•k -Ä-EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 08.01.1997 
KOM(96) 696 slutlig 
RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN 
TILL RÅDET, EUROPAPARLAMENTET 
OCH EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN 
OM ÖVERFÖRANDET AV RÅDETS DIREKTIV 80/987/EEG OM 
TILLNÄRMNTNGEN AV MEDLEMSSTATERNAS LAGSTIFTNING OM SKYDD 
FÖR ARBETSTAGARNA VID ARBETSGIVARENS INSOLVENS 
I ÖSTERRIKE 
I FINLAND 
I SVERIGE 

Allmänna synpunkter 
1. Kommissionen antog den 15 juni 1995 en rapport om genomförandet av rådets direktiv 
nr 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 i de tolv medlemsstaterna1. I sitt medelfristiga 
sociala handlingsprogram (1995 - 1997) planerar kommissionen att lägga fram ett ny 
rapport om tillämpningen av detta direktiv för att ta hänsyn till de nya medlemsstaterna. 
Föreliggande rapport kompletterar sålunda rapporten från 1995 i vilken innehållet i 
direktivets artiklar har granskats i detalj. 
2. Genom direktivet blir medlemsstaterna huvudsakligen skyldiga att i enlighet med 
artikel 3 inrätta garantiinstitutioner som garanterar utbetalning av arbetstagarnas 
innestående lönefordringar på grund av arbetsgivarens insolvens. Lönefordringarna 
grundar sig på anställningsavtal eller anställningsförhållande och gäller ersättning för den 
period som föregår ett bestämt datum. 
I direktivet fastställs principer vad gäller villkor för finansiering och organisation av dessa 
garantiinstitutioner (artikel 5). 
Direktivet innehåller tre artiklar (artiklarna 6,7 och 8) om social trygghet som berör såväl 
de lagstadgade systemen som de kompletterande socialförsäkringssystemen. Det ger även 
möjlighet för medlemsstaterna att vidta nödvändiga åtgärder för att undvika visst 
missbruk eller begränsa eller vägra under vissa omständigheter utbetalning av utestående 
lönefordringar via garantiinstitutionerna (artikel 10). 
3. I föreliggande rapport undersöks hur långt direktivet har genomförts i de tre berörda 
medlemsstaterna. Den har utarbetats av oberoende experter. Deras bidrag har lagts fram 
för behöriga ministerier i dessa medlemsstater och deras synpunkter har beaktats i 
rapporten. 
Rapporten ger anledning till följande värderingar: 
Österrike 
Österrikisk lag innehåller även bestämmelser som är gynnsammare än de som föreligger 
i direktivet. 
Vad gäller kategorin arbetstagare i ledande ställning som utövar ett väsentligt inflytande 
på företagets ledning finns det ingen anledning att utesluta denna kategori från garantins 
tillämpningsområde, eftersom de anser att de är arbetstagare enligt den nationella 
lagstiftningen och att de inte finns upptagna i avsnitt I i bilagan till direktivet. 
Å andra sidan skulle det inte vara skäligt enligt artikel 10 i direktivet att utesluta denna 
grupp på grundval av en enkel presumtion om missbruk. 
KOM (95) 164 slutlig. 
Finland 
Den finska lagen innehåller gynnsammare bestämmelser än de som finns i direktivet. Den 
ger bl.a. ett vidare innehåll åt insolvensbegreppet. Vad gäller bestämmelserna i artikel 8 
i direktivet, vilka syftar till att de privata trygghetssystemen skall kunna uppfylla sina 
skyldigheter i händelse av insolvens är det värt att notera att de inte överensstämmer med 
innehållet och syftet i denna artikel. 
Sverige 
Den svenska lagen innehåller bestämmelser som ofta är gynnsammare än de i direktivet. 
Den ger bl.a. ett vidare innehåll åt insolvensbegreppet. Detta gäller t.ex. definitionen av 
insolvens. De fordringar som täcks av garanti institutionen går dessutom utöver endast 
utestående lönefordringar. 
Det finns dock anledning att göra följande kommentarer: 
Även om artikel 10 i direktivet föreskriver möjlighet för medlemsstaterna att vidta 
åtgärder för att förhindra missbruk vid användandet av lönegarantin, är det tveksamt om 
9 a § i den svenska lagen överensstämmer med kraven i direktivet. I paragrafen föreskrivs 
en referensperiod på två år, om inte särskilda skäl föreligger, innan en arbetstagare kan 
erhålla lönegaranti om denne redan erhållit sådan ersättning. Samma gäller bestämmelsen 
i den svenska lagen som kategoriskt utesluter skydd av fordringar som arbetstagare, vilka 
själva eller tillsammans med närstående äger minst 20% av företaget, har hos 
arbetsgivaren. 
Sverige avser att inom kort upphäva ovannämnda 9 a §, vilket inte skulle orsaka något 
problem vad gäller direktivet. 
Slutligen förefaller bestämmelserna i artikel 8 i direktivet om huvudsakligen skydd av 
omedelbara ålderspensionsförmåner inklusive efterlevandeförmåner inte finna någon 
motsvarighet i den nationella lagstiftningen. 
Genomförande av direktivet i Österrike 
1. INLEDNING 
Den 2 juni 1977 antog det österrikiska nationalradet lagen om lönegarantier för 
arbetstagare i samband med arbetsgivarens insolvens (Bundesgesetz uber die Sicherung 
von Arbeitnehmeranspruchen im Falle der Insolvenz des Arbeitsgebers (IESG), nedan 
kallad "lönegarantilagen"), publicerad i Bundesgesetzblatt nr 1977/324. Denna lag 
innehåller generösa bestämmelser om arbetstagares lönefordringar i samband med 
insolvens. Lagen har ändrats vid flera tillfällen, senast genom den ändring som 
publicerades i Bundesgesetzblatt nr 1995/297. För genomförandet har det under arbets-
och socialministeriets (Bundesminister fur Arbeit und Soziales) överinseende inrättats en 
fond, den s.k. fonden för ersättning vid insolvens (Insolvenz-Ausfallgeld-Fonds). Denna 
fond är en juridisk person med både parts- och processbehörighet. Behörig ställföreträdare 
för fonden är arbets- och socialministeriet. Fonden finansieras främst med medel från 
arbetsgivarna. Medlen betalas in till fonden i samband med att bidragen till 
arbetslöshetsförsäkringen erläggs. Det finns inga planer på att arbetstagarna skall bidra 
till fondens finansiering. Utöver dessa bidrag kan fonden även få medel från 
insolvensförfarandena (för de belopp som fonden betalat ut till arbetstagare övertar den 
arbetstagarnas krav gentemot den insolvente arbetsgivaren). 
Arbetstagare inom den privata sektorn, och deras efterlevande, garanteras att de, efter det 
att de framfört sina krav, kommer att utfå sina ännu ej preskriberade lönefordringar hos 
en insolvent arbetsgivare i den utsträckning som beskrivs nedan. De krav på ersättning 
som garanteras av fonden gäller för tiden innan insolvensförfarandet inleddes samt under 
en tremånadersperiod efter den tidpunkt då insolvensförfarandet inleddes. Garantin 
omfattar förutom arbetstagarens lönefordringar även arbetstagarens andel av 
socialförsäkringen. Garantins maximibelopp är för tillfället 75 600 ATS per månad brutto. 
Särskilda federala myndigheter, de federala byråerna för sociala- och handikappfrågor 
(Bundesämter fur Soziales und Behindertenwesen), fick i uppdrag att administrera 
fordringarna. 
Om en arbetstagare får avslag på sin ansökan om lönegaranti kan besvär anföras hos den 
domstol som är behörig i arbetsrättsliga och social rättsliga frågor. 
Denna rapport kommer enbart att behandla frågor som är av betydelse för genomförandet 
av direktivet. 
2. TILLAMPNINGSBESTÄMMELSER (ARTIKLARNA 1 och 2) 
1. Arbetstagare 
Enligt lönegarantilagens artikel 1 st 1 omfattas följande personer av garantin: alla 
arbetstagare, före detta arbetstagare och deras efterlevande (samt dessa personers 
förmånsberättigade successorer). Lagen använder det allmänna arbetstagarbegreppet men 
innefattar dessutom i artikel 2 personer som har en arbetstagarliknande ställning och 
sådana personer som har fordringar pga. hemarbete2. Personer som har en 
arbetstagarliknande ställning3 fastställs på grundval av artikel 51, st 3, punkt 2 lagen om 
arbete och social trygghet(ASGG): dvs. personer som, utan al ^ara arbetstagare, utför 
arbete åt en viss person, men som inte är att anse som egenföretagare. Vid denna 
bedömning bör man beakta alla omständigheter i varje enskilt fall (rättsfallssamling i 
arbetsrätt 9944, 9347, 9315). 
Huvudkriteriet är det verkliga ekonomiska beroendet till en eller fler arbetsgivare. Detta 
beroende föreligger när arbetstagarens beslutanderätt är starkt beskuren och resultatet av 
hans arbete exploateras i arbetsgivarens företag. Arbetet skall således utföras i 
underordnad ställning för annans räkning (rättsfallssamling 9315). 
Det är inte antalet kriterier utan en total prövning av verksamheten som avgör om 
personen skall anses vara arbetstagare eller ej. Lönegaranti lagen omfattar även lärlingar 
fr.o.m. deras första år som lärlingar och personer som innehar enklare arbeten enligt lagen 
om social trygghet (artikel 5 st 2). I lönegaranti lagen omnämns inte personer som har ett 
anställningsförhållande utan giltigt anställningsavtal. I den mån avtalets ogiltighet dock 
beror på att arbetstagaren är utländsk medborgare och att han är illegalt anställd, jämställs 
han med en legalt anställd arbetstagare vad gäller ersättningen. Han åtnjuter således utan 
begränsning skydd i enlighet med lönegaranti lagen. I övriga fall vad gäller ogiltiga avtal 
har den person som arbetar i princip rätt att yrka skälig ersättning4. I doktrinen anses även 
denna ersättning tryggad5. Man måste även nämna det fall då arbetsgivaren och 
arbetstagaren inte sluter något uttryckligt avtal (skriftligt eller muntligt). Det är lämpligt 
att kontrollera om det föreligger något beroendeförhållande (genom vilket arbetstagaren 
förlorar en stor del av sin valfrihet vad gäller arbetsplats, arbetstid och vars yrkesmässiga 
beteende underkastas arbetsgivaren eller dennes kontinuerliga övervakning). 
Med andra ord kan man undra om, i enlighet med artikel 863 i den österrikiska civillagen, 
man därav kan dra slutsatsen att ett anställningsavtal tyst har slutits mellan arbetstagaren 
och arbetsgivaren. Om ett anställ ni ngssavtal föreligger enligt ovan angiven betydelse, 
omfattas arbetstagaren av lönegaranti lagen s tillämpningsområde 
Personer som arbetar i hemmet är i arbetsrättsligt hänseende inga arbetstagare. 
Se artikel 29 i lagen om utländska arbetstagare. 
Se exempel från Högsta domstolens jurisprudens (ZAS) 1985, 51. 
Se Schwarz/Reissner/Holzer/Holler, Les droits des travailleurs en cas 
d'insolvabilité, 3:e utgåvan, 1993,61 
Det framgår uttryckligen av den rättspraxis som härrör från lönegaranti lagen att 
arbetstagarbegreppet i lönegaranti lagen är identiskt med det arbetstagarbegrepp som 
används i den österrikiska arbetsrätten och inte med något av de andra befintliga 
arbetstagarbegrepp (t.ex. det arbetstagarbegrepp som återfinns i lagen om 
r betstagarrepresentation eller grundlagen om arbete)6. En arbetstagare är en person som 
genom avtal förpliktat sig att under viss tid utföra arbete under någon annans ledning för 
någon annan. Eftersom det per definition krävs ett avtal, omfattas inga personer som utför 
någon form av ofrivilligt arbete av arbetstagarbegreppet. I ett avgörande som Högsta 
domstolen i Österrike själv betecknat som prejudicerande7 underströks att den personliga 
beroendeställningen visade sig genom att arbetstagaren underkastade sig arbetsgivarens 
anvisningar (särskilt avseende arbetstid, arbetsplats och övervakning av 
arbetsprestationen). Typiskt för ett anställningsavtal är att "arbetstagaren i stort sett avstår 
från sin rätt att fatta egna beslut och underkastar sig arbetsgivarens beslut ifråga om 
arbetsplats, arbetstid och arbetsrelaterade frågor eller, om dessa punkter redan bestämts 
genom anställningsavtalet eller kan härledas från andra regler, i alla fall står under 
arbetsgivarens kontinuerliga kontroll". 
Lönegaranti lagen innehåller dock några undantag. Lagen omfattar inte arbetstagare som 
arbetar åt staten, en delstat, en kommun eller ett kommunförbund (artikel 1, st 6, punkt 
1). Anledningen härtill är att arbetstagarna hos dessa arbetsgivare (territorier som har 
status av juridisk person, s.k. Gebietskörperschaften) i princip inte är utsatta för någon 
risk för insolvens. Ett territorium som har status av juridisk person kan enligt de 
ofTentligrättsliga reglerna i och för sig bli insolvent. Något sådant har dock aldrig inträffat 
och risken anses därför inom facklitteraturen endast som teoretisk8. Från detta har även 
Författningsdomstolen nyligen utgått9, när den skulle pröva en lagbestämmelse genom 
vilken den österrikiska statliga järnvägen skulle privatiseras och få status av självständig 
juridisk person. Genom denna lag överfördes bl.a. de anställdas anställningsavtal från 
staten till den nya juridiska personen. Författningsdomstolen kom fram till att detta 
innebar ett otillåtet ingrepp i den privata autonomin10, eftersom arbetstagarna förlorade 
en viktig, befintlig garanti för sina lönefordringar. Garantin bestod i den i princip 
obegränsade lönegarantin som alla statsanställda har. Lagstiftaren borde åtminstone ha 
garanterat att staten även fortsättningsvis skulle stå som garant för dessa fordringar. 
Författningsdomstolen utgår med andra ord från att de nya, fristående järnvägarna, men 
inte staten, skulle kunna bli insolventa. 
