Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING om upprättande av en ram för hanteringen av det ekonomiska ansvaret i samband med tvistlösning mellan investerare och stat vid tvistlösningsorgan som föreskrivs i internationella avtal där Europeiska unionen är part /* COM/2012/0335 final - 2012/0163 (COD) */





MOTIVERING 1. BAKGRUND TILL FÖRSLAGET 1.1. Inledning I och med Lissabonfördraget inkluderades utländska direktinvesteringar i tillämpningsområdet för unionens gemensamma handelspolitik och blev därmed en del av unionens exklusiva befogenhet. Ett centralt inslag i internationella avtal om utländska direktinvesteringar (vanligtvis kallade investeringsskyddsavtal) är möjligheten för en investerare att väcka talan mot en stat om han eller hon anser att staten har handlat på ett sätt som strider mot investeringsskyddsavtalet (nedan kallat tvistlösning mellan investerare och stat). Vid sådana tvister uppstår kostnader för den berörda staten (avgifter för handläggningen av tvisten, skiljemannaarvoden och advokatarvoden), och om den förlorar kan den även kan bli skyldig att betala ersättning. Unionen är redan part i ett avtal med möjlighet till tvistlösning mellan investerare och stat (energistadgefördraget[1]), och kommer även att försöka få till stånd sådana bestämmelser i en rad avtal som för närvarande förhandlas fram eller som kommer att förhandlas fram. Det är därför viktigt att överväga hur de ekonomiska konsekvenserna av sådana tvister ska hanteras. Syftet med denna förordning är att upprätta en ram för hanteringen av sådana konsekvenser. Den centrala principen i denna förordning är att det ekonomiska ansvaret i tvistemål mellan investerare och stat bör ligga hos den aktör som har stått för den behandling som ligger till grund för tvisten. Det innebär att unionen bör ha det ekonomiska ansvaret när det är någon av unionens institutioner, organ eller byråer som stått för behandlingen i fråga. Om det är en av Europeiska unionens medlemsstater som har stått för behandlingen i fråga bör den medlemsstaten ha det ekonomiska ansvaret. Det är endast när medlemsstatens handlingar beror på ett krav i unionslagstiftningen som det ekonomiska ansvaret bör ligga hos unionen. I och med att denna centrala princip fastställs måste man också ta ställning till om och när det är unionen eller den medlemsstat som har stått för den omtvistade behandlingen som bör vara svarande, hur samarbetet mellan kommissionen och medlemsstaten ska organiseras i särskilda fall, hur eventuell förlikning ska hanteras och, avslutningsvis, vilka mekanismer som krävs för att se till att fördelningen av det ekonomiska ansvaret kan drivas igenom. I samband med dessa ytterligare aspekter måste man även ta hänsyn till tre andra principer som ligger till grund för denna förordning. Den första är att ansvarsfördelningen på det hela taget inte får ha någon slutgiltig inverkan på budgeten för unionen, så att unionen endast står för de kostnader som uppstår till följd av unionsinstitutionernas handlande. För det andra måste mekanismen fungera på ett sådant sätt att en investerare från ett tredjeland inte missgynnas på grund av att det ekonomiska ansvaret måste klargöras inom unionen. Om det råder oenighet mellan unionen och medlemsstaten bör investeraren från tredjelandet med andra ord få det belopp som fastställs i skiljedomen, och därefter kan man ta ställning till frågan om hur ansvaret ska fördelas inom unionen. För det tredje måste mekanismen respektera de grundläggande principer som styr unionens yttre åtgärder i enlighet med fördragen och i Europeiska unionens domstols rättspraxis, särskild principen om enhetlig extern representation och samarbetsskyldighet. Kommissionen påtalade behovet av denna förordning redan i sitt meddelande om en samlad EU-politik för internationella investeringar[2]. Förslaget till förordning efterlystes uttryckligen av Europaparlamentet i resolutionen om den framtida EU-politiken för internationella investeringar (punkt 35 i resolution A7-0070/2011 som antogs den 22 april 2011). Dessutom har rådet i sina slutsatser av den 25 oktober 2010 om en samlad EU-politik för internationella investeringar begärt att kommissionen ska utreda frågan. Senare diskussioner i rådet, bl.a. i samband med antagandet av förhandlingsdirektiven för vissa avtal som för närvarande håller på att förhandlas fram, har bekräftat rådets starka intresse för detta initiativ. 1.2. Unionens befogenhet att ingå investeringsskyddsavtal och unionens internationella ansvar i samband med dessa avtal Kommissionen anser att unionen har den exklusiva befogenheten att ingå avtal om allt som rör utländska investeringar, dvs. såväl utländska direktinvesteringar som portföljinvesteringar.[3] I artikel 207 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (nedan kallat EUF-fördraget) fastställs den exklusiva befogenheten för utländska direktinvesteringar. Unionens befogenhet när det gäller portföljinvesteringar härrör enligt kommissionen från artikel 63 i EUF-fördraget. I den artikeln föreskrivs att alla kapitalrörelser mellan unionens medlemsstater och tredjeland ska vara fria från restriktioner. I artikel 3.2 i EUF-fördraget fastställs unionens exklusiva befogenhet när bestämmelser i ett internationellt avtal ”kan påverka gemensamma regler eller ändra räckvidden för dessa”. Kommissionen anser att unionen måste ha exklusiv befogenhet också i frågor som rör portföljinvesteringar eftersom de planerade bestämmelserna, som kommer att gälla utan åtskillnad för portföljinvesteringar, kan komma att påverka de gemensamma reglerna för kapitalrörelser i artikel 63 i fördraget. Vidare anser kommissionen att unionens befogenhet omfattar alla bestämmelser i dokumenten om investeringsskydd, även dem om expropriation. Först och främst har Europeiska unionens domstol alltid vidhållit att unionens befogenhet i fråga om den gemensamma handelspolitiken omfattar skyldigheter efter införsel (dvs. efter en vara har importerats eller en tjänsteleverantör etablerat sig), även då medlemsstaterna behåller möjligheten att anta inhemska bestämmelser[4]. Det står således klart att unionens befogenhet i fråga om varuhandel inte enbart omfattar gränsåtgärder såsom tullar och importkvoter, utan även frågor efter importen, t.ex. beviljande av nationell behandling och behandling som mest gynnad nation med hänsyn till skatter och andra inhemska lagar och författningar[5], eller undanröjandet av onödiga handelshinder på grund av tekniska föreskrifter och standarder[6]. Likaså är det allmänt vedertaget[7] att unionens befogenhet i fråga om handel med tjänster inte enbart omfattar frågor om marknadstillträde, utan också frågor som nationell behandling och behandling som mest gynnad nation med hänsyn till inhemska lagar och andra författningar, liksom vissa skyldigheter i fråga om förvaltningen och innehållet i inhemsk lagstiftning. Med utgångspunkt i detta resonemang måste unionens befogenhet i fråga om utländska direktinvesteringar och kapitalrörelser även omfatta de bestämmelser som gäller efter etableringen, inklusive nationell behandling och behandling som mest gynnad nation, skälig och rättvis behandling samt skydd mot expropriation utan ersättning. Det bör noteras att det i artikel 345 i EUF-fördraget endast föreskrivs att fördragen inte ska påverka den egendomsordning som gäller i medlemsstaterna. Fördrag med bestämmelser om investeringsskydd påverkar inte egendomsordningen – snarare kräver de att expropriation ska underställas vissa villkor, t.ex. betalning av ersättning. Den särskilda bestämmelsen i artikel 345 ska således inte tolkas som att unionen inte har befogenhet när det gäller bestämmelserna om expropriation i investeringsskyddsavtalen. Avslutningsvis har det också klarlagts att befogenheten att upprätta och förvalta bestämmelser om tvistlösning går hand i hand med den underliggande befogenheten i fråga om föremålet för bestämmelserna.