BILAGA

UTKAST TILL MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN

Tillkännagivande från kommissionen: Riktlinjer om vertikala begränsningar

Innehållsförteckning

1. Inledning 15

1.1. Riktlinjernas syfte och struktur 15

1.2. Tillämplighet av artikel 101 på vertikala avtal 16

2. Effekter av vertikala avtal 17

2.1. Positiva effekter 17

2.2. Negativa effekter 19

3. Vertikala avtal som i allmänhet faller utanför tillämpningsområdet för artikel 101.1 20

3.1. Avsaknad av påverkan på handeln, avtal av mindre betydelse och små och medelstora företag 20

3.2. Agentavtal 21

3.2.1. Definition av agentavtal 21

3.2.2. Tillämpning av artikel 101.1 på agentavtal 25

3.2.3. Agentur och onlineplattformsekonomin 26

3.3. Underleverantörsavtal 26

4. Tillämpningsområde för gruppundantagsförordningen för vertikala avtal 27

4.1. Safe harbour-regler som inrättats genom gruppundantagsförordningen för vertikala avtal 27

4.2. Definition av vertikala avtal 27

4.2.1. Ensidigt agerande faller utanför tillämpningsområdet för gruppundantagsförordningen för vertikala avtal 28

4.2.2. Företagen bedriver verksamhet på olika nivåer av produktions- eller distributionskedjan 28

4.2.3. Avtalen gäller inköp, försäljning eller återförsäljning av varor eller tjänster 29

4.3. Vertikala avtal i onlineplattformsekonomin 29

4.4. Begränsningar av tillämpningen av gruppundantagsförordningen för vertikala avtal 30

4.4.1. Sammanslutningar av detaljister 30

4.4.2. Vertikala avtal som innehåller bestämmelser om immateriella rättigheter 31

4.4.3. Vertikala avtal mellan konkurrerande företag 33

4.5. Sambandet med andra gruppundantagsförordningar 35

4.6. Huvudsakliga typer av distributionssystem 36

4.6.1. System med ensamåterförsäljning 37

4.6.2. Selektiva distributionssystem 42

4.6.3. Franchising 46

5. Marknadsdefinition och beräkning av marknadsandelar 48

5.1. Tillkännagivandet om definitionen av marknad. 48

5.2. Beräkning av marknadsandelar enligt gruppundantagsförordningen för vertikala avtal 48

5.3. Beräkning av marknadsandelar enligt gruppundantagsförordningen för vertikala avtal 49

6. Tillämpning av gruppundantagsförordningen för vertikala avtal 49

6.1. Särskilt allvarliga begränsningar enligt gruppundantagsförordningen för vertikala avtal 49

6.1.1. Upprätthållande av detaljhandelspriser 51

6.1.2. Särskilt allvarliga begränsningar enligt artikel 4 b–d i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal 55

6.1.3. Begränsningar av försäljningen av reservdelar 63

6.2. Begränsningar som är undantagna från gruppundantagsförordningen för vertikala avtal 63

6.2.1. Konkurrensklausuler med en giltighetstid som överstiger fem år 63

6.2.2. Konkurrensklausuler som gäller efter det att avtalet löpt ut 64

6.2.3. Konkurrensklausuler som ålagts medlemmar i ett selektivt distributionssystem 64

6.2.4. Paritetsklausuler 64

7. Återkallelse och icke-tillämpning 64

7.1. Återkallelse av rätten att omfattas av gruppundantaget (artikel 29 i förordning (EG) nr 1/2003) 64

7.2. Förordning om att gruppundantagsförordningen för vertikala avtal inte är tillämplig (artikel 6 i gruppundantagsförordningen) 67

8. Tillämpning i enskilda fall 67

8.1. Analysstruktur 67

8.1.1. Relevanta faktorer för bedömning enligt artikel 101.1 68

8.1.2. Relevanta faktorer för bedömning enligt artikel 101.3 70

8.2. Analys av särskilda vertikala begränsningar 71

8.2.1. Avtal om försäljning av ett enda varumärke 71

8.2.2. Exklusiva leverantörsavtal 75

8.2.3. Begränsningar av användningen av onlinebaserade marknadsplatser 77

8.2.4. Begränsning av användningen av prisjämförelseverktyg 79

8.2.5. Paritetsklausuler 81

8.2.6. Förskottsbetalning för tillträde 84

8.2.7. Kategoriförvaltningsavtal 85

8.2.8. Kopplingsförbehåll 86

1. INLEDNING

1.1 Riktlinjernas syfte och struktur

1. I dessa riktlinjer fastställs principerna för bedömningen av vertikala avtal och samordnade förfaranden enligt artikel 101 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (artikel 101) ( 1 ) och kommissionens förordning (EU) [nr [X]/2022 av den [X] 2022] om tillämpning av artikel 101.3 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt på kategorier av vertikala avtal och samordnade förfaranden (gruppundantagsförordningen för vertikala avtal) ( 2 ) . För att göra det lättare att hitta i dessa riktlinjer omfattar begreppet avtal, om inte annat anges, även samordnade förfaranden.

2. Kommissionens syfte med att utfärda dessa riktlinjer är att hjälpa företag att göra en egen bedömning av vertikala avtal enligt EU:s konkurrensregler. Varje avtal måste emellertid bedömas mot bakgrund av dess egna sakförhållanden ( 3 ) . Dessa riktlinjer kan därför inte tillämpas mekaniskt. De påverkar inte heller den rättspraxis som har utvecklats av tribunalen och Europeiska unionens domstol.

3. Vertikala avtal får ingås för såväl mellanprodukter och tjänster i mellanledet som för slutprodukter och tjänster i slutledet. Om inte annat anges gäller dessa riktlinjer alla typer av varor och tjänster och alla handelsled.

4. Dessa riktlinjer är utformade enligt följande: — Detta första avsnitt innehåller en inledning med förklaringar av skälen till varför och i vilken utsträckning kommissionen ger vägledning om vertikala avtal. I den återstående delen av inledningen fastställs det sammanhang i vilket artikel 101 är tillämplig på vertikala avtal. — Det andra avsnittet innehåller en översikt över de positiva och negativa effekter som skapas av vertikala avtal. Gruppundantagsförordningen för vertikala avtal i sin helhet, dessa riktlinjer och kommissionens verkställighetspolicy i enskilda fall bygger på beaktandet av dessa effekter. — I det tredje avsnittet behandlas vertikala avtal som i regel inte omfattas av artikel 101.1. Även om gruppundantagsförordningen för vertikala avtal inte är tillämplig på dessa avtal är det nödvändigt att ge vägledning om de villkor under vilka vertikala avtal faller utanför artikel 101.1. — I det fjärde avsnittet ges ytterligare vägledning om gruppundantagsförordningens tillämpningsområde. Det innehåller även förklaringar av de safe harbour-regler som inrättats genom gruppundantagsförordningen för vertikala avtal och definitionen av ett vertikalt avtal. I detta avsnitt behandlas även vertikala avtal mer specifikt med avseende på onlineplattformsekonomin, vilken spelar en allt viktigare roll för distributionen av varor och tjänster och där vertikala avtal mellan företag inte alltid är lätta att kategorisera under de begrepp som traditionellt förknippas med vertikala avtal. I avsnittet förklaras även begränsningarna av tillämpningen av gruppundantagsförordningen för vertikala avtal, enligt vad som föreskrivs i artikel 2.2–4 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal, och förhållandet till andra föreskrifter om gruppundantag enligt artikel 2.8 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal. Det innehåller även en beskrivning av de viktigaste typerna av distributionssystem. Denna beskrivning är relevant för flera av bestämmelserna i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal, framför allt förteckningen över särskilt allvarliga begränsningar i artikel 4 b. — I det femte avsnittet behandlas definitionen av relevanta marknader och beräkningen av marknadsandelarna för de företag som är parter i ett vertikalt avtal. Syftet med beräkningen är att bedöma om de tröskelvärden för marknadsandel som föreskrivs i artikel 3 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal för att fastställa förordningens tillämplighet har överskridits. — Det sjätte avsnittet innehåller en genomgång av de särskilt allvarliga begränsningar som fastställs i artikel 4 och de undantagna begränsningar som fastställs i artikel 5 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal, med förklaringar av varför klassificeringen som särskilt allvarlig eller undantagen är relevant. — I det sjunde avsnittet finns riktlinjer för återkallandet av gruppundantaget enligt artikel 29 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna 81 och 82 i fördraget (förordning (EG) nr 1/2003) (4) och föreskrifter om att gruppundantaget inte är tillämpligt enligt artikel 6 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal. — I det åttonde avsnittet beskrivs kommissionens verkställighetspolicy i enskilda fall. Avsnittet innehåller en förklaring av hur vertikala avtal bedöms enligt artikel 101.1 och 101.3 utanför tillämpningsområdet för gruppundantagsförordningen för vertikala avtal och en vägledning till en icke-uttömmande förteckning över specifika vertikala avtal.

1.2 Tillämplighet av artikel 101 på vertikala avtal

5. Syftet med artikel 101 är att se till att företag inte använder avtal, varken horisontella eller vertikala, ( 5 ) för att förhindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen på marknaden till skada för konsumenterna. Genom artikel 101 eftersträvas även det mer övergripande målet att uppnå en integrerad inre marknad, ( 6 ) för att stärka konkurrensen i hela Europeiska unionen. Företag får inte använda vertikala avtal för att återupprätta privata barriärer mellan medlemsstaterna där statliga barriärer har avskaffats med framgång.

6. Artikel 101 är tillämplig på vertikala avtal och begränsningar i vertikala avtal som påverkar handeln mellan medlemsstaterna och som hindrar, begränsar eller snedvrider konkurrensen ( 7 ) . Den utgör en rättslig grund för bedömningen av vertikala begränsningar, ( 8 ) där hänsyn tas till skillnaden mellan konkurrenshämmande och konkurrensfrämjande effekter. Enligt artikel 101.1 är avtal som märkbart begränsar eller snedvrider konkurrensen förbjudna. Genom artikel 101.3 undantas emellertid avtal som omfattas av artikel 101.1 och som ger så stora fördelar att de uppväger de konkurrenshämmande effekterna ( 9 )

7. Även om det inte finns någon obligatorisk ordningsföljd för bedömningen av vertikala avtal omfattar den vanligen följande steg: a) För det första måste de berörda företagen fastställa leverantörens och köparens marknadsandelar på den marknad där de säljer respektive köper varor eller tjänster som omfattas av avtalet. b) Om leverantörens och köparens relevanta marknadsandelar var för sig inte överstiger tröskelvärdet för marknadsandelar på 30 % omfattas det vertikala avtalet av de safe harbour-regler som skapats genom gruppundantagsförordningen för vertikala avtal, under förutsättning att det varken innehåller några särskilt allvarliga begränsningar eller några undantagna begränsningar som inte kan avskiljas från resten av det vertikala avtalet. c) Om leverantörens och/eller köparens andel av den relevanta marknaden överstiger tröskelvärdet på 30 % är det nödvändigt att bedöma om det vertikala avtalet omfattas av artikel 101.1. d) Om det vertikala avtalet omfattas av artikel 101.1, är det nödvändigt att undersöka om det uppfyller villkoren för ett individuellt undantag enligt artikel 101.3.

2. EFFEKTER AV VERTIKALA AVTAL

8. Vid bedömningen av vertikala begränsningar enligt artikel 101 och tillämpningen av gruppundantagsförordningen för vertikala avtal måste hänsyn tas till alla relevanta konkurrensparametrar, däribland priser, produktion i form av produktkvantitet, produktkvalitet och produktutbud samt innovation. Hänsyn måste även tas till att vertikala avtal mellan företag som är verksamma i olika led i produktions- eller distributionskedjan i allmänhet är mindre skadliga än horisontella avtal mellan konkurrenter som tillhandahåller utbytbara varor eller tjänster. I princip beror detta på att parterna i ett vertikalt avtal bedriver verksamheter med kompletterande karaktär, vilket vanligen innebär att konkurrensbefrämjande åtgärder av det ena företaget gynnar den andra parten i avtalet, och i slutändan även konsumenterna. I motsats till horisontella avtal har parterna i ett vertikalt avtal därför ofta ett incitament att komma överens om lägre priser och högre servicenivåer, vilket också gynnar konsumenterna. Den kompletterande karaktären hos de verksamheter som bedrivs av parterna i ett vertikalt avtal som släpper ut varor eller tjänster på marknaden innebär även att vertikala begränsningar kan ge goda möjligheter till effektivitetsvinster, till exempel genom att optimera processerna och tjänsterna i tillverkningen eller distributionen.

