Diagram 3.4.3: Uppdelning av de nominella enhetsarbetskostnadernas förändringstakt i Finland per inflationsförändring, real ersättning per anställd, bidrag till produktiviteten, de nominella enhetsarbetskostnadernas förändringstakt i euroområdet — Finland

När det gäller de framsteg som gjorts för att nå de nationella målen enligt Europa 2020-strategin har utvecklingen under 2017 i allmänhet varit positiv. När det gäller sysselsättningsgraden för åldersgruppen 20-64 år är Finlands mål 78 %. År 2016 låg andelen på 74 %, vilket var en förbättring från tidigare år. Fattigdomsnivån är låg jämfört med genomsnittet i EU och har gradvis minskat på senare tid. Andelen unga med högst grundskoleutbildning sjönk för första gången något under målet på 8 % under 2016, medan andelen personer i Finland med högre utbildning fortsätter att ligga över målet. Det mycket ambitiösa FoU-målet på 4 % av BNP kommer sannolikt inte att nås, eftersom investeringarna i forskning och utveckling har minskat under senare år och låg på 2,8 % 2016. Finland är i stort sett på rätt väg när det gäller att uppnå sina klimat- och energimål.

Bördan av den privata skuldsättningen lättar och den offentliga sektorn har börjat minska sin skuld. Tack vare fortsatta konsolideringsansträngningar förväntas det offentliga underskottet ligga kvar under 3 % av BNP inom den närmaste framtiden. Efter en topp på 63,6 % av BNP 2015 har den offentliga bruttoskuldkvoten minskat och förväntas ligga under 62 % av BNP 2019. Den privata sektorns skuldkvot i förhållande till BNP minskade 2016. Till skillnad från de icke-finansiella företagens skulder har hushållens skulder dock ökat måttligt och hushållens sparande förväntas förbli exceptionellt låg. Finansinspektionen i Finland har beslutat om åtgärder för att hålla hushållens höga skuldsättning i styr.

Trots den senaste tidens positiva utveckling präglas ekonomin fortfarande av den dubbla recessionen. Den sammantagna ekonomiska verksamheten ser inte ut att gå förbi sin tidigare toppnivå från 2008 förrän 2018 – fyra år efter EU som helhet. Sysselsättningen ligger fortfarande under de nivåer som rådde före krisen, medan arbetslösheten ligger över dem. Arbetsproduktiviteten minskade i Finland mellan 2008 och 2016, medan den ökade i EU som helhet. Volymen av Finlands export av varor och tjänster var 10 % lägre än under 2008, medan den sammanlagda exporten i EU ökade med en fjärdedel under samma period. Den potentiella tillväxten har nyligen ökat, men den förväntas inte på medellång sikt återgå till den tillväxttakt som rådde före krisen.

Den potentiella tillväxten har nyligen tilltagit, men den förväntas inte på medellång sikt återgå till den tillväxttakt som rådde före krisen (se diagram 1.2). Krisåren och de bakslag som elektroniksektorn har drabbats av har avsevärt minskat det förväntade bidraget från den totala faktorproduktiviteten ( ) till den potentiella tillväxten under de kommande åren. Den låga motståndskraften mot chocker under de senaste åren kan delvis förklaras av i) den relativt stela arbetsmarknaden, även om förändringar är på gång (se avsnitt 3.3) och ii) en begränsad diversifiering vad gäller högteknologiska produkter (se avsnitt 3.4). Under de kommande åren förväntas tillväxtpotentialen vara relativt låg, trots förlängd arbetstid och högre sysselsättning under 2018 och 2019. Detta beror på att landets arbetskraft minskar. Bidrag från kapital och den totala faktorproduktiviteten förväntas delvis kompensera för det minskade antalet arbetstagare, eftersom återhämtningen i efterfrågan från utlandet och den ökade kostnadskonkurrenskraften ger Finland större kapacitetsutnyttjande, ökade investeringar och ytterligare positiv utveckling av den totala faktorproduktiviteten. Finland presterar dock inte lika bra som jämförbara länder i EU vad gäller de flesta kategorier av investeringar (investeringarnas andel av BNP). Det enda undantaget är byggsektorn, som är den minst produktiva kategorin. Detta gäller framför allt investeringar i immaterialrätt, som konstant hade minskat sedan slutet av 2014, även om de började öka igen 2017. Samtidigt fortsätter företagen att bygga upp betydande förebyggande finansiella buffertar, vilket kan komma att bromsa ytterligare investeringar. Ekonomin riskerar därför att fastna i en relativt låg tillväxt (se avsnitten 3.4 och 3.5).

Finlands ekonomiska tillväxt tilltog under 2017 och bekräftade därmed den kraftiga återhämtningen under 2016 (diagram 1.1). Under 2016 växte ekonomin med 1,9 %. Under 2017 förväntar kommissionen sig att BNP-tillväxten har ökat till 3,3 %, med stöd av ett uppsving i exporten och en varaktig tillväxt i investeringar, framför allt i utrustning. Investeringstillväxten stöds av gynnsamma finansieringsvillkor och företagens förtroende som är högre än genomsnittet. Tillväxten av den privata konsumtionen förblev positiv, med stöd av högt konsumentförtroende och förbättrade sysselsättningsmöjligheter. Ekonomin förväntas fortsätta att öka med 2,8 % och 2,5 % under 2018 respektive 2019. Den inhemska efterfrågan förväntas förbli den viktigaste drivkraften. Nettoexportens bidrag till tillväxten kommer att förbli positivt, eftersom efterfrågan från utlandet fortsätter att öka och Finland gynnas av sin återhämtade kostnadskonkurrenskraft.