[8] Av detta följer således att om avtalet har ingåtts enbart av unionen så är det endast unionen som kan stämmas av en investerare. Detsamma gäller även om det inte är unionen utan en medlemsstat som stått för den behandling som ligger till grund för tvisten mellan investerare och stat. Om både Europeiska unionen och medlemsstaterna är parter i ett avtal och det behöver fastställas vem som bär det folkrättsliga ansvaret för en viss handling, anser kommissionen att det inte bör avgöras utifrån vem som stått för handlingen utan på grundval av befogenheten på det område de internationella bestämmelserna i fråga gäller, i enlighet med fördraget. I detta sammanhang är det oväsentligt om en medlemsstat enligt bestämmelserna om den inre marknaden har befogenhet att lagstifta på sitt nationella område. Detta resonemang har bekräftats i domstolens rättspraxis. I yttrande 1/91 framhåller domstolen t.ex. följande (understrykning tillagd): Artikel 2 c) i avtalet innehåller en definition av begreppet avtalsslutande parter. Vad beträffar gemenskapen och dess medlemsstater innefattar detta begrepp, beroende på omständigheterna, antingen gemenskapen och dess medlemsstater, eller gemenskapen, eller gemenskapens medlemsstater. Vilket av dessa tre alternativ som skall gälla i varje enskilt fall skall härledas från de relevanta bestämmelserna i avtalet och från gemenskapens och dennas medlemsstaters respektive behörighet som den är bestämd i EEG-fördraget och i EKSG-fördraget.[9] I ett internationellt sammanhang har FN:s folkrättskommission erkänt att det kan finnas särskilda regler mellan en internationell organisation och dess medlemmar. Folkrättskommissionen fastställer i sitt utkast till artiklar om internationella organisationers ansvar att dess bestämmelser om ansvar under vissa omständigheter kanske inte kan tillämpas, eller kan behöva ändras.[10] Av de skäl som anges ovan är det i princip unionen som har det internationella ansvaret för eventuella överträdelser mot bestämmelser som faller inom unionens befogenhet, men det är möjligt att i unionslagstiftningen föreskriva att det ekonomiska ansvaret ska fördelas mellan unionen och medlemsstaterna. Såsom anges i avsnitt 1.3 anser kommissionen att det vore lämpligt att låta varje medlemsstat ta det ekonomiska ansvaret för sina handlingar, såvida inte handlingen i fråga är en skyldighet enligt unionslagstiftningen. Likaså bör unionen i princip vara svarande i alla tvister om påstådd överträdelse av bestämmelserna i ett internationellt avtal som faller inom unionens exklusiva befogenhet, även om överträdelsen följer av en medlemsstats handling. Det vore dock möjligt att, såsom uttryckligen anges i artikel 2.1 i EUF-fördraget, låta en medlemsstat vara svarande under lämpliga omständigheter, med tanke på den stora belastning som betydande anspråk kan innebära – även tillfälligt – för unionens budget och unionens medel om unionen skulle vara svarande i samtliga mål. Detta innebär att man, hellre än att upprätta ordningar med en strikt tillämpning av befogenhetsbestämmelserna, borde föreslå pragmatiska lösningar som garanterar rättssäkerhet för investeraren och tillhandahåller alla de mekanismer som krävs för att skiljeförfarandet ska löpa smidigt och, avslutningsvis, för att det ekonomiska ansvaret ska fördelas på lämpligt sätt. Såsom förklaras i avsnitt 1.4 anser kommissionen att medlemsstaterna bör ha rätt att vara svarande för att försvara sitt handlande, utom under vissa omständigheter då unionens intresse så kräver. Detta måste göras på ett sätt som samtidigt värnar om principen om enhetlig extern representation. 1.3. Fördelning av det ekonomiska ansvaret Såsom anges ovan kommer tvistlösning mellan investerare och stat att medföra kostnader för de inblandade, både i form av avgifter och i form av det belopp som fastställts i den slutliga skiljedomen. Det är viktigt att skilja mellan frågan om handläggningen av ett skiljeförfarande i en tvist mellan investerare och stat och frågan om vem som har det ekonomiska ansvaret. Det måste göras för att se till att kostnadsfördelningen blir rättvis, så att EU-budgeten – och därmed budgetarna i de medlemsstater som inte berörs – inte belastas med kostnader som uppstår på grund av en behandling som en medlemsstat har stått för. Oberoende av om det är unionen eller en medlemsstat som är svarande i tvisten bör det ekonomiska ansvaret för eventuella kostnader därför fastställas utifrån ursprunget för den behandling som investerarens talan gäller. Om det endast är en medlemsstat som har stått för den behandling mot vilken en investerare väckt talan bör med andra ord medlemsstaten i fråga stå för de kostnader som tvistemålet ger upphov till. På motsvarande sätt bör unionen ha det ekonomiska ansvaret om den behandling som investerarens talan gäller har sitt ursprung i unionens institutioner (eller när en medlemsstat vidtagit en åtgärd som krävs enligt unionslagstiftningen). Också beslutet om att få till stånd en förlikning i ett tvistemål och ansvaret för betalning av förlikningsbeloppet bör normalt grundas på behandlingens ursprung. Fördelningen av det ekonomiska ansvaret mellan unionen och en medlemsstat kan vara en komplex fråga, men den investerare som väckt talan bör inte missgynnas av eventuell oenighet mellan unionen och medlemsstaten. Det bör därför säkerställas att de eventuella belopp som fastställts i den slutliga skiljedomen eller vid förlikningen betalas utan dröjsmål till investeraren, oberoende av beslutet om fördelningen av det ekonomiska ansvaret. För att undvika onödig belastning på unionsbudgeten bör det dessutom finnas bestämmelser om att periodiska betalningar ska göras till unionsbudgeten för att täcka kostnaderna för skiljeförfarandet, samt att den berörda medlemsstaten utan dröjsmål ska ersätta belopp från unionsbudgeten. 1.4. Unionens och medlemsstaternas roller i handläggningen av tvisten I detta förslag ges tre olika möjligheter att fördela unionens och medlemsstaternas uppgifter vid handläggningen av tvister inom ramen för avtal där unionen är part. I det första fallet skulle unionen vara svarande om det är en eller flera av unionens institutioner som stått för den behandling som påstås strida mot avtalet. Unionen bär då det fulla ekonomiska ansvaret. I det andra fallet skulle medlemsstaten vara svarande om det är medlemsstaten som har stått för behandlingen i fråga. Medlemsstaten bär då det fulla ekonomiska ansvaret. I detta fall måste medlemsstaten hålla kommissionen underrättad om hur målet fortskrider och tillåta att kommissionen ger vägledning i vissa frågor.[11] I det tredje fallet skulle unionen vara svarande i samband med behandling som en medlemsstat stått för. Detta gäller när medlemsstaten har valt att inte vara svarande, eller när kommissionen fastställer att det rör sig om unionsrättsliga frågor så att unionen helt eller delvis kan komma att bära det ekonomiska ansvaret. Det skulle också vara fallet om kommissionen anser att det krävs ett ställningstagande från unionen för att säkra enhetlig extern representation, eftersom det är sannolikt att liknande anspråk kan komma att göras gentemot andra medlemsstater eller eftersom tvisten omfattar rättsfrågor som ännu inte är avgjorda och som sannolikt kan dyka upp på nytt i andra tvister. Unionen kommer att företrädas av kommissionen eftersom den enligt artikel 17 i fördraget om Europeiska unionen ska representera unionen utåt. Det är uppenbart för kommissionen att unionen i hög grad måste samarbeta med den berörda medlemsstaten när unionen är svarande i ett mål som rör behandling som en medlemsstat har stått för. Detta innebär nära samarbete när försvaret förbereds och under hela förfarandet. Alla inblandade måste alltså kunna ta del av handlingarna, och medlemsstaternas företrädare bör ingå i unionens delegation. Att lagstifta om exakt vilken roll dessa företrädare ska ha vid förhandlingarna eller att tillåta ingivande av enskilda inlagor skulle emellertid medföra ett alltför tungrott system och göra det svårt att garantera en enhetlig extern representation för unionen. Även om kommissionen är mån om att säkra ett nära och effektivt samarbete bör denna förordning därför inte innehålla detaljerade bestämmelser om sådana aspekter, utan endast ange principen om nära samarbete mellan unionen och medlemsstaterna. Under arbetet med detta förslag granskade kommissionen ett antal olika alternativ vid informella samråd. Ett av alternativen var en mekanism varigenom unionen och den berörda medlemsstaten båda skulle varit medsvarande. Kommissionen anser dock att en sådan mekanism inte lämpar sig för tvistlösning mellan investerare och stat. För det första bidrar den inte till att lösa frågan om hur det ekonomiska ansvaret ska fördelas mellan den berörda medlemsstaten och unionen. Att låta en medlemsstat betala