EUROPEISKA KOMMISSIONEN Bryssel den 22.9.2021 COM(2021) 582 final 2021/0296(COD) Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om inrättande av en ram för återhämtning och resolution av försäkrings- och återförsäkringsföretag och om ändring av direktiven 2002/47/EG, 2004/25/EG, 2009/138/EG, (EU) 2017/1132 och förordningarna (EU) nr 1094/2010 och (EU) nr 648/2012 (Text av betydelse för EES) {SWD(2021) 260}

{SWD(2021) 261}

{SEC(2021) 620}



MOTIVERING 1.BAKGRUND TILL FÖRSLAGET •Motiv och syfte med förslaget Försäkringar är en del av EU-medborgarnas vardag. Att ha en försäkring mot risker är en nödvändighet för många sociala och ekonomiska verksamheter. En försäkring kan också fungera som sparande och vara avgörande för innehavarens långsiktiga välfärd. Genom försäkringsföretagen slussas dessa sparade pengar via finansmarknaderna till den reala ekonomin. Oordnade fallissemang hos försäkringsföretag kan därför få betydande konsekvenser för försäkringstagare, förmånstagare, skadelidande parter eller berörda företag, särskilt om kritiska försäkringstjänster inte kan ersättas inom rimlig tid och till en rimlig kostnad. Hanteringen av vissa fall där försäkringsföretag, särskilt stora gränsöverskridande grupper, fallerar eller är nära att fallera, eller där flera fallerar samtidigt, kan också leda till eller finansiell instabilitet eller förvärra redan rådande instabilitet. Genom Solvens II-direktivet har sannolikheten för fallissemang reducerats och motståndskraften hos EU:s försäkringsbransch förstärkts, och direktivet kommer att stärkas ytterligare genom den översyn som antas tillsammans med detta förslag. Men även med en sund och robust tillsynsram kan krissituationer inte helt uteslutas. Dock saknas i dag harmoniserade förfaranden på europeisk nivå för resolution av försäkringsföretag. Detta leder till betydande materiella och formella skillnader mellan de olika medlemsstaternas lagar och andra författningar om försäkringsföretags fallissemang. Dessutom passar normala insolvensförfaranden för företag inte alltid försäkringsbranschen, eftersom de kanske inte alltid säkerställer att kritiska funktioner upprätthålls på ett lämpligt sätt. Det behövs därför ett system för att förse myndigheterna med en trovärdig uppsättning resolutionsverktyg så att de kan ingripa tillräckligt tidigt och snabbt om försäkringsföretag fallerar eller sannolikt kommer att fallera, för att säkerställa ett bättre resultat för försäkringstagarna, samtidigt som effekterna på ekonomin, det finansiella systemet och all eventuell användning av skattebetalarnas pengar minimeras. På internationell nivå utvecklade rådet för finansiell stabilitet (FSB) i oktober 2014 utmärkande drag (”key attributes”) för effektiva resolutionsordningar för försäkringssektorn som riktar sig till försäkringsföretag som kan vara systemviktiga eller kritiska för det fallet att de fallerar. FSB gav kompletterande vägledning om utarbetandet av effektiva resolutionsstrategier och resolutionsplaner i juni 2016 och i sin bedömningsmetod för viktiga attribut i augusti 2020. Parallellt med detta antog internationella organisationen för försäkringstillsynsmyndigheter (IAIS) i november 2019 grundläggande principer för alla försäkrings- och återförsäkringsföretag samt en gemensam ram för internationellt verksamma försäkringsgrupper (IAIG) med standarder för förebyggande återhämtningsplanering för sådana grupper, och befogenheter som myndigheterna förväntas ha för att hantera ett ordnat marknadsutträde. Resolutionsplanering för enskilda försäkringsgrupper förväntas tas fram vid behov. Det här förslaget återspeglar denna utveckling och införlivar dessa internationella standarder i EU-lagstiftningen. Det bygger på förberedande arbete som utförts av Eiopa, särskilt dess yttrande från juli 2017, och på dess tekniska råd om översynen av Solvens II-direktivet. Det bygger också på rapporter som ESRB utarbetade 2017 och 2018 där man förespråkar en harmoniserad ram för återhämtning och resolution för försäkringssektorn. •Förenlighet med befintliga bestämmelser inom området Förslaget har utarbetats så att det är helt förenligt med Solvens II-regelverket, särskilt systemet med ingripandenivåer (”intervention ladder”) för företag i händelse av försämrade finansiella förhållanden, och de återhämtningsåtgärder som redan kan vidtas om kapitalkraven inte uppfylls. Även om vissa nya inslag när det gäller krisberedskap tillkommer, är de nya förebyggande befogenheterna förenliga med de ingripandenivåer och tillsynsbefogenheter som redan föreskrivs i Solvens II-regelverket och leder inte till någon ny fördefinierad utlösande faktor utöver nivån på solvenskapitalkravet. Förslaget är också förenligt med motsvarande ramverk för återhämtning och resolution av kreditinstitut och värdepappersföretag och centrala motparter. •Förenlighet med unionens politik inom andra områden Genom att säkerställa att de kritiska funktionerna hos försäkringsföretag i kris upprätthålls bidrar detta förslag till att skydda sparare och investerare, upprätthålla försäkringsföretagens väsentliga funktioner för realekonomin och stärka den finansiella stabiliteten. Det bidrar till de grundläggande villkor som krävs för att det ska bli lättare att styra kapital dit där det behövs på ett effektivt och hållbart sätt. Sammantaget bidrar detta förslag till att stärka försäkringsföretagens roll som långsiktiga investerare och aktörer i den ekonomiska återhämtningen efter covid-19-krisen, i linje med de politiska målen för kapitalmarknadsunionen och den europeiska gröna given. 2.RÄTTSLIG GRUND, SUBSIDIARITETSPRINCIPEN OCH PROPORTIONALITETSPRINCIPEN •Rättslig grund Förslagets rättsliga grund är artikel 114 i EUF-fördraget. Detta möjliggör antagande av åtgärder för tillnärmning av nationella bestämmelser som syftar till att upprätta den inre marknaden och få den att fungera. Förslaget harmoniserar de nationella rättsliga ramarna om återhämtning och resolution av försäkringsföretag, eller inför en sådan ram där en sådan ännu inte finns, i den utsträckning som krävs för att säkerställa att medlemsstaterna har samma verktyg och förfaranden för att hantera kriser. Genom att fastställa harmoniserade minimikrav på den inre marknaden skapar förslaget lika villkor i alla medlemsstater. Den harmoniserade ramen skyddar också försäkringstagarnas intressen och realekonomin. Förslaget bidrar till finansiell stabilitet och förtroende för den inre marknaden för försäkring och återförsäkring genom att säkerställa en baskapacitet för resolution av försäkringsföretag i alla medlemsstater och genom att underlätta samarbete mellan nationella myndigheter när de hanterar fallissemang hos företagsgrupper med verksamhet i flera länder. Förslagets syfte rör därför den inre marknadens upprättande och funktion, och artikel 114 i EUF-fördraget är den lämpliga rättsliga grunden. •Subsidiaritetsprincipen (för icke-exklusiv befogenhet) För närvarande finns det bara system för återhämtning och resolution av försäkringsföretag på nationell nivå, och bara i ett fåtal medlemsstater. Många nationella rättssystem ger därför inte myndigheterna de befogenheter som krävs för att de ska kunna hantera försäkringsföretag i kris på ett adekvat sätt. Dessa skillnader i nationell lagstiftning medför också problem vid fallissemang som rör flera länder, särskilt för gränsöverskridande grupper, där man snabbt kan få ett sämre resultat om åtgärderna inte samordnas. Att inrätta lämpliga system för resolution på unionsnivå kräver en betydande harmonisering av nationell praxis och nationella förfaranden, och det är därför motiverat att unionen föreslår nödvändig lagstiftning.

Målet med detta förslag, nämligen en harmonisering av reglerna och förfarandena för återhämtning och resolution av försäkringsföretag, kan inte i tillräcklig utsträckning uppnås av medlemsstaterna själva. Med tanke på konsekvenserna av att ett företag i unionen fallerar kan detta i stället bättre uppnås på unionsnivå. Därför kan unionen vidta åtgärder i enlighet med subsidiaritetsprincipen enligt artikel 5 i fördraget om Europeiska unionen. •Proportionalitetsprincipen Genom detta förslag genomförs internationella standarder, och det följer Eiopas råd. För att ramen för återhämtning och resolution ska vara lämplig och effektiv och för att undvika alltför stora administrativa bördor och kostnader för försäkringsföretag och myndigheter, innehåller förslaget proportionella krav som beaktar arten, omfattningen och komplexiteten hos försäkringsföretagets organisation, verksamhet och tjänster. Detta gäller avgränsningen för vilka företag som ska omfattas av förebyggande återhämtnings- och resolutionsplanering, och dessutom kan myndigheterna tillåta att företagen omfattas av förenklade skyldigheter när de utvecklar och upprätthåller sina planer. Nationella insolvensförfaranden finns kvar som en möjlighet till utträde från marknaden för ett fallerat försäkringsföretag, och tillsynsingripanden förblir bedömningsbaserade. Bestämmelserna i förslaget står därför i proportion till vad som krävs för att uppnå dess mål. •Val av instrument Tillsynen grundar sig på Solvens II-direktivet, och resolution är nära kopplad till icke-harmoniserade områden i nationell lagstiftning, som insolvens- och förmögenhetsrätt. Därför är det lämpligast att det rättsliga instrumentet är ett direktiv, eftersom det måste införlivas i nationell lagstiftning så att regelverket genomförs på ett sätt som uppnår den avsedda effekten, inom ramen för hur den relevanta nationella lagstiftningens ser ut. 3.RESULTAT AV EFTERHANDSUTVÄRDERINGAR, SAMRÅD MED BERÖRDA PARTER OCH KONSEKVENSBEDÖMNINGAR •Efterhandsutvärderingar/kontroller av ändamålsenligheten med befintlig lagstiftning Den konsekvensbedömning som har gjorts av detta förslag är gemensam med den som gjorts av översynen av Solvens II-regelverket. I bilaga 10 till konsekvensanalysen utvärderas de nuvarande Solvens II-bestämmelserna med slutsatsen att de i stort sett har varit effektiva när det gäller att uppnå de övergripande målen att underlätta utvecklingen av den inre marknaden för försäkringstjänster samtidigt som försäkringstagarna skyddas på lämpligt sätt. Sedan Solvens II-regelverket började tillämpas 2016 har det dock genomförts på en rad olika sätt av de nationella tillsynsmyndigheterna. Detta gäller till exempel systemet med ingripandenivåer som syftar till att återställa försäkringsföretagens finansiella situation efter en konstaterad försämring, eller, mer allmänt, åtgärder i samband med återhämtning och resolution. Vidare finns det, mot bakgrund av ökande gränsöverskridande verksamhet och nya utmaningar i samband med rådande ekonomiska och finansiella förhållanden, ännu inte något system i Solvens II-regelverket för att säkerställa samordnad resolution av försäkringsföretag. En majoritet av medlemsstaterna har inte något effektivt system för återhämtning och resolution, och de system som finns skiljer sig väsentligt sinsemellan. Det kan bland annat röra sig om skillnader i myndigheternas befogenheter och verktyg, villkoren för utövandet av dessa befogenheter och de mål som eftersträvas vid hanteringen av försäkringsföretags fallissemang. Av de få fall som Eiopa har konstaterat där företag har fallerat eller nästan fallerat framgår dessutom att bristande beredskap hos både