RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET OM GENOMFÖRANDET AV GEMENSKAPENS LAGSTIFTNING direktiv 75/442/EEG om avfall, direktiv 91/689/EEG om farligt avfall, direktiv 75/439/EEG om spilloljor, direktiv 86/278/EEG om avloppsslam och direktiv 94/62/EG om förpackningar och förpackningsavfall FÖR PERIODEN 1998-2000

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

INLEDNING

DIREKTIV 75/442/EEG OM AVFALL, ÄNDRAT GENOM DIREKTIV 91/156/EEG

1. INLEDNING

2. INFÖRLIVANDE I NATIONELL LAGSTIFTNING

2.1. Nationell lagstiftning

2.2. Definitionen av "avfall" och Europeiska avfallskatalogen (artikel 1 a)

2.3. Behöriga myndigheter - artikel 6

3. GENOMFÖRANDE AV DIREKTIVET

3.1. Avfallsplaner - artikel 7

3.2. Upplysningar om åtgärder för att förebygga och återvinna avfall - artikel 3

3.3. Egenkapacitet att bortskaffa avfall - artikel 5

3.4. Upplysningar om avfallsproduktion och avfallshantering - artikel 7.1

3.5. Allmänna bestämmelser om undantag från tillståndsplikten - artikel

3.6. Skyldigheten att föra anteckningar - artikel

Bilaga I

DIREKTIV 91/689/EEG OM FARLIGT AVFALL

1. INLEDNING

2. INFÖRLIVANDE I NATIONELL LAGSTIFTNING

2.1. Nationell lagstiftning

2.2. Definition av "farligt avfall" och förteckningen över farligt avfall

3. GENOMFÖRANDE AV DIREKTIVET

3.1. Definitionen av "farligt avfall" i nationell lagstiftning - artikel 1.4

3.2. Farligt hushållsavfall - artikel 1.5

3.3. Registrering och identifiering av farligt avfall som deponeras - artikel 2.1

3.4. Blandning av farligt avfall - artikel 2.2-2.4

3.5. Allmänna nationella bestämmelser som ersätter kravet på tillstånd för återvinning av avfall - artikel 3.2

3.6. Inspektion av producenter av farligt avfall - artikel 4.1

3.7. Registrering av avfall - artikel 4.2

3.8. Åtgärder för att säkerställa korrekt emballering och märkning av farligt avfall - artikel 5

3.9. Avfallshanteringsplaner och avfallsstatistik - artikel 6

3.10. Tillfälligt undantag från detta direktiv - artikel 7

3.11. Uppgifter utöver frågeformuläret - artikel 8.3

DIREKTIV 75/439/EEG OM OMHÄNDERTAGANDE AV SPILLOLJOR

1. INLEDNING

2. INFÖRLIVANDE I NATIONELL LAGSTIFTNING

2.1. Nationell lagstiftning

2.2. Bestämmelser om regenerering av spilloljor - artikel 7

2.3. Strängare nationella åtgärder - artikel

3. GENOMFÖRANDE AV DIREKTIVET

3.1. Hantering av spilloljor - artiklarna 2 och 3

3.2. Begränsningar som påverkar möjligheten att regenerera och förbränna spilloljor - artikel 3

3.3. Information till allmänheten och kampanjer - artikel 5

3.4. Upplysningar om företag som omhändertar spilloljor

3.5. Beslut om olika typer av behandling av spilloljor - artikel 5.3

3.6. Upplysningar om företag som hanterar (i frågeformuläret: "omhändertar") spilloljor

3.7. Gränsvärden för förbränning - artikel 8

3.8. Minimikvantiteter spillolja som måste uppföras i en förteckning - artikel

3.9. Gottgörelse till företag som uppsamlar och omhändertar spilloljor - artikel

Bilaga II

DIREKTIV 86/278/EEG OM AVLOPPSSLAM

1. INLEDNING

2. INFÖRLIVANDE I NATIONELL LAGSTIFTNING

3. GENOMFÖRANDE AV DIREKTIVET

3.1. Särskilda villkor när slam från flerkammarbrunnar och andra liknande anläggningar används - artikel 3.2

3.2. Gränsvärden för tungmetaller i jord och slam samt högsta årliga belastning - artikel 5

3.3. Bilaga 1 B och största slammängd (i torrvikt) som får användas på jorden - artikel 5.2 a

3.4. Mindre stränga gränsvärden för tungmetallhalter på arealer för odling av grödor som uteslutande är avsedda att användas som djurfoder - bilaga 1 A, fotnot 1

3.5. Mindre stränga gränsvärden för tungmetallhalter i fråga om mark med ett pH-värde högre än 7 - bilaga I A, fotnot 2.

3.6. Mindre stränga gränsvärden för den årliga mängd tungmetaller som får användas på arealer avsedda för odling av fodergrödor - bilaga 1 C, fotnot 1

3.7. Beskrivning av de metoder som används för behandling av slam - artikel 6

3.8. Analysfrekvensen - bilaga 2 A, punkt 1

3.9. Särskilda villkor för användning eller nedbrukning av obehandlat slam i marken - artikel 6 a

3.10. Förbud mot spridning inom en viss tid före bete eller skörd - artikel 7

3.11. Gränsvärden och andra åtgärder för mark med ett pH-värde lägre än 6 - artikel 8

3.12. Jordanalyser med avseende på andra parametrar än pH och tungmetaller - bilaga 2 B, punkt 1

3.13. Minimifrekvens för jordanalyser - Bilaga 2 B, punkt 2

3.14. Producerad slammängd, mängd slam som används i jordbruket och slammets genomsnittshalt av tungmetaller - artikel

3.15. Undantag för små avloppsreningsverk - artikel

4. SAMMANFATTNING

Bilaga III

DIREKTIV 94/62/EG OM FÖRPACKNINGAR OCH FÖRPACKNINGSAVFALL

1. INLEDNING

2. INFÖRLIVANDE I NATIONELL LAGSTIFTNING

2.1. Nationell lagstiftning

2.2. Program som går utöver de mål som anges i artikel 6.1 a och b

2.3. Överträdelseförfaranden

3. GENOMFÖRANDE AV DIREKTIVET

3.1. Förebyggande av förpackningsavfall

3.2. Åtgärder för att främja återanvändningssystem

3.3. Åtgärder för att införa återvinningssystem

3.4. Främjande av användning av återvunnet material

3.5. Informationskampanjer

3.6. Nationella standarder som avser de väsentliga kraven och koncentrationerna av tungmetaller

3.7. Särskilt kapitel om planer för avfallshantering

3.8. Ekonomiska styrmedel

4. MÄNGDER AV FÖRPACKNINGSAVFALL, ÅTERVINNINGS- OCH MATERIALÅTERVINNINGSANDELAR

4.1. Inledning

4.2. Generering av förpackningsavfall

4.2.1. Förpackningsavfall per capita i medlemsstaterna

4.2.2. Förpackningsavfall per enhet av BNP i medlemsstaterna

4.3. Sammanlagda materialutnyttjande- och återvinningsandelar

4.3.1. Dagsläget för uppnåendet av minimimålen för 2001

4.3.2. Överskridande av maximimålen

4.4. Materialspecifikt materialutnyttjande

4.4.1. Materialutnyttjande av förpackningar av glas

4.4.2. Materialutnyttjande av förpackningar av papper/papp

4.4.3. Materialutnyttjande av metallförpackningar

4.4.4. Materialutnyttjande av plastförpackningar

4.5. Sammanfattning

Bilaga IV

SLUTSATSER OCH FRAMTIDSUTSIKTER

1.1. Definitionen av avfall

1.2. Principernas rangordning

1.3. Avfallsplaner

1.4. Avfallsstatistik

1.5. Skyldigheten att föra anteckningar

1.6. Kontroll av avfallshanteringen

1.7. Överträdelseförfaranden

1.8. Framtidsutsikter

INLEDNING

Syftet med denna rapport är att informera övriga gemenskapsinstitutioner, medlemsstaterna och allmänheten om genomförandet av avfallslagstiftningen under perioden 1998-2000 och närmare bestämt genomförandet av följande direktiv:

- Direktiv 75/442/EEG [1] om avfall.

[1] EGT L 194, 25.7.1975, s. 47, ändrat genom direktiv 91/156/EEG (EGT L 78, 18.3.1991, s. 32).

- Direktiv 91/689/EEG [2] om farligt avfall (ersatte direktiv 78/319/EEG).

[2] EGT L 377, 31.12.1991, s. 20.

- Direktiv 75/439/EEG [3] om omhändertagande av spilloljor.

[3] EGT L 194, 25.7.1975, s. 31, ändrat genom direktiv 87/101/EEG (EGT L 42, 22.12.1986, s. 43).

- Direktiv 86/278/EEG [4] om skyddet för miljön, särskilt marken, när avloppsslam används i jordbruket.

[4] EGT L 181, 4.7.1986, s. 6.

- Direktiv 94/62/EEG [5] om förpackningar och förpackningsavfall.

[5] EGT L 365, 31.12.1994, s. 10.

Rapporten har utformats i enlighet med artikel 5 i direktiv 91/692/EEG [6] om att standardisera och rationalisera rapporteringen om genomförandet av vissa direktiv om miljön. Kommissionen har tidigare offentliggjort en rapport om genomförandet av direktiven 75/442/EEG, 91/689/EEG, 75/439/EEG och 86/278/EEG för perioden 1995-1997 [7], samt en rapport för perioden 1990-1994 [8].

[6] EGT L 377, 23.12.1991, s. 48.

[7] KOM(1999) 752 slutlig, av den 10 januari 2000.

[8] KOM(97) 23 slutlig, av den 27 februari 1997.

Enligt direktiv 91/692/EEG skall medlemsstaterna inkomma med rapporter som baseras på frågeformulär. Frågeformulär avseende direktiven 75/439/EEG, 75/442/EEG och 86/278/EEG antogs genom kommissionens beslut 94/741/EG [9] av den 24 oktober 1994. Frågeformulär avseende direktiv 91/689/EEG och 94/62/EG antogs genom kommissionens beslut 97/622/EG [10] av den 27 maj 1997.

[9] EGT L 296, 17.11.1994, s. 42.

[10] EGT L 256, 19.9.1997, s. 13.

Enligt direktiv 91/692/EEG är kommissionen skyldig att offentliggöra en sammanfattande rapport. Syftet med denna rapport om hela gemenskapen är att ge medlemsstaterna och kommissionen möjlighet att se hur genomförandet av direktiven om avfallshantering fortskrider inom gemenskapen och samtidigt ge allmänheten information om situationen beträffande miljön.

Rapporten bygger i första hand på medlemsstaternas uppgifter. Det innebär att innehållet i hög grad är beroende av de nationella uppgifternas fullständighet, kvalitet och exakthet. När det gäller framför allt rättsärenden som nämns i rapporten, har uppdaterad information som avser tiden efter rapporteringsperioden 1998-2000 tagits med.

Enligt direktiv 91/692/EEG skulle medlemsstaterna inkomma med sina rapporter senast den 30 september 2001. Rapporterna från Österrike, Tyskland, Danmark, Spanien, Finland, Frankrike, Grekland, Irland, Italien, Luxemburg, Sverige, Nederländerna och Förenade kungariket lämnades in mellan november 2001 och februari 2002. Rapporter från de tre regionerna i Belgien lämnades in mellan april och september 2002. Portugal inkom med sina rapporter i oktober 2002. Irland inkom med sin rapport enligt direktiv 94/62/EG i januari 2003.

De flesta av länderna rapporterade också elektroniskt via Europeiska nätverket för miljöinformation och miljöövervakning (EIONET).

Kommissionens första granskning av medlemsstaternas rapporter visade på flera brister och inkonsekvenser, vilket påpekades för de berörda medlemsstaterna. Några av dem lämnade därefter ytterligare information. Beträffande de rapporter som fortfarande uppvisar betydande brister överväger kommissionen att inleda förfaranden enligt artikel 226 i EG-fördraget.

Tabellen nedan visar vilka NUTS-nivåer (Nomenklatur för statistiska territoriella enheter) som motsvarar de nationella administrativa enheter som nämns i flera av rapportens tabeller.

Samarbete med det europeiska ämnescentrumet för avfall och materialflöden (ETC/WMF)

Det här är andra gången en rapport om avfallssektorn har sammanställts i samarbete med det europeiska ämnescentrumet för avfall och materialflöden (ETC/WMF). Rapporten utgår huvudsakligen från de uppgifter om avfall och avfallshantering som lämnades i frågeformulären.

ETC/WMF inrättades av Europeiska miljöbyrån i juni 1997 för att fungera som ett expertcentrum som kan bistå byrån i dess arbete och särskilt genomföra en del av byråns fleråriga arbetsprogram. ETC/WMF har etablerat ett nära samarbete med alla byråns medlemsstater. Detta samarbete vidareutvecklas genom Europeiska nätverket för miljöinformation och miljöövervakning (EIONET), som samlar in, bearbetar och analyserar miljödata, och inte minst genom de nationella kontaktpunkterna för avfallsfrågor.

>Plats för tabell>

Tabell: Nationella administrativa enheter och motsvarande NUTS-nivå.

Till det totala antalet nationella enheter på en viss NUTS-nivå räknas även överordnande nivåer som tillhör denna nivå (i Belgien finns t.ex. på NUTS 2-nivå 10 provinser samt 1 enhet - Bryssel - som även tillhör NUTS 1).