ett eventuellt belopp till följd av skiljedomen och därefter försöka återkräva det från Europeiska unionen genom att själv försöka avgöra vilka aspekter som krävs enligt unionslagstiftningen skulle varken vara konsekvent eller effektivt i budgethänseende. Inte heller skulle det ta hänsyn till kommissionens roll i tillämpningen av unionslagstiftningen. För det andra skulle det kunna medföra att försvaret i målet blev inkonsekvent, om de båda medsvarande lägger fram motstridiga eller olika argument. Detta skulle strida mot principen om enhetlig extern representation så som den fastställts av Europeiska unionens domstol. För det tredje skulle det kunna resultera i att skiljedomstolen måste uttala sig om behörighetsfördelningen mellan unionen och medlemsstaterna, om de båda medsvarandena inför skiljedomstolen intar olika hållning i frågan. Ett scenario där en tredje part yttrar sig om en rent intern EU-fråga bör undvikas. Avslutningsvis är det osannolikt, om försvaret lyckas och svaranden får sina kostnader ersatta, att skiljedomstolen skulle tillåta att både unionen och den berörda medlemsstaten beviljas ersättning för sina kostnader. Det är inte acceptabelt att de eventuella kostnader som ersätts unionen minskas så att de endast täcker den medsvarande medlemsstatens kostnader (eller vice versa). Det skulle resultera i att de medel som unionen anslagit inte ersattes fullt ut, vilket i sin tur skulle innebära att budgeten inte förblir opåverkad. 1.5. Erkännande och verkställighet av skiljedomar mot unionen Det måste också fastställas bestämmelser för att hantera situationer då EU hålls ansvarig. Eftersom Europeiska unionen är eller kommer att vara part i sådana avtal kommer Europeiska unionen att omfattas av en internationell förpliktelse att acceptera eventuella belopp som den i en skiljedom döms att betala. Europeiska unionen kommer att iaktta denna förpliktelse. Eftersom tvistlösning mellan investerare och stat bygger på ett skiljeförfarande, grundar sig erkännandet och verkställigheten av skiljedomar i fråga om investeringar i de flesta länder, däribland Europeiska unionens medlemsstater, på den lagstiftning som finns om skiljeförfaranden. Den grundar sig ofta i sin tur på New York-konventionen av den 10 juni 1958 om erkännande och verkställighet av utländska skiljedomar eller på Uncitrals (FN:s kommission för internationell handelsrätt) modellag om internationella kommersiella skiljeförfaranden från 1985 (ändrad 2006).[12] Konventionen om biläggande av investeringstvister mellan stat och medborgare i annan stat (Icsid-konventionen) utgör ett specifikt forum för tvistlösning i fråga om investeringar. I artikel 54.1 står följande: Avtalsslutande stat skall erkänna skiljedom, som meddelats i enlighet med denna konvention, som bindande och inom sitt område verkställa penningförpliktelser, som ålagts i skiljedomen, som om den vore en laga kraft ägande dom, meddelad av en domstol i den staten. Avtalsslutande stat med federal konstitution äger verkställa skiljedomen i eller genom sina federala domstolar och kan föreskriva att dessa domstolar skola behandla skiljedomen som om den vore en slutlig dom, meddelad av domstol i delstat. Icsid-konventionens bestämmelser gäller för erkännandet och verkställigheten av skiljedomar i fråga om investeringar då skiljeförfarandet följer den konventionen, och i annat fall gäller bestämmelserna i New York-konventionen och inhemsk lagstiftning om skiljeförfaranden. Enligt kommissionens uppgifter har endast Förenade kungariket och Irland i sin inhemska lagstiftning särskilda förfaranden för hanteringen av skiljedomar som meddelats enligt Icsid-konventionen.[13] Dessa bestämmelser skulle gälla i tillämplig utsträckning för skiljeförfaranden som genomförs i enlighet med unionens avtal. Det finns inga dokumenterade exempel på fall där unionen eller dess medlemsstater skulle ha vägrat följa en skiljedom, men om en investerare ansåg det nödvändigt att söka erkännande eller verkställighet för skiljedomen skulle det behöva göras via medlemsstaternas domstolar. Om någon söker verkställighet av en skiljedom som meddelats mot unionen skulle artikel 1 i protokoll (nr 7) om Europeiska unionens immunitet och privilegier gälla: Unionens egendom och tillgångar får inte utan tillstånd från domstolen bli föremål för några administrativa eller rättsliga tvångsåtgärder. Detta innebär att investeraren kanske måste vända sig till Europeiska unionens domstol för att begära verkställighet gentemot unionens tillgångar. Enligt kommissionen skulle domstolen i sådana lägen komma att tillämpa det vanliga förhållningssättet i fråga om suverän immunitet, med följden att situationen inom unionen skulle sammanliknas med den i andra länder, inklusive Europeiska unionens medlemsstater, där folkrättsprincipen om suverän immunitet skulle gälla. 2. RESULTAT AV SAMRÅD MED BERÖRDA PARTER OCH KONSEKVENSBEDÖMNINGAR Någon konsekvensbedömning har inte gjorts för det här förslaget. Det beror på att förordningen inte i sig innehåller de bestämmelser om tvistlösning mellan investerare och stat som i sin tur kan medföra att det blir nödvändigt att inleda ett skiljeförfarande eller till en skyldighet att betala ersättning. I den mån det är möjligt att analysera de potentiella effekterna av sådana bestämmelser kommer det att göras i konsekvensbedömningen för avtalen i fråga. I avsnitt 4 förklaras dock i viss utsträckning vilka konsekvenser som förslaget väntas få för budgeten. Kommissionen höll flera möten med företrädare för medlemsstaterna och med Europaparlamentet i samband med att detta förslag utarbetades. De synpunkter som framfördes vid dessa möten har noga beaktats i det bifogade förslaget. 3. FÖRSLAGETS RÄTTSLIGA ASPEKTER 3.1. Rättslig grund Förslaget grundar sig på artikel 207.2 i EUF-fördraget, där unionens exklusiva befogenhet för en gemensam handelspolitik, inklusive utländska direktinvesteringar, fastställs. 3.2. Redovisning av förslaget Genom den föreslagna förordningen upprättas en ram för fördelningen av det ekonomiska ansvaret i samband med tvistlösning mellan investerare och stat som följer av ett avtal där unionen är part. 3.2.1. Kapitel I: Allmänna bestämmelser I detta kapitel anges tillämpningsområdet för den föreslagna förordningen, och det innehåller definitionerna av de termer som används. Förslaget till förordning gäller för tvistlösning där talan väckts av en investerare från ett tredjeland och som följer av ett avtal där unionen är part. Det gäller inte för tvistlösning mellan stater i frågor som rör investeringsskyddsbestämmelser, eftersom de inte i sig behandlar möjligheten till ekonomisk ersättning. Om en stat vill begära ersättning måste anspråken överlåtas från dess investerare. 3.2.2. Kapitel II: Fördelning av det ekonomiska ansvaret I detta kapitel beskrivs grunden för hur det ekonomiska ansvar som en tvist ger upphov till fördelas, dvs. om ansvaret ska ligga hos unionen eller en medlemsstat eller båda. Huvudkriteriet för ansvarsfördelningen är ursprunget för den behandling som investerarens talan gäller. Om behandlingen har sitt ursprung i en unionsakt ska unionen ha det ekonomiska ansvaret. Om behandlingen har sitt ursprung i en medlemsstats lag ska medlemsstaten ha det ekonomiska ansvaret, såvida inte behandlingen krävdes enligt unionslagstiftningen. Medlemsstaten bör emellertid ha det ekonomiska ansvaret för behandling som krävs enligt unionslagstiftningen om behandlingen i fråga krävdes för att åtgärda en tidigare överträdelse av unionslagstiftningen. I de fall då det ekonomiska ansvaret tilldelats en medlemsstat får kommissionen anta ett beslut om ansvarstilldelningen. Om en medlemsstat oberoende av fördelningskriterierna väljer att åta sig det ekonomiska ansvaret till följd av ett tvistemål där unionen är svarande, själv är svarande i målet eller väljer att nå förlikning, har medlemsstaten det ekonomiska ansvaret. Om en medlemsstat åtar sig det ekonomiska ansvaret till följd av ett tvistemål kan medlemsstaten och kommissionen komma överens om hur betalningen av kostnaderna för skiljeförfarandet och det belopp som fastställts i skiljedomen ska ske. Kommissionen ska underrätta skiljedomstolen och investeraren om att medlemsstaten åtagit sig det ekonomiska ansvaret. 