Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Relationerna mellan Europeiska unionen och Cuba"

(97/C 56/17)

Den 23 november 1995 beslutade Ekonomiska och sociala kommittén i enlighet med artikel 23 tredje stycket i sin arbetsordning att utarbeta ett yttrande om "Relationerna mellan Europeiska unionen och Cuba"

Sektionen för externa relationer, handels- och utvecklingspolitik, som ansvarade för kommitténs arbete i ämnet, antog sitt yttrande den 15 juli 1996. Föredragande var Ramón Baeza Sanjuan.

Vid sin 339:e plenarsession den 30-31 oktober 1996 (sammanträdet den 31 oktober 1996) antog Ekonomiska och sociala kommittén enhälligt följande yttrande.

1. Inledning

1.1. Cuba var den sista av de stora europeiska kolonierna som avkolonialiserades (1898). Samtidigt - och fram till 1909 - hamnade Cuba i praktiken under amerikanskt styre. USA:s regering tvingade Cuba att i sin konstitution ge USA rätten att ingripa på ön (Platt-tillägget 1902). Fram till revolutionen stod den kubanska ekonomin och politiken under starkt amerikanskt inflytande.

1.2. Efter 1959 strävade Cuba efter självständighet i sina yttre förbindelser och man provade en egen väg till ekonomisk utveckling, något som blev startskottet för den mycket långtgående konflikten med USA. Det var också vid denna tidpunkt som de privilegierade relationerna med Sovjetunionen och de s k östblocksländerna uppstod. Från 1960 började även andra typiska särdrag för den kubanska modellen att framträda: brist på politisk demokrati, ekonomisk centralisering och höga sociala trygghetsnivåer med hänsyn till det geopolitiska läget.

2. Krisen för den kubanska ekonomiska modellen

2.1. Cubas nära samarbete med östblocket var i stor utsträckning avgörande för landets internationella specialisering och höga ekonomiska tillväxt. Tillhörigheten till blocket möjliggjorde ett effektivt skydd mot många av kraven på den internationella marknaden. Därför kunde Cuba fram till 1989 åtnjuta fördelarna med en sluten marknad, höga priser på landets sockerproduktion, handelsgarantier, fördelaktig finansiering och internationell hjälp från länderna i Comecon.

2.2. Å andra sidan gjorde utrikeshandeln (ca 85 % av handeln kom från Comecon-länderna och mer än 50 % från Sovjetunionen), beroendet av insatsvaror för industrin och energi-import, och en av Comecon påtvingad stark specialisering på exportprodukter (särskilt socker, tobak och nickel och i viss omfattning även citrusfrukter och fisk) den kubanska ekonomin mycket sårbar. Paradoxalt nog bidrog hjälpen från Östeuropa också till att dölja den bristande effektiviteten och dåliga organisationen inom vissa sektorer.

2.3. Den nuvarande kubanska krisen är till stor del en produkt av att den modell som Cuba tillämpat för sitt deltagande i internationella sammanhang, som bygger på principer från 60-talet, har rasat samman. Östblockets snabba sammanbrott slog hårt mot den kubanska ekonomin, som samtidigt och plötsligt förlorade såväl de bidrag utifrån som man blivit beroende av, som de främsta exportmarknaderna och leverantörerna av basprodukterna till den kubanska industrin (1992 uppgick handeln med de forna europeiska socialistländerna endast till 7 % av de traditionella nivåerna).

2.4. Energibristen tillsammans med de sinande reserverna fick allvarliga konsekvenser för transporterna och bidrog till att minska den befintliga industrikapaciteten med omkring 85 %. Exportinkomsterna föll från 5 324 miljoner dollar (1989) till 1 800 miljoner (1993), importkapaciteten från 8 000 miljoner dollar (1989) till 2 200 miljoner (1992) och BNP sjönk med mer än 35 % mellan 1989 och 1992. På samma sätt berövade den kraftiga minskningen av sockerproduktionen (4 miljoner ton vid skörden 1993/1994 jämfört med 7,1 miljoner ton 1991/1992) Cuba inkomster på 500 miljoner dollar, vilket ytterligare förvärrade bristen på likvida medel.

2.5. Minskningen av importen, som började 1990, innebar att det totala utbudet minskade. Den därpå följande bristen på halvfabrikat ledde till en kraftig minskning av den inhemska produktionen av varor och tjänster. Eftersom alla var anställda av staten föll produktiviteten fritt. För att upprätthålla de nominella lönernas köpkraft var regeringen tvungen att ransonera konsumtionsvarorna. Eftersom kubanerna i lag var förbjudna att konsumera hela sin disponibla lön, uppstod en parallell (illegal) marknad för varor och tjänster som försörjdes av en delvis olaglig statlig produktion. De officiella priserna var fasta, medan priserna på svarta marknaden steg drastiskt, och de två åren 1990 och 1991 präglades i hög grad av inflation.

2.6. Turistnäringen var en dynamisk faktor i processen. Med skydd av lagen om utländska investeringar från 1982 gjorde turistsektorns expansion det möjligt att sysselsätta en del av arbetskraften i produktivt arbete, vilket skapade ett valutainflöde i landet. På grund av den kubanska lagen kunde arbetstagarna inte direkt anställas av de utländska investerarna, som istället var tvungna att gå via myndigheterna och "köpa" den önskade arbetskraften. Eftersom turistföretagen inte kunde betala de anställda i pengar blev de tvungna att betala in natura med tillgängliga medel (köksredskap, rengöringsmedel osv.). Dessutom användes artiklar som fördes in av turisterna (kläder, toalettartiklar m.m.). Därmed uppstod en allt större ström av dolda importprodukter som såldes på den svarta marknaden.

2.7. Eftersom regeringen oroade sig över inflationstakten - och på grund av de ekonomiska och politiska instrumentens rigiditet - hölls penningmängden under sträng kontroll. Det stigande antalet transaktioner, som följde på den osynliga importen inom turistsektorn, ledde till en allmän deflationstendens som blev oroande kraftig under de första månaderna 1993, då penning- ekonomin i det närmaste kollapsade totalt, och med en bytesekonomi som bredde ut sig med höga transaktionskostnader och som lade beslag på en stor del av kubanernas tid.

3. Den sociala situationen och arbetsmarknadsläget

3.1. En betydande del av de politiska analytikerna förutspådde att den ohållbara situationen snart skulle leda till uppror och göra slut på den kubanska regimen. Utan att underskatta betydelsen av ambassadockupationen 1991 eller krisen med båtflyktingarna 1994, visade sig bedömningarna i viss mån vara ogrundade eftersom kubanerna var rädda att förlora den sociala standarden, i synnerhet på utbildnings- och hälsoområdena, som varit en av revolutionens hörnstenar.

