RAPPORT - Resultattavla för statligt stöd - Uppdatering våren 2004 -

(framlagt av kommissionen)

Innehållsförteckning

Sammanfattning

Inledning

1. Del 1: Översikt över statligt stöd i Europeiska unionen

1.1. Statligt stöd i absoluta och relativa tal

1.2. Stödets fördelning per sektor

1.3. Statligt stöd till tillverkningssektorn

1.4. Statligt stöd till transportsektorn

1.5. Statligt stöd till kol- och stålsektorn

2. Del 2: Omfördelning av stödet till övergripande mål

2.1. Statligt stöd för övergripande mål

2.2. Trend när det gäller statligt stöd för övergripande mål

2.3. Statligt stöd till forskning och utveckling (FoU)

2.4. Särskild inriktning på statligt stöd till sysselsättning och utbildning

2.5. Statligt stöd till regional utveckling och sammanhållning

2.6. Instrument för statligt stöd

3. Del tre: Förfaranden för kontroll av statligt stöd, återkrav och modernisering

av statligt stöd

3.1. Registrerade stödärenden

3.2. Kommissionens beslut

3.3. Återkrav av stöd

3.4. Modernisering av kontrollen av statligt stöd

3.5. Utvidgningen

4. Resultattavlan och registret för statligt stöd på Internet

5. Metodanmärkningar

Diagram och tabeller

Tabell 1: Statligt stöd i medlemsstaterna år 2002

Diagram 1: Statligt stöd i procentandel av BNP, 2002

Tabell 2: Statligt stöd per capita, 1998-2002

Tabell 3: Trenden för nivån på det statliga stödet, EU-15, 1992-2002

Diagram 2: Statligt stöd i procent av BNP, 1998-2002

Tabell 4: Stödets fördelning per sektor, 2002

Tabell 5: Statligt stöd per sektor inom gemenskapen 1998-2002

Tabell 6: Statligt stöd till tillverkningsindustrin, 2002

Diagram 3: Statligt stöd till tillverkningssektorn, 1998- 2002

Tabell 7: Statligt stöd till transportsektorn (utom stöd till järnvägssektorn), 1998-2002

Tabell 8: Subventioner(1) till järnvägssektorn, 1998-2002

Tabell 9: Statligt stöd till kolindustrin, 1998-2002

Tabell 10: Statligt stöd till övergripande mål och särskilda sektorer, 2002

Diagram 4: Andelen statligt stöd till övergripande mål, 1998-2002

Tabell 11: Statligt stöd till FoU

Tabell 12: Statligt stöd som öronmärkts för stödområden enligt punkt a, 2002

Diagram 5: De olika stödinstrumentens andel av det totala EU-stödet till tillverknings- och tjänstesektorn, 2000-2002

Tabell 13: Statligt stöd till tillverknings- och tjänstesektorn efter typ av stödinstrument,

2000-2002

Diagram 6: Andelen negativa beslut per medlemsstat, 2001-2003

Tabell 14: Ålägganden om återkrav som ännu inte fullgjorts i februari 2004

Sammanfattning

Kommissionen fortsätter att garantera en strikt kontroll av det statliga stödet inom unionen, vilket man på flera av Europeiska rådets möten har konstaterat är nödvändigt. År 2001 åtog sig medlemsstaterna att fortsätta sträva efter att minska den totala stödnivån uttryckt i procent av bruttonationalprodukten (BNP) fram till år 2003 och omfördela stödet till övergripande mål av gemensamt intresse, bland annat mål som avser sammanhållningen. Mot bakgrund av de senaste siffrorna verkar det som om medlemsstaterna har hörsammat uppmaningen om "mindre och bättre statligt stöd" som regeringscheferna anser vara "en viktig förutsättning för en effektiv konkurrens". I denna uppdatering av resultattavlan ges en översikt över framstegen mot dessa mål, samtidigt som det finns en särskild inriktning på stöd till sysselsättning och utbildning.

De viktigaste resultaten

De totala stödnivåerna har fortsatt att minska i EU, dock inte lika markant som i slutet av 1990-talet

Uppskattningsvis beviljades statligt stöd på totalt [1] 49 miljarder euro av de femton medlemsstaterna år 2002. I absoluta tal beviljade Tyskland mest stöd (13 miljarder euro), följt av Frankrike (10 miljarder euro) och Italien (6 miljarder euro). Omkring 28 miljarder euro var öronmärkta för tillverknings- och tjänstesektorerna, 14 miljarder euro för jordbruk och fiske, över 5 miljarder euro för kolsektorn och 1 miljard för transportsektorn (förutom järnvägstransporter).

[1] Det totala beloppet omfattar inte stöd till järnvägssektorn.

Jämfört med de relativt höga stödnivåerna i början och mitten av 1990-talet har det totala stödbeloppet fallit drastiskt, från 67 miljarder euro år 1997 till 52 miljarder euro år 1999. Detta beror främst på minskningar av stödet till stödområdena i Tyskland och Italien. Mellan 1999 och 2002 har det totala stödbeloppet fortsatt att minska, dock inte lika markant som under de föregående åren. Minskningen har i genomsnitt uppgått till runt 1 miljard euro per år.

Skillnaderna mellan medlemsstaterna kvarstår när det gäller stödnivåerna ...

Relativt sett uppgick det totala statliga stödet1 till 0,56 % av EU:s totala BNP år 2002, eller 0,39 % om man inte beaktar stödet till jordbruks-, fiske- och transportsektorn. I detta genomsnitt döljer sig betydande skillnader mellan medlemsstaterna: stödets andel av BNP varierade från mindre än 0,20 % i Nederländerna, Finland, Sverige och Förenade kungariket till omkring 0,55 % i Tyskland, Spanien och Portugal, och 0,72 % i Danmark.

... men håller på att utjämnas i takt med att det statliga stödet i procent av BNP minskar i de flesta medlemsstaterna.

Det totala stödet utom stöd till jordbruk, fiske och transporter föll från i genomsnitt 0,49 % av BNP under 1998-2000 till 0,41 % under 2000-2002. I fjorton medlemsstater är trenden nedåtgående. Stödet minskade mest i Portugal och Irland (omkring 20-25 procentenheter) mellan de två undersökta perioderna. För Irlands del var det främst en följd av en nedsättning av den irländska bolagsskatten i kombination med en markant ökning av BNP. I Portugal berodde det till stor del på en betydande minskning av en regionalstödsordning för skattelättnader på Madeira som främst gäller finansiella tjänster. Däremot ökade stödet i förhållande till BNP i Danmark. Denna ökning kan dock förklaras med en betydande ökning av stödet till två övergripande mål, nämligen skapande av sysselsättning och miljöskydd.

I hela unionen omfördelas stödet mot övergripande mål ...

Inom hela EU beviljades år 2002 omkring 73 % av det totala stödet (utom stöd till jordbruk, fiske och transporter) till övergripande mål, bland annat forskning och utveckling, små och medelstora företag, miljö och regional ekonomisk utveckling. De återstående 27 % utgjordes av stöd riktat till vissa sektorer (främst sektorerna för tillverkning, kol och finansiella tjänster) däribland stöd för undsättning och omstrukturering.

I flera medlemsstater gick i princip allt stöd som beviljades år 2002 till övergripande mål

Andelen stöd till övergripande mål ökade med 7 procentenheter från perioden 1998-2000 till perioden 2000-2002. Detta berodde till stor del på betydande ökningar av stödet till miljön (+7 procentenheter) och forskning och utveckling (+4 procentenheter). Denna positiva trend observerades i varierande grad i de flesta medlemsstater. I flera medlemsstater - Belgien, Danmark, Grekland, Italien, Nederländerna, Österrike och Finland - var i princip allt stöd som beviljades 2002 öronmärkt för övergripande mål.

En positiv inställning till statligt stöd för att skapa sysselsättning och främja utbildning

Kommissionen anser att gemenskapsåtgärder eller statliga ingripanden är berättigade för att hantera marknadsmisslyckanden. Att mindre produktiva arbetstagare (antingen det rör sig om uppfattade eller verkliga förhållanden) utesluts till gängse löner eller att möjligheterna till kompetensutveckling är bristfälliga är exempel på allmänt erkända marknadsmisslyckanden. På det hela taget måste ansträngningar för att stödja utbildning och sysselsättning uppmuntras för att Lissabonstrategin skall kunna uppfyllas. Detta återspeglas i kommissionens positiva inställning till statligt stöd för dessa ändamål. Eftersom en sådan politik inte får leda till att konkurrensen snedvrids har beviljandet av stöd för skapandet av arbetstillfällen, för rekrytering av mindre gynnade kategorier av arbetstagare och arbetstagare med funktionshinder samt för olika utbildningsåtgärder underlättats genom den översyn som nyligen gjordes av reglerna för statligt stöd. Dessutom har det fattats ytterst få negativa beslut i ärenden rörande denna typ av statligt stöd.

Det statliga stödet utgör en relativt liten andel av allt finansiellt stöd till företag för sysselsättning och utbildning

De flesta offentliga stödåtgärder till privata företag för sysselsättning och utbildning utgörs inte av statligt stöd eftersom de inte uppfyller de fyra kriterierna som anges i artikel 87.1 i EG-fördraget. Om sådana åtgärder genomförs i form av statligt stöd kommer kontrollen av statligt stöd att fortsätta att utgöra en garanti för att de snedvridande effekterna på konkurrensen av varje enskilt stödförslag minimeras.

Det totala stödbeloppet till de minst utvecklade regionerna minskar, dock mindre markant än tidigare eftersom en svag ökning har observerats i ett par medlemsstater

I unionen som helhet 2002 öronmärktes uppskattningsvis 8 miljarder euro enbart för de minst utvecklade regionerna, de så kallade stödområdena enligt punkt a. Detta motsvarade något mindre än en fjärdedel av det totala stödet (utom stöd till sektorerna jordbruk, fiske och transporter). Stödet till områdena enligt punkt a, som nästan sammanfaller med mål 1-områdena enligt EU:s strukturfonder har minskat drastiskt från en toppnotering på 28 miljarder euro 1993 till 9 miljarder euro 2000, främst på grund av minskat stöd i Tyskland och Italien. Samtidigt som stödet till de minst utvecklade regionerna fortsätter att minska i Tyskland har det skett en svag ökning i Spanien, Frankrike och Italien under perioden 2000-2002.

De flesta medlemsstaterna beviljar stöd till tillverknings- och tjänstesektorn i form av bidrag

Vad gäller de instrument som används för att bevilja stöd till tillverknings- och tjänstesektorn är bidrag den överlägset mest använda formen, och den utgör 60 % av det totala stödet i EU. Utöver det stöd som beviljas via budgeten utbetalas annat stöd via skatte- eller socialförsäkringssystemet. I hela EU utgör skattebefrielserna 24 % av den totala stödnivån. Medan Belgien, Danmark, Spanien, Luxemburg, Österrike och Sverige beviljar mer än 80 % av sitt stöd i form av bidrag, använder sig andra medlemsstater i större utsträckning av skattebefrielser, särskilt Tyskland (38 %), Irland (67 %) och Portugal (74 %).

Kommissionen godkänner statligt stöd i 95 % av de ärenden den undersöker

Under 2003 registrerade kommissionen cirka 1 000 ärenden. Med undantag av 200 meddelanden i enlighet med gruppundantagsförordningarna gällde omkring 49 % tillverknings- och tjänstesektorn, 39 % jordbruk, 6 % fiske och 6 % transporter och energi. Enligt EG-fördraget skall medlemsstaterna anmäla alla stöd till kommissionen. I cirka 15 % av de undersökta stödärendena var det dock inte medlemsstaten utan kommissionen som tog initiativ till att inleda granskningsförfarandet efter att ha fått kännedom om stödet, till exempel till följd av ett klagomål. Under perioden 2001-2003 var 5 % av kommissionens samtliga slutliga beslut negativa.

Kommissionen fortsätter sin reform av reglerna för statligt stöd i syfte att förenkla, modernisera och reformera kontrollen av statligt stöd

Kommissionen fortsätter med att se över sina regler och rambestämmelser för statligt stöd för att förenkla och klargöra dem samt för att se till att eventuella motstridigheter i de olika texterna undanröjs. För närvarande prioriteras översynen av reglerna om stöd för undsättning och omstrukturering av företag i svårigheter, utkastet till nya rambestämmelser för bedömning av mindre stödbelopp samt åtgärder för att klarlägga området med tjänster av allmänt ekonomiskt intresse och för att införa en regel om stöd av mindre betydelse för jordbruks- och fiskerisektorerna. Samtidigt med den översyn av reglerna om strukturfonderna som har inletts av kommissionen, genomförs även en detaljerad översyn av riktlinjerna för regionalstöd och vissa övergripande rambestämmelser, vilket bör förbättra samstämmigheten mellan de olika politikområdena. Arbetet med att ta fram ett åtgärdspaket för att påskynda, förenkla och modernisera förfarandena, särskilt i syfte att minska de resurser som förbrukas på rutinärenden och att koncentrera sig på viktigare ärenden, bör vara i stort sett avslutat inom kort.

