[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |

Bryssel den 11.4.2007

KOM(2007) 178 slutlig

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET

Slutrapport från Europeiska kommissionen om lämpligheten av att behålla kraven på ansvarsförsäkring för mellanhänder enligt gemenskapslagstiftningen

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

1. Kraven på ansvarsförsäkring för mellanhänder enligt gemenskapslagstiftningen 3

1.1. Artikel 4 i direktivet om försäkringsförmedling 4

1.2. Artiklarna 7 och 8 i det omarbetade kapitalkravsdirektivet 5

1.3. Bakgrund 6

2. Politiska skäl för kraven på ansvarsförsäkring 7

2.1. Konsumentskydd 7

2.2. Fördelar för tjänsteleverantörer och marknader 7

2.3. Argument mot krav på ansvarsförsäkring 8

3. riktat samråd med medlemsstaterna och behöriga myndigheter 9

4. Offentligt samråd om utkastet till rapport 9

4.1. Resultaten av samrådet 10

5. Slutsatser 10

INLEDNING

Kommissionen skall enligt artikel 65.6 i direktiv 2004/39/EG om marknader för finansiella instrument (nedan kallat ”MiFID-direktivet”) för Europaparlamentet och rådet lägga fram en rapport om lämpligheten av att behålla kraven på ansvarsförsäkring som gäller för mellanhänder enligt gemenskapslagstiftningen.

1. KRAVEN PÅ ANSVARSFÖRSÄKRING FÖR MELLANHÄNDER ENLIGT GEMENSKAPSLAGSTIFTNINGEN

Ansvarsförsäkring är en försäkring som, antingen helt eller delvis, skall täcka belopp som yrkesverksamma skall betala till tredje man, antingen som skadestånd eller till följd av godkända framförhandlade avtal, som ersättning för förlust som uppstått till följd av handlingar, fel eller försummelser från den yrkesverksammes sida vid utövandet av hans företagsverksamhet.

Enligt gemenskapslagstiftningen måste vissa värdepappersförmedlare och alla försäkringsförmedlare ha ansvarsförsäkring för att få tillhandahålla sina tjänster. De relevanta kraven är hämtade från följande två direktiv:

- Direktiv 2002/92/EG om försäkringsförmedling.

- Direktiv 2006/49/EG om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut (omarbetning) (nedan kallat ”det omarbetade kapitalkravsdirektivet”).[1]

En redogörelse för kraven på ansvarsförsäkring enligt dessa båda direktiv finns i nedanstående avsnitt.

Sammanfattning av kraven på ansvarsförsäkring och kapitalkraven för olika typer av mellanhänder

Försäkringsförmedlare | Värdepappersförmedlare | Värdepappersförmedlare som också är försäkringsförmedlare |

En ansvarsförsäkring som gäller gemenskapens hela territorium och som uppgår till minst 1 000 000 euro för varje skadeståndskrav och till 1 500 000 per år för samtliga skadeståndskrav. | Något av följande: a) Startkapital på 50 000 euro. b) En ansvarsförsäkring som gäller gemenskapens hela territorium, eller någon annan form av jämförbar garanti mot skadeståndsansvar på grund av fel eller försumlighet i verksamheten, som uppgår till minst 1 000 000 euro för varje skadeståndskrav och till minst 1 500 000 per år för samtliga skadeståndskrav. c) En kombination av startkapital och ansvarsförsäkring i en form som ger ett skydd motsvarande punkterna a eller b. | En ansvarsförsäkring som gäller gemenskapens hela territorium och som uppgår till minst 1 000 000 för varje skadeståndskrav och till minst 1 500 000 per år för samtliga skadeståndskrav. + Något av följande: a) Ett startkapital på 25 000 euro. b) En ansvarsförsäkring som gäller gemenskapens hela territorium, eller någon annan form av jämförbar garanti mot skadeståndsansvar på grund av fel eller försumlighet i verksamheten, som uppgår till minst 500 000 euro för varje skadeståndskrav och till minst 750 000 euro för samtliga skadeståndskrav. c) En kombination av startkapital och ansvarsförsäkring i en form som ger ett skydd motsvarande punkterna a eller b |

1.1. Artikel 4 i direktivet om försäkringsförmedling

I artikel 4.3 i direktivet om försäkringsförmedling anges en minimigräns för ersättningsansvaret för både individuella skadeståndskrav och för samtliga skadeståndskrav.