3.2. Sjukvården är gratis och till och med kosmetiska operationer var gratis fram till för ett år sedan. Det finns en läkare per 240 invånare, sjukvårdsinrättningar på landsbygden, barnadödligheten ligger på 9,4 %, livslängden är 76 år och 95 % av barnen vaccineras. Dessa siffror placerar Cuba i en särställning bland utvecklingsländer. Den ekonomiska krisen har likväl minskat tillgången till läkemedel, vilket har försvårat situationen på sjukhusen.

3.3. När det gäller utbildningen kan 94 % av kubanerna läsa och skriva, 50 % har gymnasieutbildning, 20 % yrkesutbildning och 10 % akademisk grundexamen. Det är alltså riktigt att påstå att kubanerna tillhör de mest välutbildade folken i Latinamerika.

3.4. De kubanska kvinnorna deltar i stor utsträckning i landets sociala, ekonomiska och kulturella liv, tack vare den gällande lagstiftningen och den tidiga och utbredda skolgången. 41 % av den yrkesverksamma befolkningen är kvinnor och de är i majoritet inom utbildnings- och sjukvårdssektorn. 23 % av medlemmarna i den nationella församlingen för folkets makt (ANPP) är kvinnor. Det kubanska kvinnoförbundet (FMC) har emellertid nyligen fördömt det faktum att kvinnorna fortfarande står för större delen av hushållssysslorna och att det främst är män som sitter på de ansvarsfyllda tjänsterna inom företagen, även inom de sektorer där de är i minoritet. Den ökande prostitutionen till följd av det ökande antalet besökare är också oroande. Därför vill kommittén uppmana medlemsstaterna att anpassa sin lagstiftning så att det går att åtala dem som praktiserar sexturism som innebär sexuellt umgänge med minderåriga. ESK välkomnar också deklarationen från "Världskongressen mot barnsexhandel" (28 augusti 1996), som enhälligt antogs av 1 301 representanter för 125 länder.

3.5. En annan avgörande faktor för den politiska stabiliteten är den starka nationalkänslan hos många av kubanerna som, även om de är kritiska mot den egna regimen, är emot varje förändring som kan leda till en försvagning av Cubas suveränitet. Man bör inte heller undervärdera effekterna av det metodiska förtrycket av den öppna kritiken mot regeringens politik.

3.6. I motsats till den aktuella ekonomiska situationen på Cuba är det svårt att få fram exakta uppgifter om arbetsmarknadssituationen. Man kan emellertid konstatera att antalet sysselsatta har ökat från 2,5 miljoner 1975 till 4,5 miljoner 1994. Den officiella arbetslösheten ligger på omkring 3 % av befolkningen i arbetsför ålder, men den dolda arbetslösheten är långt större än så.

3.7. Arbetsmarknaden är tydligt segmenterad

3.7.1. De anställda i statliga, regionala och lokala företag är ofta desillusionerade till följd av den utdragna kris som försvårar produktionen i vissa sektorer. Att det är svårt att köpa konsumtionsvaror med den kubanska peson är en bidragande orsak till att de mest kvalificerade arbetstagarna lämnar sina yrken för att söka jobb där de har möjlighet att tjäna hårdvaluta.

3.7.2. Utländska företagare får inte sluta avtal direkt med kubanska arbetstagare utan måste gå via en statlig byrå som inrättats för ändamålet. Denna företeelse har kritiserats vid flera tillfällen av europeiska investerare, som också har uttryckt sin förtrytelse över att de måste betala byråerna i dollar medan byråns anställda betalas i pesos. De kubaner som jobbar för företag med utländskt kapital åtnjuter vissa fördelar (en del av lönen i hårdvaluta eller in natura) men de saknar all rätt till förhandling med företaget eller med den avtalsslutande byrån. Denna situation kan förvärras om frizoner inrättas.

3.7.3. Egenföretagande blev 1993 tillåtet inom nästan 200 verksamhetsområden. Resultatet har varit betydande och antalet egenföretagare har ökat från 210 000 1988 till nästan 1 000 000 1995. Denna mycket dynamiska sektor av egenföretagare har absorberat ett stort antal arbetslösa och undersysselsatta, vilket har bidragit till att minska statsunderskottet. Egenföretagarna kan vara embryon till framtida små eller medelstora företag, förutsatt att de juridiska hindren för sådan verksamhet försvinner.

3.8. Kubanska arbetarförbundet (CTC) är landets enda tillåtna fackförening. Den har stark koppling till statsapparaten, och dess ställningstagande när det gäller den pågående reformprocessen är mindre intressant än arméns eller kommunistpartiets. Kollektivförhandlingar existerar inte och lönerna bestäms av den statliga arbets- och socialförsäkringskommittén. Den kubanska konstitutionen förbjuder strejker.

4. Den pågående ekonomiska reformprocessen

4.1. Upplösningen av östblocket ledde till att Cubas regering antog ett antal ekonomiska reformer. De första ingick i det nationella krisprogrammet "Specialplan i fredstid" ("Período Especial en Tiempo de Paz") från 1990, där man till och med planerade att avbryta allt ekonomiskt utbyte med omvärlden. Programmet omfattade tre huvudsakliga verksamhetsområden:

- Minskning och omfördelning av konsumtionen, med minimikvantiteter av varor och tjänster som tilldelas varje person. Drastisk nedskärning av energikonsumtionen.

- Koncentration av resurserna till traditionella exportsektorer (företrädesvis nickel och socker) och till tre arbetsprogram som syftar till att säkra befolkningens tillgång till livsmedel och till att öka intäkterna i konvertibel valuta: ett livsmedelsprogram, ett program för bioteknologi och läkemedelsindustrin samt ett turistprogram.

- Rationalisering av de ekonomiska förbindelserna med omvärlden, vidareutveckling av det decentraliserade beslutsfattandet inom de statliga import- och exportbyråerna, fortsatt sökande efter nya marknader, etablering av nya avtalsformer och ökning av utländska investeringar.

Åtgärderna hade klen framgång vilket föranledde den kubanska regeringen att vidta mer långtgående åtgärder för att komma över det hårda inre och yttre trycket på den kubanska ekonomin. De beskrivs närmare nedan.

4.2. Intern konvertibilitet

4.2.1. Genom att göra det tillåtet för privatpersoner att inneha utländsk valuta (lagdekret 140/93) i augusti 1993, tog regeringen sitt första och mest genomgripande beslut i riktning mot ekonomisk avreglering. Officiellt rättfärdigades lagen som ett juridiskt erkännande av en situation som redan var ett faktum, och som ett medel för den kubanska staten att uppnå en ökad valuta- tillströmning. Det blev lättare för exilkubanerna att skicka pengar till sina släktingar i Cuba som sedan kunde använda hårdvalutan i de statliga turistbutikerna. Men lagens effekter gick betydligt längre än de begränsade målsättningarna.