Inledning

Kontrollen av statligt stöd är koncentrerad till effekterna på konkurrensen av stöd som medlemsstaterna beviljar företag. Statligt stöd kan motverka fri konkurrens och förhindra den effektivaste fördelningen av resurser och utgöra ett hot mot den inre marknadens smidiga funktion. I många fall minskar de statliga stöden den ekonomiska välfärden och försvagar incitamenten för företagen att öka effektiviteten. Stöd kan också göra det möjligt för de mindre effektiva företagen att överleva på bekostnad av de mer effektiva och därvid fördröja strukturförändringar och hindra produktivitetstillväxt och konkurrenskraft. Det unika kontrollsystemet som finns inom hela den Europeiska unionen syftar till att minska all denna ineffektivitet. Kommissionens roll är enligt EG-fördraget att granska medlemsstaternas föreslagna och befintliga stödåtgärder för att se till att dessa är förenliga med EU-lagstiftningen om statligt stöd och inte snedvrider konkurrensen inom gemenskapen.

Under årens lopp har kontrollen av det statliga stödet bidragit till att dämpa många av de värsta effekterna och biverkningarna av statligt stöd. EG-fördraget i sig utgör ingen utgångspunkt för att komma till rätta med den växande snedvridande effekten av de höga stödnivåerna inom vissa sektorer. Vid Europeiska rådets möte i Lissabon och senare i Stockholm gavs den nödvändiga politiska impulsen för att gå till botten med problemet. Det konstaterades att man, för att Europa skall kunna bli mer konkurrenskraftigt, öka sin produktivitet och uppvisa en hållbar ekonomisk tillväxt med fler och bättre arbeten och större social sammanhållning, måste förbättra unionens konkurrensställning. Detta bör inte enbart ske genom att garantera ett dynamiskt och kunskapsbaserat europeiskt samhälle utan även genom att minska stödnivåerna.

De flesta medlemsstater minskar i linje med detta politiska mål stödnivåerna uttryckt i procent av BNP genom att omfördela stödet mot övergripande mål av gemensamt intresse, såsom stärkandet av den ekonomiska och sociala sammanhållningen, miljöskydd, främjande av forskning och utveckling samt små och medelstora företag. Likväl fortsätter vissa medlemsstater att bevilja stöd som snedvrider konkurrensen särskilt, såsom stöd till undsättning och omstrukturering.

Huvudsyftet med denna uppdatering av resultattavlan är att ge en översikt över situationen i fråga om statligt stöd i unionen och att undersöka de underliggande trenderna utifrån de senaste uppgifter som finns tillgängliga för 2002. Resultattavlan består av tre delar. I den första delen undersöks hur mycket medlemsstaterna minskar det statliga stödet i förhållande till BNP. I den andra delen redovisas hur väl medlemsstaterna lyckats relativt sett när det gäller att omfördela stödet från specifika sektorer och i stället inrikta det mer på övergripande mål, och den innehåller en särskild redovisning av offentliga stödåtgärder för sysselsättning och utbildning. Slutligen går man i del tre igenom förfarandet för kontroll av statligt stöd, återkravsförfarandet och det pågående arbetet med att modernisera kontrollen av statligt stöd.

Utöver denna pappersversion lanserades 2002 en permanent nätversion av resultattavlan (http://europa.eu.int/comm/competition/ state_aid/scoreboard/) med nyckelindikatorer, statistisk information och ett forum för medlemsstaterna.

Vad är statligt stöd?

Resultattavlan innehåller det statliga stöd enligt definitionen i artikel 87.1 i EG-fördraget [2] som beviljas av de 15 medlemsstaterna och som har undersökts av kommissionen. Allmänna åtgärder och offentligt stöd som inte har någon inverkan på handeln och som inte snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen tas inte upp på resultattavlan eftersom de inte är omfattas av kommissionens behörighet att genomföra undersökningar.

[2] Åtgärden utgör ett statligt stöd om det beviljas av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel, snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen, gynnar vissa företag eller viss produktion och påverkar handeln mellan medlemsstaterna.

Statligt stöd är en form av statligt ingripande för att främja en viss ekonomisk verksamhet. Det innebär att vissa ekonomiska sektorer eller verksamheter behandlas förmånligare än andra, vilket således snedvrider konkurrensen eftersom det innebär en diskriminering mellan företag som beviljas stöd och företag som inte beviljas stöd.

För att avgöra om en åtgärd utgör statligt stöd måste man göra åtskillnad mellan en situation där stödet går till vissa företag eller viss produktion enligt artikel 87.1 i EG-fördraget och en situation där åtgärderna i fråga är lika tillämpliga i hela medlemsstaten och är avsedda att gynna hela ekonomin. I det sistnämnda fallet föreligger inget statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1.

Med hjälp av denna selektivitet särskiljs således stödåtgärder från allmänna åtgärder till stöd för ekonomin. De flesta skattemässiga åtgärder som gäller en hel medlemsstat skulle ses som allmänna åtgärder, eftersom de är tillämpliga över hela linjen på alla företag inom alla verksamhetssektorer i en medlemsstat. Distinktionen är dock inte alltid entydig. Exempelvis kan en åtgärd som är öppen för alla sektorer vara selektiv om det finns en viss diskretionär prövningsrätt hos de beviljande myndigheterna. Å andra sidan behöver det inte betyda att en åtgärd är selektiv för att vissa företag kan dra mer nytta än andra av den. Tolkningen av selektivitetsbegreppet har utvecklats under årens lopp efter olika domar och kommissionsbeslut. Mer om de viktigaste ärendena finns på kommissionens webbplats http://europa.eu.int/comm/competition/ state_aid/legislation/ respektive i de senaste årliga konkurrensrapporterna på http://europa.eu.int/comm/competition/ annual_reports/.

Distinktionen mellan stödåtgärder och allmänna åtgärder till stöd för ekonomin bör beaktas när vissa sifferuppgifter i resultattavlan tolkas. Det framgår av en del av de detaljerade statistiska tabellerna i nätversionen av resultattavlan att stödbeloppen i vissa medlemsstater för vissa övergripande mål såsom sysselsättning eller utbildning har minskat eller legat på en stabil nivå. Detta betyder dock inte att de offentliga utgifterna för dessa verksamheter har minskat. I stället har medlemsstaterna ökat utgifterna för allmänna åtgärder till stöd för ekonomin.

Ett annat viktigt område gäller stöd som utgör ersättning för tillhandahållandet av tjänster av allmänt ekonomiskt intresse. I sin dom i Altmark-ärendet [3], fastslog domstolen att ersättning till företag som tillhandahåller tjänster av allmänt ekonomiskt intresse inte utgör statligt stöd, under förutsättning att vissa villkor är uppfyllda. Därför kommer stöd som ersätter tjänster av allmänt ekonomiskt intresse att betraktas antingen som "stöd utan stödinslag" eller som förenligt stöd. Åtskillnaden baserar sig på rättsliga kriterier och har begränsat ekonomiskt underlag vilket innebär att liknande åtgärder numera klassificeras som stöd eller stöd utan stödinslag beroende till exempel på om ett anbudsförfarande har använts. Allt stöd som utgör ersättning för tjänster av allmänt ekonomiskt intresse har uteslutits från resultattavlan. I de fall då en del av stödet har befunnits utgöra en överkompensation för tjänsterna av allmänt ekonomiskt intresse ingår ett skäligt belopp, som exempelvis i Deutsche Post-ärendet [4].

[3] C-280/00 rörande beviljandet av tillstånd till linjetrafik med buss i Landkreis Stendal (Tyskland) och offentligt stöd för att bedriva denna trafik.

[4] Ärende C 61/1999 i vilket kommissionen fattade ett negativt beslut den 19 juni 2002.

Ovanstående text påverkar inte tillämpningen av domstolens definition av statligt stöd.

1. Del 1: Översikt över statligt stöd i Europeiska unionen

I detta kapitel ges en översikt över det statliga stöd som beviljats i Europeiska unionen under 2002 och en sammanfattning av de underliggande trenderna.

1.1. Statligt stöd i absoluta och relativa tal

Det totala statliga stöd [5] som beviljades av de femton medlemsstaterna uppskattades till 49 miljarder euro år 2002. I absoluta tal beviljade Tyskland mest stöd (13 miljarder euro) 2002, följt av Frankrike (10 miljarder euro) och Italien (6 miljarder euro).

[5] Det totala statliga stödet omfattar tillverknings-, tjänste-, kol-, jordbruks- och fiskerisektorn samt delar av transportsektorn. I motsats till de tidigare versionerna av resultattavlan ingår inte järnvägssektorn i det totala stödet (se avsnitt 1.4).

Tabell 1: Statligt stöd i medlemsstaterna år 2002

>Hänvisning till>

Statligt stöd enligt definitionen i artikel 87.1 i EG-fördraget som beviljats av de 15 medlemsstaterna för alla sektorer utom stöd till järnvägssektorn och som har undersökts av kommissionen. I motsats till de tidigare versionerna av resultattavlan ingår inte järnvägssektorn i det totala stödet (se avsnitt 1.4) Alla uppgifter anges i fasta priser för år 2000.

Källa: GD Konkurrens

Skillnader mellan medlemsstaterna i fråga om det statliga stödets procentandel av BNP

Relativt sett uppgick det statliga stödet till 0,56 % av EU:s BNP 2002. I detta genomsnitt döljer sig betydande skillnader mellan medlemsstaterna: Det totala stödets andel av BNP varierar från 0,25 % i Förenade kungariket till 1,28 % i Finland. Den stora andelen i Finland kan förklaras med det relativt omfattande jordbruksstödet, som utgör cirka 85 % av det totala stödet i den medlemsstaten (tabell 1). På grund av särdragen i stödet till jordbruk och fiske bör man även titta på det totala stödet minus dessa sektorer. När denna nya indikator beaktas hamnar medlemsstaterna i en något annorlunda rangordning (diagram 1). Till exempel utgör sådant stöd endast 0,17 % av BNP i Finland, en av de lägsta andelarna i unionen och långt under EU-genomsnittet på 0,39 %. Tyskland, Spanien och Portugal (omkring 0,55 % vardera) och Danmark (0,72 %) ligger långt över genomsnittet.

Diagram 1: Statligt stöd i procentandel av BNP, 2002

>Hänvisning till>

Källa: GD Konkurrens

Statligt stöd kan också uttryckas per capita med köpkraftsstandard (KKS) som måttstock, där man beaktar skillnaderna i prisnivå mellan olika länder. Under perioden 2000-2002 var den årliga genomsnittliga stödnivån (utom stöd till jordbruk, fiske och transporter) i unionen 94 KKS per capita jämfört med 107 KKS under perioden 1998-2000 (tabell 2).

Tabell 2: Statligt stöd per capita, 1998-2002

>Hänvisning till>

Källa: GD Konkurrens

Nedåtgående trend för stödnivåerna i de flesta medlemsstater

Jämfört med de relativt höga stödnivåerna i början och mitten av 1990-talet har det totala stödbeloppet [6] fallit drastiskt, från 67 miljarder euro år 1997 till 52 miljarder euro år 1999 (tabell 3). De tre medlemsstaterna som bidrog mest till denna markanta minskning var Tyskland, Italien och Frankrike. I Tyskland kan detta tillskrivas avvecklingen av det enorma omstruktureringsprogrammet [7] som har pågått i de nya tyska delstaterna. Även i Italien har stödet till de minst utvecklade regionerna minskat markant. I Frankrike däremot var stödnivåerna särskilt höga i mitten och slutet av 1990-talet på grund av det stora stöd som beviljades banksektorn för undsättning och omstrukturering. Mellan 1999 och 2002 har det totala stödbeloppet fortsatt att minska, dock inte lika markant som under de föregående åren. Minskningen har i genomsnitt uppgått till runt 1 miljard euro per år.

[6] Totalbeloppet omfattar inte stödet till järnvägssektorn.

[7] Stöd via Treuhandanstalt eller Bundesanstalt für vereinigungsbedingte Sonderaufgaben.

Tabell 3: Trenden för nivån på det statliga stödet, EU-15, 1992-2002

>Hänvisning till>

Källa: GD Konkurrens

År 2001 utfäste sig medlemsstaterna att fram till år 2003 minska nivån på det statliga stödet i förhållande till BNP. Även om uppgifter för 2003 fortfarande inte finns tillgängliga kan den underliggande trenden för denna indikator observeras genom att göra en jämförelse mellan perioderna 1998-2000 och 2000-2002. För unionen som helhet uppgick det totala stödet utom stöd till jordbruk, fiske och transporter till 0,41 % av BNP i genomsnitt under perioden 2000-2002 jämfört med 0,49 % under 1998-2000. I fjorton medlemsstater är trenden nedåtgående. Stödet minskade mest i Portugal och Irland (omkring 20-25 procentenheter) mellan de två undersökta perioderna. För Irlands del var det främst en följd av en nedsättning av den irländska bolagsskatten [8] i kombination med en ökning av BNP. I Portugal berodde det till stor del på en betydande minskning av en regionalstödsordning för skattelättnader på Madeira som främst gäller finansiella tjänster. Däremot ökade stödet i förhållande till BNP i Danmark. Denna ökning kan dock förklaras med en betydande ökning av stödet till två övergripande mål, nämligen skapande av sysselsättning och miljöskydd.

