SV

Bryssel den 5.11.2010

KOM(2010) 643 slutlig

MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET

Ömsesidig ansvarighet och insyn

Ett fjärde kapitel i EU:s operativa ram för biståndseffektivitet

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

1. Inledning (...)3

2. Vad är ömsesidig ansvarighet? (...)4

3. insynen i bistånd − en förutsättning för ömsesidig ansvarighet (...)4

4. Ömsesidig ansvarighet på nationell nivå (...)7

5. Ömsesidig ansvarighet på Internationell nivå (...)9

6. ansvarighet och humanitärt bistånd (...)9

7. förslag till ett fjärde kapitel i den operativa ramen (...)10

7.1. Insyn i bistånd (...)10

7.2. Ömsesidig ansvarighet på nationell nivå (...)11

7.3. Ömsesidig ansvarighet på internationell nivå (...)12

1. Inledning

Ömsesidig ansvarighet och insyn är centrala begrepp på den internationella biståndseffektivitetens dagordning. Att förbättra insynen och givarländernas respektive partnerländernas ansvar gentemot varandra samt gentemot sina egna medborgare och parlament är av yttersta vikt för att maximera utvecklingsbiståndets effekt.

I Parisförklaringen om biståndseffektivitet (2005) enades givarländer och partnerländer om att gemensamt utvärdera framstegen med att genomföra åtaganden genom ömsesidiga utvärderingar som borde införas senast 2010 [1]. Givarländerna åtog sig också att ge bättre information om biståndsflödena och partnerländerna förband sig att stärka de nationella parlamentens och de berörda parternas roll vid genomförandet av utvecklingsstrategier. Accra-handlingsplanen (2008) stärkte dessa ömsesidiga ansvarsåtaganden, betonade vikten av insyn och ägarskap och knöt samman dem med resultaten av utvecklingspolitiken. Ömsesidig ansvarighet utgör en grundläggande princip i EU:s utvecklingspolitiska åtgärder och strategier. I det europeiska samförståndet om utveckling (2005) anges att EU och utvecklingsländerna delar ansvaret för sina gemensamma insatser i partnerskap [2]. Vikten av att stärka den ömsesidiga ansvarigheten bekräftades på nytt i rådets slutsatser i maj 2008 [3] och valdes ut som ett av EU:s huvudinitiativ vid det tredje högnivåforumet om biståndseffektivitet i Accra i september 2008 [4].

EU har redan skapat praktiska metoder för samarbetet med att uppfylla Parisförklaringens och Accra-handlingsplanens åtaganden. Införandet av en operativ ram för biståndseffektivitet i november 2009 är det senaste exemplet på detta praktiska tillvägagångssätt [5]. Den innehåller tre kapitel om de viktigaste åtagandena angående biståndseffektivitet, i synnerhet arbetsfördelning, användning av landspecifika system och tekniskt samarbete och i den läggs konkreta åtgärder fram för att resultat ska uppnås genom EU-samarbete.

Ramen ger ett kraftfullt verktyg för att maximera EU:s möjligheter att påverka och bygger därigenom en stark grund inför det fjärde högnivåforumet om biståndseffektivitet som kommer att äga rum i Korea 2011 [6]. Åtaganden om insyn och ansvarighet måste även återspeglas genom att harmoniserad praxis skapas på EU-nivå, dvs. att praktiska lösningar införs för att befintliga principer ska kunna genomföras. Även här måste EU föregå med gott exempel.

I juni 2010 uppmanade rådet [7] därför kommissionen att lägga fram detta förslag till gemensam EU-ståndpunkt för genomförande av åtaganden om ömsesidig ansvarighet och insyn i syfte att fastställa en gemensam EU-ståndpunkt vid rådet för utrikes frågor i november 2010.

