[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |

Bryssel den 18.11.2008

KOM(2008) 756 slutlig

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN

om tillämpningen av Europaparlamentets och rådets direktiv 98/27/EG om förbudsföreläggande för att skydda konsumenternas intressen

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

1. Inledning 3

2. Införlivande av direktivet 3

3. Tillämpningen av direktivet 5

4. Problem 6

5. Verkan av förordningen om konsumentskyddssamarbete 8

6. Slutsats 9

BILAGA 10

1. INLEDNING

1. Enligt artikel 6.1 i direktiv 98/27/EG om förbudsföreläggande för att skydda konsumenternas intressen[1] (direktivet) ska en rapport om tillämpningen av direktivet upprättas. Rapporten skulle ursprungligen offentliggöras senast den 1 juli 2003, men offentliggörandet senarelades för att information om tillämpningen av direktivet i de länder som blev EU-medlemmar den 1 maj 2004 och den 1 januari 2007 skulle kunna inbegripas.

2. För att förbereda rapporten skickade Europeiska kommissionen under 2003 och 2004 ut ett frågeformulär om tillämpningen av direktivet som besvarades av 25 medlemsstater. Ett nytt frågeformulär skickades ut till de 27 medlemsstaterna under 2007 för att uppdatera den information som tidigare inkommit. Under 2005 och 2007 höll Europeiska kommissionen också samråd om tillämpningen av direktivet med ledamöterna i rådgivande europeiska konsumentgruppen. Fjorton nationella konsumentorganisationer lämnade synpunkter under det första samrådet och en europeisk och åtta nationella sammanslutningar under det andra samrådet. Under 2006 skickade Europeiska kommissionen skrivelser till medlemsstaterna (utom till Bulgarien och Rumänien) i syfte att klargöra vissa punkter i den nationella lagstiftning som antagits för att införliva direktivet.

3. Under 2006 offentliggjorde Europeiska kommissionen en undersökning om förfaranden för konsumentklagomål[2] som genomfördes av katolska universitetet i Leuven i Belgien och under 2007 ett kompendium om konsumenträtt[3], vilka behandlade delar av direktivet. I februari 2006 anordnade EU:s ordförandeland Österrike en konferens om förbudsförläggande och förfaranden för kollektiv talan.

2. INFÖRLIVANDE AV DIREKTIVET

4. Alla medlemsstater har i mer eller mindre utsträckning ändrat sin nationella lagstiftning för att införliva bestämmelserna i direktivet om förbudsförläggande. Tillämpningsområdet för förbudsförläggande har efter hand utvidgats.

Ett förfarande för förbudsförläggande i varje medlemsstat

5. Ett mycket viktigt resultat av direktivet är att det i varje medlemsstat har införts ett förfarande för förbudsförläggande för att tillvarata konsumenternas kollektiva intressen. Det är för närvarande det enda särskilda konsumentskyddsförfarande som finns i alla medlemsstater. Det gör det möjligt att stoppa olaglig praxis i konsumenternas kollektiva intresse oavsett vilken faktisk skada som uppkommit. Det förbudsförläggande som införs genom direktivet ger inte någon rätt till gottgörelse för konsumenter som har lidit skada på grund av olaglig praxis.

6. Enligt artikel 2 ska alla nationella förfaranden, med vissa undantag, inbegripa möjligheten att få ett beslut eller ett beriktigande offentliggjort och möjligheten att ålägga någon att betala ett belopp som ska garantera att beslutet verkställs. Två tredjedelar av medlemsstaterna har valt ett civilrättsligt förfarande, medan bara några få (t.ex. Ungern, Malta, Polen och Rumänien) har valt ett i huvudsak administrativt förfarande. Vissa medlemsstater har, trots att de har valt ett domstolsförfarande, utsett förvaltningsmyndigheter till att avgöra vissa överträdelser (t.ex. Österrike i fråga om tv-sändningar och Finland beträffande reklam för humanläkemedel samt paketresor). En del medlemsstater har även utsett särskilda domstolar med behörighet i vissa särskilda ärenden (domstolarna i Haag och Warszawa har t.ex. exklusiv behörighet i ärenden som rör oskäliga avtalsvillkor).

