Ändrat förslag till RÅDETS FÖRORDNING om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (framlagt av kommissionen enligt artikel 250.2 i EG-fördraget)

MOTIVERING [1]

[1] Ändringarna i förhållande till kommissionens ursprungsförslag har markerats genom överstrykning för formuleringar som utgått och genom fetstil och understrykningar för nya eller ändrade formuleringar.

1. Bakgrund

Den 14 juli 1999 antog kommissionen förslaget till rådets förordning om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område [2]. Förslaget överlämnades till parlamentet och rådet den 7 september 1999. Vid sessionen i mars 2000 yttrade Ekonomiska och sociala kommittén sig över förslaget [3]. I Europaparlamentet, som hörts enligt samrådsförfarandet, bereddes förslaget av utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden (ansvarigt för betänkandet) och av utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor (yttrande). Efter att ha mottagit yttrandet från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor (avgivet den 27 januari 2000) antog utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden betänkandet den 4 september 2000. Vid plenarsammanträdet den 21 september 2000 antog Europaparlamentet sitt yttrande, där man godkände kommissionens förslag med vissa ändringar och uppmanade kommissionen att beakta dessa ändringar i enlighet med artikel 250.2 i EG-fördraget.

[2] KOM(1999) 348 slutlig, 14.7.1999, EGT C 376, 28.12.1999.

[3] EGT C117, 26.4.2000.

2. Det ändrade förslaget

Detta ändrade förslag har antagits med beaktande av Europaparlamentets ändringsförslag. Kommissionen har kunnat godta vissa av dessa.

2.1. Ändringar som godtagits i sin helhet eller till vissa delar

2.1.1. Ändringar för att ta hänsyn till Förenade kungarikets och Irlands särskilda ställning

Enligt protokollet om Förenade kungarikets och Irlands ställning skall dessa medlemsstater inte delta i beslut om åtgärder inom ramen för avdelning IV i EG-fördraget. De båda medlemsstaterna har emellertid anmält sin avsikt att delta i förhandlingarna kring förslaget, en möjlighet som de har enligt protokollet.

Man bör därför ta med de av parlamentets ändringar som syftar till att ta hänsyn till detta nya läge och införa bestämmelser om trusts. Dessa eller motsvarande bestämmelser finns redan i Brysselkonventionen [4] men på grund av protokollet om Förenade kungarikets och Irlands ställning togs de inte med i kommissionens förslag till förordning av den 14 juli 1999.

[4] EGT C 27, 26.1.1998

Aktuella bestämmelser:

- Artikel 5.5a (ny punkt).

- Artikel 23 fjärde stycket (nytt stycke) och femte stycket (ändrat).

- Artikel 57 andra stycket (nytt stycke).

Kommissionen godtar alltså ändringsförslag 21 och 27. I det ändrade förslaget införs de bestämmelser om trusts som nu finns i Brysselkonventionen med exakt samma lydelse.

2.1.2. Ändringar i syfte att likställa officiella handlingar (actes authentiques) med domstolsavgöranden för att uppnå fullständigt erkännande

a) Europaparlamentet föreslår att officiella handlingar skall erkännas fullt ut, på samma sätt som gäller för domstolsavgöranden. Kommissionen håller med om att det finns goda skäl för en sådan ordning. Fullt erkännande av officiella handlingar föreskrivs för övrigt redan i förordningen om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar för makars gemensamma barn (den så kallade Bryssel II-förordningen) [5].

[5] EGT L 160, 30.6.2000

Kommissionen tänker ta steget fullt ut och helt likställa domstolsavgöranden och officiella handlingar ur erkännandehänseende. Så är ju, som sagt, redan fallet i Bryssel II-förordningen. I det ändrade förslaget har således ändringsförslag 29 inarbetats. För officiella handlingar gäller likadana regler som för domar (se artikel 33), nämligen möjligheten att få dem erkända utan att något förfarande behöver anlitas.

Aktuella bestämmelser:

- Skäl 17 och 18.

- Artikel 54.

Kommissionen kan alltså godta ändringsförslag 18 (punkt a), 19, och 29 (första delen).

b) Kommissionen kan också godta att notarier uttryckligen likställs med övriga myndigheter som handlägger ärenden om verkställbarhet. Kommissionen ansåg för övrigt att uttrycket "myndighet" redan omfattade notarier.

Aktuella bestämmelser:

- Artikel 35 första stycket.

- Bilagorna II och VI, punkt 3.

Kommissionen godtar alltså ändringsförslag 28, 29 (slutet), 33 och 34.

2.1.3. Ändring som gäller behörigheten vid försäkringstvister

Europaparlamentet föreslår att man skall begränsa antalet behöriga domstolar vid försäkringstvister. Enligt artikel 9 första stycket punkt 2 kan talan väckas vid domstolen i den ort där försäkringsgivaren har hemvist om talan väcks av försäkringstagaren, den försäkrade eller en förmånstagare. Ingen åtskillnad görs mellan individuella försäkringsavtal och gruppförsäkringar [6]. Parlamentet anser att denna skyddsregel bör begränsas till att gälla individuella försäkringsavtal, så att man undviker att de behöriga domstolarna blir alltför utspridda, något som skulle innebära en betydande ekonomisk börda för försäkringsgivarna. Därför föreslås att artikeln ändras, så att skyddsregeln endast gäller vid individuella försäkringsavtal.

[6] Skyddsregeln i artikel 8 i Brysselkonventionen gäller enbart försäkringstagaren, inte den försäkrade eller förmånstagare.

Kommissionen kan godta denna ändring i vissa delar. Möjligheten för försäkringstagaren att väcka talan vid domstolen på den ort där han har hemvist, oavsett avtalets art, finns redan föreskriven i Brysselkonventionen. Det finns ingen anledning att avskaffa denna rätt. Det skulle vara ett steg i fel riktning. Kommissionen kan däremot godta att skyddsregelns utvidgning till den försäkrade och förmånstagare begränsas och endast skall gälla vid individuella avtal. På så sätt kan man undvika att alltför många domstolar blir behöriga.

Aktuell bestämmelse: Artikel 9 första stycket punkt 2.

Kommissionen kan alltså godta ändringsförslag 22 i vissa delar.

2.1.3.1. Ändring av tidpunkten för att lämna fram en rapport om tillämpningen av förordningen

Europaparlamentet föreslår att man i rapporten skall beakta förordningens konsekvenser för små och medelstora företag och att rapporten skall läggas fram inom två år i stället för fem år.

Kommissionen kan godta första delen av ändringsförslaget. Däremot kan den inte godta att tidsfristen för rapporten minskas från fem till två år. Med hänsyn till hur lång tid rättegångsförfarandena i allmänhet tar i medlemsstaterna, vore det omöjligt att inom så kort tid att få tillgång till sådan statistik och sådana domstolsavgöranden där förordningen tillämpats som krävs för att utarbeta rapporten.

Aktuell bestämmelse: Artikel 65.

Kommissionen godtar ändringsförslag 31 (andra delen).

2.1.3.2. Ändring av tidpunkten för förordningens ikraftträdande efter antagandet

Normalt träder en förordning i kraft den tjugonde dagen efter det att den har antagits. Eftersom ämnesområdet är så komplicerat, är det emellertid lämpligt att föreskriva en längre anpassningstid för berörda parter (sex månader). Denna tidsfrist måste dock börja löpa dagen för förordningens antagande och inte dagen för dess offentliggörande i EGT.

Aktuell bestämmelse: Artikel 67.

Kommissionen kan godta ändringsförslag 32 i vissa delar.

2.2. AVVISADE ÄNDRINGSFÖRSLAG

2.2.1. Införande av ny artikel 17a (godkännande av avtalsklausuler om att hänvisa tvister om konsumentavtal till tvistlösning utanför domstol)

Kommissionen noterar att Europaparlamentet inte har ändrat artikel 16 med bestämmelser om behörig domstol som är avsedda att skydda konsumenter. Parlamentet vill inte tillåta avtalsbestämmelser i konsumentavtal, vilka hänvisar tvister till annan domstol än domstolen på den ort där konsumenten har hemvist. Något undantag från skyddsregeln i artikel 16 (huvudregel: domstolen på den ort där konsumenten har hemvist) är således inte avsett. Kommissionen har noterat de synpunkter som framförts under debatten i parlamentet, och kommer att börja se över systemet så fort förordningen trätt i kraft. Därvidlag kommer kommissionen att ta hänsyn till utvecklingen av alternativa former för tvistlösning. Kommissionen har infört ett nytt skäl, 14a, som behandlar denna fråga.

Däremot föreslår parlamentet att konsumenten och näringsidkaren, innan tvisten har uppkommit, skall kunna avtala om att tvisten skall prövas ett tvistlösningsorgan utanför domstol. Vissa villkor uppställs, bland annat att organet skall vara "godkänt" av kommissionen.