Efter att ha minskat under 2014–2015 var bostadspriserna i stort sett fortsatt stabila 2016, men bostadscykelutvecklingen tyder på att priserna är på väg att plana ut. De nominella och deflaterade bostadsprisindexen visar ännu inga tydliga tecken på en ökning och bostadspriserna i förhållande till hyrorna och till inkomst är fortfarande nedåtgående. Prisutvecklingen visar dock på en uppåtgående trend under de senaste kvartalen, trots det stora antal bostäder som är färdigställda och det ökande antalet beviljade bygglov. Detta gäller framför allt huvudstadsregionen.

Finlands bytesbalansunderskott minskade 2017. Den förstärkta efterfrågan från utlandet och minskningen av landets enhetsarbetskostnader sedan 2015 (se diagram 1.4) har gjort det möjligt för handelsbalansen att återgå till överskott 2017. Överskottet låg dock en bra bit under det överskott som landet hade före finanskrisen och krisen i elektroniksektorn 2008–2009. Återhämtningen för exporten var emellertid omfattande 2017 och gynnade olika sektorer, såsom metallproduktionen, petroleum, kemikalier, maskiner och utrustning. Samtidigt bibehölls det primära överskottet tack vare hög avkastning på kapitalinvesteringar och låga räntor. Balansen för sekundära inkomster (bidrag till EU – 0,19 % av BNP 2015, utvecklingsbistånd och militärt bistånd) förblev i stort sett negativ (se diagram 1.7) Som ett resultat av detta kvarstår bytesbalansunderskottet 2017, men det förväntades minska till 0,2 % av BNP. Bytesbalansen förväntas återgå till positiva värden och konsolideras under 2019, då utrikessaldot för varor och tjänster blir alltmer positivt.

Under senare år har måttligt ökade arbetskraftskostnader markant förbättrat kostnadskonkurrenskraften, men den icke-kostnadsrelaterade konkurrenskraften har försämrats (se avsnitt 3.4). Sedan 2015 har landets reala effektiva växelkurs sjunkit varje år, vilket avspeglar de måttliga löneökningarna som uppnåddes i löneuppgörelsen 2013 (se diagram 1.4 och 1.5). Konkurrenskraftsavtalet möjliggjorde en minskning av enhetsarbetskostnaderna 2016 och 2017 (se diagram 1.5 och 3.4.3). Under 2017 var produktiviteten högre än föregående år. Eftersom ersättningen till de anställda ( ) var stabil, minskade de nominella enhetsarbetskostnaderna med 1,6 %, vilket är betydligt mer än i andra ekonomier i euroområdet. Den positiva trenden förväntas fortsätta under 2018 och 2019 ( ). Överlag har detta lett till en förbättrad kostnadskonkurrenskraft, samtidigt som den långsiktiga minskningen av exportmarknadsandelarna har upphört (se diagram 1.6). Till följd av bakslagen för elektroniksektorn har Finland samtidigt snabbt ändrat inriktningen på sin specialisering. Landet specialiserar sig nu på halvfabrikat och har övergått från högteknologiska sektorer till medelteknologiska sektorer. Detta tyder på att det nu är viktigare än tidigare för finländska företag att ha konkurrenskraftiga kostnadsstrukturer. Detta har också lett till en negativ eller stagnerad produktivitetstillväxt, som förblir den viktigaste utmaningen för konkurrenskraften. Ett lågt antal exporterande små och medelstora företag är en annan utmaning.

Liksom de andra nordiska länderna har Finland en av de lägsta nivåerna på inkomstskillnader i EU. Den rikaste femtedelen av befolkningen hade 3,6 gånger mer inkomster än den fattigaste femtedelen 2016, jämfört med 5,2 gånger för hela EU ( ). Tack vare omfördelningen av inkomster via skatter och förmåner har inkomstskillnaderna förblivit stabila i Finland under de senaste åren. Finlands rankning bland EU-länderna när det gäller marknadsinkomst har försämrats något sedan 2010.

För att ta itu med utmaningar på arbetsmarknaden och det sociala området har nya åtgärder införts 2018 för att aktivera arbetssökande och att skapa incitament för att arbeta. Åtgärderna omfattar ett bredare tillämpningsområde för resebidraget och finansiella påföljder för arbetssökande som inte kan visa att de är ”aktiva”. Kostnaderna för barnomsorg har sänkts för låg- och medelinkomstfamiljer från och med 2018. Regeringen har tilldelat de offentliga arbetsförmedlingarna mer medel för att stödja ovannämnda åtgärder och för att underlätta sysselsättningen i sydvästra Finland, där varvsindustrin och bilmonteringsanläggningar har brist på arbetskraft. Arbetslösa får nu behålla sin arbetslöshetsförmån under de första fyra månaderna efter att de har startat ett eget företag. Dessutom är det nu möjligt för arbetssökande att öka sin kompetens under sex månader utan att förlora arbetslöshetsersättningen och vissa ändringar av reglerna för bostadsbidrag har gjorts. Lönförhandlingarna som slutfördes under hösten 2017 och i början av 2018 tyder på att kostnadskonkurrenskraften bibehålls eller förbättras något under 2018. Framsteg med landsspecifik rekommendation 2 är i linje med rekommendation 3 om arbetsmarknaden för euroområdet.

För att ta hänsyn till rådsrekommendationerna 2017 har Finland vidtagit åtgärder inom flera politikområden. För att förbättra de offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt fortsatte reformarbetet med social- och hälsovårdstjänsterna under 2017, då riksdagen började diskutera reformförslagen. Lagförslagen förväntas antas formellt under 2018. Om lagförslagen antas går reformarbetet in i genomförandefasen och temporära förvaltningar i de nya landskapen förväntas inleda sitt arbete i juli 2018.