2. Vad är ömsesidig ansvarighet?

Att förbättra utvecklingspolitikens resultat bör vara ett partnerskap mellan givar- och partnerländerna och bör grunda sig på ömsesidig ansvarighet. Ömsesidig ansvarighet utgör en grundval för Parisförklaringen och är en process varigenom två (eller flera) samarbetspartner enas om att ansvara för de åtaganden som de frivilligt har ingått för att förbättra utvecklingspolitikens resultat. Detta bidrar till att skapa förtroende och partnerskap kring en gemensam agenda och tillhandahåller en grund för ett resultatbaserat bistånd.

Under senare år har man inriktat sig mer på att behandla denna fråga. Trots det är ömsesidig ansvarighet fortfarande ett begrepp som det pågår diskussioner om och både dess begreppsmässiga och praktiska innebörd debatteras. De flesta är emellertid överens om två grundläggande definitionsmässiga aspekter. För det första innebär ansvarighet att åtgärder måste rapporteras, förklaras eller motiveras eftersom man ska kunna ställas till svars för dem. För det andra bör ansvarighet innebära att det finns incitament för givar- och partnerländer att rätta sig efter en utvärdering av hur väl de har genomfört sina ömsesidiga åtaganden och att faktiskt ändra sin praxis.

Det finns flera former av ömsesidig ansvarighet. . I demokratiskt styrda länder bär myndigheter och tjänstemän ansvaret genom lagstiftning om informationsfrihet, val och rättsväsendets kontrollmekanismer. Inom den privata sektorn är företag och organisationer ansvariga genom avtalsrättsliga och rättsliga bestämmelser. I biståndsförbindelser finns det endast delvis bestämmelser om ömsesidig ansvarighet.

Diskusssioner om ömsesidig ansvarighet inriktar sig oftast på tre områden. För det första vikten av insynen i bistånd. Utan information om det bistånd som tillhandahålls är det inte möjligt att ställa någon till svars för de överenskomna åtagandena. För det andra ställs frågan om hur ömsesidig ansvarighet kan åstadkommas på nationell nivå, dvs. med partnerländerna. För det tredje uppkommer frågeställningen om hur ömsesidig ansvarighet kan åstadkommas på internationell nivå. Denna aspekt har samband med frågan om den internationella biståndsstrukturen.

3. insynen i bistånd − en förutsättning för ömsesidig ansvarighet

Att det finns tillgång till information är nödvändigt för att den ömsesidiga ansvarigheten ska fungera. Att ha tillgång till information är en nödvändig förutsättning för att prestationer ska kunna utvärderas mot bakgrund av de åtaganden som gjorts. Om givarländerna inte tillhandahåller information i tid är det inte möjligt att ställa någon till svars. Dessutom hindrar bristen på heltäckande information, som tillhandahålls i tid och som ger insyn i biståndsflödena, partnerländerna att rapportera fullt ut om budgeten till lagstiftaren och medborgarna.

I Accra enades man om följande:

(1) Givarländerna kommer regelbundet och i rätt tid ge detaljerad information om omfattningen, fördelningen och, då de finns tillgängliga, resultaten av utgifterna för utveckling för att utvecklingsländerna ska kunna upprätta en mer tillförlitlig budget och bokföring och genomföra en noggrannare revision.

(2) Givarländerna och utvecklingsländerna kommer regelbundet att offentliggöra samtliga utbetalningsvillkor.

(3) Givarländerna kommer att i god tid tillhandahålla fullständig information om årliga åtaganden och faktiska utbetalningar så att utvecklingsländerna noggrant kan registrera alla biståndsflöden i sina budgetupskattningar och i sina bokföringssystem.

(4) Givarländerna kommer att i god tid och regelbundet tillhandahålla information om sina rullande tre- till femårsplaner om kommande utgifter och/eller genomförandet, med åtminstone vägledande resursfördelningar.

Internationellt genomförs också ett antal initativ på det globala planet för att främja insynen i biståndet.

· Att skapa gemensamma begrepp och standarder:

– OECD:s kommitté för utvecklingsbistånd (DAC) hanterar frågor om insyn inom ramen för arbetsgruppen för biståndseffektivitet [8].