4.2.2. Legaliseringen i det tysta av transaktioner i hårdvaluta banade vägen för en gradvis ökning av penningmängden, som därmed blev tudelad i och med att den omfattade både kubanska pesos och amerikanska dollar. De parallella marknaderna fick en ökad tillförsel av likvida medel, vilket gav dem ny kraft. Det uppstod en informell (om än tillåten) valutamarknad med en valutakurs mellan dollar och pesos (CUP) som avviker från den officiella kursen (som sedan revolutionen varit 1 till 1, 1 CUP = 1 dollar), vilket är en utomordentligt viktig indikator för de ekonomiska aktörerna när de skall omorientera sin verksamhet. Kubanerna, som nu inte längre behövde lägga sina krafter på att hantera bytesekonomin, kunde därmed koncentrera sig på produktiva verksamheter och på att gradvis ta sig ur den ekonomiska stagnationen.

4.2.3. Samtidigt har den så kallade "dollariseringen" av Cubas ekonomi ökat jämlikheten mellan kubanerna på så vis att alla nu kan handla fritt med de utländska besökarna. Vidare är det en fördel för regeringen att den i form av den informella kursen mellan dollarn och peson har fått en indikator som hjälper regeringen att i viss utsträckning kontrollera sina åtgärder. Som en följd har fallet i den informella valutakursen (en dollar kostade i augusti 1994 120 CUP) gjort att man har vidtagit åtgärder för att stärka peson i förhållande till dollarn.

4.2.4. Man kan generellt iaktta en utveckling av Cubas ekonomi efter det att det blev tillåtet för privatpersoner att inneha utländsk valuta. Efter det beslutet kan regeringen inte gå bakåt i sina ekonomiska reformer utan att orsaka ett fall i pesons värde i förhållande till dollarn, och den kan inte upphäva den monetära tudelningen (peso/dollar) utan att framtvinga ett deflationssammanbrott av samma typ som 1993. Samtidigt som man med all kraft bör varna den kubanska regeringen för den risk för tillbakagång som föreligger i samband med ett eventuellt avskaffande av den monetära tudelningen innan den ekonomiska avregleringen är avslutad, bör man inte undervärdera de reforminsatser som har gjort att Cuba är en av de få ekonomier i världen där man har vad som med en teknisk term kan kallas intern penningkonvertibilitet. Om man ser framåt i tiden tycks det dubbla penningomloppet av pesos och dollar vara den bästa garantin för att avregleringen skall vidareutvecklas.

4.3. Partiell privatisering av ekonomin

4.3.1. Den grundläggande tanken i denna nya ekonomiska politik - och hörnstenen i avregleringsprocessen - är att, med det givna befintliga dollarutbud som cirkulerar i den kubanska ekonomin (ett utbud som på kort sikt är relativt oelastiskt), kommer varje ökning av de inhemska transaktionerna att kräva en större penningmängd, som bara kan tillgodoses med kubanska pesos (vars utbud är mer elastiskt eftersom det finns ansenliga reserver i form av sparade medel på bankerna). Under dessa förhållanden är peson benägen att stiga i värde i förhållande till dollarn så länge regeringen upprätthåller en tillräcklig kontroll över ekonomin. På grund av de begränsningar som vidlåder den statliga produktionen har regeringen för att uppnå denna makroekonomiska målsättning måst stimulera de privata transaktionerna.

4.3.2. Därför har man tillåtit privat näringsverksamhet på en rad områden inom industri och tjänster (lagdekret 141/93), samtidigt som en decentralisering av jordbruksproduktionen genomfördes genom etablering av jordbrukskooperativ ("Unidades Básicas de Producción Agropecuaria", basenheter för jordbruk och boskapsskötsel).

4.3.3. Dessutom har regeringen höjt priserna på vissa statligt producerade varor (maj 1994), tar numera betalt för alla offentliga tjänster (utom utbildning och sjukvård) som tidigare varit "gratis" (juli 1994), och har infört en mekanism för anpassning av arbetsstyrkan i den offentliga sektorn, vilket innebär att överflödig arbetskraft frigörs och långa understödsperioder för de berörda uppstår. Detta uppmuntrar kubanerna att lämna statssektorn och starta privat, självständig verksamhet.

4.3.4. Till sist har man återinrättat de fria jordbruksmarknaderna ("mercados libres campesinos", lagdekret

191/94), som hade avskaffats 1989.

4.3.5. De fria jordbruksmarknaderna har haft en helt avgörande betydelse för utvecklingen av jordbrukskooperativen. Avsikten med kooperativen är att införa självstyre, som innebär att kooperativen får bruksrätten till jorden på obestämd tid, medan staten behåller äganderätten. I början var kooperativen tvungna att sälja hela sin produktion till staten, men efter det att de fria köttmarknaderna infördes är man bara kontraktsmässigt förpliktigad att leverera en del av produktionen till staten, och resten kan säljas på den öppna marknaden. Dessa förändringar har lett till att Cubas jordbruk har blivit betydligt effektivare och till att det har blivit lättare för kubanerna att få tillgång till jordbruksprodukter.

4.3.6. Resultatet av dessa reformer i riktning mot en försiktig och ofullständig privatisering av den kubanska ekonomin är att peson åter används till privata transaktioner och är i omlopp på samma villkor som dollarn. Pesons värde har ökat avsevärt relativt dollarn (enligt den icke-officiella kursen kostade en dollar i början av 1996 25 CUP och 22 CUP i juli 1996).

4.4. Reformering av statsadministrationen

4.4.1. Omorganisation och förenkling av statsapparaten (lagdekret 147/94) med minskningar och sammanslagningar av olika organ i syfte att sänka de offentliga utgifterna.

4.4.2. Decentralisering av vissa sektorer och en större autonomi för statliga företag.

4.5. Andra åtgärder

4.5.1. Särskilt anmärkningsvärd är den insats som de kubanska myndigheterna har gjort för att locka till sig utländskt kapital. Från 1990 har man främjat nybildningen av blandföretag, hävt restriktionerna för utländska investerare att föra hem vinster samt infört avgiftsbefrielser och vinstskattelättnader. Cuba drog fördel av ny teknologi, nya marknader och fick omkring 50 % av företagens vinster.

4.5.2. I september 1995 antog man en ny lag (77/95) om investeringar, som tillmötesgår en del av de utländska företagarnas viktigaste önskemål, bland annat en garanti för att varor inte skall beslagtas. En investerare kan vara ensam ägare av allt kapital i ett företag som är verksamt i Cuba, och företag med utländskt kapital kan vara verksamma i alla sektorer utom försvar, sjukvård och utbildning.

4.5.3. Som tidigare nämnts har den kubanska regeringen pekat ut turistnäringen som en av de viktigaste drivkrafterna för den ekonomiska omställningsprocessen. Den omstrukturering och specialisering av sektorn som nyligen ägt rum främjar en snabb expansion. Idag står turistnäringen för en ansenlig del av landets valutaintäkter (600 miljoner dollar 1994) och sysselsätter direkt 70 000 kubaner. 1995 tog Cuba emot över 750 000 turister och 1994 skapades 145 blandföretag i sektorn med deltagande av europeiska, kanadensiska och latinamerikanska firmor. Betydliga är också de kanadensiska investeringarna i nickelsektorn och de spanska investeringarna i tobaksindustrin. I bägge fallen har de utländska företagens deltagande inneburit att distributionen och försäljningen av kubanska produkter har förbättrats.