försäkringsföretag och myndigheter, brist på lämpliga verktyg och befogenheter eller brist på gränsöverskridande samordning kan ha försvårat en snabb och framgångsrik återhämtning eller resolution av fallerande försäkringsföretag i EU. Detta innebär att försäkringstagare och förmånstagare kan ha åtnjutit ett sämre skydd. •Samråd med berörda parter I juli 2017 offentliggjorde Eiopa ett yttrande om harmoniserade bestämmelser för återhämtning och resolution av försäkringsföretag i medlemsstaterna. Eiopa offentliggjorde ett andra yttrande i december 2020 efter kommissionens begäran om råd i februari 2019. I båda fallen genomförde Eiopa offentliga samråd. Dessutom anordnade kommissionen i januari 2020 en konferens där en av sessionerna handlade om återhämtning och resolution. Den 19 februari 2020 samrådde kommissionen med medlemsstaterna genom expertgruppen för bankverksamhet, betaltjänster och försäkring. Medlemsstaterna gavs tillfälle att kommentera kommissionens samrådsstrategi och Eiopas konsekvensbedömning av dess förslag. En möjlig strategi för återhämtning och resolution diskuterades separat, bland annat genom en riktad enkätundersökning. I juli 2020 presenterades en inledande konsekvensbedömning med en detaljerad analys av olika handlingsalternativ. Synpunkter från berörda parter på konsekvensbedömningen samlades in fram till augusti 2020. Inom ramen för ett offentligt samråd om översynen av Solvens II-regelverket under perioden juli–oktober 2020 inkom 73 svar från en rad olika berörda parter, främst från Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Kommissionen offentliggjorde en sammanfattande rapport om återkopplingen från detta samråd den 1 februari 2021. Av dessa samråd framgick det att även om myndigheter och det civila samhället i stort ställde sig positiva till en bättre harmonisering av återhämtnings- och resolutionsbestämmelserna, ansåg försäkringsbranschen att en sådan harmonisering till stor del var onödig och sannolikt skulle leda till höga efterlevnadskostnader. Vissa deltagare betonade att det är viktigt med en proportionerlig tillämpning av reglerna. Alla berörda parter underströk dock behovet av bättre samordning och informationsutbyte mellan tillsynsmyndigheter i samband med gränsöverskridande verksamhet. Den 10 november 2020 samrådde kommissionen med medlemsstaterna genom expertgruppen för bankverksamhet, betaltjänster och försäkring om ytterligare frågor rörande återhämtning och resolution av försäkringsföretag. På det hela taget höll medlemsstaternas experter med om de handlingsalternativ som föreslogs i Eiopas yttrande från 2020. •Insamling och användning av sakkunnigutlåtanden Som stöd för sitt arbete med översynen av Solvens II-regelverket begärde kommissionen omfattande råd från Eiopa, bland annat på området återhämtning och resolution. Eiopas slutrapport offentliggjordes den 17 december 2020. Utöver samråden med berörda parter deltog kommissionen i de diskussioner och åsiktsutbyten som utgjorde underlag för arbetet med återhämtning och resolution av försäkringsföretag inom Eiopa, IAIS och FSB. I detta avseende är lagstiftningsförslaget helt i linje med de senaste riktlinjerna från FSB och IAIS. •Konsekvensbedömning

Konsekvensbedömningen för detta förslag ingick i den bredare Solvens II-översynen och fick ett positivt yttrande från nämnden för lagstiftningskontroll den 23 april 2021. Eiopa har gjort en ingående bedömning av förslagets kostnader och fördelar, och genomfört samråd vid två tillfällen. De viktigaste slutsatserna från Eiopas analys presenteras i konsekvensbedömningen och sammanfattas nedan. Nämnden för lagstiftningskontroll lämnade ett antal rekommendationer om förbättringar, vilket ledde till visa justeringar av konsekvensbedömningen. Framför allt kompletterades bedömningen av handlingsalternativen och översynen av Solvens II-regelverkets totala kostnader och fördelar, tillsammans med förslaget om återhämtning och resolution, med ytterligare underlag. Av konsekvensbedömningen framgår att man genom att införa en ram för förebyggande återhämtning och resolution på ett effektivt sätt skulle komma till rätta med den konstaterade bristen på beredskap, potentiellt försenade ingripanden, den ofullständiga verktygslådan och bristen på samordning vid hantering av företag med gränsöverskridande verksamhet som fallerar eller är nära att fallera. I bedömningen drogs dock också slutsatsen att det, i linje med internationella riktlinjer och standarder, är nödvändigt att införa särskilda villkor för resolution för att hantera situationer där ett försäkringsföretag skulle orsaka systemeffekter om det fallerar. Främst av allt ger handlingsalternativen i förslaget en trovärdig ram för att hantera kriser i försäkringsföretag vars fallissemang skulle kunna ha en negativ inverkan på försäkringstagarna. En harmoniserad uppsättning befogenheter för att förebygga och hantera fallissemang – som utformas, genomförs och verkställs på ett samstämmigt sätt – främjar gränsöverskridande samarbete och samordning under kriser och bidrar till att undvika onödiga ekonomiska kostnader som uppstår när det saknas samordning av myndigheters och domstolars beslutsfattande. Sådan harmonisering bidrar också till lika villkor och mindre risk för regelarbitrage. När det gäller kostnader visade konsekvensbedömningen att de främst är kopplade till kraven på planering och bedömning av möjlighet till resolution. I sin konsekvensbedömning ger Eiopa en översikt över de nationella tillsynsmyndigheternas uppskattade kostnader för att utarbeta och upprätthålla resolutionsplaner och bedömningar av möjlighet till resolution samt för tillsynen av förebyggande återhämtningsplaner. För försäkringsföretagen uppstår kostnader för att utarbeta förebyggande återhämtningsplaner och göra information tillgänglig för resolutionsplanering och för eventuella ändringar för att åtgärda hinder för resolution. En uppskattning av dessa kostnader fanns inte tillgänglig för konsekvensbedömningen. Men eftersom förebyggande återhämtningsplaner skulle integreras i försäkringsföretagens löpande riskhantering skulle ORSA-rapporter och beredskapsplanering kunna fungera som underlag. I konsekvensbedömningen bekräftades också Eiopas bedömning att det inte skulle vara proportionerligt att kräva att försäkringsbranschen finansierar en resolutionsfond eller att enskilda försäkringsföretag bygger upp skulder som skulle kunna skrivas ned för att absorbera förluster och rekapitalisera fallerande försäkringsföretag. Enligt konsekvensbedömningen skulle sådana åtgärder blåsa upp försäkringsföretagens balansräkning för att skapa en förlustabsorberingskapacitet i proportion till deras försäkringstekniska avsättningar. Detta skulle medföra högre kostnader för branschen och medföra ytterligare risk kopplad till lånebetalningar för företagen, vilket inte kan motiveras av väsentligt ökade fördelar. •Lagstiftningens ändamålsenlighet och förenkling Som beskrivs i avsnitt 2 skapas inga nya ingripandenivåer i Solvens II och de nya planeringskraven har en lämplig nivå av proportionalitet. Införandet av dessa proportionalitetselement bör bidra till att minska regelbördan och den administrativa bördan i samband med genomförandet av förslaget, och till att uppnå en lämplig balans i förhållande till de förväntade fördelarna. Förslaget främjar medvetenhet och beredskap och bidrar därmed till att försäkringsföretagen vid behov kan vidta snabbare och mer välunderbyggda korrigerande åtgärder. Det leder också till enhetligare villkor vad gäller myndigheternas åtgärder för att återställa företagens finansiella situation eller försätta dem i resolution vilket bidrar till rättvisare konkurrens. •Grundläggande rättigheter Detta förslag är förenligt med de grundläggande rättigheter och de principer som erkänns i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (stadgan), särskilt äganderätt, näringsfrihet, rätten till ett effektivt rättsmedel, rätten till en rättvis rättegång och rätten till försvar, och måste genomföras i enlighet med dessa rättigheter och principer. Om aktieägares och borgenärers rättigheter inskränks till följd av resolutionsåtgärder bör detta vara förenligt med stadgan. I synnerhet gäller att skiljaktig behandling av borgenärer i samma klass inom ramen för resolutionsåtgärder bör motiveras av allmänintresset och stå i proportion till de risker som hanteras. De drabbade borgenärerna, däribland försäkringstagare, bör inte åsamkas större förluster än vad som skulle ha varit fallet om försäkringsföretaget hade avvecklats enligt normala insolvensförfaranden vid den tidpunkt då resolutionsbeslutet fattas. 4.BUDGETKONSEKVENSER Förslaget påverkar inte unionens budget. Enligt förslaget ska Eiopa i) utarbeta tio tekniska standarder och sex riktlinjer, ii) upprätta en årlig rapport om användningen av förenklade skyldigheter, iii) upprätthålla en databas över administrativa sanktioner som rapporteras av nationella myndigheter, och iv) delta i resolutionskollegier, fatta beslut i händelse av oenighet mellan tillsyns- och resolutionsmyndigheter och ansvara för bindande medling. Den resolutionskommitté som inrättas måste också förbereda uppgifterna för Eiopa på de områden som omfattas av förslaget. Relevanta behöriga myndigheter kommer att inbjudas som medlemmar för att delta i detta arbete så att befintliga resurser används på ett optimalt sätt. De tekniska standarderna ska ha utarbetats senast 18 månader efter direktivets ikraftträdande. Denna tidsfrist som bör ge Eiopa tillräckligt med tid för att utarbeta dem med sina nuvarande resurser. Den enda återkommande uppgiften är rapporten om användningen av förenklade skyldigheter. Arbetsbördan för att skapa och underhålla databasen över sanktioner torde bero på hur många händelser som rapporteras av de nationella myndigheterna. Det rör sig troligtvis om ett begränsat antal händelser som är spridda över tiden, vilket ger Eiopa möjlighet att hantera sina befintliga resurser i enlighet med behoven. Mot bakgrund av tidigare och nuvarande krishanteringsarbete som utförs av Eiopa uppskattas de nya uppgifterna enligt förslaget inte innebära att ytterligare tjänster måste inrättas, utan kunna utföras med befintliga resurser. 5.ÖVRIGA INSLAG •Genomförandeplaner samt åtgärder för övervakning, utvärdering och rapportering