[8] Den irländska bolagsskattesatsen har minskats successivt under de senaste åren och ligger på 12,5 % från och med 2003. Detta har minskat det relativa värdet på den förmånliga skattesatsen på 10 % för tillverkningssektorn, vilket bidrar till att stödbeloppen till denna sektor minskar.

Vid jämförelser mellan medlemsstater är det viktigt att komma ihåg vilken effekt trenden för BNP har på denna indikator. Medlemsstater som har upplevt en relativt hög ekonomisk tillväxt under den granskade perioden skulle teoretiskt sett kunna höja stödnivån och ändå visa siffror på en nedåtgående trend.

Diagram 2: Statligt stöd i procent av BNP, 1998-2002

>Hänvisning till>

Statligt stöd utom stöd till jordbruk, fiske och transporter

Källa: GD Konkurrens

1.2. Stödets fördelning per sektor

Stödets fördelning per sektor varierar betydligt mellan medlemsstaterna och med tiden

Uppgifterna som för närvarande finns tillgängliga ger inte rätt bild av de slutliga stödmottagarna. De ger dock en viss antydan om vilka sektorer som gynnas i de olika medlemsstaterna. Under år 2002 var omkring 57 % av det statliga stödet i unionen öronmärkt för tillverknings- och tjänstesektorn. Ytterligare 28 % gick till jordbruk och fiske, 11 % gick till kolsektorn och återstoden delades mellan transportsektorn (utom stöd till järnvägstransporter) och icke-tillverkande industri som inte faller in under andra rubriker.

Skillnaderna mellan medlemsstaterna är stora när det gäller vilka sektorer stödet riktas till (tabell 4). Stödet till jordbruks- och fiskerisektorn utgjorde 20 % eller mindre av det totala stödet i Danmark, Tyskland, Spanien och Italien, medan andelen i Österrike uppgick till 66 % och i Finland uppgick till hela 84 %. Stödet till kolindustrin uppgick till omkring en fjärdedel av det totala stödet i Tyskland och Spanien.

Tabell 4: Stödets fördelning per sektor, 2002

>Hänvisning till>

På grund av att siffrorna avrundats blir slutsumman inte exakt 100 för alla länder.

Källa: GD Konkurrens

Mellan 1998-2000 och 2000-2002 minskade stödnivån i de flesta huvudsektorer: tillverkning minskade med 2,5 miljarder euro, tjänster med 1,7 miljarder euro och kol med 1 miljard euro. För jordbruk och fiske förblev det totala stödbeloppet relativt stabilt (tabell 5).

Tabell 5: Statligt stöd per sektor inom gemenskapen 1998-2002

>Hänvisning till>

Källa: GD Konkurrens

1.3. Statligt stöd till tillverkningssektorn

Följande avsnitt är i huvudsak inriktat på stödet till tillverkningssektorn [9]. För vissa medlemsstater är mycket av det stöd som är öronmärkt för denna sektor av övergripande karaktär. Andra medlemsstater skulle kunna undersöka tillverkningssektorn för att se om det skulle gå att minska de totala stödnivåerna. I EU som helhet uppgick stödet till tillverkningssektorn år 2002 till cirka 25 miljarder euro eller, annorlunda uttryckt, till 1,5 % av mervärdet inom denna sektor (tabell 6).

[9] I resultattavlan omfattar tillverkningssektorn stöd till stålindustrin, varvsindustrin och andra tillverkningssektorer, stöd till allmän ekonomisk utveckling och stöd till de flesta övergripande mål, bland annat forskning och utveckling, små och medelstora företag, miljö, energisparande, sysselsättning och utbildning för vilka den specifika sektorn inte är känd. Detta kan leda till att uppgifterna om stödet till tillverkningssektorn kan vara överskattade.

Tabell 6: Statligt stöd till tillverkningsindustrin, 2002

>Hänvisning till>

Anmärkning: Siffrorna för tillverkningssektorn inklusive stöd till övergripande mål omfattar stöd till allmän regional utveckling, där undersektorn är okänd. För vissa medlemsstater, särskilt Grekland där nästan hela stödet beviljas via stödordningar för regional utveckling och Danmark där nästan hela stödet beviljas via övergripande mål, är det sannolikt att siffrorna är en överskattning av stödbeloppet som faktiskt går till tillverkningssektorn.

Källa: GD Konkurrens

Det statliga stödet till tillverkningssektorn i förhållande till mervärdet fortsätter att minska: från 1,8 % under perioden 1998-2000 till 1,5 % under perioden 2000-2002 (diagram 3). Den mest markanta minskningen skedde i Irland, främst till följd av en nedsättning av den irländska bolagsskatten. Ökningen i Danmark kan tillskrivas en markant ökning av stödet till övergripande mål.

Diagram 3: Statligt stöd till tillverkningssektorn, 1998- 2002

>Hänvisning till>

Källa: GD Konkurrens

1.4. Statligt stöd till transportsektorn

Kommissionens kontroll av statligt stöd inom transportsektorn är mer komplicerad än inom vissa andra sektorer. Komplexiteten beror på att man inte bara måste ta hänsyn till de allmänna bestämmelserna om statligt stöd utan även till särskilda regler i EG-fördraget och sekundärlagstiftning som särskilt gäller transporter, särskilt artikel 73 i EG-fördraget med tillämpning genom förordning 1191/69 [10] och förordning 1107/70 [11]. I artikel 154 i EG-fördraget föreskrivs gemenskapsstöd, när det gäller öppna och konkurrensutsatta marknader, till transeuropeiska nät för att stärka den inre marknaden och den ekonomiska och sociala sammanhållningen.

[10] Rådets förordning (EEG) nr 1191/69 av den 26 juni 1969 om medlemsstaternas åtgärder i fråga om allmän trafikplikt på järnväg, väg och inre vattenvägar.

[11] Rådets förordning (EEG) nr 1107/70 av den 4 juni 1970 om stöd till transporter på järnväg, väg och inre vattenvägar.

Transportsektorn, särskilt järnvägssektorn, fortsätter att dra fördelar av ett betydande offentligt ekonomiskt stöd. Relativt stora subventioner betalas ut som ersättning för tillhandahållandet av tjänster av allmänt ekonomiskt intresse och behöver därför inte förhandsanmälas hos kommissionen [12]. Detta kan också gälla en betydande del av de offentliga investeringarna i transportinfrastrukturer som är öppna för alla användare på icke-diskriminerande grunder och som inte gagnar ett särskilt företag som bedriver en ekonomisk verksamhet.

[12] I artikel 17.2 i förordning 1191/91 undantas ersättningar som utbetalas enligt de bestämmelser som anges i förordning från anmälningsförfarandet.

På tidigare resultattavlor har man rapporterat om mycket högre nivåer på det statliga stödet till transportsektorn eftersom betydande ersättningar för tjänster av allmänt ekonomiskt intresse ingick i uppgifterna. Mot bakgrund av domstolens senaste beslut och efterföljande beslut tagna på kommissionsnivå har allt stöd som har betalats ut som ersättning för tjänster av allmänt ekonomiskt intresse tagits bort från resultattavlan (se även faktarutan - Vad är statligt stöd?). På grund av sina särdrag och bristen på jämförbara uppgifter presenteras numera stödet till järnvägssektorn separat i tabell 8.

Vägtransport och kombitransport

Huvudmålet i EU:s kombitransportpolitik är en trafikomställning från vägtransport till andra transportmedel. Kommissionen ställer sig därför positiv till stödordningar som syftar till att gynna detta transportsätt genom förvärv av utrustning som är utformad för kombitransport och uppbyggnaden av särskilda infrastrukturer. Inom sektorer med överkapacitet, såsom vägtransporter, kan i princip inget stöd beviljas för inköp av transportfordon. Likväl är det möjligt att bevilja stöd i samband med inköp av nya fordon om en sådan stimulansåtgärd syftar till att skydda miljön eller öka säkerheten och faktiskt utgör en ersättning för merkostnader för att hålla en högre teknisk standard än den som föreskrivs i den nationella lagstiftningen eller EU-lagstiftningen. Omkring 90 miljarder euro beviljades i stöd per år för vägtransporter och kombitransporter under perioden 2000-2002 (tabell 7).

Sjötransporter

Under år 2002 godkände kommissionen flera system för tonnageskatt som gjorde det möjligt för företag att betala bolagsskatt i proportion till kapaciteten hos deras flotta snarare än på grundval av vinsterna. Dessa system kompletterar en rad tonnageskatter som kommissionen tidigare har godkänt för Nederländerna, Tyskland och Förenade kungariket. Sådana åtgärder har redan visat sig vara framgångsrika för att vända den nedåtgående trenden för sjöfarten inom EU. Totalt beviljades omkring 715 miljoner euro i statligt stöd till sjöfartssektorn varje år under perioden 2000-2002.

Lufttransporter

Före avregleringen av flygbranschen beviljades under mitten av 1990-talet betydande stödbelopp (över 2,5 miljarder euro år 1994 och 1995) till de nationella flygbolagen för omstrukturering. Sedan 1997 har stödnivåerna till industrin minskat drastiskt även om ett visst stöd fortfarande godkänns. Under år 2002 godkände kommissionen stödordningar som inrättats av flera medlemsstater (Frankrike, Tyskland, Österrike och Förenade kungariket) för att kompensera flygbolagen för förlusterna som berodde på att vissa delar av luftrummet stängdes mellan den 11 och 14 september 2001. Omkring 110 miljoner euro godkändes som stöd år 2002. Kommissionen godkände även utbetalningen av det tredje delbeloppet på 129 miljoner euro, som utgjorde en del av det omstruktureringsstöd till det nationella italienska flygbolaget, Alitalia, som godkändes år 2001. Ytterligare offentlig finansiering av detta flygbolag, med omkring 1,4 miljarder, ansågs inte utgöra stöd.

I kölvattnet efter terroristattackerna den 11 september 2001, som föranledde försäkringsbranschen att se över sin riskexponering och med kort varsel upphäva praktiskt taget allt skydd mot krig och terrorism, fick medlemsstaterna tillåtelse att erbjuda en ytterligare försäkringsgaranti eller att själva överta risken. Det är inte möjligt att kvantifiera stödinslaget för sådana garantier, som godkändes för alla medlemsstaterna.

Under perioden 2000-2002 beviljades i genomsnitt 155 miljoner euro per år till luftfartssektorn (tabell 7). Ökningen jämfört med föregående period beror främst på den effekt som attackerna den 11 september 2001 hade för flygbranschen och på de offentliga stödåtgärder som måste vidtas till följd av dessa händelser.

Tabell 7: Statligt stöd till transportsektorn (utom stöd till järnvägssektorn), 1998-2002

>Hänvisning till>

Källa: GD Energi och transport

Järnvägssektorn

Kommissionen har under några år drivit en politik för att förskjuta balansen mellan de olika transportmedlen och främja transportmedel som är mindre skadliga för miljön för att uppnå ett hållbart transportsystem. I 2001 års vitbok om en gemensam transportpolitik [13], påminde kommissionen om att järnvägstransporter var en strategisk sektor som kommer att vara viktig om satsningen på att förskjuta balansen skall lyckas. Kommissionen fortsätter därför att ha en positiv inställning till stöd till järnvägssektorn, både när det gäller järnvägstrafiken, och särskilt när det gäller investeringar för järnvägsinfrastrukturen som på grund av stora investeringskostnader inte är genomförbar utan offentlig medfinansiering. Under 2002 tog till exempel kommissionen några viktiga beslut när det gäller förvaltningen av infrastrukturen för det nationella stambanenätet i Förenade kungariket. Först godkände kommissionen ett ekonomiskt krispaket för att garantera ett fortsatt tillhandahållande av järnvägsinfrastrukturtjänster, som var nödvändigt för att undvika en förestående kollaps av järnvägssektorn i Förenade kungariket. Därefter godkände kommissionen ett finansieringspaket för att göra det möjligt för det nybilade företaget, Network Rail, att ta över ansvaret för att driva och förvalta järnvägsnätet i Förenade kungariket utan vinstsyfte. Det totala beloppet på omkring 36 miljarder euro ansågs inte utgöra statligt stöd.