DIREKTIV 75/442/EEG OM AVFALL, ÄNDRAT GENOM DIREKTIV 91/156/EEG

1. INLEDNING

Direktiv 75/442/EEG [11] är det grundläggande rättsliga raminstrumentet om avfallshantering på gemenskapsnivå. Det trädde i kraft 1977 och ändrades genom direktiv 91/156/EEG [12] för att införliva riktlinjerna i gemenskapsstrategin för avfallshantering från 1989. År 1996 ändrades bilaga II till direktiv 75/442/EEG, som innehöll förteckningar över bortskaffande- och återvinningsåtgärder, genom ett kommissionsbeslut [13]. Huvudpunkterna i 1989 års gemenskapstrategi för avfallshantering bekräftades i revideringen av den 30 juli 1996 [14], samtidigt som strategin anpassades till kraven för den kommande femårsperioden.

[11] EGT L 194, 25.7.1975, s. 47.

[12] EGT L 78, 18.3.1991, s. 32.

[13] EGT L 135, 6.6.1996, s. 32.

[14] KOM(96) 399 slutlig, av den 30 juli 1996.

De viktigaste bestämmelserna i direktiv 75/442/EEG i dess ändrade lydelse är följande:

- Definitionen av avfall, som preciserades ytterligare i Europeiska avfallskatalogen, konsoliderad genom kommissionens beslut 2000/532/EG [15] i dess ändrade lydelse, och av andra termer som rör avfallshantering (artikel 1).

[15] EGT L 226, 6.9.2000, s. 3 (Kommissionens beslut 2000/532/EG om ersättning av beslut 94/3/EG om en förteckning över avfall i enlighet med artikel 1 a i rådets direktiv 75/442/EEG om avfall, och rådets beslut 94/904/EG om upprättande av en förteckning över farligt avfall i enlighet med artikel 1.4 i rådets direktiv 91/689/EEG), ändrat genom kommissionens beslut 2001/118/EG (EGT L 47, 16.1.2001, s.1) och 2001/119/EG (EGT L 47, 22.1.2001, s.32) samt rådets beslut 2001/573/EG (EGT L 203, 23.7.2001, s.18).

- En rangordning av principerna för avfallshantering: förebyggande, återvinning och säkert bortskaffande av avfall (artiklarna 3 och 4).

- Principen om närhet och att gemenskapen själv skall svara för det slutliga omhändertagandet av sitt avfall, samt inrättandet av ett gemensamt nätverk av anläggningar för bortskaffande (artikel 5).

- Skyldigheten för medlemsstaterna att upprätta planer för avfallshanteringen, vilka är nödvändiga för att genomföra denna politik (artikel 7).

- Kravet på tillstånd för inrättningar och företag verksamma inom bortskaffande eller återvinning (artikel 9 och 10).

- Inspektioner av behöriga myndigheter (artikel 13).

- Skyldigheten att föra anteckningar (artikel 14).

- Principen om att förorenaren betalar (artikel 15).

- Rapporteringsskyldigheten (artikel 16).

Denna rapport bygger på det frågeformulär som antogs genom kommissionens beslut 97/741/EG av den 24 oktober 1994 [16] och omfattar perioden 1998-2000.

[16] EGT L 296, 17.11.1994, s. 42.

Förutom att redogöra för frågeformulärets första del (INFÖRLIVANDE I NATIONELL LAGSTIFTNING) kommenteras också i vilken grad definitionen av avfall och Europeiska avfallskatalogen tillämpas. Detta har skett i syfte att följa upp den utvärdering som gjordes i kommissionens första rapport om genomförandet av gemenskapens avfallslagstiftning för perioden 1995-1997.

2. INFÖRLIVANDE I NATIONELL LAGSTIFTNING

2.1. Nationell lagstiftning

Alla 15 medlemsstater uppgav att de hade lämnat uppgifter till kommissionen om gällande lagar och författningar för att införliva direktiv 75/442/EEG om avfall i dess ändrade lydelse i den nationella lagstiftningen. De listor över nationella bestämmelser som har överlämnats av medlemsstaterna rörande direktiven 75/442/EEG och 91/156/EEG finns tillgängliga på Europeiska unionens Celex-webbplats [17].

[17] http://www.europa.eu.int/ celex

2.2. Definitionen av "avfall" och Europeiska avfallskatalogen (artikel 1 a)

Enligt direktiv 75/442/EEG avses med "avfall" varje föremål, ämne eller substans som ingår i de kategorier som anges i direktivets bilaga 1 och som innehavaren gör sig av med eller avser eller är skyldig att göra sig av med (artikel 1 a, första stycket). Kommissionen har vidtagit åtgärder för att upprätta den s.k. Europeiska avfallskatalogen (EAK) i enlighet med artikel 1 a. Katalogen finns nu i konsoliderad form [18] i kommissionens beslut 2000/532/EG i dess ändrade lydelse.

[18] Icke-uttömmande förteckning.

I den föregående rapporten för perioden 1995-1997 påpekades att det fanns flera skillnader mellan medlemsstaterna beträffande införlivandet av den gemensamma avfallsdefinitionen i artikel 1 a i den nationella lagstiftningen. En korrekt tillämpning av avfallsdefinitionen är naturligtvis av central betydelse för att säkerställa att medlemsstaterna fullgör sina skyldigheter i fråga om avfallshantering korrekt enligt direktiv 75/442/EEG och annan avfallslagstiftning [19]. Det är inte minst nödvändigt för att se till att ett gemensamt miljöskydd tillämpas i hela gemenskapen och att den inre marknadens funktion inte undergrävs. Sedan den föregående rapporten kvarstår problem när det gäller införlivandet av avfallsdefinitionen i flera medlemsstater.

[19] I detta sammanhang bör det noteras att EG-domstolen, i sin dom i de förenade målen C-418/99 och C-419/99 (ARCO Chemie Nederland m.fl.), bland annat meddelade att frågan om huruvida ett ämne utgör avfall eller inte måste avgöras med hänsyn till alla rådande förhållanden och med beaktande av syftet med direktiv 75/442/EEG liksom kravet på att se till att dess effektivitet inte undergrävs.

I Italien fastställs i artikel 14 i förordningen av den 8 juli 2002 tolkningskriterier för formuleringen "göra sig av med" i artikel 6.1 a i den italienska förordningen 22/97 (avfallsstadgan), genom vilken direktiv 75/442/EEG införlivades i den nationella lagstiftningen. I artikel 14 sägs närmare bestämt att det inte finns något beslut om att göra sig av med det berörda ämnet eller föremålet om detta antingen återanvänds i samma eller någon annan produktions- eller konsumtionscykel, oavsett om det har varit föremål för någon förbehandling som inbegriper en återvinningsåtgärd eller inte. Kommissionen anser att denna bestämmelse strider mot EG-domstolens rättspraxis och eventuellt kan leda till att vissa material undantas från den italienska avfallslagstiftningen som egentligen borde omfattas av gemenskapens avfallsdefinition.

Luxemburg har inte införlivat Europeiska avfallskatalogen (EAK), vilket bekräftades av EG-domstolen den 15 januari 2002 [20]. Landet har närmare bestämt försökt att införliva EAK genom ett ministeriecirkulär som bara är bindande för administrationen och samtidigt infört en renodlat luxemburgsk nomenklatur för avfall som skiljer sig från EAK.

[20] Mål C-196/01, kommissionen mot Luxemburg. (Domen finns tillgänglig på EG-domstolens webbplats: www.curia.eu.int).

Trots att den nationella ramlagstiftningen i Österrike nyligen har ändrats pågår ett överträdelseförfarande även mot detta land för felaktigt införlivande av gemenskapens avfallsdefinition och särskilt av EAK [21]. Dessutom görs i 5 i den österrikiska lagen om avfallshantering 2002 [22] ett antagande om att vissa restsubstanser i avfall (Altstoffe [23]) inte längre utgör avfall när de eller deras väsentliga beståndsdelar direkt används i stället för produkter framställda ur primära råvaror. Enligt EG-domstolens fasta rättspraxis är det faktum att avfallet kan användas i stället för produkter inte tillräckligt för att det skall få undantas från avfallsdefinitionen i direktiv 75/442/EEG. Det måste tvärtom bedömas huruvida användningen av avfallet är förenlig med kraven på lämplig avfallshantering i direktiv 75/442/EEG och annan avfallslagstiftning.

[21] Ej avgjort mål i EG-domstolen C-194/01, kommissionen mot Österrike.

[22] Lagen om avfallshantering 2002 (Abfallwirtschaftsgesetz 2002, BGBl I av den 16 juli 2002, Nr 102, på s. 989).

[23] "Altstoffe" definieras i 2.4 första stycket i lagen om avfallshantering 2002 som antingen avfallsämnen som är skilda från annat avfall eller ämnen som uppstår vid behandling av avfall i återvinningssyfte.

I december 2001 beslutade kommissionen väcka talan vid EG-domstolen mot Förenade kungariket för felaktigt införlivande av avfallsdefinitionen (mål C-62/03). I 75 1990 års miljöskyddslag [24] införlivas bara direktivets krav beträffande "kontrollerat avfall", som enligt 1990 års lag endast omfattar "hushålls-, industri- och handelsavfall eller liknande avfall". Detta är en snävare avfallsdefinition än den i artikel 1 a i direktiv 75/442/EEG i dess ändrade lydelse. Liknande problem finns i införlivandebestämmelserna i Nordirland [25] och Gibraltar [26].

[24] Tillämplig i England, Skottland och Wales.

[25] Förordningen (Nordirland) om avfall och förorenad mark 1997.

[26] Folkhälsoförordningen, ändrad genom folkhälsoföreskrifterna (avfall) (nr 2) 1995 och folkhälsoförordningen (ändring) 1997.

* Sedan den föregående rapporten för perioden 1995-1997 står det klart att flera medlemsstater fortfarande inte korrekt har införlivat avfallsdefinitionen med sin nationella lagstiftning. Tidsfristen för införlivandet löpte ut den 1 april 1993.

2.3. Behöriga myndigheter - artikel 6

Enligt artikel 6 skall medlemsstaterna inrätta eller utse de myndigheter som skall ansvara för genomförandet av direktivet.

Tabell 1 ger en översikt av de nationella avfallsmyndigheternas olika strukturer. Antalet myndigheter inom avfallssektorn och deras befogenheter varierar avsevärt i hela EU.

3. GENOMFÖRANDE AV DIREKTIVET

3.1. Avfallsplaner - artikel 7

Enligt artikel 7.1 skall de behöriga myndigheterna upprätta avfallsplaner som i första hand skall omfatta typ, kvantitet och ursprung beträffande det avfall som skall återvinnas eller bortskaffas, allmänna tekniska krav, speciella åtgärder i fråga om vissa typer av avfall och lämpliga områden eller anläggningar för bortskaffande.

Avfallsplaner är ett viktigt inslag i gemenskapens avfallspolitik, eftersom medlemsstaterna utan lämplig planering varken kan redovisa eller hantera avfallet inom sina territorier. Kravet på avfallsplaner finns förutom i direktiv 75/442/EEG även i artikel 6 i direktiv 91/689/EEG om farligt avfall och i artikel 14 i direktiv 94/62/EG om förpackningar och förpackningsavfall beträffande dessa typer av avfall.

Tabell 2 ger en översikt över befintliga avfallsplaner. Det finns stora skillnader mellan planerna i fråga om utformning, innehåll och detaljrikedom. Det beror dels på att planerna upprättas på olika nationella, regionala och lokala nivåer, dels på att vissa medlemsstater har större erfarenhet av avfallsplaner än andra. Även om avfallsplaneringen på nationell nivå fortfarande inte är tillfredsställande på vissa håll i Europeiska unionen har det totalt sett skett vissa märkbara framsteg sedan den föregående rapporten.

Fjorton medlemsstater uppgav att de hade upprättat avfallsplaner för att uppnå målen i artiklarna 3-5 i direktiv 75/442/EEG i dess ändrade lydelse. Österrike, Danmark, Luxemburg, Spanien och Sverige har samtliga upprättat nya avfallsplaner på nationell nivå under perioden 1998-2000. Frankrike och Tyskland rapporterar att de har upprättat ett stort antal regionala och lokala avfallsplaner. Grekland och Irland upprättade sina nationella planer så sent som 2001.

År 1997 inledde kommissionen överträdelseförfaranden enligt artikel 226 i EG-fördraget mot flera medlemsstater [27] för underlåtenhet att upprätta avfallsplaner i enlighet med artikel 7 i direktiv 75/442/EEG i dess ändrade lydelse. Sedan dess har antalet överträdelseförfaranden minskat till tre, eftersom flera medlemsstater har antagit avfallsplaner i enlighet med direktiv 75/442/EEG i dess ändrade lydelse. År 2002 bekräftade EG-domstolen att Frankrike [28], Italien [29] och Förenade kungariket [30] hade underlåtit att uppfylla kravet på avfallsplaner i artikel 7. Kommissionen beslutade inleda en andra omgång rättsliga åtgärder mot Italien enligt artikel 228 i EG-fördraget eftersom landet inte hade rättat sig efter domstolens beslut. I skrivande stund håller kommissionen på att överväga om det är nödvändigt att vidta ytterligare rättsliga åtgärder enligt artikel 228 i EG-fördraget mot Frankrike och Förenade kungariket.

[27] Dvs. mot Danmark, Tyskland, Grekland, Spanien, Frankrike, Irland, Italien, Luxemburg, Finland och Förenade kungariket.

[28] Dom av den 2 maj 2002 i mål C-292/99, kommissionen mot Frankrike. (Domen finns tillgänglig på EG-domstolens webbplats: www.curia.int).