3.2.3. Kapitel III: Handläggning av tvister I detta kapitel anges principerna för handläggningen av tvister som gäller behandling som antingen unionen eller en medlemsstat helt eller delvis stått för. I avsnitt 1 i detta kapitel föreskrivs att unionen ska vara svarande när tvisten gäller behandling som unionen stått för. Avsnitt 2 handlar om tvister som helt eller delvis rör behandling som en medlemsstat stått för. Så snart kommissionen får veta att en investerare begärt samråd i enlighet med bestämmelserna i ett investeringsskyddsavtal kommer den att underrätta den berörda medlemsstaten. Medlemsstaten får delta i samrådet och ska förse kommissionen med alla relevanta upplysningar. Så snart kommissionen eller en medlemsstat får ett tillkännagivande om inledande av ett skiljeförfarande från en investerare i enlighet med bestämmelserna i investeringsskyddsavtalet ska de underrätta varandra. Medlemsstaten får vara svarande i tvisten om inte kommissionen beslutar att unionen bör vara svarande eller medlemsstaten själv vill att unionen ska vara det. Kommissionen får anta ett beslut om att unionen ska vara svarande om a) det är sannolikt att unionen kommer att bära åtminstone en del av det ekonomiska ansvaret till följd av tvisten, b) tvisten även gäller behandling som unionen stått för, c) det är sannolikt att liknande anspråk kommer att göras på grund av behandling som andra medlemsstater stått för, d) det är sannolikt att talan gäller rättsfrågor som ännu inte är avgjorda. Om unionen är svarande måste den berörda medlemsstaten ge kommissionen allt nödvändigt bistånd och får ingå i unionens delegation vid skiljeförfarandet. Kommissionen ska hålla medlemsstaten noga underrättad om alla steg av betydelse i förfarandet, samarbeta nära med medlemsstaten och hålla regelbundna samråd med denna. När en medlemsstat är svarande måste den förse kommissionen med alla handlingar med anknytning till förfarandet och låta kommissionen ingå i sin delegation vid skiljeförfarandet. Medlemsstaten ska hålla kommissionen noga underrättad om alla steg av betydelse i förfarandet och kan bli ombedd att inta en viss hållning i sitt svaromål om unionens intressen står på spel. 3.2.4. Kapitel IV: Förlikning Om kommissionen anser att det ligger i unionens intresse att få till stånd en förlikning vid en tvist som uteslutande gäller behandling som unionen stått för får den anta ett beslut om att godkänna förlikningen. Detta beslut ska antas i enlighet med det granskningsförfarande som inrättades genom förordning (EU) 182/2011[14]. Om kommissionen anser att det ligger i unionens intresse att få till stånd en förlikning vid en tvist som gäller behandling som en medlemsstat eller både en medlemsstat och unionen stått för, kommer kommissionen att samråda med den berörda medlemsstaten. Om medlemsstaten går med på förlikning ska den sträva efter att nå en överenskommelse med kommissionen om de inslag som är nödvändiga i förhandlingarna och vid genomförandet av förlikningen. Kommissionen får besluta att få till stånd en förlikning även om den berörda medlemsstaten inte samtycker, om kommissionen anser att unionens överordnade intressen kräver det. Villkoren för förlikningen fastställs i enlighet med granskningsförfarandet. Om tvisten gäller behandling som en medlemsstat stått för, får den berörda medlemsstaten få till stånd en förlikning om a) medlemsstaten åtar sig allt ekonomiskt ansvar till följd av tvisten, b) förlikningen endast är verkställig gentemot den medlemsstaten, c) villkoren för förlikningen är förenliga med unionslagstiftningen, och om d) det inte finns några överordnade unionsintressen. Medlemsstaten ska samråda med kommissionen, som inom 90 dagar ska avgöra om samtliga villkor ovan är tillämpliga. 3.2.5. Kapitel V: Betalning av belopp till följd av en slutlig skiljedom eller förlikning Om den berörda medlemsstaten har varit svarande i en tvist ska den ha ansvaret för betalning av de belopp som fastställts i den slutliga skiljedomen eller vid förlikningen. Om unionen har varit svarande i en tvist ska den betala de eventuella belopp som fastställts i den slutliga skiljedomen till investeraren i enlighet med reglerna i avtalet i fråga, såvida inte en medlemsstat har åtagit sig det ekonomiska ansvaret för tvisten. Om förlikning har nåtts betalar kommissionen förlikningsbeloppet i enlighet med reglerna i förlikningsavtalet. Om kommissionen anser att en medlemsstat som inte har åtagit sig det ekonomiska ansvaret bör betala hela eller en del av ett belopp som fastställts i en slutlig skiljedom eller vid förlikning ska den samråda med den berörda medlemsstaten. Om kommissionen och medlemsstaten inte kan komma överens antar kommissionen ett beslut där det fastställs hur mycket medlemsstaten ska betala. Medlemsstaten ska betala in beloppet, med ränta, till unionens budget senast tre månader efter kommissionens beslut. Om medlemsstaten inte instämmer med kommissionens fördelning av det ekonomiska ansvaret ska den lämna in en invändning. Om kommissionen inte instämmer med medlemsstatens invändning ska den anta ett beslut om att medlemsstaten ska betala in beloppet, med ränta, till unionens budget. Medlemsstaten kan då åberopa artikel 263 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt för att begära att beslutet i fråga ogiltigförklaras. Frågan avgörs därefter av Europeiska unionens domstol i enlighet med denna förordning. Detta förfarande bör inte innehålla några inslag av kontroll av kommissionens beslut från medlemsstaternas sida. Här rör det sig om ett beslut som endast gäller för en medlemsstat, och kommissionens tillämpning av förordningens bestämmelser bör inte underställas medlemsstaternas politiska kontroll. För att förordningen ska fungera korrekt är det avgörande att kriterierna tillämpas strikt och objektivt. Om den berörda medlemsstaten vänder sig till Europeiska unionens domstol för att begära att kommissionens beslut ogiltigförklaras kan andra medlemsstater med intresse av tolkningen intervenera i målet inför domstolen. Om unionen är svarande ska kostnaderna för skiljeförfarandet betalas av unionen eller medlemsstaten, beroende på hur det ekonomiska ansvaret för tvisten fördelats. Kommissionen får anta ett beslut om att den medlemsstat mot vilken anspråket riktas måste bidra till unionens budget för att täcka eventuella periodiska betalningar av kostnaderna för skiljeförfarandet. 4. BUDGETKONSEKVENSER Per definition är det omöjligt att ge några exakta uppgifter om hur stora kostnaderna kan bli i samband med tvistlösning mellan investerare och stat. Det beror på en rad olika faktorer, t.ex. hur stora kapitalflöden det rör sig om eller hur investeringsklimatet är. I hur stor utsträckning unionen kommer att utsättas för ersättningsanspråk beror förstås också på hur många sådana avtal unionen kommer att ingå. När detta förslag utarbetas har unionen bara ingått ett avtal med bestämmelser om tvistlösning mellan investerare och stat, men ett antal andra avtal håller på att förhandlas fram. Det är följaktligen omöjligt att i detta skede ange exakt vilka konsekvenser en förordning av detta slag, som är avsedd att ha horisontell effekt, kommer att kunna få för budgeten. Även om man inte bör bortse från svårigheten att göra korrekta uppskattningar går det att göra en exaktare bedömning från fall till fall i konsekvensbedömningarna för de enskilda avtalen. För avtalen bör även göras en analys i efterhand. Finansieringsöversikter ska utarbetas för alla framtida avtal som ingås i enlighet med artikel 218 i fördraget, vilket omfattas av denna förordnings tillämpningsområde. Det är nödvändigt att se till att unionens allmänna budget innehåller de villkor som krävs för att täcka eventuella kostnader som avtal med tredjeland kan ge upphov till då de innehåller sådana bestämmelser om tvistlösning mellan investerare och stat som behandlas i denna förordning. Det rör sig om tre villkor. För det första måste det finnas utrymme i budgeten för betalning av eventuella kostnader för skiljedomstolen och andra kostnader i samband med detta. För det andra måste det finnas utrymme för situationer då unionen måste betala ersättning till följd av en slutlig skiljedom eller vid förlikning på grund av en unionsakt. För det tredje måste unionen då den är svarande, men då det är den berörda medlemsstaten som slutgiltigt anses vara ekonomiskt ansvarig, göra eventuella betalningar för att sedan få beloppen ersatta av den berörda medlemsstaten. Det bör också finnas en mekanism varigenom en medlemsstat som har åtagit sig det ekonomiska ansvaret i ett mål gör periodiska betalningar till unionsbudgeten för att täcka kostnaderna för skiljeförfarandet. Alla sådana betalningar och återbetalningar ska göras genom budgetpost 20 02 01 – Utrikeshandelsförbindelser, inbegripet tillträde till marknader i tredjeland. De villkor som krävs för detta har inkluderats i kommissionens förslag till 2013 års budget[15] i form av ett tillägg till budgetanmärkningarna i ovannämnda budgetpost, där följande anges: ”Tvistlösning mellan investerare och stat i enlighet med internationella avtal Utgifterna avser stöd till följande: – Skiljedomstolskostnader, inhämtandet av rättsliga utlåtanden samt avgifter som unionen ådrar sig som part i tvister om tillämpningen av internationella avtal som ingåtts i enlighet med artikel 207 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt. – Utbetalningar till investerare till följd av en skiljedom eller en uppgörelse i samband med sådana internationella avtal.” 