Även om de återkommande fastighetsskatterna är låga, är miljöskatterna i Finland höga jämfört med andra EU-länder och de fortsätter att öka. Under 2015 var intäkterna från återkommande fastighetsbeskattning (0,8 % av BNP), som är ett av de områden som har minst snedvridande effekt på den ekonomiska tillväxten, märkbart under EU-genomsnittet (1,7 % av BNP). Däremot låg intäkterna från miljöskatter (2,9 % av BNP) över EU-genomsnittet på 2,4 % (se diagram 3.1.3). Andelen skatteintäkter från miljöskatter har också ökat gradvis, samtidigt som sammansättningen har förändrats. Skatterna på koldioxidutsläpp från värme, kraftverk och maskiner samt avfall har gradvis ökat, liksom avfallsskatten.

Ökade utgifter för socialt skydd har lett till att nivån på de offentliga utgifterna i Finland hör till en av de högsta i EU och har trängt undan andra utgifter. De sammanlagda offentliga utgifterna var 56,9 % av BNP 2015, vilket är nästan 8 procentenheter mer än tio år tidigare. Runt 6 procentenheter av denna ökning beror på högre utgifter för socialt skydd, vilket bland annat omfattar ålderspensionen ( ), eftersom antalet ålderspensionärer ökade med en tredjedel från 2005 till 2015. En fullgod pensionsförsäkring säkerställer en hygglig livskvalitet efter pensioneringen och ger stabilitet i hushållens disponibla inkomster och konsumtion, vilka konstant har ökat sedan 2005. Den relativa andelen av de övriga kategorierna för den offentliga konsumtionen har i stort sett varit stabil. Under 2016 var skattetrycket 44,3 % av BNP, vilket är en ökning med 1,8 procentenheter av BNP från 2005. Sedan 2009 har den offentliga förvaltningen haft primära underskott. Följaktligen ökade Finlands bruttoskuldkvot i förhållande till BNP från 40 % under 2005 till 63,6 % under 2015.

En budgetram för landskapen som genomförs på ett ändamålsenligt sätt borde minska takten på ökningen av den offentliga skuldsättningen. Utgående från beräknade referensvärden förväntas hälso- och sjukvårdskostnaderna öka med 2,4 % per år i reala termer, men reformen minskar ökningen till 0,9 %. Målet att minska ökningen av utgifterna är ambitiöst sett till Finlands tidigare resultat. Att upprätthålla en sådan tillväxttakt under en längre period skulle också vara ett bra resultat (jämfört med resten av EU), men inte nödvändigtvis exceptionellt. Det nominella värdet av de planerade besparingarna skulle resultera i en 3 procentenheter lägre offentlig skuldkvot 2028, jämfört med referensscenariot i skuldhållbarhetsövervakningen (se diagram 3.1.2) (Europeiska kommissionen, 2018b). Om reformen genomförs framgångsrikt har den därmed även potential att förbättra den finanspolitiska hållbarheten på medellång sikt. Det finns dock en risk för att de faktiska besparingarna kommer att svika förväntningarna, eftersom de verkar ha tagits fram med hjälp av en top-down-strategi i stället för med hjälp av särskilda åtgärder som ökar effektiviteten. Dessutom har några kommuner i mer avlägset belägna delar av landet nyligen blivit rädda att tjänsterna flyttar till ett fåtal centrala städer i de framtida landskapen. För att förhindra detta har de börjat lägga ut sina hälso- och sjukvårdstjänster på entreprenad vid privata sjukhus inom ramen för fleråriga tjänsteavtal. Dessa avtal kan komma att komplicera genomförandet av reformen.

Social- och hälsovårdssystemen fungerar relativt väl i Finland. Befolkningens hälsostatus rankas på tredje plats bland EU-länderna om den förväntade livslängden används som måttstock. Dessutom anger 70 % av befolkningen att de är vid god hälsa, vilket är en något högre andel än EU-genomsnittet på 67 %. När det gäller utgifterna, som uppgick till 9,4 % av BNP 2015, ligger Finland strax under EU-genomsnittet på 9,9 % av BNP, medan utgifterna per capita ligger något över EU-genomsnittet.

Sedan 2015 har byggandet av bostäder ökat. I Finland, Sverige och Danmark går byggandet till stor del i cykler. Byggandet följer räntorna och utvecklas därför efter ECB:s penningpolitiska beslut och EU:s konjunkturcykel ( ). Beroende på cykeln ( ) varierar därför bostadsbyggandets andel av BNP mellan 5 % och 6,7 %. Under 2017 verkade bostadsbyggandet plana ut, och dess andel av BNP nå sin topp (se diagram 3.2.3). Fler byggnadslov för bostäder (i m² av den användbara golvytan) beviljades fortfarande under de tre första kvartalen 2017, vilket tyder på att fler nya bostäder väntas under 2018. Samtidigt avskaffas politiska incitament som stimulerar hushållen att köpa bostäder, i synnerhet skatteincitament för bolån (se avsnitt 3.2.1). På samma gång förväntas ECB:s penningpolitik bli allt mindre ackommoderande från och med 2018, och följderna förväntas bli negativa på hushållens investeringar och därigenom på bostadsbyggandet i Finland och på andra håll.

Små och medelstora företags tillgång till finansiering är fortfarande relativ enkel jämfört med de flesta andra EU-länder. Under 2016 begränsades inte de små och medelstora företagens tillgång till bankfinansiering, och hindren för finansiering föreföll begränsade. Bankerna verkade vara mer villiga att låna ut pengar, framför allt på grund av de förbättrade allmänna ekonomiska utsikterna. Kostnaderna för att låna pengar ökade emellertid, och för det mesta krävdes säkerheter. Vid ett första påseende verkade banklån vara mindre attraktiva men mer lättillgängliga för små och medelstora företag än andra former av finansiering, såsom gräsrotsfinansiering, person-till-person-lån eller finansiering via affärsänglar (ECB, 2017). Under 2015 låg de totala årliga riskkapitalinvesteringarna i finländska företag kvar på 0,05 % av BNP och är de näst högsta i EU efter Luxemburg (0,08 % av BNP).