[29] Dom av den 24 januari 2002 i mål C-466/99, kommissionen mot Italien. (Domen finns tillgänglig på EG-domstolens webbplats: www.curia.int).

[30] Dom av den 24 januari 2002 i mål C-35/00, kommissionen mot Förenade kungariket. (Domen finns tillgänglig på EG-domstolens webbplats: www.curia.int).

Det har under diskussioner med medlemsstaterna framkommit att det finns ett intresse för europeiska riktlinjer för avfallsplanerna. Det europeiska ämnescentrumet för avfall och materialflöden håller på att fastställa riktlinjer för avfallsplanerna som bör bli ett värdefullt verktyg för att förbättra och öka förekomsten av avfallsplaner i nuvarande och framtida medlemsstater. Dessa riktlinjer skall läggas fram 2003.

Den typ av samarbete mellan medlemsstaterna som avses i artikel 7.2 har förekommit i ett par fall. Finland och Sverige har haft ett samarbete beträffande slutligt bortskaffande av kommunalt avfall [31] och hantering av avloppsslam. Tyskland rapporterade att flera delstater rådgör med angränsande gränsregioner i andra medlemsstater beträffande planering (Schleswig-Holstein, Niedersachsen, Nordrhein-Westfalen och Saarland). Belgien rapporterade att regionerna Flandern och Vallonien rådgör och har kontakter med angränsande medlemsstater i planeringsfrågor. Förenade kungariket hänvisade till sin redogörelse i den föregående rapporten av samarbetet mellan Förenade kungariket och Irland när det gäller förbränning av kliniskt avfall i Förenade kungariket. Irland [32] lämnade inga närmare upplysningar.

[31] Tillsammans med Norge.

[32] Irland hänvisade till sina förordningar om planering av avfallshantering från 1997, enligt vilka samråd med relevanta lokala myndigheter i Nordirland är tillåtet.

Flera medlemsstater rapporterade att de hade gett kommissionen närmare upplysningar om åtgärder som vidtagits enligt artikel 7.3 för att förhindra transporter av avfall som inte överensstämmer med deras avfallsplaner: Österrike, Danmark, Spanien [33], Italien, Luxemburg, Nederländerna, Finland [34] och Förenade kungariket. Belgien, Grekland, Frankrike, Tyskland, Portugal och Sverige hävdade att de inte hade vidtagit några sådana åtgärder. Belgien uppgav att regionen Flandern vidtagit åtgärder från fall till fall, beroende på avfallstyp och kapacitetsfaktor, medan Vallonien inte hade vidtagit några allmänna åtgärder. Irland uppgav att inga sådana åtgärder hade ansetts vara nödvändiga.

[33] Spanien hänvisade till lag 10/98 enligt vilken det är möjligt att vidta sådana åtgärder (på NUTS 2-nivå).

[34] Finland hänvisade till Statsrådets beslut 14/2000 av den 1 februari 2000 om ändring av den rikstäckande avfallsplanen i syfte att undvika överlappning med förordningen (EEG) nr 259/93 om avfallstransporter.

I Köpenhamnmålet [35] har EG-domstolen haft tillfälle att klargöra det inbördes förhållandet mellan dels artikel 7.3 i direktiv 75/442/EEG i dess ändrade lydelse, dels bestämmelserna om gränsöverskridande transporter av avfall avsett för återvinning i förordning (EEG) nr 259/93 [36] om avfallstransporter i dess ändrade lydelse. Domstolen slog fast att artikel 7.3 måste tolkas så, att det är tillåtet för en medlemsstat att vidta åtgärder för att förhindra avfallstransporter om dessa inte överensstämmer med dess avfallsplan, under förutsättning att avfallsplanen följer bestämmelserna i EG-fördraget och i direktiv 75/442/EEG [37]. I Dusseldorpmålet [38] slog EG-domstolen fast att det i artikel 7 i förordningen om avfallstransporter inte fastställs någon möjlighet för medlemsstaterna att av renodlat ekonomiska hänsyn vidta åtgärder i syfte att genomföra principerna om närhet och egenkapacitet i samband med transporter mellan medlemsstaterna av avfall avsett för återvinning. Kommissionen har sedan slutet av 1990-talet inlett överträdelseförfaranden mot flera medlemsstater som har vidtagit åtgärder för att förhindra eller begränsa export av avfall avsett för återvinning [39].

[35] Dom i mål C-209/98, FFAD mot Köpenhamns kommun, REG 2000, s. I-3743.

[36] Förordning (EEG nr 259/93 om övervakning och kontroll av avfallstransporter inom, till och från Europeiska gemenskapen, i dess ändrade lydelse (EGT L 30, 6.2.1993, s. 1).

[37] I punkt 95 i domen.

[38] Dom i mål C-203/96, Chemische Afvalstoffen Dusseldorp BV m.fl., REG 1998, s. I-4075.

[39] Ej avgjorda mål inför EG-domstolen: C-113/02, kommissionen mot Nederländerna, C-228/00, kommissionen mot Tyskland och C-458/00, kommissionen mot Luxemburg.

* Under 1997-2000 vidtog kommissionen rättsliga åtgärder mot flera medlemsstater som inte hade sett till att avfallsplaner hade upprättats. I slutet av den perioden hade de flesta medlemsstaterna upprättat planer. Problem kvarstår i fråga om Frankrike, Förenade kungariket och Italien. Medlemsstaterna har träffat vissa överenskommelser med varandra om avfallsplaneringsfrågor, särskilt beträffande angränsande gränsområden. Det inbördes förhållandet mellan lokala/nationella avfallsplaner och den inre marknadens krav fortsätter att ge upphov till rättsliga frågor som kräver förtydliganden från EG-domstolens sida.

3.2. Upplysningar om åtgärder för att förebygga och återvinna avfall - artikel 3

Enligt artikel 3.1 i direktivet och enligt gemenskapsstrategin för avfallshantering skall medlemsstaterna besluta om lämpliga åtgärder för att främja att avfall inte uppkommer (att mängden avfall och avfallets skadlighet begränsas) och att avfall återvinns (särskilt genom återanvändning, återvinning och energiåtervinning).

Flera medlemsstater uppgav bara att de hade gett kommissionen upplysningar om planerade åtgärder enligt artikel 3.1, utan att ge någon närmare information: Belgien, Danmark, Tyskland, Spanien, Frankrike, Italien, Luxemburg, Nederländerna, Österrike, Sverige och Förenade kungariket. När det gäller dessa medlemsstater hänvisas därför till det relevanta avsnittet i den föregående rapporten för perioden 1995-1997 för information om åtgärder i enlighet med artikel 3.1.

Grekland hänvisade till sin lagstiftning om förpackningar [40] och inrättandet av en nationell organisation för alternativ hantering av förpackningsmaterial.

[40] Lag 2939/2001.

Portugal rapporterade att man hade underrättat kommissionen om flera nationella avfallsplaneringsdokument, som bland annat var inriktade på målen att förebygga eller minska avfallsvolymerna och riskerna. Det påpekades att antalet separata insamlings- och återvinningscentraler för befolkningen hade ökat avsevärt, från mindre än 1 % år 1995 till 80 % år 2000.

Finland rapporterade om flera vidtagna åtgärder. I synnerhet innehåller landets avfallslagstiftning [41] bestämmelser om allmän omsorgsplikt i syfte att förebygga avfall och minska avfallets volym och skadlighet. Tillverkare måste enligt finsk lag se till att råvaror används sparsamt i produktionen och att det i stället för råvaror används avfall. Tillverkarna har dessutom en allmän omsorgsplikt att se till att produkterna är hållbara, kan repareras och återanvändas eller återvinnas då de blir avfall och att de risker som en produkt i avfallsfasen ger upphov till minimeras. Behöriga myndigheter skall verka för att dessa skyldigheter fullgörs och använda återvinningsbara produkter eller produkter som tillverkats av returråvaror. Miljötillståndsbeslut måste i princip innehålla en redogörelse av planerade åtgärder för att minska avfallsvolymer och avfallets risker [42]. Finland påpekade att det i de rikstäckande och regionala avfallsplanerna fastställs mål för förebyggandet av avfall och åtgärder för att uppnå dessa mål. Slutligen hänvisade man till Statsrådets beslut på detta område enligt avfalls- och kemikalielagstiftning, bland annat om ozonuttunnande ämnen, batterier och ackumulatorer, PCB och PCT.

[41] 4 den finska avfallslagen 1072/93. Se även avfallsförordningen 1390/93 om andra skyldigheter i detta sammanhang.

[42] Finlands miljöskyddslag 86/2000 och miljöskyddsförordning 169/2000.

Irland rapporterade inte om situationen beträffande genomförandet av artikel 3.1, utan hänvisade till den föregående rapporten för perioden 1995-1997.

* Det är på grundval av medlemsstaternas information fortfarande oklart om avfall har förhindrats uppkomma i Europeiska unionen under perioden 1998-2000 och vilka mängder det i så fall är fråga om.

3.3. Egenkapacitet att bortskaffa avfall - artikel 5

Enligt artikel 5.1 skall medlemsstaterna vidta åtgärder för att upprätta ett gemensamt, ändamålsenligt utformat nätverk av anläggningar för bortskaffandet, så att gemenskapen och medlemsstaterna kan ta hand om sitt avfall. Enligt artikel 4.3 a i) i förordning (EEG) nr 259/93 får medlemsstater förbjuda transport av avfall för bortskaffande i en annan medlemsstat.

Österrike rapporterade att det inom ramen för dess avfallsplaner regelbundet görs undersökningar av hela territoriets tillgängliga kapacitet och behov beträffande avfallshantering. Det lämnades inga närmare upplysningar om eventuellt samarbete med andra medlemsstater. Omkring 0,032 miljoner ton av totalt 48,6 miljoner ton avfall som uppkom i Österrike 1999 exporterades för bortskaffande, vilket innebär att egenkapaciteten uppgick till över 99 %.

Belgien rapporterade att landet inte hade vidtagit några åtgärder för att genomföra artikel 5.1. Samarbete med andra medlemsstater har förekommit i fråga om regionen Flandern och skett i enlighet med EU:s lagstiftning om avfallstransporter [43]. Förutom diskussionerna mellan denna region och Nederländerna finns inga samarbetsstrukturer. Det lämnades ingen särskild information om Belgiens egenkapacitet under perioden 1998-2000 när det gäller bortskaffande av avfall.

[43] Förordning (EEG) nr 259/93 om övervakning och kontroll av avfallstransporter inom, till och från Europeiska gemenskapen, i dess ändrade lydelse (EGT L 30, 6.2.1993, s. 1).

Danmark rapporterade att situationen i fråga om vidtagna åtgärder inte hade förändrats sedan den första rapporten för perioden 1995-1997. Beträffande Danmarks egenkapacitet uppgavs att den totala avfallsproduktionen uppgick till 12,2 miljoner ton 1999, varav omkring 7,8 miljoner ton återvanns, 2,93 miljoner ton förbrändes, 1,47 miljoner ton bortskaffades och 0,017 miljoner ton specialbehandlades.

Finland uppgav att åtgärder hade vidtagits för att uppfylla kraven i artikel 5.1. De allmänna målen och åtgärderna för att uppnå dem fastställs i lagstiftningen [44] och har beskrivits närmare i den rikstäckande avfallsplan som antogs 1998. I planen beskrivs den infrastruktur för nätverket av avfallshanteringsanläggningar i Finland som skall förverkligas fram till 2005. Den kommunala avfallshanteringen bygger på regionalt samarbete. Farligt avfall bortskaffas eller återvinns i centrala anläggningar. Ansvaret för återvinning och slutligt bortskaffande av industri-, jordbruks- och byggavfall vilar på avfallsproducenterna. Samarbete förekommer med Sverige beträffande gränsområden. När det gäller Finlands egenkapacitet att bortskaffa av avfall uppgavs att följande avfallsvolymer hade exporterats år 1999: 3.400 ton av totalt 2,4 miljoner ton kommunalt fast avfall (egenkapacitet på mer än 99,8 %) och 86 ton av totalt 0,678 miljoner ton farligt avfall (egenkapacitet på omkring 100 %).

[44] 6 avfallslagen 1072/93.

Frankrike meddelade att lagstiftningsåtgärder hade vidtagits för att genomföra artikel 5.1 [45]. Det lämnades inga närmare upplysningar om eventuellt samarbete med andra medlemsstater. När det gäller egenkapaciteten att bortskaffa avfall rapporterade Frankrike att omkring 0,02 miljoner ton av totalt 3 miljoner ton farligt avfall varje år exporteras för bortskaffande (egenkapacitet på ungefär 99,3 %), medan egenkapaciteten beträffande kommunalt avfall uppgår till nästan 100 %.

[45] Lag nr 76-663 av den 19 juli 1976.

Tyskland rapporterade att följande åtgärder hade vidtagits för att följa artikel 5.1: omfattande planer för anläggningar för avfallshantering och deponier, vilka samordnas mellan angränsande delstater. För att bättre utnyttja tillgängliga anläggningar för avfallshantering, däribland deponier, värmebehandlingsanläggningar och underjordiska deponier finns avtal om samarbete mellan delstater [46]. Som exempel nämndes Brandenburgs och Berlins gemensamma företag för hantering av farligt avfall. Flera delstater rapporteras ha program för ekonomiskt stöd till avfallshantering. När det gäller samarbete med andra medlemsstater hänvisade Tyskland till uppgifterna i rapporten för perioden 1995-1997 [47]. När det gäller egenkapaciteten att bortskaffa avfall rapporterade Tyskland att man år 2000 exporterade omkring 1,3 miljoner ton och 0,09 ton farligt avfall för återvinning respektive bortskaffande. Man uppgav att omkring 1,5 miljoner ton och 0,4 miljoner ton farligt avfall importerades år 2000 för återvinning respektive bortskaffande. Tyskland rapporterade att de flesta delstater försöker säkerställa tillräcklig egenkapacitet när det gäller avfallshantering.