4.5.4. Efter fyra år då BNP föll med 10 procent om året, tycks nu tendensen ha vänt. På senaste tiden har tillväxten varit positiv, med en BNP-ökning på 0,7 % 1994, 2,5 % 1995 och 5 % 1996.

5. Den politiska situationen och de mänskliga rättigheterna

5.1. Sedan Fulgencio Batistas fall har huvuddelen av makten varit koncentrerad till Fidel Castro, som är ordförande i det statliga rådet ("Consejo de Estado"), ordförande i ministerrådet ("Consejo de Ministros"), förste sekreterare för Cubas kommunistparti (PCC) och högste chef för de väpnade revolutionära styrkorna ("Fuerzas Armadas Revolucionarias", FAR). Denna maktkoncentration, utan mekanismer för effektiv kontroll, går hand i hand med en hög politisk aktivitet och en ständig offentlig närvaro, som gör att Castro fortfarande är förhållandevis populär på Cuba.

5.2. Det politiska systemet på Cuba är ett enpartisystem, med PCC som det enda erkända partiet. Följande är statsapparatens viktigaste politiska och administrativa organ:

- "Asamblea Nacional del Poder Popular" (ANPP, den nationella församlingen för folkets makt). Det högsta organet för folkets vilja med grundlagsstiftande och lagstiftande befogenheter. Samlas officiellt två gånger om året.

- "Consejo de Estado" (statliga rådet). Kollegium som besitter de högsta befogenheterna på det nationella och internationella planet. Medlemmarna väljs bland de deputerade i nationalförsamlingen (ANPP), som det representerar mellan församlingens sammanträden.

- "Consejo de Ministros" (ministerrådet). Medlemmarna utses av nationalförsamlingen (ANPP) på förslag från statliga rådets ordförande.

5.3. Hittills har de politiska reformerna varit mycket mindre omfattande än de ekonomiska. De allra flesta iakttagare är eniga om att den kubanska ledningen kommer att få stå till svars för konsekvenserna av de sociala spänningar och de latenta kriser som alltid uppstår i ett samhälle statt i förändring. Krisen urholkar i rask takt regimens inre trovärdighet. Sedan 1991 har emellertid vissa förändringar som förtjänar att framhävas skett i det politisk-institutionella systemet.

5.4. 1991 avskaffades den religiösa diskrimineringen och troende fick gå med i kommunistpartiet. 1992 ändrades över hälften av konstitutionens artiklar, bland annat med följd att det vart femte år hålls direkta och slutna val till nationalförsamlingen.

1995 hölls kommunalval där kandidaterna föreslogs av stadsdelsnämnder och alla invånare i respektive område kunde delta utan inskränkningar. Europaparlamentet har emellertid påpekat att "kubanerna kallar detta politiska system för demokratiskt deltagande, men det garanterar inte fullt ut mötes-, åsikts- och yttrandefriheten eller rätten att ge uttryck för strömningar som inte omfattas av enhetspartiet" (). Ekonomiska och sociala kommittén delar denna uppfattning.

5.5. Det bör också nämnas att Ricardo Alarcón Quesada, tidigare utrikesminister med högt anseende både inom och utom Cuba, har blivit ordförande i nationalförsamlingen. I kombination med utnämnandet av unga politiker till ledande befattningar i utrikesministeriet och till posten som vice ordförande i ministerrådet, förstärker utnämningen av Quesada uppfattningen att måttfulla reformanhängare vinner terräng inom statsapparaten och partiet. Man kan emellertid inte bortse från att det finns inflytelserika grupper i statsapparaten som vill försvåra eller bromsa reformprocessen. Det politiska läget i Cuba kännetecknas alltså av en viss dynamik, som dock inte saknar osäkerhetsmoment till följd av den underliggande kampen mellan reformanhängare och bakåtsträvare.

5.6. En annan faktor man bör vara uppmärksam på är att de väpnade styrkorna, som är bland de mäktigaste i Latinamerika, kännetecknas av inre stabilitet. De har hittills inte visat några tecken på splittring, och de har accepterat både omfattande budgetnedskärningar och andra ekonomiska ingrepp, som också påverkar de företag de driver.

5.7. De politiska reformerna påverkas också av att det saknas en massiv och homogen opposition. Det bör påpekas att huvuddelen av dem som utgör oppositionen vill se en gradvis övergång till demokrati och inte använder våld som påtryckningsmedel.

5.8. Lejonparten av den politiska oppositionen befinner sig utanför Cuba, nämligen i Florida (USA), där det finns åtskilliga grupper som är emot Castro. Man kan dela upp denna externa opposition i å ena sidan de grupper som vill samarbeta med den kubanska ledningen för att införa politiska reformer och, å andra sidan, de grupper som brutit helt med regimen och som inte utesluter en militär intervention. Det skall påpekas att det under de senaste åren har skapats viktiga kommunikationskanaler mellan den kubanska regeringen och de mer måttfulla exilkubanerna. 1993 mötte Cubas utrikesminister i New York 150 medlemmar av det kubanska samfundet i USA, och mötet följdes upp året därpå med konferensen Nación y Emigración, som hölls i Havanna med deltagande av 225 exilkubaner. 1994 mötte utrikesministern också ledande medlemmar i Cambio Cubano ("kubansk förändring"), Comisión Cubana de Derechos Humanos ("Cubas kommission för mänskliga rättigheter") och Comité Cubano para la Democracia ("Cubas kommitté för demokrati"). I och med dessa möten har Cubas regering indirekt erkänt de oppositionsgruppers existens som arbetar för framförhandlade politiska reformer och som går emot USA:s handelsembargo. Det ska dock understrykas att samtidigt som den kubanska regeringen har försökt skapa en dialog med oppositionen utanför Cuba, har den inte varit lika tillmötesgående mot den inhemska oppositionen, som den systematiskt förföljer.

5.9. Det är viktigt att notera att Cuba ännu inte har ratificerat de viktigaste internationella avtalen som gäller mänskliga rättigheter. När det gäller mötes- och yttrandefriheten befinner man sig i Cuba långt ifrån den nivå som gäller i demokratiska länder, något som ESK djupt beklagar. Det finns också flera hundra politiska fångar som hålls fängslade på samma villkor som vanliga interner. Det har inte dokumenterats att internerna har utsatts för fysiskt våld men det har klagats på att psykiska påtryckningsmedel används och att det förekommer partiskhet vid rättsprocesserna.

6. Relationerna mellan Cuba och NAFTA

6.1. Cuba och Förenta staterna

6.1.1. Ett stort antal av de viktigaste beslut som fattats av de kubanska ledarna efter revolutionen har påverkats av den ständiga spänning som kännetecknat Cubas relationer till USA. USA:s embargo som tillämpas sedan mer än trettio år tillbaka har allvarligt påverkat den kubanska ekonomin. De kubanska myndigheterna har använt Washingtons ständiga avsikt att isolera, försvaga eller störta den kubanska regeringen som argument, för att säga nej till politiska förändringar och, mer konkret, att det införs ett flerpartisystem.