När det gäller regionala myndigheter är kommunen den myndighet som mest riskerar 
insolvens. Därför har följande åtgärder vidtagits: i artiklarna 12 och 13 lagen om 
ekonomisk organisation och artikel 20 och följande lagen om ekonomisk utjämning 
10 Förvaltningsdomstolen, ZAS 1981, 31, och många senare domstolsutslag. 
ZAS 1982, 10 
Jämför Petschek/Reimer/Schiemer, Das österreichische Insolvenzrecht, 1973, 21; 
Fasching, Konkurs, Ausgleich und Zwangsvollstreckung bei Gemeinden, 1983; 
Rebhahn/Strasser, Zwangsvollstreckung und Insolvenz bei Gemeinden, 1989. 
Avgörande av den 9.3.1995, G 28/93, i infas 1995, A 67. 
De järnvägsanställda hade anställts hos staten genom privaträttsliga avtal. 
föreskrivs stöd från staten till kommunerna för att undanröja risken för insolvens. 
Dessutom är kommunerna enligt artikel 119 a st 2 i författningen underkastade 
delstaternas administrativa kontroll även inom sitt eget tillämpningsområde. 
Enligt artiklarna 127 st 7 och 127 a st 7 i författningen har delstaterna dessutom 
möjlighet att begära en administrativ kontroll av revisionsrätten som på eget initiativ 
kontrollerar endast kommuner med fler än 20 000 invånare. Om en kommun skulle (vilket 
är osannolikt) bli insolvent, skulle detta inte ha någon ekonomisk konsekvens för de 
anställdas lönefordringar därför att delstaterna är skyldiga att betala ut dem, 
Ytterligare ett undantag gäller arbetstagare hos arbetsgivare SOL pga. folkrätten eller av 
österrikiska lagar omfattas av immunitet (även detta artikel 1, st 6, .1 lönegaranti lagen). 
Förklaringen till detta är enligt förarbetena11 att dessa inte omfattas av de österrikiska 
insolvensreglerna. 
Undantagna är även ledamöter i det verkställande organ som utsetts till ställföreträdare 
för en juridisk person. Detta undantag gäller utan att det görs någon närmare bedömning 
av vilket inflytande dessa har på företagsledningen. Av detta undantag omfattas t.ex. 
ledamöterna i styrelsen för aktiebolag, kooperativ eller föreningar samt verkställande 
direktörer i bolag med begränsat ansvar (GmbH). Enligt förarbetena till lagen undantogs 
denna grupp, eftersom de inte är arbetstagare enligt den österrikiska 
medbestämmandelagen (artikel 36 medbestämmandelagen (Arbeitsverfassungsgesetz) )12. 
Undantagna är även delägare med ett väsentligt inflytande (även sådana som är god man) 
i företaget (artikel 1, st 6, .4 lönegaranti lagen). 
För det fall att dessa personer bara suttit med i det verkställande organet under en del av 
den period för vilken de kräver ersättning från lönegaranti lagen, anser domstolarna att 
dessa kan få ersättning som arbetstagare för den tidsperiod under vilken de inte suttit med 
i organet i fråga13.1 ett fall som nyligen avgjorts av Högsta domstolen14 har denna praxis 
dock skärpts: en verkställande direktör i bolag med begränsat ansvar (GmbH) som avgår 
från sin post (eller väljs bort) vid tidpunkten för insolvensen eller strax före men som 
stannar kvar i företaget som arbetstagare med bibehållet anställningsavtal, omfattas inte 
av lönegarantin, eftersom hans tidigare ställning fortsätter att verka i detta hänseende. 
Mot bakgrund av direktivet måste de undantag som hittills nämnts bedömas olika. Enligt 
gällande österrikisk lag kan ledamöterna i styrelsen för aktiebolag eller juridiska personer 
som bildats med aktiebolaget som förebild (t.ex. sparkassor) pga. sin verksamhet i organet 
inte omfattas av arbetstagarbegreppet15. Denna del överensstämmer med direktivet. Även 
11 Förklaringarna till regerings propositionen = EB, 446, Bilaga till nationalrådets 
stenografiska anteckningar, 15. mandatperioden, 5. 
12 Enligt EB 446, bilaga nr 15. GP, 5. 
13 Jämför t.ex. VwGH, arbetsrättsliga roteln = Arb. 10.469/1984, OGH, Das Recht 
der Arbeit = öRdA 1992, 220. 
14 Dom av den 22.9.1993, 9 Ob S 16/93. 
Jämför Högsta domstolen, Arb. 9371/1975, 10.406/1985 15 
enligt rättspraxis anses att delägare som har ett avgörande inflytande på företagets 
ledning, eftersom dessa delägare inte kan anses vara arbetstagare i sina företag16. 
För företagsledare i kommanditbolag, ledamöter i föreningars styrelser och andra juridiska 
personer ifrågasätts den typ av avtal som slutits för varje person oavsett om de anses som 
arbetstagare eller som självständiga (dvs. inte som anställda med avtal utan som 
egenföretagare). Så vitt det gäller arbetstagare med anställningsavtal är de fortfarande 
uteslutna från lönegarantilagens tillämpningsområde. 
Det faktum att dessa grupper inte omfattas av bestämmelserna i lönegaranti lagen 
överensstämmer ändå med direktivet, eftersom de inte är att anse som arbetstagare i 
arbetsrättsligt hänseende. Utöver detta har man i Österrike uttryckligen undantagit dessa 
grupper från bestämmelserna i lönegaranti lagen genom att uppta dem i den förteckning 
som återfinns i direktivets bilaga 1. Detta undantag omfattar: "ledamöter i det organ som 
utsetts till ställföreträdare för en juridisk person" och "delägare med ett väsentligt 
inflytande i företaget, även om de är administratörer". I och med detta har man preciserat 
att varje ledamot i ett styrelseorgan som i praktiken anses individuellt som arbetstagare 
enligt österrikisk rätt är utesluten. 
Av lagen omfattas sedan 1995 (artikel 1, st 6, p. 3 lönegaranti lagen) inte heller de 
anställda som kontinuerligt har ett väsentligt inflytande på företagets ledning. Någon 
sådan ändring i direktivets bilaga har dock inte företagits av Österrike. Detta nya 
undantag finns inte med i direktivets bilaga. Denna nya bestämmelse har övertagits från 
lagen om arbetstagares förbund. I artikel 10, st 1 i denna lag utgår man från att alla 
arbetstagare är medlemmar i förbundet. Längre ned i artikeln stadgas att det förutom för 
arbetstagare även skall vara möjligt för andra grupper (t.ex. arbetslösa) att vara 
medlemmar. I artikel 10, st 2 stadgas sedan vilka personer som inte tillhör förbundet: 
enligt punkt 1 är det anställda hos staten och enligt punkt 2 bl.a. tjänstemän i ledande 
ställning som kontinuerligt har ett väsentligt inflytande över företagets ledning. Dessa 
personer anses alltså inte vara arbetstagare enligt österrikisk grundlag. 
Arbetstagarförbundet, i vilket medlemsskap är obligatoriskt för alla arbetstagare, utses 
enligt artikel 1 till den part som skall tillvarata och främja arbetstagarnas sociala, 
ekonomiska, kulturella och yrkesmässiga intressen. Förbundet har dessutom i lag givits 
befogenhet att teckna kollektivavtal, även om förbundet i praktiken avstår från denna rätt 
till förmån för fackföreningarna. 
1 förarbetena till lönegaranti lagen17 nämns som exempel på tjänstemän i ledande ställning 
ekonomidirektören, direktören för den tekniska avdelningen, direktören för personal- eller 
bokföringsavdelningen. Man kan dock betvivla att chefen för bokföringsavdelningen 
kommer att ha ett väsentligt inflytande på företagets ledning på grund av sin ställning. 
Man kan förvänta sig att i rättspraxis kommer dessa personer inte att anses vara anställda 
i en ledande ställning. 
16 
17 Förvaltningsdomstolen, ZAS 1981, 31; OGH (Högsta domstolen), 
ecolex 1990, 305. 
EB, 134 bilaga NR, 19. GP, 82. 
Förarbetena innehåller även en förklaring till undantaget för dessa personer. Genom denna 
bestämmelse vill man undvika att alla de personer som genom sin ställning inom 
företaget får en arbetsgivariiknande ställning får del av de lönegarantier som betalas ut 
i insolvensfall. 
Mot bakgrund av direktivets artikel 1 framstår det undantag som gäller för denna grupp 
av personer som problematiskt. Europeiska gemenskapernas domstol har i mål nr C 
334/92 (Wagner Miret) avgjort att de personer som tillhör företagsledningen inte får 
undantas från lönegarantier i insolvensfall, om dessa personer anses vara arbetstagare 
enligt nationell rätt och inte finns omnämnda i bilagans del II österrikisk rätt behandlas 
tjänstemän i ledande ställning olika beroende på situationen. De faller både under lagen 
om anställning (Anstellungsgesetz), som reglerar de lagstadgade, grundläggande 
rättigheter och skyldigheter som uppkommer genom ett anställningsavtal och under del 
I i medbestämmandelagen för frågor om kollektivavtals verkningar. Däremot räknas de 
inte som arbetstagare i medbestämmandelagens del II, i vilken arbetstagarnas rätt till 
representation i personalrådet utförligt regleras. Av detta skäl omfattas deras 
anställningsförhållande heller inte av de överenskommelser som träffas mellan företaget 
och personal rådet. Det är emellertid vanligt att de genom lydelsen i kollektivavtalen 
utesluts från dessa verkningar. Viktigt ur nationell synvinkel är dessutom att de inte kan 
företrädas av arbetstagarförbundet, som i mycket stor utsträckning tillvaratar alla 
arbetstagares intressen. 
Den österrikiska arbetsrätten innehåller således olika tolkningar av kategorin anställda i 
ledande ställning som undantas från arbetsrättens tillämpningsområde. Som tidigare 
förklarats omfattar denna kategori huvudsakligen anställda i ledande ställning som utövar 
ett väsentligt inflytande på företagets ledning. De får inte ansluta sig till det allmänna 
organ som enligt lag företräder de österrikiska arbetstagarna och till vilken alla arbetare 
och tjänstemän är skyldiga att tillhöra. Lönegaranti lagen som vi har sett har övertagit 
detta snäva begrepp vad gäller tjänstemän i ledande ställning. 
Del II i grundlagen om arbete (artikel 36 st 2 p.3) föreskriver att alla tjänstemän i ledande 
ställning som utövar ett väsentligt inflytande på företagets ledning skall uteslutas. I ett 
företag med flera enheter omfattas företagsledningen på varje enhet, som inte i sig utövar 
något inflytande på företagets ledning, av kategorin anställda i ledande ställning. Skälet 
till detta är att de är motparter i enhetens kommittéer och att de i förhållande till dessa 
har en arbetsgivariiknande ställning. Enheternas företagsledning är dock medlem i 
fackförbundet och åtnjuter skydd genom lönegaranti lagen. 
Lagen om arbetstid föreskriver att anställda i ledande ställning som personligen är 
ansvariga för väsentliga ledningsuppgifter (artikel 1, st 2, p. 8). Till denna grupp hör 
dessutom anställda i ledande ställning inom den verksamhet som nämns ovan samt övriga 
personer i överordnad ställning, vilka dock är underställda chefen för enheten. Den mer 
omfattande synen på begreppet tjänsteman i ledande ställning har nyligen övertagits från 
lagen om yrkesinspektion (artikel 23, st 2) i ett annorlunda sammanhang och gäller 
anställda som har till uppgift att värna om arbetstagarnas säkerhet och som i 
arbetsgivarens ställe ansvarar för att säkerhetsföreskrifterna iakttas. Dessa anställda anses 
10 
vara tjänstemän i ledande ställning som personligen ansvarar för väsentliga 
ledningsuppgifter. 
Det framgår således att lönegarantilagen inte utesluter alla tjänstemän i ledande ställning 
i enlighet med den österrikiska arbetsrätten utan endast "den inre cirkeln". Det handlar 
endast om personer som är ansvariga (medansvariga) för företagets beslut. 
Till sist, lönegarantilagen föreskriver inte att alla tjänstemän i ledande ställning utesluts 
utan endast de som lagstiftaren anser bär en del av ansvaret före insolvensen. Det skall 
dock understrykas att enligt domstolens dom av den 16 december 1993 i mål C-334/95 
(Teodoro Wagner Miret) kan tjänstemän i ledande ställning inte undantas från 
tillämpningsområdet för rådets direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 om 
ti linärm ningen av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid 
arbetsgivarens insolvens eftersom den nationella lagstiftningen anser dem vara 
arbetstagare och att de inte återfinns i bilagan till direktivet. 
Även om den österrikiska lagstiftningen tenderar att kräva en begränsad acceptans av 
begreppet tjänstemän i ledande ställning förefaller inte det ifrågasatta uteslutandet 
berättigat enligt EG-domstolens dom ovan. 
Med tanke på artikel 10 i direktivet finns det anledning att åter ta upp denna grupp av 
personer i punkt V). 
Slutligen undantas även straffångar som utför sin arbetsplikt. Denna grupp omfattas inte 
av arbetstagarbegreppet, eftersom de i allmänhet inte utför sitt arbete frivilligt. 
2. Arbetsgivare 
I den österrikiska lagstiftningen saknas en närmare definition av detta begrepp. Som 
arbetsgivare betecknas den som är arbetstagarens motpart i anställningsavtalet. Även i 
situationer där arbetskraft hyrs ut uppstår inga problem, eftersom arbetstagaren bara 
hamnar i en utsatt position om den part som hans lönefordringar riktar sig mot blir 
insolvent. Denna part är den person som är arbetstagarens motpart i anställningsavtalet. 
Denna part är samtidigt den person som hyr ut arbetskraften. 
Det undantag som gäller för arbetsgivare inom stat, delstat, kommun eller 
kommunförbund har nämnts ovan. 
3. Insolvens 
Lagen innehåller en uttömmande förteckning över de insolvenssituationer som medför 
anspråk på lönegaranti (artikel 1, st 1 och la lönegaranti lagen): 
Konkursförfarandet inleds. 
Ackordsförhandlingar inleds. 
Förvaltare utses (gäller endast banker). 
Konkursansökan avvisas pga. bristande tillgångar. 
11 
Konkursansökan avvisas pga. att den juridiska personen eller handelsbolaget redan 
upplösts och dess tillgångar skiftats ut. 
Det påbörjade konkursförfarandet avbryts och konkursen hävs. 
Konkursansökan avvisas pga. att domstolen saknar behörighet. 
Domstols beslut att inte genomföra någon bouppteckning pga. att den avlidne 
saknat tillräckliga tillgångar. 
Domstols beslut att nedsätta arbetstagarens ersättningsanspråk pga. arbetsgivarens 
ekonomiska svårigheter. 