[46] Ett exempel på sådant samarbete mellan delstater finns i EG-domstolens dom nyligen i mål C-324/99, Daimler Chrysler AG mot Land Baden-Württemberg (LBW), REG 2001, s. I-9897, i vilken LBW sörjde för att avfall som krävde särskild övervakning skickades till Hamburg för behandling.

[47] Det står också klart att Tyskland är redo att importera avfall från andra medlemsstater för bortskaffande under jord: se EG-domstolens dom av den 27 februari 2002 i mål C-6/00, Abfall Service AG (ASA) mot Bundesminister für Umwelt, Jugend und Familie, (ännu inte offentliggjord).

Grekland rapporterade att landet inte hade vidtagit några åtgärder för att uppfylla skyldigheten i artikel 5.1. Sådana åtgärder ingår i 2002 års uppdatering av landets avfallsstrategi som syftar till en integrerad hantering på regional nivå. Utan att lämna närmare upplysningar bekräftade man att samarbete i detta syfte förekommer mellan Grekland och andra medlemsstater när det gäller gränsöverskridande transporter av både farligt och icke-farligt avfall för återvinning och bortskaffande. Det rapporteras ske i form av samarbete mellan företag som är verksamma inom avfallshantering och kräva samtycke av behöriga myndigheter [48]. Som svar på frågan om egenkapacitet rapporterade Grekland att 31,7 % av hushållsavfallet omhändertas vid s.k. hygieniska avfallsdeponier, medan 59,6 % omhändertas vid anläggningar i Grekland som inte uppfyller alla villkor i den gällande lagstiftningen. Av detta avfall rapporteras 8 % och 0,7 % återvinnas respektive komposteras.

[48] Detta hänvisar antagligen till tillämpningen av förordning (EEG) nr 259/93 om övervakning och kontroll av avfallstransporter inom, till och från Europeiska gemenskapen, i dess ändrade lydelse (EGT L 30, 6.2.1993, s. 1).

Irland uppgav att man hade vidtagit åtgärder i enlighet med artikel 5.1 [49] och hänvisade till att den relevanta infrastrukturen fått ekonomiskt stöd från EU:s strukturfonder. Det finns ett samarbete med Förenade kungariket som innebär att farligt avfall som kräver förbränning vid hög temperatur tills vidare kan exporteras till Förenade kungariket för bortskaffande. Irland uppgav att det finns en avsevärd egenkapacitet att bortskaffa icke-farligt avfall och rapporterade att omkring 98 000 ton av totalt 370 328 ton farligt avfall år 1998 exporterades för behandling eller bortskaffande.

[49] Relevanta bestämmelser finns i 22, 26 och 38 1996 års lag om avfallshantering.

Italien uppgav att åtgärder i enlighet med artikel 5.1 hade vidtagits i form av de regionala avfallsplaner som anmälts till kommissionen, men lämnade inga närmare upplysningar. Det lämnades inga närmare upplysningar om eventuellt samarbete med andra medlemsstater. Italien uppgav att landets egenkapacitet när det gäller bortskaffande av avfall nästan uppgår till 100 %.

Luxemburg uppgav att avfall bortskaffas vid olika anläggningar inom landet som är lämpliga för hushållsavfall, industriavfall och inert avfall. Man rapporterade att formellt samarbete med andra medlemsstater definieras i den nationella avfallsplanen, där även prioriteringar för avfallsflödena fastställs. Omkring 0,05 miljoner ton avfall exporterades årligen för bortskaffande i andra medlemsstater under perioden 1998-2000. Luxemburg rapporterade att följande mängder avfall hade exporterats år 2000: omkring 0,003 miljoner ton av totalt omkring 0,191 miljoner ton kommunalt fast avfall (egenkapacitet på 98,4 %) och omkring 0,051 miljoner ton av totalt 0,061 miljoner ton farligt avfall (egenkapacitet på 16,4 %). Luxemburg rapporterade att landet hade en egenkapacitet på 100 % beträffande annat inert avfall än det som bortskaffas vid kommunala eller små privata anläggningar.

Nederländerna hänvisade till att landets avfallsplaner innehåller bestämmelser för att säkerställa tillräcklig egenkapacitet för bortskaffande av avfall. Det finns bland annat bestämmelser om planering och byggande av anläggningar för förbränning på mark [50] och deponering av farligt och icke-farligt avfall. Egenkapaciteten att bortskaffa avfall genom förbränning och deponering rapporterades för närvarande vara tillräcklig för allt avfall som kommer att produceras i Nederländerna inom överskådlig framtid. Inget samarbete med andra medlemsstater rapporterades förekomma i syfte att tillämpa artikel 5.1. När det gäller egenkapacitet att bortskaffa avfall rapporterade Nederländerna att landet nästan har fullständig egenkapacitet och att de avfallsvolymer som antingen exporteras eller importeras för bortskaffande är begränsade. Det påpekades emellertid att särskilda omständigheter ibland kan uppstå som tillfälligt nödvändiggör export för andra former av bortskaffande än deponering, där landet har tillräcklig egenkapacitet.

[50] År 1998 befanns Nederländerna ha brutit mot förordning (EEG) nr 259/93 om avfallstransporter genom att införa restriktioner för export av avfall avsett för återvinning i syfte att upprätthålla inhemska värmebehandlingsanläggningars kapacitet och EG-domstolen slog fast att principerna om egenkapacitet och närhet inte är tillämpliga: dom i mål C-203/96, Chemische Afvalstoffen Dusseldorp BV, REG 1998, s. I-4075. Se även det uppföljande målet C-113/02, kommissionen mot Nederländerna, som ännu inte har avgjorts. Ett mål om en närliggande fråga behandlas för närvarande av EG-domstolen om huruvida förbränning av kommunalt fast avfall utgör återvinning eller bortskaffande. Det kommer att ha stor betydelse för medlemsstaternas möjligheter att stoppa export av kommunalt fast avfall för förbränning i andra medlemsstater, eftersom principerna om egenkapacitet och närhet gäller transporter inom gemenskapen av avfall avsett för bortskaffande (se artikel 4.3 a i förordning (EEG) nr 259/93 om avfallstransporter): Mål C-458/00, kommissionen mot Luxemburg.

Portugal uppgav att flera åtgärder hade vidtagits för att tillämpa artikel 5.1. När det gäller bortskaffandet av fast avfall i tätorter har Portugal ett nät av mellankommunala system och system för flera kommuner. Det rapporterades att åtgärder nyligen hade vidtagits för att införa nya kontroller av bortskaffandet av icke-farligt industriavfall [51] och utveckla särskilda anläggningar för bortskaffande och lagring av farligt industriavfall. Särskilda bestämmelser gäller bortskaffande av sjukhusavfall. Vissa särskilda avfallsflöden (t.ex. spilloljor, gamla däck, slam och utbrända batterier) behandlas utan hänsyn till ursprung och särskild lagstiftning har huvudsakligen antagits om integrerad hantering inriktad på att främja återvinning. Portugal uppgav att det inte har förekommit något samarbete med andra medlemsstater rörande tillämpningen av artikel 5.1. År 1999 exporterades omkring 0,031 miljoner ton av totalt 12,78 miljoner ton avfall från Portugal för bortskaffande (vilket innebär att egenkapaciteten uppgick till över 99 %).

[51] Förordning 321/99 av den 11 augusti 1999.

Spanien rapporterade att åtgärder i enlighet med artikel 5.1. hade vidtagits i landets avfallsplaner och att samarbete i detta syfte hade förekommit med andra medlemsstater, men lämnade inga närmare upplysningar. När det gäller egenkapacitet beträffande bortskaffande av avfall rapporterade Spanien att allt avfall från tätorter år 1999 bortskaffades inom landet. Avfall importeras från Andorra och Gibraltar. Spanien rapporterade att omkring 3,29 miljoner ton farligt avfall producerades 1999, varav omkring 0,03 miljoner och 0,02 miljoner ton exporterades för återvinning respektive bortskaffande. Man uppgav att omkring 0,08 miljoner och 0,03 miljoner ton farligt avfall importerades för återvinning respektive bortskaffande.

Sverige uppgav att åtgärder i enlighet med artikel 5.1 hade vidtagits i form av de regionala avfallsplaner som anmälts till kommissionen, men lämnade inga närmare upplysningar. Sverige rapporterade att landet allmänt sett har en egenkapacitet på 100 % när det gäller bortskaffande av avfall. Samarbete förekommer med Finland i gränsområden när detta är motiverat med hänsyn till de lokala förhållandena.

Förenade kungariket uppgav att landet sedan den föregående rapporten har infört nationella avfallsstrategier för England och Wales (maj 2000), Skottland (december 1999), Nordirland (mars 2000) och även för Gibraltar (mars 2000). Enligt uppgift tillämpas strategierna tillsammans med relevanta planeringsriktlinjer för varje område, i syfte att skapa integrerade strategier för hantering av allt kontrollerat avfall. Principen om nationell egenkapacitet tillämpas genom den brittiska planen för export och import av avfall från 1996, enligt vilken det är förbjudet att exportera avfall för bortskaffande. När det gäller samarbete med andra medlemsstater hänvisas till den föregående rapporten för perioden 1995-1997. Förenade kungariket uppskattade att egenkapaciteten för bortskaffande av avfall uppgick till 98,4 % och 98,5 % för perioden 1998/1999 respektive 1999/2000.

* Totalt sett rapporterade de flesta medlemsstater att de hade en avsevärd egenkapacitet att bortskaffa avfall på omkring 99 %, vilket är i stort sett oförändrat jämfört med den föregående rapporten för perioden 1995-1997.

3.4. Upplysningar om avfallsproduktion och avfallshantering - artikel 7.1

I frågeformuläret ombads medlemsstaterna lämna uppgifter om produktion och hantering av hushållsavfall, farligt avfall och andra typer av avfall.

När det gäller hushållsavfall/kommunalt avfall (tabell 3.1 [52] och figur 1) lämnade alla länder uppgifter, men i vissa fall inte för alla tre åren i rapporteringsperioden. De uppgifter som har inkommit visar att avfallsåtervinningen varierar kraftigt från 8 % till 63 %. I bara fem medlemsstater uppgick återvinningen till omkring 40 % eller mer (Österrike, Belgien, Tyskland, Nederländerna och Sverige), medan den i fem andra medlemsstater bara uppgick till omkring 10 % eller mindre (Frankrike, Grekland, Irland, Italien och Förenade kungariket). I genomsnitt uppgick återvinningen till omkring 26 %. Förbränning med eller utan energiåtervinning är fortfarande en viktig del av hanteringen av hushållsavfall i tio medlemsstater (mellan 17 % och 58 %), medan Grekland och Irland inte använder förbränning alls. Förbränningen (med eller utan energiåtervinning) uppgick i genomsnitt till 23 %. Den vanligaste hanteringen är emellertid fortfarande avfallsdeponier med i genomsnitt 45 % bland medlemsstaterna. Fem medlemsstater uppvisade ett starkt beroende av deponering för hushållsavfall (över 60 %) [53]. Dessa siffror visar att återvinningen på det hela taget har ökat något sedan rapporten för perioden 1995-1997, men att deponering fortfarande är den dominerande metoden att hantera hushållsavfall. Den genomsnittliga vikten avfall som producerades per invånare varje år under perioden 1998-2000 var ungefär 500 kg. Detta tyder på en ökning jämfört med perioden 1995-1997 (i genomsnitt 400 kg per person och år) och är mycket långt från målet i kommissionens femte miljöhandlingsprogram om att avfallsproduktionen senast år 2000 skall ha stabiliserats kring 1985 års nivå på 300 kg per invånare. Det krävs betydligt större ansträngningar på nationell nivå för att effektivt förebygga och minska uppkomsten av avfall.

[52] Vissa medlemsstater lämnade uppgifter om kommunalt avfall, som förutom hushållsavfall även kan omfatta handels-, industri- och institutionsavfall av liknande karaktär.

[53] I Grekland utgörs större delen av "annan hantering" dessutom av olaglig avfallsdumpning.

När det gäller farligt avfall (tabell 3.2 och figur 2) lämnade alla länder uppgifter, men i vissa fall inte för alla tre åren i rapporteringsperioden. De uppgifter som inkom visar att återvinningen varierar kraftigt (från 5 % i Finland till 77 % i Luxemburg) och bara fyra medlemsstater har en återvinning på 40 % eller mer. Den genomsnittliga återvinningen av farligt avfall bland medlemsstaterna uppgick till ungefär 27 %. Till skillnad från hushållsavfallet är det en mindre genomsnittlig andel farligt avfall som deponeras (22 %), men ytterligare 27 % i genomsnitt hänfördes till "annan hantering". Den genomsnittliga produktionen av farligt avfall (90 kg per person och år) är ungefär densamma som 1995-1997.

"Annat avfall" utgör den största andelen avfall som produceras (se tabell 3.3, figurerna 3 och 4). Det är inte möjligt att ge en tydlig bild av kategorin "annat avfall" beträffande sammansättning och hantering i Europeiska unionen, eftersom medlemsstaterna inte har räknat in samma avfallsfraktioner eller ens lämnat några uppgifter.