7. I artikel 3 i direktivet definieras de inrättningar som kan föra talan mycket vitt. Här särskiljs två (inte uttömmande) typer av inrättningar, medan medlemsstaterna ges möjlighet att fastställa kriterier som definierar vilka organisationer som ansvarar för att tillvarata konsumenternas kollektiva intressen. I praktiken ingår bland de godkända inrättningarna konsumentorganisationer, offentliga myndigheter med särskilt ansvar för konsumentskydd, läkemedelsmyndigheter, civila luftfartsmyndigheter, brukarsammanslutningar, familjeorganisationer, fackliga organisationer, jordbrukskammare samt handels- och industrikammare. Alla medlemsstater har i enlighet med artikel 4 till kommissionen anmält godkända inrättningar med rätt att ansöka om förbudsförläggande i andra medlemsstater[4]. Genom förteckningen i Europeiska unionens officiella tidning kan de godkända inrättningarna bevisa att de har behörighet att väcka talan i domstolar eller lämna ärenden till förvaltningsmyndigheter i andra medlemsstater.

8. Enligt artikel 5 i direktivet får medlemsstaterna välja att införa eller inte införa ett krav på föregående samråd mellan den som ansöker om förbudsförläggande och den svarande parten. En tredjedel av medlemsstaterna (Irland, Italien, Cypern, Litauen, Malta, Nederländerna, Rumänien, Sverige och Storbritannien) har infört ett sådant samrådsförfarande. I Rumänien och Storbritannien måste oberoende offentliga organ, som också är godkända inrättningar enligt direktivet, delta i det föregående samrådet. Bland de medlemsstater som i enlighet med artikel 5 i direktivet har valt att inte införa något föregående samråd uppmuntrar många förhandlingar innan åtgärder vidtas[5]. De flesta medlemsstater vill dock inte att ett sådant samråd som avses i artikel 5 ska vara obligatoriskt. En europeisk konsumentorganisation har till och med uppgett att ett föregående samråd skulle leda till onödigt dröjsmål med förfarandet för förbudsförläggande. Kommissionen har inte tillräckliga bevis eller tidigare erfarenhet på detta område för att i enlighet med artikel 6.2 ändra direktivet och göra ett föregående samråd obligatoriskt.

Utvidgat tillämpningsområde

9. Tillämpningsområdet för åtgärder som rör förbudsföreläggande definieras i artikel 1, med hänvisning till de direktiv som anges i bilagan till direktivet och som har införlivats i medlemsstaternas nationella rättsordningar. Bilagan innehöll ursprungligen nio direktiv, men omfattar nu tretton direktiv[6]. Direktiven 1999/44/EG om vissa aspekter rörande försäljning av konsumentvaror och härmed förknippade garantier, 2000/31/EG om elektronisk handel, 2002/65/EG om distansförsäljning av finansiella tjänster till konsumenter, 2005/29/EG om otillbörliga affärsmetoder och 2006/123/EG om tjänster på den inre marknaden har lagts till i bilagan efter de att de trädde i kraft. Bilagan till direktivet innehåller nu en stor del konsumentskyddslagstiftning. De flesta medlemsstater som rådfrågats verkade vara nöjda med direktivets tillämpningsområde. Portugal och Belgien undrar dock om en uttömmande förteckning är lämplig och föreslår därför att den utgår så att all praxis som skadar konsumenternas kollektiva intresse kan omfattas.

10. Enligt artikel 7 i direktivet får medlemsstaterna även utvidga tillämpningsområdet på nationell nivå. I Nederländerna och Polen kan ansökan om förbudsförläggande t.ex. lämnas in mot all praxis som skadar konsumenternas kollektiva intressen. Portugal och Italien har utvidgat tillämpningsområdet till att omfatta all praxis som inverkar negativt på produktsäkerheten. I Tyskland och Österrike är det möjligt att ansöka om förbudsförläggande mot alla konkurrensbegränsande metoder som skadar konsumenternas kollektiva intressen.