Kommissionen har förståelse för de synpunkter som ligger bakom ändringen och för parlamentets önskemål att förordningsförslaget skall ses som en del av ett paket med lagstiftningsåtgärder och andra åtgärder, där det bland annat ingår införandet av ordningar för att lösa tvister utanför domstol. Kommissionen erkänner att det är önskvärt om parterna kan förlikas i stället för att behöva vända sig till statliga domstolar och håller med om att domstol alltid bör betraktas som en sista utväg. Kommissionen konstaterar också att konsumenter i praktiken oftast föredrar tvistlösning utanför domstol om möjligheten finns. Därför pågår också ett omfattande arbete bland aktörer och institutioner som syftar till att införa sådana alternativa tvistlösningssystem. [7]

[7] Se kommissionens arbetsdokument om inrättande av ett europeiskt utomrättsligt nätverk (EEJ-net) och rådets resolution om ett gemenskapstäckande nätverk av nationella instanser för utomrättslig reglering av konsumenttvister.

Detta arbete har emellertid inte kommit så långt att man kan göra konsumentens möjlighet att välja behörig domstol beroende av att denne först vänt sig till ett tvistlösningssystem utanför domstol. För det första skulle en sådan ordning kunna ge upphov till konstitutionella problem i vissa medlemsstater. För det andra saknas fortfarande de system som är en nödvändig förutsättning för att ställa ett sådant krav. För det tredje är de processuella kopplingarna mellan alternativa tvistlösningssystem och domstolsförfaranden (till exempel i fråga om preskriptionstider) mycket komplicerade och de måste utredas noga.

Kommissionen kommer emellertid att fortsätta att driva på arbetet med alternativ tvistlösning vid konsumentavtal. När kommissionen utarbetar den rapport som skall göras inom fem år efter det att förordningen trätt i kraft (se artikel 65), kommer den att ta upp denna fråga och se över relevanta bestämmelser i förordningen.

Aktuella bestämmelser: Artikel 16 och artikel 17a (ny).

Kommissionen kan alltså inte godta ändringsförslag 38 och 39.

2.2.2. Ändring av artikel 15 (definition av vilka konsumentavtal som omfattas av behörighetsreglerna i artikel 16)

Europaparlamentet föreslår att ett nytt stycke skall införas, med en definition av uttrycket "riktar sådan verksamhet till" en eller flera medlemsstater. En omständighet som domstolarna skall beakta när de bedömer om så är fallet är om näringsidkaren försöker begränsa sin näringsverksamhet till transaktioner med "konsumenter som har sin hemvist i en särskild medlemsstat".

Kommissionen kan inte godta ändringsförslaget, som strider mot andan i bestämmelsen. Definitionen grundas nämligen på ett väsentligen amerikanskt koncept om "verksamhet" som allmänt anknytningsmoment för att fastställa behörig domstol. Detta är totalt främmande för det förhållningssätt som valts i förordningen. Dessutom förutsätter förekomsten av en konsumenttvist som avgör talans väckande att det först slutits ett konsumentavtal. Det faktum att avtalet slutits är i sig en klar indikation på att varu- eller tjänsteleverantören riktat sin näringsverksamhet till den stat där konsumenten har hemvist. Slutligen är definitionen inte heller lämplig därför att den inbjuder till en ny uppdelning av marknaden inom Europeiska gemenskapen.

Aktuella bestämmelser: Skäl 13 och artikel 15.

Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 36 och 37.

2.2.3. Införandet av en ny artikel 55a om verkställbarhet av förlikningar som ingåtts enligt ett alternativt tvistlösningssystem

Parlamentet föreslår att sådana förlikningar skall vara verkställbara på samma villkor som officiella handlingar.

Kommissionen kan inte godta att man likställer förlikningar och officiella handlingar. Det strider helt mot förordningens anda. En förlikning som ingåtts enligt ett tvistlösningsförfarande utanför domstol har inte upprättats eller registrerats av en person med myndighetsställning och kan inte på något sätt liknas vid en verkställbar officiell handling.

Aktuell bestämmelse: Artikel 55a (ny).

Kommissionen kan inte godta ändringsförslag 41 eller sista delen (b) av ändringsförslag 18 (se ovan punkt 2.1.2.)

2.2.4. Övriga avvisade ändringsförslag

2.2.4.1. Införande av skäl 4e (ändringsförslag 5)

Kommissionen kan inte godta ändringsförslaget, där förordningsförslaget betraktas som en del av ett paket av lagstiftningsåtgärder och andra åtgärder och där kommissionen åläggs att ytterst skyndsamt lägga fram ett förslag till ett system för utomrättslig tvistlösning och till ett förfarande för små krav. Skälet bryter mot regeln att skälen endast är till för att förklara bestämmelserna i en rättsakt. Även om kommissionen i likhet med Europaparlamentet gärna ser att alternativa tvistlösningssystem utvecklas snabbt, kan den inte godta att förordningens antagande görs avhängig av denna utveckling. Dels är förordningens syfte att ge övergripande regler för domstols behörighet för hela det privaträttsliga området, det vill säga den gäller inte enbart konsumenttvister. Dels krävs det fortfarande bestämmelser om behörig domstol, även efter det att alternativa tvistlösningssystem skapats.

2.2.4.2. Ändring av skäl 5 (ändringsförslag 14)

Kommissionen kan inte godta ändringsförslaget, som går ut på att förordningen inte får antas innan Brysselkonventionen reviderats. Det strider mot Amsterdamfördraget och tar inte hänsyn till att det civilrättsliga samarbetet numera hör till gemenskapens behörighetsområde.

2.2.4.3. Övriga ändringar i skälen

Ändringsförslag 2, 7, 8, 10, 12, 13, 20 och 36 återger principer i fördraget, innehåller åligganden för kommissionen eller saknar anknytning till förordningens bestämmelser. Kommissionen kan inte godta dem.

1999/0154 (CNS)

Ändrat förslag till RÅDETS FÖRORDNING om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område

EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 61 c i detta,

med beaktande av kommissionens förslag [8],

[8] EGT C 376, 28.12.1999, KOM(1999) 348 slutlig.

med beaktande av Europaparlamentets yttrande [9],

[9] EGT....

med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande [10], och

[10] EGT C 117, 26.4.2000.

av följande skäl:

(1) Unionen har som mål att bevara och utveckla ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, där den fria rörligheten för personer säkerställs. För att gradvis upprätta ett sådant område skall gemenskapen bland annat besluta om åtgärder som rör civilrättsligt samarbete i den mån de behövs för att den inre marknaden skall fungera väl.

(2) Olikheterna i medlemsstaternas bestämmelser om domstols behörighet och om erkännande av domar hindrar den inre marknaden från att fungera väl. Bestämmelser som gör de internationellt privaträttsliga reglerna mer enhetliga och som förenklar formaliteterna, så att domar kan erkännas och verkställas enklare och snabbare, är av yttersta vikt.

(3) Denna fråga hör hemma inom det civilrättsliga samarbetet enligt artikel 65 i fördraget.

(4) I överensstämmelse med subsidiaritetsprincipen och proportionalitetsprincipen såsom de kommer till uttryck i artikel 5 i fördraget kan målen för denna förordning inte i tillräcklig utsträckning uppnås av medlemsstaterna och kan därför bättre uppnås på gemenskapsnivå. Detta direktiv begränsas till vidtagandet av minsta antal åtgärder för att dessa mål skall kunna uppnås och går inte utöver vad som är nödvändigt för detta ändamål.

(5) Den 27 september 1968 ingick medlemsstaterna, inom ramen för artikel 293 fjärde strecksatsen i EG-fördraget, Brysselkonventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område [11] (nedan kallad Brysselkonventionen). Denna konvention utgör en del av gemenskapens regelverk och har utvidgats till att omfatta alla nya medlemsstater. En revidering av konventionen har inletts och rådet har nått enighet om den reviderade versionen. Kontinuiteten med revideringsarbetet bör inte brytas.

[11] Se konsoliderad version i EGT C 27, 26.1.1998, s. 1.

(6) För att uppnå målet att privaträttsliga domar skall kunna få verkan i hela gemenskapen är det nödvändigt och lämpligt att reglerna om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar fastställs i en gemenskapsrättsakt som är bindande och direkt tillämplig i medlemsstaterna.

(7) Det är av vikt att det materiella tillämpningsområdet för denna förordning täcker de väsentliga delarna av privaträtten. Undantagen från tillämpningsområdet bör göras så snäva som möjligt.

(8) De tvister som omfattas av denna förordning bör ha anknytning till de medlemsstater som är bundna av förordningen. De gemensamma reglerna bör därför i princip tillämpas när svaranden har hemvist i en av dessa medlemsstater.

(9) Svarande som har hemvist i tredje land kan omfattas av internationellt privaträttsliga regler i den stat där talan väcks. Svarande som har hemvist i en medlemsstat som inte är bunden av denna förordning bör även i fortsättningen omfattas av Brysselkonventionen. För att uppnå målet att privaträttsliga domar skall kunna få verkan i hela gemenskapen måste även domar som meddelats med tillämpning av de bestämmelserna kunna erkännas och verkställas i enlighet med bestämmelserna i denna förordning.

(10) Behörighetsreglerna måste uppfylla kravet på förutsebarhet och bygga på principen om svarandens hemvist. Det måste alltid kunna gå att bestämma vilken domstol som är behörig utifrån denna princip, utom i vissa bestämda fall när tvistens art eller hänsynen till partsautonomin gör det berättigat att använda ett annat anknytningsmoment. I fråga om juridiska personer måste hemvisten kunna bestämmas på ett objektivt sätt så att de gemensamma reglerna blir överskådliga och behörighetskonflikter kan undvikas.