* Det finns fortfarande finns stora skillnader mellan medlemsstaterna när det gäller återvinningen av avfall, vilket även konstaterades i den föregående rapporten för perioden 1995-1997. I genomsnitt har återvinningen ökat, men i flera medlemsstater är återvinningen av hushållsavfall fortfarande relativt begränsad. Trots en sjunkande tendens är många medlemsstater fortfarande starkt beroende av deponering som ett sätt att bortskaffa hushållsavfall. I vissa medlemsstater bortskaffas en stor andel avfall genom förbränning, men även om förbränningen sker med energiåtervinning (där länderna tillämpar olika kriterier) är det i allmänhet ett sämre alternativ än metoder högre upp i rangordningen av avfallshanteringsprinciper, såsom återanvändning och materialåtervinning. Lagstiftningsinitiativ som planeras eller nyligen har tagits beträffande förpackningsavfall [54], uttjänta fordon [55] och elektriskt och elektroniskt avfall [56] är inriktade på en mycket hög återvinning och separat avfallsinsamling vid källan.

[54] KOM(2001) 729 slutlig. Kommissionens förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 94/62/EG om förpackningar och förpackningsavfall.

[55] Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/53/EG om uttjänta fordon, EGT L 269, 21.10.2000, s. 34.

[56] KOM(2000) 347 slutlig. Kommissionens förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter. Förslaget antogs nyligen den 16-19 december 2002 av rådet och Europaparlamentet (ännu ej offentliggjort i Europeiska unionens officiella tidning).

3.5. Allmänna bestämmelser om undantag från tillståndsplikten - artikel 11

Enligt artikel 11 får medlemsstater undanta inrättningar och företag som själva bortskaffar sitt avfall på den plats där detta uppkommer eller som återvinner sitt avfall från tillståndsplikten (artikel 9 och 10).

Belgien, Danmark, Tyskland, Grekland, Spanien, Frankrike, Nederländerna, Österrike, Portugal, Finland och Sverige uppgav att de inte hade antagit några allmänna bestämmelser om undantag från eventuella tillståndskrav.

Irland, Italien och Förenade kungariket uppgav att de hade antagit sådana bestämmelser, men lämnade inga närmare upplysningar. Även Luxemburg uppgav att sådana bestämmelser hade antagits.

* Relativt få medlemsstater har utnyttjat möjligheten att bevilja undantag från tillståndsplikten under perioden 1998-2000, vilket även konstaterades i den föregående rapporten. De medlemsstater som har utnyttjat denna möjlighet har tyvärr inte angett några skäl eller fördelar med detta. Detta är fortfarande ett mycket outvecklat område. Italien har nyligen begärt och beviljats möjlighet att undanta företag från tillståndskravet för återvinning av vissa typer av farligt avfall enligt artikel 3 i direktiv 91/689/EEG [57]. Det är det första exemplet på ett sådant undantag.

[57] Kommissionens beslut 2002/909/EG om italienska regler om att frångå kraven på tillstånd för inrättningar och företag som återvinner farligt avfall i enlighet med artikel 3 i direktiv 91/689/EEG om farligt avfall, EGT L 315, 19.11.2002, s. 16.

3.6. Skyldigheten att föra anteckningar - artikel 14

Enligt artikel 14 skall alla inrättningar och företag som är verksamma inom återvinning och bortskaffande föra anteckningar om avfall och avfallshantering. Även producenter kan omfattas av detta krav. Uppgifterna skall på begäran lämnas till de behöriga myndigheterna.

När det gäller Belgien krävs i regionen Flandern att register förs på grundval av artikel 5.2.1.2 4 förordningen Vlarea II [58]. Denna registreringsskyldighet kompletteras genom 5.1.5 förordningen Vlarea. Beträffande producentansvaret enligt artikel 14 hänvisas till rapporten för perioden 1995-1997.

[58] Flamländska förordningar om förebyggande och hantering av avfall.

Danmark hänvisade till särskilda bestämmelser om att inrättningar och företag som är verksamma inom återvinning och bortskaffande av avfall skall föra register [59]. Danmark uppgav också att vissa företag från och med 2001 måste föra register over avfallsproduktionen och bevara dessa register i fem år. Denna information skall vara tillgänglig för behöriga myndigheter [60].

[59] I 15-17 miljö- och energiministeriets kungörelse nr 619 av den 27 juni 2000 om informationssystemet för avfall och återvinning (ISAG).

[60] Se 18, 19, 50 och 53 miljö- och energiministeriets kungörelse nr 619 av den 27 juni 2000 om avfall.

Tyskland uppgav att det i landets avfallslagstiftning fastställs krav på registerföring för inrättningar och företag som är verksamma inom återvinning eller bortskaffande [61]. Avfallshanteringen övervakas med hjälp av certifiering, register och dokumentation. För närmare upplysningar hänvisas till rapporten för perioden 1995-1997.

[61] Se 1994 års kretslopps- och avfallslag, förordningen om certifiering av återvinning och bortskaffande, förordningen om specialiserade avfallshanteringsföretag, tekniska riktlinjer för lagring, kemisk, fysisk och biologisk behandling, förbränning och dumpning av avfall som kräver särskild övervakning och tekniska riktlinjer för återvinning, behandling och andra former av hantering av hushållsavfall.

Grekland rapporterade att det i landets avfallslagstiftning fastställs krav på registerföring för inrättningar och företag som är verksamma inom återvinning eller bortskaffande, samt för producenter av avfall [62]. De är närmare bestämt skyldiga att föra register och på begäran ställa dessa till behöriga myndigheters förfogande. Företagen skall vidarebefordra denna information till prefekten i det område där den berörda anläggningen är belägen eller där verksamhet utförs varje år. Varje berörd prefekt är skyldig att årligen lämna en redogörelse till ministern med ansvar för miljöfrågor, regional planering och offentliga arbeten.

[62] Gemensamt ministerbeslut 69728/824/1996 (Författningssamling 358/B).

Spanien uppgav också att det i landets avfallslagstiftning fastställs krav på registerföring för företag verksamma inom bortskaffande och återvinning av avfall [63], men lämnade inga närmare konkreta upplysningar. Det påpekades att producenter av farligt avfall är skyldiga att följa artikel 14 enligt spansk lagstiftning [64].

[63] Artikel 13.3 i lag 10/1998 om avfall.

[64] Artiklarna 16 - 17 i den kungliga förordningen 833/1988.

Frankrike uppgav också att det i landets avfallslagstiftning fastställs krav på registerföring för företag verksamma inom bortskaffande och återvinning av avfall, liksom för producenter [65], men lämnade inga närmare konkreta upplysningar.

[65] Artikel 8 i "Arrêté du 4 janvier 1985 relatif au contrôle des circuits d'élimination des déchets générateurs de nuisances".

Irland uppgav att det finns krav på registerföring och bifogade standardiserade format. Producenter av farligt avfall är skyldiga [66] att föra register över produktion, behandling, insamling och transport av sådant avfall och att ställa dessa uppgifter till behöriga myndigheters förfogande för inspektion.

[66] I enlighet med avdelning VI i 1998 års förordningar om hantering av farligt avfall.

Italien rapporterade att landets avfallslagstiftning innehåller flera krav på registerföring och certifiering som är bindande för såväl företag verksamma inom bortskaffande och återvinning som producenter av farligt avfall (utom vissa jordbruksföretag), samt producenter av icke-farligt avfall som deltar i industri- och hantverksprocesser (utom vissa mindre aktörer) [67]. Registerföringen är standardiserad och föremål för regelbundna certifieringsförfaranden hos de behöriga myndigheterna.

[67] Förordning 22/1997.

Luxemburg upprepade att gemenskapens bestämmelse har införlivats genom artikel 14 i lagen av den 17 juni 1994. I artiklarna 10-11 i denna lag anges vilka inrättningar som måste föra register och vilka som får undantas.

Nederländerna rapporterade att inrättningar och företag som hanterar, behandlar eller bortskaffar avfall är skyldiga att föra register över avfallets karaktär och sammansättning. Man uppgav att det inte finns någon enhetlig registrering, utan att inrättningarna och företagen i regel får föra register på det sätt som passar dem. Standardblanketter används för att informera behöriga myndigheter om mottaget avfall. Nederländerna uppgav att även avfallsproducenter är skyldiga att föra register över det avfall som de överlämnar till någon annan. De är dessutom också skyldiga att informera mottagaren av avfallet om avfallets karaktär och sammansättning.

Österrike uppgav att alla som bedriver en verksamhet som ger upphov till avfall eller som samlar in eller behandlar avfall enligt landets avfallslagstiftning måste föra register för varje år och på begäran överlämna denna information till behöriga myndigheter [68]. Dessa register måste bevaras i minst sju år. Österrike uppgav att producenter är skyldiga att föra register enligt denna nationella lagstiftning.

[68] Lagen om avfallshantering och förordning 65/1991 om avfallskontroll.

Portugal uppgav att det i landets avfallslagstiftning fastställs krav på registerföring för företag verksamma inom bortskaffande och återvinning av avfall, liksom för aktörer som förvarar avfall [69]. Särskilda skyldigheter beträffande registerföring åligger företag som hanterar sjukhusavfall [70], uppsamlar och återvinner spilloljor [71], bortskaffar eller sanerar PCB [72], samt företag med befogenhet att utfärda intyg om destruktion eller kvalificerad nedmontering av uttjänta fordon [73]. Även avfallsproducenter är skyldiga att föra register och att överlämna register över det producerade avfallet till behöriga myndigheter [74].

[69] Kapitel IV i förordning 239/97 av den 9 september 1997.

[70] Artikel 12 i förordning 174/97 av den 10 mars 1997.

[71] Artikel 3.2 i förordning 88/91 av den 23 februari 1991.

[72] Artikel 5 i förordning 277/99 av den 23 juli 1999.

[73] Artikel 3 i förordning 292-B/2000 av den 15 november 2000.

[74] Artikel 17.1 i förordning 239/97.

I Finland är företag verksamma inom återvinning och bortskaffande som omfattas av kravet på miljötillstånd skyldiga att föra bok [75]. Det rekommenderas att både bokföring och årsrapportering till de behöriga myndigheterna görs på standardblanketter. De behöriga myndigheterna skickar blanketter till aktörerna. Även producenter av farligt avfall (utom hushåll) är skyldiga att föra bok.

[75] 51 den finska avfallslagen.

Sverige rapporterade att dess miljöbalk innehåller krav på att anteckningar skall föras, men lämnade inga närmare upplysningar. Man påpekade att producenter inte är skyldiga att föra anteckningar i Sverige.

* De flesta medlemsstater verkar ha genomfört skyldigheten att föra anteckningar enligt artikel 14. En del uppger att de har fastställt producentrelaterade skyldigheter utöver skyldigheterna för producenter av farligt avfall. Erfarenheterna från medlemsstaterna när det gäller tillämpningen av skyldigheten att föra anteckningar är fortfarande begränsade.

*

Bilaga I

>Plats för tabell>

Tabell 1: Antalet behöriga myndigheter på varje NUTS-nivå som utsetts i enlighet med artikel 6 och deras befogenheter beträffande direktiven (fråga I.2 i frågeformuläret).

Anmärkningar:

(1) N står för typ av myndighet och är en förkortning för NUTS: Nomenklatur för statistiska territoriella enheter (Eurostat).

(2) Antal myndigheter anges i förkortad form: N2=5 betyder till exempel att det finns 5 myndigheter/institutioner på NUTS-nivå 2.

(3) Övrig information i tabellen anges i rutorna: N3, N5 betyder till exempel att artiklarna har införlivats på myndigheter/institutioner på NUTS-nivå 3 och 5.

(4) N5: Lokal avfallsplanering (placering av soptunnor, rutt för sophämtningsfordon etc.).

(5) Ingen information på NUTS-nivå N0, N2: Befogenhet att bevilja planeringstillstånd och godkänna miljövillkor, N3: Offentliggörande av miljökonsekvensbedömningar; beviljande av tillstånd; kontroller.

(6) N0: Brittiska regeringen, skotska regeringen, Nordirlands församling, Wales församling, Gibraltars regering. N1: England/Wales (DEFRA+EA), Skottland (SEPA), Nordirland (EHS), Gibraltar (Gibraltars regering). N3: Lokal- eller distriktsmyndigheter: 121 UA (Unitary Authority) och WDA (Waste Disposal Authority) i England, 22 i Wales, 32 i Skottland, 26 i Nordirland, 1 i Gibraltar.

(7) N0: Tillstånd för bortskaffande och återvinning: utfärdar intyg om att det inte finns några invändningar mot provinsiella tillstånd. Registrering av inrättningar och företag enligt artikel 12: beträffande spillolja. N4: beträffande insamling inom kommunen.

(8) N2: Registrering av inrättningar och företag enligt artikel 12 är inte tillämplig. Irland är en NUTS 2-region - miljöbyrån (Environmental Protection Agency) är den relevanta myndigheten/institutionen.

>Plats för tabell>

Tabell 2. Översikt över avfallsplaner i medlemsstaterna. För varje avfallsplan ges närmare upplysningar i tabellerna i tillägget (fråga II.1 c i frågeformuläret).

Anmärkningar:

* Information från WasteBase.

