EUROPEISKA KOMMISSIONEN Bryssel den7.3.2018 SWD(2018) 225 final ARBETSDOKUMENT FRÅN KOMMISSIONENS AVDELNINGAR Landsrapport Sverige 2018

Med en fördjupad granskning rörande förebyggande och korrigering av makroekonomiska obalanser Följedokument till MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET, EUROPEISKA CENTRALBANKEN OCH EUROGRUPPEN Europeiska planeringsterminen 2018: Bedömning av framstegen med strukturreformer, förebyggande och korrigering av makroekonomiska obalanser samt resultatet av de fördjupade granskningarna enligt förordning (EU) nr 1176/2011 {COM(2018) 120 final}



innehåll Sammanfattning 1.Ekonomisk situation och framtidsutsikter 2.Framsteg med de landsspecifika rekommendationerna 3.Sammanfattning av den fördjupade granskningen i förfarandet vid makroekonomiska obalanser 4.Reformprioriteringar 4.1.Offentliga finanser och beskattning 4.2.Den finansiella sektorn 4.3Arbetsmarknad, utbildning och socialpolitik 4.4.Investeringar 4.5Sektorspolitik Bilaga A: Översikt Bilaga B: Resultattavla för förfarandet vid makroekonomiska obalanser Bilaga C: Standardtabeller Källor tabeller Tabell 1.1:Ekonomiska huvudindikatorer – Sverige Tabell 2.1:Sammanfattning av bedömningen av de landsspecifika rekommendationerna

Tabell 3.1:Bedömning av förfarandet vid makroekonomiska obalanser (*) – Sverige 2018 Tabell 4.2.1:Indikatorer på finansiell stabilitet Tabell B.1:Resultattavla för makroekonomiska obalanser – Sverige (rapport om förvarningsmekanismen 2018) Tabell C.1:Finansmarknadsindikatorer Tabell C.2:Huvudindikatorer i den sociala resultattavlan Tabell C.3:Arbetsmarknadsindikatorer och utbildningsindikatorer Tabell C.4:Indikatorer för social delaktighet och hälsa Tabell C.5:Resultat- och policyindikatorer för produktmarknaden Tabell C.6:Grön tillväxt DIAGRAM Diagram 1.1: Produktionsgap, BNP-tillväxt och komponenter i den Diagram 1.2: Bidrag till potentiell tillväxt Diagram 1.3: Hushållens skuldsättning Diagram 1.4: Brist på arbetskraft i ekonomin Diagram 1.5: Arbetslöshet efter grupp Diagram 1.6: Förändringar av andelen inkomst till den högsta decilen i landets befolkning sedan 1945 Diagram 1.7: Nettoställning mot utlandet Diagram 2.1: Genomförande av de landsspecifika rekommendationerna 2011–2017 hittills Diagram 4.2.1: Kärnprimärkapitalrelationen i förhållande till balansomslutning och implicita riskvikter (%), fyra svenska storbanker jämfört med ett urval av 62 storbanker i EU

Diagram 4.2.2: Genomsnittlig årlig ökning av den reala disponibla inkomsten och de reala bostadspriserna, 2001–2016 Diagram 4.2.3: Bostadspriser per marknadssegment (nominellt) Diagram 4.2.4: Värderingsgap på grundval av pris-inkomstkvoten och pris-hyreskvoten samt skattning enligt modell över fundamenta Diagram 4.2.5: Inkomster från fastighetsskatter Diagram 4.2.6: Investeringar i bostadsbyggande Diagram 4.2.7: Nyproduktion, inklusive ombildningar, netto i förhållande till uppskattat behov Diagram 4.2.8: Index över prisnivåer för bostadsbyggande i utvalda EU-länder och Norge Diagram 4.2.9: Arbetsproduktiviteten i byggsektorn, Sverige och valda EU-länder Diagram 4.2.10: Kumulativ förändring i hyresbostads- och bostadsrättsbeståndet i Storstockholm Diagram 4.2.11: Skuldkvoten i valda grupper av bolånetagare (per september 2017), Diagram 4.2.12 Skattat inkomstöverskott per månad för hushåll med nya bolån i olika inkomstdeciler, efter år då lånet togs Diagram 4.2.13: Andelen hushåll med olika skuldkvot, nya lån Diagram 4.2.14: Amorteringstakt med avseende på skuldkvot och belåningsgrad (2016) Diagram 4.2.15: Fördelning av företagens skulder på olika finansieringskällor Diagram 4.2.16: Drivande faktorer för 12-månadersförändringar i företagens skulder i % av BNP Diagram 4.2.17: Skuldsättningsindikatorer för icke-finansiella företag Diagram 4.3.1: Sysselsättningsgrad efter utbildningsnivå Diagram 4.3.2: Beveridgekurvan, 2000–2016 Diagram 4.3.3: Sysselsättningsgrad per födelseland Diagram 4.3.4: Klyftan avseende förväntad sysselsättningsgrad för personer födda utanför EU och andra generationen (efter kön och utbildningsnivå)