– Förenta nationernas samarbetsforum för utveckling (DCF) bistår Ekonomiska och sociala rådet (Ecosoc) med att samordna information om syd-sydliga biståndsflöden och att analysera förhållandet mellan insynen i bistånd och ömsesidig ansvarighet.

– Det internationella initiativet för insyn i biståndet (Iati) lanserades vid det tredje högnivåforumet i Accra i september 2008 för att säkra att givarländerna tillhandahåller information för allmänheten om sitt bistånd i en lättbegriplig form.

· Att upprätta gemensamma tekniska verktyg och databaser:

– OECD:s kommitté för utvecklingsbistånd (DAC) samlar in och offentliggör offentlig information om utvecklingsbistånd från DAC-länderna genom rapporteringssystemet för kreditgivare (Creditor Reporting System, CRS) [9]. CRS anses allmänt utgöra den högsta standarden när det gäller att utarbeta kontrollerad statistik av hög kvalitet om bistånd som redan distribuerats.

– Development Gateway-stiftelsen upprätthåller Aid Data [10] som är ett av de största Internetbaserade uppslagsverken om utvecklingsåtgärder i hela världen och ger en grundläggande överblick över vem som gör vad inom det internationella utvecklingsarbetet. Trots dessa initiativ anser berörda parter fortfarande att det är svårt att få tillgång till heltäckande och tydlig information som är tillräckligt detaljerad för deras behov.

Informationens användbarhet minskar om den offentliggörs för sent (ofta förekommar förseningar på upp till två år). DAC-kommitténs CRS-rapporteringsverktyg ger en god grund att bygga vidare på men informationen måste offentliggöras tidigare, och vara av högre kvalitet, vara mer omfattande, den måste offentliggöras oftare och på ett synkroniserat sätt och göras tillgänglig för samtliga partnerländer genom ett harmoniserat tillvägagångssätt.

För att främja ömsesidig ansvarighet behövs det dessutom uppgifter om planeringen för framtiden och information som gör det möjligt att utvärdera villkor, möjliga sociala eller miljörelaterade effekter eller avsedda resultat. Partnerländerna måste också få hjälp med att samla in uppgifter som rör biståndet i sina egna budgetsystem.

För närvarande offentliggör EU-givarländerna redan en del information om sitt bistånd. Det har dock inte införts några harmoniserade åtgärder för att uppfylla ovannämnda åtaganden och metoderna varierar därför avsevärt vad gällre kvaliteten, mängden, räckvidden, formatet och hur ofta metoderna ifråga genomförs.

De flesta EU-medlemsstater och kommissionen rapporterar till DAC men sättet på vilket de själva offentliggör biståndsinformation varierar mycket, liksom omfattningen av de detaljer som de tillhandahåller på webbplatser eller i planeringsdokument för olika länder. Alla givarländer offentliggör inte detaljerade uppgifter på huvudkontorsnivå utan vissa offentliggör den t.ex. via sina ambassaders webbplatser.

Av 28 EU-biståndsgivare (EU och dess 27 medlemsstater) har 9 undertecknat det internationella initiativet för insyn i biståndet (Iati), nämligen Danmark, Finland, Tyskland, Irland, Nederländerna, Spanien, Sverige och Förenaade kungariket samt EU, i syfte att offentliggöra biståndsinformation enligt ett gemensamt internationellt format.

Några länder tillhandahåller detaljerad information i sina planeringsdokument (som Irland) medan andra lägger ut information på sina webbplatser; exempelvis är Spaniens information om offentligt utvecklingsbistånd (ODA) uppdelad på det offentliga organ som tillhandahåller finansieringen och berörd sektor. Informationen om kommande års resursfördelningar är inte tillgänglig samtidigt utan följer varje givarlands budgetcykel (i augusti för Finlands del, i oktober för Spaniens del, senast i november för Nederländernas del) vilket försvagar insynen och förutsebarheten i finansieringen för partnerländerna.

För närvarande är det enda verktyg på EU-nivå, som både ger information om biståndsmängden och om övervakning av biståndrelaterade åtaganden, den årliga Monterrey-rapporten som läggs fram av kommissionen. Den ger emellertid inte information till partnerländernas regeringar som behöver heltäckande uppgifter i rätt tid för sin planering och budgetförfaranden, eller till andra berörda parter (det civila samhället ).