Alla försäkringsförmedlare skall ha en ansvarsförsäkring som skall omfatta hela gemenskapens territorium eller annan likvärdig garanti för ansvar till följd av fel eller försummelse i verksamheten, vilken minst skall täcka 1 000 000 euro per skada och totalt 1 500 000 euro för alla skador under ett år (såvida inte en sådan försäkring eller likvärdig garanti redan tillhandahålls av ett försäkrings- eller återförsäkringsföretag eller annat företag, för vars räkning eller med vars bemyndigande förmedlaren handlar, eller ett sådant företag har tagit fullt ansvar för förmedlarens handlande).

En förmedlare, oavsett hur stor verksamheten är och oavsett om man rent faktiskt är verksam i fler än en medlemsstat, måste uppfylla detta krav för att kunna registreras och utöva försäkringsförmedling inom EU. Kraven är dock minimigränser för skyddet (vilket innebär att medlemsstaten får lägga till ytterligare krav i den nationella lagstiftningen). Det finns inga bestämmelser i direktivet som ger medlemsstaterna utrymme att undanta företag från kravet på att ha en ansvarsförsäkring (bortsett från om företaget har en ”likvärdig garanti”): i synnerhet är inte kapitalresurser tillåtet som ett alternativ till ansvarsförsäkring.

1.2. Artiklarna 7 och 8 i det omarbetade kapitalkravsdirektivet

Bland en rad bestämmelser enligt vilka värdepappersföretag enligt definitionen i artikel 4.1.1 i MiFID-direktivet skall inneha startkapital av olika storlek ställs det enligt artiklarna 7 och 8 i det omarbetade kapitalkravsdirektivet krav på ansvarsförsäkring eller startkapital för värdepappersföretag som enligt MiFID-direktivet bara är godkända för att tillhandahålla investeringsrådgivning eller för att ta emot eller vidarebefordra order från investerare, utan att också förvara kundernas tillgångar (nedan kallade ”MiFID-förmedlare”).Dessa företag omfattas inte av kraven på startkapital som gäller för värdepappersföretag generellt enligt artiklarna 5 eller 9 i det omarbetade kapitalkravsdirektivet, och de kapitalkrav som ställs på dem är betydligt lägre därför att de kompletteras med krav på ansvarsförsäkring som inte gäller för andra värdepappersföretag.

Artikel 7 gäller MiFID-förmedlare som inte samtidigt bedriver verksamhet som försäkringsförmedlare. Dessa företag måste ha något av följande:

a) Ett startkapital på 50 000 euro.

b) En ansvarsförsäkring som gäller gemenskapens hela territorium, eller någon annan form av jämförbar garanti mot skadeståndsansvar på grund av fel eller försumlighet i verksamheten, som uppgår till minst 1 000 000 euro för varje skadeståndskrav och till minst 1 500 000 euro per år för samtliga skadeståndskrav.

c) En kombination av startkapital och ansvarsförsäkring i en form som ger ett skydd motsvarande punkterna a eller b.

Kraven på ansvarsförsäkring enligt punkt b är naturligtvis identiska med dem som ställs på försäkringsförmedlare enligt direktivet om försäkringsförmedling. Det omarbetade kapitalkravsdirektivet innebär dock en större flexibilitet, nämligen ett val mellan startkapital, ansvarsförsäkring eller en kombination av dessa två alternativ.

Artikel 8 gäller MiFID-förmedlare som också är registrerade som försäkringsförmedlare enligt direktivet om försäkringsförmedling. Utöver att uppfylla kraven på ansvarsförsäkring i artikel 4.3 i direktivet om försäkringsförmedling måste dessa företag ha något av följande:

a) Ett startkapital på 25 000 euro.

b) En ansvarsförsäkring som gäller gemenskapens hela territorium, eller någon annan form av jämförbar garanti mot skadeståndsansvar på grund av fel eller försumlighet i verksamheten, som uppgår till minst 500 000 euro för varje skadeståndskrav och till minst 750 000 euro för samtliga skadeståndskrav.

c) En kombination av startkapital och ansvarsförsäkring i en form som ger ett skydd motsvarande punkterna a eller b.