9. Företag med marknadsmakt kan försöka använda vertikala begränsningar för att uppnå konkurrenshämmande syften som i slutändan skadar konsumenterna. Marknadsmakt är förmågan att upprätthålla priser som ligger över den nivå som råder vid normala konkurrensförhållanden eller att under en inte obetydlig tid låta produktionen i form av produktkvantitet, produktkvalitet och produktutbud eller innovation ligga under den nivå som råder vid normala konkurrensförhållanden. Det krävs i regel en mindre grad av marknadsmakt för att konstatera att det begåtts en överträdelse av artikel 101.1 än för att konstatera att det föreligger en dominerande ställning enligt artikel 102. Med tanke på den kompletterande karaktären hos de verksamheter som bedrivs av parterna i ett vertikalt avtal skulle emellertid utövandet av marknadsmakt av ett företag antingen i föregående eller efterföljande marknadsled normalt vara till skada för efterfrågan på avtalsvarorna eller avtalstjänsterna av den andra parten i det vertikala avtalet. Företag som är parter i ett vertikalt avtal har därför vanligtvis ett incitament att förhindra att den andra parten i avtalet utövar sin marknadsmakt.

2.1 Positiva effekter

10. Vertikala avtal kan ha positiva effekter, till exempel lägre priser, främjande av icke prismässig konkurrens eller förbättrad kvalitet på tjänster. Affärsmässiga transaktioner mellan leverantör och köpare, där endast pris och kvantitet i en viss transaktion avgörs, kan ofta leda till alltför låga investerings- och försäljningsnivåer, eftersom hänsyn inte tas till de externa effekterna av den kompletterande karaktären hos leverantörens och återförsäljarnas verksamheter. Dessa externa effekter kan delas in i två kategorier: vertikala externa effekter och horisontella externa effekter.

11. Vertikala externa effekter uppstår på grund av att de beslut som fattas och de åtgärder som vidtas i olika led i leverans- och distributionskedjan avgör vissa aspekter av försäljningen av varor eller tjänster, däribland pris, kvalitet, närliggande tjänster och marknadsföring, vilket inte bara påverkar det företag som fattar besluten utan även andra företag i olika led i leverans- och distributionskedjan. Till exempel kan en återförsäljare som anstränger sig för att öka försäljningen gå miste om vissa fördelar som i stället går till leverantören. Detta beror på att varje extra enhet som en återförsäljare säljer genom att sänka sitt återförsäljningspris eller genom att öka sina säljinsatser är till fördel för leverantören om dennes grossistpris är högre än marginalproduktionskostnaderna. Därmed kan leverantören dra nytta av positiva externa effekter av distributörens åtgärder. Omvänt kan det finnas situationer där återförsäljaren, ur leverantörens perspektiv, tar ut för höga priser ( 10 ) och/eller gör för få försäljningssatsningar.

12. Horisontella externa effekter kan uppstå mellan återförsäljare av samma varor eller tjänster om en återförsäljare inte kan dra nytta av sina försäljningssatsningar fullt ut. Service som tillhandahålls av en återförsäljare före försäljning för att öka efterfrågan, till exempel personliga råd med avseende på vissa varor eller tjänster, kan leda till en högre försäljning för konkurrerande återförsäljare som erbjuder samma varor eller tjänster och därmed skapa incitament bland återförsäljarna att åka snålskjuts på andras kostsamma tjänster. I en distributionsmiljö med flera olika kanaler (online och offline) kan återförsäljarna åka snålskjuts i båda riktningarna ( 11 ) . Kunder kan till exempel besöka en butik för att prova varor eller tjänster eller för att ta del av annan användbar information som kan ligga till grund för deras inköpsbeslut och sedan beställa produkten på nätet från en annan återförsäljare. Omvänt kan kunderna samla in information före inköpet (t.ex. inspiration, information, utvärdering) från en onlinebutik och sedan besöka en fysisk butik, be om att få prova vissa varor eller tjänster på grundval av denna information och sedan göra sitt inköp i den fysiska butiken. Om sådan snålskjuts är möjlig, och om den återförsäljare som erbjuder service före försäljning inte kan dra nytta av fördelarna fullt ut, kan det leda till att tjänsterna inte är optimala vad gäller kvantitet eller kvalitet.

13. Om sådana externa effekter förekommer har leverantörerna ett incitament att kontrollera vissa aspekter av återförsäljarnas verksamhet. Framför allt kan vertikala avtal ge leverantörerna möjlighet att internalisera de ovannämnda externa effekterna, öka den gemensamma vinsten i den vertikala leverans- och distributionskedjan och, under vissa omständigheter, främja konsumenternas välfärd.

14. Dessa riktlinjer gör inte anspråk på att vara fullständiga eller uttömmande, utan avsikten är att ge en övergripande översikt över olika skäl som kan motivera vertikala begränsningar. De orsaker som anges nedan kan motivera tillämpningen av vissa vertikala begränsningar. a) Vertikala externa effekter eller problemet med dubbel marginalisering: Alltför höga priser som fastställts av återförsäljaren utan beaktande av beslutets konsekvenser för leverantören kan undvikas om leverantören inför ett högsta återförsäljningspris för återförsäljaren. För att öka distributörens försäljningssatsningar kan leverantören till exempel använda selektiv distribution eller ensamåterförsäljning. b) Problemet med snålskjuts: Snålskjuts mellan köpare kan förekomma på grossist- eller detaljhandelsnivå, i synnerhet om leverantören inte har möjlighet att införa effektiva krav på marknadsföring eller service för alla köpare. Snålskjuts mellan köpare kan endast förekomma i samband med service före försäljning och andra marknadsföringsåtgärder, men inte i samband med service efter försäljningen för vilken återförsäljaren kan ta betalt av kunderna var och en för sig. Satsningar före försäljning där snålskjuts kan förekomma kan till exempel vara viktiga om varorna eller tjänsterna är relativt nya, tekniskt komplicerade eller värdefulla, eller om varornas eller tjänsternas rykte är en viktig faktor för deras efterfrågan. Konkurrensklausuler kan vara ett sätt att lösa problemet med snålskjuts mellan leverantörer. c) Att öppna eller gå in på nya marknader. Om en leverantör vill komma in på en ny geografisk marknad, till exempel genom att exportera till ett annat land, kan återförsäljaren behöva göra särskilda oåterkalleliga investeringar för att etablera varumärket på marknaden. För att övertala en lokal återförsäljare att göra dessa investeringar kan det vara nödvändigt att bevilja områdesskydd så att återförsäljaren kan erhålla avkastning på investeringarna. I sådana fall kan det vara motiverat att begränsa möjligheterna för återförsäljare på andra geografiska marknader att sälja på den nya marknaden (se även punkt 167 i dessa riktlinjer). Detta är en särskild form av det snålskjutsproblem som anges i led b ovan. d) Problemet med snålskjuts på vetskapen om att varan är av hög kvalitet: I vissa sektorer har enskilda återförsäljare ett rykte om sig att enbart lagerföra kvalitetsvaror eller tillhandahålla kvalitetstjänster (s.k. ”premiumåterförsäljare”). I sådana fall kan försäljning via dessa återförsäljare vara avgörande, i synnerhet för en framgångsrik lansering av en ny produkt. Om leverantören inte kan begränsa sin försäljning till sådana premiumåterförsäljare finns det risk för att produkten stryks från listan. Därför kan det vara motiverat att tillåta ensamåterförsäljning eller selektiv distribution. e) Hold up-problemet: Ibland måste leverantören eller köparen göra kundspecifika investeringar, exempelvis investeringar i form av särskild utrustning eller utbildning. Det kan t.ex. hända att en komponenttillverkare måste bygga nya maskiner och verktyg för att uppfylla ett särskilt krav som ställts av en kund. Om sådana kundspecifika investeringar inte kan avtalas direkt, eller om upphandlingen är ofullständig, kan det hända att det berörda företaget inte åtar sig att uppnå en optimal investeringsnivå ur leverantörens synvinkel och att köparen, när leverantören gjort sitt val, endast deltar i suboptimala investeringar. Vertikala avtal kan bidra till att undanröja eller minska ett sådant åtagandeproblem. f) Särskilda hold-up-problem som kan uppstå vid överföring av betydande know-how: När know-how väl överförts kan den inte återtas, och den som tillhandahållit denna know-how vill kanske inte att den används för eller av konkurrenterna. Om denna know-how inte var direkt tillgänglig för köparen, och om den är väsentlig och nödvändig för avtalets funktion, kan en sådan överföring motivera en konkurrensklausul som i regel skulle falla utanför artikel 101.1. g) Stordriftsfördelar vid distribution: För att dra nytta av stordriftsfördelar och därmed fastställa ett lägre detaljhandelspris för sina varor eller tjänster kan det hända att tillverkaren vill koncentrera återförsäljningen av sina varor eller tjänster till ett fåtal återförsäljare. I detta syfte kan tillverkaren använda sig av ensamåterförsäljaravtal, kvantitetsbegränsningar i form av krav på köp av en minimikvantitet, selektiv distribution som innehåller ett sådant krav eller exklusiva inköpsavtal. h) Likformighet och kvalitetsstandardisering: En vertikal begränsning kan bidra till att skapa en märkesimage genom att distributörerna åläggs förpliktelser i form av en viss grad av likformighet och kvalitetsstandardisering för att göra varorna eller tjänsterna mer attraktiva för slutkonsumenten och därmed öka försäljningen. Detta gäller till exempel vid selektiv distribution och franchising. i) Imperfektioner på kapitalmarknaden: Det kan hända att kapitalkällor som banker och aktiemarknader tillhandahåller otillräckligt med kapital om de inte har fullständig information om låntagarens betalningsförmåga eller om säkerheten för lånet är otillräcklig. Köparen eller leverantören kan vara bättre informerad och ha möjlighet att få extra säkerhet för sin investering genom ett exklusivt förhållande. Om leverantören lånar till köparen kan detta leda till att konkurrensklausuler eller kvantitetsbegränsningar införs för köparen. Om köparen lånar till leverantören kan det utgöra ett skäl till att ålägga leverantören exklusiv leverans eller kvantitetsbegränsningar.

15. De nio olika situationer som förtecknas i föregående punkt visar att vertikala avtal i allmänhet sannolikt bidrar till effektivitetsvinster och utvecklingen av nya marknader och att detta kan uppväga eventuella negativa effekter. Möjligheterna är i allmänhet störst vid vertikala begränsningar som bidrar till introduktionen av nya och komplicerade varor eller tjänster eller skyddar avtalsspecifika investeringar. En vertikal begränsning är ibland nödvändig så länge leverantören säljer sina varor eller tjänster till köparen (se särskilt de situationer som beskrivs i leden a, b, f, g och h i föregående punkt.

16. Det finns en hög grad av utbytbarhet mellan de olika vertikala begränsningarna. Detta innebär att samma ineffektivitetsproblem kan lösas genom olika vertikala begränsningar. Det kan till exempel vara möjligt att uppnå stordriftsfördelar vid distribution genom att använda ensamåterförsäljning, selektiv distribution, kvantitetsbegränsningar eller exklusiva inköpsavtal. De negativa effekterna på konkurrensen kan emellertid variera mellan de olika vertikala begränsningarna, vilket är av betydelse när begränsningarnas nödvändighet bedöms mot bakgrund av artikel 101.3.

2.2 Negativa effekter

17. De negativa effekter som vertikala begränsningar kan ha på marknaden och som EU:s konkurrensregler avser att förhindra är framför allt följande: a) Konkurrenshämmande utestängning, antingen av andra leverantörer eller andra köpare, genom hinder för inträde eller utvidgning. b) Uppmjukning av konkurrensen mellan leverantören och dennes konkurrenter och/eller underlättande av (uttrycklig eller underförstådd) samverkan (12) mellan dessa leverantörer, vilket ofta kallas minskning av konkurrensen mellan varumärken. c) Uppmjukning av konkurrensen mellan köparen och dennes konkurrenter eller underlättande av (uttrycklig eller underförstådd) samverkan mellan dessa köpare. En minskning av konkurrensen inom varumärken (dvs. konkurrensen mellan återförsäljare av varor och tjänster från samma leverantör) leder emellertid sannolikt inte i sig till negativa effekter för konsumenterna om konkurrensen mellan varumärken (dvs. konkurrensen mellan återförsäljare av varor och tjänster från olika leverantörer) är stark. d) Skapande av hinder för marknadsintegration, framför allt begränsningar av konsumenternas valmöjligheter att köpa varor eller tjänster i vilken medlemsstat de vill.