11. Vissa medlemsstater, bl.a. Tyskland, Slovenien och Sverige, har utvidgat tillämpningsområdet för förbudsförlägganden på nationell nivå och inkluderat affärspraxis (t.ex. vilseledande reklam) som skadar företagens kollektiva intressen. Majoriteten av de rådfrågade medlemsstaterna vill dock inte utvidga tillämpningsområdet till att även omfatta företagens kollektiva intressen, med argumenten att gemenskapslagstiftningen i bilagan främst syftar till att skydda konsumenterna och att det inte vore önskvärt att blanda ihop konsumenternas och de små och medelstora företagens intressen, även om de senare också kanske skulle behöva skyddas.

12. Kommissionen anser mot denna bakgrund att det inte är motiverat att ändra direktivets tillämpningsområde med stöd av artikel 6.2. Kommissionen anser särskilt att det inte är lämpligt att utvidga tillämpningsområdet till att även omfatta företagens kollektiva intressen. Om det är motiverat kommer kommissionen emellertid att föreslå att ny gemenskapslagstiftning om konsumentskydd läggs till i bilagan.

3. TILLÄMPNINGEN AV DIREKTIVET

13. Tillämpningen av direktivet för att motverka gränsöverskridande överträdelser har varit en besvikelse. Enligt kommissionens uppgifter har bara det brittiska konsumentskyddsorganet – Office of Fair Trading – utnyttjat direktivet för gränsöverskridande överträdelser. Office of Fair Trading har väckt talan mot företaget Duchesne i Belgien. Det belgiska företaget hade skickat försäljningskataloger till konsumenter i Storbritannien utan att de hade beställt dem och informerat dem om att de hade vunnit ett pris. För att få priset var konsumenterna dock tvungna att beställa en artikel ur katalogen. Vissa gjorde detta men fick ändå inte det utlovade priset. Office of Fair Trading väckte därför talan mot det belgiska företaget i Belgien. Talan grundades på att den information som de brittiska konsumenterna hade fått var vilseledande och att informationen hade lockat dem att köpa produkter ur katalogen. Den belgiska domstolen i första instans utfärdade ett förbudsförläggande mot sådan affärspraxis och domstolsutslaget bekräftades senare i högre instans.

14. Efter över 300 klagomål från brittiska konsumenter väckte också Office of Fair Trading talan mot företaget Best Sales B.V. vid de nederländska domstolarna. Fakta i detta mål liknade de ovan beskrivna. Här hade ett nederländskt företag skickat obeställd post till brittiska konsumenter som fick dem att tro att de hade vunnit ett pris. I postförsändelsen informerades konsumenterna om att de för att få ett mer värdefullt pris eller för att få priset snabbare var de tvungna att beställa hushållsartiklar ur en katalog som bifogades postförsändelsen. De nederländska domstolarna ansåg i sitt avgörande den 9 juli 2008 att reklamen i fråga var vilseledande och utfärdade ett föreläggande mot det nederländska företaget att upphöra med att skicka sådan post.

15. Office of Fair Trading uppgav också att direktivet hade varit till hjälp för att sätta press på företag i andra medlemsstater att stoppa viss affärspraxis. Omkring tio sådana ärenden hade kunnat lösas genom förhandling. Även Belgien framhöll förbudsförläggandenas avskräckande effekt.

16. Förbudsförlägganden utnyttjas fortfarande ganska sällan för gränsöverskridande överträdelser, men flera av de rådfrågade medlemsstaterna och konsumentorganisationerna ansåg att konsumentorganisationerna med ganska stor framgång utnyttjar förbudsförelägganden för överträdelser inom landet[7], och ofta för att stoppa vilseledande reklam eller ogiltigförklara oskäliga avtalsvillkor.

4. PROBLEM

17. Den huvudorsak som både medlemsstaterna och berörda parter anger som förklaring till det låga antalet ansökningar om förbudsförelägganden som görs i andra medlemsstater är kostnader för att väcka talan, förfarandets komplexitet och längd och förbudsföreläggandets begränsade tillämpningsområde.