Diagram 4.3.5: Risk för fattigdom eller social utestängning Diagram 4.3.6: Andel lågpresterande i naturvetenskapliga ämnen efter invandrarbakgrund 2015 Diagram 4.4.1: Årliga förändringar av exportmarknadsandelar: andel av världshandeln kontra tillväxt i svensk export Diagram 4.4.2: Bruttoinvesteringar Diagram 4.4.3: Investeringar efter sektor 2016 Diagram 4.4.4: Fasta bruttoinvesteringar, bostäder kontra övriga, jämfört med EU-genomsnittet Diagram 4.5.1: Förändringar i företagens FoU-intensitet och offentlig FoU-intensitet Diagram 4.5.2: Skatteintäkter från miljöskatter FAKTARUTOR Faktaruta 2.1: Påtagliga resultat genom EU:s stöd till strukturella förändringar i Sverige Faktaruta 4.1.1: Effekter av en skatteväxling från arbete till tillgångar Faktaruta 4.3.1 Övervakning av resultat mot bakgrund av den europeiska pelaren för sociala rättigheter Faktaruta 4.3.2 Aktuella frågor – inkluderande processer i Sverige Faktaruta 4.4.1: Investeringar och reformer i Sverige Sammanfattning Sveriges goda ekonomiska resultat utgör en utmärkt utgångspunkt för att åtgärda strukturella svagheter när det gäller bostadsmarknad och hushållens skuldsättning. Att främja nybyggande på lämpliga platser och i lämpliga marknadssegment kan bidra till att avhjälpa den långvariga bostadsbristen. En mer marknadsinriktad hyresrättsektor kan också bidra till detta, och skulle även stödja rörlighet och flexibilitet på arbetsmarknaden. Skatteincitament för att äga sin bostad och ta bolån stöder fortfarande en ökning av hushållens skuldsättning och uppblåsta bostadspriser. Om detta åtgärdas skulle den svenska ekonomin bli mer motståndskraftig ( ). Efter en tillväxt på uppskattningsvis 2,7 % under 2017 spås i kommissionens preliminära vinterprognos 2018 att BNP ökar med 2,7 % under 2018 och 2,0 % under 2019 i reala tal. Stark exporttillväxt och en måttligt ökande inhemsk efterfrågan väntas stödja ekonomin de kommande åren.

Sveriges utlandsställning är fortfarande stark. Varu- och tjänsteexporten gynnades av den globala uppgången under 2017. Eftersom importen fortsatte att växa stabilt låg dock bytesbalansen relativt konstant på omkring 5 % i överskott under 2016 och 2017. Med draghjälp av stark tillväxt hos Sveriges viktigaste handelspartner förblir utsikterna för exporten gynnsamma, särskilt för investeringsvaror. Investeringarna ökade till följd av en stark bygg- och anläggningssektor. Efter att ha ökat med över 5 % per år under 2015–2017 väntas investeringarna fortsätta att öka långsammare de kommande åren. Bland annat tack vare reformer av byggregler och bygglovsprocesser har investeringarna i bostäder återhämtat sig särskilt starkt från mitten av 2013. Detta nya utbud är dock otillräckligt för att tillgodose de förutspådda bostadsbehoven. Arbetsmarknaden fortsätter att göra bra ifrån sig. Sverige hade 2016 med 81,2 % en av de högsta sysselsättningsgraderna i EU, och den totala arbetslösheten på 6,9 % låg under EU-genomsnittet. Brist på arbetskraft märktes i sektorer som bygg och anläggning, utbildning, hälso- och sjukvård, forskning, allmän teknik samt informations- och kommunikationsteknik. En viktig utmaning för arbetsmarknaden är nu att integrera personer med invandrarbakgrund, även personer med relativt låg utbildning och kompetens. De offentliga finanserna har förblivit starka. Väl fungerande skatteuppbörd och lägre utgifter än väntat för migration och integration torde leda till ett budgetöverskott för 2018 och 2019. Statsskulden uppgick 2017 till omkring 39 % av BNP, betydligt under fördragets referensvärde på 60 % av BNP, och spås minska under de kommande åren. Utsikterna för hållbarheten i Sveriges offentliga finanser är goda på kort, medellång och lång sikt. Inflationen väntas förbli i stort sett stabil. Riksbanken har fortsatt att föra en expansiv penningpolitik för att inflationen långsiktigt ska öka