Lagstiftaren har gett begreppet insolvens en mycket vid definition och har i samband med 
tillägg i lagtexten försökt låta insolvensbegreppet omfatta alla käula förfaranden. De enda 
fall som undantas är informella privata ackord och specialfall, t.ex. situationer där 
insolvensförfarandet aldrig inletts pga. ett formfel18. 
18 För exempel se Schwarz/Reissner/Holler, Die Rechte des Arbeitnehmers bei 
Insolvenz, 3:e upplagan 1993, 73. 
12 
4. Fordringar som grundar sig på anställningsavtal och anställningsförhållanden 
Det har tidigare påpekats att de lönefordringar som grundar sig på ogiltiga 
anställningsavtal jämställs med lönefordringar som grundar sig på giltiga anställningsavtal. 
Därför behöver endast de senare beröras. 
Det skydd som lönegarantilagen ger omfattar mer än endast lönefordringar. Följande 
fordringar som härrör från pågående eller redan avslutat anställningsförhållande säkras, 
förutsatt att de inte är preskriberade eller ogiltiga av någon annan orsak (artikel 1 st 2 
lönegarantilagen): 
Arbetstagarens lönefordringar (löpande eller resterande fordringar pga. att 
anställningsförhållandet upphört) samt arbetsgivaravgifterna för den lagstadgade 
soci al försäkri ngen. 
Skadeståndskrav. 
Övriga fordringar hos arbetsgivaren. 
Nödvändiga kostnader för att föra talan vid domstol. 
Eftersom garantin är mycket omfattande, behöver det inte prövas om en fordran med 
anledning av att ett anställningsförhållande har upphört grundar sig på avtal eller på 
skadeståndsanspråk. I båda fallen får arbetstagaren ersättning. Garantin vad gäller 
pensionsförmåner förklaras nedan. 
Garantin upprätthålls även om fordringarna utmäts, pantsätts eller överflyttas på andra. 
De fordringar som utesluts "av andra skäl" förklaras i samband med artikel 10. 
5. Tidpunkt för garantin (artikel 3. 2) och begränsning i tiden vad gäller 
skyldigheten att betala (artikel 4.2) 
Som framgår av vad som skrivits i punkt 3 ovan har lagstiftaren valt att som 
utgångspunkt ta den dag då insolvensförfarandet inleddes resp. då de andra formella 
beslut fattades (artikel 4.1 första strecksatsen i direktivet). Lönegarantilagen garanterar 
fordringar som uppkommit såväl före denna dag som tre månader efter. 
Vad gäller sådana fordringar som ligger före den dag då insolvensförfarandet inleddes, 
finns det inga begränsningar i lönegarantilagen, förutom att de inte får vara preskriberade 
eller ha förlorat sin giltighet. Preskriptionstiden för lönefordringar är tre år. Samma gäller 
i allmänhet även skadeståndsanspråk. I båda fallen kan preskriptionstiderna förkortas 
genom individuella avtal eller kollektivavtal. Om giltigt skäl saknas, får preskriptionstiden 
13 
dock inte förkortas så mycket att det blir orimligt svårt att göra fordringarna gällande19. 
Vissa lagar och kollektivavtal stadgar dessutom att arbetstagaren förlorar sin rätt, om han 
inte gör sin rätt gällande inom viss tid. Dessa begränsningar och preskriptionsregler är 
inte bara aktuella i insolvensfallet utan gäller på samma sätt mot solventa arbetsgivare. 
I den mån utgångspunkten för uträkningen av garantin ligger före utsökning av 
arbetsgivarens tillgångar överensstämmer den österrikiska lagen med ovannämnda 
artiklarna i direktivet. 
I lönegarantilagen finns en särskild bestämmelse som tillämpas på avgifterna till 
socialförsäkringen. De garanteras retroaktivt som längst för le två föregående åren 
(artikel 13a). 
6. Tak för betalningsansvaret (artikel 4.3) 
Lönegaranti lagen garanterar en ersättning som motsvarar högst två gånger det belopp som 
är tak för månadsinbetalningen till pensionsförsäkringen, nämligen i dagsläget 37 800 ÖS 
(artikel 1, st 4). Taket är med andra ord 75 600 ÖS. Denna gräns justeras årligen. 
Beloppet ligger långt över den genomsnittliga arbetsinkomsten och omfattar även 
höginkomsttagare. Arbetsgivarens eller konkursboets utbetalningar avräknas mot varje 
individuellt anspråk. 
III. Garantiinstitutionerna (artikel 5) 
Av det som sagts ovan framgår att utbetalningar sker genom fonden för ersättning vid 
insolvens som är en självständig, offentligrättslig juridisk person. Fondens tillgångar är 
öronmärkta (artikel 12 st 5). Fonden drabbas inte av en arbetsgivares insolvens. 
Utbetalningar sker genom de federala byråerna för sociala frågor, som är specialiserade 
federala myndigheter. 
Fonden finansieras främst genom arbetsgivaravgifter och de beräknas som tillägg till 
arbetslöshetsförsäkringen som grund. Beloppets storlek fastställs genom en förordning av 
arbetsmarknadsministeriet. Arbetstagarna bidrar inte till fondens finansiering. För de 
belopp som fonden betalat ut till arbetstagare övertar fonden arbetstagarnas fordringar 
(artikel 11 lönegaranti lagen). Fonden kan sedan göra dessa fordringar gällande vid 
insolvensförfarandet. Härigenom kan fonden tillföras ytterligare medel. 
Det finns ingen bestämmelse i lönegaranti lagen som medför att arbetstagare går miste om 
fordringar eller utestängs från lönegarantin om deras arbetsgivare inte eriägger sina 
obligatoriska avgifterna. 
19 Jämför Högsta domstolen, ZAS 1983, 177. 
14 
IV Lönegarantin inom ramen för bestämmelserna 
om social trygghet (artiklarna 6, 7 och 8) 
1. Artikel 6 
Såsom påpekats ovan har Österrike inte använt sig av artikel 6 i direktivet. Arbetstagarnas 
avgifter till socialförsäkringen omfattas av garantin och inbetalas av fonden till 
socialförsäkringssystemet. Det är endast arbetsgivaravgifterna som inte är garanterade. 
2. Artikel 7 
Arbetstagarna själva bidrar endast till finansieringen av sjukförsäkringen, 
pensionsförsäkringen och arbetslöshetsförsäkringen. För dessa tre försäkringar tre gäller 
att arbetstagarna omfattas av försäkringsskyddet20 (ipso jure) oavsett om avgifterna 
erlagts. Det avgörande är att det föreligger ett avlönat anställningsförhållande. 
Specialregler finns bara för den statliga pensionsförsäkringen och gäller i de fall då 
arbetstagaren anmälts för sent eller inte alls. I sådana fall får arbetstagaren bara 
pensionsförmåner om avgifterna i efterhand inbetalas inom en viss tidsfrist (artikel 225, 
st 1, b ASVG). Dessa fall har dock inget att göra med de fall då avgifterna inte erläggs 
pga. arbetsgivarens insolvens, eftersom arbetstagarna i dessa fall fortfarande är inskrivna. 
Arbetstagarna lider alltså ingen direkt skada i socialförsäkringshänseende genom 
arbetsgivarens insolvens. 
Inom den frivilliga socialförsäkringen kan det på sin höjd medföra indirekta nackdelar. 
För arbetstagare uppstår denna nackdel dock endast om deras anställning ger en låg lön 
( för närvarande högst 3 452 ATS/månad). I dessa fall omfattas de nämligen inte av de 
obligatoriska försäkringsmomenten i sjukförsäkringen och pensionsförsäkringen. Dessa 
arbetstagare kan på frivillig basis själva teckna en försäkring. Dessa personer förlorar 
sjukförsäkringsskyddet om de inte gör några inbetalningar till sjukförsäkringen under två 
månader (artikel 16, st 6 AVSG). Den enda nackdel dessa personer har inom 
pensionsförsäkringen när de inte längre gör inbetalningar, är att de inte längre intjänar 
några förmåner. Dessa personer drabbas alltså endast av arbetsgivarens insolvens om 
denna medför att avgifterna inte längre betalas in till den frivilliga försäkringen. 
3. Garantin för omedelbara eller framtida ålderspensionsförmåner (artikel 8) 
Innan en mer detaljerad redogörelse lämnas måste det påpekas att de privata pensioner 
som utbetalas av företagen spelar en liten roll i Österrike, eftersom reglerna för den 
lagstadgade ålderspensionen är förmånliga (efter 40 pensionsgrundande år kan 
20 Jämför artikel 10 lagen om allmän socialförsäkring (Allgemeines 
Sozialversicherungsgesetz), artikel 1 lagen om arbetslöshetsförsäkring 
(Arbeitslosenversicherungsgesetz). 
15 
arbetstagaren erhålla en ålderspension på upp till 80 % av den genomsnittliga 
månadsinkomsten under de 180 bästa försäkringsmånaderna). 
Sedan 1990 har Österrike två lagar av betydelse på detta område: lagen om 
företagspensioner (Betriebspensionsgesetz, BPG) som publicerats i Bundesgesetzblatt 
282/1990 och lagen om pensionskassor (Pensionskassengesetz, PKG) som publicerats i 
Bundesgesetzblatt 281/1990. I den lag som är av störst betydelse, BPG, anges fyra olika 
sätt för företagen att uppfylla sina förpliktelser vad gäller arbetstagarnas ålderspension: 
pensionskassor, direkt pension, livförsäkringar med arbetstagarna som förmånstagare och 
företagsinterna fonder. Om de olika formerna kan följande säg. 
Enligt gällande uppfattning finns det ingen lagstadgad rätt till ålderspension från 
socialförsäkringskassor. Även BPG stadgar endast om likabehandling (artikel 15). 
Socialförsäkringskassorna kan m.a.o. när som helst upphöra med sina betalningar om 
omedelbara eller framtida förmåner inte föreligger. Ett insolvensskydd är således inte 
aktuellt. 
Enligt PKG måste alla pensionskassor inom och utanför företagen vara aktiebolag. På 
detta sätt skiljs deras tillgångar från den enskilda arbetsgivarens. De kommer därför inte 
heller att påverkas av arbetsgivarens insolvens. De står dessutom under det federala 
finansministeriets kontroll (artikel 33 PKG). Det krävs tillstånd för att bedriva en 
pensionskassa och kassans program måste godkännas av det federala finansministeriet. 
Utöver detta finns det stränga villkor för hur de förvaltade medlen får placeras. Risken 
för insolvens är m.a.o. liten. Lagstiftaren anser dock att pensionskassor kan försättas i 
konkurs (artikel 37 PKG). 
I detta fall kan endast finansministeriet ansöka om ackord vad gäller en pensionskassa och 
de tillgångar som hör till riskgruppen utgör åtskilda tillgångar. 
Samma gäller om arbetsgivaren tecknar en kreditförsäkring för arbetstagarna. 
Försäkringsinstitutionerna är enligt lagen om kontroll av dessa underkastade sträng 
kontroll av det federala finansministeriet och de skall iaktta stränga beskattningsregler. 
De berörs inte av insolvens hos den arbetsgivare som har tecknat en sådan försäkring. 
Särskild uppmärksamhet bör ägnas pension som arbetsgivaren betalar ut. På grundval av 
direkt utfästelse, dvs. frivilligt för arbetsgivaren, förvärvar arbetstagaren först endast en 
utfästelse om företagspension, ty lagen medger en karenstid på upp till tio år (upp till fem 
år för pension efter olycksfall i arbetet eller efter arbetssjukdom). Om anställningsavtalet 
upphör innan denna tid löpt ut, har arbetstagaren inte i något fall några pensionsförmåner. 
Om däremot tiden har löpt ut kan i princip framtida pensionsförmåner inte preskriberas, 
dvs. arbetstagarna har rätt till antingen en företagspension eller, om de i förtid lämnar 
företaget, till ett belopp som ej kan preskriberas. Enligt artikel 7 st 3, p. 1 sista meningen 
BPG, skall det reservbelopp som står i förhållande till invaliditetsrisken inte beaktas. 
Reserven för framtida förmåner som ej kan preskriberas motsvarar inte den ej 
preskribtibla avgift som när den beräknas enligt Teilwertverfahren genom tillämpning av 
aktuella principer i artikel 1 4 st 7 p. 1-4 i lagen från 1988 om inkomstbeskattning 
Î6 
(ESTG) Gegenwartswertfahren används vid beräkning av reserven som även är tillåten 
i skattelagen. Den ger andra resultat vad gäller nivån på reserverna. I vissa fall förloras 
framtida förmåner helt och hållet. Sålunda gäller detta t.ex. när arbetstagaren själv säger 
upp sin anställning, att han sägs upp utan varsel för vållande eller att han lämnar företaget 
utan att respektera uppsägningstiden och utan giltigt skäl (artikel 7 BPG). 
Beskattningsrätten på lön föreskriver en viss garanti för direkta pensioner. Enligt lagens 
artikel 14 st 7 lagen om inkomstskatt från 1988, kan en arbetsgivare som gjort en 
oåterkallelig utfästelse för privata pensioner göra skattemässiga reserver enligt 
försäkringsmatematiska regler. Denna reserv måste dock täckas av värdepapper enligt 
följande: vid utgången av varje räkenskapsår skall det på balansräkningens tillgångssida 
finnas obligationer utställda på innehavaren utgivna av österrikiska gäldenärer till ett 
nominellt värde som motsvarar 50 % av de reserver som fanns i balansräkningen vid 
utgången av föregående räkenskapsår (artikel 14, st 5 lagen om inkomstskatt 1988). Inom 
20 år skall en hundraprocentig täckning med värdepapper ha uppnåtts (artikel 14, st 5 
lagen om inkomstskatt, 1988). Artikel 11 BPG föreskriver i händelse av konkurs endast 
att en åtskild massa för värdepapper för pensionsreserver skall bildas. Vid 
ackordsförhandling är de fordringar som förmånstagarna har förvärvat eller kommer att 
förvärva förmånsberättigade fordringar ( i den mån det finns värdepapper för dessa 
reserver) eller verkligen existerar. Med förmånstagare till framtida pensionsförmåner 
avses arbetstagare som redan har förvärvat en potentiell rätt till företagspension som ej 
kan preskriberas. Dessutom kan inte dessa värdepapper bli föremål för utmätning utom 
för att täcka ovannämnda fordringar. 