Enligt förslaget ska medlemsstaterna införliva bestämmelserna om återhämtning och resolution i sin nationella lagstiftning senast 18 månader efter det att förslaget har trätt i kraft. Såsom nämns i avsnitt 5 måste de nationella myndigheterna årligen rapportera till Eiopa om tillämpningen av förenklade skyldigheter, vilket sedan offentliggöras av Eiopa. •Ingående redogörelse för de specifika bestämmelserna i förslaget Avdelning I – Tillämpningsområde, definitioner och myndigheter Innehåll och tillämpningsområde (artikel 1) Förslaget innehåller bestämmelser om krishantering (förebyggande befogenheter, förebyggande återhämtningsplanering och resolution) som rör alla försäkrings- och återförsäkringsföretag som är etablerade i EU och som omfattas av Solvens II-regelverket. Om en enhet som är anknuten till en grupp fallerar kan detta dessutom påverka hela gruppens solvens och verksamhet, och därför måste man i den förebyggande återhämtningsplaneringen och resolutionsplaneringen identifiera och inbegripa alla väsentliga enheter i grupper som ett försäkringsföretag eventuellt ingår i, och myndigheterna bör förfoga över effektiva verktyg för att vidta korrigerande åtgärder mot dessa företag, som tar hänsyn till gruppens finansiella styrka, för att åtgärda hinder för resolution när det gäller grupper och för att ta fram ett enhetligt resolutionsarrangemang för gruppen som helhet, särskilt i samband med gränsöverskridande verksamhet. Inrättande av resolutionsmyndigheter (artikel 3) Enligt förslaget ska medlemsstaterna inrätta resolutionsmyndigheter för försäkringsföretag. Dessa ska ha vissa harmoniserade minimibefogenheter för att kunna vidta alla relevanta förberedande åtgärder och resolutionsåtgärder. I förslaget anges inte vilken särskild myndighet som bör utses och utsedda myndigheter kan därför till exempel vara nationella centralbanker, behöriga ministerier, offentliga förvaltningsmyndigheter eller andra myndigheter som har offentliga administrativa befogenheter. Om befogenheterna tilldelas en befintlig myndighet måste det finnas lämpliga strukturella arrangemang för att undvika intressekonflikter mellan tillsyns- och resolutionsfunktioner och operativt oberoende, särskilt när det gäller tillsynsmyndigheterna. Avdelning II – Förberedelse Förenklade skyldigheter (artikel 4) I linje med proportionalitetsprincipen och för att undvika onödiga administrativa bördor kan myndigheterna, när så är lämpligt, tillämpa andra eller mindre omfattande krav när det gäller förebyggande återhämtningsplanering och resolutionsplanering och information, på företagsspecifik grund, och med lägre uppdateringsfrekvens, med beaktande av ett antal faktorer avseende företaget. Myndigheterna måste årligen rapportera till Eiopa om tillämpningen av förenklade skyldigheter. Förebyggande återhämtningsplanering (artiklarna 5–8) Företagsgrupper måste utarbeta förebyggande gruppåterhämtningsplaner och lämna dessa till grupptillsynsmyndigheten. Även försäkringsföretag som inte ingår i en grupp som omfattas av sådana planeringskrav är skyldiga att utarbeta och regelbundet uppdatera förebyggande återhämtningsplaner med åtgärder som ska vidtas av dessa företag för att återställa deras finansiella ställning om den har försämrats avsevärt. Tillsynsmyndigheterna ska identifiera de försäkringsföretag som är skyldiga att utarbeta förebyggande återhämtningsplaner på grundval av ett antal faktorer. Totalt sett ska minst 80 % av en medlemsstats marknad omfattas av sådana krav, och lågriskföretag kan undantas på individuell nivå. Planerna kommer att ge försäkringsföretagen bättre förståelse för sin sårbarhet, och realistiska alternativ i stresscenarier bör vara en integrerad del av företagens styrningssystem. Befintliga verktyg kan användas som underlag vid utarbetandet av förebyggande återhämtningsplaner. De förebyggande återhämtningsplanerna ska bedömas av tillsynsmyndigheterna, som kontrollerar om de är heltäckande och rimligen skulle kunna återställa ett företags bärkraft inom lämplig tidsrymd. Resolutionsplanering och bedömning av möjligheterna till resolution (artiklarna 9–16) Resolutionsmyndigheterna måste utarbeta resolutionsplaner där de anger vilka resolutionsåtgärder de avser vidta om villkoren för resolution är uppfyllda. Totalt sett skulle 70 % av företagen i varje medlemsstat omfattas av kraven på resolutionsplanering, och lågriskföretag kan undantas på individuell nivå. De berörda försäkringsföretagen identifieras på grundval av ett antal proportionalitetskriterier, bland annat förväntade konsekvenser av ett företags fallissemang. Varken förebyggande återhämtningsplaner eller resolutionsplaner bör förlita sig på extraordinärt offentligt finansiellt stöd eller utsätta skattebetalarna för risk för förluster. Som en del av resolutionsplaneringen måste resolutionsmyndigheterna också bedöma försäkringsföretagens övergripande möjligheter till resolution och åtgärda eventuella hinder för detta. Myndigheternas handlingsutrymme ska begränsas till endast sådana åtgärder för att förenkla försäkrings- eller återförsäkringsföretagets struktur och verksamhet som är nödvändiga för att förbättra dess möjligheter till resolution. Gemensamma beslut (artikel 17 )

Grupptillsynsmyndigheterna, tillsynsmyndigheterna, gruppresolutionsmyndigheterna och resolutionsmyndigheterna, beroende på vad som är tillämpligt, ska sträva efter att fatta gemensamma beslut i enlighet med det förfarande som anges i denna artikel. Avdelning III – Resolution Resolutionsvillkor (artikel 19) I förslaget fastställs en gemensam parameter för när resolutionsverktyg ska börja tillämpas. Ett försäkrings- eller återförsäkringsföretag ska försättas i resolution när det fallerar eller sannolikt kommer att fallera och det inte finns några utsikter till att alternativ från privata sektorn eller tillsynsåtgärder kan förhindra fallissemang. Samtidigt är det nödvändigt att säkerställa att ingripande åtgärder endast vidtas när sådana inskränkningar av intressenternas rättigheter är motiverade och när resolutionsåtgärder skulle ligga i allmänhetens intresse. Resolutionsverktyg och resolutionsbefogenheter (artiklarna 26–52) När villkoren för resolution är uppfyllda har resolutionsmyndigheterna befogenhet att tillämpa följande resolutionsverktyg: (a)Nedskrivning eller konvertering av kapitalinstrument, skuldinstrument och andra kvalificerade skulder, särskilt för att underlätta användningen av andra resolutionsverktyg såsom verktyget för solvent avveckling eller överföringsverktyget. En särskild hierarki införs som kompletterar och vid behov går före den som fastställs i nationell insolvenslagstiftning. I princip ska aktieägarnas fordringar uttömmas före efterställda borgenärers fordringar. Det är först när dessa fordringar är uttömda som resolutionsmyndigheterna kan påföra förluster på mer prioriterade fordringar. Under vissa omständigheter kommer återstående aktieägares fordringar att spädas ut kraftigt genom konvertering. (b)Solvent avveckling: auktorisationen att ingå nya försäkrings- eller återförsäkringsavtal dras tillbaka för företaget i resolution för att begränsa dess verksamhet till att enbart förvalta den befintliga portföljen, så att försäkringsfordringar i högsta möjliga grad täcks genom befintliga tillgångar. (c)Försäljning av verksamhet: hela eller delar av ett företags verksamhet kan säljas på kommersiella villkor, utan att man följer de förfarandekrav som annars skulle gälla. (d)Broföretag: hela eller delar av ett företags verksamhet kan överföras till en enhet under offentlig kontroll. Broföretaget måste auktoriseras i enlighet med Solvens II-direktivet. Broföretaget är tillfälligt till sin natur, och syftet är att sälja verksamheten till en privat köpare när marknadsvillkoren är lämpliga. (e)Avskiljande av tillgångar och skulder: osäkra eller problematiska tillgångar och/eller skulder kan överföras till ett förvaltningsföretag så att de kan förvaltas och omstruktureras på sikt. För att undvika konkurrenssnedvridning och moraliska risker måste detta verktyg kombineras med något annat resolutionsverktyg. I de fall där det finns försäkringsgarantisystem kan dessa bidra till att finansiera resolutionsprocessen genom att absorbera förluster i en omfattning motsvarande de nettoförluster som systemen skulle ha drabbats av genom att ersätta försäkringstagarna inom ramen för normala insolvensförfaranden. I dessa fall säkerställer tillämpningen av nedskrivnings- eller konverteringsverktyget att berättigade försäkringstagare skyddas åtminstone upp till täckningsnivån vilket är det främsta skälet till att sådana försäkringsgarantisystem har inrättats enligt nationell lagstiftning. För att kunna tillämpa dessa verktyg ges myndigheterna befogenhet att ta kontroll över ett företag som har fallerat eller är på väg att fallera, ta över aktieägarnas och ledningens roll, överföra företagets tillgångar och skulder samt säkerställa att dess avtal efterlevs. I tillämpliga fall måste resolutionsåtgärderna vara förenliga med unionens regler om statligt stöd. Utöver den harmoniserade minimiverktygslådan kommer de nationella myndigheterna att kunna besluta om särskilda nationella verktyg och befogenheter om de är förenliga med principerna och målen för unionens resolutionsbestämmelser. Bland annat kan nationella myndigheter överväga att använda nedskrivnings- eller konverteringsverktyget för att rekapitalisera ett fallerande försäkringsföretag så länge försäkringsfordringarna inte påverkas och så länge lämpliga åtgärder vidtas för omorganisering och omstrukturering. Kompletterande bestämmelser om resolution, inbegripet värdering, skyddsåtgärder, procedurkrav och rätt att överklaga samt uteslutande av andra åtgärder (artiklarna 23–25 och 53–66) För att säkerställa att resolutionsbeslut fattas i enlighet med centrala äganderättsprinciper och relevant värdepappers- och bolagsrätt innehåller direktivet nödvändiga bestämmelser och steg som resolutionsmyndigheterna måste följa inför och vid resolutionsbeslut. Det handlar till exempel om att säkerställa en korrekt värdering av försäkringsföretagets balansräkning, och skyddsåtgärder för berörda aktieägare och borgenärer, däribland försäkringstagare, så att de får ersättning om deras villkor blir sämre än om försäkrings- eller återförsäkringsföretaget hade avvecklats enligt nationella insolvensförfaranden. Vidare handlar det om procedurkrav i samband med att myndigheterna underrättar försäkringsföretaget och andra berörda myndigheter om resolutionsbeslut och rätten att överklaga krisförebyggande åtgärder eller krishanteringsåtgärder. För att underlätta resolution och mot bakgrund av målet att trygga den finansiella stabiliteten finns det också bestämmelser om tillfälligt moratorium för betalning av fordringar och tillfälligt upphävande av försäkringstagarnas rätt till inlösen i samband med livförsäkringsavtal. Avdelning IV – Resolution av gränsöverskridande grupper (artiklarna 67–71) För att ta hänsyn till vissa försäkringsgruppers gränsöverskridande karaktär och för att skapa en heltäckande och integrerad ram för återhämtnings- och resolutionsåtgärder i unionen kommer det att inrättas resolutionskollegier under gruppresolutionsmyndighetens ledning, i vilka Eiopa deltar. Eiopa kommer att underlätta samarbetet mellan myndigheter, bidra till enhetlighet och medla vid behov. Syftet med kollegiet är att samordna nationella myndigheters förberedande åtgärder och resolutionsåtgärder för att säkerställa optimala lösningar på EU-nivå. Avdelning V – Förbindelser med tredjeländer (artiklarna 72–77) Försäkringsföretag i unionen är verksamma i tredjeländer och omvänt. En effektiv ram för resolution måste därför innehålla bestämmelser som möjliggör samarbete med myndigheter i länder utanför unionen. Genom förslaget ges myndigheterna i unionen de befogenheter som krävs för att stödja utländska resolutionsåtgärder som vidtas för ett fallerande utländskt försäkringsföretag genom att ge verkan åt överföringar av dess tillgångar och skulder som finns inom eller regleras av lagstiftningen i deras jurisdiktion, på vissa villkor. Resolutionsmyndigheter i unionen bör också ha befogenhet att tillämpa resolutionsverktyg på nationella filialer till tredjelandsföretag när en separat resolution är nödvändig med hänsyn till allmänintresset eller skyddet av lokala försäkringstagare.