Ett praktiskt verktyg – TR-AID (Insyn i bistånd, Transparent Aid) – håller på att utvecklas av Europeiska kommissionen i syfte att samordna humanitär och utvecklingsrelaterad biståndsfinansiering bland EU-givarna. TR-AID är ett Internetbaserat system som kombinerar information från flera källor och möjliggör en enkel åtkomst till omfattande information så att informationen kan användas vid beslutsfattande. TR-AID stödjer genomförandet av EU:s olika åtaganden om effektivt bistånd. Det skapades ursprungligen som ett verktyg för att främja EU-givarnas insyn i varandras aktiviteter genom att dela information om sitt bistånd och som ett verktyg för ökad EU-samordning. På medellång sikt syftar det till att säkra en större insyn för anra berörda parter: andra givare, partnerländer, det civila samhället och allmänheten.

Det finns ett verkligt mervärde i att agera gemensamt på EU-nivå, att anta samma standarder, kvalitetsbestämmelser och intervall för offentliggörande av information. Att utveckla rätt riktlinjer på EU-nivå bör leda till att vi kan uppfylla de åtaganden som gjordes i Accra på ett bättre sätt och samtidigt utnyttja de möjligheter som EU-samarbetet erbjuder samt de verktyg som redan har utvecklats på EU-nivå och den potentiella nytta som en gemensam hållning från EU:s sida kan medföra för partnerländerna i form av minskade finansiella och administrativa bördor.

4. Ömsesidig ansvarighet på nationell nivå

För närvarande finns det ingen gemensam praxis varigenom givar- och partnerländerna kan hållas ömsesidigt ansvariga för sina respektive åtaganden.

I Monterrey-rapporten anges att vissa EU-givarländer deltog i ömsesidiga utvärderingar (Österrike, Finland, Irland, Nederländerna, Portugal, Spanien, Sverige och Förenade kungariket) men det gavs väldigt begränsad information om den ram som använts, kriterierna, utvärderingens räckvidd och de berörda parterna. Dessutom gav de inte alltid en fullständig överblick eftersom informationen inte övervakades på huvudkontorsnivå.

Givarländerna är delvis ansvariga inför partnerländerna genom de nationella rapporterna om offentliga utgifter och ekonomisk ansvarighet (Public Expenditure and Financial Accountability, PEFA) om förutsebarheten av budgetstöd, ekonomiska uppgifter som givarländerna tillhandahåller för budgetering och rapportering om projekt- och programbistånd och hur stor andel av biståndet som förvaltas med hjälp av nationella förfaranden. Det ges poäng för vart och ett av dessa kriterier.

Vissa partnerländer är ansvariga inför givarna enligt ett särskilt givarförfarande som har samband med varje givarlands krav, vilka är nära förknippade med upphandlingsförfaranden, avtal och specifika finansieringsavtal.

Monterrey-frågeformuläret är för närvarande det enda övervakningsverktyg på EU-nivå som ger information om EU-givarnas biståndrelaterade åtaganden. Men det tillhandahåller inte information om givar- och partnerländernas utvärdering av framstegen med att genomföra sina ömsesidiga åtaganden. Istället rapporterar givarländerna om huruvida/hur de har genomfört ömsesidiga ansvarighetsramar.

Det framstår som rimligt för samtliga EU-givare att det finns en gemensam hållning från EU:s sida för att se till att EU-givarna och partnerländerna ansvarar för sina ömsesidiga åtaganden. En sådan harmoniserad hållning vore användbar för att öka vårt bistånds påverkan, samstämmighet och resultatfokus. Dessutom skulle detta minska kostnaderna för partnerländerna genom att de skulle vara ansvariga inför samtliga EU-givare på grundval av endast en gemensam ram.

På nationell nivå behövs det några grundläggande komponenter för att underlätta den ömsesidiga ansvarigheten.