6.1.2. USA:s inställning gentemot Cuba har varit i stort sett oförändrad med hänsyn till dess innehåll och mål sedan 1960, då USA bröt förbindelserna, införde ett handelsembargo, drog in sitt bistånd och upphörde att importera kubanskt socker. En annan viktig orsak till den politiskt spända situationen har varit att USA behållit sin militärbas i Guantánamo, mot den kubanska ledningens vilja. Relationerna mellan de två länderna förbättrades tillfälligt under president Jimmy Carter.

6.1.3. USA:s sanktioner skärptes genom "Cuban Democracy Act" från 1992, mer känd under namnet "Torricelli Act". Denna lag ger USA:s president rätt att införa sanktioner mot länder som stöder Cuba. Lagen förbjuder utländska dotterbolag till företag från USA att handla med Cuba (värdet på denna handel har fallit från 718 miljoner US dollar 1991 till nästan ingenting) och förbjuder även att fartyg som lagt till i Cuba får tillträde till hamnar i USA under en sexmånaders- period. Denna sista åtgärd påverkar i synnerhet den grekiska handelsflottan, som transporterar 85 % av de kubanska varor som fraktas till sjöss.

6.1.4. Bill Clintons inträde i Vita huset innebar vissa förändringar i relationerna mellan Cuba och USA. Det blev straffbart för exilkubaner som uppehåller sig i USA att förbereda väpnade anfall mot kubanska mål. Det humanitära biståndet kringgärdades av färre hinder än under tidigare presidenter. Samtidigt minskades det ekonomiska stödet till radiosändningar riktade mot ön, vilka genomförts av exilkubaner. President Clinton ansåg dock att de ekonomiska reformer som ägt rum inte var tillräckliga för att lätta på handelsembargot.

6.1.5. USA:s inställning avgörs till stor del av den inflytelserika gruppen exilkubaner, som rent allmänt är konservativ och emot Fidel Castro. Det faktum att den exilkubanska gruppen utgör en stor del av väljarunderlaget i Florida och New Jersey samt den ekonomiska och organisatoriska makt som kännetecknar ett antal av gruppens föreningar (i synnerhet "Asociación Nacional Cubano Americana") ger exilkubanerna stora möjligheter till politiska påtryckningar. Denna omständighet innebär att den kubanska frågan har mer av inrikespolitisk än utrikespolitisk karaktär i Washington. Det är den enda förklaringen till att USA som enda land inom NAFTA har behållit sanktionerna gentemot Cuba, tagit konfrontation med Europa om Torricelli- och Helms-Burton-lagarna och behållit handelsembargot, samtidigt som man 1994 upphävde ett liknande handelsembargo mot Vietnam. Många experter menar att embargot är föråldrat efter att det kalla kriget upphört och att det motverkar sitt syfte, eftersom det drabbar den kubanska civilbefolkningen och rättfärdigar den kubanska ledningens försök att behålla status quo.

6.1.6. Man bör dock inte underskatta det avtal som Cuba och USA ingick 1994 och som reglerar migrationsströmmarna mellan Cuba och USA. Vid sidan om avtalets konkreta innehåll kan det faktum att de båda länderna har träffats i överläggningar för första gången på tio år vara ett möjligt tecken på att dialogen kommer att fördjupas i framtiden.

6.1.7. Under den senaste tiden har USA:s hållning gentemot Cuba utvecklats på två olika sätt. Samtidigt som utrikesdepartementet visat blygsamma tendenser till att vilja intensifiera relationerna () tycks kongressen vilja sträva i motsatt riktning. Nedskjutningen av de två amerikanska piloterna, vilket rättfärdigades av den kubanska regeringen med hänvisning till att planet hade inkräktat på det kubanska luftrummet, förändrade situationen över en natt. President Clinton undertecknade till slut "Cuban Liberty and Democracy Solidarity Act of 1995" (mer känd under namnet Helms-Burton-lagen), mot vilken han tidigare inlagt sitt veto.

6.1.8. Helms-Burton-lagen upphöjer det amerikanska embargot till internationell nivå, genom att det införs exterritoriella bestämmelser som skall förmå företag från tredje land att inte idka handel med Cuba. Tvisten beträffande expropriationen av amerikanska tillgångar i Cuba förvärrades också. Vid sin plenarsession i mars 1996 fördömde Europaparlamentet både nedskjutningen av piloterna samt de bestämmelser som antagits av Förenta staternas regering. När det gäller Helms-Burton-lagen har Europeiska unionens råd likaledes uttryckt att "denna lag är djupt beklaglig och en stor besvikelse, att den strider mot internationell rätt och att den inverkar negativt på EU:s rättigheter och intressen på handels- och investeringsområdena". Även ordförande Jacques Santer kritiserade lagen vid sammanträdet mellan EU och USA i juni 1996, då han påpekade att "vi anser det inte vara rättfärdigat eller effektivt när ett land påtvingar andra länder sin taktik och hotar sina vänner som ett led i försöket att skada sina fiender". Europeiska kommissionen har redan upptäckt att tillämpningen av denna lag har givit upphov till negativa effekter för de europeiska företagen. Myndigheterna i USA har nyligen publicerat den första svarta listan över europeiska företag med intressen i Cuba.

6.1.9. EU:s ministerråd (utrikesministrarna), som sammanträdde den 15 juli 1996, fördömde enhälligt Helms-Burton-lagen (vilket upprepades av det informella ministerrådsmötet i Tralee, Irland, den 8 september 1996) och anmodade Europeiska kommissionen att utarbeta en rad tänkbara motåtgärder. Detta beslutsamma svar från Europeiska unionens sida bidrog utan tvivel till att president Clinton beslutade att flytta fram datumet då de mest kännbara delarna av lagen skall träda i kraft till januari 1997.

6.1.10. Den 29 oktober 1996 träffade EU:s utrikesministerråd en överenskommelse om att införa en förordning och gemensamma åtgärder mot Helms-Burton- och D'Amato-lagen. Förordningen - vars skrivning höll på att revideras av juristlingvisterna när detta yttrande antogs - innehåller ett antal motåtgärder som syftar till att skydda de europeiska företagen mot möjliga amerikanska extraterritoriella bestämmelser.

6.1.11. Ekonomiska och sociala kommittén ansluter sig till Europeiska unionens övriga institutioner, som enhälligt förkastat Helms-Burton-lagen. Kommittén begär att unionen skall vidmakthålla en orubblig position gentemot denna lag och andra lagar av liknande karaktär (exempelvis D'Amato-lagen). Kommittén tvivlar även på Helms-Burton-lagens effektivitet när det gäller att nå de avsedda målen och anser att den utgör en onödig spänning i de transatlantiska förbindelserna.