[13] Vitboken "Den gemensamma transportpolitiken fram till 2010: Vägval inför framtiden"

Mycket av det offentliga ekonomiska stödet till järnvägssektorn anmäls inte till kommissionen, antingen för att finansieringen av medlemsstaterna inte anses utgöra statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i fördraget, eftersom sektorn ännu inte är avreglerad, eller för att det utgör ersättning för offentliga tjänster med tillämpning av förordning 1191/69. Medlemsstaterna måste dock rapportera de totala offentliga utgifterna för sektorn. Skillnaderna mellan medlemsstaterna kan återspegla olika tolkningar av den årliga rapporteringens omfattning (tabell 8).

Tabell 8: Subventioner(1) till järnvägssektorn, 1998-2002

>Hänvisning till>

(1) Omfattar allt offentligt stöd som har delgetts kommissionen samt subventioner som har anmälts till och godkänts av kommissionen i enlighet med bestämmelserna för statligt stöd. Uppgifterna omfattar inte ersättningen för tjänster av allmänt ekonomiskt intresse.

Källa: GD Energi och transport

1.5. Statligt stöd till kol- och stålsektorn

Stödet till kolindustrin inom Europeiska unionen har under perioden 2001-2002 omfattats av två separata regelverk. Detta beror på att EKSG-fördraget upphörde att gälla i juli 2002 [14]. Efter detta datum har de sektorer som tidigare omfattades av EKSG-fördraget omfattats av reglerna i EG-fördraget samt procedurregler och annan sekundärlagstiftning som kan härledas från EG-fördraget. I juli 2002 upprättade rådet en förordning som utgör det nya regelverket för statligt stöd till gemenskapens kolindustri. [15]

[14] Samtidigt som EKSG-fördraget upphörde att gälla upphörde automatiskt all sekundärlagstiftning. Detta omfattar kommissionens beslut nr 3632/93/EKSG av den 28 december 1993.

[15] Med beaktande av EG-fördraget, särskilt artikel 87.3 e i detta, rådets förordning (EG) nr 1407/2002 av den 23 juli 2002 om regler för beviljande av statligt stöd till kolindustrin. Vidare skall bestämmelserna i artikel 88 i EG-fördraget och rådets förordning (EG) nr 659/1999 också gälla.

Kolsektorn beviljades cirka 5,6 miljarder euro år 2002. Stödet till löpande produktion har fortsatt att minska stadigt i linje med avtalen om en minskning av stödet till kolindustrin fram till 2005. I tabell 9 ges en översikt över stödet till kolindustrin under perioden 1998-2002. Omkring 40 % av stödet år 2002 hänförde sig inte till löpande produktion. Endast fyra medlemsstater fortsatte att bevilja stöd till sektorn under 2002: Tyskland (3,5 miljarder euro), Spanien (1,1 miljarder euro, även om det var 1,9 miljarder euro år 2001), Frankrike (1 miljard euro) och ett relativt obetydligt belopp (25 miljoner euro) i Förenade kungariket.

På grund av de tyska myndigheternas ökade insatser för att omstrukturera sin kolindustri, har den del av stödbeloppet som är avsedd för att täcka kostnaderna för rationalisering och omstrukturering av kolindustrin och som inte är kopplad till löpande produktion ökat. Dessa kostnader inbegriper huvudsakligen engångsutgifter för arbetstagare som förlorar sina jobb, för administrativa, rättliga eller skattemässiga krav, och för sanering av tidigare gruvområden. Produktionsstödet har däremot gått tillbaka kraftigt och det kommer att fortsätta minska. Resultatet är en betydande minskning av det totala stödbelopp som beviljades av de tyska myndigheterna.

Tabell 9: Statligt stöd till kolindustrin, 1998-2002

>Hänvisning till>

Källa: GD Energi och transport

Det statliga stödet till stålsektorn minskade drastiskt från 386 miljoner euro år 1997 till 52 miljoner euro år 1998. Därefter har det legat på en relativt stabil nivå. Totalt 78 miljoner euro beviljades under 2002, nästan uteslutande för miljöändamål.

2. Del 2: Omfördelning av stödet till övergripande mål

När det gäller att minska de totala stödnivåerna har man i slutsatserna från Europeiska rådets olika möten uppmanat till en ändrad inriktning från stöd till enskilda företag eller sektorer till att ta itu med de övergripande målen av gemensamt intresse, bland annat som avser sammanhållningen. Vidare uppmanade rådet medlemsstaterna att "innan man beviljar statligt stöd överväga huruvida detta är inriktat på ett klart påvisat marknadsmisslyckande eller på övergripande mål av gemensamt intresse... och om ett ingripande i form av statligt stöd är det lämpligaste och mest verksamma sättet att möta dessa frågor" [16].

[16] Jämför rådets slutsatser som antogs i november 2002 om en ekonomisk strategi för mindre och bättre statligt stöd. Se rådets dokument nummer 13799/02: http://register.consilium.eu.int/pdf/en/ 02/st13/13799en2.pdf

2.1. Statligt stöd för övergripande mål

Branschövergripande statligt stöd, det vill säga stöd som inte beviljas specifika sektorer, anses i regel vara inriktat på att korrigera marknadsmisslyckanden samt vara mindre konkurrenssnedvridande än branschspecifikt stöd och stöd för särskilda ändamål. Forskning och utveckling, miljöskydd, energisparande, stöd till små och medelstora företag, skapande av sysselsättning, främjande av utbildning och stöd till regional utveckling är de viktigaste övergripande målen för det statliga stödet. Däremot är det sannolikt att stöd till specifika sektorer snedvrider konkurrensen mer än branschövergripande stöd och tenderar också att främja andra ändamål än konstaterade marknadsmisslyckanden. Dessutom beviljas en betydande del av denna typ av stöd för undsättning och omstrukturering av företag i svårigheter, som är en av de former av statligt stöd som orsakar störst snedvridning.

På grund av dålig tillgång på information handlar detta avsnitt om övergripande mål inom ramen för det totala stödet utom stöd till jordbruk, fiske och transporter.

I flera medlemsstater gick i princip allt stöd som beviljades år 2002 till övergripande mål, bland annat mål som avser sammanhållningen

År 2002 utgjorde det stöd som öronmärkts för övergripande mål, bland annat mål som avser sammanhållningen, 73 % av det totala stödet i EU utom stöd till jordbruk, fiske och transporter. De återstående 27 % utgjordes av stöd riktat till vissa sektorer (främst sektorerna för tillverkning, kol och finansiella tjänster) däribland stöd för att undsätta och omstrukturera krisföretag.

I flera medlemsstater - Belgien, Danmark, Grekland, Italien, Nederländerna, Österrike och Finland - var i princip allt stöd som beviljades 2002 öronmärkt för övergripande mål, bland annat mål som avser sammanhållningen. Andelen var dock betydligt mindre i Tyskland (66 %), Spanien (67 %), Frankrike (60 %), Irland (49 %), Portugal (39 %) och Förenade kungariket (70 %). Den stora andelen branschspecifikt stöd i Portugal berodde på den tidigare nämnda regionalstödsordningen på Madeira. I Irland utgör det fortfarande en relativt stor andel av det totala stödet, även om stödet som beviljas genom den irländska bolagsskatten har minskat betydligt. År 2002 beviljade Förenade kungariket ett betydande krispaket till British Energy. Tyskland, Frankrike och Spanien har relativt stora andelar stöd till kolsektorn (se även avsnitt 1.5). Det bör noteras att i medlemsstater med relativt låga totala stödnivåer kan beviljandet av ett enstaka, relativt stort stöd för ett särskilt ändamål orsaka stora variationer.

Stora skillnader mellan medlemsstater när det gäller andelen stöd som beviljas till olika övergripande mål

Vid jämförelser mellan medlemsstater är det viktigt att komma ihåg att stödåtgärder klassificeras på grundval av sitt primära syfte vid den tidpunkt då stödet beviljades och inte på grundval av de slutliga stödmottagarna. Trots mätningssvårigheterna ger uppgifterna en antydan om vilka övergripande mål som prioriteras i medlemsstaterna (se tabell 10). Som exempel kan nämnas att 26 % av det totala stödet i Nederländerna, 27 % i Förenade kungariket och 33 % i Österrike riktades uteslutande till forskning och utveckling (EU-genomsnitt 15 %). Danmark (53 % av det totala stödet), Tyskland (30 %) tillsammans med Nederländerna, Finland och Sverige (vartdera just under 40 %) tenderade att främja miljömål (EU-genomsnitt 16 %) [17].

[17] Inklusive stödet till energisparande som rapporterades separat i de tidigare uppdateringarna av resultattavlan.

Tabell 10: Statligt stöd till övergripande mål och särskilda sektorer, 2002

>Hänvisning till>

(1) Stöd för allmän regional utveckling som inte faller in under någon annan rubrik.

Källa: GD Konkurrens

För första gången jämförde kommissionen även viss information om sekundära mål [18]. Detta förbättrar särskilt uppgifterna som täcker stöd som är öronmärkt för små och medelstora företag. Under år 2002 utgjorde knappt 5 miljarder euro, 14 % av det totala stödet, åtgärder vars primära mål var små och medelstora företag. Därutöver riktades nästan 1 miljard euro av stödet, 3 % av det totala stödet, uteslutande till små och medelstora företag som ett "sekundärt" mål. Mestadels utgjorde det primära målet för dessa stödåtgärder FoU. Om man slår samman de primära och sekundära målen, var 35 % av stödet i Italien öronmärkt uteslutande för små och medelstora företag, 30 % i Förenade kungariket och 28 % i Belgien jämfört med ett EU-genomsnitt på 17 %.

[18] När det gäller resultattavlan utgör ett sekundärt mål ett mål som stödet, förutom det primära målet, uteslutande var öronmärkt för vid den tidpunkt då stödet godkändes. Till exempel kan en stödordning vars primära mål är forskning och utveckling även begränsas till att uteslutande gälla små och medelstora företag.

2.2. Trend när det gäller statligt stöd för övergripande mål

I linje med de åtaganden som gjordes vid de olika mötena i Europeiska rådet har medlemsstaterna fortsatt att omfördela stöd till sådana övergripande mål. Den senaste trenden är att andelen stöd till övergripande mål ökade med 7 procentenheter från perioden 1998-2000 till perioden 2000-2002. Denna uppåtgående trend berodde till stor del på en markant ökning av miljöstödet (+7 procentenheter) och stödet till forskning och utveckling (+4 procentenheter) och en mindre ökning till små och medelstora företag (+1,5 procentenheter) liksom en minskning av det branschspecifika stödet i vissa medlemsstater.

Den positiva trenden observerades i varierande grad i de flesta medlemsstater, särskilt i Irland (+14 procentenheter) och Italien (+13 procentenheter). I tre medlemsstater var trenden svagt nedåtgående men för alla tre förblev andelen totalt stöd som var öronmärkt för övergripande mål relativt hög (85 % eller mer).

Under de granskade perioderna ökade andelen stöd till miljöskyddsmål betydligt i Tyskland (+14 procentenheter), Nederländerna och Finland (+10 procentenheter) och Danmark (+9) medan andelen stöd till små och medelstora företag ökade med +8 procentenheter i Italien och +5 procentenheter i Spanien och Frankrike.

Diagram 4: Andelen statligt stöd till övergripande mål, 1998-2002

>Hänvisning till>

Källa: GD Konkurrens

2.3. Statligt stöd till forskning och utveckling (FoU)

I 2003 års allmänna ekonomiska riktlinjer [19] uppmanade kommissionen regeringarna att bidra till Lissabonmålen, särskilt genom att " [...] styra om offentliga utgifter mot tillväxtfrämjande investeringar i fysiskt kapital samt humankapital och kunskaper, med förbehåll för övergripande begränsningar på de offentliga finanserna". I allmänhet har åtgärder inriktade på att öka investeringarna i forskning och skapa goda förutsättningar för sådana investeringar varit splittrade och oengagerade. Enligt de senaste siffrorna (2001) närmar sig EU-investeringarna i FoU 2 % av BNP, men med en ökningstakt per år på 1,5 % (1997-2002), vilket inte på långa vägar räcker för att nå målet på 3 % 2010. Eftersom två tredjedelar av målet på 3 % bör komma från privata källor krävs en kraftig ökning av de privata investeringarna i forskning i Europa. De flesta medlemsstaterna har visserligen satt upp mål för ökade anslag till forskningen, men få har lyckats förverkliga dem och ytterligare insatser för att förbättra kostnadseffektiviteten i satsningarna behövs.

[19] KOM(2003) 170 slutlig, 8.4.2003.

I hela EU uppgick det statliga stödet som var öronmärkt för FoU till 5,2 miljarder år 2002 jämfört med 3,8 miljarder år 1998. Andelen stöd till FoU ökade med 4 procentenheter från perioden 1998-2000 till perioden 2000-2002. De största ökningarna observerades i Förenade kungariket och Italien, där andelen stöd till FoU ökade med 9 respektive 7 procentenheter (se tabell 11).