till målet på 2 %. Den har hållit kvar reporäntorna på negativa nivåer. De finansiella villkoren stöder ekonomin, men bidrar också till obalanser. Riksbankens penningpolitik har lett till mycket låga bolåneräntor. De låga räntorna har i sin tur ytterligare ökat den privata skuldsättningen och i mindre utsträckning hållit bostadspriserna uppe. Sverige har gjort begränsade( ) framsteg med att genomföra den landsspecifika rekommendationen från 2017. När det gäller politikområden som är relevanta för makroekonomiska obalanser har regeringen godkänt ett skärpt amorteringskrav ( ) för bolån vid höga skuldkvoter, och därigenom uppnått påtagliga framsteg på detta område. Vissa framsteg har gjorts med att främja bostadsinvesteringar och öka bostadsmarknadens effektivitet. Myndigheterna fortsätter att gradvis genomföra 22-punktsprogrammet för att öka bostadsbyggandet och effektivisera bostadsmarknaden. Regeringen har också lagt fram ett nytt initiativ för att få fler utländska företag att verka i den svenska byggsektorn. Inga större politiska åtgärder har vidtagits för ökad flexibilitet i hyressättningen. Slutligen finns det viktiga delar av rekommendationen som inte har följts upp med politiska åtgärder, särskilt när det gäller den förmånliga skattebehandlingen av bolån och bostadsägande. I fråga om dessa aspekter av rekommendationen har inga framsteg gjorts. När det gäller framstegen med att uppnå de nationella målen inom Europa 2020-strategin, fortsätter Sverige att uppvisa bra resultat med sysselsättningsgrad, utsläpp av växthusgaser, andel förnybar energi, andel unga med endast grundskoleutbildning, andel personer med högre utbildning samt fattigdomsrisk. Områden där framstegen fortfarande är relativt svaga är energieffektivitet och FoU-mål. Sverige presterar väl när det gäller indikatorerna i den sociala resultattavlan som kompletterar den europeiska pelaren för sociala rättigheter. Sysselsättningen är hög, medan skillnaderna i sysselsättning mellan könen och andelen ungdomar som varken arbetar eller studerar är låg. De positiva resultaten, även när det gäller deltagande i aktiva arbetsmarkandsåtgärder och antal barn i formell barnomsorg, beror på en sofistikerad välfärdsmodell, en stark dialog mellan arbetsmarknadens parter och en hög jämställdhet. Nedan redogörs för de viktigaste slutsatserna av den fördjupade granskningen som görs i denna rapport och för de politiska utmaningar som följer. ·Även om bankerna är sunda finns det svagheter som är kopplade till deras växande exponering för hushållens bolån. Bankerna är fortsatt lönsamma. De lagfästa kapitalrelationerna är höga, även om kapitalets andel av de totala (oviktade) tillgångarna förblivit stabilt på en låg nivå. Med tanke på den ständigt ökande andel som bolånerelaterad utlåning utgör i bankernas balansräkningar utgör risken för en snabb minskning av bostadspriserna en allvarlig sårbarhet för banksystemets stabilitet. Eftersom de svenska bankkoncernerna är systemviktiga i alla länder på den nordisk-baltiska finansmarknaden, kan dessutom eventuella chocker i banksektorn få betydande konsekvenser för grannländerna. ·Hushållens skuldsättning har fortsatt att öka från en redan hög utgångsnivå. Hushållens skuldsättning ökade med 7,0 % under 2017, och uppgick till ca 86 % av BNP och 184 % av den disponibla inkomsten – bland de högsta nivåerna i EU. Detta beror huvudsakligen på högre bolånevolym, som är kopplat till höga bostadspriser och ökad nybyggnation i kombination med strukturella snedvridningar som gynnar bolånefinansierade fastighetsinvesteringar. Skuldnivåerna är ojämnt fördelade: låginkomsthushåll och yngre hushåll har särskilt höga skulder i förhållande till sina inkomster. Sverige har de senaste åren vidtagit flera makrotillsynsåtgärder, bl.a. ett amorteringskrav för bolån 2016. Detta krav förefaller att ha påverkat låntagarnas beteende avsevärt, men den samlade effekten på den totala skuldsättningen förblir blygsam. Mer allmänt sett