För det första måste det vara tydligt vem som är ansvarig och inför vem. Den ömsesidiga ansvarigheten omfattar inte endast givar- och partnerländernas regeringar men även dem som omfattas av deras beslutsfattande. Denna aspekt,som kallas inhemsk ansvarsskyldighet, kan omfatta ett stort antal inhemska berörda parter som exempelvis parlament, lokala myndigheter, det civila samhällets organisationer, kvinnogrupper, media, politiska partier osv. Dessa inhemska aktörer har en viktig roll när det gäller att ge synpunkter på nationella utvecklingsstrategier, att granska framstegen med att uppfylla åtaganden om biståndseffektivitet och utveckling och slutligen att utdela påföljder för regeringar som presterat dåligt.

Det behövs också ett forum för den ömsesidiga ansvarigheten, dvs. en överenskommelse om var processen ska äga rum. Ett sätt att uppnå detta är att inrätta ramar för biståndsförvaltningen, som exempelvis gemensamma ramar för resultatutvärderingar (Performance Assessment Frameworks), där biståndspartner kan mötas och utvärdera hur åtaganden uppfyllts och bestämma hur uppföljningen ska ske. Det finns ingen allmänt godkänd mall för hur resultatutvärderingar ska utformas och genomföras. Helst ska de grunda sig på befintliga forum för biståndsarbetet. De skulle kunna ha mer formaliserade regler och förfaranden eller grunda sig på mer informella arrangemang. De kan bestå av årliga samråd, rådgivande grupper, gemensamma granskningspaneler osv. Den viktigaste aspekten är att en resultatutvärdering tillhandahåller ett forum som kan leda till att ömsesidigt förtroende och ömsesidig tillit etableras. Detta bör underlätta skapandet av synergier mellan befintliga lokala biståndsförvaltningsprocesser och bör inarbetas i de befintliga ramarna för dialoger.

Dessutom är det även nödvändigt att definiera inriktningen för ansvarighet, dvs. en överenskommelse om vad de relevanta parterna ska ansvara för. Detta innebär skapande av en gemensam dagordning där tydliga mål och åtaganden för båda sidor läggs fram. Denna gemensamma dagordning skulle kunna omfatta beståndsdelar för nationella eller sektorindelade utvecklingsplaner och strategier, dvs. en överenskommelse om hur biståndet ska anvandas. Den skulle också kunna inriktas på åtaganden om biståndseffektivitet, t.ex. överenskommelser om hur biståndet ska fördelas. Det är viktigt att det skapas klarhet i parternas ansvarsområden och vad de därigenom kommer att hållas ansvariga för.

Den gemensamma ramen för resultatutvärderingar i praktiken – exempelMoçambiqueMoçambiques ram för ömsesidig ansvarighet grundar sig på en oberoende utvärdering av programbiståndspartnernas resultat i Moçambique. Givarländerna granskar regeringens resultat på grundval av landets övervaknings- och utvecklingsram för dess plan för minskning av fattigdom och genom att övervaka framstegen inom utvecklingsarbetet.Givarländerna utvärderas på grundval av en matris med åtaganden och ett poängssättningssystem med övergripande resultatnivåer (mycket bra, medelhögt, medel, medellågt, lågt).Övervakningen av biståndsresultat kompletteras vidare av databasen ODA Mozambique (ODAMOZ) – som ger viktig information om givarfinansiering – och av utvecklingsobservatoriet. Moçambique är ett av få länder som har utvecklat en institutionell ram för delaktig övervakning av fattigdom på nationell, provins- och lokal nivå. Arbetet för att förbättra insynen och den inhemska ansvarigheten måste stärkas ytterligare. RwandaDet finns två gemensamma granskningsmekanismer: En gemensam ram för resultatutvärdering (Common Performance Assessment Framework, CPAF) och en utvärderingsram för givarresultat (Donor Performance Assessment Framework, DPAF).Sammanlagt används 26 indikatorer för att utvärdera givarländernas resultat vilka grundar sig på målsättningar om biståndskvalitet som fastställts på internationell och nationell nivå. Utvärderingen utförs årligen samtidigt som regeringens resultat utvärderas och diskuteras.Givarländerna underlättar insamlingen av uppgifter och sammanställningen av dem genom att själva i god tid rapportera om ett antal indikatorer. Man räknar med att utvecklingsbiståndsdatabasen kommer att uppgraderas för att underlätta denna rapportering.Insamling, sammanställning och analys av information i en DPAF-matris (under ledning av ekonomi- och finansministeriet).Resultaten presenteras och diskuteras inom samordningsgruppen för utvecklingspartner, medan mer detaljerade diskussioner äger rum inom harmoniseringsgruppen för budgetstöd.Regeringen och utvecklingspartnerna informeras om givarländernas interna respons/planering och handlingsplaner. |