Eftersom det i realiteten inte förekommer några utfästelser för privata pensioner utan att 
skattemässiga reserver görs, omfattar denna bestämmelse praktiskt taget alla utfästelser 
som gjorts sedan juli 1990. BPG trädde nämligen i kraft den 1 juli 1990. För äldre 
utfästelser, sådana som gjorts före denna tidpunkt, är lagen bara delvis tillämplig. Lagens 
bestämmelser gäller nämligen bara sådana fordringar som uppkommit efter denna 
tidpunkt. För äldre utfästelser är det rättsliga läget delat: för de fordringar som 
uppkommit före den 1 juli 1990 skall den gamla lagen, som inte uppställde några krav 
på rättsligt bindande anspråk eller några täckningsregler avseende värdepapper, tillämpas 
även fortsättningsvis. För fordringar som uppkommit efter den 1 september 1990 gäller 
däremot BPG. 
Det bör dessutom påpekas att den gamla lagen godtog klausuler som innebar att en 
pensionsutfästelse kunde återtas på grund av ekonomiska svårigheter. I dessa fall var det 
dock domstolarna som bedömde om grunderna för återkallandet var tillräckliga21. 
Klausulerna i de gamla utfästelserna om rätt till återtagande skall, i enlighet med 
artikel 9 BPG, gälla även fortsättningsvis. För utfästelser som gjorts efter 1990 kan det 
visserligen avtalas att några nya fordringar inte uppkommer när arbetsgivaren råkar i 
ekonomiska svårigheter, men de redan avgivna utfästelserna kan inte avtalas bort. Giltiga 
är dock även i framtiden överenskommelser som innebär att utbetalningen av 
pensionsanspråk senareläggs eller att de belopp som utbetalas blir lägre. 
21 För närmare förklaringar se Schrammel, Betriebspensionsgesetz, 1992, 122 ff. 
17 
Överenskommelser som leder till osakliga eller orättvisa skillnader i behandlingen av de 
personer som har pensionsförmåner saknar giltighet (artikel 18 BPG). 
Lönegarantilagen innehåller ett speciellt insolvensrättsligt skydd för framtida 
pensionsförmåner och fordringar på direkta pensioner. Även direkta pensioner omfattas 
generellt av lönegarantilagen. Det finns dock strikta beloppsbegränsningar som kan få 
allvarliga konsekvenser. 
Man kan av övergångsbestämmelserna i artikel 5, st 3 i den federala lagen som 
publicerats i EGT nr 282/1990 dra slutsatsen att de pensioner st ^ förfallit innan lagen 
trädde i kraft (1.7.1990) inte omfattas av lagen om kompletterande pensioner (BPG), ty 
de grundar sig inte på någon framtida förmån efter den 1 juli 1990. Om de inte omfattas 
av BPG enligt artikel 3, st 6 inkomstskattelagen i lydelsen i artikel IV i den federala 
lagen, skall ett belopp på upp till tolv månadsbelopp räknas för denna typ av pensioner. 
Om pensionerna är förfallna efter den 1 juli 1990 omfattas de av BPG för den del som 
grundas på förmåner som intjänats fr.o.m. den 1 juli 1990. Denna del av pensionen som 
omfattas av BPG skall enligt artikel 3 st 5 inkomstlagen ersättas med 24 månadsbelopp 
och den del som inte omfattas av BPG som grundas på framtida förmåner före den 1 juli 
1990 skall enligt artikel 3 st 6 i inkomstlagen ersättas med upp till tolv pensionsmånader. 
Om arbetstagaren vid arbetsgivarens insolvens endast innehar framtida pensionsförmåner 
som härrör från en utfästelse om direkt pension, skall avgiften för framtida förmåner som 
intjänas fr.o.m. den 1 juli 1990 som täcks av BPG beräknas då anställningsförhållandet 
upphör på grund av insolvens. Man skall enligt artikel 3 st 5 inkomstlagen erhålla en 
ersättning på 24 månadsbelopp. För framtida förmåner som intjänats före den 1 juli 1990 
finns ingen garanti mot insolvens enligt inkomstlagen. 
Pensionsfordringar på privata pensioner som riktar sig mot pensionskassor garanteras inte 
genom lönegaranti lagen (artikel 3, st 3, p. 6). Samm i sak gäller fordringar pga. 
livförsäkringar även om detta inte uttryckligen sägs i lagen22. Eftersom pensionskassor 
och försäkringsbolag är självständiga juridiska personer med egen förmögenhet torde detta 
undantag inte stå i konflikt med direktivet. 
För fordringar på privata pensioner som inte faller under BPG, dvs. för alla fordringar 
som uppkommit före den 1 juli 1990 som utbetalas av företagen, garanteras bara ett 
belopp motsvarande tolv månadsbelopp. Utanför garantin faller framtida förmåner och 
privata pensionsförmåner som utbetalas av företagen som uppkommer senare än tre 
månader efter att insolvensförfarandet inletts. 
22 För närmare förklaringar se Schwarz/Reissner/Holler, Die Redite des 
Arbeitnehmers bei Insolvenz, 3:e uppl. 1993, 188. 
18 
Det fall då en arbetsgivare själv tar ut högre försäkringar för sina arbetstagare i den 
lagstadgade pensionsförsäkringen omfattas inte av BPG och PKG. Precis som i fallet med 
livförsäkringen finns det ingen insolvensrisk i ett sådant fall. 
Vad gäller den detaljerade informationen ovan tycks artikel 8 i direktivet ha överförts 
korrekt i den österrikiska lagstiftningen. 
V Tillämpning och införande av gynnsammare författningar (artikel 9) 
Såsom påpekats tidigare går arbetstagarnas skydd mot insolvensens följder betydligt 
längre i den österrikiska lagstiftningen än i direktivet. Enligt lönegaranti lagen garanteras 
t.ex. alla fordringar under de första tre månaderna efter det att insolvensförfarandet 
inleddes,. Därefter skyddas även fordringar som grundar sig på att anställningsförhållandet 
upphör, befinner sig i slutfasen eller på skadeståndskrav för att arbetsgivaren inte håller 
sig till den avtalade uppsägningstiden. Även arbetstagarnas skadeståndsanspråk som härrör 
från anställningsförhållandet och eventuellt nödvändiga processkostnader garanteras. 
VI Avslag och begränsningar av garantin vid missbruk och intressekonflikter 
(artikel 10) 
Österrike har utnyttjat de möjligheter som ges i artikel 10. 
I artikel 1, st 3 lönegaranti lagen finns det ett par inskränkningar av garantin som avser 
att förhindra missbruk av reglerna. Enligt punkt 1 omfattar detta till att börja med alla de 
fordringar som uppkommit genom rättshandling som kan överklagas enligt 
bestämmelserna i reglerna om överklagande (Anfechtungsverordnung) från 1914 eller 
genom bestämmelserna om konkurs (Konkursordnung). Ett sådant överklagande gäller de 
manipulationer som gäldenären gjort innan insolvensen var ett faktum med avsikt att 
undanhålla borgenärerna delar av sin förmögenhet. Med detta avses t.ex. försök att flytta 
över delar av förmögenheten till närstående genom att sluta alltför förmånliga 
anställningsavtal med dessa eller, när insolvensen redan är ett faktum, sluta nya 
anställningsavtal eller sluta andra avtal som är förmånliga för de anställda. 
Enligt punkt 2 omfattas inte av garantin enstaka allt för förmånliga anställningsavtal, som 
slutits inom en sexmånadersperiod innan insolvensförfarandets inleddes. Genom denna 
bestämmelse försöker man förhindra att arbetstagare gynnas till förfång för borgenärerna 
när en insolvenssituation kan börja skönjas. 
Punkt 3 avser den del av avgångsvederlaget som överstiger tre månadslöner. Från denna 
del skall enligt österrikisk lag den del avräknas som arbetstagaren sparar genom att inte 
arbeta eller det han faktiskt har tjänat eller medvetet har undvikit att tjäna. Dessa belopp 
omfattas inte av garantin. 
Punkt 3 a syftar till att undvika att någon erhåller dubbla inkomster. Den avser situationen 
då en arbetstagare under en och samma tidsperiod har rätt både till avgångsvederlag och 
19 
till löpande ersättning. En sådan situation kan uppkomma om en arbetstagare pga. 
konkursen slutar i förtid och sedan genast återanställs av konkursförvaltaren med ett nytt 
anställningsavtal. Arbetstagarens fordringar garanteras i detta fall endast om 
konkursförvaltaren (arbetsgivaren) inte kan betala den löpande ersättningen. Denna garanti 
slutar dock att gälla i samma ögonblick som arbetstagaren har möjligheten att säga upp 
anställningsförhållandet med anledning av den uteblivna ersättningen för sitt arbete. 
Enligt punkt 5 utesluts fordringar om någon annan än (den tidigare) arbetsgivaren enligt 
lag är betalningsskyldig. Denna bestämmelse tar sikte på vissa speciella grupper. Den 
gäller byggnadsarbetare vars anspråk på semesterersättning och ersättning i slutfasen i 
enlighet med lagen om semester och ersättning inte riktar sig rru i arbetsgivaren utan mot 
den självständiga juridiska personen kassan för semester och ersättning (Bauarbeiter-
Urlaubs-und-Abfertigungskasse). Denna bestämmelse omfattar även farmaceuter anställda 
i apotek och vilkas lönefordringar i enlighet med lagen om lönekassor 
(Gehaltskassengesetz) inte riktar sig mot arbetsgivaren utan mot farmaceuternas lönekassa 
(Pharmazeutische Gehaltskasse). 
I detta sammanhang bör man ännu en gång påminna om det i punkt 2. Î ovan nämnda 
undantaget som gäller de anställda som kontinuerligt har ett väsentligt inflytande på 
företagets ledning. Anledningen till undantaget är - liksom hos medlemmarna av det 
organ som utsetts till ställföreträdare för en juridisk person som undantas i direktivets 
bilaga - att dessa personer de facto har en arbetsgivariiknande ställning. 
Ovan har det redan påpekats att de österrikiska förarbetena till lagen inte uttryckligen 
anför målsättningen att förebygga missbruk som argument för att undanta dessa 
tjänstemän i ledande ställning från lönegaranti lagen, men det torde inte finnas något tvivel 
om att det bara kan ha varit denna aspekt de hade i åtanke när de motiverade undantaget 
med dessa personers arbetsgivariiknande ställning23. Den österrikiska 
författningsdomstolen (Verfassungsgerichtshof24) har inte funnit hänvisningen i förarbetena 
tillräcklig. Den godtog undantaget för dessa personer med motiveringen att de enligt livets 
regel "har ett direkt och förstärkt inflytande på företaget och har möjlighet att i god tid 
bilda sig en klar uppfattning i avgörande frågor". Deras ställning anses därför i 
insolvenshänseende på avgörande punkter vara en annan än övriga arbetstagares. 
Sammanfattningsvis har författningsdomstolen uppenbarligen inte ansett att personer, som 
enligt livets regel är ansvariga för insolvensen, bör omfattas av fondens lönegaranti. 
Dessutom bör påpekas att Högsta domstolen i ett mål, där en person som kort tid innan 
insolvensen blev ett faktum lämnade det verkställande organ som var den juridiska 
personens ställföreträdare, utgått från att det förelåg ett försök till missbruk av 
lönegarantin och inte beviljat personen rätt till lönegaranti (se ovan under II. 1). 
På denna punkt är det inte omöjligt att personer i beslutsfattande ställning i viss mån kan 
missbruka artikel 10 i direktivet. Men endast misstanke om missbruk vad gäller denna 
23 Jämför EB, 134 bilaga NR, 19. GP, 82. 
24 Avgörande av den 28.2.1984, VfSlg 9935. 
20 
personkategori kan inte berättiga att skyddet enligt artikel 10 i direktivet tas bort. I den 
mån det i artikeln föreskrivs undantag för skydd av arbetstagarnas fordringar, krävs en 
strikt tolkning av dessa undantag. 
De viktigaste österrikiska lagarna vid genomförandet av direktivet: 
Lagen om lönegarantier för arbetstagarna i samband med arbetsgivarens insolvens 
(Insolvenzentgeltsicherungsgesetz), Bundesgesetzblatt 1977/324 
Lagen om företagspensioner (Betriebspensionsgesetz), Bundesgesetzblatt 1990/282 
Lagen om pensionskassor (Pensionskassengesetz), Bundesgesetzblatt 1990/281 
21 
Genomförande av direktivet i Finland 
22 
Innehåll 
I. Inledning 
II. Medlemsstaternas genomförande av direktivet 
1. Tillämpningsområde och definitioner (artikel 1 och 2) 
a) Arbetstagare 
b) Arbetsgivarens insolvens 
aa) Definition av begreppet arbetsgivare 
bb) Insolvens 
c) Fordringar på grund av anställningsavtal eller anställningsförhållande 
d) Viktiga datum för garantin (artikel 3.2) 
e) Begränsningar i tiden för utbetalningar av lönegarantin (artikel 4.2) 
f) Tak för utbetalningar av lönegarantin (artikel 4.3) 
2. Garantiinstitutioner (artikel 5) 
3. Insolvensskydd som en del av den sociala tryggheten (artikel 6-8) 
a) Begränsningar av insolvensskyddet (artikel 6) 
b) "Garanti" som täcker de utestående socialavgifterna till nationella 
socialförsäkringssystem för vilka arbetsgivaren gjort avdrag (artikel 7) 
c) Garanti vad gäller omedelbar eller framtida rätt till förmåner enligt privata 
kompletterande ålderspensionssystem (artikel 8) 
(4. Tillämpning eller införande av gynnsammare bestämmelser (artikel 9)) 
5. Avslag eller begränsning av insolvensskydd vid missbruk, gemensamma intressen och 
hemliga överenskommelser (artikel 10) 
III. Europeiska gemenskapernas domstols och Europeiska gemenskapernas 
kommissions tillämpning av direktivet 
1. Förfaranden vid Europeiska gemenskapens domstol vad gäller fördragsbrott 
((2. Begäran om förhandsavgörande) 
I 
1. Inledning 
Regler om skydd av arbetstagare i händelse av arbetsgivarens insolvens infördes i Finland 
genom lagen om lönegaranti (649/73) som trädde i kraft den 1 januari 1974. Syftet med 
lagen var att skydda arbetstagarnas lönefordringar enligt lag. Lagen föregicks av ett 
sammanträde i Nordiska rådet 1971, då en rekommendation till regeringen undertecknades 
med yrkande om att åtgärder skulle vidtas för skydd av arbetstagare i händelse av 
arbetsgivarens insolvens25. Lagen ändrades år 1982, 1984, 1990, 1992, 1994 och 1995. 