När det gäller stöd till forskning och utveckling till små och medelstora företag, ändrade kommissionen nyligen gruppundantagsförordningen för små och medelstora företag för att inkludera gemenskapens definition av ett litet eller medelstort företag och för att undanta stödet till FoU från kravet på förhandsanmälan till kommissionen. [20]

[20] Kommissionens förordning (EG) nr 364/2004 av den 25 februari 2004 om ändring av förordning (EG) nr 70/2001 för att utvidga tillämpningsområdet till att omfatta stöd till forskning och utveckling, EUT L 63, 28.2.2004, s. 22.

Tabell 11: Statligt stöd till FoU

>Hänvisning till>

Källa: GD Konkurrens

2.4. Särskild inriktning på statligt stöd till sysselsättning och utbildning

2.4.1. Offentliga medel till sysselsättning och utbildning - Motiveringen

Arbetsmarknaden liknar inte någon annan marknad: man kan inte handla med mänskliga resurser som med andra varor. Via politiken måste man upprätta rättvisa villkor och se till att hela samhällets potential av mänskliga resurser används fullt ut. En komponent är offentligt stöd till sysselsättning och utbildning. Utan offentliga åtgärder skulle mycket mindre utbildning tillhandahållas än vad som är socialt önskvärt. Förbättrade kunskaper och färdigheter leder till fördelar för samhället utöver dem som utgörs av högre inkomster för individer med bättre utbildning (eller arbetsgivarna). Den sammanlagda fördelen för samhället överstiger de privata vinsterna. Det verkar exempelvis finns en stark korrelation mellan graden av ackumulerat humankapital i en ekonomi och dess kapacitet att låta sig påverkas och utvecklas när man ställs inför en teknisk förändring. Utbildningen bidrar till social sammanhållning genom att den på förhand minskar ojämlikhet och det sociala avståndet mellan individer vilket har en gynnsam inverkan på det ekonomiska resultatet [21].

[21] En översikt över den akademiska litteraturen finns i A. de la Fuente och A. Ciccone (2002), "Human Capital in a Global and Knowledge-Based Economy", Europeiska kommissionen, GD Sysselsättning och socialpolitik.

Risken för att för lite utbildning erbjuds beror på att ökningen av vinsterna som beror på ökad produktivitet är osäker. En arbetsgivare kommer att tveka att investera på grund av risken att andra företag plundrar företaget på arbetstagare med förbättrad kompetens. Arbetstagarna står inför kreditbegränsningar på grund av bristfälliga finansmarknader. De är också mindre motiverade att investera i utvecklingen av sitt mänskliga kapital eftersom produktivitetsförbättringar som beror på utbildning påverkar lönen alltför långsamt. Till råga på allt finns det ett tydligt jämlikhetsproblem: de som har störst behov av att förbättra sin kompetens - lågutbildade, äldre arbetstagare, invandrare - tenderar att få mycket mindre utbildning. Små och medelstora företag, inhyrda anställda och deltidsanställda får normalt också mycket lite utbildning.

Motivet bakom sysselsättningsstödet härrör från bristfälligt fungerande arbetsmarknader och deras beroende av institutionella arrangemang. Vissa arbetstagare är mindre produktiva, till exempel på grund av funktionshinder eller andra begränsningar av deras arbetsförmåga. Detta skapar ett hinder för anställning till marknadsmässiga löner. Arbetsgivarna tenderar att uppleva vissa egenskaper såsom funktionshinder, etnisk bakgrund, långtidsarbetslöshet eller brist på grundutbildning som signaler för lägre produktivitet. Det finns därför mycket som talar för offentligt stöd för att anställa mindre gynnade personer.

2.4.2. Politiska riktlinjer

I artikel 2 i EG-fördraget räknas unionens övergripande mål upp såsom en hög sysselsättningsnivå, hållbar utveckling och ekonomisk och social sammanhållning. För att uppnå dessa mål föreskrivs i EG-fördraget att medlemsstaterna och gemenskapen skall utveckla en europeisk sysselsättningsstrategi och särskilt främja "en kvalificerad, utbildad och anpassningsbar arbetskraft" [22]. Det faktum att en hög sysselsättningsnivå är ett nyckelkriterium för både ekonomiska och sociala framsteg konstateras i EG-fördragets artikel 127.2 som gör det till en skyldighet att beakta detta mål när gemenskapens politik och verksamhet utformas och genomförs. I den reformerade europeiska sysselsättningsstrategin har man satt upp tre övergripande mål: full sysselsättning, förbättrad kvalitet och produktivitet i arbetet och förstärkt social sammanhållning och integration [23].

[22] Artikel 125 i EG-fördraget.

[23] Rådets beslut av den 22 juli 2003 om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik (2003/578/EG).

Nyckeln till att förbättra unionens förmåga att förutse, sätta igång och tillgodogöra sig ekonomiska förändringar som går allt snabbare är att generellt förstärka arbetstagarnas och företagens anpassningsbarhet. Utsikten om en krympande befolkning i arbetsför ålder bidrar till att sådana insatser brådskar. Insatserna bör inriktas på att förbättra kompetens och kunskaper och att hela arbetskraftens potential måste mobiliseras. Man bör se till att människor står i nära kontakt med arbetsmarknaden under hela livet genom att förenkla övergången mellan olika stadier såsom arbete, utbildning, pauser i yrkeslivet eller eget företagande.

Investeringar i humankapital är alltså en viktig del vid genomförandet av den reformerade europeiska sysselsättningsstrategin. Medlemsstaterna har alltså särskilt åtagit sig att svara för utveckling och genomförande av strategier för ett livslångt lärande för att garantera att alla har tillgång till utbildning under hela livet. Vid Europeiska rådets möte i Lissabon år 2000 enades man om det strategiska målet för Europeiska unionen att till 2010 bli "världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi, med möjlighet till hållbar ekonomisk tillväxt med fler och bättre arbetstillfällen och en högre grad av social sammanhållning". Utvecklingen av humankapital är en avgörande och integrerad del av strategin. År 2003 antog rådet [24] ett mål för den genomsnittliga nivån för deltagande i livslångt lärande. Denna skulle enligt målet uppgå till minst 12,5 % av den vuxna arbetsföra befolkningen fram till 2010. Medlemsstaterna har också åtagit sig att erbjuda varje arbetslös person en ny start inom 12 månader (6 månader för unga människor) i form av utbildning, omskolning, arbetspraktik eller någon annan sysselsättningsåtgärd.

[24] Slutsatser från rådets möte om utbildning, ungdom och kultur, 5-6 maj 2003, s. 7.

Vid Europeiska rådets möte i Lissabon konstaterade man: "Det bästa skyddet mot social utslagning är nämligen ett arbete". Medlemsstaterna uppmanades att utarbeta prioriterade åtgärder som riktar sig till personer med särskilda behov och därigenom främja integreringen på arbetsmarknaden. I den nya europeiska sysselsättningsstrategin ingår, förutom den allmänna riktlinjen om aktivering och förebyggande, en särskild riktlinje för att främja integrering och bekämpa diskriminering av personer som är missgynnade på arbetsmarknaden, särskilt personer som tidigt avbrutit sin skolgång, lågutbildade arbetstagare, funktionshindrade personer, invandrare och etniska minoriteter.

2.4.3. Misslyckanden i genomförandet - När det finns ett akut behov av fullt deltagande

De politiska ambitionerna är förvisso tydliga men resultatet hittills är en besvikelse. I rapporten från arbetsgruppen för sysselsättning [25] betonades behovet av att ta itu med "underutnyttjandet av och underinvesteringen i människor och att "förbättra deltagandet för kvinnor och äldre arbetstagare samt för andra grupper som är underrepresenterade på arbetsmarknaden". Medlemsstaterna uppmanades att "förbättra tillgången till utbildningen under hela livet, med särskild uppmärksamhet riktad mot lågutbildade personer och övriga mindre gynnade personer". I kommissionens vårrapport [26] uppmanades Europeiska rådet inför vårmötet i mars 2004 att "uppmuntra till investeringar i utbildning" och att inrikta insatserna på nyckelområden såsom "stimulansåtgärder för att locka privata investeringar, livslångt lärande och insatser för att effektivisera de nationella utbildningssystemen". I den senaste gemensamma rapporten om sysselsättningen [27] konstateras vissa framsteg som dock inte är tillräckliga när det gäller mer integrerade arbetsmarknader. De betydande regionala skillnaderna när det gäller deltagandet på arbetsmarknaden motiverar en ökad uppmärksamhet.

[25] "Jobs, Jobs, Jobs - Creating more employment in Europe", Rapport från arbetsgruppen för sysselsättning (ordförande: Wim Kok), november 2003.

[26] "Genomförelse av Lissabonstrategin - Reformer för det utvidgade EU", KOM(2004) 29, 21.1.2004.

[27] Gemensam rapport om sysselsättningen 2003/2004, KOM(2004) 24 slutlig, 20.1.2004.

2.4.4. Företagens roll när det gäller att genomföra en övergripande strategi för livslångt lärande

Lösryckta åtgärder kommer inte att lösa problemen med att garantera anpassningsbarhet, mobilisera hela arbetskraftspotentialen och upprätta effektiva system för livslångt lärande. Det krävs övergripande politiska strategier. Det bör konstateras att det är företagen som har den viktigaste rollen när det gäller att lyckas med en strategi för livslångt lärande och integrering på arbetsmarknaden.

Företagen måste inse behovet av att integrera alla på arbetsmarknaden mot bakgrund av att den arbetsföra befolkningen krymper. För personer som befinner sig i utkanten av att uppnå ett fast tillträde till arbetsmarknaden krävs till syvende och sist ett arbete på den öppna arbetsmarknaden. Produktivitetsbrister - vare sig de är upplevda eller verkligen existerar - utgör stora hinder för anställning i företag. Det krävs möjlighet till ekonomiska incitament för att arbetstagarna i fråga skall få en chans.

Det kommer att krävas ekonomiskt stöd för att ta itu med de marknadsmisslyckanden som är kopplade till utbildning, tillsammans med andra offentliga insatser såsom erkännande av kvalifikationer etc. Man bör se till att rätt incitament finns tillgängliga för både arbetsgivare och arbetstagare, även med beaktande av arbetsmarknadsparternas åtgärder, och att utbildning även erbjuds mindre gynnade arbetstagare. Investeringar i humankapital tenderar att vara särskilt låga i små och medelstora företag, särskilt utbildning för mindre kvalificerade arbetstagare. Det faktum att marknadsmisslyckandena är mer uttalade för små och medelstora företag innebär att offentligt ekonomiskt stöd till denna typ av företag i ännu högre grad är motiverat.

Jämsides med det offentliga stödet behöver en rättvis delning av kostnaderna och fördelarna mellan arbetsgivare och arbetstagare upprättas. [28] För att undvika att företagen gör suboptimala investeringar kan det krävas en kombination av obligatoriska och frivilliga system, såsom branschvisa och regionala utbildningsfonder och åtgärder såsom skattelättnader och stödtjänster. Ett närmare partnerskap mellan näringslivet, arbetsmarknadens parter, den offentliga sektorn och privata tjänsteleverantörer är av avgörande vikt för att förbättra samspelet mellan tillgång på och efterfrågan av lärande. Det finns avtal om yrkesutbildning på branschöverskridande nivå och/eller sektornivå i de flesta medlemsstater och vanligtvis fastställs ramen för fortbildningsåtgärder genom kollektivavtal. Man bör se till att detta blir standardförfarandet.

[28] Rapport från arbetsgruppen för sysselsättning.

I takt med att strukturförändringarna sker snabbare och att befolkningen åldras ökar behovet av att arbetskraftens kompetens ständigt förbättras. Ett lämpligt ramverk av incitament och stöd kommer sannolikt att i ökande utsträckning vara beroende av att tillräckligt med offentliga medel tillhandahålls, särskilt för de små och medelstora företagen, för att göra det möjligt för företagen att i full utsträckning fylla sin funktion att integrera arbetsmarknaderna och ständigt förnya arbetstagarnas kompetens.

2.4.5. Kvantitativ information om offentligt ekonomiskt stöd till sysselsättning och utbildning

De institutionella särdragen och traditionerna skiljer sig kraftigt mellan medlemsstaterna inom detta område. Det är därför ingen enkel uppgift att jämföra de globala insatser som har gjorts för att med hjälp av ekonomiska medel främja utvecklingen av humankapital eller skapa sysselsättning för personer som är mindre gynnade på arbetsmarknaden. Det är viktigt att komma ihåg att en stor del av stödet ges i form av skatteincitament som inte är kvantifierade. I 2004 års sysselsättningsriktlinjer och rekommendationer uppmanade kommissionen uttryckligen medlemsstaterna att "se till att de uppvisar tillräcklighet, öppenhet och kostnadseffektivitet vid fördelningen av de ekonomiska resurserna" då de tillämpar den europeiska sysselsättningsstrategin.