5. Ömsesidig ansvarighet på Internationell nivå

Ömsesidig ansvarighet främjas även inom många internationella forum. Dessa omfattar oberoende inbördes utvärderingar som exempelvis OECD:s (Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling) inbördes utvärderingar som genomförs av kommittén för utvecklingsbistånd (DAC), den årliga EU-rapporten om utvecklingsfinansiering (Monterrey-rapporten), icke-officiella utvärderingar som t.ex. EU Aid Watch av Concord (den europeiska plattformen för icke-statliga organisationer) och andra slags rapporter och analyser som genomförs av Internationella valutafonden (IMF) och Världsbanken (den globala övervakningsrapporten), Ekonomiska och sociala rådets (Ecosoc) samarbetsforum för utveckling, FN:s ekonomiska kommission för Afrika och OECD (ömsesidig granskning av biståndseffektiviteten), G8-gruppen (ansvarighetsrapport om utveckling som offentliggjorts 2010), Parisförklaringen och arbetsgruppen för biståndseffektivitet.

På internationell nivå bör den ömsesidiga ansvarigheten stärka ansvarigheten på nationell nivå. Detta fungerar dock inte alltid effektivt vilket ibland beror på det skeva biståndsförhållandet mellan givar- och partnerländerna. På internationell nivå skulle ansvarighetsagendan stundtals bättre kunna återspegla de frågor och intressen som regeringarna och de berörda parterna i partnerländerna har. Dessutom saknar de berörda parterna i partnerländerna ofta tillfredsställande analyser och information och kan därför inte förhandla fullt ut och på jämlika villkor med givarländerna. Inom det internationella arbetet för att främja ömsesidig ansvarighet har partnerländerna dessutom inga verktyg för att utdela påföljder för givarländerna eller att övervaka att givaråtagandena efterlevs.

6. ansvarighet och humanitärt bistånd

Principerna och bästa praxis för gott humanitärt givarskap fastställdes av 16 givarländer 2003 [11]. Dessa principer har bl.a. till syfte att främja partnerskap och bästa praxis för givarskap när det gäller finansiering, förvaltning och ansvarighet. EU har beslutsamt antagit dessa principer genom det europeiska samförståndet om humanitärt bistånd [12] och har därigenom visat sitt starka engagemang att främja ett effektivt, ansvarsfullt och ansvarsskyldigt humanitärt givarskap [13]. Ansvarighetsramen inriktar sig på det humanitära biståndets särskilda karaktär och i synnerhet dess behovsbaserade karaktär, hur snabbt biståndet kan levereras, biståndet på kort sikt och dess reaktiva karaktär.

Det finns olika mekanismer och verktyg för att säkra insynen i och samordningen av EU:s humanitära bistånd:

· En operativ strategi med en väl etablerad metod för att genomföra behovsbaserade tilldelningar av budgetanslag. Strategin och en detaljerad framtidsplan delas och samordnas med samtliga berörda parter.

· Kommissionen har utvecklat och förvaltar ett så kallat 14 punkters rapporteringssystem som ger information i realtid om humanitärt bistånd som genomförs av kommissionen och medlemsstaterna. Detta system är kopplat till systemet för finansiell uppföljning som drivs av FN:s kontor för samordning av humanitära frågor (UN-OCHA) som tillhandahåller liknande information om det humanitära biståndet i hela världen.