Starka band med de övriga nordiska länderna och de baltiska länderna kan ge spridningseffekter via finanssystemet (se Europeiska kommissionen, 2018a). Sverige står inför obalanser i form av hög privat skuldsättning och övervärderade bostadspriser. Den privata sektorns höga skuldsättning, särskilt hushållens, gör ekonomin sårbar för makroekonomiska chocker. I händelse av en stor, okontrollerad nedgång på bostadsmarknaden finns det risk för negativa spridningseffekter till de andra nordiska länderna via finanssystemet, inklusive Finland.

Vakansgraden fortsätter att öka, men enligt färska uppgifter råder det brist på arbetskraft framför allt inom bygg- och anläggningssektorn och i tjänstesektorn. Allt fler företag vill nyanställa och allt fler arbetstillfällen lediganslås genom den offentliga arbetsförmedlingen (diagram 3.3.3). Under 2017 ökade vakansgraden till 1,8 %, vilket är något under EU-genomsnittet på 2 %. Konkurrensen om arbetstillfällen bör ha minskat då det nyligen fanns ungefär sju sökande för varje ledigt jobb, jämfört med tio sökande för två sedan.

Antalet nya arbetstillfällen har ökat måttligt sedan 2016 och skillnaderna mellan regioner och sektorer har ökat. Nyligen har andelen sysselsatta ökat mest under en tolvmånadersperiod inom tillverkningsindustrin och icke-exponerade tjänstesektorer, bland annat i bygg- och anläggningssektorn (diagram 3.3.2), medan en del arbetstillfällen har försvunnit inom exponerade tjänstesektorer. Av tillväxtregionerna klarar sig sydvästra Finland särskilt bra just nu, tack vare varvsindustrin och bilmonteringsindustrin. För att råda bot på specifika kompetensbrister i sydvästra Finland har ett nytt universitetssamarbete inletts. Syftet med samarbetsprojektet FITech är att erbjuda den utbildning som behövs inom tillverkningsindustrin och tillhandahålla skräddarsytt stöd för industrins tillväxt i regionen. Dessutom måste man se till att det finns lämpliga bostäder och fungerande transportförbindelser i den delen av landet (Aho, 2017) (se även avsnitt 3.2.3).

Situationen på arbetsmarknaden började förbättras 2016. Antalet sysselsatta ökade med 0,5 % både 2016 och 2017 och ökningen förväntas fortsätta 2018 och 2019 (diagram 3.3.1). Den ökade tilltron till ekonomisk expansion har gjort att fler personer som tidigare stod utanför arbetskraften har börjat söka jobb. Därför har den totala arbetslösheten bara minskat från 8,8 % under 2016 till 8,7 % under 2017. Sysselsättningsgraden har ökat successivt från 68,5 % under 2015 till närmare 70 % under 2017, främst tack vare den ökade andelen äldre förvärvsarbetande arbetstagare ( ). Sysselsättningsgraden är dock fortfarande lägre än i de övriga nordiska länderna. Under 2016 minskade ungdomsarbetslösheten märkbart med 2,3 procentenheter till 20,1 %, vilket närmar sig EU-genomsnittet på 18,8 %. Andelen 15–24-åringar som varken arbetar eller studerar har också minskat och är nu till 9,9 %, jämfört med 10,6 % under 2015.

Hushållens sparkvot är låg, och inga aktiva insatser görs för att minska skulderna. Under de senaste åren har konsumtionen ökat kraftigare än de disponibla inkomsterna, till följd av ökat konsumentförtroende och lägre räntor. Till följd av detta har konsumtionskrediterna ökat snabbt, och en stor del av bolånen innehas av mycket skuldsatta låntagare. Under 2016 var andelen nödlidande lån ändå ett av de lägsta i EU, även om den ökat något. Hushållens sparkvot är låg, endast cirka 6 %, och hälften av kvoten i euroområdet.

De finländska hushållens skuldsättning var hög, 67,1 % av BNP 2016, och ökade måttligt ( ) (se diagram 3.2.5). När det gäller skulderna i förhållande till disponibel bruttoinkomst under det första kvartalet 2017 (tre års genomsnitt) låg Finland på åttonde plats i EU-28 ( ). Hushållens tillgångar, både finansiella och icke-finansiella (främst fast egendom), var emellertid också omfattande, 138 % respektive 205 % av BNP. Hushållens skulder ökade endast måttligt (2,5 %) under 2017.

Förutsatt att invandrarna integreras på arbetsmarknaden skulle de kunna bidra till en mer balanserad försörjningskvot på lång sikt. Antalet asylsökande har minskat sedan toppen under 2015 och den största utmaningen är nu att se till att inte bara flyktingar utan alla migranter på lång sikt integreras på den finska arbetsmarknaden och i det finska samhället. Tidigare har integrationspolitiken främst inriktats på språkkurser och satsningarna på tidig arbetsmarknadsintegration har varit få. Finland har vidtagit vissa åtgärder för att åstadkomma en mer övergripande strategi för integration, med snabbare och mer flexibla studievägar samt erkännande av tidigare kvalifikationer. I praktiken dröjer det dock ofta flera år från det att migranterna anländer tills de träder in på arbetsmarknaden. Sociala utfallskontrakt och Helsingfors stads kompetenscentrum är bra exempel på pilotförsök i en mer övergripande strategi för integrering av migranter. Integrerade tjänster där migranter kan delta i lämplig utbildning och parallellt med studierna ges möjlighet att utveckla sina språkkunskaper skulle kunna vara ändamålsenliga. Genom programmet Talent Boost –Tillväxt genom internationella talanger strävar regeringen också efter att locka fler högutbildade migranter till Finland samt att utnyttja kompetensen bättre hos dem som redan befinner sig i landet.