Med hjälp av en aktiv arbetsmarknadspolitik stöder man de arbetslösa och andra arbetssökande så att deras chanser att hitta ett arbete på den öppna arbetsmarknaden ökar. De offentliga utgifterna för en aktiv arbetsmarknadspolitik inom EU uppgick till nästan 59 miljarder euro år 2001 [29]. Sådana politikområden hänför sig till olika typer av åtgärder, däribland utbildningsprogram, sysselsättningsincitament, initiativ för att starta företag, direkt skapande av arbetstillfällen och arbetsdelning. Dessa politikområden är alltid riktade, exempelvis mot arbetslösa. Offentliga utgifter för arbetsmarknadspolitiken kan antingen utgöras av överföringar till enskilda, arbetsgivare eller tjänsteleverantörer, vanligtvis beroende på typen av politisk åtgärd.

[29] Källa: Eurostats databas över arbetsmarknadspolitiken. Siffrorna för passivt stöd, det vill säga utgifterna för arbetslöshetsunderstödet och förtidspensionering, var nästan dubbelt så höga (112 miljarder euro).

När det gäller utbildningsprogram tenderar subventionerna att ges direkt till tjänsteleverantörerna eller enskilda snarare än till arbetsgivarna, med undantag av riktade lärlingsprogram. Överföringar till arbetsgivare stöder huvudsakligen olika stimulansprogram för sysselsättningen, men även åtgärder som syftar till direkt skapande av arbetstillfällen eller program som är särskilt riktade mot mindre gynnade personer. Överföringar utgörs normalt av periodiska kontanta ersättningar eller sänkningar av de sociala avgifterna.

2.4.6. Sysselsättnings- och utbildningsåtgärder som utgör "statligt stöd"

Offentliga stödåtgärder till privata företag kan omfattas av definitionen för statligt stöd enligt artikel 87.1 i EG-fördraget. Om en åtgärd uppfyller de fyra kriterier som anges i artikeln [30] måste den undersökas av kommissionen för att bedöma om stödet är förenligt med reglerna om statligt stöd. Generellt godkänns statligt stöd endast om det tjänar klart definierade syften och om en otillbörlig snedvridning av konkurrensen kan undvikas. Detta kräver att stödets syfte och verkan vägs mot varandra. Skapande av sysselsättning och främjande av utbildning är två områden där målen generellt sett är väl definierade och som kommissionen traditionellt har varit positivt inställd till. Detta återspeglas inte enbart av de nyligen införda gruppundantagsförordningarna för varje mål utan även av det mycket begränsade antalet negativa beslut i liknande stödärenden.

[30] Åtgärden utgör ett statligt stöd om det ges av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel, snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen, gynnar vissa företag eller viss produktion och påverkar handeln mellan medlemsstaterna.

Vidare utgör de flesta sysselsättnings- och utbildningsåtgärderna inte statligt stöd eftersom de inte uppfyller de fyra kriterierna som nämns ovan. Ofta gynnar åtgärderna endast enskilda personer eller ger inte några fördelar till vissa företag, till exempel åtgärder för studie- och yrkesvägledning, allmänt stöd till och utbildning av arbetslösa eller utbildningsprogram som gäller utan att göra åtskillnad mellan arbetsgivarna i en särskild medlemsstat eller en allmän sänkning av beskattningen på arbete och de sociala kostnaderna. Dessa kallas även "allmänna åtgärder" och får inga konsekvenser när det gäller statligt stöd. Eftersom relativt små stödbelopp (mindre än 100 000 euro under tre år till ett företag) i enlighet med förordningen om stöd av mindre betydelse [31] inte anses påverka handeln mellan medlemsstater eller snedvrida konkurrensen kan man bortse från dessa.

[31] Kommissionens förordning (EG) nr 69/2001 av den 12 januari 2001 om tillämpningen av artiklarna 87 och 88 i EG-fördraget på stöd av mindre betydelse, EGT L 10, 13.1.2001, s. 24.

I de fall då alla fyra kriterierna som anges i artikel 87.1 är uppfyllda, utgör sysselsättnings- och utbildningsåtgärder statligt stöd. Åtgärder som är utformade för en särskild region, typ av företag (till exempel små och medelstora företag) eller sektor anses vara selektiva genom att de påverkar vissa företag men inte andra. Även om en åtgärd är öppen för alla sektorer kan den vara selektiv om det finns en viss skönsmässig befogenhet hos de beviljande myndigheterna. Genom att bevilja sysselsättnings- eller utbildningsstöd till vissa företag tar de nationella myndigheterna över delar av företagens arbets- eller utbildningskostnader och ger dem en ekonomisk fördel som förbättrar deras konkurrensställning. Så länge produkterna eller tjänsterna i fråga konkurrerar med dem från företag från andra medlemsstater, kommer sådant stöd sannolikt att snedvrida konkurrensen och påverka handeln mellan medlemsstaterna. Därför är det i princip oförenligt med den gemensamma marknaden. Ett urval av fallstudier finns i faktarutan nedan.

Domstolen har vid upprepade tillfällen konstaterat att kriterierna som anges i artikel 87.1 i EG-fördraget bör tillämpas objektivt av kommissionen utan någon åtskillnad. Detta har gett upphov till frågor när det gäller tillämpningen av reglerna om statligt stöd där exempelvis sysselsättnings- och utbildningsåtgärder hanteras på regional nivå eller vid åtgärder som främst finansieras av arbetsmarknadsparterna själva genom kollektivavtal varvid en avgift tas ut av alla företag inom en viss sektor. Samtidigt som sådana åtgärder ofta ligger i linje med medlemsstaternas och gemenskapens politik inom dessa områden, har domstolens tidigare rättspraxis visat att de likväl kan utgöra statligt stöd enligt kriterierna som anges i artikel 87.1 i EG-fördraget. Å andra sidan tyder ett nyligen uttalat yttrande av generaladvokaten [32] på att sådana åtgärder under vissa omständigheter inte bör anses utgöra stöd, utan snarare anses vara en fördelning av kostnader för att finansiera vissa typer av åtgärder inom sektorn i fråga. Kommissionen kommer därför att mycket noggrant följa den framtida utvecklingen av rättspraxisen inom detta område och dra lämpliga slutsatser med hänsyn till en eventuell framtida utveckling av domstolens rättspraxis.

[32] Mål C-345/02, Pearle m.fl. av den 11 mars 2004.

Nästa avsnitt handlar i tur och ordning om sysselsättningsstödet och utbildningsstödet, inklusive en summering av gruppundantagsförordningen för respektive mål.

Tillämpning av reglerna om statligt stöd till anställnings- och utbildningsåtgärder: Fallstudier

Allmänna åtgärder som följaktligen inte utgör statligt stöd

Syftet med New Deal-programmet [33] i Förenade kungariket är att hjälpa arbetslösa, särskilt ungdomar som har varit arbetslösa i sex månader eller mer, att hitta ett arbete och förbättra deras möjligheter till varaktig sysselsättning. Målet är att ge ungdomar som är beredda att börja arbeta ett icke-subventionerat arbete och att förbereda de ungdomar som det inte finns något erbjudande till inför exempelvis ett subventionerat arbete hos en arbetsgivare. Arbetsplatssubventionen är särskilt avsedd för ungdomar som man inte har kunnat erbjuda ett icke-subventionerat arbete och skall stimulera arbetsgivarna att anställa dessa ungdomar som de annars eventuellt skulle förbise. Subventionen är tillgänglig för arbetsgivare inom alla sektorer och varar i högst 26 veckor men upphör om arbetstagaren slutar sin anställning. Kommissionen har gjort en bedömning om huruvida New Deal-programmet omfattas av artikel 87.1 i EG-fördraget. Eftersom det gäller alla ekonomiska sektorer, alla regioner och alla företag som anställer ungdomar eller långtidsarbetslösa har kommissionen dragit slutsatsen att stödordningen inte är selektiv. Vidare har myndigheterna i Förenade kungariket inte någon diskretionär prövningsrätt när det gäller subventionsnivån eftersom denna endast beror på antalet arbetstimmar per vecka eller utbildningskostnader. Följaktligen drog kommissionen slutsatsen att artikel 87.1 inte kunde tillämpas och att New Deal-åtgärderna därför inte utgör något statligt stöd.

[33] Ärende N 374/98.

Andra medlemsstater har liknande allmänna åtgärder som främjar sysselsättningen. Exempelvis är den franska stödordningen "Contrat-jeunes" (ungdomsavtal) inriktad på lågutbildade ungdomar genom att den sörjer för en fast biståndsnivå som täcker arbetsgivarnas socialförsäkringsavgifter. I Sverige sörjer ett program för sysselsättningssubventioner för allmänna subventioner som är inriktade på långtidsarbetslösa. Subventionerna utgörs av skattelättnader för arbetsgivarna.

Sysselsättningsåtgärder som utgör förenligt statligt stöd

En dansk stödordning [34] stöder integreringen av människor - som lider av svåra fysiska eller mentala problem - på arbetsmarknaden genom att sörja för subventioner till företag motsvarande högst 50 % eller 66 % av arbetstagarnas löner, beroende på invaliditetsgraden. Även om åtgärderna i fråga gäller företag inom alla verksamhetssektorer, har de danska myndigheterna en viss diskretionär prövningsrätt när det gäller valet av företag, personerna i fråga och stödbeloppet. Kommissionen har därför dragit slutsatsen att åtgärderna är selektiva och därför utgör statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i EG-fördraget. Kommissionen betraktar dock denna stödordning som förenlig med EG-fördraget enligt artikel 87.3 c.

[34] Ärende NN 10/02, Sociala åtgärder inom sysselsättningen (Sociale beskæftigelsesforanstaltninger).

Vid sin bedömning av den franska stödordningen Engagements de développement de la formation (EDDF), som beviljar bidrag som täcker en rad kostnader som hör samman med tillhandahållandet av utbildningsprogram, har kommissionen beslutat att den var selektiv eftersom den inte gynnar alla företag på samma sätt och att stödnivåerna, som sträcker sig från 25 % till 80 %, skiljer sig beroende på företagets storlek och i vilken region som företaget är beläget. Följaktligen har kommissionen dragit slutsatsen att stödordningen utgör statligt stöd. Kommissionen betraktade dock stödet som förenligt med den gemensamma marknaden eftersom de stödberättigande kostnaderna och stödnivåerna överensstämmer med reglerna som anges i gruppundantagsförordningen om utbildningsstöd.

Sysselsättningsåtgärder som omfattar visst oförenligt statligt stöd

År 1984 infördes utbildnings- och anställningsavtal [35] i Italien. De utgjordes av ett tidsbegränsat avtal, inklusive en utbildningsperiod, för arbetslösa ungdomar. För den här typen av anställningar var arbetsgivaren under två år befriad från arbetsgivaravgifter till socialförsäkringssystemet. Sänkningen tillämpades automatiskt utan åtskillnad över hela landet och ansågs därför utgöra en "allmän åtgärd". År 1990 gavs de regionala myndigheterna diskretionär prövningsrätt att höja åldersgränsen för mottagarna, vilket därmed gjorde åtgärderna selektiva. Kommissionen bedömde åtgärderna för att fastställa om de var förenliga med den gemensamma marknaden enligt artiklarna 87.2 och 87.3. Kommissionen drog slutsatsen att stödet var förenligt med den gemensamma marknaden då det antingen hänförde sig till rekrytering av vissa kategorier av arbetstagare som hade särskilda svårigheter att för första gången eller efter arbetslöshet komma ut i arbetslivet, eller utgjorde en nettoökning av antalet anställda enligt definitionen i reglerna om statligt stöd. Därför godkände kommissionen stödet i dessa specifika fall. En del av stödet ansågs dock oförenligt med den gemensamma marknaden och förbjöds därför. Kommissionen konstaterade särskilt att stödet inte uteslutande var riktat mot rekryteringen av personer som letade efter sitt första arbete eller som fortfarande var arbetslösa efter att ha förlorat sitt tidigare arbete och att det inte vara riktat mot att skapa nya arbetstillfällen i den mening som avses i riktlinjerna för sysselsättningsstöd.

[35] Ärende C 49/1998.

2.4.7. Behovet av att kontrollera det statliga sysselsättningsstödet

På den inre marknaden kan stöd som beviljas för att sänka personalkostnader medföra snedvridningar av konkurrensen inom gemenskapen och avvikelser i fördelningen av resurser och rörliga investeringar, förskjutningar av arbetslösheten från ett land till ett annat samt omlokaliseringar. I avsaknad av en noggrann kontroll och lämpliga stödtak kan sysselsättningsstöd få skadliga effekter som tar ut de omedelbara effekterna på skapandet av arbetstillfällen. Om stödet används för att skydda företag som är utsatta för konkurrens inom gemenskapen, skulle detta kunna leda till att sådana anpassningar som krävs för att säkerställa gemenskapsindustrins konkurrenskraft försenas. I avsaknad av noggrann kontroll kan det faktum att sådant stöd troligen kommer att koncentreras till de mest välmående regionerna motverka målet med ekonomisk och social sammanhållning. Det är viktigt att se till att beviljandet av statligt stöd inte leder till en upptrappning av subventioneringen som gör stödet ineffektivt och slösar med offentliga medel på alla håll och kanter. Risken är att denna typ av stöd, om det beviljas på ett okontrollerat sätt, enbart kommer att flytta arbetslösheten någon annanstans utan att bidra till att lösa sysselsättningsproblemen inom EU och därför kommer att snedvrida konkurrensen i en utsträckning som strider mot det gemensamma intresset.