förefaller makrotillsynsåtgärderna hittills ha haft begränsad inverkan på bolåneökningen. ·Efter två decennier av kraftigt stigande bostadspriser har bostadsmarknaden gradvis gått med under hösten 2017, varefter priserna steg något under januari 2018 men ligger kvar över de ekonomiska fundamenten. Strukturella nyckelfrågor är bl.a. skatteincitament som gynnar bostadsägande och bolån, och fortsatt fördelaktiga kreditvillkor i kombination med fortfarande relativt låg amortering. Trots en kraftig ökning av nyproduktionen av bostäder på senare år råder det fortfarande brist på bostäder, särskilt till överkomligt pris i storstadsregionerna. Denna brist i bostadsutbudet är kopplad till strukturella ineffektiviteter, däribland begränsad konkurrens inom byggsektorn på grund av inträdeshinder för småföretag och utländska företag och de stora byggherrarnas förmåga att kontrollera markresurser. Det finns även hinder för ett effektivt utnyttjande av det befintliga bostadsbeståndet. På hyresmarknaden skapar hyror under marknadspris inlåsning och insider/outsider-effekter. På egnahemsmarknaden motverkar reavinstskatterna husägarnas rörlighet. Bostadsbristen hämmar också arbetskraftens rörlighet och kan bidra till ojämlikhet mellan generationerna. ·Hushållens fortsatt stigande skuldsättning och bankernas exponering mot bolån är en växande risk för den makroekonomiska stabiliteten. Trots gradvisa politiska åtgärder forsätter bolåneskulderna att öka. Då bostadsmarknaden fortfarande förefaller övervärderad, även efter den senaste tidens prisminskningar, innebär den stigande skuldsättningen en ökad risk för en kaotisk korrigering. Detta kan leda till en snabb minskning av utlåningen, med negativa återverkningar på den reala ekonomin och möjligen även banksektorn. I denna landsrapport redogörs även för andra viktiga strukturfrågor, som kan ställa Sveriges ekonomi inför särskilda utmaningar: ·Trots gynnsamma ekonomiska villkor har vissa befolkningsgrupper svårt att hitta jobb. Sverige har hög sysselsättning och låg långtidsarbetslöshet. Utmaningar kvarstår dock, till exempel att integrera lågkvalificerade personer och migranter från länder utanför EU på arbetsmarknaden. Denna utmaning torde kvarstå de kommande åren med tanke på omfattningen och sammansättningen av inflödet av asylsökande i slutet av 2015. Satsningar har gjorts för att öka de nyanlända migranternas anställbarhet och ett nytt förenklat system med introduktionsjobb ska inledas under våren 2018. ·Skillnaderna mellan olika samhällsgrupper i fråga om utbildningsresultat är stora och har ökat. Trots den senaste tidens åtgärder verkar inte utbildningssystemet främja kvalitetsutbildning för alla. Integrationen av nyanlända migrantelever behöver följas noggrant, liksom den tilltagande lärarbristen. ·Ekonomin drar nytta av ett gynnsamt företagsklimat, även om hinder för investeringar och långsiktig tillväxt finns kvar. Sverige fungerar väl i fråga om effektiv offentlig förvaltning, tillgång till finansiering för små och medelstora företag samt företagens innovation och internationalisering. Systemet för offentlig upphandling fungerar väl, men de små och medelstora företagens investeringar hålls i vissa fall tillbaka av bristande insyn i den offentliga upphandlingen. Slutligen finns det utrymme för närmare samarbete mellan den akademiska världen och näringslivet. 1. Ekonomisk situation och framtidsutsikter