Enligt förslaget kan samarbetsavtal med utländska resolutionsmyndigheter ingås för att göra det lättare att stödja utländska resolutionsåtgärder. Eiopa skulle kunna ingå administrativa ramavtal med myndigheter i tredjeländer i enlighet med artikel 33 i förordning (EU) nr 1094/2010, och nationella myndigheter skulle kunna ingå bilaterala överenskommelser i linje med Eiopas ramavtal. Avdelning VI – Sanktioner (artiklarna 78–82) För att säkerställa att försäkringsföretag, de som faktiskt kontrollerar deras verksamhet och deras förvaltnings-, lednings- eller tillsynsorgan fullgör de skyldigheter som följer av detta förslag bör medlemsstaterna föreskriva administrativa sanktioner och andra administrativa åtgärder som är effektiva, proportionella och avskräckande. Eiopa bör upprätthålla en central databas över alla administrativa sanktioner. Avdelning VII – Ändringar av Solvens II-direktivet, bolagsrättsdirektiven och Eiopa-förordningen Ändringar av Solvens II-direktivet, bland annat avseende förebyggande åtgärder (artikel 83) Utan att det påverkar det nuvarande systemet med ingripandenivåer klargörs i detta förslag tillsynsmyndigheternas befogenheter att göra försäkringsföretag föremål för förebyggande åtgärder i händelse av försämrad finansiell ställning eller överträdelser av lagstadgade krav, för att i ett tillräckligt tidigt skede av försämringen säkerställa att problemen inte förvärras. För att uppnå en effektiv resolution ändras bestämmelserna om rekonstruktion och likvidation så att deras tillämpning utvidgas i händelse av användning av resolutionsverktygen både när de instrumenten tillämpas på försäkringsföretag och när de tillämpas på andra enheter som omfattas av resolutionssystemet. Ändringar av bolagsrättsdirektiven och Eiopa-förordningen (artiklarna 83–88) EU:s bolagsrättsdirektiv innehåller regler om skydd av aktieägare och borgenärer. Vissa av dessa regler kan hindra resolutionsmyndigheterna från att vidta snabba åtgärder. Det föreslås därför att dessa direktiv ändras. För att säkerställa att resolutionsmyndigheterna kan delta i det europeiska systemet för finansiell tillsyn och att Eiopa har den sakkunskap som krävs måste förordning (EU) nr 1094/2010 ändras så att resolutionsmyndigheter omfattas av begreppet behöriga myndigheter. 2021/0296 (COD) Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om inrättande av en ram för återhämtning och resolution av försäkrings- och återförsäkringsföretag och om ändring av direktiven 2002/47/EG, 2004/25/EG, 2009/138/EG, (EU) 2017/1132 och förordningarna (EU) nr 1094/2010 och (EU) nr 648/2012 (Text av betydelse för EES) EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 114, med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, efter översändande av utkastet till lagstiftningsakt till de nationella parlamenten, med beaktande av Europeiska centralbankens yttrande,

med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande, i enlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet, och av följande skäl: (1)Om försäkringsföretag hamnar i kris kan detta ge betydande återverkningar på ekonomin och den sociala välfärden i medlemsstaterna om det skulle leda till ett avbrott i skyddet för försäkringstagare, förmånstagare eller skadelidande parter. Med tanke på återförsäkringsföretagens roll i ekonomin, deras sammanlänkning med direktförsäkringsföretag och med finansmarknader i vidare bemärkelse samt den relativt koncentrerade återförsäkringsmarknaden krävs det en lämplig ram för att hantera kriser eller fallissemang i sådana företag på ett ordnat sätt. Därför bör åtgärder vidtas för återhämtning och resolution av både direktförsäkrings- och återförsäkringsföretag, med beaktande av deras respektive särdrag. (2)Under den globala finanskrisen 2008 blev det tydligt hur sårbar och sammanflätad finanssektorn är. Orsakerna till kriser och fallissemang visade sig bland annat vara kopplade till utvecklingen på finansmarknaderna och till hur försäkrings- eller återförsäkringsverksamheten är beskaffad i sig. I detta avseende anges ofta teckningsrisker, det vill säga för låga avsättningar för fordringar, felaktig prissättning, det vill säga underskattade premier, bristande förvaltning av tillgångar och skulder, samt investeringsförluster som de största problemområdena för försäkrings- och återförsäkringsföretag. Skattebetalarnas pengar har använts för att återställa flera försäkringsföretags försämrade finansiella situation. Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/138/EG antogs med syfte att stärka det finansiella systemet i unionen och försäkrings- och återförsäkringsföretagens motståndskraft, men risken för fallissemang hos sådana företag undanröjdes inte helt. Hög volatilitet på marknaden och låga räntenivåer under lång tid kan vara särskilt problematiska för försäkrings- och återförsäkringsföretagens lönsamhet och solvens. Dessa företags känslighet för marknadernas och ekonomins utveckling gör därför att det krävs särskild försiktighet och en lämplig ram för att hantera potentiella försämringar av deras finansiella ställning, även i förebyggande syfte. I samband med att vissa företag, särskilt med verksamhet i flera länder, på senare tid har fallerat eller varit nära att fallera, har det blivit tydligt att det finns svagheter i det nuvarande regelverket som måste åtgärdas för att på ett lämpligt sätt organisera ett ordnat utträde från marknaden för försäkrings- eller återförsäkringsföretag. (3)Verksamheter, tjänster eller transaktioner som utförs av försäkrings- eller återförsäkringsföretag som inte enkelt kan ersättas inom rimlig tid eller till en rimlig kostnad för försäkringstagare, förmånstagare eller skadelidande parter måste betraktas som kritiska funktioner som måste upprätthållas. Sådana verksamheter, tjänster eller transaktioner kan vara kritiska på unionsnivå eller på nationell eller regional nivå. Ett bibehållet försäkrings- eller återförsäkringsskydd är ofta att föredra framför avveckling av ett fallerande företag, eftersom en sådan kontinuitet ger det mest fördelaktiga utfallet för försäkringstagare, förmånstagare eller skadelidande parter. Det är därför centralt att det finns lämpliga verktyg för att förebygga fallissemang och, om fallissemang ändå skulle inträffa, för att minimera de negativa återverkningarna genom att se till att de kritiska funktionerna kan upprätthållas. (4)Att säkerställa effektiv resolution av fallerande försäkrings- och återförsäkringsföretag inom unionen utgör en väsentlig del i fullbordandet av den inre marknaden. Om dessa företag fallerar har det inte bara direkta konsekvenser för försäkringstagarna och eventuellt den reala ekonomin och den finansiella stabiliteten på de marknader där företagen är verksamma, utan även för förtroendet för den inre marknaden för försäkringar. Fullbordandet av den inre marknaden för finansiella tjänster har förstärkt växelverkan mellan de olika nationella finansiella systemen. Försäkrings- och återförsäkringsföretag är verksamma på finansmarknaderna för att förvalta sin investeringsportfölj och hantera de risker som är förknippade med deras verksamhet. Genom sina derivattransaktioner är de sammankopplade med interbankmarknaden och andra finansmarknader som i stort sett täcker hela Europa. Om medlemsstaterna är oförmögna att hantera ett försäkrings- eller återförsäkringsföretags fallissemang genom en förutsägbar och harmoniserad resolutionsprocess som förhindrar mer omfattande systemskador, kan detta därför vara till skada för stabiliteten på finansmarknaderna och följaktligen även den inre marknaden för finansiella tjänster. (5)Den globala finanskrisen 2008 belyste behovet av att utveckla en lämplig återhämtnings- och resolutionsram för försäkrings- och återförsäkringsföretag. På internationell nivå utvecklade rådet för finansiell stabilitet (FSB) i oktober 2014 viktiga attribut (”key attributes”) för effektiva resolutionsordningar för alla försäkringsföretag som skulle kunna vara systemviktiga eller av kritisk betydelse om de fallerar. I juni 2016 offentliggjorde FSB kompletterande vägledning om utarbetande av effektiva resolutionsstrategier och resolutionsplaner för systemviktiga försäkringsbolag. Parallellt med detta antog internationella organisationen för försäkringstillsynsmyndigheter (IAIS) i november 2019 grundläggande principer för alla försäkrings- och återförsäkringsföretag, en gemensam ram för internationellt verksamma försäkringsgrupper med standarder för förebyggande återhämtningsplanering, och åtgärder som myndigheterna förväntas vidta gentemot ett försäkrings- eller återförsäkringsföretag som står inför marknadsutträde och resolution. Denna utveckling bör beaktas vid inrättandet av en ram för återhämtning och resolution av fallerande försäkrings- och återförsäkringsföretag. (6)Många försäkrings- och återförsäkringsföretag bedriver verksamhet över nationsgränserna. Om det saknas samordning och samarbete mellan offentliga myndigheter för att förbereda och hantera kriser eller fallissemang i ett försäkrings- eller återförsäkringsföretag som bedriver verksamhet över gränserna skulle medlemsstaternas förtroende för varandra försvagas, utfallet för försäkringstagare, förmånstagare och skadelidande parter bli mindre fördelaktigt, och trovärdigheten för den inre marknaden för försäkringar försämras. (7)Det finns för närvarande inga harmoniserade förfaranden på EU-nivå för att på ett samordnat sätt avveckla försäkrings- eller återförsäkringsföretag. Tvärtom kan man i medlemsstaterna konstatera betydande materiella och formella skillnader mellan lagar och andra författningar som gäller för försäkrings- och återförsäkringsföretags fallissemang. Dessutom är normala insolvensförfaranden för företag inte alltid lämpliga för försäkrings- eller återförsäkringsföretag, eftersom de kanske inte alltid säkerställer ett adekvat upprätthållande av de kritiska funktionerna gentemot försäkringstagare, förmånstagare och skadelidande parter, realekonomin eller den finansiella stabiliteten som helhet. (8)Det är nödvändigt att säkerställa att de kritiska funktionerna upprätthålls hos fallerande försäkrings- eller återförsäkringsföretag, eller försäkrings- eller återförsäkringsföretag som sannolikt kommer att fallera, och samtidigt se till att minimera effekterna av ett sådant företags fallissemang på ekonomin och det finansiella systemet. Det är därför nödvändigt att fastställa en ram som ger myndigheterna en trovärdig uppsättning verktyg så att de tillräckligt tidigt och snabbt kan ingripa i samband med att försäkrings- eller återförsäkringsföretag fallerar eller sannolikt kommer att fallera. Ramen bör säkerställa att aktieägare bär förluster först, och att borgenärer bär förluster efter aktieägare, under förutsättning att ingen borgenär åsamkas större förluster än vad som skulle ha varit fallet om försäkrings- eller återförsäkringsföretaget hade avvecklats enligt normala insolvensförfaranden i enlighet med principen om att ingen borgenär ska få sämre villkor än vid normala insolvensförfaranden. (9)Den ram som inrättas bör göra det möjligt för myndigheterna att säkerställa att försäkringsskyddet för försäkringstagare, förmånstagare och skadelidande parter upprätthålls, att överföra försäkrings- eller återförsäkringsföretagets bärkraftiga verksamhet och portföljer i tillämpliga fall, samt att fördela förluster på ett rättvist och förutsägbart sätt. Dessa mål bör bidra till att undvika att försäkringstagare, förmånstagare och skadelidande parter drabbas av onödiga förluster eller försätts i sociala svårigheter, att dämpa de negativa effekterna på realekonomin, och att minimera de negativa effekterna för finansmarknaderna och även kostnaderna för skattebetalarna. (10)Översynen av direktiv 2009/138/EG, särskilt införandet av mer riskkänsliga kapitalkrav, stärkt tillsyn, förbättrad likviditetsövervakning och bättre verktyg för makrotillsynspolitik, bör ytterligare minska sannolikheten för fallissemang hos försäkrings- eller återförsäkringsföretag och öka dessa företags motståndskraft mot ekonomisk stress som kan bero både på systemstörningar eller händelser som är specifika för det enskilda företaget. Även om det finns en sund och robust tillsynsram kan krissituationer inte helt uteslutas. Medlemsstaterna bör därför vara förberedda och förfoga över lämpliga återhämtnings- och resolutionsverktyg för att hantera situationer med både systemkriser och enskilda företag som fallerar. Sådana verktyg bör innefatta mekanismer som gör det möjligt för myndigheterna att effektivt hantera företag som fallerar eller sannolikt kommer att fallera. När sådana verktyg och befogenheter används bör de omständigheter under vilka fallissemang uppstår beaktas. (11)Vissa medlemsstater har redan infört krav på förebyggande återhämtningsplanering och mekanismer för resolution av fallerande försäkrings- eller återförsäkringsföretag. Avsaknaden av gemensamma villkor, befogenheter och förfaranden för återhämtning och resolution av försäkrings- eller återförsäkringsföretag i hela unionen kan emellertid utgöra ett hinder för en väl fungerande inre marknad och för samarbete mellan nationella myndigheter vid hantering av gränsöverskridande grupper som fallerar eller hamnar i kris. Detta är särskilt fallet när olika system medför att nationella myndigheter inte har samma kontrollmöjligheter eller samma befogenheter att försätta försäkrings- eller återförsäkringsföretag i resolution. Sådana skillnader i återhämtnings- och resolutionsordningar kan medföra ojämlika konkurrensvillkor och potentiellt leda till snedvridning av konkurrensen mellan företag. Dessa hinder bör undanröjas och regler bör antas för att säkerställa att den inre marknaden inte påverkas negativt. I detta syfte bör bestämmelser om förebyggande återhämtning och resolution av försäkrings- eller återförsäkringsföretag bli föremål för gemensamma harmoniserade minimiregler. För att säkerställa överensstämmelse med befintlig unionslagstiftning om försäkringstjänster bör ordningen för förebyggande återhämtning och resolution tillämpas på försäkrings- eller återförsäkringsföretag som omfattas av tillsynskraven i direktiv 2009/138/EG. (12)Om en enhet som är anknuten till en grupp fallerar kan det snabbt påverka hela gruppens solvens och verksamhet. Det är därför nödvändigt att det finns krav på förebyggande återhämtnings- och resolutionsplanering för hela gruppen. Myndigheterna bör dessutom förfoga över effektiva verktyg för att vidta korrigerande åtgärder mot dessa enheter, som tar hänsyn till alla gruppenheters finansiella styrka, för att åtgärda hinder för resolution när det gäller grupper och för att ta fram ett enhetligt resolutionsarrangemang för gruppen som helhet, särskilt i samband med gränsöverskridande verksamhet. Kraven som gäller förebyggande återhämtning- och resolutionsplanering samt möjligheter till resolution och resolutionsordningen bör därför också tillämpas på moderföretag, holdingbolag och andra gruppenheter, inbegripet filialer till försäkrings- och återförsäkringsföretag som är etablerade utanför unionen. (13)Det är nödvändigt att säkerställa att ramen för återhämtning och resolution är ändamålsenlig och effektiv, samtidigt som man undviker onödiga administrativa bördor och kostnader för företag och myndigheter. Införandet av en sådan ram för återhämtning och resolution bör därför stå i proportion till arten, omfattningen och komplexiteten hos det berörda företaget och dess verksamhet och tjänster. När det gäller räckvidden för kraven på återhämtnings- och resolutionsplanering bör myndigheterna, på grundval av en harmoniserad uppsättning riskbaserade kriterier, fastställa vilka företag som omfattas av planeringskraven. För att stärka förtroendet för den inre marknaden för försäkring och återförsäkring och för att främja lika konkurrensvillkor bör man uppnå en miniminivå av beredskap genom att fastställa en lägsta marknadstäckningsgrad. Denna lägsta marknadstäckningsgrad bör dock ta hänsyn till skillnaderna mellan återhämtning å ena sidan och resolution å andra sidan, och om det finns ett allmänintresse av att vidta resolutionsåtgärder eller inte. (14)Av samma skäl bör myndigheterna, när så är lämpligt, tillämpa andra eller lägre krav avseende förebyggande återhämtnings- och resolutionsplanering och informationsinlämning för enskilda specifika företag, som dessutom inte behöver uppdateras lika ofta. När myndigheterna tillämpar sådana förenklade skyldigheter bör de ta hänsyn till art, storlek, komplexitet och utbytbarhet i ett företags verksamhet, dess ägarstruktur och juridiska form, dess riskprofil, och dess grad av sammanlänkning med andra reglerade företag eller med det finansiella systemet i allmänhet. Myndigheterna bör också beakta om fallissemang och därpå följande likvidation av försäkrings- eller återförsäkringsföretaget enligt normala insolvensförfaranden sannolikt skulle få en betydande negativ inverkan på försäkringstagarna, finansmarknaderna, andra företag eller ekonomin i stort. Myndigheterna bör årligen rapportera till Eiopa om tillämpningen av sådana förenklade skyldigheter. (15)För en ordnad resolutionsprocess och för att undvika intressekonflikter bör medlemsstaterna utse offentliga administrativa myndigheter eller myndigheter med offentliga administrativa befogenheter att utföra de funktioner och uppgifter som är kopplade till ramen för återhämtning och resolution. Medlemsstaterna bör säkerställa att resolutionsmyndigheterna får adekvata resurser. Om en medlemsstat utser en resolutionsmyndighet som även har andra funktioner bör lämpliga strukturella arrangemang inrättas för att skilja dessa funktioner från de funktioner som är kopplade till resolution, och för att säkerställa operativt oberoende. En sådan åtskillnad bör inte hindra att resolutionsfunktionen får tillgång till all information den behöver för att fullgöra sina uppgifter enligt återhämtnings- och resolutionsramen, eller för att samarbeta med olika myndigheter som deltar i tillämpningen av återhämtnings- och resolutionsramen. (16)Med tanke på vilka konsekvenser ett försäkrings- eller återförsäkringsföretags fallissemang kan få för försäkringstagare och en medlemsstats finansiella system och ekonomi, och med tanke på att offentliga medel kan krävas för att hantera ett sådant fallissemang, bör finansministerierna eller andra relevanta ministerier i medlemsstaterna redan på ett tidigt stadium involveras i krishantering och resolution. (17)Det är nödvändigt att på ett effektivt sätt kunna hantera situationer där försäkrings- och återförsäkringsföretagens finansiella ställning försämras, eller där dessa företag bryter mot lagstadgade krav, och förhindra att problemen förvärras. Tillsynsmyndigheterna bör därför ha befogenhet att vidta förebyggande åtgärder. Sådana förebyggande befogenheter bör dock vara förenliga med de interventionssteg och de tillsynsbefogenheter som redan föreskrivs i direktiv 2009/138/EG för liknande omständigheter, inbegripet de tillsynsbefogenheter som föreskrivs i den granskningsprocess som fastställs i artikel 36 i direktiv 2009/138/EG. Sådana förebyggande befogenheter bör inte heller leda till någon ny förutbestämd utlösande faktor före det solvenskapitalkrav som fastställs i avdelning I kapitel VI avsnitt 4 i det direktivet. Tillsynsmyndigheterna bör göra en individuell bedömning av varje situation och besluta om behovet av förebyggande åtgärder på grundval av omständigheterna, företagets situation och sin tillsynsbedömning.