2.4.8. En rad alternativ gör det möjligt för medlemsstaterna att bevilja sysselsättningsstöd

Trots behovet av kontroll, mot bakgrund av marknadsmisslyckandena som anges i avsnitt 2.4.1, har kommissionen av tradition haft en tämligen positiv inställning till sysselsättningsstöd, särskilt där det syftar till att stimulera företag att skapa arbetstillfällen eller att anställa enskilda människor som står inför särskilda svårigheter att hitta ett arbete, såsom långtidsarbetslösa, okvalificerade arbetstagare, äldre arbetstagare, ungdomar som söker efter sitt första arbete samt minoriteter och funktionshindrade.

Kommissionen har för vissa typer av sysselsättningsåtgärder som är mindre snedvridande för konkurrensen infört en gruppundantagsförordning som är utformad för att främja medlemsstaternas initiativ att skapa arbetstillfällen. Den nya förordningen ger medlemsstaterna möjlighet att bevilja stöd för skapandet av nya arbetstillfällen och för att rekrytera mindre gynnade och funktionshindrade arbetstagare utan att behöva begära kommissionens förhandsgodkännande (mer information finns i faktarutan nedan). Reglerna i förordningen är i stor utsträckning anpassade till dem som gäller stöd till små och medelstora företag/regionalstöd, förutom den period under vilken tryggandet av arbetena krävs. I reglerna begränsas detta krav till tre år. För små och medelstora företag gäller två år. Förordningen skiljer sig i det avseendet från den som gäller stöd till små och medelstora företag/regionalstöd eftersom det har framkommit att kravet om att arbetena måste tryggas i fem år var alltför strikt. Detta gäller särskilt små och medelstora företag, där en större flexibilitet på arbetsmarknaden krävs. Eftersom förordningen inte trädde i kraft förrän år 2003 är det för tidigt att bedöma effekten av den.

Vidare kan medlemsstaterna genom riktlinjerna för statligt stöd för regionala ändamål [36] bevilja stöd till att skapa arbetstillfällen om arbetena är knutna till genomförandet av en nyinvestering. I likhet med investeringsstödet skall det stöd till skapande av sysselsättning som avses i dessa riktlinjer anpassas i förhållande till arten och svårighetsgraden hos de regionala problem som det är avsett att avhjälpa. Detta stöd skall inte överskrida en viss procentandel av lönekostnaden för en nyanställd, beräknat över en tvåårsperiod. Stödnivåerna kan ökas för små och medelstora företag och för företag som är belägna i stödområden. [37]

[36] Riktlinjer för statligt stöd för regionala ändamål, EGT C 74, 10.03.1998, s. 9-31.

[37] Utanför stödområdena är endast små och medelstora företag berättigade till stöd för skapandet av arbetstillfällen.

Under särskilda omständigheter kan medlemsstaterna även bevilja stöd för att bibehålla arbetstillfällen. Denna typ av stöd liknar driftsstöd som ur ekonomisk synvinkel har den mest snedvridande effekten på konkurrensen. Till följd av detta måste denna typ av åtgärd anmälas till kommissionen och bedömas från fall till fall. Stöd för att bibehålla arbetstillfällen kan godkännas under särskilda omständigheter:

- I enlighet med riktlinjerna om statligt stöd för regionala ändamål i regioner som är berättigade till undantag enligt artikel 87.3 i EG-fördraget för att främja den ekonomiska utvecklingen i regioner där levnadsstandarden är onormalt låg eller där det råder allvarlig brist på sysselsättning, inbegripet regioner i yttre randområden.

- I riktlinjerna om undsättning och omstrukturering [38] föreskrivs också om beviljande av stöd till bibehållande av arbetstillfällen till ett företag i svårigheter.

[38] Gemenskapens riktlinjer för statligt stöd till undsättning och omstrukturering av företag i svårigheter, EGT C 288, 9.10.1999, s. 2-18.

- Slutligen föreskrivs i artikel 87.2 b i EG-fördraget om stöd till bibehållande av arbetstillfällen om det är avsett att avhjälpa skador som orsakats av naturkatastrofer eller andra exceptionella händelser.

Stöd kan också beviljas till arbetsdelning, men på grund av kommissionens begränsade erfarenhet inom området måste sådana åtgärder anmälas och bedömas från fall till fall.

2.4.9. Utgifter för statligt sysselsättningsstöd

En rad olika stödåtgärder (eller åtgärdsmoment) kan ha som mål att skapa eller bibehålla arbetstillfällen. Detta gör det svårt att kvantifiera det totala stödbeloppet som skulle kunna klassificeras som "sysselsättningsstöd". Till exempel kan vi inte identifiera det exakta stödbeloppet för "skapande av arbetstillfällen" som kan knytas till regionalt investeringsstöd eller stödbeloppet som kommer att bibehålla arbetstillfällena med hjälp av undsättnings- och omstruktureringspaket. Det är dock möjligt att uppskatta det totala beloppet av statligt stöd som beviljas till åtgärder vars mål uteslutande är "sysselsättning". För unionen som helhet uppgick detta till omkring 840 miljoner euro år 2002 [39]. Denna siffra har fluktuerat runt 1 miljard euro-strecket under de senaste åren även om andelen sådant stöd i förhållande till det totala stödet har ökat medan nivån för det branschspecifika stödet har sjunkit. Stödnivån varierar avsevärt från en medlemsstat till en annan. Till exempel står de tre största åtgärderna i Danmark för mer än 50 % av det totala sysselsättningsstödet inom EU medan andra medlemsstater inte har några sådana "sysselsättningsåtgärder". Självklart återspeglar sådana skillnader inte omfattningen av det offentliga sysselsättningsstödet i varje medlemsstat utan snarare de medel som de nationella regeringarna har valt att använda för att erbjuda finansiering liksom den exakta utformningen av åtgärderna.

[39] På grund av utformningen av en rad sysselsättnings- och utbildningsprogram kan en del sysselsättningsstöd klassificeras som utbildningsstöd och tvärtom.

Kort sammanfattning av gruppundantagsförordningen för sysselsättningsstöd [40]

[40] http://europa.eu.int/eur-lex/sv/archive/ 2002/l_33720021213sv.html

Det statliga sysselsättningsstödets förenlighet regleras av kommissionens förordning (EG) nr 2204/2002 av den 5 december 2002 (EGT L 337, 13.12.2002, s. 3-14).

Enligt förordningen får medlemsstaterna bevilja stöd till skapande av nya arbetstillfällen, rekrytering av mindre gynnade kategorier av arbetstagare och arbetstagare med funktionshinder och täcka de ytterligare kostnader som sammanhänger med anställning av funktionshindrade arbetstagare utan att detta behöver anmälas i förhand till kommissionen. Övriga typer av sysselsättningsstöd är inte förbjudna men måste anmälas till kommissionen och bedömas mot bakgrund av de kriterier som anges i gruppundantaget för sysselsättningsstöd och/eller i enlighet med riktlinjerna för regionalstöd. Sysselsättningsåtgärder som inte omfattas av gruppundantaget är stöd till ett enskilt företag som överskrider 15 miljoner euro under tre år, enskilda stöd som inte beviljas enligt en stödordning, program som är avsedda för särskilda sektorer och övriga typer av sysselsättningsstöd såsom stöd till arbetsdelning, stöd till övriga typer av mindre gynnade arbetstagare etc.

Stöd till skapande av arbetstillfällen

För att stimulera skapandet av nya arbetstillfällen, kan företag via förordningen spara en del av lönekostnaderna för nyanställda under en tvåårsperiod. Den tillåtna stödnivån beror på om arbetstillfället skapas i ett stödområde och om taket för regionalstödet är tillämpbart för vart och ett av dessa områden. Exempelvis höjs stödtaket med 15 procentenheter i de stödområden som omfattas av artikel 87.3 a i EG-fördraget. Det är också tillåtet att höja stödtaket för små och medelstora företag utanför stödområdet, till exempel +15 procentenheter för små företag. Det är inte tillåtet med stöd för skapandet av arbetstillfällen till stora företag som är belägna utanför stödområdena (se tabellen nedan).

Mindre gynnade kategorier av arbetstagare

För att främja anställningen av långtidsarbetslösa och andra mindre gynnade arbetstagare får medlemsstaterna kompensera företag med upp till 50 % av ett års lönekostnader och obligatoriska sociala avgifter.

Definitionen av mindre gynnade kategorier av personer omfattar följande: personer som är under 25 år eller som senast för två år sedan har avslutat en utbildning med heltidsstudier, migrerande arbetstagare som flyttar inom EU, personer som tillhör en etnisk minoritet som behöver bygga på sina språkkunskaper, sin yrkesutbildning eller arbetserfarenhet, personer som har varit borta från arbetslivet och utbildning under 2 år på grund av familjeskäl, personer som lever ensamma och har vårdnaden om ett eller flera barn, personer som inte har gymnasiekompetens eller motsvarande, arbetslösa personer över 50 år, långtidsarbetslösa. Övriga kategorier kan läggas till efter anmälan.

Arbetstagare med funktionshinder

För att främja en ökad anställning av arbetstagare med funktionshinder kan medlemsstaten även överta upp till 60 % av ett års lönekostnader och sociala avgifter om ett företag bestämmer sig för detta. Vidare medger även gruppundantagsförordningen att statligt stöd beviljas med upp till 100 % av de merkostnader som sammanhänger med anställning av personer med funktionshinder såsom kostnader för att anpassa lokalerna, kostnader för att anpassa och förvärva utrustning som de kan använda, kostnader för att anställa personal som endast ägnar sig åt att hjälpa arbetstagare med funktionshinder eller för att kompensera varje minskning i produktiviteten som beror på arbetstagarens eller arbetstagarnas funktionshinder.

Högsta stödtak

>Hänvisning till>

2.4.10. Reglerna om statligt stöd gäller utbildning men tillämpas generöst för att ta itu med identifierade marknadsmisslyckanden

I de fall då medlemsstaterna inför ekonomiska incitament och skatteincitament för att uppmuntra företag att investera i utbildning av sina anställda måste åtgärder vidtas för att se till att dessa incitament inte strider mot konkurrenspolitikens mål. Ett utbildningsstöd som är avsett att, för vissa företag, minska de kostnader som de normalt måste bära, för att i eget intresse förbättra de anställdas kompetens, ger företagen en fördel i förhållande till sina konkurrenter och kan därför snedvrida konkurrensen.

Normalt har dock utbildning positiva externa effekter för samhället som helhet. Utgifter för utbildning ökar konkurrenskraften för EU-industrierna och intresset för gemenskapen som en plats där man vill starta näringsverksamhet (se även avsnitt 2.4.4). Kommissionen har därför i allmänhet varit välvilligt inställd till utbildningsstöd i sin politik i fråga om statligt stöd.

I likhet med sysselsättning omfattas de flesta offentliga stödåtgärder som gäller utbildning inte av konkurrensreglerna utan utgör allmänna åtgärder eftersom de står öppna för alla företag inom alla sektorer och eftersom den myndighet som tillämpar åtgärden saknar diskretionär prövningsrätt med avseende på dessa åtgärder. Det kan till exempel vara fråga om generella ordningar för skattelättnader, såsom automatiska skattekrediter, som är öppna för alla företag som investerar i utbildning av de anställda. Frankrike, Österrike, Nederländerna och Sverige har nyligen infört nya skattereformer för att främja investering i utbildning medan Irland har upprättat en nationell utbildningsfond som finansieras med hjälp av en avgift från företagen. Vissa medlemsstater har bestämmelser i vilka krävs att arbetsgivarna antingen använder en viss summa pengar på utbildning eller betalar en utbildningsavgift. Andra åtgärder utgör inget statligt stöd eftersom de direkt gynnar alla människor och inte innebär någon fördel för vissa företag eller branscher. De flesta medlemsstater tillhandahåller finansiering för utbildning av sårbara grupper genom initiativ såsom utbildning eller omskolning av arbetslösa, lärlingsprogram på företag.

Då en utbildningsåtgärd uppfyller de fyra kriterier som anges i artikel 87.1 i EG-fördraget, bedöms den mot bakgrund av gruppundantagsförordningen för utbildningsstöd som trädde i kraft år 2001. Förordningen omfattar allt offentligt stöd till utbildning som gynnar ett eller flera företag eller sektorer genom att minska de kostnader som de normalt skulle bära när de önskar att deras anställda förvärvar ny kompetens (mer information finns i faktarutan nedan).