6.2. Cubas relationer med Canada och Mexico

6.2.1. Trots den ömsesidiga fientlighet som kännetecknar relationerna mellan Cuba och USA har NAFTA:s två andra signatärstater ökat det ekonomiska utbytet med Cuba i betydande utsträckning, fastän detta strider mot de principer som USA vill ålägga dem. Canada och Mexico har dessutom intensifierat den politiska dialogen med Havanna och visat att de motsätter sig Helms-Burton-lagen.

6.2.2. Mexico är det enda land i Latinamerika som aldrig avbrutit de diplomatiska förbindelserna med Cuba. Värdet av den mexikanska importen av kubanska varor tiofaldigades mellan 1988 och 1993. Mexicos verksamheter i olje- och telekommunikationsbranscherna placerar landet på första plats bland de utländska investerarna.

6.2.3. Canada är en av Cubas viktigaste handelspartner, den största källan till turistinkomster (100 000 kanadensare besöker Cuba varje år, vilket motsvarar 20 % av samtliga besökare) och den viktigaste investeraren i gruv- och gasnäringarna samt på oljeprospekteringsområdet.

7. Cuba och Latinamerika

7.1. Cubas relationer med det övriga Latinamerika har ökat snabbt och i betydande omfattning sedan början av 90-talet. Tillväxten i det ekonomiska handelsutbytet (som präglas av Cubas export av vaccin och läkemedel) har varit särskilt markant när det gäller handeln med Venezuela, Brasilien, Colombia, Karibiska gemenskapen (Caricom) och Dominikanska republiken.

7.2. Det ökade ekonomiska handelsutbytet har åtföljts av förstärkta politiska förbindelser. Samtliga länder har tagit olika initiativ för att främja att Cuba snabbt inlemmas i samarbetet i området. Initiativen syftar även till att försöka komma till rätta med de svåra ekonomiska problem som sköljt över landet och till att bidra till att genomföra fredliga politiska förändringar. Dessa länder har försökt att förbättra relationerna mellan Cuba och USA genom att verka för att handelsembargot hävs. Man får inte heller glömma att samtliga medlemmar i "Organization of American States" (OAS) - förutom USA naturligtvis - uttalade sig mot Helms-Burton-lagen vid sitt sammanträde i juni 1995. Cuba har nyligen blivit fullvärdig medlem av "Association of Carribean States", som med sina 200 miljoner invånare och en bruttonationalprodukt på 500 000 miljoner USA-dollar är världens fjärde största handelsblock - större än Mercosur.

7.3. Vid sidan om Cubas relationer med det övriga Latinamerika bör man även nämna avtalen mellan Cuba och Kina, Iran och Vietnam, vilka syftar till att underlätta handelsutbytet.

8. Cuba och Europeiska unionen

8.1. Europeiska unionen har i allt högre grad uppmärksammat den svåra ekonomiska och sociala situation som råder på Cuba och fruktar de konsekvenser som kan bli fallet om det utbryter politiska våldsamheter. Denna känsla bygger på en historisk, kulturell och humanitär grund och ett intresse hos vissa medlemsstater att bevara stabiliteten i Västindien, där dessa länder fortfarande besitter vissa områden (Storbritannien, Frankrike och Nederländerna). Cuba är dock det enda land som hittills inte undertecknat ett samarbetsavtal med Europeiska unionen, trots att dess ekonomiska och politiska relationer med de flesta medlemsstaterna har utvidgats avsevärt under de senaste åren.

8.2. Europeiska unionen är Cubas viktigaste handelspartner. Unionen exporterar i huvudsak livsmedel. Cubas exportprodukter (till största delen tobak, nickel och fisk) omfattas till nästan 80 % av det allmänna tullpreferenssystemet, vilket är en av de högsta utnyttjandegraderna i Latinamerika.

8.3. Frånvaron av en institutionell ram som reglerar relationerna mellan Cuba och EU har ökat betydelsen av mellanstatliga förbindelser. Spanien (med omfattande historiska vänskapsband till ön) är den främsta ekonomiska samarbetspartnern och investeraren på Cuba. Frankrike, Italien och Nederländerna är också mycket viktiga europeiska handelspartner, med en handelsvolym som ligger mellan 10 % och 20 % för respektive land. Storbritannien förtjänar en särskild kommentar, eftersom landet mycket påtagligt har intensifierat de politiska kontakterna med den kubanska regeringen sedan 1994 (). De brittiska investeringarna koncentreras till turism, bioteknologi, oljeprospektering och saluföring av jordbruksprodukter.

8.4. Fram till början av 90-talet var de europeiska icke-statliga organisationernas verksamhet gentemot Cuba begränsad, eftersom det dels var en utbredd uppfattning att det inte fanns något större utrymme för de icke-statliga organisationernas arbete, dels fanns andra länder i Latinamerika som var i större behov att utvecklingsbistånd. Under de senaste åren har de europeiska icke-statliga organisationernas deltagande i utvecklingsprojekt på Cuba ökat lavinartat. Den största delen av projekten som genomförts omfattar livsmedelsproduktion, samhällsutveckling, folkhälsa, utbildning, miljö och kvinnofrågor. De europeiska icke-statliga organisationernas verksamhet har främjat inrättandet av liknande organisationer på Cuba. De har även givit upphov till nya organisationsformer i det civila samhället och stärkt Europas närvaro på ön. Sedan 1993 har ett stort antal sammanträffanden ägt rum mellan europeiska och kubanska icke-statliga organisationer. Vid vissa av dessa sammankomster beslutades att även inkludera icke-statliga organisationer från Canada och USA.

8.5. EU har varit den huvudsakliga officiella biståndsgivaren (praktiskt taget den enda) när det gäller utvecklingsbistånd och humanitär hjälp. Mellan 1980 och 1992 stod EU och dess medlemsstater för 75 % av samarbetet med Cuba, i genomsnitt 10 miljoner USA-dollar per år (). Det bör påpekas att Cuba, som inte är medlem av OAS, inte har tillgång till den Interamerikanska utvecklingsbankens krediter.

8.6. 1993 utarbetade Europeiska kommissionen ett program för humanitärt bistånd som avsåg att underlätta situationen för de mest utsatta i samhället (sjuka, barn och gamla). Programmet genomfördes av ECHO. Detta bistånd kanaliserades direkt via de europeiska icke-statliga organisationerna. Både Europaparlamentet och Europeiska kommissionen har framhävt den exceptionella effektivitet som kännetecknar detta program på Cuba, vilket uppgick till 14 miljoner ecu 1994 och till 15 miljoner ecu 1995.