(18)Det är viktigt att grupper, eller i tillämpliga fall enskilda företag, utarbetar och regelbundet uppdaterar förebyggande återhämtningsplaner som beskriver åtgärder som ska vidtas av dessa grupper eller företag för att återställa deras finansiella ställning om den har försämrats på ett så betydande sätt att det föreligger risk för deras ekonomiska bärkraft. Försäkrings- och återförsäkringsföretag bör därför ta fram en uppsättning kvantitativa och kvalitativa indikatorer som avgör när de korrigerande åtgärder som finns med i dessa förebyggande återhämtningsplaner ska aktiveras. Sådana indikatorer bör hjälpa försäkrings- och återförsäkringsföretag att vidta korrigerande åtgärder i sina försäkringstagares bästa intresse och bör inte innehålla nya tillsynskrav. Förebyggande återhämtningsplaner som omfattar alla väsentliga juridiska enheter inom gruppen bör vara detaljerade och bygga på realistiska antaganden som är tillämpliga i en rad robusta och allvarliga scenarier. Dessa förebyggande återhämtningsplaner bör vara en integrerad del av ett företags styrningssystem. Befintliga verktyg kan användas som underlag vid utarbetandet av sådana förebyggande återhämtningsplaner, inbegripet företagens egna risk- och solvensbedömningar, beredskapsplaner eller planer för hantering av likviditetsrisker. Kravet på att utarbeta en förebyggande återhämtningsplan bör dock tillämpas på ett proportionerligt sätt och det bör inte påverka utarbetandet och inlämnandet av en realistisk återhämtningsplan i enlighet med artikel 138.2 i direktiv 2009/138/EG. I relevanta fall kan komponenterna i den förebyggande återhämtningsplanen ligga till grund för den återhämtningsplan som krävs enligt artikel 138.2 i direktiv 2009/138/EG. (19)Det är nödvändigt att säkerställa en tillräcklig beredskap för krissituationer. Yttersta moderföretag eller enskilda försäkrings- eller återförsäkringsföretag bör därför vara skyldiga att lämna in sina förebyggande återhämtningsplaner till tillsynsmyndigheterna för en fullständig bedömning, bland annat av huruvida dessa planer är heltäckande och om de i lämplig tid kan återställa ett företags eller en grupps bärkraft, även under perioder av allvarlig finansiell stress. Om ett företag lägger fram en förebyggande återhämtningsplan som inte är adekvat bör tillsynsmyndigheterna ha befogenhet att kräva att företaget vidtar nödvändiga åtgärder för att avhjälpa planens väsentliga brister. (20)Resolutionsplanering är ett väsentligt led i en effektiv resolution. Resolutionsmyndigheterna bör därför förfoga över all nödvändig information för att identifiera kritiska funktioner och säkerställa att de upprätthålls. Eftersom försäkrings- och återförsäkringsföretag har en unik kunskap om den egna verksamheten och de problem som kan uppstå i samband med denna, bör resolutionsmyndigheterna ta fram resolutionsplanerna bland annat på grundval av den information som tillhandahålls av det berörda företaget. För att undvika onödiga administrativa bördor bör resolutionsmyndigheterna i första hand samla in nödvändig information från tillsynsmyndigheterna. (21)Företag med lågriskprofil bör, på grund av sin låga riskprofil, inte behöva utarbeta separata förebyggande återhämtningsplaner och inte heller omfattas av krav på resolutionsplanering. (22)För att föregripa eventuell interaktion mellan korrigerande åtgärder och resolutionsåtgärder, och för att förbättra krisberedskapen och möjligheterna till resolution för grupper, bör all gruppomfattande behandling för förebyggande återhämtnings- och resolutionsplanering tillämpas på alla gruppenheter som är föremål för grupptillsyn. De förebyggande återhämtnings- och resolutionsplanerna bör ta hänsyn till den berörda gruppens finansiella, tekniska och operativa struktur och dess grad av inbördes sammanlänkning. (23)Förebyggande återhämtnings- och resolutionsplaner för grupper bör utarbetas för gruppen som helhet och de bör identifiera åtgärder både för ett yttersta moderföretag och för enskilda dotterföretag som ingår i gruppen. I vilken mån dotterföretag beaktas i återhämtnings- och resolutionsplaner för grupper bör dock stå i proportion till deras relevans för gruppen och försäkringstagarna, realekonomin och det finansiella systemet i de medlemsstater där de har verksamhet. Resolutionsmyndigheterna i de medlemsstater där gruppen har dotterföretag bör delta i utarbetandet av resolutionsplanerna. De berörda myndigheterna bör i samverkan inom tillsyns- eller resolutionskollegierna göra allt som står i deras makt för att nå ett gemensamt beslut om bedömningen och antagandet av de planerna. Det bör dock finnas tillräcklig krisberedskap även om ett gemensamt beslut inom tillsyns- eller resolutionskollegierna saknas. I sådana fall bör varje tillsynsmyndighet som ansvarar för ett dotterföretag ha möjlighet att kräva en förebyggande återhämtningsplan för de dotterföretag som omfattas av dess jurisdiktion och göra sin egen bedömning av den förebyggande återhämtningsplanen. Av samma skäl bör varje resolutionsmyndighet som ansvarar för ett dotterföretag utarbeta en resolutionsplan för de dotterföretag som lyder under dess jurisdiktion, och hålla den uppdaterad. Enskilda förebyggande återhämtnings- och resolutionsplaner för företag som ingår i en grupp bör endast utarbetas i exceptionella fall som är vederbörligen motiverade, och samma standarder bör tillämpas som för jämförbara företag i den berörda medlemsstaten. Om enskilda förebyggande återhämtnings- och resolutionsplaner för företag som ingår i en grupp utarbetas bör berörda myndigheter i största möjliga mån eftersträva samstämmighet med förebyggande återhämtnings- och resolutionsplaner för resten av gruppen. (24)För att alla berörda myndigheter ska vara fullständigt och löpande informerade bör tillsynsmyndigheterna översända alla förebyggande återhämtningsplaner och eventuella ändringar av dessa till de berörda resolutionsmyndigheterna, och resolutionsmyndigheterna bör översända alla resolutionsplaner och eventuella ändringar av dessa till de berörda tillsynsmyndigheterna. (25)På grundval av en bedömning av möjligheten till resolution av försäkrings- eller återförsäkringsföretag bör resolutionsmyndigheterna ha befogenhet att, antingen direkt eller indirekt via tillsynsmyndigheten, kräva att försäkrings- eller återförsäkringsföretag ändrar sin struktur och organisation. Resolutionsmyndigheterna bör också kunna vidta nödvändiga men proportionella åtgärder för att minska eller avlägsna väsentliga hinder för tillämpningen av resolutionsverktyg, och för att säkerställa de berörda enheternas möjlighet till resolution. Resolutionsmyndigheterna bör bedöma möjligheten till resolution av försäkrings- eller återförsäkringsföretag på den företagsnivå där resolutionsåtgärderna förväntas vidtas i enlighet med gruppresolutionsplanen. Resolutionsmyndigheternas befogenhet att kräva ändringar av ett försäkrings- eller återförsäkringsföretags struktur och organisation, eller att vidta åtgärder för att minska eller avlägsna väsentliga hinder för tillämpningen av resolutionsverktyg och för att säkerställa de berörda företagens möjlighet till resolution, bör inte gå utöver vad som är nödvändigt för att förenkla det berörda försäkrings- eller återförsäkringsföretagets struktur och verksamhet med sikte på att förbättra dess möjlighet till resolution. (26)Genomförandet av åtgärder som beskrivs i en förebyggande återhämtningsplan eller en resolutionsplan kan påverka försäkrings- eller återförsäkringsföretagens personal. Planerna bör därför när så är lämpligt innehålla förfaranden för information till och samråd med företrädare för personalen under hela återhämtnings- och resolutionsprocessen. Förfarandena bör beakta kollektivavtal, andra arrangemang som arbetsmarknadens parter fastställt samt nationell rätt och unionsrätten om fackföreningars och arbetstagarföreträdares deltagande i omstrukturering av företag. (27)Effektiv återhämtning och resolution av försäkrings- och återförsäkringsföretag eller gruppenheter som verkar över hela unionen kräver samarbete mellan tillsynsmyndigheter och resolutionsmyndigheter inom tillsyns- och resolutionskollegier i alla led i processen, från upprättandet av förebyggande återhämtnings- och resolutionsplaner till ett företags faktiska resolution. Om myndigheterna är oeniga om beslut som ska fattas med avseende på grupper och företag bör Europeiska tillsynsmyndigheten (Europeiska försäkrings- och tjänstepensionsmyndigheten) (Eiopa), inrättad genom Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1094/2010, som en sista utväg fungera som medlare. (28)Under återhämtningsfasen och den förebyggande fasen bör aktieägarna behålla fullt ansvar för och full kontroll över försäkrings- eller återförsäkringsföretaget. De bör inte längre behålla sådant ansvar när företaget väl försatts i resolution. Resolutionsramen bör därför föreskriva att försäkrings- eller återförsäkringsföretag försätts i resolution vid lämplig tidpunkt, det vill säga innan det uppstår problem med solvens avseende balansräkningen eller kassaflödena, innan allt eget kapital har utplånats eller innan försäkrings- eller återförsäkringsföretaget blir oförmöget att uppfylla sina betalningsskyldigheter när de uppstår. Resolution bör initieras om en tillsynsmyndighet, efter att ha konsulterat en resolutionsmyndighet eller efter att ha blivit konsulterad av en resolutionsmyndighet, fastställer att ett försäkrings- eller återförsäkringsföretag fallerar eller sannolikt kommer att fallera och att alternativa åtgärder inte skulle förhindra ett sådant fallissemang inom en rimlig tidsram. Ett försäkrings- eller återförsäkringsföretag bör anses fallera eller sannolikt komma att fallera under någon av följande omständigheter: i) om företaget bryter mot eller sannolikt kommer att bryta mot