Kostnad

18. Tre fjärdedelar av de rådfrågade konsumentorganisationerna uppgav att kostnaden för att väcka talan var ett av de största hindren, särskilt vid en överträdelse i en annan medlemsstat. Flera medlemsstater framhöll också hur svårt de godkända inrättningarna har att väcka en sådan talan på grund av de ekonomiska risker det innebär. Konsumentorganisationerna ansåg att de administrativa kostnaderna för att förbereda ärendet, domstolsavgifterna och advokatarvoden ställde till särskilda problem. Om talan väcks i en annan medlemsstat medför detta också kostnader för översättning och större osäkerhet beträffande domstolskostnaderna (t.ex. kostnader för delgivning av stämning respektive dom). Organisationerna nämnde också risken att arvodena för advokater och sakkunniga kan fördubblas.

19. Den ekonomiska risken är desto större när talan väcks i en medlemsstat där den part som förlorar målet måste stå för alla kostnader för domstolsprocessen, och även den andra partens kostnader (t.ex. domstolskostnaderna helt eller delvis). Denna princip gäller i de flesta medlemsstater. Den som ansöker om förbudsföreläggande och förlorar målet måste därför stå för såväl sina egna som motpartens kostnader. Flera rådfrågade konsumentorganisationer ansåg att de inte kunde klara kostnaderna för att inleda ett sådant förfarande eller täcka de ekonomiska risker det medför. Andra menade att de agerar bara om risken är obetydlig och där de är säkra på att vinna målet, vilket inskränker antalet ansökningar om förbudsförelägganden betydligt. I många medlemsstater ansöker dock konsumentorganisationerna om förbudsföreläggande med framgång inom det egna landet.

20. Vissa medlemsstater har mjukat upp principen om att den part som förlorar målet ska stå för alla kostnader i samband med processen eller har valt ett tillvägagångssätt som är mer gynnsamt för de godkända inrättningarna. I flera medlemsstater har domstolarna en viss handlingsfrihet[8] och kan t.ex. besluta att den part som förlorar målet inte ska betala motpartens domstolskostnader. I Ungern behöver konsumentorganisationer inte betala några domstolsavgifter. Dessa nationella regler tillämpas dock ofta från fall till fall och de ekonomiska riskerna är tillräckligt stora för att avskräcka de godkända inrättningarna från att väcka talan.

Förfarandenas komplexitet och längd

21. Förfarandenas komplexitet och längd anges ofta som hinder för ansökan om förbudsföreläggande i andra länder. Komplexiteten följer främst av att olika förfaranden för förbudsföreläggande gäller i de olika medlemsstaterna beroende på olika nationella förfaranden i domstol eller förvaltningar. Osäkerheten om vilken lag som är tillämplig förstärker denna komplexitet.

22. Direktivet harmoniserar vissa aspekter i ansökan om förbudsföreläggande i olika medlemsstater, men ger också medlemsstaterna en viss handlingsfrihet. Enligt direktivet får medlemsstaterna välja ett domstolsförfarande eller ett administrativt förfarande för förbudsföreläggande. De får också välja att införa eller inte införa ett krav på föregående samråd och fastställa regler för detta. Direktiver ger också medlemsstaterna möjlighet att på nationell nivå anta eller bibehålla bestämmelser som ger de godkända inrättningarna eller någon annan part mer vittgående rättigheter att väcka talan. Granskningen av införlivandet i föregående avsnitt visade att medlemsstaterna hade valt många olika lösningar. Eftersom många aspekter av förfarandet för förbudsföreläggande inte regleras i direktivet, t.ex. preskriptionstider, procedurfrister och proceduravgifter, ges möjlighet att reglera detaljerna i nationell civilrätt eller i nationella förvaltningsförfaranden, vilka kan variera mellan medlemsstaterna.