>Plats för tabell>

Tabell 3.1. Behandling och hantering av hushållsavfall (fråga II.4 i frågeformuläret).

i.s.: inget svar

Anmärkningar:

* Kommunalt avfall inklusive hushållsavfall

** Hushållsavfall

(1) Hushållsavfall utgör ungefär 40 % av det kommunala fasta avfallet.

(2) Med annan hantering avses kompostering.

(3) "Annan behandling": 31 000 ton är kompostering och resten utgörs av olaglig dumpning av avfall.

(4) I den deponerade kvantiteten ingår avfall från gaturenhållning.

(5) Den kvantitet som återvinns består av kompost och avfallsbränsle.

(6) De återvunna kvantiteterna avser endast organiskt avfall som komposteras. Återvinning av andra avfallsfraktioner utförs inte i Luxemburg.

(7) Sammanlagt 18 376 532 ton. Övrigt: selektiv insamling av papper och glas.

(8) Alla siffror är uppskattningar.

>Plats för tabell>

Tabell 3.2. Behandling och hantering av farligt avfall (fråga II.4 i frågeformuläret).

Anmärkningar:

* Inom medlemsstaten.

** Utanför medlemsstaten.

(1) Annan återvinning: fysiko-kemiska behandlingsanläggningar för organiskt och icke-organiskt avfall.

(2) Avfall som genomgått annan fysiko-kemisk behandling.

(3) Bara från primära källor.

(4) Mängden förorenad jord och stenar ingår inte (inom). Siffrorna gäller exporterade kvantiteter av de avfallstyper som anges i bilagorna III och IV till rådets förordning 259/93. Alla dessa avfallstyper betraktas inte nödvändigtvis som farligt avfall (utanför).

(5) Andra behandlingar är fysiko-kemiska (inom).

(6) Den totala siffran utgör ungefär 97 % av den faktiska siffran.

(7) Alla andra bortskaffningsmetoder omfattar kemiska, fysiska och biologiska processer (inom).

(8) Luxemburg: Annan behandlingsmetod = fysiko-kemisk behandling (inom).

(9) Annan behandling: fysiko-kemisk behandling.

(10) Uppskattningar för revideringen av den nationella planen för farligt avfall. Totalt: 3 293 705 (inom).

(11) Uppskattning. Uppdelning finns ej tillgänglig.

>Plats för tabell>

Tabell 3.3. Behandling och hantering av annat avfall. Vilka typer av avfall som ingår i denna kategori varierar mellan medlemsstaterna, men den kan omfatta kommunalt fast avfall, kommunalt avloppsslam, industriavfall, avfall från energi- och vattenförsörjning, gruvavfall, jordbruksavfall och byggavfall. (fråga II.4 i frågeformuläret).

// Inga uppgifter har lämnats

Anmärkningar:

(1) Siffrorna anger summan av två rapporterade avfallsfraktioner:

(2) Icke-farligt industriavfall (på annat sätt konditionerat avfall): 21 675 000 ton (98 % av den totala siffran): återvunnet 51 %, förbränt 4 %, deponerat 15 % och annat 30 %.

(3) Farligt industriavfall: 343 500 ton (2 % av den totala siffran): återvunnet 51 %, förbränt 4 %, deponerat 15 % och annat 30 %.

(4) Siffrorna anger summan av fyra rapporterade avfallsfraktioner:

(5) Bygg- och rivningsavfall: 3 223 000 ton (32 % av den totala siffran): återvunnet 90 %, förbränning med energiåtervinning 2 % och deponerat 8 %.

(6) Industriavfall: 2 947 000 ton (30 % av den totala siffran): återvunnet 64 %, förbränning med energiåtervinning 15 % och deponerat 21 %.

(7) Handel och tjänster: 1 120 000 ton (11 % av den totala siffran): återvunnet 40 %, förbränning med energiåtervinning 46 % och deponerat 14 %.

(8) Avfall från energiproduktion: 1 176 000 ton (12 % av den totala siffran): återvunnet 100 %.

(9) Annat avfall: 1 480 000 ton (15 % av den totala siffran): återvunnet 77 %, förbränning med energiåtervinning 17 % och deponerat 6 %.

(10) Siffrorna anger summan av tre rapporterade avfallsfraktioner:

(11) Bygg- och rivningsavfall: 1 200 000 ton (6 % av den totala siffran): Allt behandlat under kategorin "annat".

(12) Industriavfall: 19 123 000 ton (90 % av den totala siffran): återvunnet 40 %, förbränning med energiåtervinning 24 %, förbränt <1 %, deponerat 24 % och annat 12 %.

(13) Avfall från energiproduktion: 921 000 (4 % av den totala siffran): återvunnet 61 %, förbränning med energiåtervinning 1 %, förbränt <1 %, deponerat 34 % och annat 4 %.

(14) Industriavfall (tillverkning): Den resterande kvantiteten icke-farligt industriavfall (11 755 000 ton) bortskaffas eller återanvänds av producenterna själva. År ej angivet.

(15) I den totala siffran ingår bara icke-farligt avfall (industriellt).

(16) Bygg- och rivningsavfall: 2 704 958 ton (3 % av den totala siffran): återvunnet 43 % och deponerat 57 %.

(17) Industriavfall: 4 876 406 ton (6 % av den totala siffran): behandlingsmetod ej angiven.

(18) Handel och tjänster: 689 234 ton (1 % av den totala siffran): återvunnet 19 % och deponerat 81 %.

(19) Jord- och skogsbruk: 64 578 724 ton (85 % av den totala siffran): behandlingsmetod ej angiven.

(20) Gruvor och mineralutvinning: 3 511 643 ton (5 % av den totala siffran): återvunnet <1 % och deponerat 100 %.

(21) Återvunnet material och kompost ingår i de återvunna produkterna. (avfallsfraktionen avser icke-farligt avfall från handel, industri och hantverk).

(22) Rivningsavfall. Mestadels jord från schaktning som deponeras.

(23) Siffrorna anger summan av tre rapporterade avfallsfraktioner:

(24) Bygg- och rivningsavfall: 19 050 000 ton (39 % av den totala siffran): återvunnet 94 %, förbränning med energiåtervinning 1 % och deponerat 5 % Industriavfall (tillverkning): 20 225 000 ton (41 % av den totala siffran): återvunnet 82 %, förbränning med energiåtervinning 6 %, deponerat 6 % och annat 6 % (Annan behandling: utsläppt efter behandling).

(25) Annat avfall: 9 842 000 ton (20 % av den totala siffran): återvunnet 68 %, förbränning med energiåtervinning 18 % och deponerat 14 %.

(26) Uppskattat till totalt 239 700 000 ton/år. Uppdelning finns ej tillgänglig.

>Hänvisning till>

Anm.: NUTS står för Nomenclature des Unités Territoriales Statistiques (Nomenklatur för statistiska territoriella enheter (Eurostat)).

>Hänvisning till>

Figur 2. Behandling och bortskaffande av hushållsavfall i procent (Källa: Tabell 3.1)

>Hänvisning till>

Figur 3. Behandling och bortskaffande av farligt avfall i procent (Källa: Tabell 3.2)

>Hänvisning till>

Figur 4. Behandling och bortskaffande av annat avfall i procent (Källa: Tabell 3.3)

>Hänvisning till>

DIREKTIV 91/689/EEG OM FARLIGT AVFALL

1. INLEDNING

Direktiv 91/689/EEG [76] innehåller stränga bestämmelser om hantering och övervakning av farligt avfall och kompletterar därmed direktiv 75/442/EEG [77], som utgör den rättsliga ramen för alla typer av avfall. Direktiv 91/689/EEG har ersatt direktiv 78/319/EEG om giftigt och annat farligt avfall.

[76] EGT L 377, 31.12.1991.

[77] .

De viktigaste bestämmelserna i direktiv 91/689/EEG för att säkerställa en miljövänlig hantering av farligt avfall är följande:

- Definitionen av farligt avfall (artikel 1), som vidareutvecklas genom den förteckning över farligt avfall som fastställs i rådets beslut 94/904/EG [78], ersatt av kommissionens beslut 2000/532/EG [79] i dess ändrade lydelse.

[78] EGT L 356, 31.12.1994, s. 14.

[79] EGT L 226, 6.9.2000, s. 3.

- Förbudet att blanda olika kategorier av farligt avfall och att blanda farligt avfall med icke farligt avfall (artikel 2).

- Kravet på ett särskilt tillstånd för inrättningar och företag som hanterar farligt avfall (artikel 3).

- Regelbunden inspektion av producenter av farligt avfall och deras skyldighet att föra register om avfallet (artikel 4).

- Korrekt emballering och märkning av avfall som samlas in, transporteras eller tillfälligt lagras (artikel 5).

- Planer för hantering av farligt avfall (artikel 6).

Farligt hushållsavfall omfattas inte av bestämmelserna i direktivet.

Denna rapport baseras på ett frågeformulär som antogs genom kommissionens beslut 97/622/EG [80] av den 27 maj 1997.

[80] EGT L 256, 19.9.1997, s. 13.

Förutom den första delen av frågeformuläret ("INFÖRLIVANDE I NATIONELL LAGSTIFTNING") innehåller denna rapport en utvärdering av hur definitionen av farligt avfall och förteckningen över farligt avfall har genomförts i var och en av de 15 medlemsstaterna.

2. INFÖRLIVANDE I NATIONELL LAGSTIFTNING

2.1. Nationell lagstiftning

Alla medlemsstater bekräftade att de delgivit kommissionen de nationella lagar och andra författningar som de antagit för att genomföra direktiv 91/689/EEG om farligt avfall och rådets beslut 94/904/EG om upprättande av en förteckning över farligt avfall i nationell lagstiftning.

2.2. Definition av "farligt avfall" och förteckningen över farligt avfall

I definitionen av farligt avfall i artikel 1.4 i rådets direktiv 91/689/EEG hänvisas till den förteckning över farligt avfall som antagits genom rådets beslut 94/904/EG, ersatt genom kommissionens beslut 2000/532/EG i dess ändrade lydelse. Kommissionen anser följaktligen att införlivandet av förteckningen över avfall är en nödvändig del av medlemsstaternas genomförande av definitionen av farligt avfall. Kommissionen anser vidare att det är nödvändigt att medlemsstaterna har införlivat bilagorna 1, 2 och 3 till rådets direktiv 91/689/EEG.

Ytterligare två aspekter bör beaktas vid bedömningen av huruvida medlemsstaternas nationella lagstiftning överensstämmer med gemenskapens definition av farligt avfall. För det första att vissa medlemsstater har vidtagit mer långtgående åtgärder, dvs. att de har inkluderat avfall som har de egenskaper som anges i bilaga 3 och som de därför anser vara farligt. Av artikel 1.4 andra stycket i direktivet framgår att det finns en möjlighet att införa nya poster i förteckningen över farligt avfall, under förutsättning att de anmäls till kommissionen, vilket är förenligt med artikel 176 i EG-fördraget. (Se avsnitt 3.1 i denna rapport.) För det andra omfattas inte hushållsavfall av direktivet. Detta utesluter emellertid inte att hushållsavfall kan vara farligt. (Se avsnitt 3.2 i denna rapport.)

I den förra genomföranderapporten för perioden 1995-1997 konstaterades att endast fyra medlemsstater, nämligen Finland, [81] Grekland, [82] Luxemburg [83] och Spanien, [84] korrekt hade införlivat alla delar av definitionen av farligt avfall. Sedan den rapporten har situationen visserligen förbättrats, men det finns fortfarande några medlemsstater som ännu inte fullt ut har införlivat alla delar av definitionen av farligt avfall.

[81] Avfallslag 1072/1993. Avfallsförordning 1390/1993. Miljöministeriets beslut 867/1996 om en förteckning över de vanligaste typerna av avfall och över problemavfall.

[82] Beslut 19396/1546 av den 18 juli 1997 om åtgärder och villkor för hantering av farligt avfall.

[83] Lag av den 17 juni 1994 om förebyggande och hantering av avfall. Förordning av den 11 december 1996 om farligt avfall.

[84] Lag 10/1998 av den 21 april 1998 om avfall, kunglig förordning 952/1997 om giftigt och farligt avfall och om ändring av förordning om genomförande av lag 20/1986 (antagen genom kunglig förordning 833/1988 av den 20 juli 1988).

Österrike hade varken införlivat de relevanta bilagorna om farligt avfall eller förteckningen över farligt avfall. Enligt den österrikiska lagstiftningen är farligt avfall sådant avfall som med hänsyn till allmänintresset kräver särskild försiktighet och vidtagande av särskilda försiktighetsåtgärder, och som vid normal hantering kräver extra åtgärder eller större försiktighet än hushållsavfall [85]. I december 2000 beslutade kommissionens att väcka talan mot Österrike vid domstolen. Österrike har nu införlivat de relevanta bilagorna om farligt avfall genom avfallshanteringslagen från år 2002. Dessutom har definitionen av farligt avfall ändrats. Dessa frågor har därför återkallats från de förfarande som för närvarande pågår vid domstolen [86].

[85] Artikel 2.5 i lagen av den 6 juni 1990 om avfallshantering.

[86] Mål C-194/01.

Belgien, Danmark [87], Frankrike [88], Tyskland [89], Irland, Italien, Nederländerna [90], Portugal [91] och Sverige [92] har införlivat alla delar av definitionen av farligt avfall i sin nationella lagstiftning. När det gäller Frankrike är emellertid införlivandet av testmetoderna fortfarande föremål för granskning. Det är också viktigt att notera att terminologin i den franska lagstiftningen avviker från den som används i gemenskapslagstiftningen, eftersom man talar om "särskilt industriavfall" i stället för "farligt avfall". Detta är också fallet med tysk lagstiftning, där man talar om "avfall som kräver särskild övervakning".