18. Utestängning, uppmjukning av konkurrensen och samverkan på leverantörsnivå kan framför allt skada konsumenterna genom höjda grossistpriser på varor eller tjänster (vilket i sin tur kan leda till högre detaljhandelspriser), sämre utbud av varor eller tjänster, sämre kvalitet eller minskad innovation på leverantörsnivå. Utestängning, uppmjukning av konkurrensen och samverkan på återförsäljarnivå kan skada konsumenterna framföra allt genom höjda detaljhandelspriser, färre alternativ när det gäller kombinationen pris-tjänster och distributionsformat, sämre tillgång till detaljisttjänster och sämre tjänstekvalitet samt minskad innovation på distributionsnivå.

19. På en marknad där enskilda detaljister säljer en enda leverantörs varumärke eller varumärken leder en minskning av konkurrensen mellan återförsäljare av samma varumärke till en minskning av konkurrensen inom varumärken mellan dessa återförsäljare, men det behöver inte ha några negativa effekter för konkurrensen mellan återförsäljare i allmänhet. Om det finns en hård konkurrens mellan varumärken är det osannolikt att en minskning av konkurrensen inom varumärken kommer att ha negativa effekter för konsumenterna.

20. Eventuella negativa effekter av vertikala begränsningar förstärks när flera leverantörer och deras köpare organiserar sin handel på ett liknande sätt, vilket leder till s.k. kumulativa effekter ( 13 )

3. VERTIKALA AVTAL SOM I ALLMÄNHET FALLER UTANFÖR TILLÄMPNINGSOMRÅDET FÖR ARTIKEL 101.1

3.1 Avsaknad av påverkan på handeln, avtal av mindre betydelse och små och medelstora företag

21. Före genomgången av gruppundantagsförordningen för vertikala avtal, dess tillämpning och mer allmänt bedömningen av vertikala avtal enligt artikel 101.1 och 101.3 är det viktigt att erinra om att förordningen endast är tillämplig på avtal som faller inom tillämpningsområdet för artikel 101.1.

22. Avtal som inte märkbart kan påverka handeln mellan medlemsstaterna (avsaknad av påverkan på handeln) eller som inte märkbart begränsar konkurrensen (avtal av mindre betydelse) omfattas inte av artikel 101.1 ( 14 ) . Kommissionen har gett vägledning om avsaknaden av påverkan på handeln i kommissionens riktlinjer om begreppet påverkan på handeln i artiklarna 81 och 82 i fördraget (riktlinjerna för påverkan på handeln) ( 15 ) och om avtal av mindre betydelse i kommissionens tillkännagivande om avtal av mindre betydelse som inte märkbart begränsar konkurrensen enligt artikel 101.1 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (tillkännagivandet om avtal av mindre betydelse) ( 16 ) . Dessa riktlinjer påverkar inte riktlinjerna för påverkan på handeln, tillkännagivandet om avtal av mindre betydelse eller eventuell framtida vägledning av kommissionen i detta avseende.

23. påverkan på handeln och för att fastställa när avtal sannolikt inte kan påverka handeln mellan medlemsstaterna på ett märkbart sätt. De omfattar en negativ motbevisbar presumtion som är tillämplig på alla avtal i den mening som avses i artikel 101.1, oavsett karaktären hos de begränsningar som ingår i sådana avtal, vilket innebär att den även är tillämplig på avtal som innehåller särskilt allvarliga begränsningar I riktlinjerna för påverkan på handeln anges de principer som utarbetats av unionens domstolar för att tolka begreppetoch för att fastställa när avtal sannolikt inte kan påverka handeln mellan medlemsstaterna på ett märkbart sätt. De omfattar en negativ motbevisbar presumtion som är tillämplig på alla avtal i den mening som avses i artikel 101.1, oavsett karaktären hos de begränsningar som ingår i sådana avtal, vilket innebär att den även är tillämplig på avtal som innehåller särskilt allvarliga begränsningar ( 17 ) . Enligt denna presumtion kan vertikala avtal i princip inte märkbart påverka handeln mellan medlemsstaterna om i) parternas sammanlagda marknadsandel inte överstiger 5 % på någon av de relevanta marknaderna inom unionen som påverkas av avtalet, och ii) leverantörens sammanlagda årliga omsättning inom unionen som genererats avseende de produkter som omfattas av avtalet inte överstiger 40 miljoner euro ( 18 ) . Kommissionen får frångå presumtionen om bedömningen av särdragen i överenskommelsen och den kontext i vilken den förekommer visar motsatsen.

24. Som fastställs i tillkännagivandet om avtal av mindre betydelse anses vertikala avtal som ingåtts mellan icke-konkurrenter i allmänhet falla utanför tillämpningsområdet för artikel 101.1 om marknadsandelen för var och en av parterna i avtalet inte överstiger 15 % på någon av de relevanta marknader som påverkas av avtalet ( 19 ) . Denna allmänna regel har två undantag. För det första är artikel 101.1 tillämplig oberoende av parternas marknadsandel när det gäller särskilt allvarliga begränsningar ( 20 ) . Detta beror på att ett avtal som kan påverka handeln mellan medlemsstaterna och som har ett konkurrensbegränsande syfte till sin natur, oavsett om det leder till något faktiskt resultat, utgör en märkbar begränsning av konkurrensen ( 21 ) . För det andra sänks tröskelvärdet på 15 % av marknadsandelen till 5 % om konkurrensen, på en relevant marknad, begränsas av den kumulativa effekten av parallella nät av avtal. I punkterna 241–243 i dessa riktlinjer behandlas kumulativa effekter i samband med återkallande av gruppundantaget. I tillkännagivandet om avtal av mindre betydelse klargörs att enskilda leverantörer eller återförsäljare med en marknadsandel som inte överstiger 5 % i allmänhet inte anses bidra väsentligt till en kumulativ utestängningseffekt ( 22 )

25. Dessutom finns det inte någon presumtion om att vertikala avtal som ingåtts mellan företag varav ett eller flera har en enskild marknadsandel som överstiger 15 % automatiskt omfattas av artikel 101.1. Sådana avtal kan fortfarande sakna en märkbar effekt på handeln mellan medlemsstaterna, och det kan även hända att de inte utgör någon märkbar begränsning av konkurrensen ( 23 ) . De måste därför bedömas i sitt rättsliga och ekonomiska sammanhang. Dessa riktlinjer omfattar kriterier för enskilda avtal.

26. Vidare anser kommissionen att vertikala avtal mellan små och medelstora företag ( 24 ) sällan har förmåga att märkbart påverka handeln mellan medlemsstaterna. Kommissionen anser även att sådana avtal sällan begränsar konkurrensen i den mening som avses i artikel 101.1 på ett märkbart sätt, såvida de inte omfattar begränsningar med syfte att begränsa konkurrensen i den mening som avses i artikel 101.1. Vertikala avtal mellan små och medelstora företag faller därför i allmänhet utanför tillämpningsområdet för artikel 101.1. Om sådana avtal ändå uppfyller villkoren för tillämpning av artikel 101.1, avstår kommissionen i regel från att inleda förfaranden, med hänsyn till att intresset för unionen inte är tillräckligt, såvida inte företagen kollektivt eller enskilt har en dominerande ställning på en väsentlig del av den inre marknaden.

3.2 Agentavtal

3.2.1 Definition av agentavtal

27. En agent är en juridisk eller fysisk person med befogenhet att förhandla och/eller ingå avtal för en annan persons räkning (huvudmannen), antingen i agentens eget namn eller huvudmannens namn, för inköp av varor eller tjänster för huvudmannens räkning eller försäljning av varor eller tjänster som tillhandahålls av huvudmannen.

28. Under vissa omständigheter kan förhållandet mellan en agent och dennes huvudman kännetecknas som ett förhållande där agenten inte längre agerar som en oberoende ekonomisk aktör. Detta gäller i de fall där agenten inte bär någon eller endast bär en obetydlig ekonomisk eller kommersiell risk i samband med de avtal som ingåtts eller förhandlats på huvudmannens vägnar, så som förklaras mer ingående nedan ( 25 ) . I sådana fall omfattas agentavtal inte av tillämpningsområdet för artikel 101.1. Parternas egen eller den nationella lagstiftningens klassificering av avtalet är inte relevant för bedömningen. Eftersom de utgör ett undantag från den allmänna tillämpligheten av artikel 101 när det gäller avtal mellan företag bör villkoren för kategorisering av ett avtal som ett agentavtal vid tillämpning av artikel 101.1 ges en snäv tolkning.

29. Det finns tre typer av ekonomiska eller kommersiella risker som är relevanta för att ett avtal ska kategoriseras som ett agentavtal i samband med tillämpning av artikel 101.1. — För det första finns det avtalsspecifika risker som är direkt knutna till de avtal som agenten förhandlar om eller ingår på huvudmannens vägnar, såsom finansiering av lager. — För det andra finns det risker som har samband med marknadsspecifika investeringar. Det är investeringar som krävs specifikt för den verksamhetstyp för vilken huvudmannen har utsett agenten, dvs. som krävs för att agenten ska kunna ingå och/eller förhandla om denna typ av avtal. Sådana investeringar kan vanligtvis inte återfås, vilket betyder att om huvudmannen lämnar just det verksamhetsområdet kan investeringen inte utan betydande förluster användas för andra verksamheter eller säljas. — För det tredje finns det risker som har samband med andra verksamheter på samma produktmarknad, i den mån huvudmannen begär att agenten inom ramen för agentavtalet ska delta i sådan verksamhet, men inte som agent på huvudmannens vägnar utan på egen risk.

30. Vid tillämpning av artikel 101.1 i EUF-fördraget kommer ett avtal att klassificeras som ett agentavtal om agenten inte bär någon eller endast bär en obetydlig risk i fråga om de tre ovannämnda typerna. Betydelsen av sådana risker som bärs av agenten ska i allmänhet bedömas med hänvisning till de intäkter som genereras av agenten genom att tillhandahålla agenturtjänster snarare än med hänvisning till de intäkter som genereras vid försäljning av varor eller tjänster som omfattas av agentavtalet. Risker som är knutna till själva verksamheten med att tillhandahålla agenturtjänster i allmänhet är dock inte relevanta för denna bedömning. Exempel på sådana risker är risken för att agentens inkomst blir beroende av framgången som agent eller risker i samband med generella investeringar i t.ex. lokaler eller personal som kan användas för någon typ av verksamhet.