23. Tillsammans leder dessa faktorer till att förfarandena för förbudsföreläggande för att tillvarata konsumenternas kollektiva intressen i hög grad varierar från medlemsstat till medlemsstat. I vissa medlemsstater, t.ex. Nederländerna och Finland, gäller dessutom olika typer av förfaranden beroende på vilket rättsområde det är fråga om. Dessa skillnader gör det svårt för godkända inrättningar som vill väcka talan i en annan medlemsstat att få en överblick, eftersom de ofta ställs inför förfaranden som i hög grad avviker från vad de är vana vid i sina egna länder. Varje gång de väcker talan i en ny medlemsstat måste de sätta sig in i ett nytt förfarande.

24. De rådfrågade organisationerna och medlemsstaterna betonade dessutom den osäkerhet som råder om tillämplig lag. Ska en överträdelse avgöras på grundval av lagen i den medlemsstat där överträdelsen har sitt ursprung eller lagen i den medlemsstat där överträdelsen får effekt? Artikel 2.2 i direktivet reglerar inte frågan på ett tydligt sätt. Denna fråga är dock mycket viktig, eftersom flera av de direktiv som anges i bilagan innehåller en bestämmelse som medger att medlemsstaterna får anta eller behålla lagar som går utöver vad som föreskrivs i direktiven i fråga om konsumentskydd. Frågan om tillämplig lag är därför alltid av grundläggande betydelse när det föreligger ett val mellan två olika lagstiftningar som ger olika skyddsnivå. I den ovannämnda talan som Office of Fair Trading väckte i Belgien behandlades ärendet både i första och andra instans. Domstolen i första instans tillämpade brittisk lag, medan domstolen i andra instans fann att belgisk lag var tillämplig. I framtiden skulle frågan om fastställande av tillämplig lag kunna förenklas genom tillämpning av artikel 6 i förordning (EG) nr 864/2007 om tillämplig lag för utomobligatoriska förpliktelser[9], som antogs den 7 juli 2007 och som träder i kraft den 11 januari 2009 (Rom II-förordningen).

Begränsad verkan av förbudsförelägganden

25. De rådfrågade organisationerna och medlemsstaterna ansåg att förbudsförelägganden ibland har en begränsad verkan. I de flesta medlemsstater har ett avgörande efter en ansökan om förbudsföreläggande en begränsad verkan. Ett förbudsföreläggande är bindande bara i det specifika målet och för de inblandade parterna, dvs. den godkända inrättning som väcker talan och det företag som förbudsföreläggandet gäller. I praktiken innebär detta att om ett företag gör en identisk överträdelse som ett annat företag redan har fällts för måste en ny ansökan om förbudsföreläggande göras för att stoppa den nya överträdelsen. På samma sätt hindrar inte ett ogiltigförklarande av ett oskäligt avtalsvillkor som ett företag erbjudit att samma företag fortsätter att tillämpa samma villkor i ett liknande avtal.

26. I vissa medlemsstater tillämpas dock denna princip mer flexibelt, särskilt när det gäller oskäliga avtalsvillkor. När t.ex. domstolen i Warszawa i Polen finner att ett avtalsvillkor är oskäligt gäller domstolens avgörande gäller generellt. Förbudsföreläggandet offentliggörs och gäller identiska villkor i alla konsumentavtal. I Ungern kan en domstol som finner att ett villkor i ett avtal mellan ett företag och en konsument är oskäligt ogiltigförklara detta villkor i alla avtal som detta företag ingår. I Österrike får ett villkor som har förklarats oskäligt i ett avtal mellan ett företag och en konsument inte tillämpas igen av företaget i andra avtal. I Tyskland och Slovenien kan konsumenterna åberopa ett avgörande där ett villkor har förklarats oskäligt för att undvika tillämpning av ett identiskt villkor.

27. Förbudsförelägganden är också begränsade nationellt, vilket har framhållits av Storbritannien och Belgien. Oärliga företag som uppsåtligen bryter mot lagen och har blivit fällda i en enskild medlemsstat brukar ofta flytta till en annan medlemsstat, där det krävs ett nytt förbudsföreläggande för att stoppa den olagliga verksamhet det gäller. Förbudsföreläggandets nationella karaktär innebär dessutom att ett företag som i en enskild medlemsstat har fälls för olaglig praxis som skadar konsumenterna kan fortsätta att agera på samma sätt gentemot konsumenter i en annan medlemsstat, såvida ingen ansökan om förbudsföreläggande lämnas in av den godkända inrättningen i den senare medlemsstaten.