minimikapitalkravet enligt avdelning I kapitel VI avsnitt 4 i direktiv 2009/138/EG och det inte finns rimliga utsikter till att efterlevnaden återställs, ii) om företaget inte längre uppfyller villkoren för auktorisation eller om företaget allvarligt underlåter att uppfylla sina rättsliga skyldigheter enligt de lagar och andra författningar som det omfattas av, eller sannolikt på ett allvarligt sätt kommer att underlåta att uppfylla sina rättsliga skyldigheter enligt de lagar och andra författningar som det omfattas av inom en nära framtid, på ett sätt som skulle motivera att auktorisationen återkallas, iii) om försäkrings- eller återförsäkringsföretaget är oförmöget eller sannolikt kommer att vara oförmöget att betala sina skulder eller andra åtaganden inom en nära framtid, däribland utbetalningar till försäkringstagare eller förmånstagare när de förfaller till betalning, eller iv) om försäkrings- eller återförsäkringsföretaget behöver extraordinärt offentligt finansiellt stöd. (29)Tillämpningen av resolutionsverktyg och resolutionsbefogenheter kan inkräkta på försäkrings- och återförsäkringsföretagens aktieägares och borgenärers rättigheter. Resolutionsmyndigheternas befogenhet att utan aktieägarnas medgivande överföra ett försäkrings- eller återförsäkringsföretags aktier eller helt eller delvis överföra dess tillgångar till en privat köpare påverkar särskilt aktieägares äganderätt. Dessutom kan befogenheten att besluta om vilka skulder som ska överföras från ett fallerande företag för att säkerställa att tjänsterna upprätthålls och för att undvika negativa effekter för försäkringstagare, förmånstagare och skadelidande parter, realekonomin eller den finansiella stabiliteten som helhet påverka borgenärernas lika behandling. Resolutionsverktyg bör därför bara tillämpas på de försäkrings- eller återförsäkringsföretag som fallerar eller sannolikt kommer att fallera, och bara om det är nödvändigt för att uppnå resolutionsmålen i det allmänna intresset. I synnerhet bör resolutionsverktyg bara användas om försäkrings- eller återförsäkringsföretaget inte kan avvecklas enligt normala insolvensförfaranden utan att detta på ett otillbörligt sätt påverkar skyddet av försäkringstagare, förmånstagare och fordringsägare eller destabiliserar det finansiella systemet. Dessutom bör resolutionsåtgärder krävas för att säkerställa en snabb överföring och upprätthållande av kritiska funktioner, och det bör inte finnas några rimliga utsikter till någon alternativ privat lösning, inbegripet en kapitalökning från befintliga aktieägare eller någon tredje part som är tillräcklig för att återställa enhetens fulla ekonomiska bärkraft utan att försäkringsfordringarna påverkas. Om aktieägares och borgenärers rättigheter inskränks till följd av resolutionsåtgärder bör detta vara förenligt med Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (stadgan). I synnerhet gäller att skiljaktig behandling av borgenärer i samma förmånsklass inom ramen för resolutionsåtgärder bör motiveras av allmänintresset och stå i proportion till de risker som hanteras, och varken direkt eller indirekt vara diskriminerande på grund av nationalitet. (30)När resolutionsmyndigheterna använder resolutionsverktyg och utövar resolutionsbefogenheter bör de vidta alla lämpliga åtgärder för att säkerställa att resolutionsåtgärder vidtas i enlighet med principen att försäkringsfordringar påverkas först efter det att aktieägarna och att andra borgenärer har burit sin andel av förlusterna. Dessutom bör resolutionsmyndigheterna säkerställa att kostnaderna för försäkrings- eller återförsäkringsföretags resolution minimeras och att borgenärer i samma förmånsklass behandlas likvärdigt. (31)I samband med nedskrivning eller konvertering av kapitalinstrument, skuldinstrument och andra kvalificerade skulder bör det finnas en intern förlustabsorberingsmekanism. I kombination med överföringsverktyget för att upprätthålla försäkringsskyddet till förmån för försäkringstagare, förmånstagare och skadelidande parter, bör denna mekanism göra det möjligt att uppnå resolutionsmålen och att se till att effekterna för försäkringstagarna av ett försäkrings- eller återförsäkringsföretags fallissemang begränsas till stor del. Det kan dock finnas extrema fall där resolution av ett försäkrings- eller återförsäkringsföretag kan kräva att specifika nationella system används, särskilt ett försäkringsgarantisystem eller en resolutionsfond, för att ge kompletterande resurser för förlustabsorbering och omstrukturering eller, som en sista utväg, extraordinär offentlig finansiering. De nödvändiga skyddsåtgärderna för att skydda borgenärer bör också återspegla förekomsten av sådana specifika nationella system, som i sin tur måste vara förenliga med unionens regler om statligt stöd. Nedskrivnings- eller konverteringsverktyget bör användas innan extraordinärt offentligt finansiellt stöd ges. (32)Inskränkandet av äganderätten bör inte vara oproportionerligt. Berörda aktieägare och borgenärer i försäkrings- och återförsäkringsföretag, inbegripet försäkringstagare, bör därför inte åsamkas större förluster än vad som skulle ha varit fallet om försäkrings- eller återförsäkringsföretaget hade avvecklats vid den tidpunkt då resolutionsbeslutet fattades. Om delar av tillgångarna och skulderna hos ett försäkrings- eller återförsäkringsföretag i resolution överförs till en privat köpare eller ett broföretag, bör den resterande delen av företaget i resolution avvecklas genom normala insolvensförfaranden. Aktieägare och borgenärer som omfattas av ett försäkrings- eller återförsäkringsföretags avvecklingsförfarande bör vara berättigade till betalning av, eller kompensation för, sina fordringar i likvidationsförfarandet motsvarande belopp som inte är lägre än vad de hade fått ut om hela försäkrings- eller återförsäkringsföretaget hade avvecklats genom normala insolvensförfaranden. (33)För att skydda aktieägares och borgenärers rätt, är det nödvändigt att fastställa tydliga skyldigheter för värderingen av tillgångar och skulder hos företaget i resolution, och för värderingen när det gäller hur aktieägare och borgenärer skulle ha behandlats om hela företaget hade avvecklats genom normala insolvensförfaranden. Det är därför nödvändigt att föreskriva att en rättvis och realistisk värdering av försäkrings- eller återförsäkringsföretagets tillgångar och skulder måste utföras innan någon resolutionssåtgärd vidtas. Värderingen bör kunna överklagas. Med tanke på hur resolutionsåtgärder fungerar och hur nära kopplade de är till värderingen bör dock ett sådant överklagande endast vara möjligt om det samtidigt riktas mot resolutionsbeslutet. Dessutom är det nödvändigt att föreskriva att det efter tillämpningen av resolutionsverktygen ska göras en jämförelse mellan den behandling som aktieägare och borgenärer faktiskt har fått och den behandling de skulle ha fått vid normala insolvensförfaranden. Denna efterhandsjämförelse bör kunna överklagas vid sidan av resolutionsbeslutet. Aktieägare och borgenärer som har fått lägre belopp än vad de skulle ha fått vid normala insolvensförfaranden bör ha rätt till ersättning motsvarande mellanskillnaden. (34)Det är viktigt att förlusterna fastställs när försäkrings- eller återförsäkringsföretaget fallerar. Värderingen av fallerande försäkrings- eller återförsäkringsföretags tillgångar och skulder bör baseras på rättvisa, försiktiga och realistiska antaganden vid tidpunkten då resolutionsverktygen används. Värdet på skulderna bör dock i värderingen inte påverkas av försäkrings- eller återförsäkringsföretagets finansiella situation. Det bör vara möjligt för resolutionsmyndigheterna att i exceptionella brådskande fall skyndsamt värdera ett fallerande försäkrings- eller återförsäkringsföretags tillgångar eller skulder. Den värderingen bör vara preliminär och tillämpas till dess att en oberoende värdering görs. Eiopa bör fastställa ett ramverk med principer som ska tillämpas vid utförandet av sådana värderingar och bör göra det möjligt för resolutionsmyndigheter och oberoende värderare, beroende på vad som är lämpligt, att tillämpa olika specifika metoder. (35)Resolutionsmyndigheterna bör när de vidtar resolutionsåtgärder beakta och följa de åtgärder som anges i resolutionsplanerna såvida resolutionsmyndigheterna inte, med beaktande av omständigheterna i fallet, gör bedömningen att resolutionsmålen skulle uppnås effektivare genom att vidta åtgärder som inte anges i resolutionsplanerna. (36)Resolutionsverktyg bör utformas och vara lämpliga för att möta en bred uppsättning av i hög grad oförutsägbara scenarier, med beaktande av att det kan vara skillnad mellan ett enskilt försäkrings- eller återförsäkringsföretag i kris och en bredare systemomfattande kris. Resolutionsverktygen bör därför täcka vart och ett av dessa scenarier, inbegripet solvent avveckling av företaget i resolution fram till dess att det avslutas, försäljning av verksamheten eller aktierna i företaget i resolution, bildandet av ett broföretag, avskiljning av tillgångar och skulder från försämrade eller nödlidande portföljer i det fallerande företaget, samt nedskrivning eller konvertering av kapitalinstrument och andra kvalificerade skulder i det fallerande försäkrings- eller återförsäkringsföretaget. (37)Om resolutionsverktyg har använts för att överföra försäkringsportföljer till en sund enhet, som kan vara en privat köpare eller ett broföretag, bör den resterande delen av företaget avvecklas inom en lämplig tidsperiod. Hur lång den perioden ska vara bör fastställas mot bakgrund av behovet av att det fallerande försäkrings- eller återförsäkringsföretaget tillhandahåller tjänster eller stöd för att göra det möjligt för den privata köparen eller broföretaget att bedriva den verksamhet eller tillhandahålla de tjänster som förvärvats genom överföringen.