Genom förordningen förenklas beviljandet av utbildningsstöd för medlemsstaterna genom att kravet om att åtgärden skall förhandsanmälas till kommissionen tas bort. Vid genomförandet av en stödordning eller vid beviljande av enskilt stöd måste medlemsstaterna, om stödordningen eller stödet är undantaget enligt denna förordning, överlämna en sammanfattning av uppgifterna om stödordningen eller det enskilda stödet till kommissionen inom tjugo arbetsdagar. Kommissionen mottog 78 sammanfattande formulär år 2001, 102 år 2002 och 53 år 2003.

Under denna treårsperiod stod fyra medlemsstater - Tyskland (41 %), Italien (24 %), Förenade kungariket (20 %) och Spanien (9 %) - för 94 % av det totala antalet undantagna stödordningar eller enskilda stöd. Även om detta tyder på att de flesta övriga medlemsstater inte har utnyttjat de möjligheter som erbjuds har förordningen lett till en minskning av det totala antalet anmälningar inom detta område. Det är viktigt att komma ihåg att beviljande av enskilda stöd som överskrider 1 miljon euro fortfarande måste anmälas.

Kort sammanfattning av gruppundantagsförordningen för utbildningsstöd

Det statliga utbildningsstödets förenlighet regleras av kommissionens förordning (EG) nr 68/2001 av den 12 januari 2001, (EGT L 10, 13.1.2001, s. 20-24) ändrad genom kommissionens förordning (EG) nr 363/2004 av den 25 februari 2004 (EUT L 63, 28.2.2004, s. 20-21).

Förordningen omfattar allt offentligt stöd till utbildning som gynnar ett eller flera företag eller sektorer genom att minska de kostnader som de normalt skulle bära när de önskar att deras anställda förvärvar ny kompetens. Förordningen gäller stöd till utbildning, oavsett om utbildningsverksamheten bedrivs av företagen själva eller av offentliga eller privata utbildningscentrum. Förordningen gäller alla sektorer.

I förordningen görs en åtskillnad mellan särskild utbildning och allmän utbildning eftersom den senare har mindre snedvridande effekter på konkurrensen. Därför tillåts högre maximala stödnivåer till allmän utbildning, små och medelstora företag, mindre gynnade kategorier av arbetstagare och företag som är belägna i stödområden (se tabellen nedan).

Särskild utbildning: Utbildning som omfattar undervisning som direkt och i huvudsak kan användas i arbetstagarens nuvarande eller framtida anställning i det stödmottagande företaget och som ger färdigheter som inte alls eller endast i begränsad utsträckning kan överföras till andra företag eller arbetsområden.

Allmän utbildning: Utbildning som omfattar undervisning som inte uteslutande eller i huvudsak kan användas i arbetstagarens nuvarande eller framtida anställning i det stödmottagande företaget, utan ger färdigheter som i stor utsträckning går att överföra till andra företag eller andra arbetsområden och därmed väsentligt förbättrar arbetstagarens möjligheter att få anställning. Utbildningen anses "allmän" om den till exempel organiseras gemensamt av flera företag som är oberoende av varandra eller om den är öppen för anställda vid olika företag. Den anses också "allmän" om den erkänns, intygas eller godkänns av offentliga myndigheter eller organ eller av andra organ eller institutioner som staten eller gemenskapen har givit nödvändiga befogenheter på detta område.

De stödberättigade kostnaderna för utbildningsstöd kan omfatta personalkostnader för lärare, resekostnader för lärare och deltagare, andra löpande utgifter (material, utrustning, etc.), avskrivning av hjälpmedel och utrustning, i den utsträckning de används uteslutande för utbildningsprojektet i fråga, kostnader för vägledning och rådgivning med avseende på utbildningsprojektet, personalkostnaderna för deltagarna i utbildningsprojektet upp till det sammanlagda beloppet av de stödberättigande kostnaderna enligt ovan.

Högsta stödtak

>Hänvisning till>

Stora utbildningsprojekt (stöd som beviljas ett enskilt företag som överskrider 1 miljon euro) är inte undantagna från separat anmälan.

2.4.11. Utgifter för statligt utbildningsstöd

För unionen som helhet beviljades specifikt knappt 600 miljoner euro i statligt stöd till utbildningsändamål är 2002 [41]. Spanien står för mer än hälften av det totala beloppet på grund av en stor stödåtgärd för kontinuerlig yrkesutbildning på företag. Denna åtgärd innehar alla kännetecken för en allmän åtgärd men eftersom myndigheterna har en viss diskretionär prövningsrätt när det gäller valet av företag ansågs det utgöra statligt stöd, även om det var förenligt med EG-fördraget. Det totala utbildningsstödet har minskat successivt under de senaste åren, i linje med en minskning av utgifterna för denna spanska stödåtgärd. Det är viktigt att notera att en ganska stor andel av utbildningsstödet som beviljats till små och medelstora företag kan uppfylla kraven för stöd "av mindre betydelse" och beaktas därför inte (se avsnitt 2.4.6).

[41] På grund av utformningen av en rad sysselsättnings- och utbildningsprogram kan en del utbildningsstöd klassificeras som sysselsättningsstöd och tvärtom.

Under 2001 har relativt små stödbelopp rapporterats av medlemsstaterna, i enlighet med gruppundantaget för utbildning. Drygt 40 miljoner euro beviljades inom hela EU varav Spanien, Italien och Förenade kungariket vartdera beviljade omkring 10 miljoner euro. År 2002 ökade det totala beloppet till 120 miljoner euro varav Österrike beviljade 45 miljoner euro, Förenade kungariket 37 miljoner euro och Italien 22 miljoner euro.

2.4.12. Mätning av effektiviteten för sysselsättnings- och utbildningsstöd

I sina slutsatser om statligt stöd i november 2002 uppmanade rådet medlemsstaterna att fortsätta "att utveckla användningen av förhandsbedömningar och utvärderingar av enskilda statliga stöd liksom program för statligt stöd för att övervaka stödets inverkan på konkurrens och effektivitet". Det framgår tydligt av ovanstående att endast en del av åtgärderna som medlemsstaterna utför enligt de aktiva arbetsmarknadsstrategierna utgör statligt stöd. När det gäller de aktiva arbetsmarknadsstrategierna generellt, förpliktigas medlemsstaterna enligt sysselsättningsriktlinjen om "aktiva och förebyggande åtgärder för arbetslösa och personer utanför arbetskraften" att se till att arbetsmarknadsprogrammens effektivitet utvärderas regelbundet och att de justeras i enlighet med detta" [42]. I den årliga genomförandecykeln för den europeiska sysselsättningsstrategin betonas utvärderingen av åtgärderna enligt de aktiva arbetsmarknadsstrategierna samtidigt som denna uppgift ligger helt utanför konkurrenspolitikens behörighet.

[42] Rådets beslut av den 22 juli 2003 om riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik (2003/578/EG).

Effektiviteten för sysselsättningsstödet beror på flera faktorer som huvudsakligen hör samman med hur programmet är utformad. Detta har bekräftats genom en studie av program för statligt stöd som är utformade för att främja sysselsättningen år 2001 [43]. Exempelvis verkar program som är inriktade på vissa kategorier av arbetstagare att vara mer effektiva (de tenderar att ha lägre dödvikt) jämfört med alltför allmänna program för att främja sysselsättningen under omständigheter där programmens inriktning har uppmuntrat arbetsgivarna att anställa personer med vissa egenskaper som de normalt inte skulle överväga att anställa. Andra faktorer som kan ha en betydande inverkan på sysselsättningsåtgärdernas prestanda är stödbeloppet, åtgärdens varaktighet, typen av stöd, huruvida arbetsgivaren är förpliktad att göra något för att få bidraget etc. När det gäller stödbeloppet tyder slutsatserna från den ovan nämnda studien på att relativt små stödbelopp endast tenderar att vara effektiva för små företag (färre än 30 anställda) och att högre stödnivåer inte nödvändigtvis ger högre grad av nettotillskott.

[43] Cambridge Policy Consultants, "The Study of State Aid Schemes Designed to Promote Employment", slutrapport, oktober 2001

Det är tydligt att man bör vara försiktig vid utformandet av åtgärderna så att risken för oavsiktliga substitutionseffekter [44] (integrering av mindre gynnade kategorier av arbetstagare på bekostnad av mer lättplacerade arbetstagare kan vara ett yttryckligt mål) och att dödviktseffekterna [45] minimeras. Likväl är det viktigt att komma ihåg, när man exempelvis utvärderar effektiviteten av att subventionera ett arbetstillfälle för en arbetstagare med funktionshinder eller en långtidsarbetslös person, att referensvärdet som används vid bedömningen av åtgärdens effektivitet inte är ett perfekt marknadsutfall utan ett suboptimalt utfall. Alternativet till subventionerade arbeten för mindre gynnade kategorier av arbetstagare är sannolikhet arbetslöshet med mottagande av passiva bidrag.

[44] Substitutionseffekt: personen som stöds har ett arbete som en annan person annars skulle ha fått.

[45] Dödviktseffekt: arbetsgivaren skulle ha rekryterat samma typ av person utan något externt ekonomiskt stöd.

2.4.13. Slutsatser

Marknadsmisslyckandena som hör samman med skapandet av sysselsättning och främjandet av utbildning, som uteslutande av mindre produktiva arbetstagare (antingen det rör sig om uppfattade eller verkliga förhållanden) till gängse löner och bristande möjligheter till kompetensutveckling, är som regel allmänt erkända (se avsnitt 2.4.1). Kommissionen anser att det är berättigat med gemenskapsåtgärder eller statliga ingripanden då man skall ta itu med marknadsmisslyckanden. Detta återspeglas i kommissionens positiva inställning till statligt stöd för dessa ändamål: det mycket begränsade antalet negativa beslut i liknande stödärenden och den nyligen utförda revideringen av reglerna om statligt stöd för att underlätta beviljandet av stöd för skapandet av arbetstillfällen, för rekrytering av mindre gynnade kategorier av arbetstagare och arbetstagare med funktionshinder samt för olika utbildningsåtgärder.

Ytterligare insatser till stöd för utbildning och sysselsättning måste uppmuntras om Lissabonagendan för ekonomisk och social upprustning skall kunna genomföras. Konkurrenspolitiken utgör ett komplement till och en förstärkning av annan gemenskapspolicy som bidrar till Lissabonstrategin [46], där det konstateras att det behövs fler jobb för att göra EU både mer konkurrenskraftigt och mer öppet för alla. För att uppnå en betydligt högre sysselsättningsgrad kommer det att bli nödvändigt med mycket stora investeringar i humankapital, inte minst i form av fortlöpande kompetensutveckling.

[46] Meddelande från kommissionen: "En aktiv konkurrenspolitik för ett konkurrenskraftigt EU" (ännu ej offentliggjord).

De flesta offentliga stödåtgärder till privata företag för sysselsättning och utbildning utgörs inte av statligt stöd eftersom de inte uppfyller de fyra kriterierna som anges i artikel 87.1 i EG-fördraget. Om sådana åtgärder genomförs i form av statligt stöd kommer kontrollen av statligt stöd att fortsätta att utgöra en garanti för att de snedvridande effekterna på konkurrensen av varje enskilt stödförslag minimeras. Kontrollen kommer å andra sidan inte att lägga några hinder i vägen för åtgärder som vidtas för att uppnå sådana gemenskapsmål som inte ger upphov till några sådana snedvridande effekter eller i de fall de snedvridande effekterna uppvägs av stödåtgärdens positiva effekter.

Genom att ta bort kravet på anmälan till kommissionen, bör gruppundantagsförordningarna för sysselsättnings- och utbildningsstöd ge medlemsstaterna en större flexibilitet när det gäller att utforma åtgärderna för att stödja dess mål liksom att påskynda genomförandet. Detta initiativ är i linje med slutsatserna från Europeiska rådets olika möten, där man har uppmanat till en ändrad inriktning, från stöd till enskilda företag eller sektorer till att ta itu med de övergripande målen av gemensamt intresse.

Hittills har endast ett begränsat antal medlemsstater använt sig av de möjligheter som erbjuds i de nya undantagsförordningarna. Kommissionen kommer därför vid översynen av dessa förordningar, som upphör att gälla i slutet av år 2006, att rådfråga medlemsstaterna i syfte att skaffa detaljerad information om eventuella svårigheter som har uppkommit vid tillämpningen av dem. Mot bakgrund av återkopplingen från medlemsstaterna kommer kommissionen även att fundera över stödtakens lämplighet liksom vissa definitioner i texten.

Kommissionen är medveten om behovet av att övervaka den pågående utvecklingen inom medlemsstaternas sysselsättnings- och utbildningspolitiska initiativ för att i största möjliga utsträckning se till att de åtgärder som har en begränsad effekt på konkurrensen kan genomföras utan att de behöver godkännas av kommissionen. Vissa befintliga sysselsättnings- och utbildningsåtgärder har gett upphov till frågor om tillämpningen av reglerna för det statliga stödet. Detta gäller exempelvis de åtgärder som främst finansieras av arbetsmarknadsparterna själva via kollektivavtal, varvid en avgift