2012/0163 (COD) Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING om upprättande av en ram för hanteringen av det ekonomiska ansvaret i samband med tvistlösning mellan investerare och stat vid tvistlösningsorgan som föreskrivs i internationella avtal där Europeiska unionen är part EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 207.2, med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, efter översändande av utkastet till lagstiftningsakt till de nationella parlamenten, i enlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet, och av följande skäl: (1) Sedan Lissabonfördraget trädde i kraft har unionen exklusiv befogenhet att ingå internationella investeringsskyddsavtal. Unionen är redan part i energistadgefördraget[16] som innehåller bestämmelser om investeringsskydd. (2) Investeringsskyddsavtal brukar innehålla en mekanism för tvistlösning mellan investerare och stat som ger investerare från ett tredjeland rätt att väcka talan mot en stat där de gjort en investering. Tvistlösning mellan investerare och stat kan leda till att ekonomisk ersättning måste betalas ut. Dessutom kommer sådana eventuella mål oundvikligen att medföra avsevärda kostnader för att förvalta skiljeförfarandet och kostnader för försvar i målet. (3) I enlighet med Europeiska unionens domstols rättspraxis[17] bör det internationella ansvaret för den behandling som är föremål för tvistlösning följa fördelningen av befogenheter mellan Europeiska unionen och medlemsstaterna. Det innebär att unionen i princip ansvarar för att avge svaromål vid talan om överträdelse av bestämmelserna i ett avtal som faller inom unionens exklusiva befogenhet, oberoende av om det är unionen eller en medlemsstat som stått för behandlingen. (4) Då unionen har det internationella ansvaret för den behandling som getts är det enligt internationell rätt unionen som förväntas betala eventuell ersättning som fastställts i skiljedomen och stå för kostnaderna vid en eventuell tvist. Det belopp som unionen enligt skiljedomen döms att betala kan dock härröra antingen från en behandling som unionen själv stått för eller från en medlemsstats behandling. Det vore följaktligen orättvist om det belopp som fastställts i skiljedomen och kostnaderna för skiljeförfarandet skulle betalas ur unionens budget när det är en medlemsstat som stått för behandlingen. Det är därför nödvändigt att i unionslagstiftningen fördela det ekonomiska ansvaret mellan unionen och den medlemsstat som stått för behandlingen på grundval av kriterier som fastställs genom denna förordning, utan att det påverkar unionens internationella ansvar. (5) Europaparlamentet har i sin resolution om den framtida EU-politiken för internationella investeringar[18] uttryckligen efterlyst inrättandet av den mekanism som föreskrivs i denna förordning. Dessutom har rådet i sina slutsatser av den 25 oktober 2010 om en samlad EU-politik för internationella investeringar begärt att kommissionen ska utreda frågan. (6) Det ekonomiska ansvaret bör ligga hos den som är ansvarig för den behandling som funnits strida mot bestämmelserna i avtalet. Det innebär att unionen bör ha det ekonomiska ansvaret när det är någon av unionens institutioner, organ eller byråer som stått för behandlingen i fråga. När det är en medlemsstat som stått för behandlingen bör den medlemsstaten ha det ekonomiska ansvaret. När medlemsstaten handlar på ett sätt som krävs enligt unionslagstiftningen, exempelvis genom att införliva ett direktiv som unionen antagit, bör unionen ha det ekonomiska ansvaret i den mån behandlingen är ett krav i unionslagstiftningen. I förordningen bör också tas hänsyn till möjligheten att ett och samma mål kan gälla såväl en medlemsstats behandling som en behandling som krävs enligt unionslagstiftningen. Den kommer att omfatta alla åtgärder som medlemsstaterna respektive Europeiska unionen vidtar. (7) Unionen, företrädd av kommissionen, bör alltid vara svarande när en tvist uteslutande rör behandling som unionens institutioner, organ eller byråer stått för, så att unionen har det potentiella ekonomiska ansvaret till följd av tvisten i enlighet med ovannämnda kriterier. (8) Om det däremot är en medlemsstat som har det potentiella ekonomiska ansvaret till följd av tvisten bör denna medlemsstat principiellt få lov att vara svarande för att försvara sin behandling av investeraren. Denna förordning innehåller bestämmelser om detta. Det har den stora fördelen att kostnader som uppstår i samband med tvisten eller eventuella belopp som den berörda medlemsstaten döms att betala inte belastar unionens budget och unionens medel ens tillfälligt. (9) Det kan hända att medlemsstaterna ändå föredrar att unionen, företrädd av kommissionen, är svarande i detta slags tvist, t.ex. med anledning av dess sakkunskap. Medlemsstaterna bör därför kunna avböja att vara svarande utan att det påverkar deras ekonomiska ansvar. (10) Under vissa omständigheter är det väsentligt att unionen själv är svarande i tvister som rör en behandling som en medlemsstat stått för, för att säkra att unionens intressen kan tillvaratas i tillräcklig utsträckning. Så kan t.ex. vara fallet när tvisten även gäller behandling som unionen stått för, när det framgår att medlemsstatens behandling krävs enligt unionslagstiftningen, när det är sannolikt att liknande anspråk kan komma att göras gentemot andra medlemsstater eller när målet omfattar rättsfrågor som ännu inte är avgjorda och vars avgörande kan inverka på eventuella framtida mål mot andra medlemsstater eller unionen. Om en tvist delvis gäller unionens behandling eller behandling som föreskrivs i unionslagstiftningen bör unionen vara svarande, såvida inte de anspråk som gäller behandlingen är av ringa betydelse, i fråga om det potentiella ekonomiska ansvaret och rättsfrågorna, jämfört med de anspråk som gäller medlemsstatens behandling. (11) Det är nödvändigt att införa en möjlighet för unionen att vara svarande under sådana omständigheter för att säkra att unionens och därmed alla medlemsstaternas intressen kan tillvaratas. Detta kommer till uttryck i principerna om enhetlig extern representation och samarbetsskyldighet, som fastställts i artikel 4.3 i fördraget om Europeiska unionen och i Europeiska unionens domstols rättspraxis[19] som gäller oberoende av den underliggande befogenheten. (12) Kommissionen bör inom ramen för denna förordning besluta om det är unionen eller en medlemsstat som ska vara svarande. (13) Det är nödvändigt att fastställa vissa rutiner för skiljeförfaranden vid tvister som gäller behandling som en medlemsstat stått för. Oavsett om det är unionen eller medlemsstaten som är svarande vid en sådan tvist bör rutinerna syfta till att tvisten hanteras på bästa möjliga sätt, samtidigt som det säkerställs att principerna om enhetlig extern representation och samarbetsskyldighet enligt artikel 4.3 i fördraget om Europeiska unionen och i Europeiska unionens domstols rättspraxis[20] följs. Ett mycket nära samarbete bör föreskrivas för de fall då unionen är svarande, med snabb underrättelse om varje steg i förfarandet, tillhandahållande av handlingar, täta samråd och deltagande i delegationen vid förfarandet. (14) När en medlemsstat är svarande bör den hålla kommissionen underrättad om hur målet fortskrider, och kommissionen bör om lämpligt kunna kräva att den svarande medlemsstaten intar en viss hållning i frågor