8.7. Med Europeiska kommissionens stöd har även ett antal betydande ekonomiska samarbetsinitiativ genomförts, vilka syftar till att stödja det pågående reformarbetet. Programmet för företagarutbildning gör det exempelvis möjligt för 120 kubaner att utbildas i marknadsekonomiska principer. Cuba omfattas även av programmet för företagarsamarbete och investeringsfrämjande (AL-Invest) och programmen för akademisk utbildning (Alfa), rationell energianvändning (Alure) och investeringsstimulans (ECIP). Man bör betona vikten av konferensen i Havanna i december förra året med europeiska företagsledare, högt uppsatta kubanska tjänstemän och politiker samt representanter från kommissionen och Europaparlamentet. Vid denna konferens diskuterades i vilket tempo den ekonomiska reformprocessen bör äga rum, hur omfattande den bör vara, på vilket sätt man kan främja ett samarbete mellan europeiska och kubanska företagare och hur man skall fastställa de mest lämpliga områdena för ekonomiskt samarbete.

8.8. I juni 1995 utarbetade Europeiska kommissionen ett dokument () där det påpekas att Cuba måste etablera nya relationer till omvärlden, om den ekonomiska och politiska reformprocessen i landet skall kunna fortgå på ett fredligt vis. Meddelandet uppmärksammar även den centrala roll som Europeiska unionen kan spela i denna process. I oktober samma år bekräftade unionens ministerråd att "EU:s mål är att främja en fredlig övergång till demokrati och ekonomisk öppenhet på Cuba genom att stärka och fördjupa sina relationer med Cuba".

8.9. I december 1995 uppmanade Europeiska rådet i Madrid kommissionen att lägga fram ett utkast till förhandlingsmandat för ett ekonomiskt och kommersiellt samarbetsavtal under första halvåret 1996, som rådet skall ta ställning till med beaktande av den politiska och ekonomiska utvecklingen på Cuba.

8.10. Europaparlamentet antog i januari 1996 en resolution som betonade Europeiska unionens betydelsefulla roll i fråga om den politiska utvecklingen på Cuba och som stödde det tidigare nämnda meddelandet från kommissionen.

8.11. Dialogen mellan Europeiska kommissionen och Cubas regering fortgår, vilket framgår av kommissionär Manuel Maríns resa till Havanna i mars förra året och den kubanska vice utrikesministern Isabel Allendes besök i Bryssel i maj. Kommissionen har dock ej velat lägga fram något utkast till förhandlingsmandat under det italienska ordförandeskapet, eftersom det fortfarande råder viss osäkerhet i fråga om i vilken utsträckning den ekonomiska reformprocessen på Cuba fortlöper. Både Europeiska kommissionen och de kubanska myndigheterna insisterar på att samarbetet och dialogen skall fortsätta och båda parter har en gemensam vilja att nå fram till ett avtal så fort som möjligt. Man har dock inte velat fastställa någon tidsram, eftersom detta skulle kunna innebära en begränsning i de nuvarande förbindelserna.

9. Slutsatser

9.1. Efter östblockets upplösning har Cuba försökt finna en ny roll på den internationella arenan. EU är förmodligen den samarbetspartner som har de bästa ekonomiska, politiska och kulturella förutsättningarna för att hjälpa Cuba till att åter integreras i världssamfundet på ett grundligt och mångsidigt sätt. Detta är en nödvändig förutsättning för att underlätta landets utvecklingsprocess. Det har visat sig tillräckligt tydligt att försöken att isolera Cuba på det internationella planet inte har bidragit till att reformera landets struktur, utan istället stärkt ställningen för dem som motsätter sig förändringar. De fördjupade relationerna mellan Cuba och EU skulle dessutom kunna bidra till att förbättra Cubas relationer med USA och därmed minska den politiska spänning som fortfarande råder.

9.2. Cuba åtnjuter ett gynnsamt geografiskt läge nära USA och de viktigaste länderna i Västindien. Landet besitter dessutom en omfattande infrastruktur - särskilt på transportområdet - och dess arbetskraft hör till de mest välutbildade i Latinamerika. Allt detta, tillsammans med bristen på utländska investeringar och det faktum att den kubanska marknaden bedöms vara lovande på kort och medellång sikt, gör Cuba till ett land som det finns god anledning att stärka de ekonomiska förbindelserna med.

9.3. Även om räckvidden av pågående reformer inte skall undervärderas, är det fortfarande många sektorer i den kubanska ekonomin som lider av betydande strukturella problem. EU kommer att kunna bidra på ett effektivt sätt till moderniseringen av den kubanska produktionsapparaten i och med att EU är den internationella aktör som har störst erfarenhet av att ge stöd och bistånd till omställning av starkt centraliserade ekonomier.

9.4. Kommissionen stöder europeiska företags och investerares verksamheter i Cuba och bidrar till att kommunikationskanaler inrättas mellan dessa och de kubanska myndigheterna. Samtidigt stöder kommissionen europeiska icke-statliga organisationers verksamhet i Cuba med de positiva resultat som nämnts ovan både vad gäller program för humanitärt bistånd och utvecklingssamarbete. Ekonomiska och sociala kommittén stöder båda initiativen och uppmanar till att de skall förstärkas ytterligare i framtiden. Dessutom ser ESK gärna att man främjar små och medelstora företags (bland annat kooperativa), arbetstagares och lantbrukares deltagande som bidrag till den pågående omställningen i marknadsekonomisk riktning, utifrån den övertygelsen att denna typ av kontakter på ett mer direkt sätt påverkar dels de grupper som drar nytta av samarbetet, dels Europas utbyte av det.

9.5. Europeiska unionen kan alltså spela en framträdande roll i den nyligen inledda reformprocessen i Cuba och samtidigt "på köpet" stärka sin position i Latinamerika. Ett avtal om ekonomiskt och handelsmässigt samarbete, grundat på ömsesidig reduktion av tullsatserna och åtföljt av åtgärder rörande utvecklingssamarbete (som särskilt bör inriktas på att tillfredsställa de sämst ställda befolkningsgruppernas grundläggande behov), tycks vara det mest ändamålsenliga steget, eftersom man därmed kommer att systematisera, stärka och effektivisera de befintliga förbindelserna mellan EU och Cuba. Ett införlivande av Cuba i Lomé-konventionen har varken de kubanska myndigheternas eller AVS-ländernas stöd. Inte heller kommissionen anser att detta skulle vara en lämplig åtgärd i relationen mellan Cuba och EU.

9.6. I enlighet med fördraget om Europeiska unionen och i överensstämmelse med de senaste samarbetsavtalen som rådet har ingått med icke-medlemsstater, bör samarbetsavtalen mellan EU och Cuba vila på grundvalen att mänskliga rättigheter och demokratiska principer skall respekteras, vilket båda parter bör förplikta sig till.

9.7. Samarbetsavtalets målsättning bör vara att bidra till en ekonomisk modernisering i Cuba - utan att detta skall gå ut över den nuvarande sociala skyddsnivån - och att främja reformprocessen i landet, i enlighet med det kubanska folkets vilja och inom ramarna för de interventionsområden som fastställdes i kommissionens dokument "Europeiska unionen och utrikespolitiska aspekter på mänskliga rättigheter från Rom- till Maastrichtfördraget och framöver" (). Efter hand som reformerna fortskrider skulle man kunna lägga till bestämmelser om politisk dialog.