En del av de politiska beslut som nyligen tagits kan påverka kvinnors inkomster negativt. Löneskillnaderna mellan könen är högre i Finland än i snitt i EU (17,3 % under 2015, medan genomsnittet i EU var 16,3 %). Långa familjeledigheter, som huvudsakligen utnyttjas av kvinnor, och en könssegregerad arbetsmarknad bidrar till detta. En familjeledighetsreform har diskuterats, eftersom man vill öka kvinnors sysselsättningsgrad och främja jämställdheten (Europeiska kommissionen, 2017) men reformen kommer inte att genomföras under denna riksdagsperiod. Konkurrenskraftsavtalet som trädde i kraft 2017 innebär t.ex. en nedskärning av semesterpenningen med 30 % som endast gäller den kvinnodominerade offentliga sektorn. Detta kommer sannolikt att leda till ännu större löneskillnader.

Det finns fortfarande vissa bidragsfällor i Finland, men flera åtgärder vidtogs 2016 och 2017 i syfte att uppmuntra arbetssökande att ta emot ett arbete. Arbetslöshetsförmånerna har setts över och innebär från och med 2017 att utbetalningen av inkomstrelaterade arbetslöshetsförmåner har förkortats samtidigt som villkoren för att få förmånerna har skärpts. Arbetslöshetsförmånerna i Finland ligger för närvarande över genomsnittet i fråga om omfattning, storlek och längd (Europeiska kommissionen, 2018c). Från början av 2018 tillämpas ett ändrat förmånssystem, där arbetssökande som inte kan visa att de ”varit aktiva” i minst 18 timmar under en tremånadersperiod (dvs. har arbetat eller bedrivit företagsverksamhet) eller har deltagit fem dagar i sysselsättningsfrämjande service blir föremål för ekonomiska sanktioner. Rörlighetsunderstödet utvidgas också för att bättre täcka deltidsarbete. Det finns planer på att ge arbetssökande möjlighet att skaffa sig bättre kunskaper om företagande eller på andra områden med stor efterfrågan på arbetskraft under sex månader, utan att de går miste om arbetslöshetsförmåner. När det gäller att minska sådan byråkrati som skapar osäkerhet både i fråga om förmånernas nivå och om karenstidernas längd, har framstegen dock inte varit så stora. Enligt planerna ska ett inkomstregister som uppdateras i realtid tas i bruk 2019, vilket delvis kan bidra till att minska byråkratin.

Fler kvinnor än män har övergått från sysselsättning till att stå utanför arbetskraften, främst på grund av familje- och omsorgsansvar. Utbildning som orsak till att man står utanför arbetskraften ökade dock under samma period ( ). Allmänt taget är det vanligare att kvinnor i Finland deltar i arbetskraften jämfört med andra EU-länder ( ), eftersom de normalt återvänder till jobbet efter perioder då de stått utanför arbetskraften av familjeskäl. Under senare tid har dock kvinnors arbetskraftsdeltagande minskat mer. Detta är förklaringen till att skillnaden i sysselsättningsgrad mellan könen har ökat (se faktaruta 3.3.1).

Universiteten i Finland klarar sig lika bra som universiteten i de övriga nordiska länderna i fråga om till exempel antalet utexaminerade (OECD, 2016c), högskoleutbildades färdigheter (Kivinen m.fl., 2016a) och studentnöjdhet (Eurostudent, 2017). Sysselsättningen bland nyligen utexaminerade har legat under EU-genomsnittet de senaste åren, vilket kan beror på de ogynnsamma ekonomiska förhållandena. Antalet internationella publikationer per forskare vid finska universitet är betydande sett till att Finland är ett litet land (), men inte högre än i andra välpresterande nordiska länder (Finlands Akademi, 2016, Kivinen m.fl., 2016b). Näringslivets och universitetens samarbete kring innovation är bland de aktivaste i OECD-länderna (OECD, 2015). På senare tid har de finska universiteten blivit allt mer internationella (Vipunen, 2017). Målet i den nya visionen för högre utbildning och forskning 2030 är att öka andelen högskoleutbildade till 50 %.

De offentliga anslagen till utbildningssystemet har skurits ned betydligt men regeringen vidtar en del åtgärder för att främja jämlikhet. Regeringen enades nyligen om att anslå ytterligare 105 miljoner euro till forskning och utbildning under budgetperioden 2017–2019. Detta uppväger dock inte de nedskärningar som gjorts under en längre tid (Europeiska kommissionen, 2017c). En fortsatt negativ utveckling när det gäller anslag till utbildning kan undergräva konkurrenskraften, minska jämlikheten och leda till sämre utbildningsresultat. Om antalet läroanstalter minskar, särskilt inom yrkesutbildningen, kan tillgången till och även utbudet av utbildning för alla minska i ett land av Finlands storlek.

För några år sedan inledde den offentliga arbetsförmedlingen i Vanda ett pilotprojekt finansierat av Europeiska socialfonden för att samla alla sysselsättnings-, utbildnings-, social- och hälsovårdstjänster under ett tak. Syftet var att hjälpa unga mellan 17 och 24 år att hitta ett jobb eller en studieplats och ge dem råd och stöd i hälsofrågor eller sociala frågor. Mer än 4 000 unga omfattades av projektet och ungefär 1 800 av dem hittade ett jobb, en praktikplats eller en studieplats. Många lotsades vidare till tjänster för fysisk eller psykisk hälsa eller till sociala tjänster. Pilotprojektet har lagt grunden för ett nationellt projekt för inrättande av liknande servicepunkter på olika håll i Finland, så att unga kan få råd och vägledning på ett och samma ställe. I dag finns det ungefär 40 servicepunkter som går under benämningen Navigatorn i olika delar av Finland och de flesta av dem fick stöd från ESF fram till februari 2018. Det finns för närvarande inga aggregerade data om antalet klienter vid servicepunkterna. Navigatorn i Helsingfors hade dock närmare 4 000 klienter under 2016 och av dem hittade 75 % ett jobb eller en studieplats eller fick tillgång till andra tjänster. Regeringen beslutade 2017 att bevilja nationell finansiering för de tjänster som erbjuds via Navigatorn, vilket tryggar servicepunkternas fortsatta verksamhet och gör att de kan fungera som en permanent struktur för genomförandet av ungdomsgarantin i Finland. Reformen har varit framgångsrik och samma princip skulle även kunna användas för att skapa en kedja av integrerade, skräddarsydda tjänster för arbetssökande.