31. Mot bakgrund av ovanstående, vid tillämpning av artikel 101.1, ges i följande förteckning ett antal exempel på vanligt förekommande inslag i agentavtal. Detta är fallet om agenten a) inte förvärvar rätten till de varor som köps eller säljs inom ramen för agentavtalet och inte själv tillhandahåller avtalstjänsterna; det faktum att agenten tillfälligt, under en mycket kort tidsperiod, kan förvärva rätten till de varor som omfattas av avtalet i samband med försäljning av dem för huvudmannens räkning utesluter inte ett agentavtal, under förutsättning att agenten inte ådrar sig några kostnader eller risker i samband med överföringen av rätten, b) inte bidrar till kostnaderna i samband med leverans/inköp av avtalsvaror eller avtalstjänster, inbegripet kostnader för transport av varorna, vilket emellertid inte utesluter att agenten genomför transporten, förutsatt att kostnaderna täcks av huvudmannen, c) inte på egen bekostnad och på egen risk lagerhåller avtalsvarorna, inbegripet kostnaderna för att finansiera lagren och kostnaderna för lagerförluster och kan returnera osålda varor till huvudmannen utan avgift, såvida inte agenten är ansvarig för fel (t.ex. genom att inte vidta rimliga säkerhetsåtgärder för att undvika lagerförluster), d) inte ansvarar för kunders underlåtenhet att fullgöra avtalet (till exempel utebliven betalning från kunden), med undantag för förlusten av agentens provision, såvida agenten inte är ansvarig för fel (t.ex. genom att inte vidta rimliga säkerhets- eller stöldskyddsåtgärder eller att inte vidta rimliga åtgärder i fråga om att anmäla stölden till huvudmannen eller polisen eller att inte ge huvudmannen all nödvändig information om kundens finansiella ställning), e) inte tar ansvar gentemot kunder eller andra tredje parter för förlust eller skada vid tillhandahållande av avtalsvaror eller avtalstjänster, såvida inte agenten är ansvarig för brister i detta avseende, f) inte, direkt eller indirekt, är skyldig att investera i säljfrämjande åtgärder, däribland genom bidrag till huvudmannens reklambudget eller till reklam- eller marknadsföringsverksamhet som särskilt rör avtalsvarorna eller avtalstjänsterna, g) inte gör marknadsspecifika investeringar i utrustning, lokaler, utbildning av personal eller reklam för de varor eller tjänster som omfattas av avtalet, som t.ex. en tank för lagring av bensin vid återförsäljning av bensin, särskild programvara för försäljning av försäkringar när det gäller försäkringsagenter eller reklam avseende resvägar eller destinationer när det gäller resebyråer som säljer flygresor eller hotellboende, såvida inte huvudmannen betalar full ersättning för dessa kostnader, h) inte bedriver andra verksamheter på samma produktmarknad som huvudmannen begär inom ramen för agentförhållandet (t.ex. leverans av varorna), såvida inte huvudmannen betalar full ersättning för dessa verksamheter.

32. Om agenten bär en eller flera av de risker eller kostnader som anges i punkterna 28–31 i dessa riktlinjer kommer avtalet mellan agenten och huvudmannen inte att betraktas som ett agentavtal. Frågan om risk måste bedömas från fall till fall och med hänsyn till den faktiska ekonomiska situationen snarare än dess juridiska form. Av praktiska skäl kan riskanalysen inledas med en bedömning av de avtalsspecifika riskerna. Om agenten bär avtalsspecifika risker som inte är obetydliga är detta tillräckligt för att konstatera att agenten är en oberoende återförsäljare. Om agenten inte bär avtalsspecifika risker är det nödvändigt att fortsätta analysen genom att bedöma de risker som hänger samman med marknadsspecifika investeringar. Om agenten varken bär avtalsspecifika risker eller andra risker som hänger samman med marknadsspecifika investeringar kan det bli nödvändigt att bedöma riskerna i samband med annan verksamhet som omfattas av agentförhållandet på samma produktmarknad.

33. En huvudman får använda olika metoder för att ersätta de relevanta riskerna, så länge metoderna säkerställer att agenten inte bär några, eller endast obetydliga, risker av de typer som anges i punkterna 28–31 i dessa riktlinjer. Till exempel kan en huvudman välja att ersätta de exakta kostnader som uppstått, täcka kostnaderna med en fast klumpsumma eller ersätta agenten med en fast procentandel av intäkterna från de varor eller tjänster som har sålts inom ramen för avtalet. För att säkerställa att alla relevanta risker beaktas kan det vara nödvändigt att ge agenten en enkel metod för att deklarera och begära ersättning av alla kostnader som överstiger den fastställda klumpsumman eller en fast procentandel. Huvudmannen kan även behöva övervaka eventuella förändringar av de relevanta kostnaderna och anpassa klumpsumman eller den fasta procentandelen därefter. Om de relevanta kostnaderna ersätts med en procentandel av priset för de produkter som sålts inom ramen för agentavtalet bör huvudmannen även ta hänsyn till att agenten kan ådra sig relevanta marknadsspecifika investeringskostnader även om försäljningen är begränsad eller obefintlig under en viss tidsperiod. Dessa kostnader måste ersättas av huvudmannen.

34. En oberoende återförsäljare av vissa varor eller tjänster från en leverantör kan även agera som agent för andra varor eller tjänster från samma leverantör, under förutsättning att de verksamheter och risker som omfattas av agentavtalet kan avgränsas på ett effektivt sätt (till exempel att de gäller varor eller tjänster som tillför extra funktioner eller nya egenskaper). För att avtalet ska betraktas som ett agentavtal vid tillämpning av artikel 101 måste den oberoende återförsäljaren vara helt fri att ingå agentavtalet (agentförhållandet får till exempel inte införas av huvudmannen genom hot om att avsluta eller försämra villkoren i distributionsförhållandet). Samtidigt, som nämns i punkterna 28–31 i dessa riktlinjer, måste alla relevanta risker i samband med försäljningen av de varor eller tjänster som omfattas av agentavtalet, inklusive marknadsspecifika investeringar, bäras av huvudmannen.

35. Om en agent bedriver andra verksamheter för samma eller andra leverantörer på egen risk finns det risk för att de villkor som ålagts agenten för dennes agenturverksamhet kommer att påverka dennes incitamenten och begränsa friheten i beslutsfattandet om agenten säljer produkterna som en oberoende verksamhet. Framför allt finns det en risk för att huvudmannens prissättning av de produkter som säljs inom ramen för agentavtalet kommer att påverka agentens/distributörens incitament att sätta oberoende priser på de produkter som agenten/återförsäljaren säljer som oberoende återförsäljare. Dessutom kan kombinationen av agentur och oberoende distribution för samma leverantör göra det svårt att skilja mellan investeringar och kostnader som gäller funktionen som agentur, däribland marknadsspecifika investeringar, och de som endast gäller den oberoende verksamheten. I sådana fall kan det vara särskilt svårt att bedöma huruvida ett agentförhållande uppfyller de villkor som fastställs i punkterna 28–31 i dessa riktlinjer ( 26 )

36. De risker som beskrivs i punkterna 28–31 i dessa riktlinjer är av särskild betydelse om agenten bedriver andra verksamheter som oberoende återförsäljare för samma huvudman på samma produktmarknad. Omvänt är det mindre sannolikt att dessa risker uppstår om de andra verksamheter som agenten bedriver som oberoende återförsäljare gäller en annan produktmarknad ( 27 ) . Generellt kan sägas att ju mindre utbytbara produkterna är, desto mindre sannolikt är det att sådana risker uppstår. På produktmarknader som omfattar produkter som inte har objektivt särskiljande egenskaper, t.ex. högre kvalitet, nya egenskaper eller extra funktioner, är det svårare att göra sådana avgränsningar. Därför kan det finnas en betydande risk för att agenten påverkas av villkoren i agentavtalet, framför allt när det gäller prissättningen, för de produkter som agenten distribuerar oberoende.

37. För att identifiera de marknadsspecifika investeringar som ska ersättas vid ingående av ett agentavtal med en oberoende återförsäljare som redan är aktiv på den relevanta marknaden bör huvudmannen ta hänsyn till den hypotetiska situationen där agenten ännu inte är aktiv på den relevanta marknaden för att bedöma vilka investeringar som är relevanta för den typ av verksamhet som agenten har anlitats för. De enda marknadsspecifika investeringar som huvudmannen inte behöver ta hänsyn till är de som endast gäller försäljningen av differentierade produkter på samma produktmarknad som inte säljs inom ramen för agentavtalet, utan distribueras oberoende, till skillnad från de marknadsspecifika investeringar som behövs för att bedriva verksamhet på den relevanta produktmarknaden, vilka huvudmannen måste täcka i samtliga fall. Detta beror på att agenten inte skulle ådra sig marknadsspecifika kostnader för de differentierade produkterna om den inte även agerade som oberoende återförsäljare av de produkterna, utöver de produkter som distribueras inom agentverksamheten, under förutsättning att agenten kan bedriva verksamhet på den relevanta marknaden utan att sälja de förstnämnda produkterna. I den utsträckning de relevanta investeringarna redan har avskrivits (t.ex. investeringar i möbler för en enskild verksamhet) får ersättningen justeras proportionerligt.

38. Exempel på hur kostnaderna kan fördelas om en återförsäljare även agerar som agent för vissa produkter för samma leverantör. En oberoende återförsäljare säljer produkterna A, B och C. Produkterna A och B tillhör samma produktmarknad, vilken omfattar differentierade produkter som uppvisar objektivt särskiljande egenskaper. Produkt C tillhör en annan produktmarknad. En leverantör av produkt B distribuerar vanligen sina produkter med hjälp av oberoende återförsäljare. För distributionen av en viss typ av samma produkt, nämligen produkt A med en ny funktion, vill leverantören emellertid använda ett agentavtal, vilket leverantören erbjuder sina befintliga oberoende återförsäljare på samma produktmarknad utan att rättsligt eller faktiskt kräva att de ingår detta avtal. För att agentavtalet inte ska omfattas av artikel 101.1 i EUF-fördraget, och för att det ska uppfylla villkoren i punkterna 28–31 i dessa riktlinjer, måste huvudmannen täcka alla relevanta investeringar inom verksamheten med att sälja var och en av produkterna A och B (och inte bara produkter av typ A), eftersom de tillhör samma produktmarknad. Till exempel är det sannolikt att alla kostnader i samband med anpassning eller inredning av en butik för att visa och sälja produkterna A och B är marknadsspecifika. På liknande sätt är det sannolikt att kostnaderna för att utbilda personal som ska sälja produkterna A och B och kostnaderna för särskild butiksinredning som kan behövas för produkterna A och B också är marknadsspecifika. Dessa relevanta investeringar, som i vanliga fall skulle krävas av en agent för att komma in på marknaden för att sälja produkterna A och B, borde bäras av huvudmannen även om den specifika agenten redan är etablerad på marknaden som oberoende återförsäljare. Huvudmannen behöver emellertid inte täcka investeringar för försäljningen av produkt C, eftersom den inte tillhör samma produktmarknad som produkterna A och B. Om försäljningen av produkt B kräver särskilda investeringar som inte är nödvändiga för försäljningen av produkt A (t.ex. särskild inredning eller personalutbildning) är sådana investeringar inte relevanta och behöver därför inte täckas av huvudmannen, under förutsättning att en återförsäljare kan bedriva verksamhet på den relevanta marknad som omfattar produkterna A och B endast genom att sälja produkt A. Investeringar i reklam för agentens butik som sådan (i stället för specifik reklam för produkt A) skulle gynna både agentens butik i allmänhet såväl som försäljningen av produkterna A, B och C, även om endast produkt A säljs inom ramen för agentavtalet. Dessa kostnader är därför delvis relevanta för bedömningen av agentavtalet i den mån de gäller försäljningen av produkt A, som säljs inom ramen för agentavtalet, men de är även relevanta för den övergripande verksamheten med att sälja produkterna A och B. Kostnaden för en reklamkampanj som endast avser produkt B eller C skulle emellertid inte vara relevant och skulle därför inte behöva täckas av huvudmannen, under förutsättning att en återförsäljare kan vara verksam på den relevanta marknaden genom att endast sälja produkt A. Samma principer gäller för investeringar i en webbplats eller onlinebutik. En del av dessa investeringar är inte relevanta, eftersom de måste göras oavsett vilka produkter som säljs inom ramen för agentavtalet. Allmänna investeringar för att utforma en webbplats behöver därför inte ersättas, så länge webbplatsens uppbyggnad i sig kan användas för att sälja andra produkter än de som tillhör den relevanta produktmarknaden (t.ex. produkter av typ C eller, mer allmänt, andra produkter än A och B). Investeringar för att använda webbplatsen för att sälja eller marknadsföra produkter på den relevanta produktmarknaden (dvs. både produkt A och B) skulle emellertid vara relevanta. Beroende på nivån av de investeringar som krävs för att marknadsföra och sälja produkter av typerna A och B på webbplatsen skulle huvudmannen därför behöva täcka en del av kostnaderna för att inrätta webbplatsen eller onlinebutiken. Särskilda investeringar för att endast marknadsföra eller sälja produkt B skulle inte behöva täckas, under förutsättning att en återförsäljare kan vara verksam på den relevanta marknaden genom att endast sälja produkt A.