av intresse för unionen. (15) En medlemsstat får när som helst åta sig det ekonomiska ansvaret om ersättning behöver betalas ut. I sådana fall kan medlemsstaten och kommissionen komma överens om periodisk betalning av kostnaderna och om betalningen av eventuell ersättning. Att medlemsstaten åtar sig detta ansvar innebär inte att den anser att anspråket är välgrundat. Kommissionen bör kunna anta ett beslut som tvingar medlemsstaten att betala kostnaderna. Om skiljedomstolens utslag innebär att unionen får sina kostnader ersatta bör kommissionen se till att eventuell förskottsbetalning av kostnader återbetalas till den berörda medlemsstaten omgående. (16) I vissa fall kan det vara lämpligt att få till stånd en förlikning för att undvika kostsamma och onödiga skiljeförfaranden. Det är nödvändigt att fastställa ett förfarande för sådan förlikning. Ett sådant förfarande bör göra det möjligt för kommissionen att lösa tvisten genom förlikning i enlighet med granskningsförfarandet då det ligger i unionens intresse. Om målet gäller behandling som en medlemsstat har stått för bör kommissionen och den berörda medlemsstaten ha ett nära samarbete och samråda med varandra. Det bör stå medlemsstaten fritt att när som helst lösa tvisten genom förlikning, under förutsättning att den tar det fulla ekonomiska ansvaret och att den eventuella förlikningen följer unionsrätten och inte strider mot unionens intressen. (17) Om Europeiska unionen enligt skiljedomen har dömts att betala ett belopp bör detta betalas utan dröjsmål. Kommissionen bör vidta åtgärder för betalningen av sådana belopp, såvida inte en medlemsstat redan har åtagit sig det ekonomiska ansvaret. (18) Kommissionen bör ha ett nära samråd med den berörda medlemsstaten i syfte att komma överens om hur det ekonomiska ansvaret ska fördelas. Om kommissionen fastställer att en medlemsstat har ansvaret men medlemsstaten inte godtar detta bör kommissionen betala det belopp som fastställts i skiljedomen, men bör rikta ett beslut till medlemsstaten där den kräver att medlemsstaten betalar beloppen i fråga till Europeiska unionens budget, tillsammans med tillämplig ränta. Den ränta som ska betalas bör vara den som fastställs enligt [artikel 71.4 i rådets förordning (EG, Euratom) nr 1605/2002 av den 25 juni 2002 med budgetförordning för Europeiska gemenskapernas allmänna budget[21] i dess ändrade lydelse][22]. Artikel 263 i fördraget kan tillämpas i de fall en medlemsstat anser att beslutet inte följer kriterierna i denna förordning. (19) Unionens budget bör täcka de utgifter som uppkommer till följd av avtal som ingåtts i enlighet med artikel 218 i fördraget och som innehåller bestämmelser om tvistlösning mellan investerare och stat. Om en medlemsstat har det ekonomiska ansvaret enligt denna förordning bör unionen antingen kunna samla in den berörda medlemsstatens finansiella bidrag först, innan den verkställer betalningen av utgifterna i fråga, eller först verkställa betalningen av utgifterna i fråga och låta de berörda medlemsstaterna ersätta dem i efterhand. Båda dessa budgetmekanismer bör vara möjliga, beroende på vad som är genomförbart, särskilt med tanke på tidsaspekten. För båda mekanismerna bör medlemsstaternas finansiella bidrag eller återbetalningar behandlas som interna inkomster avsatta för särskilda ändamål i unionsbudgeten. De anslag som härrör från dessa interna inkomster avsatta för särskilda ändamål bör inte bara täcka utgifterna i fråga utan bör också kunna användas för att fylla på de andra delar av unionsbudgeten varifrån de ursprungliga anslagen togs för att verkställa betalningen av utgifterna enligt den andra mekanismen. (20) För att säkerställa enhetliga villkor för genomförandet av denna förordning bör kommissionen ges genomförandebefogenheter. (21) De genomförandebefogenheter som rör artiklarna 12.1, 13.4 och 14.3 bör utövas i enlighet med Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 182/2011 av den 16 februari 2011 om fastställande av allmänna regler och principer för medlemsstaternas kontroll av kommissionens utövande av sina genomförandebefogenheter[23]. (22) Det rådgivande förfarandet bör användas vid antagandet av beslut om tvistlösning genom förlikning i enlighet med artikel 14.3 då dessa beslut på sin höjd får en tillfällig effekt på unionens budget, eftersom det kommer att krävas att den berörda medlemsstaten åtar sig det ekonomiska ansvar som tvisten kan komma att ge upphov till, och eftersom förordningen innehåller detaljerade kriterier för när sådan förlikning är godtagbar. HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE. KAPITEL 1 Allmänna bestämmelser Artikel 1 Tillämpningsområde 1. Denna förordning gäller för tvistlösning mellan investerare och stat som följer av ett avtal där unionen är part och som har inletts av en kärande från ett tredjeland. 2. Kommissionen ska för kännedom offentliggöra och uppdatera en förteckning över de avtal som omfattas av denna förordning i Europeiska unionens officiella tidning. Artikel 2 Definitioner I denna förordning avses med a) avtal: varje internationellt avtal där unionen är part och som innehåller bestämmelser om tvistlösning mellan investerare och stat, b) kostnader som skiljeförfarandet ger upphov till: avgifter och kostnader för skiljedomstolen, kostnaderna för ombud och utgifter för vilka käranden beviljats ersättning av skiljedomstolen, c) tvist: en kärandes talan gentemot unionen till följd av ett avtal och som kommer att avgöras i en skiljedomstol, d) tvistlösning mellan investerare och stat: en mekanism som föreskrivs i ett avtal och enligt vilken en kärande kan väcka talan mot unionen, e) medlemsstat: en eller flera av Europeiska unionens medlemsstater, f) berörd medlemsstat: den medlemsstat som har stått för den behandling som påstås strida mot avtalet, g) ekonomiskt ansvar: en skyldighet att betala ett penningbelopp som en skiljedomstol beslutat om eller som överenskommits som en del av en förlikning, inklusive de kostnader som skiljeförfarandet ger upphov till, h) förlikning: en överenskommelse mellan å ena sidan unionen eller en medlemsstat, eller båda, och å andra sidan en kärande, där käranden godtar att inte driva sin talan vidare i utbyte mot ett penningbelopp; gäller även när förlikningen stadfästs i en skiljedom, i) skiljedomstol: varje person eller organ som genom ett avtal utsetts att avgöra tvister mellan investerare och stat, j) kärande: varje fysisk eller juridisk person som till följd av ett avtal kan väcka talan vid ett organ för tvistlösning mellan investerare och stat, eller en fysisk eller juridisk person till vilken kärandens anspråk enligt avtalet lagligen har överlåtits. KAPITEL II Fördelning av det ekonomiska ansvaret Artikel 3 Fördelningskriterier 1. Det ekonomiska ansvar som följer av en avtalstvist ska fördelas på följande sätt: a) Unionen ska ha det ekonomiska ansvaret till följd av behandling som unionens institutioner, organ eller byråer stått för. b) Den berörda medlemsstaten ska ha det ekonomiska ansvaret till följd av behandling som den medlemsstaten stått för, utom när behandlingen i fråga krävdes enligt unionslagstiftningen. Trots vad som sägs i led b i första stycket gäller att om den berörda medlemsstaten måste handla enligt unionslagstiftningen för att åtgärda en tidigare rättsakts oförenlighet med unionslagstiftningen, ska den medlemsstaten vara ekonomiskt ansvarig såvida inte antagandet av denna tidigare rättsakt krävdes enligt unionslagstiftningen. 2. När så föreskrivs i denna förordning ska kommissionen anta ett beslut om den berörda medlemsstatens ekonomiska ansvar i enlighet med kriterierna i punkt 1. 3. Trots vad som sägs i punkt 1 ska den berörda medlemsstaten ha det ekonomiska ansvaret när a) den berörda medlemsstaten har åtagit sig det potentiella ekonomiska ansvaret i enlighet med artikel 11, b) den berörda medlemsstaten är svarande i enlighet med artikel 8, eller när c) den berörda medlemsstaten når en förlikning i enlighet med artikel 12. KAPITEL III Handläggning av tvister Avsnitt 1 Tvister som gäller behandling som unionen stått för Artikel 4 Behandling som unionen stått för Unionen ska vara svarande när tvisten gäller behandling som unionens institutioner, organ eller byråer stått för. Avsnitt 2 Tvister som gäller behandling som en medlemsstat stått för Artikel 5 Behandling som en medlemsstat stått för Bestämmelserna i detta avsnitt ska tillämpas vid tvister som helt eller delvis gäller behandling som en medlemsstat stått för. Artikel 6 Samråd 1. Så snart kommissionen får en begäran om samråd från en kärande i enlighet med bestämmelserna i ett avtal ska den underrätta den berörda medlemsstaten. En medlemsstat som har underrättats om eller har fått en begäran om samråd ska omedelbart underrätta kommissionen. 