Tidsfristen för införlivande av dessa krav har ännu inte gått ut, så värdepappersföretag omfattas för närvarande inte av några krav på ansvarsförsäkring enligt gemenskapslagstiftningen. De kan dock omfattas av jämförbara krav enligt nationell lagstiftning, och alla kommentarer som rör verkan av motsvarande nationella krav är därför relevanta för detta utkast till rapport. Liksom direktivet om försäkringsförmedling ger det omarbetade kapitalkravsdirektivet medlemsstaterna utrymme att införa regler som är strängare än de som anges i direktivet[2].

1.3. Bakgrund

Som anges ovan skiljer sig kraven på ansvarsförsäkring för försäkringsförmedlare enligt direktivet om försäkringsförmedling från de krav som gäller MiFID-förmedlare enligt det omarbetade kapitalkravsdirektivet. Enligt direktivet om försäkringsförmedling skall alla försäkringsförmedlare ha ansvarsförsäkring med ett specifikt minimiskydd för skadeståndskrav som uppstår på grund av fel eller försumlighet i tjänsten, medan MiFID-förmedlare omfattas av en ordning som möjliggör en kombination av ansvarsförsäkring och minimikapital.

Enligt kommissionens ursprungliga förslag till det direktiv som blev MiFID-direktivet[3] skulle företag som erbjuder investeringsrådgivning eller som tar emot eller vidarebefordrar order för kunders räkning, men som inte förvarar kunders kontanta medel eller värdepapper, ha ansvarsförsäkring med ett skydd motsvarande det som krävs för försäkringsförmedlare enligt direktivet om försäkringsförmedling, utan någon möjlighet att uppfylla kapitalkrav som alternativ. Under förhandlingarna i rådet framförde dock några medlemsstater invändningar. Det rörde sig då om två saker:

- Marknadsförändringar kan minska investeringsrådgivarnas tillgång till ansvarsförsäkring, och

- förslagen kan leda till orimligt stora bördor för företag som erbjuder både investeringsrådgivning och försäkringsförmedling.

Kommissionens förslag ändrades därför av medlagstiftarna. För det första infördes en större flexibilitet genom att företagen tillåts att antingen ha en ansvarsförsäkring av ett specificerat omfång eller ett specificerat minimikapital eller en kombination av dessa båda alternativ. För det andra utformades en särskild ordning för värdepappersföretag som också är registrerade som försäkringsförmedlare enligt direktivet om försäkringsförmedling. Dessa företag måste uppfylla kraven i artikel 4.3 i det direktivet när det gäller denna förmedlingsverksamhet och de skall därutöver för deras investeringsrådgiving ha antingen ett startkapital på minst 25 000 euro eller en ansvarsförsäkring med ett skydd uppgående till minst halva det belopp som krävs enligt direktivet eller en kombination av dessa två krav. Kraven på ansvarsförsäkring i direktivet om försäkringsförmedling måste alltså fortfarande uppfyllas hur välkapitaliserat företaget än är.

Man konstaterade så att kraven på ansvarsförsäkring i MiFID-direktivet därmed skulle skilja sig från kraven i direktivet om försäkringsförmedling och några medlemsstater menade under förhandlingarna i rådet att MiFID-direktivet borde ändra direktivet om försäkringsförmedling på ett sådant sätt att (åter-)försäkringsförmedlare fick möjlighet att använda sig av det alternativ som stod till förfogande för investeringsrådgivare och helt eller delvis ersätta kraven på ansvarsförsäkring med kapital. En sådan ändring antogs inte, utan medlagstiftarna införde i stället översynsklausulen.

Syftet med översynen är att, på grundval av deras respektive marknadspåverkan i medlemsstaterna, fastställa om de kombinerade kraven är proportionerliga i förhållande till målen om ett adekvat konsumentskydd och om företagen i hela EES eller på särskilda nationella marknader får speciella problem eller ådrar sig kostnader för att få den erforderliga ansvarsförsäkringen, vilket bör beaktas vid översynen av hur verksam ordningen är.

2. POLITISKA SKÄL FÖR KRAVEN PÅ ANSVARSFÖRSÄKRING

Kraven på ansvarsförsäkring är en konsumentskyddsåtgärd som syftar till att säkerställa att skadeståndskrav från kunder som riktar sig till ett värdepappersföretag eller en förmedlare kan tillgodoses i fall där företagets eller förmedlarens inkomster eller kapital inte skulle vara tillräckliga för att täcka skadeståndsansvaret gentemot en kund. Det rör sig dessutom även om ett värdefullt regleringsinstrument som gör att värdepappersföretag kan utföra vissa typer av verksamhet med ett relativt lågt grundkapital. Hindren för marknadstillträde blir därigenom inte för höga och mindre företag kommer inte att uteslutas från marknaden. Detta är särskilt viktigt för verksamhet som försäkringsförmedling och investeringsrådgivning där det finns många små företag.