3.2.2 Tillämpning av artikel 101.1 på agentavtal

39. Om ett avtal uppfyller villkoren för att kategoriseras som ett agentavtal vid tillämpning av artikel 101.1 utgör agentens försäljnings- eller inköpsfunktion en del av huvudmannens verksamhet. Eftersom huvudmannen tar de kommersiella och finansiella riskerna vid försäljning och inköp av avtalsvaror och avtalstjänster faller alla skyldigheter som agenten åläggs i förhållande till avtal som ingås och/eller förhandlas på huvudmannens vägnar utanför tillämpningsområdet för artikel 101.1. Agentens åtagande av de förpliktelser som förtecknas i slutet av denna punkt kommer att antas utgöra en integrerad del av ett agentavtal, eftersom dessa förpliktelser gäller huvudmannens förmåga att fastställa omfattningen av agentens verksamhet i förhållande till de varor eller tjänster som omfattas av avtalet. Detta är helt avgörande om huvudmannen ska ta på sig riskerna i samband med de avtal som ingåtts och/eller förhandlats av agenten för huvudmannens räkning. Huvudmannen kan därmed fastställa den kommersiella strategin utifrån a) begränsningar av det geografiska område där agenten får sälja varorna eller tjänsterna, b) begränsningar av de kundkategorier till vilka agenten får sälja de varor eller tjänster som omfattas av avtalet, eller c) priserna och villkoren för agentens försäljning eller inköp av de varor eller tjänster som omfattas av avtalet.

40. Om agenten bär en eller flera av de relevanta risker som beskrivs i punkterna 28–31 i dessa riktlinjer betraktas avtalet mellan agenten och huvudmannen däremot inte som ett agentavtal vid tillämpning av artikel 101.1. I ett sådant läge kommer agenten att behandlas som ett fristående företag och avtalet mellan agenten och huvudmannen omfattas av artikel 101.1 i som varje annat vertikalt avtal. Av detta skäl klargörs i artikel 1.1 k i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal att ett företag som omfattas av ett avtal som faller under artikel 101.1, och som säljer varor eller tjänster för ett annat företags räkning, är en köpare.

41. Även om agenten inte bär några risker, eller endast obetydliga risker, enligt beskrivningen i punkterna 28–31 i dessa riktlinjer är agenten fortfarande ett separat företag i förhållande till huvudmannen. Därför kan bestämmelserna om förhållandet mellan agenten och huvudmannen strida mot 101.1, oavsett om de utgör en del av det avtal som reglerar försäljningen eller inköpen av avtalsprodukterna eller ett separat avtal. Sådana bestämmelser kan stödjas av gruppundantagsförordningen för vertikala avtal, särskilt om de villkor som anges i artikel 5 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal är uppfyllda. Utanför förordningens tillämpningsområde kan de i enskilda fall uppfylla villkoren i artikel 101.3 enligt beskrivningen i avsnitt 8.1.2 i dessa riktlinjer. Agentavtal kan till exempel innehålla en bestämmelse som hindrar huvudmannen från att utse andra agenter i fråga om en viss typ av transaktion, kund eller område (exklusiva agentavtal) och/eller en bestämmelse som hindrar agenten från att agera som agent eller återförsäljare för företag som konkurrerar med huvudmannen (bestämmelser om att representera ett enda varumärke). Bestämmelser om att agenten ska företräda ett enda varumärke har i allmänhet inte konkurrenshämmande effekter. Bestämmelser om att företräda ett enda varumärke och konkurrensklausuler som gäller efter det att avtalet har löpt ut, och som avser konkurrens mellan varumärken, kan emellertid utgöra en överträdelse av artikel 101.1 om de bidrar till (kumulativ) avskärmning av den relevanta marknad där avtalsvarorna eller avtalstjänsterna säljs eller köps (se framför allt avsnitten 8.2.1 och 6.2.2 i dessa riktlinjer).

42. Ett agentavtal kan också omfattas av artikel 101.1, även om huvudmannen bär hela den relevanta ekonomiska och kommersiella risken, om det underlättar samverkan. Det skulle till exempel kunna vara fallet om ett flertal huvudmän använder samma agenter och kollektivt utesluter andra från att använda dessa agenter eller om de använder agenterna för att samverka om marknadsstrategier eller för att utbyta känslig marknadsinformation mellan huvudmännen.

43. När det gäller en oberoende återförsäljare som även agerar som agent för vissa varor eller tjänster från samma leverantör måste uppfyllandet av de krav som fastställs i punkterna 34–37 i dessa riktlinjer bedömas strikt. Detta är nödvändigt för att undvika en felaktig användning av agentkonceptet i scenarier där leverantören inte blir aktiv på detaljhandelsnivå, och fattar alla beslut om distributionen och tar på sig alla medföljande risker i enlighet med de principer som fastställs i punkterna 28–31, utan snarare använder ett enkelt sätt att kontrollera detaljhandelspriserna för produkter med höga återförsäljningsmarginaler. Eftersom upprätthållande av detaljhandelspriser är en särskilt allvarlig begränsning enligt artikel 4 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal, och enligt vad som fastställs i avsnitt 6.1.1 i dessa riktlinjer, bör agentkonceptet inte missbrukas av leverantörer för att kringgå tillämpningen av artikel 101.1 i EUF-fördraget.

3.2.3 Agentur och onlineplattformsekonomin

44. Företag som tillhandahåller onlinebaserade förmedlingstjänster kategoriseras som leverantörer enligt gruppundantagsförordningen för vertikala avtal (se även punkterna 60–64 i dessa riktlinjer) och kan därför i princip inte klassificeras som agenter vid tillämpning av artikel 101.1. Dessutom agerar tillhandahållare av onlinebaserade förmedlingstjänster i allmänhet som oberoende ekonomiska aktörer och inte som en del av de försäljningsföretag till vilka de tillhandahåller förmedlingstjänsterna. Starka nätverkseffekter och andra inslag i onlineplattformsekonomin kan bidra till en betydande obalans när det gäller avtalsparternas storlek och förhandlingsposition. De kan även leda till en situation där villkoren för försäljningen av de varor och tjänster som omfattas av avtalet och den kommersiella strategin avgörs av tillhandahållaren av onlinebaserade förmedlingstjänster i stället för säljarna av de varor eller tjänster som förmedlas. Tillhandahållare av onlinebaserade förmedlingstjänster tjänar dessutom ofta ett mycket stort antal säljare samtidigt, vilket hindrar dem från att effektivt utgöra en del av säljarnas företag. Tillhandahållare av onlinebaserade förmedlingstjänster gör dessutom ofta betydande marknadsspecifika investeringar, till exempel i programvara, reklam och service efter försäljning, vilket visar att dessa företag tar betydande ekonomiska eller kommersiella risker i samband med de kontrakt som förhandlas för säljarnas räkning med användning av deras onlinebaserade förmedlingstjänster.

3.3 Underleverantörsavtal

45. Underleverantörsavtal, enligt definitionen i kommissionens tillkännagivande av den 18 december 1978 om bedömningen av vissa underleverantörsavtal i förhållande till artikel 85.1 i EEG-fördraget (tillkännagivandet om underleverantörsavtal), ( 28 ) faller vanligen utanför tillämpningsområdet för artikel 101.1. Tillkännagivandet om underleverantörsavtal är fortfarande tillämpligt och omfattar ytterligare vägledning om tillämpningen av denna allmänna regel. Framför allt fastställs i tillkännagivandet att om en entreprenör inför begränsningar av användningen av den teknik eller utrustning som entreprenören tillhandahåller till en underleverantör måste denna teknik eller utrustning vara nödvändig för att underleverantören ska kunna tillverka de berörda produkterna ( 29 ) . I tillkännagivandet klargörs även tillämpningsområdet för denna allmänna regel, i synnerhet att andra begränsningar som införs för underleverantören i allmänhet faller inom tillämpningsområdet för artikel 101, däribland skyldigheten att inte utföra eller utnyttja egen forskning och utveckling och att inte tillverka varor för tredje parters räkning ( 30 )

4. TILLÄMPNINGSOMRÅDE FÖR GRUPPUNDANTAGSFÖRORDNINGEN FÖR VERTIKALA AVTAL

4.1 Safe harbour-regler som inrättats genom gruppundantagsförordningen för vertikala avtal

46. Genom gruppundantaget i artikel 2.1 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal fastställs en safe harbour-regel för vertikala avtal i den mening som avses i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal, under förutsättning att de marknadsandelar som innehas av leverantören och köparen på deras respektive relevanta marknader inte överstiger tröskelvärdena i artikel 3 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal (se avsnitt 5.2 i dessa riktlinjer), ( 31 ) och att avtalet inte omfattar särskilt allvarliga begränsningar enligt artikel 4 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal (se avsnitt 6.1 i dessa riktlinjer) ( 32 ) . Denna safe harbour-regel är tillämplig så länge fördelen med gruppundantaget inte har återkallats i ett enskilt fall av kommissionen eller konkurrensmyndigheten i en medlemsstat enligt artikel 29 i förordning (EG) nr 1/2003 (se avsnitt 7.1 i dessa riktlinjer).

47. I artikel 2.1 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal fastställs även en safe harbour om en leverantör använder samma avtal för att distribuera olika typer av varor eller tjänster. I sådana fall med diversifierad distribution är gruppundantagsförordningen för vertikala avtal tillämplig på det vertikala avtalet i den utsträckning som, och i förhållande till de varor eller tjänster för vilka, villkoren för tillämpningen av gruppundantagsförordningen för vertikala avtal är uppfyllda. Omvänt är artikel 101 tillämplig på vertikala avtal avseende de varor eller tjänster som inte omfattas av gruppundantagsförordningen för vertikala avtal. Detta innebär att det inte finns något gruppundantag enligt artikel 2.1 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal, men inte heller någon presumtion om olagligheten av sådana avtal.

4.2 Definition av vertikala avtal

48. Artikel 101.1 avser avtal mellan företag, beslut av företagssammanslutningar och samordnade förfaranden. Föreskrifterna gäller oavsett om dessa företag är verksamma på samma nivå eller på olika nivåer i produktions- eller distributionskedjan. Artikel 101.1 är därmed tillämplig på såväl horisontella avtal och samordnade förfaranden som vertikala avtal och samordnade förfaranden ( 33 )

49. Rådets förordning nr 19/65/EEG av den 2 mars 1965 om tillämpning av fördragets artikel 85.3 på vissa grupper av avtal och samordnade förfaranden, ( 34 ) i dess ändrade lydelse genom rådets förordning (EG) nr 1215/1999 av den 10 juni 1999 ( 35 ) (förordningen om befogenhet), ger kommissionen befogenhet, i enlighet med artikel 101.3, att göra gruppundantag för vertikala avtal och samordnade förfaranden genom en förordning.

50. I enlighet med artiklarna 1 och 3 i förordningen om befogenhet definieras i artikel 1.1 a i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal ett vertikalt avtal som ”ett avtal eller samordnat förfarande som ingås mellan två eller flera företag som vart och ett, inom ramen för avtalet eller det samordnade förfarandet, är verksamt i olika led i produktions- eller distributionskedjan, och som avser villkoren för parternas inköp, försäljning eller återförsäljning av vissa varor eller tjänster” ( 36 ) . Denna definition speglar minst tre av de viktigaste kraven, vilka behandlas nedan var för sig.

4.2.1 Ensidigt agerande faller utanför tillämpningsområdet för gruppundantagsförordningen för vertikala avtal

51. Gruppundantagsförordningen för vertikala avtal är tillämplig på vertikala avtal och samordnade förfaranden. Den är inte tillämplig på ensidigt agerande av företag. Sådant ensidigt agerande kan falla inom tillämpningsområdet för artikel 102 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (artikel 102), vilken förbjuder missbruk av dominerande ställning ( 37 ) . För att det ska vara fråga om ett avtal i den mening som avses i artikel 101 är det tillräckligt att parterna har uttryckt sin gemensamma avsikt att uppträda på ett visst sätt på marknaden (s.k. samförstånd). Det har ingen betydelse i vilken form avsikten uttrycks, så länge det verkligen är parternas faktiska avsikt som uttrycks.