2. Den berörda medlemsstatens företrädare ska ingå i unionens delegation till samråden. 3. Den berörda medlemsstaten ska genast förse kommissionen med alla upplysningar som kan vara av betydelse för målet. Artikel 7 Inledande av skiljeförfaranden Så snart kommissionen får ett tillkännagivande där en kärande uttrycker sin avsikt att inleda ett skiljeförfarande i enlighet med bestämmelserna i ett avtal ska den underrätta den berörda medlemsstaten. En medlemsstat som får ett tillkännagivande där en kärande uttrycker sin avsikt att inleda ett skiljeförfarande ska omedelbart underrätta kommissionen. Artikel 8 Svarande 1. Under förutsättning att möjligheten föreskrivs i avtalet ska den berörda medlemsstaten vara svarande utom i de fall då a) kommissionen har fattat ett beslut i enlighet med punkt 2, eller b) medlemsstaten inom 30 dagar från att ha underrättats eller fått det tillkännagivande som avses i artikel 7 inte har bekräftat skriftligen till kommissionen att den avser att vara svarande. Om något av det som anges i a eller b inträffar ska unionen vara svarande. 2. Kommissionen får inom 30 dagar från att ha underrättats eller fått det tillkännagivande som avses i artikel 7 besluta att unionen ska vara svarande om någon eller några av följande omständigheter är tillämpliga: a) Det är sannolikt att unionen kommer att bära åtminstone en del av det potentiella ekonomiska ansvaret till följd av tvisten i enlighet med kriterierna i artikel 3. b) Tvisten gäller även behandling som unionens institutioner, organ eller byråer stått för. c) Det är sannolikt att liknande anspråk kommer att göras inom ramen för samma avtal på grund av behandling som en annan medlemsstat stått för och kommissionen är den som bäst kan se till att försvaret blir effektivt och konsekvent. d) Tvisten gäller rättsfrågor som ännu inte är avgjorda och som kan uppkomma i andra tvister inom ramen för samma eller andra unionsavtal i fråga om behandling som unionen eller andra medlemsstater har stått för. 3. Kommissionen och den berörda medlemsstaten ska omedelbart efter att ha underrättats eller fått det tillkännagivande som avses i artikel 7 inleda samråd om hur målet ska hanteras i enlighet med den här artikeln. Kommissionen och den berörda medlemsstaten ska se till att eventuella tidsfrister i avtalet hålls. 4. Kommissionen ska underrätta övriga medlemsstater och Europaparlamentet om eventuella tvister där denna artikel tillämpats och om hur detta har gjorts. Artikel 9 Skiljeförfaranden när en medlemsstat är svarande 1. Om en medlemsstat är svarande ska medlemsstaten a) förse kommissionen med alla handlingar som har anknytning till förfarandet, b) underrätta kommissionen om alla steg av betydelse i förfarandet och hålla regelbundna samråd och under alla omständigheter när kommissionen så begär, och c) på kommissionens begäran tillåta att företrädare för kommissionen ingår i den delegation som företräder medlemsstaten. 2. Kommissionen får när som helst kräva att den berörda medlemsstaten intar en viss hållning i en rättsfråga som uppkommit genom tvisten eller någon annan fråga av intresse för unionen. 3. När det i ett avtal eller i de bestämmelser det hänvisas till i avtalet föreskrivs en möjlighet till ogiltigförklaring, överklagande eller omprövning av en rättsfråga i en skiljedom får kommissionen, om den anser att det är motiverat för en konsekvent eller korrekt tolkning av avtalet, kräva att medlemsstaten yrkar på sådan ogiltigförklaring, sådant överklagande eller sådan omprövning. Under sådana omständigheter ska kommissionens företrädare ingå i delegationen och får uttrycka unionens ståndpunkt i den aktuella rättsfrågan. Artikel 10 Skiljeförfaranden när unionen är svarande Följande bestämmelser ska gälla för alla skiljeförfaranden där unionen är svarande i enlighet med artikel 8: a) Kommissionen ska vidta alla nödvändiga åtgärder för att försvara behandlingen i fråga. b) Den berörda medlemsstaten ska ge kommissionen allt nödvändigt bistånd. c) Kommissionen ska förse medlemsstaten med alla handlingar med anknytning till förfarandet så att försvaret kan bli så effektivt som möjligt. d) Kommissionen och den berörda medlemsstaten ska förbereda sitt försvar i nära samarbete med den berörda medlemsstatens företrädare som ska ha rätt att ingå i unionens delegation vid förfarandet. Artikel 11 När den berörda medlemsstaten åtar sig ett potentiellt ekonomiskt ansvar då unionen är svarande När unionen är svarande i enlighet med artikel 8 får den berörda medlemsstaten när som helst åta sig ett potentiellt ekonomiskt ansvar till följd av skiljeförfarandet. För detta ändamål får den berörda medlemsstaten och kommissionen ingå överenskommelser om bl.a. a) mekanismer för periodisk betalning av de kostnader som skiljeförfarandet ger upphov till, b) mekanismer för betalning av eventuella belopp till följd av domar mot unionen. KAPITEL IV Förlikning Artikel 12 Förlikning vid tvister som gäller behandling som unionen stått för 1. Om kommissionen anser att det ligger i unionens intresse att få till stånd en förlikning vid en tvist som uteslutande gäller behandling som unionen stått för får den anta ett genomförandebeslut i enlighet med det granskningsförfarande som avses i artikel 20.3 för att godkänna förlikningen. 2. Om en förlikning eventuellt skulle komma att innebära andra åtgärder än betalning av ett penningbelopp gäller de relevanta förfarandena för sådana åtgärder. Artikel 13 Förlikning vid tvister som gäller behandling som en medlemsstat stått för 1. Om unionen är svarande i en tvist som gäller behandling som en medlemsstat helt eller delvis stått för, och kommissionen anser att det ligger i unionens intresse att få till stånd en förlikning, ska kommissionen först samråda med den berörda medlemsstaten. Medlemsstaten får också inleda sådana samråd med kommissionen. 2. Om den berörda medlemsstaten går med på förlikning ska den sträva efter att nå en överenskommelse med kommissionen om de inslag som är nödvändiga i förhandlingarna och vid genomförandet av förlikningen. 3. Om medlemsstaten inte går med på förlikning får kommissionen få till stånd en förlikning om unionens överordnade intressen kräver det. 4. De överenskomna villkoren för förlikningen ska godkännas i enlighet med det granskningsförfarande som avses i artikel 20.3. Artikel 14 Förlikning nådd av en medlemsstat 1. Om unionen är svarande i en tvist som uteslutande gäller behandling som en medlemsstat stått för får den berörda medlemsstaten få till stånd en förlikning om a) den berörda medlemsstaten åtar sig allt ekonomiskt ansvar till följd av förlikningen, b) en eventuell förlikning endast är verkställig gentemot den berörda medlemsstaten, c) villkoren för förlikningen är förenliga med unionslagstiftningen, och d) det inte finns några överordnade unionsintressen som strider mot förlikningen. 2. Kommissionen och den berörda medlemsstaten får inleda samråd för att bedöma en medlemsstats avsikt att få till stånd en förlikning. 3. Den berörda medlemsstaten ska delge kommissionen utkastet till förlikningsavtal. Kommissionen ska anses ha godtagit förlikningen såvida den inte beslutar något annat i enlighet med det rådgivande förfarande som avses i artikel 20.2 och inom 90 dagar från medlemsstatens delgivning av utkastet till förlikning, med motiveringen att förlikningen inte uppfyller samtliga villkor i punkt 1. KAPITEL V Betalning av belopp till följd av en slutlig skiljedom eller förlikning Artikel 15 Tillämpningsområde Bestämmelserna i detta kapitel gäller då unionen är svarande i en tvist. Artikel 16 Förfarande för betalning av belopp till följd av en skiljedom eller förlikning 1. En kärande som tilldömts ersättning i en slutlig skiljedom till följd av ett avtal kan lägga fram en begäran för kommissionen om betalning av beloppet. Kommissionen ska betala beloppet inom den tid som fastställs i avtalet, utom i de fall då den berörda medlemsstaten har åtagit sig det ekonomiska ansvaret i enlighet med artikel 11, då medlemsstaten ska göra betalningen. 