7. förslag till ett fjärde kapitel i den operativa ramen

I syfte att ta itu med de stora skillnader som finns mellan olika EU-givare, både vad gäller praxis för insyn och ömsesidig ansvarighet, är det viktigt att fastställa en gemensam EU-hållning, och de praktiska åtgärder som ska vidtas gemensamt på EU-nivå för att genomföra våra gemensamma åtaganden.

Följande avsnitt utgör den text som föreslås ingå som ett fjärde kapitel i den operativa ramen för biståndseffektivitet.

7.1. Insyn i bistånd

Kommissionen och EU:s medlemsstater kommer att regelbundet tillhandahålla komplett och jämförbar information om utvecklingsutgifterna genom att:

1. Offentliggöra information om omfattningen och tilldelningen av biståndet genom att följa OECD/DAC:s (kommittén för utvecklingsbistånd) standardformat enligt rapporteringssystemet för kreditgivare. Detta ska ske kvartalsvis från och med början av oktober 2011 med en informationsfördröjning på högst tre månader.

2. Tillhandahålla landsspecifik information om långsiktiga uppgifter vilket ska ske årligen från och med början av juli 2011:

2.1 Att ge information på minst tre och upp till fem år framåt i tiden om de globala biståndsutgifterna för samtliga partnerländer på grundval av DAC:s undersökning om givarländernas framtida utgiftsplaner.

2.2 Att ange biståndstilldelningen sektorsvis, på minst tre och upp till fem år framåt i tiden, för samtliga länder som ingår i snabbspårsinitiativet för arbetsfördelning.

3. Att göra den årliga EU-rapporten om utvecklingsfinansiering till en modell för insyn och ansvarighet genom att använda Monterrey-frågeformuläret för att övervaka framstegen på huvudkontorsnivå och på landsnivå.

4. Att använda TR AID-verktyget för att offentliggöra och dela information med varandra:

4.1 I det första stadiet ska det ske frivilligt utan att det behövs något särskilt format.

4.2 I det andra stadiet ska detta vara obligatoriskt efter att det fjärde högnivåforumet om biståndseffektivitet i Korea 2011 ägt rum genom att ett gemensamt standardiserat format, som ska fastställas enligt internationella standarder, används.

7.2. Ömsesidig ansvarighet på nationell nivå

Kommissionen och EU:s medlemsstater kommer att genomföra följande i, och tillsammans med, samtliga partnerländer:

1. Inrätta en gemensam ram för att övervaka gemensamma åtaganden och bygga vidare på befintliga system där det är möjligt [14]:

· I de länder som ingår i snabbspårsinitiativet för arbetsfördelning kommer kontaktpersoner, i samarbete med EU-delegationer, att inleda diskussioner om ömsesidig ansvarighet med regeringarna i partnerländerna och andra inhemska berörda parter. I de länder som inte ingår i snabbspårsinitiativet kommer EU-delegationerna att anordna ett möte för att enas om vilket givarland som ska inleda diskussioner om ömsesidig ansvarighet.

· På grundval av partnerländernas prioriteringar och målsättningar kommer en gemensam ram för resultatutvärderingar att införas senast i juli 2011 genom vilken givarprestationerna kommer att granskas regelbundet med utgångspunkt i biståndseffektivitetsåtaganden på landsnivå. Medlemsstaterna kommer att uppmuntra partnerländernas ledare i dena process.

· Den gemensamma ramen för resultatutvärderingar bör inrättas på grundval av följande vägledande principer:

– Täckning: Den bör syfta till att inkludera samtliga givare inom landet samt den nationella budgeten.

– Ömsesidighet: Den bör omfatta både givaråtaganden och åtaganden från partnerländernas sida.

– Jämförbarhet: Den bör övervaka individuella givares prestationer på ett jämförbart sätt.

– Regelbundenhet: Utvärderingar bör genomföras åtminstone en gång om året.