9.8. Ekonomiska och sociala kommittén anser vidare att samarbetsavtalen bör bidra till att nödvändiga åtgärder vidtas för att säkerställa rätten att bilda fackföreningar och starta avtalsförhandlingar i enlighet med ILO:s konventioner 87 och 88.

9.9. Ekonomiska och sociala kommittén anser det önskvärt att det så snart som möjligt presenteras ett förhandlingsmandat, eftersom man därmed kommer att bidra till att stärka de mest reformvänliga delarna av den kubanska administrationen och höja välfärden för befolkningen. Man skall heller inte undervärdera den betydelse som ett samarbetsavtal kan få för en konsolidering av den ekonomiska och sociala reformprocessen och därmed ett systemskifte utan våld i Cuba, vilket enligt de flesta bedömares uppfattning är nära förestående och oundvikligt. Till sist vore kanske ett samarbetsavtal det lämpligaste svaret på försöken att påtvinga EU lagstiftningen i länder utanför unionen.

9.10. Samarbetsavtalen skulle bland annat kunna omfatta följande delar:

- Förstärkning av handelsförbindelserna genom ömsesidiga lättnader vad gäller marknadstillträde. På jordbruksområdet bör tullarrangemangen vara förenliga med den gemensamma jordbrukspolitiken och WTO-bestämmelserna. Råtobak, handrullade cigarrer, fiskeprodukter, rom och tropiska produkter bör omfattas av avtalet. Det kan emellertid inte förväntas inbegripa rörsocker (Cubas viktigaste exportvara), på grund av de internationella köpeavtal som tidigare slutits av EU.

- Stimulans av och skydd för investeringar för att gynnsamma och stabila villkor skall åstadkommas, vilket kan öka investeringarna till ömsesidig nytta. Medlen för att åstadkomma detta är identifiering av investeringsmöjligheter, garanti för att utrustning och egendom inte konfiskeras, fastställande av regler för vinsthemtagning, fastställande av regler för reklamationer och eventuell ersättning och inrättande av ett överskådligt system för deltagande av utländska partner.

- Främjande av kontakter och samarbete mellan arbetsmarknadens och samhällets aktörer i syfte att utveckla arbetsmarknadens och samhällets infrastrukturer: I samband med detta bör utbildningen av företagsledare (särskilt från små och medelstora företag) stärkas, så att de kan anpassa sin verksamhet till tekniska innovationer och de samhällsekonomiska förändringar som pågår. Vidare bör man se till att arbetsmarknadens aktörer får en bättre förståelse för grundprinciperna för hur arbetsmarknaden fungerar i en marknadsekonomi.

- Tekniskt-vetenskapligt samarbete: Genomförande av gemensamma åtgärder, som underlättar tekniköverföring, samarbete mellan de berörda industrisektorerna och forskarutbyte. Detta samarbete skulle kunna vara särskilt fruktbart när det gäller bioteknik, läkemedelsindustrin och den allmänna hälsovården i stort.

- Samarbete på utbildningsområdet, särskilt yrkesutbildning, med särskild uppmärksamhet riktad på de nya spirande sektorerna i Cubas ekonomi. Detta omfattar bland annat avtal mellan utbildningscentrum och organ med ansvar för undervisning.

- Främjande av samarbetet mellan utbildningsinstitutioner och andra institutioner för yrkesmässig fortbildning, för att möta de sociala och ekonomiska förändringarna och med särskild tonvikt på de teknologiska aspekterna och följdverkningarna i övrigt av ett nytt sätt att organisera arbetet.

- Samarbete på miljöområdet med särskild tonvikt på skydd av stadsmiljön, skydd av havsmiljön och havets ekosystem, förebyggande av industriföroreningar och bekämpning av turismbetingade föroreningar. Avtalen bör innebära en uttalad vilja att ställa upp ett kriterium för hållbar utveckling ifråga om varje producerande verksamhet som EU ger stöd till.

- Samarbete på energiområdet, särskilt när det gäller en ny rättslig ram för energisektorn, samt förnybara energikällor (sockerrörsrester) och energiförsörjning till landområdena. Man bör också främja tekniköverföring och deltagande av ekonomiska aktörer från bägge parter i gemensamma projekt rörande energiproduktion och infrastrukturer för energidistribution.

- Främjande av partnerskap i samriskprojekt på området för sjötransporter.

- Samarbete om omställning av jordbruksstrukturerna i Cuba, genom att erbjuda tekniskt bistånd, utbildning och materiell hjälp för att diversifiera produktionen och öka produktiviteten i jordbruket, i syfte att stärka livsmedelsförsörjningen.

- Stöd till gemensamma program och åtgärder inom fiskeri och vattenbruk, däribland forskning, ny teknik, nya avsättningsmetoder. Syftet är både att garantera livsmedelsförsörjningen i Cuba och att främja exporten.

- Främjande av turismen genom ökat erfarenhetsutbyte.

- Tullsamarbete, särskilt i form av program för att bekämpa narkotikasmugglingen.

- Deltagande i programmet för förbättring av livsmedelsförsörjningen ("Programa de Seguridad Alimentaria") genom livsmedelsbistånd som finansieras med motvärdesfonder.

9.11. Allt eftersom den politiska utvecklingen gör det möjligt, kommer förbindelserna mellan representanter för intressegrupper inom arbetsliv och samhälle i Europa och de nu frambrytande kubanska socioekonomiska aktörerna helt säkert att intensifieras. ESK kan spela en viktig roll i denna process genom att med sin erfarenhet bidra till att strukturera samhället på Cuba och genom att skapa band som ökar den europeiska närvaron i detta område med goda utvecklingsmöjligheter.

Bryssel den 31 oktober 1996.

Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande

Tom JENKINS

() Europaparlamentets resolution om relationerna mellan Europeiska unionen och Cuba (motivering), januari 1996.

() Enligt en artikel i New York Times (17 maj 1995) ligger denna hållning i linje med en rapport som utarbetats av Pentagon, enligt vilken Cuba skulle ha påbörjat en övergångsprocess och i vilken Fidel Castro skulle tillmäta kapitalet större betydelse. USA:s strategiska intressen - fortfarande enligt Pentagons rapport - kräver att man stöder de ekonomiska och politiska reformerna i stället för att fortsätta sanktionspolitiken.

() Den 12 oktober 1992 godkände Storbritannien en lag som innebär att dotterbolag till företag från USA som är lokaliserade till brittiskt territorium inte omfattas av Torricelli-lagen.

() Denna siffra, som är från före 1995, gäller Europeiska unionen med 12 medlemsstater. Om man räknar in samarbetet med Finland, Sverige och Österrike uppgår den totala omfattningen till 90 %.

() Meddelande från Europeiska kommissionen till rådet och Europaparlamentet om relationerna mellan Europeiska unionen och Cuba, 28 juni 1995, KOM(95) 306.

() Kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet, KOM(95) 597 slutlig, 22.11.1995.