(38)Verktyget för försäljning av verksamhet bör kunna ge resolutionsmyndigheterna möjlighet att avyttra försäkrings- eller återförsäkringsföretaget eller delar av dess affärsverksamhet till en eller flera köpare, utan aktieägarnas medgivande. Vid tillämpningen av verktyget för försäljning av verksamhet bör myndigheterna vidta åtgärder för att bjuda ut det försäkrings- eller återförsäkringsföretaget eller en del av dess affärsverksamhet till försäljning genom ett öppet, transparent och icke-diskriminerande förfarande, och samtidigt erhålla högsta möjliga försäljningspris. Om ett sådant förfarande på grund av sakens brådskande natur är omöjligt bör myndigheterna vidta åtgärder för att motverka skadliga effekter på konkurrensen och den inre marknaden. (39)Eventuella nettointäkter från överföring av tillgångar eller skulder hos företaget i resolution vid tillämpning av verktyget för försäljning av verksamhet bör komma företaget som blivit föremål för likvidationsförfarandet till godo. Eventuella nettointäkter från överföring av aktier eller andra äganderättsinstrument som emitterats av företaget i resolution vid tillämpning av verktyget för försäljning av verksamhet bör komma ägarna till aktierna eller de andra äganderättsinstrumenten till godo. Intäkterna bör beräknas netto, efter avdrag för de kostnader som uppstått genom försäkrings- eller återförsäkringsföretagets fallissemang och resolutionsprocessen. (40)Information för utbjudande till försäljning av ett fallerande försäkrings- eller återförsäkringsföretag och förhandlingar med potentiella förvärvare före tillämpningen av verktyget för försäljning av affärsverksamhet kan vara känslig och utgöra en risk för förtroendet för försäkringsmarknaden. Det är därför viktigt att säkerställa att offentliggörandet av sådan information, som krävs enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 596/2014, kan skjutas upp så länge som det krävs för att planera och organisera resolutionen av försäkrings- eller återförsäkringsföretaget. (41)Ett broföretag är ett försäkrings- eller återförsäkringsföretag som helt eller delvis ägs av en eller flera offentliga myndigheter eller som kontrolleras av resolutionsmyndigheten. Huvudsyftet med ett broföretag är att säkerställa att kritiska funktioner kan upprätthållas gentemot det fallerande försäkrings- eller återförsäkringsföretagets försäkringstagare. Ett broföretag bör därför drivas som en bärkraftig enhet enligt fortlevnadsprincipen och återintroduceras på marknaden så snart villkoren är lämpliga, eller avvecklas om broföretaget inte är bärkraftigt. (42)Verktyget för avskiljande av tillgångar och skulder bör göra det möjligt för myndigheterna att överföra tillgångar, rättigheter eller skulder i ett företag i resolution till en separat enhet för att avlägsna, förvalta och avveckla sådana tillgångar, rättigheter eller skulder. För att förhindra en otillbörlig konkurrensfördel för det fallerande försäkrings- eller återförsäkringsföretaget bör verktyget för avskiljande av tillgångar och skulder endast användas tillsammans med andra verktyg. (43)En effektiv resolutionsordning bör säkerställa att försäkrings- och återförsäkringsföretag kan försättas i resolution på ett sätt som minimerar de negativa effekterna av ett fallissemang på försäkringstagare, skattebetalare, realekonomin och den finansiella stabiliteten. Innan försäkringsfordringar drabbas bör det genom nedskrivning eller konvertering säkerställas att aktieägare och borgenärer i ett fallerande försäkrings- eller återförsäkringsföretag först bär förlusterna och en lämplig del av kostnaderna till följd av försäkrings- eller återförsäkringsföretagets fallissemang så snart en resolutionsbefogenhet utövas. Nedskrivnings- eller konverteringsverktyget bör således ge försäkrings- eller återförsäkringsföretags aktieägare och borgenärer och, i viss utsträckning, försäkringstagare ett starkare incitament att övervaka försäkrings- eller återförsäkringsföretagets finansiella hälsa under normala omständigheter. (44)Det är nödvändigt att säkerställa att resolutionsmyndigheterna har den flexibilitet som krävs för att under olika typer av omständigheter försätta företaget i resolution i solvent avveckling, överföra dess tillgångar, rättigheter och skulder på bästa möjliga villkor för försäkringstagarna, eller fördela återstående förluster. Det är därför lämpligt att fastställa att resolutionsmyndigheterna bör kunna tillämpa nedskrivnings- eller konverteringsverktyget både när syftet är resolution av det fallerande försäkrings- eller återförsäkringsföretaget som ett företag i solvent avveckling, och när kritiska försäkringstjänster överförs medan försäkrings- eller återförsäkringsföretagets resterande del upphör att bedriva verksamhet och avvecklas. I detta sammanhang kan en omstrukturering av försäkringsskulderna vara motiverad för att säkerställa att en väsentlig del av försäkringsskyddet upprätthålls och då detta anses ligga i försäkringstagarnas bästa intresse. (45)Om det finns realistiska utsikter att företagets bärkraft kan återställas och försäkringstagarna inte drabbas av några förluster i resolutionsprocessen, kan nedskrivnings- eller konverteringsverktyget användas för att återställa företaget i resolution till verksamhet enligt fortlevnadsprincipen. I sådana fall bör resolutionen som sker genom nedskrivning eller konvertering åtföljas av att ledningen byts ut, utom när det är lämpligt och nödvändigt att behålla ledningen för att uppnå resolutionsmålen. (46)Det är inte lämpligt att tillämpa nedskrivnings- eller konverteringsverktyget på fordringar i den mån de är säkrade, säkerställda eller på annat sätt garanterade eftersom en sådan nedskrivning eller konvertering kan vara ineffektiv, eller eftersom en sådan nedskrivning eller konvertering kan ha negativa effekter på den finansiella stabiliteten. För att säkerställa att nedskrivnings- eller konverteringsverktyget är effektivt och ändamålsenligt är det dock önskvärt att det kan tillämpas på så många som möjligt av ett fallerande försäkrings- eller återförsäkringsföretags skulder utan säkerhet. Det är dock lämpligt att nedskrivnings- eller konverteringsverktyget inte tillämpas på vissa typer av skulder utan säkerhet. För att säkerställa kontinuiteten för kritiska funktioner bör nedskrivnings- eller konverteringsverktyget därför inte tillämpas på vissa skulder gentemot anställda i det fallerande försäkrings- eller återförsäkringsföretaget eller på affärsmässiga fordringar som avser varor och tjänster som är kritiska för försäkrings- eller återförsäkringsföretagets löpande drift. För att pensionsrättigheter och skyldigheter avseende pensionsbelopp som tillkommer pensionsorgan och pensionsförvaltare ska kunna fullgöras bör nedskrivnings- eller konverteringsverktyget inte tillämpas på de skulder som ett fallerande försäkrings- eller återförsäkringsföretag har till ett pensionssystem. För att minska risken för spridningseffekter på systemnivå bör nedskrivnings- eller konverteringsverktyget varken tillämpas på skulder som hänför sig till deltagande i betalningssystem med en återstående löptid på mindre än sju dagar eller på skulder till försäkrings- eller återförsäkringsföretag, kreditinstitut eller värdepappersföretag, med undantag för enheter inom en och samma grupp, med en ursprunglig löptid på mindre än sju dagar. (47)Att skydda försäkringstagare, förmånstagare eller skadelidande parter är ett av huvudsyftena med resolution. Försäkringsfordringar bör därför endast i sista hand ingå vid tillämpningen av nedskrivnings- eller konverteringsverktyget, och resolutionsmyndigheterna bör noggrant överväga konsekvenserna av en eventuell nedskrivning av försäkringsfordringar som härrör från försäkringsavtal som innehas av fysiska personer, mikroföretag och små och medelstora företag. (48)Resolutionsmyndigheterna bör under olika typer av omständigheter helt eller delvis kunna undanta skulder, om dessa skulder inte kan skrivas ned eller konverteras inom rimlig tid, om undantaget är absolut nödvändigt och står i proportion till uppnåendet av resolutionsmålen eller om tillämpningen av nedskrivnings- eller konverteringsverktyget skulle leda till en sådan värdeförsämring att förlusterna för andra borgenärer skulle bli högre än om skulderna inte undantogs. I de fall där de undantagen tillämpas kan nedskrivnings- och konverteringsnivån avseende andra kvalificerade skulder höjas för att ta hänsyn till sådana undantag, under förutsättning att principen om att ingen borgenär ska få sämre villkor än vid normala insolvensförfaranden respekteras. Samtidigt bör det inte krävas att medlemsstaterna finansierar resolution från sin allmänna budget. (49)Som en allmän regel bör resolutionsmyndigheter tillämpa nedskrivnings- eller konverteringsverktyget så att borgenärerna behandlas lika och fordringars prioritet respekteras enligt gällande insolvensrätt. Förluster bör därför först absorberas av lagstadgade kapitalbasinstrument och bör fördelas på aktieägare antingen genom indragning eller överföring av aktier eller genom kraftig utspädning. Om detta inte är tillräckligt bör efterställda skulder konverteras eller skrivas ned. Skulder med hög förmånsrätt bör endast konverteras eller skrivas ned då de efterställda skulderna har konverterats eller skrivits ned helt. (50)När det finns undantag för skulder, bland annat för betalnings- och avvecklingssystem, borgenärer som är anställda eller har kommersiella fordringar, eller en förmånsrätt, bör de tillämpas på samma sätt i tredjeländer och i unionen. För att säkerställa att skulder kan skrivas ned eller konverteras i tredjeländer är det nödvändigt att fastställa att avtalsbestämmelser som regleras av tredjelandets rätt erkänner denna möjlighet. Sådana avtalsbestämmelser bör inte krävas för skulder som undantas från tillämpningen av nedskrivnings- eller konverteringsverktyget, eller i de fall tredjelandets rätt eller ett bindande avtal som ingåtts med det tredjelandet tillåter den berörda medlemsstatens resolutionsmyndighet att tillämpa nedskrivnings- eller konverteringsverktyget. (51)Aktieägare och borgenärer bör, i den utsträckning det är nödvändigt, bidra till förlustfördelningsmekanismen i ett fallerande företag. Medlemsstaterna bör därför säkerställa att kapitalinstrument tillhörande nivå 1, nivå 2 och nivå 3 fullt ut tas i anspråk för att absorbera förluster vid den tidpunkt då det utfärdande försäkrings- eller återförsäkringsföretaget inte längre är bärkraftigt. Följaktligen bör resolutionsmyndigheterna vara skyldiga att skriva ned de instrumenten till hela beloppet eller konvertera dem om tillämpligt till nivå 1-instrument vid den tidpunkt då företaget inte längre är bärkraftigt och innan resolutionsåtgärder vidtas. Den tidpunkt då ett företag inte längre är bärkraftigt bör i det sammanhanget förstås som antingen den tidpunkt då den berörda resolutionsmyndigheten fastslår att försäkrings- eller återförsäkringsföretaget uppfyller villkoren för resolution, eller den tidpunkt då den berörda resolutionsmyndigheten beslutar att försäkrings- eller återförsäkringsföretaget skulle upphöra att vara bärkraftigt om de kapitalinstrumenten inte skrivs ned eller konverteras. Dessa krav bör erkännas i de villkor som reglerar instrumentet och i alla prospekt eller emissionsdokument som offentliggörs eller tillhandahålls i samband med instrumenten. (52)Resolutionsmyndigheter bör ha alla rättsliga befogenheter som krävs och som kan utövas i olika kombinationer när resolutionsverktygen används, i syfte att säkerställa att resolutionen genomförs på ett effektivt sätt. De rättsliga befogenheterna bör omfatta befogenhet att överföra aktier, tillgångar, rättigheter eller skulder i ett fallerande försäkrings- eller återförsäkringsföretag till en annan enhet, däribland ett annat försäkrings- eller återförsäkringsföretag eller ett broföretag, befogenhet att skriva ned eller dra in aktier, eller skriva ned eller konvertera skulder i ett fallerande försäkrings- eller återförsäkringsföretag, befogenhet att byta ut ledningen och befogenhet att införa en tillfällig inställning av betalningen av fordringar. Det krävs även kompletterande befogenheter, bland annat befogenhet att kräva att bastjänster från andra delar av gruppen upprätthålls. (53)Det är inte nödvändigt att exakt föreskriva hur resolutionsmyndigheterna bör ingripa i det fallerande försäkrings- eller återförsäkringsföretaget. Resolutionsmyndigheterna bör kunna välja mellan att ta över kontroll genom ett direkt ingripande i försäkrings- eller återförsäkringsföretaget eller genom föreskrifter. De bör besluta med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. (54)Det är nödvändigt att fastställa förfarandekrav för att säkerställa att resolutionsåtgärder meddelas och offentliggörs på korrekt sätt. Information som samlats in av resolutionsmyndigheter och deras sakkunniga rådgivare under resolutionsprocessen kan dock vara känslig och bör därför omfattas av ett effektivt system för konfidentialitet innan resolutionsbeslutet offentliggörs. All information som tillhandahålls om ett beslut innan det fattas måste antas få effekter på offentliga och privata intressen som berörs av åtgärden, oavsett om det gäller huruvida villkoren för resolution är uppfyllda eller tillämpningen av ett specifikt verktyg eller någon åtgärd under förfarandet. Det är därför nödvändigt att säkerställa att det finns lämpliga mekanismer för att upprätthålla konfidentialiteten kring sådana uppgifter, däribland innehåll och detaljer i återhämtnings- och resolutionsplaner och resultatet av eventuella bedömningar som genomförts i det sammanhanget. (55)Resolutionsmyndigheter bör ha kompletterande befogenheter att säkerställa att överföring av aktier eller skuldinstrument, tillgångar, rättigheter och skulder till en förvärvande tredje part eller ett broföretag genomförs på ett effektivt sätt. För att underlätta överföring av försäkringsfordringar utan att det påverkar den övergripande riskprofilen för den berörda portföljen och de tillhörande försäkringstekniska avsättningarna och kapitalkraven, bör särskilt de ekonomiska fördelar som ges genom återförsäkringsavtal bevaras. Resolutionsmyndigheterna bör därför ha möjlighet att överföra försäkringsfordringar tillsammans med motsvarande återförsäkringsrättigheter. Den möjligheten bör också inkludera befogenheten att avlägsna tredje parts rättigheter från de överförda instrumenten eller tillgångarna, befogenheten att verkställa avtal och befogenheten att tillgodose kontinuitet i överenskommelser gentemot mottagaren av de överförda tillgångarna och aktierna. En parts rätt att säga upp ett avtal med ett försäkrings- eller återförsäkringsföretag i resolution, eller en gruppenhet i ett sådant, av andra skäl än resolution av det fallerande försäkrings- eller återförsäkringsföretaget, bör inte heller påverkas. Resolutionsmyndigheterna bör dessutom ha kompletterande befogenhet att kräva att den resterande delen av ett försäkrings- eller återförsäkringsföretag, som avvecklas enligt normala insolvensförfaranden, tillhandahåller tjänster som är nödvändiga för att det företag till vilket tillgångar eller aktier har överförts genom användning av verktyget för försäljning av verksamhet eller broföretagverktyget ska kunna bedriva sin verksamhet. (56)Enligt artikel 47 i stadgan har var och en vars unionsrättsligt garanterade fri- och rättigheter har kränkts rätt till ett effektivt rättsmedel inför en domstol. Därför bör beslut som fattas av resolutionsmyndigheterna kunna överklagas. (57)Krishanteringsåtgärder som vidtas av resolutionsmyndigheter kan kräva en komplicerad ekonomisk bedömning och ett stort handlingsutrymme. Resolutionsmyndigheterna har specifikt utrustats med den expertis som behövs för att utföra de bedömningarna och besluta om lämplig användning av handlingsutrymmet. Det är därför viktigt att säkerställa att de komplexa ekonomiska bedömningar som görs i det sammanhanget av resolutionsmyndigheterna används som grund av de nationella domstolarna när de ser över de berörda krishanteringsåtgärderna. De bedömningarnas komplexa karaktär bör dock inte hindra nationella domstolar från att pröva huruvida de bevis resolutionsmyndigheten åberopar är materiellt riktiga, tillförlitliga och samstämmiga, huruvida dessa bevis utgör alla relevanta uppgifter som bör beaktas vid bedömningen av en komplex situation och huruvida de styrker de slutsatser som dragits.