– Rapportering på eget initiativ: Givarna och regeringen bör åta sig att regelbundet ge information om sina aktiviteter inom landet vilka jämförs med på förhand fastställda kriterier.

· Dessa ramar för resultatutvärderingar bör utvärderas i tid så att resultaten av resultatutvärderingen på landsnivå kan offentliggöras och meddelas huvudkontorsnivån senast i november 2011 och för att nödvändiga justeringar kan utföras.

· Genomförandet av dessa gemesamma åtaganden kommer att utgöra ett bidrag till pågående politiska dialoger mellan givar- och partnerländer på projekt-, sektor- och nationell nivå. EU kommer att också att genomföra politiska dialoger för att uppmuntra offentlig debatt så att både givare och regeringar hålls ansvariga.

2. I processen som beskrivits ovan kommer EU och dess medlemsstater att stödja den roll som det civila samhällets organisationer, t.ex. kvinnogrupper och media, lokala regeringar och parlament, spelar vad gäller att ställa regeringar och givare till svars, bl.a. genom att tillhandahålla nödvändigt stöd för kapacitetsutveckling.

7.3. Ömsesidig ansvarighet på internationell nivå

EU och dess medlemsstater kommer att samarbeta mot en gemensam vision om den framtida biståndsstrukturen efter det fjärde högnivåforumet om biståndseffektivitet i Busan i juli 2011.

De kommer att:

1. Enas om en ståndpunkt vid diskussionerna om internationell ömsesidig ansvarighet inom olika forum, bl.a. FN:s samarbetsforum för utveckling och arbetsgruppen för biståndseffektivitet. Detta innebär att man kommer att stödja samarbetsforumet för utveckling med att samla in och sprida oberoende och tillförlitliga analyser och utvärderingar om ömsesidig ansvarighet.

2. Stödja en mer inkluderande ram för att stärka partnerländers, lokala myndigheters, parlamentarikers och det civila samhällets deltagande.

[1] År 2008 rapporterades att endast 14 av 54 länder hade infört nationella ”ömsesidiga utvärderingar” för att övervaka att de ömsesidiga åtagandena följdes.

[2] Punkt 15 i det europeiska samförståndet http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=OJ:C:2006:046:0001:0019:SV:PDF

[3] Slutsatser från rådet om EU – global partner för utveckling – Påskynda arbetet med att uppnå millennieutvecklingsmålen, 27 maj 2008, (http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/08/st09/st09907.en08.pdf).

[4] Rådets möte av den 22 juli 2008 (http://register.consilium.europa.eu/pdf/sv/08/st12/st12080.sv08.pdf).

[5] Rådets slutsatser av den 17 november 2009 (http://register.consilium.europa.eu/pdf/sv/09/st15/st15912.sv09.pdf).

[6] Rådets slutsatser av den 18 maj 2009 (http://register.consilium.europa.eu/pdf/sv/09/st10/st10018.sv09.pdf).

[7] Rådets slutsatser av den 15 juni 2010 (dok. 11080/10).

[8] Inom arbetsgruppens enhet C, inom den närstående gruppen för förutsebarhet och insyn i bistånd samt inom ramen för DAC:s tekniska grupp för biståndsfördelning.

[9] http://stats.oecd.org/Index.aspx?DataSetCode=CRSNEW

[10] http://www.aiddata.org/home/index

[11] Principer och bästa praxis för humanitärt givarskap, Stockholm, den 17 juni 2003; godkänt av OECD.

[12] EUT C 25, 30.1.2008, s. 1. Avsnitt 3.3 om det humanitära biståndets effektivitet och ansvarsskyldighet.

[13] Samma som föregående.

[14] Vad gäller kandidatländer för EU-medlemskap och potentiella kandidater bildar årsrapporten om föranslutningsinstrumentet och de gemensamma övervakningskommittéerna en grund för vissa aspekter av ramen för ekonomiska utvärderingar. Dessa verktyg kan anpassas så att de mer systematiskt ger relevant information, som t.ex. finansiella analyser och information om biståndseffektivitetsåtaganden.

--------------------------------------------------