52. Om det inte finns något konkret avtal som uttrycker parternas samförstånd måste kommissionen, vid tillämpning av artikel 101, visa att den ena partens ensidiga policy har fått den andra partens samtycke. För vertikala avtal finns det två sätt att fastställa samtycke med en viss ensidig policy. a) För det första kan man dra slutsatsen att det finns ett uttryckligt samtycke genom de befogenheter som parterna har gett varandra i ett allmänt avtal utarbetat i förväg. Om bestämmelserna i ett sådant allmänt avtal ger en part rätt att senare anta en viss ensidig policy som är bindande för den andra parten, kan man av detta dra slutsatsen att den andra parten har lämnat sitt samtycke på denna grund (38). b) För det andra, för att fastställa ett tyst samtycke, är det i första hand nödvändigt att visa att en part uttryckligen eller underförstått kräver att den andra parten samarbetar för att genomföra den förras ensidiga policy och i andra hand att den andra parten har gjort detta genom att tillämpa den ensidiga policyn i praktiken (39). Om t.ex. en leverantör meddelar att den ensidigt kommer att minska leveranserna för att hindra parallellhandel och återförsäljarna omedelbart minskar sina beställningar och upphör med parallellhandel, så har återförsäljarna underförstått givit sitt samtycke till leverantörens ensidiga policy. Denna slutsats kan emellertid inte dras om återförsäljarna fortsätter att bedriva parallellhandel eller försöker hitta nya sätt att bedriva parallellhandel.

53. Mot bakgrund av ovanstående utgör allmänna försäljningsvillkor, även om de har införts av en part och godtagits underförstått av den andra parten, ett avtal vid tillämpning av artikel 101.1 i fördraget ( 40 )

4.2.2 Företagen bedriver verksamhet på olika nivåer av produktions- eller distributionskedjan

54. Gruppundantagsförordningen för vertikala avtal är tillämplig på avtal eller samordnade förfaranden mellan två eller fler företag oavsett deras affärsmodell. Eftersom slutkonsumenter inte bedriver verksamhet som företag omfattar gruppundantagsförordningen för vertikala avtal inte vertikala avtal eller samordnade förfaranden med konsumenter.

55. För att omfattas av definitionen i artikel 1.1 a i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal måste ett avtal dessutom ha ingåtts mellan företag som, vid tillämpning av avtalet, är verksamma på olika nivåer av produktions- eller distributionskedjan. Till exempel finns det ett vertikalt avtal om ett av företagen framställer en råvara eller tillhandahåller en tjänst och säljer den till ett annat företag som använder den som insatsvara. På samma sätt finns det ett vertikalt avtal om en tillverkare säljer en produkt till en grossist som säljer den vidare till en detaljist.

56. Eftersom definitionen i artikel 1.1 a i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal avser syftet med det specifika avtalet utgör det faktum att den ena parten i avtalet är aktiv på fler än en nivå i leverans- eller distributionskedjan inte något hinder för tillämpningen av gruppundantagsförordningen för vertikala avtal. När det gäller avtal mellan konkurrerande företag måste emellertid hänsyn tas till artikel 2.4 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal. Vägledning om artikel 2.4 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal finns i avsnitt 4.4.3 i dessa riktlinjer.

4.2.3 Avtalen gäller inköp, försäljning eller återförsäljning av varor eller tjänster

57. I artikel 1.1 a i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal föreskrivs att vertikala avtal, för att omfattas av förordningens tillämpningsområde, måste avse ”villkoren för parternas inköp, försäljning eller återförsäljning av vissa varor eller tjänster”. I enlighet med det allmänna syftet med en gruppundantagsförordning, dvs. att skapa rättssäkerhet, måste artikel 1.1 a i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal tolkas brett, så att den omfattar alla vertikala avtal oavsett om de gäller varor eller tjänster i mellanledet eller slutledet. Både de varor och tjänster som levereras och, när det gäller varor eller tjänster i mellanledet, de slutliga varorna eller tjänsterna anses vara avtalsvaror eller avtalstjänster vid tillämpning av gruppundantagsförordningen för vertikala avtal på respektive avtal.

58. Vertikala avtal i onlineplattformsekonomin, däribland de som ingåtts med tillhandahållare av onlinebaserade förmedlingstjänster enligt vad som avses i artikel 1.1 d i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal, omfattas av artikel 1.1 a i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal. Både tillhandahållandet av onlinebaserade förmedlingstjänster och de varor eller tjänster som är föremål för de transaktioner som underlättas genom förmedlingstjänsterna anses vara avtalsvaror eller avtalstjänster vid tillämpning av gruppundantagsförordningen för vertikala avtal på det avtal som ligger till grund för tillhandahållandet av onlinebaserade förmedlingstjänster och det avtal som ligger till grund för leveransen av de förmedlade varorna eller tjänsterna.

59. Gruppundantagsförordningen för vertikala avtal omfattar inte vertikala begränsningar som inte avser villkoren för inköp, försäljning och återförsäljning av vissa avtalsvaror eller avtalstjänster. Dessa avtal måste bedömas individuellt, nämligen om de i de enskilda fallen faller inom tillämpningsområdet för artikel 101.1 och om villkoren i artikel 101.3 i sådana fall är uppfyllda. Gruppundantagsförordningen för vertikala avtal är till exempel inte tillämplig på en skyldighet som hindrar parterna från att utföra oberoende forskning och utveckling, vilken parterna kan ha infört i sina vertikala avtal. Ett annat exempel gäller hyres- och leasingavtal. Gruppundantagsförordningen för vertikala avtal är tillämplig på varor som säljs och köps för uthyrning till tredje parter, men hyres- och leasingavtalen i sig omfattas inte av förordningen, eftersom inga varor eller tjänster säljs till köparen.

4.3 Vertikala avtal i onlineplattformsekonomin

60. Onlineplattformsekonomin spelar en allt viktigare roll för distributionen av varor och tjänster. Företag som är verksamma i onlineplattformsekonomin bidrar till skapandet av nya affärsmöjligheter, vilka kan vara svåra att kategorisera under de begrepp som traditionellt förknippas med vertikala förhållanden mellan leverantörer och återförsäljare i en miljö med fysiska butiker.

61. I gruppundantagsförordningen för vertikala avtal kategoriseras företag som är verksamma i leverans- och distributionskedjan som leverantörer eller köpare. Beroende på huruvida ett företag faller inom den ena eller andra kategorin kan gruppundantagsförordningen för vertikala avtal tillämpas på olika sätt inom följande områden: a) Undantaget för icke-ömsesidiga vertikala avtal mellan konkurrenter i enlighet med artikel 2.4 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal (se avsnitt 4.4 i dessa riktlinjer). b) Beräkningen av marknadsandelar för tillämpningen av de tröskelvärden som föreskrivs i artikel 3.1 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal (se avsnitt 5 i dessa riktlinjer). c) Återkallandet av gruppundantaget i enlighet med artikel 4 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal (se avsnitt 6.1 i dessa riktlinjer). d) Uteslutningen av vissa begränsningar från de safe harbour-regler som föreskrivs i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal i enlighet med artikel 5 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal (se avsnitt 6.2 i dessa riktlinjer).

62. Gruppundantagsförordningen för vertikala avtal innehåller definitioner av begreppen leverantör, i artikel 1.1 d, och köpare, i artikel 1.1 j. För att sammanjämka svårigheten med att definiera dessa begrepp på ett uttömmande sätt med gruppundantagsförordningens mål att skapa så stor rättssäkerhet så möjligt är dessa bestämmelser begränsade till att förtydliga att vissa typer av företag faller inom den ena eller den andra kategorin.

63. I artikel 1.1 d i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal föreskrivs att ett företag som tillhandahåller onlinebaserade förmedlingstjänster klassificeras som leverantör enligt gruppundantagsförordningen för vertikala avtal. Detta innebär, i enlighet med den åtskillnad mellan leverantörer och köpare som föreskrivs i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal, att företaget inte samtidigt kan klassificeras som köpare i den mening som avses i artikel 1.1 j i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal i förhållande till den transaktion som företaget underlättar. Dessutom klargörs i artikel 1.1 d i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal att en tillhandahållare av onlinebaserade förmedlingstjänster är en leverantör enligt gruppundantagsförordningen för vertikala avtal, även om tillhandahållaren är part i en transaktion som den underlättar. Detta innebär att ett företag som tillhandahåller onlinebaserade förmedlingstjänster, och därmed omfattas av definitionen i artikel 1.1 d i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal, inte får kringgå sin klassificering som leverantör i förhållande till de onlinebaserade förmedlingstjänster som tillhandahålls, till exempel genom att bli part till den transaktion som företaget underlättar eller genom att fastställa i avtalet att företaget är köpare av de varor eller tjänster som tillhandahålls på grundval av en sådan transaktion.

64. Definitionen av en tillhandahållare av onlinebaserade förmedlingstjänster i artikel 1.1 d i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal bygger på definitionerna i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2019/1150 av den 20 juni 2019 om främjande av rättvisa villkor och transparens för företagsanvändare av onlinebaserade förmedlingstjänster (P2B-förordningen) ( 41 ) . Den utgår från att ett företag som tillhandahåller onlinebaserade förmedlingstjänster gör detta för att underlätta direkta transaktioner mellan säljare och köpare, eller mellan säljare och konsumenter som använder företagets onlinebaserade förmedlingstjänster. Artikel 1.1 d i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal är baserad på antagandet att en tillhandahållare av onlinebaserade förmedlingstjänster i allmänhet tillhandahåller en infrastruktur som gör att företagen kan möta och göra transaktioner med andra företag eller konsumenter online utan att vara rättsligt eller faktiskt ansvariga för sina transaktioner.

4.4 Begränsningar av tillämpningen av gruppundantagsförordningen för vertikala avtal

4.4.1 Sammanslutningar av detaljister

65. Enligt artikel 2.2 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal ska förordningen tillämpas på vertikala avtal som ingås av en företagssammanslutning som uppfyller vissa villkor. Vertikala avtal som ingås av andra typer av sammanslutningar omfattas därmed inte av safe harbour-reglerna. Detta innebär att vertikala avtal som ingås mellan en sammanslutning och dess enskilda medlemmar, eller mellan en sammanslutning och dess enskilda leverantörer, endast omfattas av gruppundantagsförordningen för vertikala avtal om alla dess medlemmar är detaljister som säljer varor (och inte tjänster) till slutkonsumenter och om varje enskild medlem i sammanslutningen har en årsomsättning som inte överstiger 50 miljoner euro ( 42 ) . Om endast ett begränsat antal medlemmar i sammanslutningen har en årsomsättning som överstiger tröskelvärdet på 50 miljoner euro, och om dessa medlemmar tillsammans har en omsättning som utgör mindre än 15 % av samtliga medlemmars sammanlagda omsättning, kommer detta emellertid normalt inte att förändra bedömningen enligt artikel 101.

66. Inom en sammanslutning av företag kan både horisontella och vertikala avtal ingås. Horisontella avtal måste bedömas enligt principerna i riktlinjerna för tillämpningen av artikel 101 i fördraget på horisontella samarbetsavtal (de horisontella riktlinjerna) ( 43 ) . Om den bedömningen leder till slutsatsen att ett samarbete mellan företag inom området för inköp och försäljning är godtagbart, eftersom det uppfyller de specifika villkor som fastställs i dessa riktlinjer angående inköps- och/eller saluföringsavtal, är en ytterligare bedömning nödvändig för att granska de vertikala avtal som ingåtts av sammanslutningen med enskilda leverantörer eller enskilda medlemmar enligt reglerna i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal, i synnerhet de villkor som fastställs i artiklarna 3–5 och i dessa riktlinjer. Horisontella avtal som ingåtts mellan medlemmarna i sammanslutningen eller beslut antagna av sammanslutningen, t.ex. beslut att kräva att medlemmarna gör sina inköp från sammanslutningen eller beslut att fördela områden med ensamrätt till medlemmarna, måste först bedömas som horisontella avtal. Endast om den bedömningen leder till slutsatsen att det horisontella avtalet inte är konkurrensbegränsande är det nödvändigt att bedöma de vertikala avtalen mellan sammanslutningen och de enskilda medlemmarna eller mellan sammanslutningen och de enskilda leverantörerna.

4.4.2 Vertikala avtal som innehåller bestämmelser om immateriella rättigheter

67. I artikel 2.3 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal föreskrivs att vertikala avtal som innehåller vissa bestämmelser angående överlåtelse eller användning av immateriella rättigheter kan omfattas av förordningens tillämpningsområde. Samtidigt föreskrivs i artikel 2.3 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal att alla andra vertikala avtal som innehåller bestämmelser om immateriella rättigheter är undantagna från förordningens tillämpningsområde.

