medborgarna i enlighet med artikel 11 i förordningen.

Uppgifterna visar att informationsspridningen, trots medlemsstaternas försök att öka kunskapen i domstolarna, inte har varit effektiv. Där fortbildning har erbjudits inte bara till domstolarna utan även till domstols- och exekutionstjänstemän har förfarandet använts i större utsträckning. En specialisering av behörigheten kan i en del medlemsstater vara ett sätt att lösa problemet med den ringa kännedomen bland jurister. Sammanfattningsvis skulle förfarandet gynnas om medlemsstaterna avsatte mer resurser och pengar för att förbättra sina informationsinsatser.

Kommissionen har å sin sida försökt att komma till rätta med den bristande kännedomen genom en rad insatser, t.ex. genom att lägga ut information tillsammans med interaktiva formulär på flera webbplatser (det europeiska rättsliga nätverkets webbplats, den europeiska rättsliga atlasen och den europeiska e-juridikportalen), genom specialiserade fortbildningsmoduler för domare och jurister och workshoppar för utbildare inom programmet "Civilrätt". Vidare har en praktisk handbok för jurister och en användarhandbok för medborgare utarbetats i samarbete med det europeiska rättsliga nätverket på privaträttens område som ska publiceras under 2013.

Kommissionen har också främjat tillämpningen av förfarandet med hjälp av ekonomiska medel inom ramen för programmet ”Civilrätt”. Även de europeiska informationscentrumen ger viss hjälp till konsumenter som använder det europeiska småmålsförfarandet.

Aktörerna tycks också ha svårt att skilja mellan de olika instrumenten för att få sina krav prövade respektive verkställda utomlands. De är särskilt osäkra på när de ska använda småmålsförfarandet eller förfarandet för det europeiska betalningsföreläggandet och när den europeiska exekutionstiteln skulle kunna användas. En övergripande praktisk handbok om hur man ska skilja mellan de olika instrumenten och när man ska använda dem kan vara till hjälp för medborgare och yrkesverksamma.

10. Slutsats

Denna rapport visar att tillämpningen av förordningen generellt har förbättrat, förenklat och påskyndat handläggningen av gränsöverskridande tvister om mindre värden. Vissa brister föreligger dock.

Kännedomen om förordningen är låg. Detta problem angrips genom en rad åtgärder som kommissionen vidtagit enligt beskrivningen ovan.

I vissa fall har förordningen inte genomförts korrekt. Om några av de bestämmelser som har lett till problem förtydligas kan detta problem avhjälpas. Detta gäller t.ex. den bristande genomsynligheten beträffande information om domstolsavgifter, betalningsmetoder och tillgång till hjälp med att fylla i formulären.

De återstående problemen beror i huvudsak på brister i den nuvarande förordningen, t.ex. det begränsade tillämpningsområdet vad gäller tröskelvärdet och den begränsade definitionen av gränsöverskridande fall, och på bristerna i förfarandet vad gäller prioriteringen av delgivning per post. Vidare rör problemen att man i så låg utsträckning använder sig av videokonferenser och teknik för distanskommunikation, att domstolsavgifterna i vissa fall är oproportionerliga, att man i vissa medlemsstater inte kan betala på nätet samt att onödiga översättningskostnader uppstår i samband med verkställigheten.

Denna rapport åtföljs därför av ett förslag till revidering av den gällande förordningen och en konsekvensbedömning där de nämnda problemen tas upp.

[1] Deloitte, Assessment of the socio-economic impacts of the policy options for the future of the European Small Claims Regulation, juli 2013 (nedan kallad Deloitte-undersökningen), finns på http://ec.europa.eu/justice/civil/document/index_en.htm

[2] På grundval av enskilda klagomål och följande rapporter: Centre européen de la Consommation/Europäischen Verbraucherschutz e.V, Procédure de règlement des petits litiges et injunction de payer européenne: des procedures simplifiées pas si simple dans la pratique, juli 2011, finns på http://www.europe-consommateurs.eu/uploads/media/4.4.3_procedure_de_reglement_des_petits_litiges.pdf (nedan kallad CEC-rapporten), ECC-Net, European Small Claims Procedure Report, september 2012, finns på http://ec.europa.eu/consumers/ecc/docs/small_claims_210992012_en.pdf (nedan kallad ECC-Net-rapporten). Även undersökningen Implementation of optional instruments within European civil law, som gjordes för Europaparlamentets räkning av B. Fauvarque-Cosson och M. Behar-Touchais under 2011 har beaktats (finns på http://www.europarl.europa.eu/committees/en/studiesdownload.html?languageDocument=EN&file=72928).

[3] Special Eurobarometer 395, European Small Claims Procedure, april 2013 (nedan kallad Eurobarometer 395), finns på http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_395_en.pdf

[4] Det finns inga uppgifter om vilken typ av ärenden det rör sig om, men med hänsyn till tröskelvärdet på 2 000 euro kan man anta att förordningen främst har använts av konsumenter. Även Eurobarometer 395 var inriktad på hur det uppfattas av invånarna i EU.