[87] Miljöministeriets föreskrifter (kungörelse) nr 299 av den 30 april 1997 om avfall.

[88] Lag nr 75-633 av den 15 juli 1975 om bortskaffande av avfall och materialåtervinning (ändrad genom lag nr 92-646 av den 13 juli 1992). Förordning nr 97-517 av den 15 maj 1997 om klassificering av farligt avfall.

[89] Lag av den 27 september 1994 om förebyggande, återvinning och bortskaffande av avfall. Förordning av den 10 september 1996 om fastställande av avfall som kräver särskild övervakning.

[90] Förordning av den 8 december 1997 om klassificering av farligt avfall och spilloljor.

[91] Förordning 239/97 av den 9 september 1997. Förordning nr 818/97 av den 5 september 1997.

[92] Förordning (SFS 1996:971) av den 26 september 1996 om farligt avfall.

Förenade kungarikets lagstiftning uppfyller endast delvis definitionen av farligt avfall, eftersom den inte omfattar vissa typer av avfall som omfattas av direktivet. I december 2001 beslutade kommissionen att väcka talan mot Förenade kungariket vid domstolen.

3. GENOMFÖRANDE AV DIREKTIVET

3.1. Definitionen av "farligt avfall" i nationell lagstiftning - artikel 1.4

Enligt artikel 1.4 andra strecksatsen avses med farligt avfall, förutom det avfall som finns upptaget i förteckningen över farligt avfall, allt annat avfall som enligt en medlemsstat företer någon eller några av de egenskaper som anges i bilaga 3. Sådana fall skall anmälas till kommissionen.

Belgien (regionen Vallonien), Österrike, Finland, Tyskland, Luxemburg, Nederländerna, och Förenade kungariket har anmält ytterligare avfallstyper som betraktas som farligt avfall.

Belgien (regionen Bryssel), Frankrike, Grekland, Irland, Italien, Portugal och Spanien har inte anmält några andra avfallstyper som farligt avfall.

Danmark och Sverige har inte lämnat några uppgifter.

* Dessa anmälningar granskades av kommissionen, biträdd av den kommitté som inrättades genom artikel 18 i direktiv 75/442/EEG, för att anpassa gemenskapens förteckning över farligt avfall. Genom kommissionens beslut 2000/532/EG [93] upprättades en gemenskapsförteckning över avfall, som integrerade förteckningen över farligt avfall. Beslut 2000/532/EG ändrades ytterligare genom kommissionens beslut 2001/118/EG [94] respektive 2001/119/EG [95] samt genom rådets beslut 2001/573/EG [96].

[93] EGT L 226, 6.9.2000, s. 3.

[94] EGT L 47, 16.2.2001, s. 1.

[95] EGT L 47, 16.2.2001, s. 32.

[96] EGT L 203, 28.7.2001, s. 18.

3.2. Farligt hushållsavfall - artikel 1.5

Enligt artikel 1.5 gäller bestämmelserna i direktivet inte hushållsavfall. I frågeformuläret ställs frågan om medlemsstaterna har vidtagit åtgärder för att skilja farligt hushållsavfall från annat farligt avfall [97].

[97] Eftersom den fråga som ställs i frågeformuläret inte särskilt efterfrågar närmare information är vissa av svaren på denna fråga otydliga i fråga om vilka bestämmelser som gäller för farligt hushållsavfall.

I Belgien har man infört separat insamling av farligt hushållsavfall i regionen Bryssel. I regionen Flandern ingår sådana åtgärder i de flamländska förordningarna om förebyggande och hantering av avfall (Vlarea).

I Österrikes avfallshanteringslag [98] definieras farligt hushållsavfall, liksom farligt avfall från andra producenter som är jämförbara med privata hushåll, som "Problemstoff" (problemmaterial). De lokala myndigheterna är skyldiga att samla in detta avfall separat minst två gånger om året.

[98] Abfallwirtschaftsgesetz - AWG - BGBI. nr 325/1998.

Finland uppger att hushållen är undantagna från kravet i den finska avfallslagen att registrera farligt avfall. För andra undantag hänvisas till rapporten för perioden 1995-1997. Enligt den rapporten är kommunerna skyldiga att anordna återvinning och behandling av farligt hushållsavfall. Bestämmelserna om förpackning och märkning gäller enbart efter det att det farliga avfallet levererats till kommunerna.

I Tysklands samtliga delstater samlas farligt hushållsavfall normalt in separat av offentligrättsliga organ, med hjälp av mobila eller stationära insamlingssystem. I lagstiftningen fastställs följande: farligt hushållsavfall är undantaget från bestämmelserna i förordningen om registrering av återvinning och bortskaffande av avfall; förordningen om miljövänlig lagring av hushållsavfall förbjuder lagring av farligt hushållsavfall vid insamlingsstationer för hushållsavfall; de tekniska föreskrifterna för farligt avfall är tillämpliga.

I Irland sker för närvarande ingen separat insamling från hushåll av de farliga komponenterna i hushållsavfall. Visst farligt hushållsavfall tas emot vid återvinningsstationer, medan några lokala myndigheter har infört ett system med särskilt utrustade fordon ("Chemcars") för sådant avfall.

Italien hänvisar till sin nationella lagstiftning som definierar farligt avfall och fastställer en förteckning över farligt avfall. I artikel 7.4 i förordning nr 22/1997 definieras "annat farligt avfall än hushållsavfall som specificeras i den förteckning som hänvisas till i bilaga D...." som farligt avfall. Italien hänvisar också till de åtgärder som vidtagits för att genomföra beslut 2000/532/EG, ändrat genom beslut 2001/118/EG, som utvidgade förteckningen över farligt avfall och införlivade klassificeringsmetoden.

Luxemburg hänvisar till de uppgifter som lämnades i rapporten för perioden 1995-1997. Enligt dessa uppgifter förtecknas farligt hushållsavfall i kapitel 20 i bilaga IV till förordningen om farligt avfall av den 11 december 1996. Inga närmare upplysningar har lämnats om de regler som gäller för detta avfall.

I Nederländerna betraktas hushållsavfall i sig inte som farligt avfall. Hushållen uppmuntras emellertid att sortera sitt avfall, och avfall som finns upptaget i förteckningen över kemiskt avfall i små mängder samlas in separat. Merparten av det avfall som finns upptaget i förteckningen över kemiskt avfall i små mängder är farligt avfall. När detta avfall väl har samlats in från hushållen behandlas det som farligt avfall.

Portugal har antagit en åtgärdsplan för fast avfall från tätbebyggelser som föreskriver om avlägsnande, separat insamling och relevant behandling av olika sorters avfall som betraktas som farligt eller potentiellt farligt. I åtgärdsplanen fästs särskild vikt vid separat insamling av batterier, kvicksilverlampor och kvicksilvertermometrar. Särskilda åtgärder för kvicksilver har också godkänts.

Spanien rapporterade att sådana åtgärder har antagits, utan att lämna några närmare upplysningar.

I Sverige är förordningen om farligt avfall inte tillämplig när farligt avfall ingår som beståndsdel i hushållsavfall. Varje kommun har rätt att besluta att farligt hushållsavfall skall samlas in separat från annat hushållsavfall. Sådana separat insamlade fraktioner är farligt avfall.

Belgien (regionen Vallonien), Danmark, Frankrike, Grekland och Förenade kungariket rapporterade att inga sådana åtgärder hade antagits, utan att lämna några närmare upplysningar.

* Det antal länder som har inrättat system för separat insamling av farligt hushållsavfall har ökat sedan den föregående rapporten för perioden 1995-1997.

3.3. Registrering och identifiering av farligt avfall som deponeras - artikel 2.1

Enligt artikel 2.1 skall farligt avfall registreras och identifieras på varje plats där sådant avfall deponeras (bortskaffas).

I Österrike [99] måste register föras, separat för varje kalenderår, över avfallstyp, kvantitet, ursprung och platsen för sådant avfall. Registren måste föras i minst sju år från dagen för den sista noteringen och på begäran lämnas till myndigheterna. Registren över farligt avfall skall utformas som en systematisk insamling av identifieringsblanketter.

[99] Idem. 12 1.

Belgien (regionen Vallonien) bekräftar att de åtgärder som är nödvändiga för att genomföra artikel 2.1 har vidtagits. Regionen Flandern bekräftar också att sådana åtgärder har vidtagits och hänvisar till de uppgifter som lämnades i den föregående rapporten för perioden 1995-1997. Enligt dessa uppgifter gäller enligt artikel 5.2.1.2 i Vlarem II att den som driver en avfallshanteringsanläggning skall registrera det avfall som tas emot och behandlas och att avfall endast får tas emot vid en deponi om dess ursprung, egenskaper, innehåll och urlakningsbeteende är känt. I regionen Bryssel sker ingen sådan deponering.

I Danmark är anläggningar som behandlar farligt avfall skyldiga att föra register över avfallstypen (kod i avfallskatalogen) [100].

[100] Föreskrift nr 619 av den 27 juni 2000 om avfall.

Finland hänvisar till de uppgifter som lämnades i rapporten för perioden 1995-1997. Man påpekar att enligt ny lagstiftning [101] har avfallstillståndet ersatts av ett miljötillstånd. Dessutom vidtas följande åtgärder för att säkerställa att dumpningsplatser för farligt avfall identifieras och registreras: den som producerar farligt avfall (med undantag för hushållen), och den som yrkesmässigt transporterar farligt avfall samt säljare och förmedlare av avfall skall, om avsikten är återvinning eller behandling av avfallet utanför Finland, föra bok över avfallet (51 3 mom. avfallslagen). Statsrådets beslut om avstjälpningsplatser (861/1997) kräver att flera åtgärder vidtas för att säkerställa att det finns tillräckliga uppgifter om avfall som levereras för deponering på en avstjälpningsplats och att avfallets egenskaper motsvarar de uppgifter som lämnats om avfallet (t.ex. 6 och 7 ). Transport av farligt avfall omfattas av särskilda kontroller, i enlighet med statsrådets beslut om uppgifter som skall lämnas om problemavfall samt om förpackning och märkning av problemavfall (659/1996). Innehavaren av farligt avfall skall sörja för att ett särskilt transportdokument upprättas och att detta dokument följer med under hela avfallstransporten och att det lämnas till mottagaren av problemavfallet när transporten är slutförd. Mottagaren skall bekräfta mottagandet av avfallet och avfallsmängden med sin underskrift samt datum på dokumentet. Innehavaren och mottagaren av det farliga avfallet skall förvara det transportdokument som de undertecknat eller en kopia av detta under tre år från undertecknandet.

[101] Miljöskyddslagen 86/2000.

I Frankrike omfattar förordningen från prefektet om tillstånd för deponering av farligt avfall en förteckning över de godkända typerna av avfall och kvantiteterna av dessa. I förordningen föreskrivs dessutom om kontroll av avfallet (förfarande för förhandsgodkännande, kontroll vid ankomst till platsen) samt om skyldighet att registrera det avfall som tas emot och det avfall som inte accepteras.

I Tyskland fastställs registrerings- och identifieringskrav för lagring av farligt avfall i förordningen om registrering av återvinning och bortskaffande av avfall. Dessutom krävs enligt de tekniska riktlinjerna för avfall att den som driver en avfallshanteringsanläggning skall föra en loggbok för företaget, som måste innehålla alla relevanta uppgifter, inbegripet registrering av det avfall som tas emot.

Grekland rapporterade att man har sammanställt ett register över industrier som producerar farligt avfall. I detta anges bland annat källan till avfallsproduktionen, avfallets egenskaper och den mängd avfall som produceras, samt metoden för hantering och slutligt bortskaffande av avfallet.

Irland bekräftade på nytt att de åtgärder som är nödvändiga för att genomföra artikel 2.1 har vidtagits [102].

[102] 41 2 ix 1996 års avfallshanteringslag.

I Italien föreskrivs i nationell lagstiftning [103] att farligt avfall endast får tas emot vid en deponi om det åtföljs av en identifieringsblankett. På grundval av detta skall den driftsansvariga för deponin kontrollera att a) avfallet, på grundval av de egenskaper som angivits i identifieringsblanketten, kan deponeras i deponin, och b) att egenskaperna hos det avfall som lämnats motsvarar dem som angivits i identifieringsblanketten.

[103] Ministerförordning nr 141 av den 11 mars 1998.

Luxemburg bekräftade på nytt att artikel 2.1 har genomförts genom artikel 3 i förordningen om farligt avfall av den 11 december 1996, utan att lämna några närmare upplysningar.

I Nederländerna fastställs i artikel 10.32 i miljöskyddslagen (Wet milieubeheer) att en person som transporterar farligt avfall måste förse mottagaren av detta avfall med en beskrivning av avfallets karaktär, egenskaper och sammansättning. Enligt artikel 10.33 i miljöskyddslagen måste mottagaren av avfallet (inbegripet deponier) underrätta de behöriga myndigheterna vid mottagandet av avfall. Dessa anmälningar måste registreras. Det sätt på vilket registreringen skall ske anges i de bestämmelser om godkännande och registrering som fastställs i tillståndet.

Portugal bekräftar att man har vidtagit de nödvändiga åtgärderna och hänvisar till bestämmelser i nationell lagstiftning om registerföring för avfall. Man anger att för den enda deponi för farligt industriavfall som finns i Portugal finns det särskilda föreskrifter för identifiering och registrering av det avfall som deponeras.