68. Gruppundantagsförordningen för vertikala avtal är tillämplig på vertikala avtal som innehåller bestämmelser om immateriella rättigheter om följande fem villkor är uppfyllda: a) Avtalsbestämmelserna om immateriella rättigheter måste utgöra en del av ett vertikaltavtal, dvs. ett avtal som avser villkoren för parternas inköp, försäljning eller återförsäljning av vissa varor eller tjänster. b) De immateriella rättigheterna måste överlåtas eller licensieras till köparen. c) Bestämmelserna om immateriella rättigheter får inte utgöra det primära syftet med avtalet. d) Bestämmelserna om immateriella rättigheter måste ha direkt avseende på köparens eller dennes kunders användning, försäljning eller återförsäljning av varor eller tjänster. När det gäller franchising där marknadsföring är syftet med att utnyttja de immateriella rättigheterna, distribueras varorna eller tjänsterna av huvudfranchisetagaren eller franchisetagarna. e) När det gäller avtalsvarorna eller avtalstjänsterna får bestämmelserna om immateriella rättigheter inte innehålla konkurrensbegränsningar som har samma syfte som vertikala begränsningar, vilka inte är undantagna enligt gruppundantagsförordningen för vertikala avtal.

69. Dessa villkor garanterar att gruppundantagsförordningen för vertikala avtal är tillämplig på vertikala avtal där användningen, försäljningen eller återförsäljningen av varor eller tjänster kan göras effektivare genom att immateriella rättigheter överlåts eller licensieras till köparen. Detta innebär att begränsningar av överlåtelsen eller användningen av immateriella rättigheter kan omfattas av gruppundantagsförordningen för vertikala avtal om det huvudsakliga syftet med avtalet är inköp eller distribution av varor eller tjänster.

70. Det första villkoret innebär att de immateriella rättigheterna ska tillhandahållas i samband med ett avtal om att köpa in eller distribuera varor eller ett avtal om att köpa in eller tillhandahålla tjänster och inte i samband med ett avtal om att överlåta eller licensiera immateriella rättigheter för tillverkning av varor och inte heller ett renodlat licensavtal. Gruppundantagsförordningen för vertikala avtal omfattar till exempel inte följande avtal: a) Avtal där en part tillhandahåller en annan part ett recept och ger denne licens för att tillverka en dryck med receptet. b) Avtal enligt vilka en part tillhandahåller en annan part en schablon eller ett original och ger denne licens för att tillverka och distribuera kopior. c) Att bevilja licens på ett varumärke eller en logo i marknadsföringssyfte. d) Sponsoravtal om rätten att göra reklam för sig själv i egenskap av officiell sponsor för ett evenemang. e) Att bevilja licens för upphovsrätt, såsom sändningsavtal som rör rätten att spela in och/eller rätten att sända ett evenemang.

71. Genom det andra villkoret klargörs att gruppundantagsförordningen för vertikala avtal inte är tillämplig om köparen tillhandahåller de immateriella rättigheterna till leverantören, oavsett om de berör tillverknings- eller distributionsmetoden. Ett avtal som avser överföring av immateriella rättigheter till leverantören och som innehåller eventuella begränsningar av försäljningen från leverantörens sida omfattas inte av gruppundantagsförordningen för vertikala avtal. Detta betyder framför allt att underleverantörsavtal som inbegriper överföring av know-how till en underleverantör inte omfattas av tillämpningsområdet för gruppundantagsförordningen för vertikala avtal (se även avsnitt 3.3 i dessa riktlinjer). Vertikala avtal enligt vilka köparen endast tillhandahåller specifikationer till leverantören som beskriver de varor eller tjänster som ska levereras omfattas dock av gruppundantagsförordningen för vertikala avtal.

72. Det tredje villkoret innebär att avtalet inte får ha som primärt syfte att överlåta eller licensiera immateriella rättigheter för att omfattas av gruppundantagsförordningen för vertikala avtal. Det primära syftet måste vara att köpa in eller återförsälja varor eller tjänster och bestämmelserna om immateriella rättigheter måste ha till syfte att genomföra det vertikala avtalet.

73. Det fjärde villkoret innebär att avtalsbestämmelserna om immateriella rättigheter måste underlätta köparens eller dennes kunders användning, försäljning och återförsäljning av varor eller tjänster. De varor eller tjänster som är avsedda för användning eller återförsäljning tillhandahålls vanligen av licensgivaren, men kan även köpas av licenstagaren från en tredjepartsleverantör. Bestämmelserna om immateriella rättigheter gäller normalt marknadsföring av varor eller tjänster. Ett franchiseavtal där franchisegivaren till franchisetagaren säljer varor för återförsäljning och beviljar franchisetagaren licens att använda den förres varumärke och know-how för att marknadsföra varorna är ett exempel. Ett annat, när en leverantör av ett koncentrerat extrakt ger köparen licens att blanda ut och tappa extrakt på flaska för att sedan sälja det som en dryck.

74. Genom det femte villkoret understryks det faktum att bestämmelserna om immateriella rättigheter inte får ha samma syfte som någon av de särskilt allvarliga begränsningar som förtecknas i artikel 4 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal eller någon av de begränsningar som uteslutits från gruppundantagsförordningens tillämpningsområde genom artikel 5 i den förordningen (se avsnitt 6 i dessa riktlinjer).

75. Immateriella rättigheter som är relevanta för genomförandet av vertikala avtal i den mening som avses i artikel 2.3 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal gäller framför allt tre områden: varumärken, upphovsrätt och know-how.

4.4.2.1 Varumärken

76. En varumärkeslicens till en återförsäljare kan ha samband med distributionen av licensgivarens produkter inom ett visst område. Om det är en exklusiv licens kan avtalet likställas med ett ensamåterförsäljaravtal.

4.4.2.2 Upphovsrätt

77. Återförsäljare av varor eller tjänster som omfattas av upphovsrätt (t.ex. böcker och programvara) kan av rättighetsinnehavaren förpliktas att endast sälja varorna vidare på villkor att köparen, oavsett om denne är en annan återförsäljare eller slutanvändaren, inte får göra intrång i upphovsrätten. Om sådana förpliktelser omfattas av artikel 101.1 omfattas de även av gruppundantagsförordningen för vertikala avtal.

78. Avtal enligt vilka tryckta utskrifter av en viss programvara tillhandahålls för återförsäljning och där återförsäljaren inte förvärvar en licens till några rättigheter till programvaran utan endast har rätt att sälja utskrifterna vidare, ska vid tillämpning av gruppundantagsförordningen för vertikala avtal betraktas som avtal om leverans av varor för återförsäljning. Vid denna distributionsform för programvara är det enda licensavtalet det mellan rättighetsinnehavaren och programvarans användare. Detta kan ha formen av en s.k. shrink wrap-licens, dvs. i paketet med utskriften av programvaran ingår en uppsättning villkor som slutanvändaren anses godta genom att öppna paketet.

79. Köpare av maskinvara som innehåller upphovsrättsskyddad programvara kan av rättighetsinnehavaren förpliktas att inte göra intrång i upphovsrätten och får därför inte göra kopior och vidareförsälja programvaran eller göra kopior och använda programvaran i kombination med annan maskinvara. Om sådana begränsningar av användningen omfattas av artikel 101.1 omfattas de även av gruppundantagsförordningen för vertikala avtal.

4.4.2.3 Know-how

80. Franchiseavtal är, med undantag av industriella franchiseavtal, det mest uppenbara exemplet på när know-how överförs till köparen i marknadsföringssyfte ( 44 ) . Franchiseavtal innehåller licenser för immateriella rättigheter till varumärken eller tecken och know-how för användning och distribution av varor eller tillhandahållande av tjänster. Förutom licensen för de immateriella rättigheterna tillhandahåller franchisegivaren vanligen kommersiellt eller tekniskt bistånd, däribland anskaffningstjänster, utbildning, rådgivning om fastigheter och finansiell planering, under avtalets giltighetstid. Den licens och det stöd som tillhandahålls utgör integrerade delar av den affärsmetod som omfattas av franchiseavtalet.

81. Licensiering som ingår i franchiseavtal omfattas av gruppundantagsförordningen för vertikala avtal om alla de fem villkoren i punkt 70 i dessa riktlinjer är uppfyllda. Dessa villkor är vanligen uppfyllda, eftersom franchisegivaren i de flesta franchiseavtal, däribland huvudfranchiseavtal, tillhandahåller varor eller tjänster, framför allt kommersiellt eller tekniskt bistånd, till franchisetagaren. De immateriella rättigheterna hjälper franchisetagaren att sälja vidare de produkter som tillhandahålls av franchisegivaren eller av en leverantör som denne har utsett eller att använda dessa produkter och sälja de varor och tjänster som blir resultatet. Ett franchiseavtal som endast eller i huvudsak innehåller en renodlad licens för immateriella rättigheter omfattas inte av gruppundantagsförordningen för vertikala avtal, men kommissionen kommer i allmänhet att tillämpa de principer som beskrivs i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal och dessa riktlinjer på sådana avtal.

82. Följande skyldigheter anses generellt vara nödvändiga för att skydda franchisegivarens immateriella rättigheter. Om skyldigheterna omfattas av artikel 101.1 omfattas de även av gruppundantagsförordningen för vertikala avtal. a) En skyldighet för franchisetagaren att inte direkt eller indirekt utöva någon liknande verksamhet. b) En skyldighet för franchisetagaren att inte förvärva ekonomiska intressen i ett konkurrerande företag som skulle ge franchisetagaren möjlighet att påverka detta företags ekonomiska handlande. c) En skyldighet för franchisetagaren att inte lämna ut den know-how som tillhandahållits av franchisegivaren till tredje man, så länge denna know-how inte är tillgänglig för allmänheten. d) En skyldighet för franchisetagaren att underrätta franchisegivaren om alla erfarenheter som vunnits vid användningen av franchisen och att ge denne och andra franchisetagare en icke-exklusiv licens för den know-how som följer av dessa erfarenheter. e) En skyldighet för franchisetagaren att informera franchisegivaren om intrång i licensierade immateriella rättigheter, att vidta rättsliga åtgärder mot intrångsgörare eller att bistå franchisegivaren vid rättsliga åtgärder mot intrång. f) En skyldighet för franchisetagaren att inte använda den know-how som har licensierats av franchisegivaren för andra ändamål än att utnyttja franchisen. g) En skyldighet för franchisetagaren att inte överlåta de rättigheter och skyldigheter som följer av franchiseavtalet utan franchisegivarens medgivande.

4.4.3 Vertikala avtal mellan konkurrerande företag

83. Enligt artikel 2.8 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal, om vilken vägledning ges i avsnitt 4.5 i dessa riktlinjer, är förordningen inte tillämplig på vertikala avtal om deras innehåll omfattas av tillämpningsområdet för någon annan gruppundantagsförordning, såvida inte annat anges i en sådan förordning. Samtidigt står det uttryckligen i den första meningen i artikel 2.4 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal att vertikala avtal som ingås mellan konkurrerande företag är undantagna från förordningens tillämpningsområde, såvida inte de vertikala avtalen omfattas av undantagen i artikel 2.4 a och 2.4 b i förordningen. Vertikala avtal mellan konkurrenter som är undantagna från förordningens tillämpningsområde måste därmed bedömas med hänvisning till de horisontella riktlinjerna, däribland vägledningen om utbytet av information i samband med vertikala avtal mellan konkurrerande företag. Om ett vertikalt avtal omfattas av ett undantag enligt artikel 2.4 a eller b i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal, och inte innehåller någon horisontell begränsning som syftar till att begränsa konkurrensen, ska detta avtal endast bedömas med hänvisning till dessa riktlinjer.

