MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET enligt artikel 251.2 andra stycket i EG-fördraget om Gemensam ståndpunkt antagen av rådet inför antagandet av ett förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 80/987/EEG 1980 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens

1- BAKGRUND

>Plats för tabell>

2- SYFTET MED KOMMISSIONENS FÖRSLAG

Revidera rådets direktiv 80/987/EEG för att anta och förbättra det med beaktande av domstolens rättspraxis och de förändringar som har lett till att luckor eller brister i den text som antogs 1980 har framträdit.

3- KOMMENTARER TILL DEN GEMENSAMMA STÅNDPUNKTEN

3.1. Den 18.2.2002 antog rådet enhälligt en gemensam ståndpunkt om förslaget till det berörda direktivet. I denna text upprepas samma ändringsförslag som kommissionen hade godtagit i sitt ändrade förslag som den hade lagt fram muntligen (nämligen ändringsförslag 2, 4, 6, 9, 14 och 15) med undantag för ändringsförslag 11.

Kommissionen anser att de ändringsförslag som införts i texten gör innehållet till förslaget till direktiv mer beskyddande och den anser att den gemensamma ståndpunkten svarar mot de mål som eftersträvas genom revideringen av direktivet från 1980.

3.2. Ändringar som antagits av Europaparlamentet, godtagits av kommissionen och bibehållits i den gemensamma ståndpunkten

I den gemensamma ståndpunkten integreras ett antal ändringar som antogs av Europaparlamentet vid den första behandlingen, och som kommissionen också hade godkänt och infört i sitt ändrade förslag: Det gäller ändringsförslag 2, 4, 6 (i princip), 9, och 14 och 15 delvis. Vissa har införts i texten till den gemensamma ståndpunkten med en något ändrad formulering.

3.2.1. Genom ändringsförslag 2 införs i artikel 1.3 i texten en begränsning av möjligheterna att utesluta kategorier från direktivets tillämpningsområde till de möjligheter som redan finns i medlemsstaterna. I den nya versionen föreskrivs i detta stycke att medlemsstaterna får fortsätta att utesluta följande kategorier från tillämpningsområdet för detta direktiv, om det redan är brukligt att göra så enligt den nationella lagstiftningen: (de två kategorierna arbetstagare som avses i punkterna a och b).

3.2.2. Genom punkt 4 utvidgas definitionen av insolvensförfarande som ger upphov till ingripande från garantiinstitutionen genom tillägget, i artikel 2.1 efter ordet "förvaltare", av ordalydelsen "eller en person som har en liknande funktion".

3.2.3. Genom ändringsförslag 6 införs i artikel 2.4 i den gemensamma ståndpunkten en valmöjlighet att medlemsstaterna utvidgar skyddet för arbetstagarna till andra situationer som fastställs genom andra förfaranden än de som nämns i punkt 1 och som föreskrivs i nationell lagstiftning.

Kommissionen erinrar om att den av följande skäl inte har godtagit något allmänt krav för medlemsstaterna att fastställa andra förfaranden som utlöser garantimekanismen. Det nya begreppet insolvens i det reviderade direktivet är samma som finns i förordning 1346/2000 om insolvensförfaranden. Detta begrepp täcker hädanefter de flesta av de befintliga förfaranden i medlemsstaterna (likvidation och andra) och som erkänns genom förordning 1346/2000. Om andra specifika förfaranden tillämpas i vissa medlemsstater, anser kommissionen att det är medlemsstaternas sak att avgöra om förfarandet i fråga gör det möjligt att fastställa arbetsgivarens insolvens enligt direktivet och om förfarandet kan leda till betalningar från garantifonden. När det gäller transnationella situationer (artikel 8a) skulle det i praktiken vara svårt att i alla medlemsstater alltid beakta dessa förfaranden och situationer. Det har därefter klargjorts att sådana förfaranden inte skapar några skyldigheter för de andra medlemsstaterna i de fall som åsyftas i avsnitt IIIa i direktivet.

3.2.4. Ändringsförslag 9 skall införas i artikel 2.3 enligt vilken medlemsstaterna inte får införa ett krav på att arbetstagaren skall ha arbetat en viss tid för samma arbetsgivare för att rättigheterna enligt detta direktiv skall gälla. Kommissionen anser att kravet på anställningsavtalets minimiomfattning kan anses täckas av artikel 2.2 som förbjuder att deltidsanställda utesluts från direktivets tillämpningsområde.

3.2.5. Ändringsförslag 14 som syftar till att ta bort möjligheten att införa en övre gräns för garantiinstitutionens utbetalningar har godtagits i princip, dvs. rådet har godtagit en ram för denna möjlighet till begränsning för att undvika att fastställandet av den övre gränsen leder till en socialt oacceptabel nivå.