2.1. Konsumentskydd

Med en ansvarsförsäkring skyddas konsumenterna genom att de medel ökar som står till förfogande för att tillgodose skadeståndskrav som uppstår till följd av vårdslös rådgivning eller andra former av fel i yrkesutövningen. Exempelvis reglerar MiFID-direktivet investeringsrådgivning för första gången som kärntjänst (tidigare var det en sidotjänst enligt investeringstjänstedirektivet). Med en ansvarsförsäkring kan man se till att de risker som är förknippade med denna tjänst täcks på ett adekvat sätt.

2.2. Fördelar för tjänsteleverantörer och marknader

Ansvarsförsäkringen är även till fördel för företagen. Många företag har ansvarsförsäkring trots att det inte ställs några lagstadgade krav på detta och många har ett skydd som går utöver vad som krävs enligt lagstiftningen. Omfattande och oväntade skadeståndskrav kan på så sätt finansieras och därmed skydda ägarnas tillgångar. I regel täcks både det rättsliga skadeståndsansvaret och kostnaderna i samband med sakprövningen, som i vissa fall kan uppgå till så stora belopp totalt att företagets solvens äventyras.

Ansvarsförsäkringen kan vara särskilt värdefull för mindre företag som kanske tycker att det är svårt, eller icke ändamålsenligt med tanke på deras företagsstruktur, att ha stora kapitalbelopp till sitt förfogande. Försäkringen kan samspela med marknadskrafterna genom att den kommersiella försäkringsmarknaden utnyttjas så att solvensen kan upprätthållas i företag som tillhandahåller viktiga slutkundstjänster som investeringsrådgivning.

Obligatorisk ansvarsförsäkring är dessutom ett bra regleringsinstrument som komplement till kapitalkrav och system för ersättning till investerare. Kravet på ansvarsförsäkring kan ha ytterligare en positiv regleringsmässig effekt genom att företag uppmuntras att förbättra sina egna riskbedömnings- och riskhanteringsåtgärder, eftersom företag med en lägre riskprofil tenderar att sänka sina premier och öka tillgången till täckning.

Det är vidare av allmänt intresse för alla reglerade företag att företagen har ansvarsförsäkring så att man kan begränsa de skadeståndskrav som ställs på system för ersättning till investerare[4]. Ett företag som inte har adekvata resurser kanske inte kan tillgodose berättigade skadeståndskrav och kan i slutänden bli insolvent. Detta kan i sin tur leda till skadeståndkrav på systemet för ersättning till investerare, som måste finansieras av övriga deltagande företag inom den relevanta bidragsgruppen. Ju fler skadeståndskrav som ställs på sådana system, desto högre blir branschens bidrag för att finansiera det. Eftersom dessa bidrag inte är riskkänsliga kan kostnaderna för att tillgodose krav på ersättning i oproportionerlig utsträckning falla på de långlivade och välskötta företagen som finansierar större delen av systemet. Ansvarsförsäkringen minskar en sådan obalans när det gäller finansieringen.

2.3. Argument mot krav på ansvarsförsäkring

Det första och mest traditionella argumentet mot en ansvarsförsäkring är att den kan skapa en ”moralisk risk”. Detta betyder att ansvarsförsäkringen kan ändra beteendet hos de försäkrade på ett sätt som gör att sannolikheten för att skadeståndskrav skall uppstå ökar eller att skadeståndskraven blir högre. Teorin är att företagen när de har försäkringsskydd inte har samma ekonomiska incitament att undvika handlingar eller försummelser som kan ge upphov till skadeståndskrav.