5. VERKAN AV FÖRORDNINGEN OM KONSUMENTSKYDDSSAMARBETE

28. Genom förordning (EG) nr 2006/2004 om samarbete mellan de nationella tillsynsmyndigheter som ansvarar för konsumentskyddslagstiftningen (”förordningen om konsumentskyddssamarbete”)[10] har ett nätverk av konsumentskyddsmyndigheter inrättats och dessa myndigheters utrednings- och tillsynsbefogenheter till viss del harmoniseras. Med stöd av bestämmelserna om ömsesidigt bistånd i förordningen kan en myndighet i en medlemsstat inom sitt eget rättskipningsområde på begäran av en annan medlemsstats myndighet ansöka om förbudsföreläggande i syfte att stoppa olaglig praxis gentemot konsumenter från den begärande myndighetens medlemsstat.

29. Vissa rådfrågade medlemsstater framhöll att förordningen om konsumentskyddssamarbete bör kunna göra det lättare att genom förbudsförelägganden stoppa överträdelser inom gemenskapen, eftersom bestämmelserna om ömsesidigt bistånd i förordningen bland annat medger att myndigheter med särskild sakkunskap får ansökan om förbudsförelägganden. Förordningen behandlar därmed ett av de största hinder som framkommit i tillämpningen av bestämmelserna i direktivet, dvs. de nationella organens svårigheter att direkt ansöka om förbudsföreläggande i en annan medlemsstat.

30. Ovannämnda medlemsstater betonar att det vore önskvärt att få tillämpningsområdet för direktivet att överensstämma med tillämpningsområdet för förordningen om konsumentskyddssamarbete. I bilagan till förordningen hänvisas i själva verket till direktiv 98/6/EG[11] i fråga om konsumentskydd i samband med prismärkning av varor och till förordning 261/2004/EG[12] i fråga om passagerares rättigheter, vilka inte ingår i bilagan till direktivet. I bilagan till förordningen hänvisas dock inte till direktiv 2006/123/EG om tjänster på den inre marknaden, som tas upp i bilagan till direktivet. För att bringa bilagan i direktivet i överensstämmelse med bilagan i förordningen om konsumentskyddssamarbete, som vissa medlemsstater föreslår, skulle både direktivet och förordningen behövas ändras.

6. SLUTSATS

31. En stor fördel med direktivet har varit att det i varje enskild medlemsstat har införts ett förfarande för ansökan om förbudsföreläggande i syfte att tillvarata konsumenternas kollektiva intressen. Förfarandet har med viss framgång tillämpats av konsumentorganisationerna när det gäller nationella överträdelser.

32. De bestämmelser i direktivet som medger att de godkända inrättningarna i en enskild medlemsstat får agera i en annan medlemsstat har däremot inte alls varit till den nytta som man hade hoppats. Det största hindret, som förklarar varför så få ansökningar om förbudsföreläggande har lämnats in för att stoppa överträdelser inom gemenskapen, är bristen på resurser med tanke på de ekonomiska risker som de godkända inrättningarna tar, men också med tanke på den sakkunskap som krävs för att hantera olika förfaranden i medlemsstaterna.

33. Förordningen om konsumentskyddssamarbete löser till viss del de problem som tillämpningen av bestämmelserna i direktivet har medfört. Förordningen bör leda till effektivare åtgärder mot överträdelser inom gemenskapen. Antagandet av Rom II-förordningen bör också ge effekter. Kommissionen anser att man bör invänta närmare feedback om tillämpningen av förordningen om konsumentskyddssamarbete och Rom II-förordningen innan några slutsatser dras om hur man ska gå vidare med direktivet.