Kommissionen erinrar om att den inte kunde gå med på att helt ta bort den övre gränsen av flera skäl. För det första erinrar kommissionen om att en begränsning av betalningsskyldigheten är tillåten enligt artikel 4.1. I punkt 2 till denna artikel fastställs möjligheten till en begränsning i tid och i punkt 3 tillåts fastställandet av en övre gräns. Flera medlemsstater har valt att enbart införa en övre gräns, utan att utnyttja möjligheten att fastställa en tidsgräns. Att helt ta bort denna möjlighet skulle vara till nackdel för dessa medlemsstater. Införandet av en övre gräns kan också vara motiverat i vissa situationer, bland annat för att skapa rimliga förutsättningar för garantiinstitutionens verksamhet.

Rådet har behållit möjligheten av att fastställa en övre gräns, men den anser att denna övre gräns inte får leda till en alltför kraftig minskning av fordringarna vilket skulle vara oacceptabelt med hänsyn till direktivets mål. Rådet har följaktligen infört en bestämmelse i artikel 4.3 enligt vilken den övre gränsen inte får understiga en nivå som är förenlig med det sociala syftet med direktivet.

3.2.6. Ändringsförslag 15 har infölivats i texten till den gemensamma ståndpunkten utan den nya formuleringen i punkt b. Rådet har följt kommissionens förslag och återinfört den tidigare artikel 5 från direktiv 80/987/EEG i versionen från 1980. Eftersom detta direktiv syftar till att skydda arbetstagarna, är det medlemsstaterna som skall fastställa hur garantiinstitutionen skall finansieras, förutsatt att det inte blir arbetstagarna som får bära hela kostnaden.

3.3. Europaparlamentets ändringsförslag som godtagits av kommissionen men som inte behållits i den gemensamma ståndpunkten

Ett enda ändringsförslag som godtagits av kommissionen har inte behållits i den gemensamma ståndpunkten. Det gäller ändringsförslag 11 avseende tillägget till artikel 3, stycke 1, med ordalydelsen "eller på avgångsvederlag som arbetstagarna har rätt till på grund av att anställningsförhållandet upphört". Rådet anser inte att detta tillägg innebär något ytterligare skydd: så vitt dessa avgångsvederlag utgör en del av lönen såsom den definieras enligt artikel 2.2, godkänns dessa avgångsvederlag redan genom artikel 3 i vilken det krävs att garantiinstitutioner skall garantera betalning av arbetstagarnas utestående fordringar som grundar sig på anställningsavtal eller anställningsförhållanden .

3.4. Nya bestämmelser som införts i den gemensamma ståndpunkten

Rådet har infört ett nytt stycke i artikel 4.2 enligt vilket lönegarantin på vissa villkor får begränsas till åtta veckor. Den nya bestämmelsen har kommit till efter en lång debatt om sambanden mellan de tre delarna i artikel 4, nämligen den period under vilken garantiinstitutionen skall utbetala utestående lönefordringar, referensperioden och den övre gränsen för betalningar. Eftersom alla dessa delar nu har beaktats i den nya versionen av artikel 4 och möjligheten till en begränsning till åtta veckor är mycket tydligt fastställd var det till slut möjligt att uppnå ett samförstånd om denna punkt. För det första är möjligheten till att begränsa garantiperioden till åtta veckor bunden till villkoret att föreskriva en referensperiod på minst arton månader. De medlemsstater som använder denna möjlighet är dessutom skyldiga att använda sig av de gynnsammaste perioderna för arbetstagarna vid beräkningen av de åtta veckorna. Slutligen stärks denna lösning genom införandet av en bestämmelse mot försämrade villkor i andra stycket till artikel 9 som fastställer att genomförandet av detta direktiv får under inga omständigheter vara en anledning att försämra villkoren jämfört med den aktuella situationen i medlemsstaterna när det gäller den allmänna skyddsnivån för arbetstagare på det område denna situation omfattar.

Dessutom har rådet klargjort målet för och innehållet av det administrativa samarbetet mellan medlemsstaterna i transnationella situationer i artikel 8b.1. För att förbättra insynen har en ny punkt 2 som handlar om kraven på kommunikation mellan medlemsstaterna och kommissionen lagts till.

Slutligen har en ny punkt c lagts till artikel 10 som bemyndigar medlemsstaterna att vägra att ta på sig eller begränsa sitt ansvar att betala om en arbetstagare äger en väsentlig del av företaget och har en betydande inverkan på företagets verksamhet. Kommissionen anser att denna regel endast är ett klargörande av punkt b i samma artikel 10 och således inte innebär att medlemsstaterna får nya behörigheter.

Av ovan angivna skäl kan kommissionen godta de ändringar som rådet infört.

4- SLUTSATSER

Kommissionen välkomnar kvaliteten på den gemensamma ståndpunkten. Den anser at texten är balanserad och skriven så att arbetstagarnas skydd stärks. Kommissionen godtar således rådets gemensamma ståndpunkt i sin helhet.

Kommissionen förväntar sig snabba framsteg i andra behandlingen för att direktivet skall kunna antas så snart som möjligt.