De sociala skyddsnäten i Finland bidrar allmänt taget till mindre fattigdom och garanterar ett tillräckligt gott socialt skydd för alla. Rätten till social trygghet fastställs i Finlands grundlag, enligt vilken alla som inte förmår skaffa sig den trygghet som behövs för ett människovärdigt liv har rätt till oundgänglig försörjning och omsorg. Det finska systemet för inkomstöverföring är tredelat och består av inkomstrelaterade sociala förmåner, grundläggande utkomststöd som betalas ut av Folkpensionsanstalten samt kompletterande och förebyggande utkomststöd som betalas ut av kommunerna. För att ha rätt till utkomststöd måste sökanden först ansöka om alla övriga sociala förmåner. Fattigdomsrisken har fortsatt att minska sedan den högsta nivån 2011. Risken för fattigdom och social utestängning är bland de lägsta i EU och inkomstskillnaderna i Finland hör till de lägsta (mätt i förhållandet mellan övre och undre inkomstkvintil). Det nationella Europa 2020-målet, det vill säga att antalet personer som riskerar att drabbas av fattigdom eller social utestängning ska vara lägre än 770 000, kommer dock sannolikt inte att kunna nås. Under 2016 uppgick antalet till 896 000 personer, vilket är 14 000 mindre än 2008. De politiska beslut som tagits nyligen om att frysa vissa förmåner kan komma att påverka de mycket goda resultaten. Regeringens budgetplan och frysningen av vissa förmåner väntas inverka negativt på jämlikheten under de närmaste åren (2017–2019) (Mukkila m.fl., 2017).

Investeringarna i immateriella rättigheter ( ) i Finland är ett uttryck för ökad specialisering i branscher med lägre förädlingsvärde. Under de tre första kvartalen 2017 nådde investeringarna i immateriella rättigheter sitt bottenläge, 4,2 % av BNP, vilket ligger något över EU-genomsnittet (3,8 % av BNP). Under perioden 2009–2016 ökade de icke-finansiella företagens investeringar i produkter som skyddas av immateriell äganderätt med nästan 25 % i hela EU, särskilt i Estland, Sverige och Tyskland (se diagram 3.4.5). Finlands negativa tillväxt på detta område beror nästan uteslutande på Nokias stora bakslag inom elektronik och telefoni, där kapitalstocken för forskning och utveckling minskade kraftigt under perioden (se diagram 3.4.6). Investeringarna i företagens forskning och utveckling minskade från 2,7 % av BNP 2009 till 1,8 % av BNP 2016. Efter en topp på 1,11 % av BNP 2010, minskade också de offentliga utgifterna för forskning och utveckling ( ) med nästan 1 % per år, efter att ha ökat årligen med i genomsnitt 5 % från början av 2000-talet till 2010 (avsnitt 3.5.1). Preliminära tecken tyder på att den negativa utvecklingen eventuellt håller på att vända såväl inom den offentliga som inom den privata sektorn (se också avsnitt 3.5).

Efter flera år av nedgång har ökningen av den totala faktorproduktiviteten äntligen blivit positiv. Ökade enhetsarbetskostnader kan kompenseras genom produktivitetsökningar, men i Finland har dessa varit långsamma eller till och med negativa under de senaste åren. Vid sidan av de minskade exportvolymerna ledde övergången från högteknologiska till medelhögteknologiska varor till minskad marknadsstyrka och lägre bruttovinster. Mervärdet, och därigenom produktiviteten, påverkades också. Den återhållsamma löneutvecklingen och den lägre tekniknivån i den mer lågteknologiska produktionen bidrog också till nedgången. Under 2015 hörde Finland fortfarande till de starkaste inom EU när det gällde arbetsproduktivitet inom tillverkningssektorn( ). Landet hade dock sjunkit till nionde plats från femte plats 2008. I synnerhet den totala faktorproduktiviteten påverkades kraftigt, men under 2015 nådde den sitt bottenläge (se diagram 3.4.4).

Diagram 3.4.3:Uppdelning av de nominella enhetsarbetskostnadernas förändringstakt i Finland per inflationsförändring, real ersättning per anställd, bidrag till produktiviteten, de nominella enhetsarbetskostnadernas förändringstakt i euroområdet — Finland

De senaste löneavtalen och arbetsmarknadsåtgärderna har dock gradvis vänt på utvecklingen. Det löneavtal som nåddes 2013 ledde till en negativ tillväxt i den reala ersättningen per anställd (se diagram 3.4.3) och den återhållsamma löneutvecklingen fortsatte. Sommaren 2016 undertecknade regeringen och arbetsmarknadsparterna det s.k. konkurrenskraftsavtalet som ska främja den finländska ekonomins kostnadskonkurrenskraft ( ). Parterna enades då om en förändring av kollektivavtalen så att möjligheterna till lokala avtal ökar. Nuläget i löneförhandlingarna pekar mot ett resultat med en allmänt neutral inverkan. Mer omfattande avtal har nåtts inom teknikbranschen samt skogs- och kemiindustrin (1,6 % per år under perioden 2018–2019) (se avsnitt 3.3).