(58)För att hantera brådskande situationer är det nödvändigt att föreskriva att inlämnandet av en ansökan om omprövning inte automatiskt bör skjuta upp verkan av det beslut som ansökan gäller och att resolutionsmyndighetens beslut bör vara verkställbart omedelbart med en presumtion att det skulle strida mot allmänintresset att skjuta upp det. (59)Det är nödvändigt att skydda tredje part som i god tro har förvärvat tillgångar, rättigheter och skulder i företaget i resolution genom myndigheternas utövande av resolutionsbefogenheterna. Det är också nödvändigt att säkerställa stabilitet på finansmarknaderna. Rätten att överklaga ett resolutionsbeslut bör därför inte påverka några efterföljande administrativa åtgärder eller transaktioner som beslutats på grundval av ett annullerat beslut. Korrigerande åtgärder för att rätta till ett felaktigt beslut bör i sådana fall begränsas till ersättning för den skada som de berörda personerna lidit. (60)Krishanteringsåtgärder kan behöva vidtas skyndsamt på grund av allvarliga risker för den finansiella stabiliteten i den berörda medlemsstaten och i unionen. Alla förfaranden enligt nationell rätt som rör ansökan om en rättslig myndighets förhandsgodkännande av en krishanteringsåtgärd och en domstols behandling av en sådan ansökan bör därför vara snabba. Medlemsstaterna bör säkerställa att den berörda myndigheten kan fatta sitt beslut omedelbart efter det att en domstol har gett sitt godkännande. Denna möjlighet bör inte påverka berörda parters rätt att lämna in en ansökan till domstolen om att bortse från beslutet. En sådan möjlighet bör dock endast beviljas för en begränsad period efter det att resolutionsmyndigheten har vidtagit krishanteringsåtgärden, för att inte onödigt försena tillämpningen av resolutionsbeslutet. (61)För en effektiv resolution och för att undvika lagvalskonflikter är det nödvändigt att inga normala insolvensförfaranden med avseende på det fallerande försäkrings- eller återförsäkringsföretaget inleds eller fortgår medan resolutionsmyndigheten utövar sina resolutionsbefogenheter eller tillämpar resolutionsverktygen, utom på resolutionsmyndighetens initiativ eller med dess samtycke. Det är därför nödvändigt att fastställa att vissa avtalsförpliktelser kan upphävas under en begränsad period för att resolutionsmyndigheterna ska kunna tillämpa resolutionsverktygen. Denna möjlighet bör dock inte gälla skyldigheter gentemot system som har utsetts av en medlemsstat i enlighet med Europaparlamentets och rådets direktiv 98/26/EG, inbegripet centrala motparter. Direktiv 98/26/EG minskar risken som är förknippad med att delta i system för överföring av betalningar och värdepapper, i synnerhet genom att minska störningarna i händelse av att en deltagare i systemet blir insolvent. Det är nödvändigt att säkerställa att detta skydd fortsätter att gälla i krissituationer och att lämplig förutsebarhet upprätthålls för operatörer av betalnings- och värdepapperssystem och andra marknadsaktörer. En krisförebyggande åtgärd eller en krishanteringsåtgärd bör därför inte i sig anses utgöra insolvensförfaranden i den mening som avses i direktiv 98/26/EG, förutsatt att de väsentliga skyldigheterna enligt det berörda avtalet upprätthålls. (62)Det är nödvändigt att säkerställa att resolutionsmyndigheterna, när de överför tillgångar och skulder till en privat köpare eller ett broföretag, har tillräckligt med tid för att identifiera avtal som behöver överföras. Det bör därför vara möjligt för resolutionsmyndigheter att begränsa motparternas rätt att slutavräkna, påskynda eller på annat sätt säga upp finansiella avtal innan överföringen görs. Sådana begränsningar bör göra det möjligt för resolutionsmyndigheterna att få en rättvisande bild av det fallerande försäkrings- eller återförsäkringsföretagets balansräkning, utan de förändringar i värde och omfattning som skulle bli följden om uppsägningsrätten utnyttjas i hög grad, och bör bidra till att undvika instabilitet på marknaden. Ingrepp i motparternas avtalsenliga rättigheter bör dock begränsas till vad som är absolut nödvändigt. Eventuella begränsningar av uppsägningsrätten som föreskrivs av resolutionsmyndigheterna bör därför endast gälla i samband med krishanteringsåtgärder eller händelser som är direkt kopplade till användningen av sådana åtgärder. Uppsägningsrätten på grund av att andra skyldigheter inte uppfyllts, inklusive underlåtenhet att betala eller tillhandahålla marginalsäkerheter, bör därför kvarstå. (63)Det är nödvändigt att bevara legitima kapitalmarknadsarrangemang vid överföring av vissa, men inte alla, av ett fallerande försäkrings- eller återförsäkringsföretags tillgångar, rättigheter och skulder. Det är därför lämpligt att fastställa skyddsåtgärder för att förhindra uppdelning av sammankopplade skulder eller sammankopplade rättigheter och avtal, inbegripet avtal med samma motpart som täcks av säkerhetsarrangemang, avtal om finansiell äganderättsöverföring, kvittningsavtal, slutavräkningsavtal och strukturerade finansieringsavtal. Om en skyddsåtgärd är tillämplig bör resolutionsmyndigheterna vara skyldiga att överföra alla avtal med koppling till varandra i ett skyddat arrangemang eller låta alla ligga kvar i det resterande fallerande försäkrings- eller återförsäkringsföretaget. Skyddsåtgärderna bör säkerställa att behandlingen av exponeringar som täcks av ett nettningsavtal i enlighet med direktiv 2009/138/EG inte påverkas vid beräkning av lagstadgat kapital. (64)För att stabilisera försäkrings- och återförsäkringsföretagets finansiella ställning bör ett moratorium införas för försäkringstagarnas återköpsrätter. Ett sådant moratorium som stabiliserar den finansiella ställningen för det berörda företaget bör ge resolutionsmyndigheterna tillräckligt med tid för att värdera dessa företag och bedöma vilka resolutionsverktyg som bör användas. Ett sådant moratorium bör också säkerställa likabehandling av alla försäkringstagare så att man undviker eventuella negativa ekonomiska konsekvenser för de försäkringstagare som inte är först med att utnyttja sin återköpsrätt. Eftersom ett av syftena med resolution är att försäkringsskyddet upprätthålls bör försäkringstagarna fortsätta att göra alla obligatoriska betalningar enligt de aktuella försäkringsavtalen, även när det gäller livräntor. (65)Genom att säkerställa att resolutionsmyndigheter förfogar över samma resolutionsverktyg och befogenheter underlättar man samordnade insatser i den händelse en gränsöverskridande grupp fallerar. Det krävs dock ytterligare åtgärder för att främja samarbete och undvika olikartade nationella tillvägagångssätt. För att komma överens om en gruppresolutionsordning vid resolution av gruppenheter bör resolutionsmyndigheter därför vara skyldiga att samråda med varandra och samarbeta i resolutionskollegier. För att skapa ett forum för diskussion och nå en sådan överenskommelse bör resolutionskollegier inrättas kring en kärna bestående av de redan befintliga tillsynskollegierna, genom att resolutionsmyndigheterna inkluderas och genom att behöriga ministerier, Eiopa och, där så är lämpligt, myndigheter med ansvar för försäkringsgarantisystemen deltar. Resolutionskollegier bör inte vara beslutsfattande organ, utan plattformar som underlättar nationella myndigheters beslutsfattande, och det bör vara de berörda nationella myndigheterna som fattar de gemensamma besluten. (66)Vid resolution av gränsöverskridande grupper bör en avvägning göras mellan, å ena sidan, behovet av förfaranden som tar hänsyn till situationens kritiska karaktär och möjliggör effektiva, rättvisa och snabba lösningar för gruppen som helhet, och, å andra sidan, behovet av att skydda försäkringstagare, den reala ekonomin och den finansiella stabiliteten i alla de medlemsstater som gruppen är verksam i. De olika resolutionsmyndigheterna bör därför utbyta synpunkter i resolutionskollegiet, och alla eventuella resolutionsåtgärder som föreslås av gruppresolutionsmyndigheten bör förberedas och diskuteras mellan olika resolutionsmyndigheter inom ramen för gruppresolutionsplanerna. För att underlätta snabba och gemensamma beslut när så är möjligt bör resolutionskollegierna också beakta synpunkterna från resolutionsmyndigheterna i alla de medlemsstater där gruppen är verksam. (67)När gruppresolutionsmyndigheten vidtar resolutionsåtgärder bör den alltid beakta effekterna på försäkringstagarna, den reala ekonomin och den finansiella stabiliteten i de medlemsstater där gruppen är verksam. Resolutionsmyndigheter i den medlemsstat där ett dotterföretag är etablerat bör därför, som en sista utväg och i vederbörligen motiverade fall, ha möjlighet att invända mot beslut som fattats av gruppresolutionsmyndigheten om de resolutionsmyndigheterna anser att resolutionsåtgärderna inte är lämpliga, antingen mot bakgrund av behovet av att skydda försäkringstagare, den reala ekonomin och den finansiella stabiliteten i den medlemsstaten eller mot bakgrund av skyldigheter som jämförbara företag i den medlemsstaten omfattas av. (68)Gruppresolutionsordningar bör underlätta en samordnad resolution som mer sannolikt ger det bästa resultatet för gruppens alla företag. Gruppresolutionsmyndigheter bör därför föreslå gruppresolutionsordningar och överlämna dessa till resolutionskollegiet. Resolutionsmyndigheter som har invändningar mot en gruppresolutionsordning eller beslutar att vidta oberoende resolutionsåtgärder bör redogöra för skälen till detta för gruppresolutionsmyndigheten och andra resolutionsmyndigheter som omfattas av gruppresolutionsordningen, samt anmäla skälen tillsammans med uppgifter om eventuella oberoende resolutionsåtgärder som de avser att vidta. En resolutionsmyndighet som beslutar att avvika från gruppresolutionsordningen bör noggrant överväga de potentiella effekterna av en sådan avvikelse på försäkringstagarna, den reala ekonomin och den finansiella stabiliteten i de medlemsstater där övriga resolutionsmyndigheter är belägna och de potentiella effekterna av en sådan avvikelse på andra delar av gruppen. (69)För att säkerställa samordnade åtgärder på gruppnivå bör resolutionsmyndigheterna uppmanas att inom ramen för en gruppresolutionsordning tillämpa samma verktyg på alla enheter inom gruppen som uppfyller villkoren för resolution. Gruppresolutionsmyndigheterna bör därför ha befogenhet att använda broföretagverktyget på gruppnivå för att stabilisera en grupp som helhet och att överföra äganderätten till dotterföretag till broföretaget i syfte att sälja dessa dotterföretag vidare, antinge