84. I artikel 1.1 c i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal definieras ett konkurrerande företag som en faktisk eller potentiell konkurrent. Två företag betraktas som faktiska konkurrenter om de är verksamma på samma relevanta marknad (en produktmarknad eller en geografisk marknad). Ett företag betraktas som en potentiell konkurrent till ett annat företag om det är troligt att det förstnämnda företaget utan ett avtal, vid en liten men bestående höjning av relativpriserna, på kort tid (i regel inom ett år) kommer att göra de nödvändiga ytterligare investeringarna eller betala andra nödvändiga omställningskostnader för att komma in på den relevanta marknad där det andra företaget är verksamt. Denna bedömning måste bygga på realistiska grunder, med beaktande av marknadens struktur och det ekonomiska och rättsliga sammanhang som företaget verkar i. Detta innebär att det inte räcker att det finns en teoretisk möjlighet till marknadsinträde. Det måste finnas verkliga och konkreta möjligheter för företaget att komma in på marknaden utan några oöverstigliga inträdeshinder. Omvänt är det inte nödvändigt att visa att företaget faktiskt kommer att träda in på den berörda marknaden och, på starkare skäl, att det kommer att ha förmåga att behålla sin plats där ( 45 )

85. En återförsäljare som tillhandahåller specifikationer till en tillverkare för att tillverka vissa varor under återförsäljarens varumärke ska inte betraktas som tillverkare av sådana varor under eget märke och därmed en konkurrent till tillverkaren. Följaktligen är undantaget i artikel 2.1 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal tillämpligt på avtal mellan en återförsäljare som säljer varor under eget märke som tillverkas av en tredje part och en leverantör av märkesvaror på samma relevanta marknad. Däremot betraktas återförsäljare som tillverkar varor internt under sitt eget varumärkesnamn som tillverkare. Detta innebär att undantaget i artikel 2.1 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal inte är tillämpligt på avtal mellan sådana återförsäljare och leverantörer av märkesvaror på samma relevanta marknad. Sådana avtal måste därför bedömas enligt de horisontella riktlinjerna.

86. Den andra meningen i artikel 2.4 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal innehåller två undantag från den allmänna regeln att vertikala avtal mellan konkurrenter är undantagna från den safe harbour-regel som föreskrivs genom förordningen. Båda undantagen, i artikel 2.4 a respektive b i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal, gäller dubbla distributionsavtal mellan en leverantör av varor eller tjänster som även är aktiv på detaljhandelsmarknaden och dess återförsäljare. Dessa är typiska scenarier om leverantören främst är aktiv i föregående marknadsled och har begränsad anknuten verksamhet på detaljhandelsmarknaden. I de fall där leverantörens och köparens sammanlagda marknadsandel på den relevanta marknaden på detaljhandelsnivå inte överstiger [10] % uppstår sannolikt inte några horisontella problem. Eventuella konsekvenser för den horisontella konkurrensen mellan parterna på detaljhandelsnivå anses vara av mindre betydelse än de möjliga effekterna av parternas vertikala avtal på den allmänna konkurrensen på leverans- eller distributionsnivå.

87. Ett vertikalt avtal mellan konkurrenter som omfattas av artikel 2.4 a och b i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal omfattas därmed av ett gruppundantag enligt artikel 2.1 i förordningen om följande villkor är uppfyllda: a) Innehållet i avtalet omfattas inte av tillämpningsområdet för en annan gruppundantagsförordning, enligt vad som fastställs i artikel 2.8 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal. b) Leverantörens och köparens sammanlagda marknadsandel på den relevanta marknaden på detaljhandelsnivå överstiger inte [10] %, och begränsar därmed inte konkurrensen på ett märkbart sätt i den mening som avses i artikel 101.1, (46) och avtalet innehåller inte några särskilt allvarliga begränsningar enligt artikel 4 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal. c) Villkoren i artikel 2.4 a eller b i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal är uppfyllda. d) Avtalet innehåller inte några horisontella begränsningar som har till syfte att begränsa konkurrensen, enligt vad som fastställs i artikel 2.6 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal. Detta undantag gäller alla aspekter av det icke-ömsesidiga vertikala avtalet och eventuella medföljande horisontella begränsningar, inklusive de som följer av utbytet av information mellan konkurrerande företag. Horisontella begränsningar som har till syfte att begränsa konkurrensen omfattas inte av undantagen i artikel 2.4 a eller b (47). Huruvida ett avtal kan betraktas som ett dubbelt distributionsavtal vid tillämpning av artikel 2.4 a eller b i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal bör tolkas snävt på grund av bestämmelsens undantagskaraktär.

88. Det undantag som föreskrivs genom artikel 2.4 a i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal gäller situationer där leverantören antingen är tillverkare, grossist eller importör och samtidigt återförsäljare av varor, medan köparen endast är en återförsäljare som inte konkurrerar med tillverkaren i föregående marknadsled.

89. Det undantag som föreskrivs genom artikel 2.4 b i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal gäller situationer där leverantören tillhandahåller tjänster i flera handelsled, medan köparen endast är verksam på detaljhandelsnivå och inte konkurrerar med leverantören i det handelsled där köparen köper avtalstjänsterna.

90. I artikel 2.5 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal föreskrivs att ett vertikalt avtal mellan konkurrerande företag vars sammanlagda marknadsandel på detaljhandelsnivå överstiger [10] % fortfarande omfattas av gruppundantaget enligt artikel 2.1 i förordningen om följande villkor är uppfyllda: a) Innehållet i avtalet omfattas inte av tillämpningsområdet för en annan gruppundantagsförordning, enligt vad som fastställs i artikel 2.8 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal. b) Tröskelvärdet för marknadsandel i artikel 3 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal är uppfyllt, och avtalet innehåller inte några särskilt allvarliga begränsningar enligt artikel 4 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal. c) Villkoren i artikel 2.4 a eller b i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal är uppfyllda. d) Varje utbyte av information mellan parterna är förenligt med det relevanta kapitel i de horisontella riktlinjerna som handlar om konkurrensbedömning i samband med utbyte av information. e) Avtalet innehåller inte några horisontella begränsningar som har till syfte att begränsa konkurrensen, enligt vad som fastställs i artikel 2.6 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal.

91. I artikel 2.7 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal föreskrivs att tillhandahållare av onlinebaserade förmedlingstjänster, i den mening som avses i artikel 1.1 d i den förordningen, som bedriver en hybridverksamhet, dvs. de tillhandahåller onlinebaserade förmedlingstjänster och säljer varor eller tjänster i konkurrens med de företag till vilka de tillhandahåller sådana tjänster, inte omfattas av undantaget för dubbel distribution. Eftersom den detaljhandel som bedrivs av tillhandahållare av onlinebaserade förmedlingstjänster som bedriver sådan hybridverksamhet vanligen ger upphov till icke försumbara horisontella problem uppfyller den inte den logiska grunden för undantaget för dubbel distribution, vilket under alla omständigheter måste tolkas snävt. Av samma skäl ska en begränsning av den omfattning i vilken eller de villkor enligt vilka onlinebaserade förmedlingstjänster får tillhandahållas till tredje part inte omfattas av gruppundantagsförordningen för vertikala avtal. Detta gäller inte bara begränsningar som föreskrivs i ett avtal med en köpare av onlinebaserade förmedlingstjänster, utan även avtal angående inköp av varor eller tjänster som säljs av tillhandahållare av onlinebaserade förmedlingstjänster som bedriver hybridverksamhet.

92. Vertikala avtal med tillhandahållare av onlinebaserade förmedlingstjänster som bedriver en hybridverksamhet måste bedömas från fall till fall, både med hänvisning till dessa riktlinjer (se avsnitt 8 i dessa riktlinjer) och de horisontella riktlinjerna. Denna bedömning måste omfatta alla aspekter av förhållanden mellan tillhandahållare av onlinebaserade förmedlingstjänster som bedriver en hybridverksamhet och de företag till vilka de tillhandahåller onlinebaserade förmedlingstjänster, däribland eventuella utbyten av information mellan dem.

4.5 Sambandet med andra gruppundantagsförordningar

93. Som förklaras i avsnitten 4.1 och 4.2 i dessa riktlinjer är gruppundantagsförordningen för vertikala avtal tillämplig på avtal mellan företag som bedriver verksamhet i olika led av produktions- eller distributionskedjan och enligt villkoren för parternas inköp, försäljning eller återförsäljning av vissa varor eller tjänster. Sådana vertikala avtal bedöms uteslutande inom ramen för gruppundantagsförordningen för vertikala avtal och dessa riktlinjer, oavsett resultatet av en sådan bedömning. De kommer att omfattas av de safe harbour-regler som fastställts genom gruppundantagsförordningen för vertikala avtal om tröskelvärdena för marknadsandelar inte överskrids och om avtalen inte innehåller några särskilt allvarliga begränsningar.

94. I artikel 2.8 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal anges emellertid att gruppundantagsförordningen för vertikala avtal ”inte [ska] tillämpas på vertikala avtal vars innehåll omfattas av någon annan gruppundantagsförordning, om inte annat föreskrivs i en sådan förordning”. Därför är det viktigt att redan från början kontrollera om ett vertikalt avtal omfattas av tillämpningsområdet för någon annan gruppundantagsförordning. Till exempel är vertikala avtal som ingåtts mellan konkurrerande företag i princip undantagna från tillämpningsområdet för gruppundantagsförordningen för vertikala avtal och måste bedömas enligt de regler som är tillämpliga för horisontella avtal, vilket fastställs i artikel 2.4 i gruppundantagsförordningen. I artikel 2.4 a och b i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal föreskrivs undantag från denna princip. Denna artikel måste läsas tillsammans med artikel 2.5 i gruppundantagsförordningen om tröskelvärdet för marknadsandel i artikel 2.4 a och b har överskridits, men tröskelvärdet för marknadsandel i artikel 3 inte har överskridits. I dessa bestämmelser beaktas att de effekter som dubbla distributionsavtal har på marknaden och de möjliga konkurrensproblemen kan likna effekterna av horisontella avtal.

95. Därför är gruppundantagsförordningen för vertikala avtal inte tillämplig på vertikala avtal som omfattas av följande gruppundantagsförordningar eller framtida gruppundantagsförordningar som gäller de typer av avtal som anges i följande stycken, såvida inte annat föreskrivs i respektive förordning: — Kommissionens förordning (EU) nr 316/2014 av den 21 mars 2014 om tillämpningen av artikel 101.3 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt på grupper av avtal om tekniköverföring (48). — Kommissionens förordning (EU) nr 1217/2010 av den 14 december 2010 om tillämpningen av artikel 101.3 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt på vissa grupper av forsknings- och utvecklingsavtal (49). — Kommissionens förordning (EU) nr 1218/2010 av den 14 december 2010 om tillämpningen av artikel 101.3 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt på vissa grupper av specialiseringsavtal (50).

96. Gruppundantagsförordningen för vertikala avtal är inte heller tillämplig på de typer av avtal mellan konkurrenter som anges i de horisontella riktlinjerna, såvida inte annat anges i det relevanta kapitlet i de horisontella riktlinjerna.

97. Gruppundantagsförordningen för vertikala avtal är tillämplig på vertikala avtal som gäller inköp, försäljning eller återförsäljning av reservdelar till motorfordon och tillhandahållande av reparations- eller underhållstjänster för motorfordon. Sådana avtal omfattas endast av gruppundantagsförordningen för vertikala avtal om de, utöver de undantagsvillkor som fastställs i gruppundantagsförordningen, uppfyller de kompletterade kraven i kommissionens förordning (EU) nr 461/2010 av den 27 maj 2010 om tillämpningen av artikel 101.3 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt på grupper av vertikala avtal och samordnade förfaranden inom motorfordonssektorn ( 51 ) och dess tillhörande riktlinjer.

4.6 Huvudsakliga typer av distributionssystem

98. En leverantör kan inrätta sitt distributionssystem efter eget gottfinnande. Leverantören kan, till exempel, välja vertikal integration, vilket innebär att varorna eller tjänsterna säljs direkt till slutanvändare eller att de distribueras genom vertikalt integrerade återförsäljare, vilka är anknutna företag i den mening som avses i artikel 1.2 i gruppundantagsförordningen för vertikala avtal. Ett sådant distributionssystem gäller endast organisationen inom ett specifikt företag och faller därmed utanför tillämpningsområdet för artikel 101.1.

99. Leverantören kan även besluta att anlita oberoende återförsäljare. För detta ändamål kan leverantören inrätta ett eller en kombination av andra distributionssystem. De vanligaste systemen är ensamåterförsäljning, selektiv distribution och franchising. Eftersom de vertikala avtal som krävs för att inrätta sådana distributionssystem ingås mellan oberoende företag kan de falla inom tillämpningsområdet för artikel 101.1 och omfattas av gruppundantaget eller ett enskilt undantag enligt artikel 101.3, under förutsättning att alla villkor är uppfyllda.

4.6.1 System med ensamåterförsäljning

4.6.1.1 Definition av system med ensamåterförsäljning

100. I ett system med ensamåterförsäljning tilldelar leverantören ett geografiskt område eller en kundkategori till en eller ett begränsat antal köpare och/el