Under 2016 verkar den förlust av exportmarknadsandelar som pågått under en längre tid att ha upphört. Detta berodde till stor del på att villkoren för kostnadskonkurrenskraften ( ) gradvis hade förbättrats (diagram 3.4.2). Förbättringen märktes relativt tydligt inom utrustnings- och textilsektorn. Om man bortser från handelsflödena för bränslen ( ) – bränslepriserna är i allmänhet volatila och deras andel av handeln relativt stor – blir den förbättrade handelsbalansen på grund av kostnadskonkurrenskraften ännu tydligare. Handelsbalansen för 2017 förväntas bli positiv, framför allt eftersom den återhållsamma löneutvecklingen och den senaste tidens produktivitetsökningar har lett till minskade enhetsarbetskostnader.

Under perioden 2008–2015 förlorade Finland stora exportmarknadsandelar för varor och tjänster (diagram 3.4.1). Vid sidan av den allmänna ekonomiska avmattningen drabbades landet av flera svåra externa chocker: exporten av elektronik och efterfrågan på papper minskade. Exporten till Ryssland sjönk också kraftigt när värdet på den ryska rubeln rasade, och en rad sanktioner och motsanktioner påverkade EU-handeln med Ryssland. Finlands varuexport sjönk kraftigt, medan tjänsteexporten klarade sig förhållandevis bättre, trots att den också drabbades. Från och med 2007 ledde olägliga löneökningar som drevs igenom av breda kollektivavtal även till att företag inte kunde anpassa sig snabbt nog till utvecklingen, och produktiviteten minskade. I detta sammanhang minskade såväl kostnadskonkurrenskraften som den icke-kostnadsrelaterade konkurrenskraften (se diagram 3.4.2). Under de senaste tio åren har Finland därför förlorat sammanlagt 40 % av de globala exportmarknaderna för varor och tjänster.

Lägre balanserade vinstmedel för icke-finansiella företag har inneburit mindre utrymme för investeringar i utrustning och immateriella rättigheter under de senaste åren. Under 2009 minskade de icke-finansiella företagens driftsöverskott med nästan 40 % jämfört med 2007 och ökar endast långsamt (+1 % per år i genomsnitt). Utdelningarna minskade ännu mer (-50 %), och ligger fortfarande 20 % under 2007 års nivå. Under perioden 2009–2016 var de icke-finansiella företagens balanserade vinstmedel endast hälften jämfört med 2001–2008. Följden blev framför allt en nedgång i nettoinvesteringarna under den perioden (se diagram 3.4.7). Samtidigt fortsatte företagen att bygga upp stora förebyggande finansiella reserver, en kvarleva från den finansiella krisen under början av 1990-talet. Den senare tiden har företagen snarare drivits av den svaga externa efterfrågan och de osäkra yttre faktorerna efter krisåren 2009–2010.

Diagram 3.4.7:Fördelningen av överskottet från icke-finansiella företag— Finland Källa: Europeiska kommissionen

Elektroniksektorns återkommande förluster hade en kraftig inverkan på företagens totala vinster och investeringarna i forskning och utveckling. Detta visar i hur stor utsträckning elektronikbranschen varit en av huvudfaktorerna i förändringarna av landets ekonomi. Trots förseningarna i utvecklingen och utvidgningen av avancerade telekommunikationsnätverk ( ) uppvisade dock tillverkarna av datorer samt elektronik och optik ett positivt rörelseresultat under 2016, för första gången sedan 2009. Vinstutsikter är en avgörande faktor vid investeringar i immateriella tillgångar och elektroniksektorn är en av de viktigaste sektorerna i detta avseende (se diagram 3.4.6). Bankerna vill ofta inte finansiera FoU och innovation, eftersom det i allmänhet betraktas som riskverksamhet.

Utländska direktinvesteringar

De ingående utländska direktinvesteringarna är relativt låga i Finland, men nyetableringar genom utländska direktinvesteringar ( ) ökar mycket kraftigt. Trots att investeringsklimatet i allmänhet är gynnsamt i Finland har andelen utländska direktinvesteringar i landet varit låg och stabil sedan 2011 (cirka 40 % av BNP under 2015). Detta kan begränsa källorna för att finansiera tillväxt och kan också leda till mindre tekniköverföring. Under 2016 ökade de ingående utländska direktinvesteringarna i nyetableringar med 50 % och uppgick till 4 miljarder euro. I detta fall slukade tillverkning (särskilt skogsindustrin) lejonparten (54 %) ( ). Detta har till stor del sitt ursprung i den ökade handeln med Kina och kan också vara ett uttryck för ökad kostnadskonkurrenskraft under senare år. Projekt kan dock bli försenade, eftersom de först måste överensstämma med miljölagstiftningen.

Icke-kostnadsrelaterad konkurrenskraft

Finlands ställning som ett av de länder som har den bästa produktkvaliteten i EU ifrågasätts alltmer. Den relativa nedgången inom landets elektroniksektor (särskilt mobiltelefonindustrin) har haft en mycket negativ inverkan på exporten av högteknologiska produkter. Även om Finland ligger högt vad gäller produktiviteten (se ovan) har landet för närvarande den lägsta andelen högteknologisk export. Samtidigt har en omfattande ökning av exporten av medelhög- och högteknologiska produkter i viss utsträckning kompenserat för detta (se diagram 3.4.8). I motsats till indexen för exportkvalitet har landets index för export av avancerade produkter förbättrats under samma period (Hausmanns index för export av avancerade produkter) (IMF, 2017b). Detta lindrar åtminstone delvis oron för en minskad icke-kostnadsrelaterad konkurrenskraft.

Den finländska exporten av tjänster växer och har blivit alltmer avancerad. Landets tjänstebalans har varit negativ en tid, men underskottet håller sakta på att minska. Under 2012 stod Finland för 4,4 % av EU:s totala export av it-tjänster, vilket var något lägre än Sverige (6 %). Detta är värt att notera eftersom Finlands totala andel av EU-ekonomin endast är 1,5 % (Sverige 3,1 %). Under 2016 uppgick exporten av it-tjänster (telekommunikations-, dator- och informationstjänster) till resten av världen till 3,1 % av landets BNP och utgjorde nästan en tredjedel av den totala exporten av tjänster. Balansen för export av it-tjänster försämras möjligtvis långsamt, men detta kompenseras av en snabb uppgång inom andra sektorer.