(11) Principen om att domstolen där svaranden har hemvist är behörig måste kompletteras med alternativa behörighetsregler i de fall där det finns en nära koppling mellan domstolen och tvisteföremålet eller då detta krävs för att verklig rättvisa skall kunna skipas.

(12) Vid försäkringsavtal, anställningsavtal och konsumentavtal är det nödvändigt att skydda den svagare parten i avtalsförhållandet; därför måste man frångå den allmänna regeln genom att ge den svagare parten möjlighet att väcka talan vid domstolen i den ort där han har hemvist.

(14) Parternas rätt att själva avtala om behörig domstol måste respekteras, utom när det gäller anställnings-, försäkrings- och konsumentavtal. Klausuler om behörig domstol i avtal mellan parter som inte är jämställda måste emellertid omges av tvingande bestämmelser.

(14a) När det gäller avtal om behörig domstol i konsumentavtal kommer en översyn av systemet att inledas så fort förordningen har trätt i kraft. Hänsyn kommer därvidlag att tas till utvecklingen av alternativa tvistlösningssystem, som bör påskyndas.

(15) De grundläggande principerna i förordningen måste ibland frångås för att ta hänsyn till särskilda processrättsliga bestämmelser i medlemsstaterna. Vissa av bestämmelserna i protokollet som fogats till Brysselkonventionen bör därför inarbetas i förordningen.

(16) För att rättskipningen i gemenskapen skall kunna fungera väl, måste man undvika att oförenliga domar meddelas i mål där domstolarna i flera medlemsstater är behöriga enligt förordningen. Därför är det viktigt att införa klara och enkla regler om litispendens och mål som har samband med varandra. Medlemsstaternas rättssystem skiljer sig åt när det gäller att fastställa den tidpunkt vid vilken talan väckts och därför måste denna tidpunkt ges en egen definition.

(17) Det råder ett ömsesidigt förtroende mellan de rättsvårdande myndigheterna i gemenskapen, vilket gör det berättigat att inom gemenskapen fullt ut erkänna en dom som har meddelats i en medlemsstat utan att något ytterligare förfarande behöver tillgripas, med undantag för det fall att erkännandet är tvistigt. Samma sak skall gälla för officiella handlingar, som i likhet med domar härrör från en offentlig myndighet och därför har samma bevisvärde.

(18) Detta ömsesidiga förtroende motiverar också ett snabbt och effektivt förfarande som gör en dom som har meddelats eller en officiell handling som har registrerats i en medlemsstat verkställbar i en annan medlemsstat. Därför bör verkställighetsförklaringen kunna utfärdas närmast per automatik efter en enbart formell kontroll av handlingarna och utan att den instans som utfärdar verkställighetsförklaringen på eget initiativ får pröva om någon av grunderna i denna förordning för att vägra verkställighet föreligger.

(19) Svaranden måste emellertid ha möjlighet att försvara sig. Han måste kunna överklaga beslutet om han anser att någon av grunderna för att vägra erkännande föreligger; prövningen av överklagandet måste ske i form av kontradiktoriskt förfarande. Den som söker verkställighet måste också kunna överklaga ett beslut om att vägra verkställighet.

(20) Kontinuiteten mellan Brysselkonventionen och denna förordning måste säkerställas. Av det skälet måste övergångsbestämmelser införas. Likaså måste kontinuitet råda när det gäller EG-domstolens tolkning av bestämmelserna i Brysselkonventionen. 1971 års tolkningsprotokoll [12] bör därför fortsätta att tillämpas på rättegångsförfaranden som pågår när förordningen träder i kraft.

[12] Se konsoliderad version i EGT C 27, 26.1.1998, s. 1 och s. 28.

(21) I enlighet med artiklarna 1 och 2 i protokollen om Förenade kungarikets och Irlands ställning respektive Danmarks ställning skall dessa stater inte delta i beslutet om att anta denna förordning. Följaktligen binder förordningen varken Förenade kungariket, Irland eller Danmark [13] och den är inte tillämplig på dem.

[13] EGT C 340, 10.11.1997, s. 99 och 101.

(22) Eftersom Brysselkonventionen kommer att förbli i kraft i förhållandet mellan de medlemsstater som är bundna av denna förordning och dem som inte är det, är det viktigt att fastställa klara bestämmelser för förhållandet mellan förordningen och Brysselkonventionen.

(23) Samma strävan efter enhetlighet gör att denna förordning inte bör påverka bestämmelser om domstols behörighet och om erkännande av domar som finns i specifika rättsakter från gemenskapen.

(24) Respekten för medlemsstaternas internationella åtaganden motiverar att förordningen inte påverkar konventioner som medlemsstaterna anslutit sig till och som gäller särskilda rättsområden.

(25) Kommissionen bör senast fem år efter ikraftträdandet av denna förordning granska tillämpningen av förordningen för att vid behov föreslå nödvändiga ändringar.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Kapitel I - Tillämpningsområde

Artikel 1

Denna förordning är tillämplig på privaträttens område, oberoende av vilket slag av domstol det är fråga om. Den omfattar i synnerhet inte skattefrågor, tullfrågor och förvaltningsrättsliga frågor.

Förordningen är inte tillämplig på

1) fysiska personers rättsliga status, rättskapacitet eller rättshandlingsförmåga, makars förmögenhetsförhållanden, arv och testamente,

2) konkurs, ackord och liknande förfaranden,

3) social trygghet,

4) skiljeförfarande.

Kapitel II - Domstols behörighet

Avsnitt 1 - Allmänna bestämmelser

Artikel 2

Om inte annat föreskrivs i denna förordning, skall talan mot den som har hemvist i en medlemsstat väckas vid domstol i den staten, oberoende av i vilken stat han har medborgarskap.

För den som inte är medborgare i den medlemsstat där han har hemvist gäller samma bestämmelser om domstols behörighet som för statens egna medborgare.

Ett bolags eller annan juridisk persons hemvist skall fastställas enligt bestämmelserna i artikel 57.

Om inte annat föreskrivs, avses med "medlemsstat" en medlemsstat som är bunden av denna förordning.

Artikel 3

Talan mot den som har hemvist i en medlemsstat får väckas vid domstol i en annan medlemsstat endast med stöd av bestämmelserna i avsnitten 2-7.

Särskilt får bestämmelserna i bilaga I inte tillämpas mot en sådan person.

Artikel 4

Om svaranden har hemvist i ett tredje land bestäms domstolarnas behörighet i varje medlemsstat i enlighet med den medlemsstatens lag, om inte annat följer av bestämmelserna i artiklarna 22 och 23.

Mot en sådan svarande kan den som har hemvist i en medlemsstat, oberoende av medborgarskap, på samma sätt som statens egna medborgare, åberopa de bestämmelser om domstols behörighet som gäller där och särskilt de bestämmelser som anges i bilaga I.

Om svaranden har hemvist i en medlemsstat som inte är bunden av denna förordning, skall domstolens behörighet avgöras enligt Brysselkonventionen i dess i den medlemsstaten gällande lydelse.

Avsnitt 2 - Särskilda behörighetsregler

Artikel 5

Talan mot den som har hemvist i en medlemsstat kan väckas i en annan medlemsstat

1) a) om talan avser avtal, vid domstolen i uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan avser,

b) såvida inte annat avtalats, avses med uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan avser

- vid försäljning av varor, den ort i en medlemsstat dit enligt avtalet varorna har eller skulle ha levererats,

- vid utförande av tjänster, den ort i en medlemsstat där enligt avtalet tjänsterna har eller skulle ha utförts,

c) om punkt b inte gäller, skall punkt a gälla,

2) om talan avser underhållsskyldighet, vid domstolen i den ort där den underhållsberättigade har sin hemvist eller vanliga vistelseort eller, om talan har samband med frågan om någons rättsliga status, vid den domstol som enligt sin egen lag är behörig att pröva denna fråga, såvida inte behörigheten endast grundar sig på den ena partens medborgarskap,

3) om talan avser skadestånd utanför avtalsförhållanden, vid domstolen i den ort där skadan inträffade eller kan inträffa,

4) om talan avser enskilt anspråk i anledning av brott, vid den domstol där brottmålet är anhängigt, i den mån domstolen enligt sin lag är behörig att pröva enskilda anspråk,

Med förbehåll för mer fördelaktiga nationella föreskrifter, får den som har hemvist i en medlemsstat och är åtalad för ett icke uppsåtligt brott vid en brottmålsdomstol i en annan medlemsstat i vilken han inte är medborgare, försvaras av en därtill behörig person, även om han inte inställer sig personligen. Den domstol som handlägger målet får dock föreskriva personlig inställelse; om en sådan föreskrift inte har efterkommits behöver en dom som har meddelats rörande ett civilrättsligt anspråk mot någon som inte har haft tillfälle att svara i målet varken erkännas eller verkställas i andra medlemsstater.