Spanien hänvisar till nationella bestämmelser [104] enligt vilka register måste föras och en årlig verksamhetsrapport lämnas.

[104] Kunglig förordning 833/1988.

Sverige rapporterar på nytt att dessa krav behandlas i samband med förfarandet för utfärdandet av tillstånd för deponier.

Förenade kungariket bekräftar att relevanta åtgärder har vidtagits i England, Skottland och Wales och Nordirland, utan att lämna några närmare uppgifter, men inte på Gibraltar.

* För denna rapport har alla medlemsstater besvarat denna fråga och alla medlemsstater har uppgett att kraven i artikel 2.1 är uppfyllda.

3.4. Blandning av farligt avfall - artikel 2.2-2.4

Enligt artikel 2.2-2.4 skall en inrättning eller ett företag som bortskaffar, återvinner, insamlar eller transporterar farligt avfall inte blanda olika kategorier av farligt avfall eller farligt avfall med icke farligt avfall. Undantag får endast tillåtas under förutsättning att villkoren i artikel 4 i direktiv 75/442/EEG är uppfyllda och särskilt om det syftar till att förbättra säkerheten vid bortskaffande eller återvinning. Avfall som redan blandats med andra avfallstyper skall separeras om det är tekniskt och ekonomiskt möjligt och när detta är nödvändigt av säkerhetsskäl (människors hälsa och miljön).

I Österrike är det enligt nationell lagstiftning [105] i särskilda fall förbjudet att blanda avfall med annat avfall eller med andra ämnen och spilloljor. Att gemensamt behandla olika typer av avfall eller avfall och andra ämnen vid en anläggning skall inte betraktas som blandning enligt denna bestämmelse om sådan behandling är tillåten för varje enskilt avfall. Gemensam insamling av olika typer av avfall eller av samma typ av avfall med olika halt av föroreningsinnehåll är tillåtet om det inte sker någon kemisk reaktion mellan avfallen och när gemensam användning eller behandling (inklusive återvinning) är tillåten enligt de fastställda kriterierna. Den nya avfallshanteringslagen från 2002 innebar att skyldigheten att separera redan blandat avfall införlivades i den nationella lagstiftningen.

[105] 17 1a i Abfallwirtschaftsgesetz.

I Belgien hänvisar samtliga tre regioner till lagstiftning som införlivar kraven i artikel 2.2-2.4.

Danmark hänvisar, liksom i den föregående rapporten för perioden 1995-1997, till en skrivelse till kommissionen av den 18 juli 1996 [106], utan att lämna någon närmare förklaring.

[106] I skrivelsen bekräftades att denna artikel hade införlivats genom 53 i kungörelse nr 581 av den 24 juni 1996.

Finland hänvisar till de uppgifter man lämnade i den föregående rapporten för perioden 1995-1997, då man angav de förhållanden under vilka det är tillåtet att blanda olika typer av farligt avfall och att blanda farligt avfall med annat avfall. Enligt de uppgifter som lämnades då är det endast tillåtet att blanda farligt avfall när detta är nödvändigt med tanke på återvinningen eller behandlingen av avfallet och när det inte orsakar några säkerhetsproblem.

Frankrike rapporterade på nytt att det är förbjudet att deponera särskilt industriavfall (enligt förteckningen i förordningen av den 15 maj 1997) tillsammans med andra avfallskategorier. Särskilt industriavfall och farligt avfall tas inte emot vid deponier för kommunalt avfall. Industriavfall får inte heller brännas i förbränningsanläggningar för kommunalt avfall. Om kommunalt avfall bränns tillsammans med särskilt industriavfall gäller de strängare kraven.

Tyskland uppgav att de relevanta bestämmelserna fastställs i 5 4 och 11 2 i kretslopps- och avfallslagen (KrW-/AbfGsamt) samt i spilloljeförordningen, PCB-avfallsförordningen och lösningsmedelsförordningen.

Grekland uppgav att det inte fanns några platser för behandling eller deponering av farligt avfall på nationell nivå. Det går på grundval av denna information inte att bedöma om förbudet mot att blanda avfall har införlivats korrekt i den nationella lagstiftningen.

I Irland ger avfallshanteringsförordningarna (licenser) från 2000 miljöbyrån rätt att till varje avfallslicens den godkänner knyta sådana villkor som är nödvändiga för att verkställa bestämmelserna i artikel 2.2-2.4. Ett liknande krav för lokala myndigheter ingår i avfallshanteringsförordningen (tillstånd) från 1998. I avfallshanteringsförordningen (farligt avfall) från 1998 föreskrivs att en producent av sådant avfall skall märka avfallet på ett tillämpligt sätt under tillfällig lagring samt att det är förbjudet att blanda olika kategorier av farligt avfall och farligt avfall med icke farligt avfall, såvida detta inte uttryckligen godkänts. Liknande bestämmelser om förbud mot blandning gäller för transport av farligt avfall.

Italien hänvisar till nationell lagstiftning [107] enligt vilken det är förbjudet att blanda olika kategorier av farligt avfall och att blanda farligt avfall med icke farligt avfall, om inte ett regionalt tillstånd tillåter en sådan blandning under förutsättning att detta inte äventyrar människors hälsa eller är skadligt för miljön. Följaktligen är det tillåtet att blanda olika typer av farligt avfall som tillhör samma kategori bland de 40 som hänvisas till i bilaga 1 till direktiv 92/689/EEG, liksom att blanda olika kategorier av icke farligt avfall.

[107] Artikel 9.1 i förordning 22/1997.

Luxemburg hänvisar på nytt till de relevanta bestämmelserna i förordningen om farligt avfall av den 11 december 1996. Enligt artikel 7.4 i lagen om förebyggande och hantering av avfall råder ett generellt förbud mot att blanda olika typer av avfall. Närmare krav fastställs i förordningen om farligt avfall. Av säkerhetsskäl krävs ett tillstånd från miljöministeriet vid blandning av farligt avfall.

Nederländerna uppger på nytt att dessa krav har införts i artikel 2 tredje och fjärde strecksatserna i förordningen om avskiljning och separat hantering av farligt avfall (Nederlandse Staatscourant nr 72/1998), som anmäldes till kommissionen i en skrivelse av den 15 september 1998.

Portugal bekräftar att man vidtagit de åtgärder som krävs, främst genom särskild lagstiftning om avfallsströmmar, som föreskriver om separat hantering av sådant avfall. De åtgärder som krävs för att undvika att olika avfallskategorier blandas vidtas under insamlings- och transportstadierna. Producenten, innehavaren eller transportören av farligt avfall måste behandla avfallet separat. Särskilda regler gäller för farligt sjukhusavfall.

Spanien uppger att enligt artikel 12.2 i lag 10/98 om avfall, som i vederbörlig ordning anmälts till kommissionen, är det förbjudet att blanda avfall under de förhållanden som anges i artikel 2.2-2.4 och, beroende på konsekvenserna, att blandning klassificeras som en allvarlig eller mycket allvarlig överträdelse (artikel 34 i lagen). Enligt artikel 4.2 i samma lag ansvarar de relevanta regionala myndigheterna för övervakning, inspektion och sanktioner.

Sverige uppger på nytt att dessa krav har införts i förordning (SFS 1996:971) om farligt avfall.

Förenade kungariket rapporterade att för England, Skottland och Wales ingår kraven i artikel 2.2-2.3 redan i befintliga förordningar, medan artikel 2.4 kommer att ingå när reviderade förordningar genomförs under 2002. Kraven i artikel 2.3-2.4 uppfylls delvis i Nordirland och Gibraltar.

* Förbudet att blanda olika kategorier av farligt avfall verkar ha införlivats på ett korrekt sätt i nästan alla medlemsstater. Undantagen avviker emellertid ofta från de villkor som fastställs i artikel 2.3, enligt vilken det är tillåtet att undanta från förbudet under förutsättning att villkoren i artikel 4 i direktiv 75/442/EEG är uppfyllda och syftet är att förbättra säkerheten vid bortskaffande eller återvinning.

3.5. Allmänna nationella bestämmelser som ersätter kravet på tillstånd för återvinning av avfall - artikel 3.2

Enligt artikel 3.2 kan inrättningar eller företag som återvinner avfall undantas från tillståndskravet om medlemsstaten inför vissa allmänna bestämmelser och om skyddet av människors hälsa och av miljön garanteras. Dessa inrättningar och företag skall registreras hos de behöriga myndigheterna.

Förenade kungariket har infört bestämmelser för att möjliggöra undantag. Landet rapporterade att det finns 7 undantag i England, Skottland och Wales som har beviljats inom ramen för artikel 11 i direktiv 75/442/EEG. De flesta av dessa undantag beviljades före den 27 juni 1995 då direktivet om farligt avfall skulle ha varit genomfört, men de anmäldes till kommissionen inom ramen för artikel 11.3 i direktiv 75/442/EEG. Problem kvarstår emellertid fortfarande när det gäller Nordirland.

Italien anmälde regler för att tillämpa undantag för visst farligt avfall enligt artikel 3.2, som godkändes genom kommissionens beslut 2002/909/EG [108].

[108] EGT L 315, 19.11.2002, s. 16.

3.6. Inspektion av producenter av farligt avfall - artikel 4.1

Enligt artikel 4.1 skall, förutom inrättningar och företag, även producenter av farligt avfall regelbundet inspekteras av de behöriga myndigheterna.

Österrike rapporterade på nytt att en avfallsproducent som producerar farligt avfall vid upprepade tillfällen och minst en gång om året måste registreras hos de behöriga myndigheterna. Alla transporter av farligt avfall registreras i ett federalt register och dessa uppgifter kontrolleras regelbundet. Vid behov görs kontroller på plats. Avfallsproducenter övervakas också genom stickprovskontroller (tvivelaktiga anmälningar, per bransch, oriktigheter).

Belgien (regionen Vallonien) rapporterade på nytt att producenter av farligt avfall inspekteras som ett led i den allmänna kontrollen av hur klassificerade inrättningar genomför miljölagstiftningen, i allmänhet en gång om året. I regionerna Flandern och Bryssel inspekteras dessa anläggningar regelbundet och inspektionsfrekvensen beror på hur ärendet prioriteras.

Danmark uppgav på nytt att producenter av farligt avfall inspekteras som ett led i kommunernas allmänna inspektion.

Finland hänvisade till rapporten för perioden 1995-1997. Dessutom innehåller miljöskyddslagen (86/2000) och miljöskyddsförordningen (169/2000), som trädde i kraft den 1 mars 2000, bestämmelser avseende inspektioner. Tillsynsmyndigheten (dvs. den regionala miljöcentralen eller den kommunala miljövårdsmyndigheten) har rätt att få behövliga upplysningar av myndigheter och verksamhetsutövare, att röra sig på annans område, göra inspektioner och undersökningar, utföra mätningar och ta prover, få tillträde till platser där verksamhet bedrivs och att kontrollera en verksamhets miljöpåverkan. Tillsynsmyndigheten skall inspektera den verksamhet som beviljats tillstånd tillräckligt ofta för att följa verksamheten. Inspektioner skall också göras i sådana situationer som fastställs i lagstiftning och skall dessutom göras på begäran av verksamhetsutövaren, parter och andra, om inte inspektionen anses uppenbart onödig. Myndigheterna skall vid behov utarbeta en separat plan med avseende på inspektionsverksamheten. Protokoll över inspektionen skall upprättas.

Frankrike bekräftade på nytt att varje leverans av farligt avfall till en bortskaffningsinrättning kontrolleras, att särskilda inrättningar inspekteras minst en gång om året och att det för produktion och bortskaffande av avfall krävs deklarationer en till tre gånger om året. Av dessa uppgifter framgår inte om producenter av farligt avfall inspekteras regelbundet.

I Tyskland övervakas producenter av farligt avfall av den behöriga myndigheten [109]. Kontrollfrekvensen varierar mellan de olika delstaterna och beror på "problemsituationen", dvs. typ av anläggning och övervakningsbehov. Antalet kontroller varierar från högst två gånger om året till minst en gång vart femte år.

[109] 40 i kretslopps- och avfallslagen (KrW-/AbfG). 52 i förbundslagen om bekämpning av föroreningar (BImSchG).

Grekland rapporterade att, beroende på vilken typ av avfall det rör sig om, de behöriga myndigheter som beviljar tillstånd för tillfällig lagring av farligt avfall regelbundet inspekterar de tillfälliga lagringsplatserna. Inspektionsfrekvensen varierar beroende på de villkor som fastställs för lagringen. Av dessa uppgifter framgår inte om producenter av farligt avfall inspekteras regelbundet.

Irland uppgav på nytt att inspektionsfrekvensen bestäms av de behöriga myndigheterna med hänsyn till inrättningens och det berörda avfallets typ (15 1 b 1996 års avfallshanteringslag).

I Italien delegeras ansvaret, enligt artikel 20.1 c i förordning 22/1997, för den regelbundna övervakningen till provinserna som kan sluta passande avtal med offentliga organ med särskild erfarenhet och relevanta tekniska kunskaper. Som en del av de uppgifter som tillskrivits dem inspekterar provinserna regelbundet de företag och inrättningar som deponerar eller återvinner avfall. Av dessa uppgifter framgår inte om producenter av farligt avfall inspekteras regelbundet.

Luxemburg hänvisar till rapporten för perioden 1995-1997. Enligt de uppgifter som lämnades då har polis-, tull- och miljömyndigheterna ansvaret för att övervaka överträdelser av både den allmänna avfallslagstiftningen och lagsti