Ett finansiellt instituts fallissemang kan få spridningseffekter till andra institut, särskilt när normala insolvensförfaranden utgör ett sådant hot mot stabiliteten i det finansiella systemet som helhet. I dessa fall kan staten tvingas rädda institut med hjälp av skattebetalarnas pengar, eftersom statens passivitet skulle kunna leda till en systemkris och innebära stora förluster för ekonomin. Statliga ingripanden har nyligen krävts, på skattebetalarnas bekostnad, för att rädda många banker i syfte att dämpa en sådan systemkris. Som ett resultat har EU:s tillsynsregler för banker stärkts betydligt och, sist men inte minst, har en ny ram inrättats – direktivet om återhämtning och resolution av banker (BRRD) – för att ge berörda myndigheter befogenhet att säkerställa en banks fallissemang under ordnade former. Direktivet innebär att bankerna måste förbereda sig mer effektivt för att hantera finansiella problem, det ger de behöriga myndigheterna befogenheter för tidigt ingripande när en bank har hamnat eller sannolikt kommer att hamna på obestånd, det fastställer en gemensam uppsättning avvecklingsverktyg för att förvalta och fördela förluster mellan intressenterna i banken. Direktivet om återhämtning och resolution av banker underlättar därmed myndigheters omstrukturering av banker som är på obestånd eller sannolikt kommer att komma på obestånd, och minimerar samtidigt kostnaderna för skattebetalarna. En central motpart ingriper mellan motparter i finansiella transaktioner för att ta ansvar för och genomföra deras rättigheter och skyldigheter, och agera som köparen till varje säljare och säljaren till varje köpare för ett specificerat antal avtal. Även om de centrala motparterna är mindre utsatta för fallissemang än banker är de inte immuna. Det finns ett internationellt samförstånd om att systemiska finansiella risker i alla finansinstitut, inte enbart banker, bör övervakas noga och åtgärdas . Den senaste krisen har visat att eventuella offentliga interventioner för att hantera risker i finansiella institut bör ske snabbt och med minimal användning av skattebetalarnas pengar. Det är allmänt erkänt att en EU-omfattande ram för återhämtning och resolution av centrala motparter är brådskande. Rådet för finansiell stabilitet (FSB), en internationell sammanslutning av tillsynsmyndigheter som arbetar under överinseende av G20 för att reformera det finansiella regelverket till följd av krisen och hantera nya risker, har också prioriterat detta arbete. Affärsmodellen för centrala motparter innebär en betydande koncentration av finansiella risker, främst från banker i egenskap av deras största användare, men även av andra ekonomiska aktörer. Den är till sin natur gränsöverskridande inom EU och på världsmarknaden. Dessutom kommer vissa centrala motparters systemvikt klart att öka ytterligare på grund av G20:s åtagande att cleara OTC-derivat via centrala motparter, vilket överför risker i dessa instrument från banker och koncentrerar dem i centrala motparter och garanterar en centraliserad riskhantering. Även om det är en osannolik företeelse kan en central motparts fallissemang via sin centrala ställning på marknaderna och i synnerhet dess direkta koppling till banker, orsaka omfattande spridningseffekter inom det finansiella systemet om det inte hanteras på ett ordnat sätt. Därför krävs en rättslig ram som ger behöriga myndigheter befogenhet att ta itu med denna risk för den finansiella stabiliteten genom snabb restrukturering och likvidation av en motpart på ett ordnat sätt vid hotande systemfallissemang. Lagstiftningsåtgärderna bör dessutom ge incitament till god riskhantering av centrala motparter och skydda de storbanker som utnyttjar centrala motparters clearingtjänster och skattebetalarna från stora förluster i händelse av resolution.