5) i fråga om tvist som hänför sig till verksamheten vid en filial, agentur eller annan etablering, vid domstolen i den ort där denna är belägen,

5a) i hans egenskap av instiftare av en trust, trustee eller insatt förmånstagare till en trust som är upprättad antingen genom lag eller genom en skriftlig handling eller muntligen och skriftligen bekräftad vid domstolarna i den medlemsstat där denna trust har sitt säte,

6) i fråga om betalning av bärgarlön för bärgning av skeppslast eller för frakt, vid den domstol där lasten eller frakten

a) har blivit föremål för kvarstad eller liknande säkerhetsåtgärd för att säkerställa sådan betalning,

eller

b) kunde ha blivit föremål för sådan säkerhetsåtgärd, om inte borgen eller annan säkerhet hade ställts,

förutsatt att det görs gällande att svaranden har någon rätt till lasten eller frakten eller hade sådan rätt vid tiden för bärgningen.

Artikel 6

Talan mot den som har hemvist i en medlemsstat kan även väckas

1) om han är en av flera svarande, vid domstol där någon av svarandena har hemvist, förutsatt att det finns ett tillräckligt nära samband mellan käromålen för att en gemensam handläggning och dom skall vara påkallad för att undvika att oförenliga domar meddelas som en följd av att käromålen prövas i olika rättegångar,

2) om talan avser återgångskrav eller annat liknande, vid den domstol där det ursprungliga käromålet är anhängigt, såvida inte detta har väckts endast för att få talan mot tredje man prövad vid annan domstol än den som annars skulle ha varit behörig att pröva talan mot honom,

Den grund för behörighet som anges i första stycket i denna punkt får varken åberopas i Tyskland eller i Österrike. Mot den som har hemvist i en annan medlemsstat får talan väckas vid domstolarna:

- i Tyskland, enligt artiklarna 68, 72, 73 och 74 i civilprocesslagen (Zivilprozessordnung) angående litisdenuntiation,

- i Österrike, enligt artikel 21 i civilprocesslagen (Zivilprozessordnung) angående litisdenuntiation.

3) vid genkäromål som grundar sig på samma avtal eller omständigheter som huvudkäromålet, vid den domstol där huvudkäromålet är anhängigt,

4) om talan avser avtal och denna talan får förenas med ett annat mål mot samma svarande om sakrätt till fast egendom, vid domstolen i den medlemsstat där fastigheten är belägen.

Artikel 7

En domstol i en medlemsstat som med stöd av denna förordning är behörig att pröva mål om ansvar till följd av ett fartygs användning eller drift är, liksom annan domstol som enligt lagen i den staten är behörig i stället för denna, också behörig att pröva mål om begränsning av sådant ansvar.

Avsnitt 3 - Behörighet vid försäkringstvister

Artikel 8

För försäkringstvister gäller i fråga om domstols behörighet, utöver föreskrifterna i artikel 4 och artikel 5 punkt 5, bestämmelserna i detta avsnitt.

Artikel 9

Talan mot en försäkringsgivare som har hemvist i en medlemsstat kan väckas

1) vid domstolarna i den medlemsstat där han har hemvist, eller

2) i en annan medlemsstat, vid domstolen i den ort där försäkringstagaren har hemvist eller, om talan väcks inom ramen för ett individuellt försäkringsavtal av försäkringstagaren, den försäkrade eller en förmånstagare, vid domstolen i den ort där käranden har hemvist , eller

3) om han är en samförsäkrare, vid den domstol i en medlemsstat där talan har väckts mot huvudförsäkringsgivaren.

En försäkringsgivare som inte har hemvist i någon medlemsstat men som har en filial, agentur eller annan etablering i en sådan stat skall i fråga om tvister som hänför sig till verksamheten vid denna anses ha hemvist i den medlemsstaten.

Artikel 10

Beträffande ansvarsförsäkring eller försäkring av fast egendom kan talan mot försäkringsgivaren väckas vid domstolen i den ort där skadan inträffade. Detsamma gäller om både lös och fast egendom omfattas av samma försäkringsavtal och har skadats genom samma händelse.

Artikel 11

I fråga om ansvarsförsäkring kan, om lagen i domstolsstaten tillåter det, talan mot försäkringsgivaren väckas vid den domstol där den skadelidande har väckt talan mot den försäkrade.

Bestämmelserna i artiklarna 8, 9 och 10 gäller om den skadelidande väcker talan direkt mot försäkringsgivaren, om sådan direkt talan är tillåten.

Om den lag som är tillämplig på sådan direkt talan tillåter att talan mot försäkringstagaren eller den försäkrade får prövas i samma rättegång, är den domstol vid vilken talan väckts enligt andra stycket också behörig i förhållande till dessa personer.

Den grund för behörighet som anges i denna artikel får varken åberopas i Tyskland eller i Österrike. Mot den som har hemvist i en annan medlemsstat får talan väckas vid domstolarna

- i Tyskland, enligt artiklarna 68, 72, 73 och 74 i civilprocesslagen (Zivilprozessordnung) angående litisdenuntiation,

- i Österrike, enligt artikel 21 i civilprocesslagen (Zivilprozessordnung) angående litisdenuntiation.

Artikel 12

Om inte annat föreskrivs i artikel 11 tredje stycket, får en försäkringsgivare väcka talan endast vid domstolarna i den medlemsstat där svaranden har hemvist, vare sig denne är försäkringstagare, försäkrad eller förmånstagare.

Bestämmelserna i detta avsnitt inskränker inte rätten att väcka genkäromål vid den domstol där huvudkäromålet, enligt bestämmelserna i detta avsnitt, är anhängigt.

Artikel 13

Avvikelser från bestämmelserna i detta avsnitt i ett avtal om domstols behörighet gäller endast om avtalet

1) har ingåtts efter tvistens uppkomst, eller

2) ger försäkringstagaren, den försäkrade eller en förmånstagare rätt att väcka talan vid andra domstolar än dem som anges i detta avsnitt, eller

3) har ingåtts mellan en försäkringstagare och en försäkringsgivare, vilka vid försäkringsavtalets ingående hade hemvist eller sin vanliga vistelseort i samma medlemsstat, och avtalet innebär att domstolarna i den staten skall vara behöriga även om skadan skulle inträffa utomlands, såvida inte ett sådant avtal strider mot lagen i den staten, eller

4) har ingåtts med en försäkringstagare som inte har hemvist i någon medlemsstat, förutsatt att försäkringen inte är obligatorisk och inte heller avser fast egendom i en medlemsstat, eller

5) hänför sig till ett försäkringsavtal som omfattar en eller flera av de risker som anges i artikel 14.

Artikel 14

De risker som avses i artikel 13 punkt 5 är "stora risker" enligt definitionen i artikel 5 punkt d i rådets direktiv 73/239/EEG [14] samt varje risk som har samband med någon av dessa risker.

[14] EGT L 228, 16.8.1973, s. 3.

Avsnitt 4 - Behörighet vid konsumenttvister

Artikel 15

Om talan avser avtal som har ingåtts av en person, konsumenten, för ändamål som kan anses ligga utanför hans affärsverksamhet eller yrkesverksamhet, gäller i fråga om behörigheten, om inte annat följer av föreskrifterna i artikel 4 och artikel 5 punkt 5, bestämmelserna i detta avsnitt

1) om avtalet gäller köp av varor där betalningen skall erläggas i särskilda poster, eller

2) om avtalet gäller lån som skall återbetalas i särskilda poster eller någon annan form av kredit om lånet eller krediten var avsedd att finansiera köp av varor, eller

3) i övriga fall, om avtalet har ingåtts med en person som bedriver kommersiell verksamhet eller yrkesverksamhet i den medlemsstat där konsumenten har hemvist eller, på något sätt, riktar sådan verksamhet till den medlemsstaten eller flera stater, däribland den medlemsstaten, och avtalet faller inom ramen för sådan verksamhet.

Om konsumentens avtalspart inte har hemvist i en medlemsstat men har en filial, agentur eller annan etablering i en sådan stat, skall han anses ha hemvist i den staten såvitt avser tvister som hänför sig till denna verksamhet.

Bestämmelserna i detta avsnitt skall inte tillämpas på transportavtal utom när det gäller avtal om en kombination av resa och inkvartering för ett pris där allt är inkluderat.

Artikel 16

Konsumenten får väcka talan mot den andra avtalsparten antingen vid domstolarna i den medlemsstat där denne har hemvist eller vid domstolen i den ort där konsumenten har hemvist.

Talan mot en konsument får av den andra avtalsparten väckas endast vid domstolarna i den medlemsstat där konsumenten har hemvist.

Första och andra styckena inskränker inte rätten att väcka genkäromål vid den domstol där huvudkäromålet, enligt bestämmelserna i detta avsnitt, är anhängigt.

Artikel 17

Avvikelser från bestämmelserna i detta avsnitt i ett avtal om domstols behörighet gäller endast om avtalet:

1) har ingåtts efter tvistens uppkomst,

eller

2) ger konsumenten rätt att väcka talan vid andra domstolar än dem som anges i detta avsnitt,

eller

3) har ingåtts av en konsument och dennes avtalspart, vilka vid avtalets ingående hade hemvist eller sin vanliga vistelseort i samma medlemsstat, och avtalet ger domstolarna i den staten behörighet, såvida inte ett sådant avtal strider mot lagen i den staten.

Avsnitt 5 - Behörighet vid tvister om anställningsavtal

Artikel 18

Om talan avser anställningsavtal, gäller i fråga om behörigheten, om inte annat följer av artikel 4 och artikel 5 punkt 5, bestämmelserna i detta avsnitt.