Ett annat argument mot omfattande krav på ansvarsförsäkring är att försäkringsmarknaden saknar, eller kan sakna, kapacitet att tillhandahålla sådana försäkringar till ett växande antal företag. Det har t.ex. anförts att de gränser som fastställts i direktivet om försäkringsförmedling avtalades vid en tidpunkt när det fanns större kapacitet på marknaden än det kanske finns nu eller i framtiden. Situationen kan ha förvärrats av de krav som ställs enligt MiFID-direktivet för företag som bedriver båda typer av verksamhet, och det är möjligt att kombinationen av krav kan överbelasta marknaden för ansvarsförsäkringar och att vissa företag kanske inte kan upprätthålla det föreskrivna försäkringsskyddet. Ett annat bekymmer är kostnaderna för en ansvarsförsäkring. När antalet företag som måste ha ansvarsförsäkring ökar finns det en risk för att den ökade efterfrågan driver upp priset på ansvarsförsäkringar, tränger ut vissa företag som bedriver investeringsrådgivning från marknaden och hindrar tillträdet till marknaden för nya företag.

Det har också framhållits att direktivet om försäkringsförmedling kräver en hög försäkringsnivå som ligger bortom den som de flesta små företag rimligtvis kan förväntas ha. Dessa krav på ansvarsförsäkring är dessutom ett standardkrav som ska passa alla och som inte är anpassat efter det individuella företagets riskprofil.

Vissa framhåller också att man på ett adekvat sätt måste erkänna den roll som kapital spelar för försäkringsförmedlare. Kapital kan bidra till finansieringen av oväntade förluster eller fylla luckorna i ett företags försäkringsskydd och i synnerhet bidra till finansieringen av eventuella skadeståndskrav som går utöver försäkringsskyddet (dvs. det första belopp av ett skadestånd som företag måste betala av sina egna resurser). I artiklarna 7 och 8 i det omarbetade kapitalkravsdirektivet erkänns det att kapital, eller en kombination av ansvarsförsäkring och kapital, kan uppfylla samma mål för konsumentskyddet som en ansvarsförsäkring. Alternativet att använda finansiella resurser som ett komplement till en ansvarsförsäkring kan ge företagen större flexibilitet och hjälpa företagen att upprätthålla adekvata resurser totalt sett och uppnå föreskrivet försäkringsskydd under svåra marknadsvillkor.

3. RIKTAT SAMRÅD MED MEDLEMSSTATERNA OCH BEHÖRIGA MYNDIGHETER

I mars 2006 skickade GD Inre marknaden och tjänster ett frågeformulär till medlemsstaterna och deras behöriga myndigheter och bad att få information om tillämpningen av ansvarsförsäkringen inom ramen för direktivet om försäkringsförmedling och det omarbetade kapitalkravsdirektivet. Det inkom 19 svar[5]. Svaren har sammanställts och offentliggjorts som en del av utkastet till rapport den 14 augusti 2006. Vad vi förstår beror det ofullständiga antalet svar på att det inte var så länge sedan som direktivet om försäkringsförmedling hade införlivats i många av medlemsstaterna och att tidsfristen för införlivande för merparten av bestämmelserna i det omarbetade kapitalkravsdirektivet ännu inte hade gått ut vid denna tidpunkt.

Av samma skäl framgår det av de inkomna svaren att medlemsstaterna generellt har begränsad erfarenhet och få tillgängliga uppgifter för sin bedömning av hur det system som införts genom dessa direktiv inverkar på företagen och vilket skydd som ges till konsumenterna . Det är dessutom svårt att förutse hur påverkan blir på MiFID-förmedlare som även bedriver verksamhet som försäkringsförmedlare enligt direktivet om försäkringsförmedling. Det ser ut som om adekvata uppgifter som möjliggör en ordentlig utvärdering kommer att finnas att tillgå först under våren 2008.

Medlemsstaternas svar och sammanfattningen, som ingår i utkastet till rapport, har offentliggjorts och finns på kommissionens webbplats[6].

4. OFFENTLIGT SAMRÅD OM UTKASTET TILL RAPPORT

Kommissionen bad berörda parter att kommentera utkastet till rapport senast den 31 oktober 2006. Det rekommenderades att man skulle skicka in allmänna kommentarer och sedan svara på en rad frågor.

Sju organisationer lämnade kommentarer. I ett fall rörde det sig om en europeisk organisation som gav ett gemensamt svar från försäkringsförmedlingsorganisationer från 14 EU-medlemsstater. Av övriga svar kom fyra från Storbritannien, ett från Tyskland och ett från Österrike. De organisationer som svarade kom från olika sektorer inom försäkringsbranschen (mäklare, ombud, försäkringsbolag), en representerade oberoende försäkringsrådgivare och en var reglerande myndighet. I detta avsnitt sammanfattas de viktigaste resultaten av det offentliga samrådet[7].