BNP-tillväxt Den ekonomiska aktiviteten förblev stark och balanserad. BNP ökade med 3,2 % under 2016 och förväntas ha ökat med 2,7 % under 2017 enligt kommissionens preliminära vinterprognos 2018. Den inhemska efterfrågan och exporten gynnades av en fortsatt expansiv penningpolitik och en uppgång i den globala efterfrågan (diagram 1.1). Investeringarna drevs upp av stigande byggverksamhet. Investeringarna ser ut att ha bidragit med nära 2 procentenheter BNP-tillväxt under 2017. Årtionden av uppdämd bostadsefterfrågan har lett till stark byggverksamhet de senaste åren. Under 2017 överträffade antalet påbörjade bostäder rekordnivån det föregående året, och investeringarna i bostäder spås ha växt med över 10 %. Annan bygg- och anläggningsverksamhet, särskilt offentliga byggnader och anläggningar, bidrog också till att driva upp tempot. Detta nya utbud är dock otillräckligt för att tillgodose de förutspådda bostadsbehoven (se avsnitt 4.2.2). Diagram 1.1:Produktionsgap, BNP-tillväxt och komponenter i den (1) Källa: Europeiska kommissionen De ekonomiska utsikterna är goda. Investeringstillväxten förväntas avta, men den ytterligare förstärkningen av världsekonomin torde gynna Sveriges lilla, öppna och konkurrenskraftiga ekonomi de kommande åren. Totalt sett spås den reala BNP-tillväxten ligga kring 2,7 % under 2018 och minska till 2,0 % under 2019, i och med att ekonomin hittar tillbaka till sin potential. Investeringarna förväntas öka i långsammare takt. Eftersom kapacitetsutnyttjandet är högt, är exportföretagen benägna att investera i ytterligare utrustning som krävs för att kunna bemöta efterfrågan utomlands. Den senaste tidens nedgång i bostadspriserna väntas dämpa bostadsinvesteringarna. Totalt spås investeringarna växa med omkring 2 % 2019. Den offentliga och privata konsumtionens tillväxt förväntas avklinga. Trots måttliga löneökningar förväntas den ökande sysselsättningen, de låga räntorna och fler sociala transfereringar och skattelättnader hålla uppe den disponibla inkomsten och den privata konsumtionen under 2018. En stigande kärninflation och högre bostadspriser (på grund av gradvis högre räntor) spås inte påverka tillväxten i den privata konsumtionen nämnvärt under 2019. Den offentliga konsumtionen var i stort sett oförändrad 2017 men spås öka något eftersom budgetpropositionen för 2018 omfattar höjda anslag till kommunerna för personal och för ett förbättrat tillhandahållande av välfärdstjänster och utbildning. Potentiell tillväxt Den positiva ekonomiska utvecklingen märks också i Sveriges potentiella tillväxt, som har återgått till nivåerna före krisen. Efter en kraftig minskning när finanskrisen slog till 2009 har den potentiella tillväxten återhämtat sig, men dess sammansättning har ändrats. Arbetskraftens bidrag ökade tack vare en större befolkning i arbetsför ålder, till följd av migration och ökat arbetskraftsdeltagande. Dessutom har sedan 2013 en större kapitalvolym till följd av ökade investeringar också stött ekonomins potential (diagram 1.2). Bidraget från den totala faktorproduktiviteten (TFP) är dock lägre än före krisen, trots att den ökat sedan 2009. Detta kan tyda på en minskad effekt av informations- och kommunikationsteknik och stagnerande FoU-investeringar i landet (Edquist och Henrekson, 2016). Dessutom utgör den långsiktiga övergången till en mer tjänstedominerad, arbetskraftintensiv ekonomi en strukturell faktor i ekonomins sammansättning som försvagar TFP utvecklingen. Utsikterna för den totala faktorproduktiviteten är balanserad, eventuellt med minskad avkastning av teknisk innovation (Konjunkturinstitutet, 2017). Diagram 1.2:Bidrag till potentiell tillväxt (1) (2) Källa: Europeiska kommissionen (höstprognos 2017) Inflation och penningpolitik Trots en stark ekonomisk tillväxt och en expansiv penningpolitik spås inflationen förbli dämpad. Under en period 2017 föreföll det som om högre importpriser till följd av den svenska kronans värdeminskning under 2016 och stigande energipriser skulle leda till en inflation på över 2 %. I slutet av 2017 var dock den totala inflationen tillbaka på 1,9 %. Även om kapacitetsutnyttjandet är högt efter flera år av stark ekonomisk tillväxt, har kostnadstrycket ännu inte byggts upp. Riksbanken har kontinuerligt satt in sina penningpolitiska verktyg för att styra inflationen mot målet. Kärninflationen, dvs. den underliggande långsiktiga inflationen exklusive instabila delar som livsmedel och energi, ökar gradvis men hålls tillbaka av låga löneökningar. Under de närmaste åren förväntas en