Om en arbetstagare ingår ett anställningsavtal med en arbetsgivare som inte har hemvist i en medlemsstat men har en filial, agentur eller ett annan etablering i en sådan stat, skall arbetsgivaren i fråga om tvister som hänför sig till verksamheten vid filialen, agenturen eller etableringen anses ha hemvist i den staten.

Artikel 19

Talan mot en arbetsgivare som har hemvist i en medlemsstat kan väckas

1) vid domstolen i den medlemsstat där arbetsgivaren har hemvist, eller

2) i en annan medlemsstat

a) vid domstolen i den ort där arbetstagaren vanligtvis utför sitt arbete eller senast utförde sitt arbete, eller

b) om arbetstagaren inte vanligtvis utför eller utförde sitt arbete i ett och samma land, vid domstolen i den ort där det affärsställe vid vilket arbetstagaren anställts är eller var beläget.

Artikel 20

En arbetsgivare får väcka talan endast vid domstolarna i den medlemsstat där arbetstagaren har hemvist.

Bestämmelserna i detta avsnitt inskränker inte rätten att väcka genkäromål vid den domstol där huvudkäromålet enligt bestämmelserna i detta avsnitt är anhängigt.

Artikel 21

Avvikelser från bestämmelserna i detta avsnitt i ett avtal om domstols behörighet gäller endast om avtalet har ingåtts efter tvistens uppkomst, eller ger arbetstagaren rätt att väcka talan vid andra domstolar än dem som anges i detta avsnitt.

Avsnitt 6 - Exklusiv behörighet

Artikel 22

Följande domstolar skall, oberoende av parternas hemvist, ha exklusiv behörighet:

1) om talan avser sakrätt i fast egendom eller nyttjanderätt till fast egendom, domstolarna i den medlemsstat där egendomen är belägen;

dock skall, om talan avser avtal om nyttjanderätt till fast egendom för tillfälligt privat bruk under en tid av högst sex på varandra följande månader, också domstolarna i den medlemsstat där svaranden har hemvist vara behöriga under förutsättning att nyttjanderättshavaren är en fysisk person och att ägaren och nyttjanderättshavaren har hemvist i samma medlemsstat;

2) om talan avser giltighet, ogiltighet eller upplösning av bolag eller andra juridiska personer eller av beslut av deras organ, domstolarna i den medlemsstat där den juridiska personen har sitt säte; för att bestämma var detta säte är beläget skall domstolen tillämpa sin egen internationella privaträtt,

3) om talan avser giltigheten av inskrivningar i offentliga register, domstolarna i den medlemsstat där registret förs,

4) om talan avser registrering eller giltighet av patent, varumärken, mönster och liknande rättigheter för vilka krävs deposition eller registrering, domstolarna i den medlemsstat där deposition eller registrering har begärts eller har ägt rum eller på grund av bestämmelserna i en internationell konvention anses ha ägt rum.

Med förbehåll för Europeiska patentverkets behörighet enligt konventionen om meddelande av europeiska patent, undertecknad i München den 5 oktober 1973, skall domstolarna i en medlemsstat ha exklusiv behörighet oberoende av parternas hemvist, om talan avser registrering eller giltighet av ett europeiskt patent som meddelats för den staten.

5) om talan avser verkställighet av domar, domstolarna i den medlemsstat där domen har verkställts eller skall verkställas.

Avsnitt 7 - Avtal om domstols behörighet

Artikel 23

Om parterna har träffat avtal om att en domstol eller domstolarna i en medlemsstat skall vara behöriga att avgöra en redan uppkommen tvist eller framtida tvister i anledning av ett bestämt rättsförhållande, och minst en av parterna har hemvist i en medlemsstat, skall den domstolen eller domstolarna i den staten ha behörighet. En sådan behörighet skall vara exklusiv om parterna inte har träffat avtal om annat.

Ett sådant avtal om behörighet skall vara antingen

a) skriftligt eller muntligt och skriftligen bekräftat,

eller

b) i en form som överensstämmer med praxis som parterna har utbildat mellan sig,

eller

c) i internationell handel, i en form som överensstämmer med handelsbruk eller annan sedvänja som parterna kände till eller borde ha känt till och som är allmänt känd och regelmässigt iakttas av parter i avtal av föreliggande typ vid det ifrågavarande slaget av handel.

Ett meddelande på elektronisk väg, som utgör en varaktig dokumentation av avtalet, skall anses vara likvärdigt med "skriftligt".

Om ett avtal om behörighet har ingåtts mellan parter av vilka ingen har hemvist i en medlemsstat, är domstolarna i andra medlemsstater inte behöriga att pröva tvisten så länge den eller de utvalda domstolarna inte har förklarat sig obehöriga.

Den domstol eller de domstolar i en medlemsstat som enligt en handling varigenom en trust har bildats är behörig domstol, har exklusiv behörighet vid talan som väcks mot en instiftare, trustee eller insatt förmånstagare till en trust, om saken angår förhållandet mellan dessa personer eller deras rättigheter eller skyldigheter inom ramen för denna trust.

Avtal om domstols behörighet eller motsvarande bestämmelser i en handling varigenom en trust har bildats har ingen verkan om de strider mot bestämmelserna i artiklarna 13 och 17 eller om de domstolar vilkas behörighet de utesluter har exklusiv behörighet enligt artikel 22.

Artikel 24

Utöver den behörighet som en domstol i en medlemsstat har enligt andra bestämmelser i denna förordning, är domstolen behörig om svaranden går i svaromål inför denna. Detta gäller dock inte om svaranden gick i svaromål för att bestrida domstolens behörighet eller om en annan domstol har exklusiv behörighet enligt artikel 22.

Avsnitt 8 - Prövning av behörighetsfrågan och av frågan huruvida målet kan tas upp

Artikel 25

Om talan som väcks vid en domstol i en medlemsstat gäller en tvist som huvudsakligen rör en fråga som en domstol i en annan medlemsstat är exklusivt behörig att pröva enligt artikel 22, skall domstolen självmant förklara sig obehörig.

Artikel 26

Om talan väcks vid en domstol i en medlemsstat mot en svarande som har hemvist i en annan medlemsstat, och svaranden inte går i svaromål, skall domstolen självmant förklara sig obehörig, såvida den inte är behörig enligt bestämmelserna i denna förordning.

Domstolen skall låta handläggningen av målet vila till dess att det har klarlagts att svaranden har haft möjlighet att få del av stämningsansökan eller motsvarande handling i så god tid att han kunnat förbereda sitt svaromål eller att alla nödvändiga åtgärder för detta syfte har vidtagits.

De nationella genomförandebestämmelserna för rådets direktiv [15] [.../EG om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur] skall vara tillämpliga i stället för andra stycket, om stämningsansökan eller motsvarande handling skulle översändas till utlandet i enlighet med nämnda bestämmelser.

[15] EGT L s. .

Fram till dess att de nationella genomförandebestämmelserna för det direktiv som avses i tredje stycket träder i kraft skall bestämmelserna i Haagkonventionen av den 15 november 1965 om delgivning i utlandet av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur vara tillämpliga, om stämningsansökan eller motsvarande handling skulle översändas till utlandet i enlighet med nämnda konvention.

Avsnitt 9 - Litispendens och mål som har samband med varandra

Artikel 27

Om talan väcks vid domstolar i olika medlemsstater rörande samma sak och målen gäller samma parter, skall varje domstol utom den vid vilken talan först väckts självmant låta handläggningen av målet vila till dess att det har fastställts att den domstol vid vilken talan först väckts är behörig.

När det har fastställts att den domstol vid vilken talan först väckts är behörig, skall övriga domstolar självmant avvisa talan till förmån för den domstolen.

Artikel 28

Om käromål som har samband med varandra prövas vid domstolar i olika medlemsstater, får varje domstol utom den vid vilken talan först väckts låta handläggningen av målet vila.

Om dessa mål som har samband med varandra prövas i första instans, får varje domstol, utom den vid vilken talan först väckts, också avvisa talan på begäran av en av parterna, om den domstol vid vilken talan först väckts är behörig att pröva de berörda käromålen och dess lag tillåter förening av dessa.

Vid tillämpningen av denna artikel skall käromål anses ha samband med varandra om de är så förenade att en gemensam handläggning och dom är påkallad för att undvika att oförenliga domar meddelas som en följd av att käromålen prövas i olika rättegångar.

Artikel 29

Om flera domstolar är exklusivt behöriga, skall varje domstol utom den vid vilken talan först väckts förklara sig obehörig till förmån för den domstolen.

Artikel 30

I detta avsnitt skall talan anses ha väckts vid en domstol

1) när stämningsansökan eller motsvarande handling har ingivits till domstolen, förutsatt att käranden sedan inte har underlåtit att vidta de mått och steg som han var skyldig att vidta för att få delgivningen av svaranden verkställd, eller

2) om delgivning av handlingen skall ske innan handlingen ges in till domstolen, när den tas emot av den myndighet som är ansvarig för delgivning, förutsatt att käranden sedan inte har underlåtit att vidta de mått och steg som han var skyldig att vidta för att få handlingen ingiven till domstolen.

Avsnitt 10 - Interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder

Artikel 31

Interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder, som kan vidtas enligt lagen i en medlemsstat, får begäras hos domstolarna i den staten, även om domstol i en annan medlemsstat är behörig att pröva målet i sak enligt denna förordning.