25 Regeringens proposition 9/1973, s. 1. 
23 
Sjömän är skyddade genom lagen om lönegaranti för sjömän 927779', ändrad år 1982, 
1990, 1992 och 1995. Lagen grundas på samma principer som lag 649/73 och 
överensstämmer till övervägande del med denna, men den är anpassad till de särskilda 
villkor som gäller sjöfart. 
II. Medlemsstaternas genomförande av direktivet 
1. Tillämpningsområde och definitioner (artiklarna 1 och 2) 
a) Arbetstagare 
I 1 § lagen om anställningsavtal (320/70) definieras avtalet som ett avtal "varigenom den 
ena parten, arbetstagaren, förbinder sig att åt den andra, arbetsgivaren, under dennes 
ledning och uppsikt utföra arbete mot lön eller annat vederlag". Denna definition är inte 
viktig endast för tillämpningen av lagen om anställningsavtal. Genom detta och i enlighet 
med den i finsk lagstiftning rådande teorin om så kallat grundläggande rättsförhållande 
definieras också det omfattande tillämpningsområdet för hela arbetsrätten. 
Definitionen av vem som betraktas som arbetstagare är vid i finsk lagstiftning. Den 
omfattar både arbetare och tjänstemän. Även arbete som utförs i hemmet med 
arbetstagarens maskiner faller inom lagens tillämpningsområde. Dessutom har kravet på 
att arbetet skall utföras under arbetsgivarens ledning och uppsikt fatt en liberal tolkning. 
Enbart det faktum att arbetsgivaren har rätt att övervaka arbetet anses vara tillräckligt, 
oavsett om arbetstagaren verkligen står under dennes övervakning eller inte. 
b) Arbetsgivarens insolvens 
aa) Definition av begreppet arbetsgivare 
Begreppet arbetsgivare definieras i finsk lagstiftning indirekt genom begreppet 
anställningsförhållande. Arbetsgivaren kan såväl vara en fysisk som en juridisk person. 
Även en person som bildar ett aktiebolag kan komma att hållas personligen ansvarig för 
åtgärder som vidtagits innan bolaget registrerats och fått rättskapacitet (Finlands Högsta 
domstol 1982 - II - 23). 
bb) Insolvens 
En arbetsgivare i Finland anses i enlighet med 1 § 2 st lagen om lönegaranti (649/73) 
vara insolvent i följande fall: 
1. - Om arbetsgivaren avlidit och hans dödsbo överlåtits i boutredningsmans förvaltning 
samt om det kan konstateras, att erforderligt belopp ej kan erläggas från arbetsgivarens 
tillgångar. 
2. - Om arbetsgivarens verksamhet upphört och det kan konstateras, att erforderligt belopp 
ej kan erläggas ur arbetsgivarens medel. 
3-1 händelse av konkurs. 
4.- Om det vid utsökning konstaterats, att arbetsgivaren saknar medel för att erlägga av 
erforderligt belopp. 
24 
5. - Om arbetsgivaren lämnat landet eller håller sig gömd och tillräckliga belopp för 
erläggande av fordran icke konstateras. 
6. - Om arbetsgivaren försummat att i tid inbetala avsättningar som gjorts för 
socialförsäkrings- och pensionsförsäkringsavgifter. 
7. - Om arbetsgivarens insolvens i andra fall, jämförbara med de som nämns i detta 
moment, klart och ostridigt kan konstateras av lönegarantimyndigheten. 
c) Fordringar på grund av anställningsavtal eller anställningsförhållande 
I 1§ 1 st, lagen om lönegaranti (649/73), fastställs att utbetalningen av arbetstagarnas 
löner och andra fordringar som grundar sig på anställningsförhållande tryggas vid 
arbetsgivarens konkurs eller insolvens av staten genom lönegaranti enligt denna lag. 
Lagen gäller även arbetstagare som är anställda hos finska arbetsgivare med hemvist i 
Finland och som arbetar utomlands. En arbetstagare som en utländsk arbetsgivare har sänt 
från utlandet till Finland för tillfälligt arbete kan inte få sina fordringar tryggade genom 
lönegarantin. 
Betalning enligt lönegarantin utgår för de på anställningsförhållande grundade förfallna 
lönefordringar och andra fordringar, som skulle ha sjöpanträtt i fartyg enligt sjölagen 
(1588/92). (Lag om lönegaranti för sjömän 927/79, 2 §). 
d) Viktiga datum för garantin (artikel 3.2) 
Finsk lagstiftning överensstämmer med det första alternativet som föreskrivs i artikel 3.2 
i direktivet. Betalning enligt lönegarantin skall i enlighet med 2 § 1 st lagen om 
lönegaranti utgå för de på anställningsförhållande grundade lönefordringar och andra 
fordringar som förfallit inom tre månader före inlämnandet av ansökan om lönegaranti. 
Finsk lag ger begreppet insolvens ett vidare innehåll än det som återfinns i direktivet. Det 
finska systemet medger även att lönegarantin uppkommer under anställningsförhållandet 
eller svarar mot ansökan om utbetalning som inlämnats på nytt vid olika tidpunkter. En 
ersättning, gottgörelse eller annan motsvarande fordran som arbetstagaren har hos 
arbetsgivaren på grund av att anställningsförhållandet har upphört utan rättslig grund eller 
på grund av att arbetsgivaren försummat att fullgöra en på lag eller avtal grundad 
skyldighet, betalas enligt lönegarantin om ansökan om lönegaranti inges senast inom tre 
månader från det att saken avgjorts genom en lagakraftvunnen dom eller från det att 
överenskommelse om grunden för och om beloppet av fordran har nåtts mellan parterna 
eller berörda organisationer med iakttagande av vedertagen praxis på arbetsmarknaden. 
Av särskilda skäl kan utbetalning enligt lönegarantin ske för sådana fordringar som 
grundar sig på arbete i utlandet och som har förfallit till betalning tidigast tre, högst sex 
månader innan ansökan om lönegaranti ingavs (1071/90). 
Arbetstagaren har inte rätt att fa betalning enligt lönegarantin för fordringar som grundar 
sig på arbete utfört utomlands till den del han får lönegaranti eller motsvarande förmån 
enligt den utländska lagstiftning som skall tillämpas på anställningsförhållandet (1071/90). 
25 
Det finns ingen tidsfrist inom vilken fordringarna måste ha förfallit till betalning för att 
omfattas av skydd genom lagen om lönegaranti för sjömän (927/79). 
e) Begränsningar i tiden för utbetalningar av lönegarantin (artikel 4.2) 
Så som nämnts i d utgår enligt lagen om lönegaranti (649/73) betalning för de på 
anställningsförhållandet grundade lönefordringar och andra fordringar, som förfallit inom 
tre månader innan ansökan om lönegaranti ingavs. Ingen tröskel beträffande 
anställningstid eller -period fastslås. Den avgörande faktorn i Finland är den tidpunkt vid 
vilken fordran förfallit till betalning och inte den period under vilken arbetet utförts. Med 
hänsyn till de anmärkningar som gjorts i a och c och i den mån ansökan om lönegaranti 
kan inges innan ett konkursförfarande inleds, uppfyller den finska lagen om lönegaranti 
kraven i artiklarna 3 och 4 i direktivet. 
f) Tak för utbetalningar av lönegarantin (artikel 4.3) 
I 2 § 5 st (1071/90) lagen om lönegaranti (649/73), fastslås att lönegarantins högsta 
belopp per arbetstagare skall stadgas genom förordning. Detta är en praktisk lösning för 
att det skall vara lättare att vid varje given tidpunkt följa löneutbetalningssystemet på 
arbetsmarknaden och att ändra lönegarantin26. Den lönegaranti som är grundad på arbete 
som utförts för samma arbetsgivare begränsas genom förordning 883/73, ändrad 1993 
(1439/93), till FMK 75 000 (8500 ecu) per arbetstagare. 
I 2 § lagen om lönegaranti för sjömän (927/79) förskrivs inget särskilt högsta belopp. 
2. Garantiinstitutioner (artikel 5) 
Finska staten har ansvar för lönegarantin och den administreras av 
arbetsmarknadsministeriet och de regionala arbetskraftsbyrån. Arbetstagarens fordringar 
övergår till staten den dag då den regionala arbetskraftsbyrån beslutat om betalning enligt 
lönegarantin. Arbetsgivaren är skyldig att på fordran betala 16% årlig ränta från detta 
datum. (5 § lagen om lönegaranti (649/73)). Från och med början av 1996 kopplades 
räntan efter ändring av lönegaranti lagen (1661/95) till den allmänna räntenivån och var 
vid årets början 13 %. Centralkassan för arbetslöshetskassorna skall årligen ersätta staten 
för skillnaden mellan de belopp som har betalats till arbetstagarna enligt lönegarantin och 
de hos arbetsgivarna uppburna kapitalbeloppen. (16 § 1 st) 
Beslut i ett lönegaranti ärende fattas av den regionala arbetskraftsbyrån inom vars område 
den arbetsgivare som ansökan gäller har sin hemvist. Saknas uppgift om hemvisten 
behandlas ärendet av den regionala byrå inom vars område det arbete som ansökan avser 
huvudsakligen har utförts. (1 § 3 st) 
26 Regeringens proposition 9/1973, s. 3. 
26 
När den regionala arbetskraftsbyrån avslår en ansökan om betalning enligt lönegarantin 
skall den, om ansökan avslås till följd av att grunden för eller fordringsb el öppet inte 
kunnat utredas och arbetsgivaren har bestritt fordran, ange hur arbetstagaren kan väcka 
talan mot arbetsgivaren och mot staten. Om ansökan avslås till följd av att grunden för 
fordran eller beloppet inte anses utrett och arbetsgivaren inte har bestritt fordran, skall 
arbetstagaren anvisas att väcka talan mot staten. (1 § 3 st och 7 § 1 st). Om ansökan 
avslås på någon annan grund än som nämns ovan, föreskriver lag 1443/1994 som trädde 
i kraft den 1 januari 1995 överklagningsförfaranden för vilka ansvarar kommissionen för 
arb etsl öshetsförsäkri ngen. 
Ansökan om betalning enligt lönegaranti lagen skall ställas till den regionala 
arbetskraftsbyrån och inges till en arbetskraftsbyrå. En ansökan om lönegaranti som gäller 
arbete utfört utomlands får där inlämnas även till finsk ambassad, finskt konsulat eller 
annan finsk beskickning. (3 §) 
I lönegaranti aren den biträds arbetsmarknadsministeriet av en särskild trepartsdelegation. 
Denna delegation utses för tre år i taget och har till uppgift att ta initiativ och övervaka 
lönegaranti systemets utveckling. (Förordning 883/739, 10 §). 
3. Insolvensskydd som en del av den sociala tryggheten (artikel 6-8) 
a) Begränsningar av insolvensskyddet (artikel 6) 
I 1 § lagen om lönegaranti (649/73), tryggas arbetstagarens lön och andra fordringar som 
grundar sig på anställningsförhållandet. Förutom taket för utbetalningar av lönegarantin 
är inga undantag eller begränsningar knutna till denna regel. 
Överlåter en arbetstagare sin på anställningsförhållandet grundade fordran, äger 
förvärvaren rätt i enlighet med lönegarantin endast då förvärvaren är en 
arbetstagarorganisation eller en kassa eller en annan organisation som administreras av 
en arbetstagarorganisation. (13 §) 
b) "Garanti" som täcker de utestående socialavgifterna till nationella 
socialförsäkringssystem för vilka arbetsgivaren gjort avdrag (artikel 7) 
Arbetstagarens lönefordringar garanteras av staten. Varje år betalar den centrala 
arbetslöshetskassan i efterskott till staten skillnaden mellan de utbetalningar som gjorts 
enligt lönegarantin och det upplupna kapitalet hos arbetsgivarna. I detta syfte härrör de 
kollektiva fonder som utgörs av arbetslöshetsavgifter endast från arbetsgivarna. Från det 
erlagda beloppet görs emellertid avdrag för skatt och förskott och i enlighet med 10 § 
lagen om lönegaranti för sjömän 927/79 innehålls arbetstagarens egna pensions- och så 
kallade serviceavgifter från det belopp som skall betalas. 
c) Garanti vad gäller omedelbar eller framtida rätt till förmåner enligt privata 
kompletterande ålderspensionssystem (artikel 8) 
27 
SV/05/96/18730 lOO.POO (FR) 
ks/ 
Den finska lagen gäller endast förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare i tjänst. 
De som tidigare varit anställda kan med andra ord inte erhålla lönegaranti för fordringar 
på kompletterande pensioner som arbetsgivaren genom utfästelser i ett tidigare 
anställningsförhållande svarar för. 
I Finland kan en frivillig försäkring tecknas hos ett försäkringsbolag, en försäkringskassa 
eller tillhandahållas genom upprättandet av en pensionsstiftelse. Lagen om 
pensionsstiftelser (29.12.1995/1774) reglerar pensionsstiftelser och lagen om 
försäkringskassor (27.11.1192/1162) reglerar försäkringskassorna. Pensionsstiftelserna 
är av praktisk betydelse, eftersom det 1993 fanns 214 verksamma pensionsstiftelser. 
När en arbetsgivare försätts i konkurs, berörs ofta pensionsstiftelsen indirekt och kan då 
antingen upplösas eller försättas i konkurs, vilket inte överensstämmer med 
bestämmelserna i artikel 8 i direktivet. Dessa syftar till att stiftelsen skall kunna uppfylla 
sina skyldigheter vad gäller framtida ålderspensioner eller andra förmåner trots insolvens 
hos den arbetsgivare som ansluter sig till stiftelsen. Pensionsfordringar vad gäller före 
detta anställda ges inte förmånsrätt vid sådana konkurser. 
Pensionsstiftelsens fordringar i konkurser hos den arbetsgivare som har pensionsansvar 
som grundas på frivilliga tilläggsförmåner enligt lagen om pensionsstiftelser, skall ha 
förmånsrätt i konkurser fram till 2011 (se lagen av den 29.12.1995/1776 § 9). En 
arbetstagares pensionsfordringar hos en tidigare arbetsgivare, som i anställningsavtalet kan 
ha förbundit sig att stå för pensionsförmåner, ges å andra sidan inte förmånsrätt (se 
Högsta domstolen 1991/186). 