[5] Enligt Spanien svar i frågeformuläret har fortbildningen inte bara riktat sig till domstolar och domare som i de flesta andra medlemsstater – om det alls har funnits någon – utan även till stämningsmän och exekutionstjänstemän. Se även Deloitte-undersökningen, del I, avsnitt 3.3.2.1, s. 73–74.

[6] Se Deloitte-undersökningen, del I, 3.3.2.1, s. 66–67 (tabell 19), som ger en översikt över medlemsstaternas svar angående antalet ansökningar och domar inom det europeiska småmålsförfarandet.

[7] Det är bara Österrike, Bulgarien, Cypern, Tjeckien och Finland som inte har ett sådant förfarande. Se Deloitte-undersökningen, del I, avsnitt 3.3.1.1, s. 53.

[8] T.ex. i Estland, Frankrike, Ungern, Irland, Italien, Litauen, Slovenien, Spanien, Nederländerna och Storbritannien.

[9] I Storbritannien från 5 000 till 10 000 brittiska pund, i Nederländerna från 5 000 till 25 000 euro, se Deloitte-undersökningen, del I, avsnitt 3.3.1.1, s. 52–53.

[10] Flash Eurobarometer 347, Businesses-to-Businesses, Alternative Dispute resolution in the EU (nedan kallad Eurobarometer 347), s. 40–42, finns på http://ec.europa.eu/public_opinion/flash/fl_347_en.pdf.

[11] Rådets förordning (EG) nr 44/2001 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, EGT L 12, 16.1.2001, s. 1.

[12] Under diskussionerna i EJN har man tagit upp att sådana fall förekommer.

[13] Belgien, Bulgarien, Grekland, Ungern, Lettland, Slovakien, Storbritannien–Nordirland.

[14] Österrike, Cypern, Estland, Finland, Luxemburg, Malta, Nederländerna, Portugal, Sverige och Storbritannien–Skottland.

[15] Se Deloitte-undersökningen, del I, avsnitt 3.3.2.2, s. 76 f.: Österrike, Estland, Cypern, Tjeckien (om ansökan lämnas in per e-post eller fax, måste originalet lämnas in senare), Finland, Frankrike, Nederländerna (används inte i praktiken dock), Portugal, Slovenien, Storbritannien (England och Wales).

[16] Berlin, Brandenburg, Bremen, Sachsen, Hessen.

[17] I Tyskland ska man t.ex. kunna lämna in ansökan elektroniskt till alla domstolar senast 2018.

[18] http://www.e-codex.eu/index.php/legal-community-benefits. För det europeiska småmålsförfarandet se även http://www.e-codex.eu/pilots/small-claims.html.

[19] Tio medlemsstater svarade på denna fråga: Bulgarien: 6 månader, Estland: 4 månader, Finland: 3 månader, Frankrike: 4,6 månader, Malta: 6 månader, Polen: 6,3 månader, Slovakien: 3 månader, Slovenien: 4,3 månader, Spanien: 8,2 månader, Tyskland: 3,4–5,3 månader.

[20] Se https://e-justice.europa.eu/dynform_intro_form_action.do?idTaxonomy=177&plang=sv&init=true&refresh=1

[21] Se CEC, Procédure de règlement des petits litiges, ECC-Net-rapporten.

[22] Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 2006/1896 av den 12 december 2006 om införande av ett europeiskt betalningsföreläggande, EUT L 399, 30.12.2006, s. 1.

[23] Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 2004/805 av den 21 april 2004 om införande av en europeisk exekutionstitel, EUT L 143, 30.4.2004, s. 15.

[24] Rådets förordning (EG) nr 4/2009 av den 18 december 2008 om domstols behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt samarbete i fråga om underhållsskyldighet, EUT L 7, 10.1.2009, s. 1).

[25] ECC-Net, European Small Claims Procedure Report, september 2012, s. 28, finns på http://ec.europa.eu/consumers/ecc/docs/small_claims_210992012_en.pdf

[26] Estland (engelska), Cypern (engelska), Malta (engelska), Finland (svenska och engelska), Sverige (engelska), Frankrike (engelska, tyska, italienska och spanska) – Källa: X.E. Kramer, Small claim, simple recovery? The European small claims procedure and its implementation in the member states, ERA Forum (2011) 12, s. 130.

[27] Det faktum att domstolsavgifterna omfattas av principen om att ”den förlorande parten betalar” är ingen garanti för käranden, eftersom målets utgång är osäker och käranden först måste ”frysa” sina egna pengar fram till den faktiska verkställigheten.

[28] Flash EB 347, s. 31. Även om denna undersökning gäller allmänt för alla typer av fordringar mellan företag belyser den att kostnadernas — och således även domstolsavgifternas — proportionalitet är det viktigaste kriteriet för företagen när de bestämmer sig för om de ska vända sig till domstol.

[29] Ref.-nr X/2013/040, finns på http://www.beuc.org/Content/Default.asp?PageID=606