Kapitel III - Erkännande och verkställighet

Artikel 32

I denna förordning förstås med dom varje avgörande som har meddelats av domstol i en medlemsstat oavsett dess rubricering, såsom dom, beslut eller förordnande om verkställighet, liksom domstolstjänstemans beslut i fråga om rättegångskostnader.

I Sverige avses vid summarisk process i mål om betalningsföreläggande och handräckning med uttrycket domstol också svensk kronofogdemyndighet.

Avsnitt 1 - Erkännande

Artikel 33

En dom som har meddelats i en medlemsstat skall erkännas i de andra medlemsstaterna utan att något särskilt förfarande behöver anlitas.

Om frågan huruvida en dom skall erkännas eller inte är föremål för tvist, kan en part, som gör gällande att domen skall erkännas, genom att anlita det förfarande som föreskrivs i avsnitten 2 och 3 i detta kapitel, få fastställt att domen skall erkännas.

Om utgången av ett mål som handläggs vid en domstol i en medlemsstat är beroende av om en dom skall erkännas, är den domstolen behörig att pröva huruvida det föreligger en grund för att vägra erkännande enligt artiklarna 41 och 42.

Avsnitt 2 - Verkställighet

Artikel 34

En dom som har meddelats i en medlemsstat och som är verkställbar i den staten skall verkställas i en annan medlemsstat sedan domen, på ansökan av part, har förklarats vara verkställbar där.

Artikel 35

Ansökan skall riktas till den domstol, behöriga myndighet eller behörige notarie som anges i bilaga II.

Den lokala behörigheten skall bestämmas efter motpartens hemvist eller efter den plats där verkställighet skall ske.

Artikel 36

Förfarandet vid ansökan om verkställighet regleras av lagen i den medlemsstat där verkställighet begärs.

Sökanden skall uppge en delgivningsadress inom den domstols domkrets eller myndighets verksamhetsområde där ansökningen görs. Om lagen i den medlemsstaten inte föreskriver att en sådan adress skall anges, skall sökanden i stället utse ett ombud i saken.

Andra stycket skall inte tillämpas om den behöriga myndigheten är en administrativ myndighet.

De handlingar som anges i artikel 50 skall bifogas ansökan.

Artikel 37

Domen skall förklaras vara verkställbar omedelbart efter fullgörandet av formaliteterna i artikel 50, utan prövning av huruvida det föreligger en grund för att vägra verkställighet enligt artiklarna 41 och 42. I detta skede av förfarandet skall motparten inte ges tillfälle att yttra sig över ansökan.

Artikel 38

Sökanden skall omedelbart underrättas om beslutet i anledning av ansökan om verkställighetsförklaring på det sätt som föreskrivs i verkställighetsmedlemsstaten.

Motparten skall delges verkställighetsförklaringen, vilken skall åtföljas av domen, såvida inte denna redan delgivits denna part.

Artikel 39

Båda parter får söka ändring av beslutet i anledning av ansökan om verkställighetsförklaring.

Ansökan om ändring skall göras vid den domstol som anges i bilaga III.

Ansökan om ändring skall handläggas enligt bestämmelserna för kontradiktoriska förfaranden.

Om motparten underlåter att inställa sig vid den domstol som handlägger ansökningen om ändring, skall bestämmelserna i artikel 26 tillämpas även om motparten inte har hemvist i en medlemsstat.

Ansökan om ändring av verkställighetsförklaringen skall ges in inom en månad efter delgivningen av denna. Om motparten har hemvist i en annan medlemsstat än den där verkställighetsförklaringen meddelades, skall fristen för att söka ändring vara två månader och löpa från den dag då beslutet delgavs honom, antingen personligen eller i hans bostad. Fristen får inte förlängas på grund av långt avstånd.

Artikel 40

Mot det avgörande som meddelas med anledning av att ändring har sökts får talan föras endast på det sätt som anges i bilaga IV.

Artikel 41

Den domstol vid vilken ansökan om ändring görs enligt artiklarna 39 eller 40 skall meddela sitt avgörande utan dröjsmål. Domstolen skall avslå en ansökan om verkställighet eller upphäva en verkställighetsförklaring

1) om verkställighetsförklaringen uppenbart strider mot grunderna för rättsordningen (ordre public) i den medlemsstat där domen görs gällande,

2) om det är en tredskodom eller en annan dom som har meddelats mot en utebliven svarande och svaranden inte har delgivits stämningsansökan eller motsvarande handling i tillräcklig tid och på ett lämpligt sätt för att kunna förbereda sitt svaromål, såvida inte svaranden haft möjlighet att överklaga domen men underlåtit detta,

3) om domen är oförenlig med en dom som har meddelats i en tvist mellan samma parter i den medlemsstat där domen görs gällande,

4) om den är oförenlig med en dom som tidigare har meddelats i en annan medlemsstat eller i tredje land mellan samma parter och rörande samma sak, såvida den först meddelade domen uppfyller de nödvändiga villkoren för erkännande i den medlemsstat där domen görs gällande.

Domen i ursprungsmedlemsstaten får aldrig omprövas i sak.

Artikel 42

Den domstol som handlägger verkställighetsfrågan efter det att ändring har sökts enligt artiklarna 39 eller 40 skall avslå en ansökan om verkställighet eller upphäva en verkställighetsförklaring om den strider mot bestämmelserna i avsnitten 3, 4 och 6 i kapitel II.

Vid den behörighetsprövning som åsyftas i första stycket är den domstol eller myndighet som prövar frågan om erkännande bunden av de faktiska omständigheter som domstolen i ursprungsmedlemsstaten har grundat sin behörighet på.

Domstolens behörighet i ursprungsstaten får inte omprövas på andra grunder än som avses i första stycket; behörighetsreglerna berörs inte av de i artikel 41 åsyftade grunderna för rättsordningen (ordre public).

Artikel 43

Den domstol som handlägger verkställighetsfrågan efter det att ändring har sökts enligt artikel 39 eller 40 får på begäran av motparten låta handläggningen av målet vila, om talan mot domen har förts genom anlitande av ordinära rättsmedel i ursprungsstaten eller om fristen för sådan talan ännu inte har löpt ut; i sistnämnda fall får domstolen bestämma en tid inom vilken en sådan talan skall föras.

Domstolen kan också göra verkställigheten beroende av att det ställs sådan säkerhet som domstolen bestämmer.

Artikel 44

Om en dom måste förklaras verkställbar i enlighet med denna förordning, skall ingenting hindra sökanden från att begagna sig av interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder, enligt lagstiftningen i den medlemsstat där domen görs gällande utan att någon verkställighetsförklaring enligt artikel 37 skall krävas.

Verkställighetsförklaringen medför att säkerhetsåtgärder får vidtas.

Så länge den i artikel 39 femte stycket angivna fristen för att söka ändring av verkställighetsförklaringen inte har löpt ut och intill dess att beslut har meddelats med anledning av att ändring sökts, får inga andra åtgärder för verkställighet än säkerhetsåtgärder vidtas mot gäldenärens egendom.

Artikel 45

Om domen i ursprungsmedlemsstaten omfattar flera yrkanden och verkställighetsförklaringen inte kan meddelas för domen i dess helhet, skall domstolen eller den behöriga myndigheten meddela verkställighetsförklaring i fråga om en eller flera delar av domen.

Sökanden kan begära en verkställighetsförklaring som är begränsad till delar av domen.

Artikel 46

En utländsk dom varigenom någon förpliktas att betala vite är verkställbar i verkställighetsmedlemsstaten endast om vitets belopp slutligt har fastställts av domstol i ursprungsmedlemsstaten.

Artikel 47

Om sökanden i ursprungsstaten helt eller delvis hade rättshjälp eller var befriad från kostnader och avgifter, skall han vid de förfaranden som avses i detta avsnitt vara berättigad till rättshjälp eller kostnads- och avgiftsbefrielse i största möjliga utsträckning enligt lagen i verkställighetsmedlemsstaten.

Artikel 48

Ingen säkerhet, borgen eller deposition, oavsett dess benämning, får krävas av den som i en medlemsstat begär verkställighet av en dom som har meddelats i en annan medlemsstat, på den grunden att han är utländsk medborgare eller inte har sin hemvist eller sin vanliga vistelseort i verkställighetsmedlemsstaten.

Artikel 49

Ingen avgift eller skatt som är beräknad efter tvisteföremålets värde får tas ut i verkställighetsmedlemsstaten vid ett förfarande som avser en verkställighetsförklaring.

Avsnitt 3 - Gemensamma bestämmelser

Artikel 50

Den part som gör gällande att en dom skall erkännas eller ansöker om en verkställighetsförklaring skall ge in en kopia av domen som uppfyller de villkor som är nödvändiga för att dess äkthet skall kunna fastställas.

Den part som ansöker om en verkställighetsförklaring skall också ge in ett intyg enligt artikel 51, om inte annat följer av artikel 52.

Artikel 51

Den behöriga domstolen eller myndigheten i en medlemsstat där en dom har meddelats skall på begäran av någon berörd part utfärda ett intyg på standardformuläret i bilaga V.