Den finska lagstiftningen syftar till att på olika sätt säkerställa att pensionsstiftelser och 
försäkringskassor garanterar pensioner fullt ut (tidigare 75 %). För att undvika 
ekonomiska svårigheter för arbetsgivaren har övergångsperioder införts vilket inom 15 
år skall leda till fullt ansvar för pensionsgarantier. Genom detta successiva genomförande 
siktar man på att fullt ansvar skall vara uppnått fr.o.m. början av 2011. 
Det fulla ansvaret skall med andra ord garantera kompletterande pensioner för 
arbetstagare och pensionerade arbetstagare. Vid missförhållanden i stiftelsen, 
försäkringskassan eller hos arbetsgivaren kan dock situationer uppstå där det inte är 
möjligt att uppfylla åtagandet. I sådana situationer kan den ansvariga parten bli ställd 
inför rätta och bli tvungen att betala eventuellt skadestånd. I sådana fall finns dock ingen 
statlig garanti. 
Särskilda bestämmelser i 8 § 2 st lagen om pensionsstiftelser reglerar förhållandena när 
pensionsstiftelsen upplöses till följd av att arbetsgivarens verksamhet inställts. I sådana 
fall skall även pensionsförmånerna skyddas för arbetstagare vars anställning upphört inom 
en ettårsperiod före nedläggningen av företaget. Denna bestämmelse har införts av 
rättviseskäl. När de ekonomiska förhållandena blir sämre drar arbetsgivaren ofta ned på 
sin personal genom att säga upp anställda. De anställda kan, om de är rädda att förlora 
sitt arbete, söka arbete på annat håll. I denna situation tryggas inte pensionsförmånerna 
för dem vars anställning upphörde mer än ett år innan arbetsgivarens företag lades ned. 
28 
SV/05/96/18730100.P00 (FR) 
kal 
I den mån arbetsgivarens insolvens kan påverka pensionsstiftelsernas utbetalning av 
framtida förmåner vad gäller socialförsäkring, överensstämmer bestämmelserna i den 
finska lagen inte med bestämmelserna i artikeln i direktivet. 
4. Vägran eller begränsning av skyddet mot insolvens i händelse av missbruk, 
gemensamma intressen och hemliga överenskommelser (artikel 10) 
Arbetstagare har inte rätt till betalning enligt lönegarantin på grundval av avtal eller med 
avtal jämförbart faktiskt arrangemang, om avtalet uppenbarligen ingåtts eller 
arrangemanget uppenbarligen tillkommit i syfte att staten till arbetstagaren skall erlägga 
betalning enligt lönegarantin för fordran som är grundad på anställningsförhållandet. (2a 
§ (403/84) lagen om lönegaranti). 
I 12 § lönegaranti lagen föreskrivs att arbetstagare som fatt betalning enligt lönegarantin, 
av den regionala arbetskraftsbyrån av särskilda skäl kan vägras rätt att erhålla betalning 
enligt lönegarantin för fordran hos samma arbetsgivare, om fordran grundar sig på arbete 
som utfBStattunder tre år räknat från det föregående beslutet om <b&äBaibgt<énlrjg; 
lönegarantin. Såsom "samma arbetsgivare" anses även företag där beslutanderätten 
tillkommer den tidigare arbetsgivaren. Den tidigare arbetsgivaren anses ha 
beslutanderätten i båda företagen, om han antingen ensam eller tillsammans med någon 
närstående har aktiemajoritet i vartdera företaget. 
Vid avslag på en ansökan om lönegaranti måste särskilda skäl anges. Bevisbördan åligger 
den part som föreslår avslag. 
I enlighet med 2 § st 4 lönegarantilagen, har ansvariga myndigheter rätt att pröva om det 
är lämpligt att betala mer än två ggr det belopp som arbetsgivaren har betalat ut till den 
senare under det år som föregick ansökan om lönegaranti för att återbetala en fordran som 
uppkommit på grund av ett anställningsförhållande. 
Den som genom att ge felaktiga uppgifter eller på annat sätt uppsåtligen eller genom 
vållande fatt till stånd att betalning enligt lönegarantin skett utan grund eller till för stort 
belopp eller till att annan förmån enligt denna lag beviljats, är i enlighet med 14 § i 
denna lag skyldig att återställa eller ersätta det överbetalda beloppet. Bedrägeri bestraffas 
enligt straffrättsliga bestämmelser. 
För att ytterligare undvika missbruk är arbetsgivaren enligt 17 § skyldig att lämna den 
arbetskraftsbyrå som handlägger lönegaranti ärenden alla de uppgifter som behövs för att 
tillämpa lönegarantilagen. Myndigheten har rätt att kontrollera uppgifterna i arbetsgivarens 
bokföring. 
Förvaltningsdomstolarna och chefen för polisdistriktet är skyldiga att ge den 
arbetskraftsbyrå som handlägger lönegaranti ärendet erforderlig handräckning för 
inhämtande av dessa uppgifter. Arbetskraftsbyrån har rätt att av skattemyndigheterna för 
behandlingen av ansökan om betalning enligt lönegarantin få erforderliga uppgifter ur de 
handlingar som gäller arbetstagarens beskattning. 
29 
SV/05/96/18730lOO.POO (FR) 
ks/ 
Det sätt på vilket finsk lagstiftning tolkas när det gäller att förhindra missbruk faller inom 
ramen för de två alternativ som föreskrivs i artikel 10 i direktivet. 
30 
SV/05/96/18730 lOO.POO (FR) 
ks/ 
Genomförandet av direktivet i Sverige 
3l-S<2, 
SV/05/96/18730 lOO.POO (FR) 
kV 
I. Inledning 
Regler om skydd för anställda i händelse av arbetsgivarens insolvens införlivades i svensk 
lag 1971. Lönegaranti lagen (1970:741) trädde i kraft den 1 januari 1971 och gällde fram 
tills den nya lönegaranti lagen (1992:497) trädde i kraft den 1 juli 1992. Denna lag har 
ändrats flera gånger sedan dess och den senaste ändringen trädde i kraft i juli 1995. 
Den svenska löneskyddsnivån motsvarar den som föreskrivs i direktiv 80/987/EEG, men 
svensk lagstiftning grundar sig tekniskt sett inte på direktivet. Före genomförandet av 
reglerna om lönegaranti skyddades arbetstagarnas lönefordringar " arbetsgivarens konkurs 
genom en framskjuten ställning i förmånsrätten. Detta skydd är emellertid endast av värde 
om det finns tillgångar i konkursboet. Genom de regler om lönegaranti som antogs vid 
genomförandet tryggades arbetstagarens lön oavsett vad som fanns kvar i konkursboet. 
Garantin omfattar samma slags lönefordringar som de som skyddas genom förmånsrätten. 
En begränsning av statens åtagande infördes genom att ett högsta ersättningsbelopp 
fastställdes genom garantin27. 
Under en treårsperiod mellan 1980-talets slut och 1992 hade kostnaderna för lönegarantin 
ökat sjufalt. En lagändring infördes för att sänka kostnaderna och en ny lönegaranti lag 
trädde i kraft den 1 juli 1992. Syftet med den nya lagen var att begränsa kostnaderna 
genom att göra bevakningen mer effektiv för att säkerställa att lönegarantin användes på 
rätt sätt, utan att inskränka arbetstagarens skydd på ett oacceptabelt sätt28. Den övre 
gränsen för lönegarantin sänktes. Från att tidigare har varit ca. SEK 400 000 ( ca. 45 000 
ecu) är summan nu SEK 100 000 ( cirka 11 000 ecu), vilket anses tillräckligt för att 
uppfylla lönegarantins sociala syfte. 
År 1993 hade ökningen av antalet konkurser avstannat, men regeringen ansåg att 
kostnaderna fortfarande var höga. Lönegarantifondens intäkter hade dessutom minskat och 
lönegaranti fonden tvingades låna pengar från Riksgäldskontoret. Nya regler infördes för 
att minska kostnaderna. 
Ett annat skäl till att ändra lagstiftningen var att det hade anförts klagomål om missbruk. 
Företag använde lönegarantin för att finansiera rekonstruktion efter konkurs, vilket ledde 
till en illojal konkurrenssituation29. Utnyttjandet av lönegarantin kunde också få den 
effekten att arbetstagare förblev anställda i ekonomiskt osunda företag som på lång sikt 
var olönsamma. 
IL Medlemsstaternas genomförande av direktivet 
1. Tillämpningsområde och definitioner (artiklarna 1 och 2) 
27 
28 
29 Walin G, Rydin B, Kihlgren T, s. 149. 
Regeringpropositionen 1993/94:208, s. 14 f. 
Prop. 1993/94:208, s. 16. 
33-34 
SV/05/96/18730ÎOO.POO (FR) 
ks/ 
a) Arbetstagare 
Svensk arbetsrätt grundar sig på en enhetlig och, i ett internationellt perspektiv, vid 
betydelse av begreppet arbetstagare. Tillämpningsområdet är emellertid inte avgränsat på 
ett enhetligt sätt, eftersom de olika domstolarna skall tolka lagarna i olika syften. Enligt 
gällande lönegaranti lag (1992:497 föreskrivs till exempel uttryckligen ( 9 a §) att vissa 
kategorier anställda, som t. ex. de som inom två år före konkursbeslutet har beviljats 
ersättning för en fordran som har uppkommit i huvudsakligen samma verksamhet eller 
företag, faller utanför lagens tillämpningsområde. Detta gäller inte i de fall då 
arbetstagaren blivit anvisad arbetet av offentlig arbetsförmedling eller då det i det 
enskilda fallet finns särskilt skäl för att garantin skall gälla. I lagen ( 7 §) hänvisas också 
till förmånsrättslagen (1970:979) vilken undantar från skydd de arbetstagare som själva 
eller tillsammans med närstående äger 20% eller mer av företaget. 
I förarbetena till fömånsrättslagen (1970:979) förutsätts att betydelsen av begreppet 
arbetstagare fortlöpande kommer att anpassas till utvecklingen på arbetsmarknaden30. 
Hittills har anpassningar till relativt oberoende arbetstagare gjorts. Dessa kategorier 
arbetstagare omfattas numera ofta av lönegarantin31. Den metod som används för att 
bestämma vem som räknas och vem som inte räknas som arbetstagare liknar allt mer den 
metod som används i socialförsäkringsfrågor32. 
Vissa grundläggande kriterier måste alltid uppfyllas innan en person ur rättslig synvinkel 
kan betraktas som arbetstagare. Det måste föreligga ett avtal av något slag och detta avtal 
skall avse arbete. Hur parterna betecknar avtalet är inte avgörande. Domstolarna fastställer 
huruvida en person betraktas som arbetstagare eller inte, efter att ha gjort en samlad 
bedömning av den faktiska situationen i det enskilda fallet33. I förarbetena till 
medbestämmandelagen (MBL) (1976:580) görs en sammanställning i tio punkter med 
kriterier för att en arbetstagare skall betraktas som anställd34. Om syftet med avtalet 
mellan parterna förefaller illojalt, brukar domstolen bortse från avtalets formella innehåll. 
I de fall då en person har varit anställd och anställningen har övergått i uppdragsform är 
domstolarna särskilt uppmärksamma. Om ingen faktisk förändring har skett, finner 
domstolarna ofta att personen fortfarande kan betraktas som anställd35. I övriga fall 
åberopar domstolarna allmän praxis inom ramen för den typ av avtal som föreligger.36 
b) Arbetsgivarens insolvens 
aa) Definition av begreppet arbetsgivare 
30 
31 
32 
33 
34 
35 
36 Se SOU 1969:5 s. 150. 
Walin G., Rydin B., och Kihlgren T., s. 107. 
Sigeman, T., s. 68. 
Om det mest grundläggande fallet från HD där en samlad bedömning görs, se NJA 1949, s. 768. 
SOU 1975:1, s. 722. 
Se t ex AD 1977 nr 39 och 98, 1978 nr 13 och 1989 nr 80. 
Se t ex NJA 1982 s. 784, AD 1981 nr 121 och AD 1987 nr 21. 
35 
SV/05/96/18730100.P00 (FR) 
ks/ 
Såväl "arbetstagare" som "arbetsgivare" saknar lagstadgad definition i Sverige. Begreppet 
fastställs indirekt: när en person anses som arbetstagare anses ans motpart som 
arbetsgivare. 
Inom privaträtten gör domstolarna en samlad bedömning i varje enskilt fall. 
När tvist uppstår om huruvida en person skall betraktas som arbetstagare och därför har 
rätt att erhålla ersättning ur lönegaranti fonden, står tvisten mellan andra än de 
ursprungliga parterna i anställningsavtalet. Flera aspekter skall beaktas. De olika parternas 
avsikt med det ursprungliga anställningsavtalet är därför inte utan betydelse för 
domstolens bedömning37. (Se till exempel HD:s utslag i NJA 1Ç°2 s. 631). Det som sägs 
i avtalet är viktigt samt hur den faktiska situationen var vid tiden före konkursen. Om det 
visar sig att det rör sig om ett anställningsförhållande, måste staten betala ut lönegarantin. 
Vad parterna efter konkursen hävdar beträffande deras inbördes förhållande är av mindre 
vikt, eftersom den faktiska intressekonflikten inte står mellan dem. 
bb) Insolvens 
I 1 § lönegaranti lagen (1992:497) fastslås att staten svarar för arbetstagares lönefordran 
hos den arbetsgivare som har försatts i konkurs. Konkurs är en förutsättning för att lagen 
skall tillämpas. 
En fysisk eller juridisk person som är insolvent skall i enlighet med konkurslagen 
(1987:672) 1 kap. 2 § försättas i konkurs efter det att vederbörande eller en borgenär har 
ansökt härom hos tingsrätten, om inget annat föreskrivs i lagen. Med insolvens avses att 
gäldenären inte rätteligen kan betala sina skulder och att denna oförmåga inte endast är 
tillfällig. 
I 2 kap. 7 § fastslås att gäldenärens uppgift om att han är insolvent skall godtas, om det 
inte finns särskilda skäl att inte göra det. Sådana skäl kan vara att konkursansökan 
inlämnats av konkurrensskäl eller att företagets faktiska tillgångar överskrider gränsen för 
vad som kan anses utgöra insolvens. Domstolen måste pröva om den som lämnar in en 
konkursansökan är behörig och om det finns något hinder för konkurs. 
I 8 § och 9 § finns tre så kallade presumtionsregler, vilka underlättar för borgenären att 
bevisa att gäldenären är insolvent. Insolvens förutsätts föreligga om a) gäldenären saknar 
tillgångar till full betalning av utmätningsfordringarna, b) gäldenären förklarat sig ställa 
in sina betalningar, c) gäldenären (som är bokföringsskyldig) underlåter att betala trots 
uppmaning om att inom en vecka betala klar och förfallen skuld och trots information om 
att om så inte sker kommer konkursansökan att inges till tingsrätten. 