34. Kommissionen anser därför att man för tillfället inte bör lägga fram något förslag om ändring eller upphävande av direktivet, men däremot att kommissionen bör fortsätta att undersöka tillämpningen av direktivet. Kommissionen anser att det inte finns någon anledning att utvidga tillämpningsområdet för direktivet så att det omfattar företagens kollektiva intressen eller att göra föregående samråd obligatoriskt.

BILAGA

FÖRTECKNING ÖVER DIREKTIV I BILAGAN TILL DIREKTIV 98/27/EG

- Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/29/EG av den 11 maj 2005 om otillbörliga affärsmetoder som tillämpas av näringsidkare gentemot konsumenter på den inre marknaden (EUT L 149, 11.6.2005, s. 22).

- Rådets direktiv 85/577/EEG av den 20 december 1985 för att skydda konsumenten i de fall då avtal ingås utanför fasta affärslokaler (EGT L 372, 31.12.1985, s. 31).

- Rådets direktiv 87/102/EEG av den 22 december 1986 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om konsumentkrediter (EGT L 42, 12.2.1987, s. 48), senast ändrat genom direktiv 98/7/EG (EGT L 101, 1.4.1998, s. 17).

- Rådets direktiv 89/552/EEG av den 3 oktober 1989 om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television: Artiklarna 10–21 (EGT L 298, 17.10.1989, s. 23), ändrat genom direktiv 97/36/EG (EGT L 202, 30.7.1997, s. 60).

- Rådets direktiv 90/314/EEG av den 13 juni 1990 om paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang (EGT L 158, 23.6.1990, s. 59).

- Rådets direktiv 92/28/EEG av den 31 mars 1992 om marknadsföring av humanläkemedel (EGT L 113, 30.4.1992, s. 13).

- Rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal (EGT L 95, 21.4.1993, s. 29).

- Europaparlamentets och rådets direktiv 94/47/EG av den 26 oktober 1994 om skydd för köparna vad avser vissa aspekter i avtal om nyttjanderätten till fast egendom på tidsdelningsbasis (EGT L 280, 29.10.1994, s. 83).

- Europaparlamentets och rådets direktiv 97/7/EG av den 20 maj 1997 om konsumentskydd vid distansavtal (EGT L 144, 4.6.1997, s. 19).

- Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/44/EG av den 25 maj 1999 om vissa aspekter rörande försäljning av konsumentvaror och härmed förknippade garantier (EGT L 171, 7.7.1999, s. 12).

- Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/31/EG om vissa rättsliga aspekter på informationssamhällets tjänster, särskilt den elektroniska handeln, på den inre marknaden (”direktiv om elektronisk handel”) (EGT L 178, 17.7.2000, s. 1).

- Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/65/EG av den 23 september 2002 om distansförsäljning av finansiella tjänster till konsumenter och om ändring av rådets direktiv 90/619/EEG samt direktiven 97/7/EG och 98/27/EG (EGT L 271, 9.10.2002, s. 16).

- Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/123/EG av den 12 december 2006 om tjänster på den inre marknaden (EUT L 376, 27.12.2006, s. 36).

[1] EGT L 166, 11.6.1998, s. 51.

[2] http://ec.europa.eu/consumers/redress/reports_studies/comparative_report_en.pdf

[3] http://ec.europa.eu/consumers/rights/docs/consumer_law_compendium_comparative_analysis_en_final.pdf

[4] Den senast uppdaterade förteckningen offentliggjordes den 8 mars 2008 (EUT C 63, 8.3.2008).

[5] T.ex. Danmark, Tyskland, Österrike, Slovakien och Finland.

[6] Se bilagan.

[7] T.ex. Bulgarien, Tjeckien, Tyskland, Frankrike, Italien, Lettland, Österrike, Sverige, Slovakien och Storbritannien.

[8] T.ex. Luxemburg, Portugal, Sverige och Storbritannien.

[9] EUT L 199, 31.7.2007, s. 40.

[10] EUT L 364, 9.12.2004, s. 1.

[11] EGT L 80, 18.3.1998, s. 27.

[12] EUT L 81, 19.3.2004, s. 80.