Artikel 52

Om intyget som avses i artikel 51 inte har ingivits, kan den behöriga domstolen eller myndigheten bestämma en tid inom vilken det skall inges, eller godta likvärdiga handlingar eller, om tillgängliga uppgifter kan anses tillräckliga, befria sökanden från skyldigheten att ge in dem.

Om domstolen eller myndigheten begär det, skall en översättning av handlingarna ges in; översättningen skall vara bestyrkt av en person som är behörig därtill i någon av medlemsstaterna.

Artikel 53

Ingen legalisering eller annat liknande förfarande får krävas i fråga om de handlingar som anges i artikel 50 eller i fråga om fullmakt för ombud i saken.

Kapitel IV - Officiella handlingar (actes authentiques) och inför domstol ingångna förlikningar

Artikel 54

En officiell handling (acte authentique) som har upprättats eller registrerats i en medlemsstat skall erkännas fullt ut i de andra medlemsstaterna utan att något särskilt förfarande behöver anlitas.

Om frågan huruvida en officiell handling (acte authentique) skall erkännas är föremål för tvist, kan en part, som gör gällande att handlingen skall erkännas, genom att anlita det förfarande som föreskrivs i kapitel III avsnitten 2 och 3, få fastställt att handlingen skall erkännas.

Om frågan huruvida en officiell handling (acte authentique) skall erkännas uppkommer som en prejudiciell fråga vid en domstol i en medlemsstat, får den domstolen avgöra frågan om erkännande.

En handling som har upprättats eller registrerats som en officiell handling (acte authentique) och som är verkställbar i en medlemsstat skall på ansökan förklaras vara verkställbar i en annan medlemsstat i enlighet med det i artikel 34-49 föreskrivna förfarandet.

Den domstol till vilken ansökan om ändring ges in enligt artikel 39 eller 40 får avslå en ansökan om erkännande eller verkställighet eller upphäva en erkännande- eller verkställighetsförklaring endast om erkännande eller verkställighet av den officiella handlingen (acte authentique) strider mot grunderna för rättsordningen (ordre public) i verkställighetsmedlemsstaten.

Den ingivna handlingen måste uppfylla de villkor som är nödvändiga för att den skall kunna godtas som en officiell handling (acte authentique) i ursprungsmedlemsstaten.

Bestämmelserna i kapitel III avsnitt 3 gäller i tillämpliga delar.

Den behöriga myndigheten eller den behörige notarien i en medlemsstat där en officiell handling (acte authentique) har mottagits skall på begäran av någon berörd part utfärda ett intyg på standardformuläret i bilaga VI till denna förordning.

Artikel 55

En förlikning som har ingåtts inför domstol i ett pågående mål och som är verkställbar i den stat där förlikningen ingicks är verkställbar i verkställighetsstaten under samma förutsättningar som officiella handlingar (actes authentiques). Den behöriga domstolen eller myndigheten i en medlemsstat där en förlikning inför domstol godkänts skall på begäran av någon berörd part utfärda ett intyg på standardformuläret i bilaga V.

Ett avtal om underhållsskyldighet som har ingåtts inför en administrativ myndighet eller bestyrkts av en sådan myndighet skall också anses som en officiell handling (acte authentique) enligt artikel 54 första stycket.

Kapitel V - Allmänna bestämmelser

Artikel 56

Vid avgörandet av frågan huruvida en part har hemvist i den medlemsstat där talan är väckt skall domstolen tillämpa sin egen lag. Om en part inte har hemvist i den medlemsstat där målet är anhängigt skall domstolen, vid avgörandet av frågan huruvida parten har hemvist i en annan medlemsstat, tillämpa denna andra medlemsstats lag.

Artikel 57

Vid tillämpningen av denna förordning skall ett bolag eller annan juridisk person anses ha hemvist i orten för dess stadgeenliga säte, huvudkontor eller huvudsakliga verksamhet.

För att bestämma om en trust har säte i den medlemsstat där målet är anhängigt skall domstolen tillämpa sin egen internationella privaträtt.

Kapitel VI - Övergångsbestämmelser

Artikel 58

Bestämmelserna i denna förordning skall tillämpas endast på rättsliga förfaranden som har inletts och på officiella handlingar (actes authentiques) som har upprättats eller registrerats efter det att förordningen trädde i kraft.

Domar som har meddelats efter denna förordnings ikraftträdande i mål och ärenden som har anhängiggjorts före den dagen, skall dock erkännas och verkställas i den stat som ansökan riktar sig till enligt bestämmelserna i kapitel III, om domstolen har grundat sin behörighet på bestämmelser som överensstämmer antingen med de bestämmelser som anges i kapitel II i denna förordning eller i Brysselkonventionen eller med bestämmelser i en konvention som gällde mellan ursprungsstaten och den stat som ansökan riktar sig till vid tiden för målets eller ärendets anhängiggörande.

Kapitel VII - Förhållandet till andra rättsakter

Artikel 59

Denna förordning skall inte påverka tillämpningen av de bestämmelser som, på särskilda områden, reglerar domstols behörighet eller erkännande eller verkställighet av dom och som finns intagna i gemenskapsrättsakter eller i nationell lagstiftning som harmoniserats för att genomföra sådana rättsakter.

Artikel 60

Denna förordning ersätter mellan medlemsstaterna bestämmelserna i Brysselkonventionen av 1968.

Bestämmelserna i Brysselkonventionen skall under alla omständigheter tillämpas

1) när svaranden har hemvist i en medlemsstat som inte är bunden av denna förordning, eller när domstolarna i en sådan stat är behöriga enligt artiklarna 16 och 17 i Brysselkonventionen, och

2) såvitt avser litispendens eller mål som har samband med varandra enligt artiklarna 21 och 22 i Brysselkonventionen, när talan väckts i en medlemsstat som inte är bunden av denna förordning och i en medlemsstat som är bunden av denna förordning.

Domar som meddelats av en domstol vilken grundat sin behörighet på Brysselkonventionen i en medlemsstat som är bunden eller som inte är bunden av denna förordning, skall erkännas och verkställas i medlemsstater som är bundna av denna förordning enligt bestämmelserna i avdelning III i denna förordning.

Artikel 61

Med de begränsningar som följer av artikel 58 andra stycket, artikel 62 och artikel 63 skall denna förordning ersätta följande konventioner och fördrag:

- Konventionen mellan Belgien och Frankrike om domstols behörighet samt erkännande och verkställighet av domar, skiljedomar och officiella handlingar, undertecknad i Paris den 8 juli 1899.

- Konventionen mellan Belgien och Nederländerna om domstols behörighet, om konkurs, samt om erkännande och verkställighet av domar, skiljedomar och officiella handlingar, undertecknad i Bryssel den 28 mars 1925.

- Konventionen mellan Frankrike och Italien om verkställighet av domar på privaträttens område, undertecknad i Rom den 3 juni 1930.

- Konventionen mellan Tyskland och Italien om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, undertecknad i Rom den 9 mars 1936.

- Konventionen mellan Belgien och Österrike om ömsesidigt erkännande och verkställighet av domar och officiella handlingar angående underhållsskyldighet, undertecknad i Wien den 25 oktober 1957.

- Konventionen mellan Tyskland och Belgien om ömsesidigt erkännande och verkställighet på privaträttens område av domar, skiljedomar och officiella handlingar, undertecknad i Bonn den 30 juni 1958.

- Konventionen mellan Nederländerna och Italien om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, undertecknad i Rom den 17 april 1959.

- Konventionen mellan Tyskland och Österrike om ömsesidigt erkännande och verkställighet av domar, förlikningar och officiella handlingar på privaträttens område, undertecknad i Wien den 6 juni 1959.

- Konventionen mellan Belgien och Österrike om ömsesidigt erkännande och verkställighet av domar, skiljedomar och officiella handlingar på privaträttens område, undertecknad i Wien den 16 juni 1959.

- Konventionen mellan Grekland och Tyskland om ömsesidigt erkännande och verkställighet av domar, förlikningar och officiella handlingar på privaträttens område, undertecknad i Aten den 4 november 1961.

- Konventionen mellan Belgien och Italien om erkännande och verkställighet av domar och andra exekutionstitlar på privaträttens område, undertecknad i Rom den 6 april 1962.

- Konventionen mellan Nederländerna och Tyskland om ömsesidigt erkännande och verkställighet av domar och andra exekutionstitlar på privaträttens område, undertecknad i Haag den 30 augusti 1962.

- Konventionen mellan Nederländerna och Österrike om ömsesidigt erkännande och verkställighet av domar och officiella handlingar på privaträttens område, undertecknad i Haag den 6 februari 1963.

- Konventionen mellan Frankrike och Österrike om erkännande och verkställighet av domar och officiella handlingar på privaträttens område, undertecknad i Wien den 15 juli 1966.

- Konventionen mellan Spanien och Frankrike om erkännande och verkställighet av domar och skiljedomar på privaträttens område, undertecknad i Paris den 28 maj 1969.

- Konventionen mellan Luxemburg och Österrike om erkännande och verkställighet av domar och officiella handlingar på privaträttens område, undertecknad i Luxemburg den 29 juli 1971.

- Konventionen mellan Italien och Österrike om erkännande och verkställighet av domar, förlikningar och officiella handlingar på privaträttens område, undertecknad i Rom den 16 november 1971.

- Konventionen mellan Spanien och Italien om rättshjälp och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, undertecknad i Madrid den 22 maj 1973.