I praktiken tillgodoses dock i Sverige borgenärernas fordringar kollektivt enligt vad som 
avses i direktivet. 
37 Sigeman, T., s. 64. 
36 
SV/05/96/18730ÎOO.POO (FR) 
ks/ 
c) Fordringar på grund av anställningsavtal eller anställningsförhållande 
En arbetstagare är enligt 7 § lönegaranti lagen (1992:497) och 12 § förmånsrättslagen 
(1970:979) berättigad till ett garantibelopp för (alla) fordringar på obetald lön och annan 
ersättning på grund av anställningen, inklusive intjänad semesterersättning och pension. 
I enlighet med 1 § lönegarantilagen svarar staten för betalning av arbetstagares fordran 
hos en arbetsgivare som har försatts i konkurs i Sverige. Detta gäller oavsett från vilket 
land arbetstagaren kommer eller om gäller ett svenskt företag eller ej. Om konkursen har 
äg rum i Sverige, är presumtionen att lönefordringarna täcks av den svenska lönegarantin. 
När konkursanökan inges i ett annat nordiskt land kan endast fordringar som avser 
anställning med övervägande anknytning till Sverige eller svenska förhållanden ersättas 
genom garantin. Sådan anknytning kan till exempel vara att arbetet utförs i Sverige, att 
den anställde är svensk medborgare eller att den anställde arbetar inom ett dotterbolag till 
ett svenskt företag. 
Lönegaranti lagen är inte tillämplig då en svensk medborgare har varit anställd i ett 
företag som försatts i konkurs utomlands, även om den anställde har arbetat på ett svenskt 
lokalkontor. (Se Hovrätten, RH, 1992:88, s. 219). Det faktum att företaget har betalat 
socialavgifter för den anställde inklusive avgifter till lönegarantifonden saknar betydelse. 
Konkursbeslutet måste ha fattats i Sverige eller i ett annat nordiskt land. (Det är 
naturligare att dotterbolag till utländska företag, som har status av egen juridisk person, 
måste konkursförklaras i Sverige för att lönegaranti lagen skall vara tillämplig.) En 
utländsk medborgare som är bosatt utomlands men tidigare har utfört arbete i Sverige för 
ett svenskt företag som har försatts i konkurs i Sverige, bör å andra sidan vara berättigad 
till svensk lönegaranti.38 
Om arbetsgivaren tidigare har varit försatt i konkurs, betalas inte fordringar som har eller 
kunde ha gjorts gällande i den konkursen. 
Vad som sägs om arbetstagaren gäller även en närstående till arbetstagaren som har 
pensionsfordringar hos konkursgäldenären. Den som har rätt till underhåll har också rätt 
till garantibelopp för underhållsbidrag som har innehållits genom införsel på lön. 
Allmänna försäkringskassor som har betalat ut bidragsförskott för underhållsbidrag är 
emellertid inte berättigade till garanti b el opp. 
(1- 6 §) 
d) Viktiga datum för garantin (artikel 3.2) 
17 § lönegarantilagen (1992:497) föreskrivs att betalning genom garantin sker för fordran 
på lön eller annan ersättning med förmånsrätt enligt 12 § förmånsrättslagen (1979:979) 
och för fordran på pension med förmånsrätt enligt 12 § och 13 § i samma lag. I 
38 Walin G., Rydin B., Kihlgen T., s. 165. 
37 
SV/05/96/18730100.P00 (FR) 
ks/ 
konkurslagen (1987:672) regleras i vilken utsträckning en fordran på lön eller pension kan 
göras gällande vid konkurs. 
Sverige har valt det första alternativet i artikel 3.2 i direktivet. Enligt vad som föreskrivs 
i 12 § förmånsrättslagen omfattar förmånsrätten fordringar som förfallit till betalning 
under de senaste sex månaderna av arbetstagarens anställning hos konkursgäldenären och 
inte tidigare än tre månader innan konkursansökan inkom till tingsrätten. 
1 svensk lagstiftning saknas allmänna regler om hur anställningsavtalen påverkas vid 
arbetsgivarens konkurs. Problemet har emellertid tagits under övervägande av svenska 
domstolar. 
Ett anställningsavtal upphör inte automatiskt att gälla om arbetsgivaren försätts i konkurs. 
Både den anställde och konkursförval tåren har emellertid rätt att säga upp avtalet. Om 
uppsägningen sker i samband med konkursbeslutet, behandlas den anställdes 
lönefordringar som fordringar inom ramen för konkursen och omfattas därmed av 
lönegaranti lagen och förmånsrättslagen. Under uppsägningstiden är den anställde skyldig 
att arbeta om han ombeds göra det. Juridiskt sett fortsätter anställningsavtalet mellan den 
arbetsgivare som försatts i konkurs och den anställde att gälla, även om arbetsgivarens 
uppgifter övertagits av konkursförvaltaren.39 
Bestämmelserna gäller även fordringar på lön under uppsägningstiden. Om arbetstagaren 
inte behöver utföra arbete för sin konkursdrabbade arbetsgivares räkning och han inte 
arbetar någon annanstans, gäller bestämmelserna om lönefordringar under 
uppsägningstiden endast om arbetstagaren är inskriven hos en offentlig arbetsförmedling 
som arbetssökande. 
Den ersättning som en arbetstagare uppbär från en annan arbetsgivare eller som han 
uppenbarligen skulle få för ett arbete som han skulle ha accepterat, avräknas från den 
ersättning som betalas ut enligt lönegarantin (lagen om anställningsskydd 1982:80, 13§). 
Eftersom lönefordringar med förmånsrätt berör fordringar som förfallit till betalning 
tidigast tre månader innan konkursansökan inkom till tingsrätten, riskerar en person med 
en uppsägningstid på sex månader (den maximala uppsägningstiden) och som inte har 
hittat ett annat arbete att inte få ersättning för eventuella återstående lönefordringar. 
Arbetstagaren kan i viss mån påverka situationen genom att s< ga upp sig och därigenom 
säkerställa lönefordringar som avser de tre månaderna som föregick konkursen. Den 
anställdes uppsägningstid är en månad, efter vilken han emellertid inte längre är anställd 
och därför inte kan kräva ytterligare ersättning. 
Konkursförvaltaren som företräder konkursboet kan också sluta ett nytt anställningsavtal 
med den anställde. Avtalet upprättas då på nytt med konkursförvaltaren som s;y rättslig 
arbetsgivare. I detta fall kommer alla framtida lönefordringar att göras gällande mot själva 
39 Siegman, T., s. 339. 
38 
SV/05/96/18730 ÎOO.POO (FR) 
ks/ 
konkursboet. Även om fordringarna är förmånsberättigade i konkursen (11 kap. 1 § 
konkurslagen), omfattas de inte av lönegarantin. 
De svenska bestämmelserna omfattar även semesterlön och semesterersättning som 
intjänats under innevarande år och det år som närmast föregick det år då konkursansökan 
inkom till tingsrätten. 
Fordran på intjänad pension för anställd och dennes efterlevande i högst såväl sex 
månader före som sex månader efter det att konkursansökan inkommit omfattas också av 
förmånsrättslagen. Detta gäller även pension som intjänats hos en tidigare arbetsgivare 
om konkursgäldenären har övertagit ansvaret för denna pension. 
e) Begränsningar i tiden för utbetalningar av lönegarantin (artikel 4.2) 
Såsom nämnts i d hänvisas i 7 § lönegaranti lagen (1992:497) till 12 § förmånsrättslagen 
(1970:979), i vilken fastställs att förmånsrätten omfattar fordringar som förfallit till 
betalning under de senaste sex månaderna av arbetstagarens anställningstid och inte 
tidigare än tre månader innan konkursansökan inkom till tingsrätten. Denna tolkning 
överensstämmer inte helt med det första alternativet i artikel 4.2 i direktivet. Enligt 
direktivets ordalydelse skall medlemsstaterna säkerställa att betalning sker av utestående 
lönefordringar (inte nödvändigtvis fordringar som förfallit till betalning) för de senaste 
tre månaderna av ett anställningsavtal eller ett anställningsförhållande som har pågått 
under en tidsperiod av sex månader före den dag då arbetsgivarens blev insolvent. I 
Sverige kan ingen garanteras lönefordringar för en period som sträcker sig längre tillbaks 
i tiden än tre månader innan konkursansökan inkom till tingsrätten. Men eftersom garantin 
omfattar de lönefordringar som förfallit till betalning under de senaste sex månaderna, 
betyder detta dock å andra sidan att perioden kan sträcka sig bortom den tidpunkt då 
arbetsgivaren blev insolvent och omfatta lönefordringar därefter eller för lön under 
uppsägningsperioden. I detta avseende är bestämmelserna i svensk lag gynnsammare än 
bestämmelserna i direktivet. 
f) Tak för utbetalningar av lönegarantin (artikel 4.3) 
I kapitel 5 § 2 st konkurslagen (1987:672) föreskrivs ett generellt tak för de 
lönefordringar som far godkännas i konkursen. En fordran på lön, arvode eller pension 
kan inte garanteras i den mån fordran uppenbart överstiger vad som kan anses skäligt 
med hänsyn till utfört arbete, verksamhetens lönsamhet och omständigheterna i övrigt. 
När inget sådant tak finns begränsas lönegarantin enligt 9 § lönegaranti lagen (1992:497) 
till högst SEK 100 000 (ca 11 000 ecu) per anställd. 
2. Garantiinstitutioner (artikel 5) 
Den svenska staten svarar enligt 1 § lönegaranti lagen (1992:497) för betalning av 
arbetstagarens lönefordringar hos en arbetsgivare som har försatts i konkurs. Lönegarantin 
finansieras genom arbetsgivaravgifter till en lönegarantifond. I denna avgift ingår avgifter 
som avräknats från arbetstagarens lön. Sedan den 1 juli 1995 betalas arbetsgivaravgifterna 
in till statsbudgeten via en särskild budgetpost. Beloppen betalas ut av länsstyrelsen i det 
39 
SV/05/96/18730100.P00 (FR) 
ks/ 
län till vilken den tingsrätt som handlägger konkursen hör (22 §). För varje motfordran 
som arbetsgivaren enligt lag om arbetsgivares kvittningsrätt (1970:215) har hos 
arbetstagaren, görs avdrag på dennes lönefordran. Om arbetstagaren är missnöjd med 
konkursförvaltarens beslut om huruvida en fordran skall betalas enligt garantin, kan 
arbetstagaren i enlighet med 29 § lönegaranti lagen väcka talan vid tingsrätten. 
3. Insolvensskydd som en del av den sociala tryggheten (artikel 6-8) 
a) Begränsningar av insolvensskyddet (artikel 6) 
1 lönegaranti lagen (1992:497) föreskrivs betalning av (alla) lönefordringar hos en 
arbetsgivare som har försatts i konkurs i Sverige eller i något annat nordiskt land när 
fordringarna avser anställning med övervägande anknytning till Sverige eller svenska 
förhållanden. Sverige har valt att inte utnyttja de bestämmelser om begränsning som 
erbjuds i artikel 6 i direktivet. 
b) "Garanti" som täcker de utestående socialavgifter till nationella 
socialförsäkringssystem för vilka arbetsgivaren gjort avdrag (artikel 7) 
Svenska staten är enligt lönegaranti lagen (1992:497) skyldig att betala arbetstagares 
lönefordringar hos en arbetsgivare som har försatts i konkurs i Sverige eller i ett annat 
nordiskt land, då fordringarna avser anställning med övervägande anknytning till Sverige 
eller svenska förhållanden. Lönegarantin finansieras genom socialavgifter på upp till 0,25 
% av ett belopp som kort sagt motsvarar den kontanta lönesumman eller varje annan 
ersättning som arbetsgivaren betalar in under ett år för utfört arbete (kapitel 1 artiklarna 
2 och 3 lagen om socialavgifter (1981:691). 
Förmånerna i enlighet med det allmänna nationella socialförsäkringssystemet finansieras 
bland annat genom skatter och socialavgifter. Rätt till ersättning eller till förmån beror 
inte på om arbetsgivaren har betalat in de avgifter han skall betala in eller ej (1 § 
lönegaranti lagen och kapitel 1 lagen om allmän försäkring). 
c) Garanti vad gäller omedelbar eller framtida rätt till förmåner enligt privata 
kompletterande ålderspensionssystem (artikel 8) 
Det svenska socialförsäkringssystemet är uppbyggt som en kombination av 
författningsregierade bestämmelser och bestämmelser reglerade genom kollektivavtal. 
Andelen fackligt anslutna är mycket högt i Sverige (ca 85%) och alla arbetsgivare som 
är anslutna till Svenska arbetsgivareföreningen (SAF) är i enlighet med kollektivavtalen 
skyldiga att för sina anställda teckna kompletterande försäkringar som även omfattar 
ålderspension. De anställda behöver inte vara fackligt anslutna för att omfattas av 
försäkringen, vilket innebär att de kompletterande systemen omfattar mer än 85% av de 
anställda. Förutom de försäkringssystem som garanteras genom kollektivavtal finns det 
avtal om privata pensionsplaner som träffats i anställningsavtalet. 
Alla pensioner som grundas på kollektivavtal skyddas genom en garanti i kollektivavtalen 
vilket betyder att de anställdas pensionsförmåner skyddas även om arbetsgivaren har 
40 
SV/05/96/18730100.P00 (FR) 
ka/ 
underlåtit att betala in försäkringspremier för sin personal. Arbetsgivaren kan även trygga 
pensionsutfästelser enligt 1§ lagen om tryggande av pensionsutfästelser m.m. Denna lag 
föreskriver att pensionsutfästelser till arbetstagarna och deras efterlevande kan tryggas 
genom ett särskilt åtagande av pensionsutfästelser eller genom tilldelning av medel till 
en pensionsstiftelse med länsstyrelsen som tillsynsmyndighet (31 §). Missbruk kan 
medföra böter (7-8 §§). För att kunna dra av pensionskostnaden på skatten skall 
arbetsgivarna följa bestämmelserna i lagen. 
Alla pensioner som grundas på kollektivavtal skyddas genom en garanti i kollektivavtalen, 
vilket betyder att de anställdas pensionsförmåner skyddas även om arbetsgivaren har 
underlåtit att betala in försäkringspremierna för sin personal. 