4.1. Resultaten av samrådet

Viktigt att notera är att alla som svarade var eniga om att en ansvarsförsäkring är en effektiv form av skydd för investerare och de flesta ansåg att den inte kan ersättas fullt ut med kapitalkrav. Man hade dock delade åsikter om huruvida den nuvarande lagstadgade ordningen för ansvarsförsäkring är ett lämpligt skydd för investerare. Vissa förordade strängare krav på ansvarsförsäkring, medan andra föredrog ett mer flexibelt tillvägagångssätt som är anpassat efter det individuella företagets storlek och riskprofil.

Två av dem som svarade menade att företagen borde få komplettera eller helt och hållet ersätta försäkringsskyddet med kapitalkrav så att bristen på ansvarsförsäkringar till överkomligt pris inte leder till att förmedlare går i konkurs.

Ett försäkringsombud beskrev kraven på ansvarsförsäkring som en betydande och onödig börda som hade fått försäkringsbolagen att välta över kostnaderna för ansvarsförsäkringen på sina ombud.

I två av svaren bad man kommissionen att göra ytterligare en översyn av situationen när direktiven har genomförts i alla medlemsstaterna så att en mer komplett bedömning kan göras.

5. SLUTSATSER

Analysen av de upplysningar som medlemsstaterna och berörda parter lämnat som svar på de två samråden pekar – utifrån de begränsade uppgifter som föreligger – på att de politiska skäl som ligger grund för kraven på ansvarsförsäkring enligt gemenskapslagstiftningen fortfarande är relevanta, och att det inte finns tillräckliga uppgifter för att man skall kunna hävda att dessa krav inte längre är ändamålsenliga.

Det står emellertid också klart att det är för tidigt att göra en heltäckande bedömning av hur dessa krav påverkar tjänsteleverantörerna och konsumenterna. Ordningen enligt direktivet om försäkringsförmedling har bara varit i kraft i medlemsstaterna under en kort tid, och de har ingen erfarenhet alls av tillämpningen av de nya kraven på ansvarsförsäkring för värdepappersföretag enligt det omarbetade kapitalkravsdirektivet. En ordentlig bedömning av lämpligheten av att behålla dessa krav kan inte göras utan mer praktisk erfarenhet och fler uppgifter, vilket inte kommer att föreligga förrän kraven i det omarbetade kapitalkravsdirektivet har genomförts och tillämpats i medlemsstaterna under minst ett år. Därefter kan det var lämpligt att undersöka närmare om krav på ansvarsförsäkring och kapitalkrav är ändamålsenliga substitut. Kommissionen kommer därför att fortsätta att följa utvecklingen för se om tecken på marknadsmisslyckanden visar sig.

[1] De aktuella bestämmelserna följer av den nya punkten 4b i artikel 3 i direktiv 93/6/EG som införts genom artikel 67 i MiFID-direktivet.

[2] Skäl 8: ”Medlemsstaterna bör kunna fastställa strängare regler än vad detta direktiv anger.”

[3] Artikel 11.2 i KOM(2002) 625 slutlig.

[4] Om en förlust uppstår betalar ansvarsförsäkringsbolaget ett skadestånd i enlighet med villkoren i ansvarsförsäkringen och företaget måste av sina egna kapitalresurser betala det belopp som går utöver försäkringsskyddet. När ett företags resurser är uttömda är företaget insolvent. Alla motiverade skadeståndskrav från konsument skall därefter utredas av det relevanta systemet för ersättning till investerare. Ett sådant system har sina gränser och eventuella resterande förluster bärs av konsumenterna.

[5] Svar inkom från Österrike, Cypern, Tjeckien, Finland, Frankrike, Grekland, Ungern, Irland, Malta, Nederländerna, Norge, Polen, Rumänien, Slovakien, Spanien, Sverige och Storbritannien. Belgien, Danmark, Tyskland, Italien, Estland, Lettland, Litauen, Luxemburg och Portugal svarade inte.

[6] http://ec.europa.eu/internal_market/securities/isd/mifid_reports_en.htm

[7] En mer detaljerad sammanfattning av svaren på frågorna finns på Internet http://ec.europa.eu/internal_market/securities/isd/mifid_reports_en.htm