- Konventionen mellan Danmark, Finland, Island, Norge och Sverige om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, undertecknad i Köpenhamn den 11 oktober 1977.

- Konventionen mellan Österrike och Sverige om erkännande och verkställighet av civildomar, undertecknad i Stockholm den 16 september 1982.

- Konventionen mellan Spanien och Tyskland om erkännande och verkställighet av domar, förlikningar och verkställbara officiella handlingar på privaträttens område, undertecknad i Bonn den 14 november 1983.

- Konventionen mellan Österrike och Spanien om erkännande och verkställighet av domar, förlikningar och verkställbara officiella handlingar på privaträttens område, undertecknad i Wien den 17 februari 1984.

- Konventionen mellan Finland och Österrike om erkännande och verkställighet av civildomar, undertecknad i Wien den 17 november 1986.

- Fördraget mellan Belgien, Nederländerna och Luxemburg om domstols behörighet, om konkurs, om giltighet och verkställighet av domar, skiljedomar och officiella handlingar, undertecknat i Bryssel den 24 november 1961, [i den utsträckning det är i kraft,].

Artikel 62

Det fördrag och de konventioner som anges i artikel 61 skall fortsätta att gälla på områden där denna förordning inte är tillämplig.

De skall fortsätta att gälla beträffande domar som har meddelats och handlingar som upprättats eller registrerats som officiella handlingar (actes authentiques) före denna förordnings ikraftträdande.

Artikel 63

Denna förordning skall inte inverka på konventioner som medlemsstaterna har tillträtt och som på särskilda områden reglerar domstolars behörighet eller erkännande eller verkställighet av domar. Det gäller följande konventioner:

- Konventionen om meddelande av europeiska patent (Europeiska patentkonventionen), upprättad i München den 5 oktober 1973.

- Warszawakonventionen ...

- ...

För att säkerställa en enhetlig tolkning skall första stycket tillämpas enligt följande:

1) Denna förordning skall inte utgöra hinder för en domstol i en medlemsstat som har tillträtt en konvention som reglerar ett särskilt område att förklara sig behörig i enlighet med den konventionen, även om svaranden har hemvist i en medlemsstat som inte har tillträtt konventionen i fråga. Den domstol som handlägger målet skall dock alltid tillämpa artikel 26 i denna förordning.

2) Domar som har meddelats av en domstol i en medlemsstat med tillämpning av behörighetsregler i en konvention som reglerar ett särskilt område skall erkännas och verkställas i de andra medlemsstaterna i enlighet med bestämmelserna i denna förordning.

Om det i en konvention, som reglerar ett särskilt område och som har tillträtts såväl av ursprungsmedlemsstaten som av den medlemsstat som ansökan riktas till, anges förutsättningar för erkännande eller verkställighet av domar, skall dessa förutsättningar gälla. Bestämmelserna i denna konvention om förfarandet vid erkännande och verkställighet kan dock alltid tillämpas.

Artikel 64

Denna förordning skall inte påverka avtal varigenom en medlemsstat, före denna förordnings ikraftträdande och i enlighet med artikel 59 i Brysselkonventionen, förpliktat sig att inte erkänna domar som har meddelats i en annan avtalsslutande part till den konventionen mot svarande som har hemvist eller sin vanliga vistelseort i en tredje stat när domen, i fall som avses i artikel 4 i den konventionen, kunnat meddelas endast med stöd av en behörighetsregel som anges i artikel 3 andra stycket i den konventionen.

Kapitel VIII - Övriga bestämmelser

Artikel 65

Senast fem år efter denna förordnings ikraftträdande skall kommissionen lägga fram en rapport om dess tillämpning för Europaparlamentet, rådet och Ekonomiska och sociala kommittén och i synnerhet beakta de följder som tillämpningen haft för små och medelstora företag och för konsumenterna. Rapporten skall, vid behov, åtföljas av förslag till ändring av förordningen.

Artikel 66

Medlemsstaterna skall till kommissionen meddela ändringar av de nationella bestämmelser som anges i bilaga I eller i fråga om de domstolar eller behöriga myndigheter som anges i bilagorna II och III. Kommissionen skall ändra de berörda bilagorna i enlighet med detta.

Artikel 67

Denna förordning träder i kraft den ................... (sex månader efter det att den antogs).

Denna förordning är till alla delar bindande och direkt tillämplig i medlemsstaterna.

Utfärdad i Bryssel den

På rådets vägnar

Ordförande

BILAGA I

De nationella bestämmelser om domstols behörighet som avses i artikel 3 andra stycket och artikel 4 andra stycket är följande:

- I Belgien: artikel 15 i civillagen (Code civil - Burgerlijk Wetboek) och artikel 638 i processlagen (Code judiciaire - Gerechtelijk Wetboek),

- i Tyskland: 23 i civilprocesslagen (Zivilprozessordnung),

- i Grekland: artikel 40 i civilprocesslagen (Kþäéêáò ðoëéôéêÞò äéêovoìßáò),

- i Frankrike: artiklarna 14 och 15 i civillagen (Code civil),

- i Italien: artiklarna 3 och 4 i lag 218 av den 31 maj 1995,

- i Luxemburg: artiklarna 14 och 15 i civillagen (Code civil),

- i Österrike: artikel 99 i lagen om domstols behörighet (Jurisdiktionsnorm),

- i Nederländerna: artikel 126, tredje stycket och artikel 127 i civilprocesslagen (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering),

- i Portugal: artiklarna 65 och 65a i civilprocesslagen (Código do Processo Civil) och artikel 11 i lagen om rättegången i arbetstvister (Código do Processo de Trabalho),

- i Finland: 10 kap.1 1 momentet andra, tredje och fjärde meningen i rättegångsbalken/oikeudenkäymiskaari,

- i Sverige: 10 kap.3 första stycket, första meningen i rättegångsbalken.

BILAGA II

Ansökan som avses i artikel 35 i förordningen skall riktas till följande domstolar, behöriga myndigheter eller behöriga notarier:

BILAGA III

Ansökan om ändring som avses i artikel 39 skall göras till följande domstolar i medlemsstaterna:

BILAGA IV

Mot de avgöranden som meddelas med anledning av att ändring har sökts får talan endast föras på följande sätt enligt artikel 40:

- I Belgien, Grekland, Spanien, Frankrike, Italien, Luxemburg och Nederländerna genom kassationsbesvär,

- i Tyskland genom "Rechtsbeschwerde",

- i Österrike genom "Revisionsrekurs",

- i Portugal genom överklagande av en rättsfråga,

- i Finland genom besvär hos "Högsta domstolen/korkein oikeus",

- i Sverige genom överklagande till "Högsta domstolen".

BILAGA V

Intyg om domar och förlikningar enligt artiklarna 51 och 55 I rådets förordning nr ...

(Suédois, sueco, Swedish, svedese,..........................)

1. Ursprungsland

2. Domstol eller myndighet som utfärdat intyget

2.1. Namn

2.2. Adress

2.3. Tfn, fax, e-postadress

3. Domstol som meddelat domen/godkänt förlikningen

3.1. Typ av domstol

3.2. Domstolsort

4. Dom/förlikning

4.1. Datum

4.2. Referensnummer

4.3. Parter i domen/förlikningen inför domstol

4.3.1. Kärandens/kärandenas namn

4.3.2. Svarandens/svarandenas namn

4.3.3. Eventuell annan parts/eventuella andra parters namn

4.4. Tredskodom

4.4.1. Datum för delgivning av stämningsansökan

4.5. Beslutets lydelse bifogas detta intyg

5. Namnen på de parter som beviljats rättshjälp

Domen/förlikningen är verkställbar i den stat där den meddelades (artiklarna 24 och 55 i förordningen) mot

Namn:

Utfärdat i....................den......................

Namnteckning och/eller stämpel.........................

BILAGA VI

Intyg om officiella handlingar (actes authentiques) enligt artikel 54 i rådets förordning nr ...]

(Suédois, sueco, Swedish, svedese,..........................)

1. Ursprungsland

2. Domstol eller myndighet som utfärdat intyget

2.1. Namn

2.2. Adress

2.3. Tfn, fax, e-postadress

3. Notarie eller myndighet som givit handlingen dess officiella karaktär

3.1. Notarie eller myndighet som (i tillämpliga fall) medverkat till upprättandet av den officiella handlingen (acte authentique)

3.1.1. Myndighetens eller notariens namn och beteckning

3.1.2. Ort för myndigheten eller notarien

3.2. Notarie eller myndighet som (i tillämpliga fall) registrerat den officiella handlingen (acte authentique)

3.2.1. Typ av myndighet

3.2.2. Ort för myndigheten eller notarien

4. Officiell handling (acte authentique)

4.1. Beskrivning av handlingen

4.2. Datum

4.2.1. för upprättandet av handlingen

4.2.2. för registrering av handlingen (om annat)

4.3. Referensnummer

4.4. Parter enligt handlingen

4.4.1. Borgenärens namn

4.4.2. Gäldenärens namn

5. Den verkställbara förpliktelsens lydelse bifogas detta intyg

Den officiella handlingen (acte authentique) är verkställbar mot gäldenären i ursprungsstaten (artikel 54 i förordningen)

Namn:

Utfärdat i....................den......................

Namnteckning och/eller stämpel.........................