2. Om en förlikning som unionen godkänt i enlighet med artikel 12 eller 13 inte stadfästs i skiljedomen får käranden lägga fram en begäran till kommissionen om betalning av förlikningsbeloppet. Kommissionen ska betala beloppet inom den tid som eventuellt fastställs i förlikningsavtalet. Artikel 17 Förfarande när det råder oenighet om det ekonomiska ansvaret 1. Om unionen är svarande i enlighet med artikel 8 och kommissionen anser att det belopp som ska betalas enligt skiljedomen eller förlikningen helt eller delvis bör betalas av den berörda medlemsstaten på grundval av kriterierna i artikel 3.1, ska förfarandet i punkterna 2–5 tillämpas. 2. Kommissionen och den berörda medlemsstaten ska omedelbart inleda samråd för att komma överens om den berörda medlemsstatens, och eventuellt unionens, ekonomiska ansvar. 3. Senast tre månader efter att ha mottagit begäran om betalning av det belopp som fastställts i den slutliga skiljedomen eller vid förlikningen ska kommissionen anta ett beslut riktat till den berörda medlemsstaten där det belopp som medlemsstaten ska betala fastställs. 4. Om den berörda medlemsstaten inte invänder mot kommissionens avgörande inom en månad ska den berörda medlemsstaten betala in det belopp som fastställts i skiljedomen eller vid förlikningen till unionens budget senast tre månader efter kommissionens beslut. Den berörda medlemsstaten ska vara skyldig att betala eventuell ränta till den räntesats som gäller för andra skulder till unionens budget. 5. Om den berörda medlemsstaten invänder, och såvida inte kommissionen godtar denna invändning, ska kommissionen senast tre månader efter att ha mottagit medlemsstatens invändning anta ett beslut som kräver att den berörda medlemsstaten betalar tillbaka det belopp som kommissionen lagt ut, tillsammans med ränta till den räntesats som gäller för andra skulder till unionens budget. Artikel 18 Förskottsbetalning av kostnader för skiljeförfarandet 1. Kommissionen får anta ett beslut om att den berörda medlemsstaten måste bidra till unionens budget för att täcka eventuella kostnader som skiljeförfarandet ger upphov till, om den bedömer att medlemsstaten enligt kriterierna i artikel 3 kommer att bli skyldig att betala ett belopp till följd av skiljedomen. 2. Om skiljedomstolens utslag innebär att unionen får sina kostnader för skiljeförfarandet ersatta och den berörda medlemsstaten har gjort periodiska betalningar för kostnaderna för skiljeförfarandet, ska kommissionen se till att de överförs till den medlemsstat som gjort förskottsbetalningarna. Artikel 19 En medlemsstats betalning En medlemsstats återbetalning eller betalning till unionens budget för att täcka belopp som ska betalas till följd av skiljedom eller förlikning eller eventuella kostnader ska betraktas som interna inkomster som avsatts för särskilda ändamål i den mening som avses i [artikel 18 i rådets förordning (EG, Euratom) nr 1605/2002 av den 25 juni 2002 med budgetförordning för Europeiska gemenskapernas allmänna budget[24]]. De får användas för att täcka utgifter som uppkommer till följd av avtal som ingåtts i enlighet med artikel 218 i fördraget och som innehåller bestämmelser om tvistlösning mellan investerare och stat, eller för att fylla på de anslag som ursprungligen tillhandahölls för att täcka belopp som ska betalas till följd av skiljedom eller förlikning eller eventuella kostnader. KAPITEL VI Slutbestämmelser Artikel 20 1. Kommissionen ska biträdas av [kommittén för investeringsavtal, inrättad genom förordning [2010/197 COD]]. Den kommittén ska vara en kommitté i den mening som avses i förordning (EU) nr 182/2011. 2. När det hänvisas till denna punkt ska artikel 4 i förordning (EU) nr 182/2011 tillämpas. 3. När det hänvisas till denna punkt ska artikel 5 i förordning (EU) nr 182/2011 tillämpas. Artikel 21 Rapportering och översyn 1. Kommissionen ska med jämna mellanrum lämna en rapport till Europaparlamentet och rådet om tillämpningen av denna förordning. Den första rapporten ska lämnas senast tre år efter det att denna förordning trätt i kraft. Därefter ska rapporter lämnas vart tredje år. 2. Tillsammans med den rapport som avses i punkt 1 får kommissionen också på grundval av sina slutsatser lägga fram ett förslag till Europaparlamentet och rådet om ändring av denna förordning. Artikel 22 Denna förordning träder i kraft den tjugonde dagen efter det att den har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning. Denna förordning är till alla delar bindande och direkt tillämplig i alla medlemsstater. Utfärdad i Bryssel den På Europaparlamentets vägnar På rådets vägnar Ordförande Ordförande [1] EGT L 380, 31.12.1994, s. 1. [2] KOM(2010) 343 slutlig, s. 10. [3] Ibid, s. 8. [4] Domstolens yttrande 1/94, REG 1994, s. I-5267, särskilt punkterna 29 och 32–33. ”32. Enligt den nederländska regeringen är det motiverat att gemenskapen och medlemsstaterna deltar i WTO-avtalet gemensamt, eftersom medlemsstaterna har en egen behörighet i fråga om tekniska handelshinder med anledning av att vissa gemenskapsdirektiv på detta område är av fakultativ karaktär och på grund av att en fullständig harmonisering inte har uppnåtts och inte är planerad på detta område. 33. Detta argument kan inte godtas. Avtalet om tekniska handelshinder måste anses omfattat av den gemensamma handelspolitiken, eftersom dess bestämmelser endast syftar till att säkerställa att tekniska föreskrifter och standarder och förfaranden för bedömning av överensstämmelse med tekniska föreskrifter och standarder inte skapar onödiga hinder för den internationella handeln (se motiveringen och artiklarna 2.2 och 5.1.2 i avtalet).” [5] Jfr artiklarna I:1 och III i allmänna tull- och handelsavtalet 1994 (Gatt 1994) och yttrande 1/94, punkt 34. [6] Jfr artikel 2.2 i WTO-avtalet om tekniska handelshinder och yttrande 1/94, punkterna 31–33. [7] I sitt yttrande 1/2008 avvisade dåvarande EG-domstolen Spaniens påstående att gemenskapens befogenhet i fråga om handel med tjänster i enlighet med artikel 133 i EG-fördraget endast omfattade tjänster som tillhandahålls i enlighet med leveranssätt 2 (dvs. gränsöverskridande tjänster). Enligt domstolen omfattade artikel 133 i EG-fördraget sedan Nicefördraget även de tre övriga leveranssätt som anges i Gats, inklusive tillhandahållande av tjänster genom kommersiell etablering (leveranssätt 3). Se yttrande 1/2008, punkterna 120–123. I yttrande 1/2008 finns heller inget som antyder att denna befogenhet inte även skulle omfatta åtaganden om nationell behandling på de områden där gemenskapen hade exklusiv befogenhet. [8] Domstolens yttrande 1/91, REG 1991, s. I-60709. [9] Yttrande 1/91, punkt 33. [10] Se artikel 64 i dokument A/CN.4/L.778 av den 30 maj 2011 samt folkrättskommissionens rapport från det sextioförsta sammanträdet (Report of the International Law Commission, Sixty-First Session, A/64/10), s. 173–175. [11] Enligt artikel 13 i Europaparlamentet och rådets förordning om införande av övergångsordningar för bilaterala investeringsavtal mellan medlemsstater och tredjeländer [2010/197 COD]. [12] Dessa instrument har många beröringspunkter. [13] För Förenade kungariket se Arbitration (International Investment Disputes) Act 1966, och för Irland Arbitration Act, 1980 (del IV). [14] Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 182/2011 av den 16 februari 2011 om fastställande av allmänna regler och principer för medlemsstaternas kontroll av kommissionens utövande av sina genomförandebefogenheter (EUT L 55, 28.2.2011, s. 13). [15] Antaget av kommissionen den 25 maj 2012 (COM(2012) 300). [16] EGT L 69, 9.3.1998, s. 1. [17] Domstolens yttrande 1/91, REG 1991, s. I-60709. [18] Punkt 35 i resolution A7-0070/2011 av den 22 april 2011. [19] Domstolens yttrande 1/94, REG 1994, s. I-5267; kommissionen mot rådet (REG 1996, s. I-1469). [20] Domstolens yttrande 1/94, REG 1994, s. I-5267; kommissionen mot rådet (REG 1996, s. I-1469). [21] EGT L 248, 16.9.2002, s. 1. [22] Hänvisningen ska ersättas med en hänvisning till Europaparlamentets och rådets förordning om finansiella bestämmelser för unionens årliga budget (2010/395(COD)) när den har antagits. [23] EUT L 55, 28.2.2011, s. 13. [24] Hänvisningen ska ersättas med en hänvisning till Europaparlamentets och rådets förordning om finansiella bestämmelser för unionens årliga budget (2010/395(COD)) när den har antagits.