Diagram 3.4.8:Andelen hög-, medelhög-, medellåg- och lågteknologi av den totala exporten inom tillverkningsindustrin – Förenade kungariket, Danmark, Nederländerna, Tyskland, Sverige, Belgien, Österrike, Finland Källa: Europeiska kommissionen

Utsikter

Efter flera år av nedgång ger den icke-kostnadsrelaterade konkurrenskraften upphov till oro, men kostnadskonkurrenskraften är nästan återställd. Den finländska ekonomin håller på att förnyas. Den högteknologiska tillverkningens andel av det totala förädlingsvärdet har minskat, medan andelen kunskapsintensiva tjänster inom högteknologi har ökat ( ). Den totala faktorproduktivitetens negativa trendtillväxt under de senaste tio åren är dock oroväckande med tanke på den ekonomiska tillväxtens hållbarhet och pekar på en brist på innovationer. Ökad produktivitet är också avgörande för en övergång till en mer diversifierad ekonomi (OECD, 2017b). Pågående förbättringar av kostnadskonkurrenskraften kan undermineras, om de pågående löneförhandlingarna leder till löneförhöjningar som är större än arbetsproduktivitetstillväxten inom de återstående sektorerna (se avsnitt 3.3).

3.4.2FÖRETAGSKLIMAT

Finlands institutionella effektivitet är fortfarande utomordentlig. När det gäller institutioner, rättsstatliga principer, rättsväsendets effektivitet och oberoende, insyn i politik och allmänhetens förtroende för politikerna är Finland fortfarande världsledande och fortsätter att dra nytta av konkurrensfördelar. Enligt Världsbankens indikatorer för samhällsstyre (WGI) är Finland världsledande, eller nästan världsledande, på alla sex WGI-områden: medbestämmande och ansvarsskyldighet, politisk stabilitet och frånvaro av våld och terrorism, effektiv statsförvaltning, tillsynskvalitet, rättsstatliga principer samt kontroll av korruption. Finlands ledande ställning har även hela tiden varit relativt stabil (Världsbanksgruppen, 2017). Motsvarande starka sidor har identifierats i det världsekonomiska forumets globala konkurrenskraftsindex, där Finland ligger mycket högt när det gäller alla institutionella aspekter, förutom skydd för investerare (Världsekonomiskt forum – WEF, 2017).

I Finland finns det inga särskilda nationella regler och förfaranden för hur företag ska göra för att flytta sitt säte till och från landet. Detta gör det svårare och dyrare för företag att dra nytta av gränsöverskridande affärsmöjligheter. I den finländska bolagsrätten finns det endast särskilda regler för överföring av säte för europabolag (SE-bolag) (t.ex. aktiebolag som registrerats i enlighet med EU:s bolagsrätt)

En minskning av administrativa bördor och regelbördor prioriteras. Den senaste tidens reformer för att främja sysselsättningen och minska regelbördan, t.ex. den ändrade postlagen och postförordningen som trädde i kraft 2017 (Kommunikationsministeriet, 2017a), är till nytta för landet. Markanvändnings- och bygglagen och byggreglerna har också moderniserats. Finlands reglering av produktmarknaden ligger dock under EU-genomsnittet, även om landet ligger relativt högt bland de 35 OECD-länderna och flera tillväxtekonomier (OECD, 2017c). En minskning av de administrativa bördorna och regelbördorna för företag, framför allt små och medelstora företag, är ett av regeringens fokusområden. Detta återspeglas i regeringens spetsprojekt gällande avveckling av normer, smidigare författningar och förbättrade förutsättningar för näringsliv och företagande (Statsrådets kansli, 2017). Regelbundna rapporter om framstegen offentliggörs var sjätte månad (Kommunikationsministeriet, 2018). Ett råd för bedömning av lagstiftningen tillsattes 2016 för att säkerställa kvaliteten på utkasten till propositioner och konsekvensbedömningar.

Trots bakslaget inom elektroniksektorn har Finland blivit världsledande i övergången till digital teknik. Finland är, efter Danmark, det mest digitala landet inom EU och bland de mest digitala länderna i världen (Europeiska kommissionen, 2017d). Trots avsaknaden av särskilda färdigheter på flera IKT-specialområden uppvisar Finland särskilt goda resultat vad gäller digitala färdigheter, digitala offentliga tjänster och integration av digital teknik. Ett starkt e-ledarskap i kombination med en avancerad digital infrastruktur säkerställer att digitaliseringen är en central del av företagsmiljön (Europeiska kommissionen, 2017d–e). Även om den digitala klyftan mellan städerna och landsbygden fortfarande är ett problem, har ett principbeslut fattats för att främja digitaliseringen på landsbygden. Digitaliseringen förbättrar tillgången till tjänster samt företagande på landsbygden (Kommunikationsministeriet, 2017c).

3.4.3Investeringar i infrastruktur

Kvaliteten på investeringarna i infrastruktur har försämrats. Kvaliteten på vägar, järnvägsnät, hamnar, flygplatser och energinät är med EU-mått fortfarande hög (WEF, 2017). Tidigare gynnade detta de finländska företagens konkurrenskraft, även på landsbygden och i avlägsna områden. Recessionen har dock satt de offentliga finanserna under press, vilket har lett till att man varit tvungen att minska på eller skjuta upp regelbundet underhåll och förbättring av infrastruktur, framför allt när det gäller vägar och järnvägar. Detta har lett till en gradvis och relativ kvalitetsminskning jämfört med andra ekonomier.