Arbetsgivarna kan även trygga pensionsutfästelser enligt 1§ lagen om tryggande av 
pensionsutfästelser m.m. Denna lag föreskriver (1967:531, lagen om tryggande av 
pensionsutfästelser m.m.). Enligt lönegaranti lagen 1 § är staten skyldig att betala ut den 
anställdes lönefordringar hos en arbetsgivare som har försatts i konkurs. I 7 § föreskrivs 
att betalning enligt garantin lämnas för sådan fordran på lön eller annan ersättning som 
har förmånsrätt enligt 12 § förmånsrättslagen (1970:979). I denna lag föreskrivs att 
fordran på lön eller annan ersättning på grund av anställning har förmånsrätt - inga 
undantag medges - och omfattar försäkringsersättning för såväl privata 
pensionsförsäkringar som för andra slag av socialförsäkringar och omfattar 
försäkringspremier för privata pensionsplaner40. 
Enligt 12 § förmånsrättslagen omfattar garantin arbetstagarnas pensionsfordringar. Det är 
endast pension som intjänats högst sex månader före konkursansökan och sex månader 
efter denna som kan omfattas av garantin, det vill säga inte framtida pensionsförmåner. 
Garantin omfattar även pension som har intjänats under en tidigare anställning, under 
förutsättning att den nye arbetsgivaren (konkursgäldenären) har övertagit ansvaret i 
enlighet med 23 § och 26 § lagen om tryggande av pensionsutfästelser m.m. (1967:531). 
Om pensionen betalas ut i form av engångsbelopp, omfattar garantin endast det som kan 
anses vara en rimlig pension för en period som omfattar sex månader före konkursen. 
Beloppet far inte överstiga vad som kan anses vara en skälig pension för en period av sex 
månader före och sex månader efter det att konkursansökan inkom till tingsrätten41. Den 
lagstadgade pensionsersättningen betalas i annat fall ut av försäkringskassan och den 
genom kollektivavtal överenskomna pensionen betalas ut via försäkringsbolag. Garantin 
omfattar dock endast de pensionsförmåner som förfallit tidigast sex månader före och sex 
månader efter konkursen, dvs. totalt ett år. Arbetstagarnas intressen tycks inte tillvaratas 
vad gäller framtida förmåner. 
Lagen om tryggande av pensionsutfästelser m.m. (1967:531) omfattar regler om hur 
arbetsgivaren kan trygga en pensionsförmån. Detta skydd kan garanteras tack vare en 
särskild avräkning av pensionsutfästelserna och genom en inbetalning av medel till en 
40 
41 Walin G., Rydin B., Kihlgren T., s. 112. 
Op. cit., s. 126 
41 
S V/05/96/18730100. P00 (FR) 
ks/ 
pensionsstiftelse (1 §). Det är en förutsättning att arbetsgivaren följer lagen för att 
pensionsavgifterna skall kunna dras av från kommunalskatten. 
De pensionsförmåner som skyddas genom en särskild avräkning kan samtidigt garanteras 
genom avsättningar till en pensionsstiftelse. Den arbetsgivare som minskar det avräknade 
beloppet för att minska sina avgifter kan dömas till böter om underskottet inte täcks av 
pensionsstiftelsens reserv (7 och 8 §§) 
En pensionsstiftelse som inrättats av arbetsgivaren för att trygga pensionsförmåner skall 
kontrolleras av länsstyrelsen i det län där arbetsgivaren har sitt hemvist (31 §). Stiftelsens 
styrelse består av lika antal ledamöter för berörda arbetsgivare o s arbetstagare. Om mer 
än tre fjärdedelar av arbetstagarna är anslutna till ett fackförening utser denna 
arbetstagarrepresentanter (16 och 17 §§). Fonden kan bevilja arbetsgivaren ett lån endast 
mot garanti eller med samtycke från övervakningsmyndigheterna. Stiftelsen kan inte 
heller förvärva aktier i ett aktiebolag som har inrättat fonder utan tillstånd från 
tillsynsmyndigheten (73a). Fonderna återbetalar till arbetsgivaren utgifterna eller 
kostnaderna för pensionspost, avgift för pensionsförsäkring eller annan utgift i samband 
med pensionering. Återbetalning görs av stiftelsens överskottskapital och för ovan angivna 
parter av årets inkomst även om stiftelsen inte uppvisar något överskott (14 och 15 §§). 
En pensionsstiftelse betalar pensionspost för arbetsgivarens räkning endast om 
arbetsgivaren kan säkerställa att förmånstagaren inte på annat sätt kan erhålla betalning 
av arbetsgivaren utan dröjsmål eller om tillsynsmyndigheten anmodar denne att göra det 
(13 §). Den som har en pensionsfordran behöver således inte vänta på att arbetsgivaren 
försätts i konkurs för att fa sin pension. 
Vid överlåtelse av en verksamhet krävs berörda arbetstagares samtycke eller 
tillsynsmyndighetens samtycke för att ansvaret för pensionsutfästelser skall överföras till 
den som övertar verksamheten. Om ansvaret överförs anses att pensionsfordringarna har 
samma rättsliga status som om arbetstagaren hade varit anställd av övertagaren från och 
med den dag han övertog verksamheten. (23 §). Om fordringarna garanteras genom en 
pensionsstiftelse avgör tillsynsmyndigheten om stiftelsen har överförts till förvärvaren och 
på vilka villkor (24 §). Om en arbetsgivare upphör med sin verksamhet utan att ansvaret 
för pensionsförmåner överförs till tredje man, ansvarar arbetsgivaren om ej annat anges 
från tillsynsmyndigheten för den del av fordringarna som är förfallna till betalning genom 
att arbetstagarens pensionsförmåner förvärvas. En förutsättning för detta är att dessa 
förmåner inte garanteras av en pensionsstiftelse efter en konkurs eller att fordringarna 
tryggas genom en kreditförsäkring (25 §). 
Om en arbetsgivare försätts i konkurs sätts den pensionsstiftelse som bildats av 
arbetsgivaren för att skydda pensionsförmåner också i konkurs (19§). Samma gäller om 
en arbetsgivare är förpliktad att betala ut pensionsförmåner enligt särskild avräkning för 
pensionsförmåner men inte har tryggat dem genom en pensionsstiftelse och han inte har 
de ekonomiska medlen att infria fordringarna vid en konkurs. Arbetstagaren och dennes 
förmånstagere har dock enligt bestämmelserna i 12§ 5 st förmånsrättslagen (1970:979) 
en förmånsrätt på pension under högst sex månader före konkursen och under sex 
42 
SV/05/96/18730lOO.POO (FR) 
ks/ 
månader därefter. Förmånsberättigade pensionsfordringar kan omfattas av lönegarantin (7§ 
lönegaranilagen). 
Inget undantag finns i bestämmelserna om skydd av privata försäkringssystem. Staten 
ansvarar i sista hand inte bara arbetstagarnas rätt till lagstadgad pension utan även för 
skydd av deras rätt vad gäller privata pensionsplaner. 
Garantin omfattar dock endast pensionsförmåner som förfallit tidigast sex månader före 
och sex månader efter konkursen, dvs. totalt ett år. 
4. Vägran eller begränsning av insolvensskydd vid missbruk, gemensamma intressen 
eller hemliga överenskommelser (artikel 10) 
I 9 a § lönegarantilagen, (1992:497) ändrad den 1 juli 1994 (SFS 1994:636), föreskrevs 
att den som inom två år före konkursbeslutet har beviljats ersättning genom garantin för 
en fordran som har uppstått i huvudsakligen samma företag eller verksamhet inte omfattas 
av lagen. Förutom ett undantag för att lagen även skall gälla arbetstagare som har anvisats 
anställningen av offentlig arbetsförmedling, gäller lönegaranti lagen genom ändring av den 
1 juli 1995 (SFS 1995:675) fortsättningsvis även egenföretagare, om det finns särskilda 
skäl för att garantin skall gälla. 
Den svenska lagstiftningen från 1994 utestängde kategoriskt en hel grupp arbetstagare 
från skydd genom lönegarantifonden. Redan då den föreslagna lagen var på remiss, men 
även efter den trätt i kraft, ifrågasattes 9 a §, vilken enligt 1994 års lydelse syftade till 
att begränsa missbruk av lönegarantin. 
Svensk lagstiftning ifrågasattes också av ESA (EFTA:s övervakningsmyndighet). Under 
hösten 1994 vände sig ESA till den svenska regeringen och krävde en förklaring till att 
en hel grupp arbetstagare undantogs från skyddet. 
Varbergs tingsrätt vände sig i målet T 1157/94, i enlighet med artikel 34 i Avtalet mellan 
EFTA-länderna om upprättandet av en övervakningsmyndighet och en domstol, till EFTA-
domstolen för ett rådgivande yttrande om tolkningen av artikel 10 a i direktiv 
80/987/EEG med anknytning till 9 a § i den svenska lönegaranti lagen. EFTA-domstolen 
bekräftade i dom E-1/95 av den 20 juni 1995 att artikel 10 a i direktivet måste tolkas så 
att den hindrar att, som en åtgärd mot missbruk, en bestämmelse i nationell lagstiftning 
tillämpas enligt vilken en arbetstagare inte har rätt till ersättning, om han inom två år före 
konkursbeslutet har beviljats ersättning genom garantin för en fordran som har uppkommit 
i huvudsakligen samma verksamhet. 
Kritiken före och efter ikraftträdandet av 9 a § (inklusive Sveriges rapport till ESA) 
ledde till att undantaget ändrades så att garantin omfattar även de fall som nämnts, om 
det finns särskilda skäl för det. Sådana särskilda skäl kan vara att arbetstagaren har stora 
svårigheter att finna nytt arbete eller att det förefaller orimligt att arbetstagaren skall 
43 
SV/05/96/18730 ÎOO.POO (FR) 
ks/ 
drabbas av en misslyckad rekonstruktion. Även garantins ekonomiska betydelse för den 
anställde kan betraktas som ett "särskilt skäl"42. 
Före den ändring som trädde i kraft den 1 juli 1995, var ett undantag från regeln omöjligt 
i det enskilda fallet. Ändringen har gett den enskilde möjlighet att fa ersättning ur 
lönegarantifonden: Det åligger konkursförvaltaren att undersöka huruvida 9 a § är 
tillämplig och, om så är fallet, huruvida det i det enskilda fallet föreligger ett undantag 
från regeln. I förarbetena läggs olika exempel fram, bl.a. exempel som hör ihop med de 
materiella svårigheter som arbetstagaren stöter på vid rekonstruktion av verksamhet eller 
därefter när det gäller att hitta ett nytt arbete. Denna paragraf ger dock upphov till alltför 
vida tolkningar vad gäller 10 § i direktivet och som skulle * mna avlägsna sig från 
direktivets allmänna nytta, som är att den drabbade arbetstagaren på grund av 
arbetsgivarens insolvens skall kunna fa det han har rätt till. 
Arbetsmarknadsdepartementet sammanställde nyligen en promemoria i vilken föreslogs 
att 9 a § lönegaranti lagen skulle upphävas. När förslaget är utarbetat skall det läggas 
fram för riksdagen. Den föreslagna ändringen torde träda i kraft under de närmaste 
månaderna. 
I 7 § lönegaranti lagen hänvisas även till förmånsrättslagen (1970:979), genom vilken 
anställda som själva eller tillsammans med närstående äger 20% eller mer av företaget 
inte omfattas av skyddet. Detta är en ändring av en tidigare formulering enligt vilken det 
krävdes såväl en väsentlig andel som ett väsentligt inflytande i företaget. Lagen 
omformulerades eftersom uttrycken "väsentlig andel" och "väsentligt inflytande" ansågs 
vara vaga och ge otillräcklig vägledning vid bedömningen av huruvida regeln var 
tillämplig eller ej. Nu finns inget krav om bevis när det gäller den anställdes reella 
inflytande på beslutsfattandet. Då en arbetstagare själv eller tillsammans med närstående 
äger 20 % anses detta i allmänhet leda till sådan tillgång till information och möjlighet 
att påverka verksamheten och att det kan motivera ett undantag för denna kategori från 
att omfattas av skyddet i direktivet.43 
Undantaget för delägare far anses överensstämma med alternativet i artikel 10.2 i 
direktivet som gör det möjligt att vägra eller begränsa garantiansvaret då särskilda 
relationer föreligger mellan arbetstagaren och arbetsgivaren samt gemensamma intressen 
som resulterat i hemliga överenskommelser mellan dem. Dessa undantag lämnar 
emellertid ett stort antal anställda utan skydd. 
När Sverige förhandlade om en anslutning till Europeiska unionen bifogades till den 
svenska anslutningsakten (bilaga 1 D) undantaget för arbetstagare som själva eller 
tillsammans med närstående äger en väsentlig del av företaget och har ett väsentligt 
inflytande i detta. Trots att svensk rätt hade ändrats före anslutningen överensstämmer 
formuleringen i bilaga 1 D med den tidigare formuleringen i såväl lönegaranti lagen som 
med det nationella undantaget i EES-avtalet. Med andra ord har Sverige inte begärt ett 
42 Prop. 1994/95:180, s. 5-6. 
43 Aifcetsmarknadsdepartementet A94/1501/RS s. 2, till svar på ESA, dok. nr 94/14734-D. 
44 
undantag i tillämpningen av direktivet för arbetstagare som är delägare utan inflytande 
i företaget och därför bör denna grupp arbetstagare skyddas genom direktivet. 
^r 
S V/05/96/18730100.1*00 (FR) 
Val 
BIBLIOGRAFI 
HEUMAN, L., Special process utsökning och konkurs (Juristförlaget, Stockholm 1991). 
Kommittédirektiv 1995:163, Förmånsrätt vid konkurs. 
Prop. 1993/94:208, Förändringar i lönegaranti system et. 
Prop. 1994/95:180, Löneskvdd vid upprepade konkurser. 
SIGEMAN, T. et.al, Löntagarrätt (reviderad utgåva, Juristförlaget, Stockholm 1994). 
SOU 1969:5, Utsökningsrätt IX. förmånsrättsordning m.m. 
SOU 1975:1, Demokrati i arbetslivet. 
WALIN, G., RYDIN, B., KIHLGREN, T., Förmånsrättslag, lönegaranti, kvittning mot lön 
m.m. (Fritzes förlag, Stockholm 1995). 
46 
ISSN 1024-4506 
KOM(96) 696 slutlig 
DOKUMENT 
SV 06 04 
Katalognummer : CB-CO-96-705-SV-C 
ISBN 92-78-13766-9 
Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg 
^->