ytterligare minskning av utbudet på arbetskraft och den ekonomiska tillväxten bidra till ökad kärninflation. Det harmoniserade konsumentprisindexet förväntas totalt sett öka med 1,8 % under 2018 och 1,7 % under 2019. Riksbanken har för avsikt att hålla reporäntan negativ under 2018 för att stabilisera inflationen kring målet på 2 %. Sedan början av 2016 har Riksbanken hållit reporäntan på -0,5 %, och har de senaste tre åren köpt upp statsobligationer för 290 miljarder kronor (30,1 miljarder euro) för att öka inflationen och inflationsförväntningarna. I december 2017 beslutade Riksbanken att avsluta programmet för köp av tillgångar, även om återköpen skulle fortsätta i sex kvartal till, och tillkännagav att reporäntan skulle börja höjas långsamt i slutet av 2018. Det mycket låga ränteläget i förening med andra strukturella faktorer som driver ned bolånekostnaderna och den fortsatta bostadsbristen har bidragit till hushållens ökande skuldsättning och de stigande bostadspriserna. Dessa ökningar har gjort finanssystemet och ekonomin som helhet mer sårbara för externa chocker (se avsnitt 4.2). Privat skuldsättning Under 2017 fortsatte hushållens skulder att öka snabbare än den ekonomiska tillväxten. Hushållens skulder uppgick under tredje kvartalet 2017 till 184 % av den disponibla inkomsten eller cirka 86 % av BNP, vilket var bland de högsta nivåerna i EU (se avsnitt 4.2.3). Vissa marginella positiva nyheter kan nämnas, bl.a. till följd av det nya amorteringskrav som infördes 2016. Det har bidragit till att hålla efter bolån med mycket hög skuldkvot, och lett till en måttlig minskning av den genomsnittliga skuldkvoten för nya bolånetagare efter flera års starka ökningar. Totalt sett har dock hushållens skuldsättning fortsatt att öka i ungefär samma takt som tidigare med 6–7 % per år (diagram 1.3). Diagram 1.3:Hushållens skuldsättning Källa: Eurostat Arbetsmarknad Gynnsamma ekonomiska villkor ligger till grund för en kraftig förbättring av arbetsmarknaden. Under det tredje kvartalet 2017 hade Sverige en av de högsta sysselsättningsgraderna i EU (81,8 %), över det nationella målet (80 %). Arbetslösheten är lägre än genomsnittet i EU (6,8 % mot 7,5 % i EU tredje kvartalet 2017), och både ungdomsarbetslösheten och andelen personer som varken arbetar eller studerar minskade 2016. Brist på arbetskraft märktes emellertid i sektorer som bygg och anläggning, utbildning, hälso- och sjukvård, forskning, teknik och informations- och kommunikationsteknik. Däremot minskar sysselsättningen bland lågutbildade, vilket kan tyda på felmatchning av kompetens (diagram 1.4). Arbetslösheten ser därför ut att stabiliseras på omkring 6,5 % under 2018–2019. Diagram 1.4:Brist på arbetskraft i ekonomin (1) Källa: Arbetsförmedlingen Att få ut invandrare på arbetsmarknaden är fortfarande en utmaning (se avsnitt 4.3). Andelen personer bosatta i Sverige men födda utanför EU är bland de högsta i EU, eftersom landet under årtionden har lockat till sig migranter av humanitära skäl och för familjeåterförening. Sedan 2008 har Sverige också tagit emot arbetskraftsinvandrare från länder utanför EU. Arbetslösheten för personer som är bosatta i Sverige men födda utanför EU uppgick 2016 till 19 % (diagram 1.5), fyra gånger högre än för inrikes födda.

På medellång sikt kan ekonomin gynnas av en framgångsrik integration av migranter på arbetsmarknaden. Den gradvisa ökningen av arbetskraft kan leda till en långsammare minskning av arbetslösheten på kort sikt, men erfarenheten visar att med tiden brukar personer som beviljats asyl hitta jobb och bidra till den ekonomiska tillväxten. Diagram 1.5:Arbetslöshet efter grupp Källa: Europeiska kommissionen Ojämlikhet Sverige har en av de lägsta inkomstskillnaderna i EU. Tillväxten kommer alla till del: hushållens inkomst per person ökar snabbare än BNP per person ( ). Fördelningen av marknadsinkomsterna (dvs. före skatter och transfereringar och exklusive pensioner) är jämnare än i de flesta EU-länder, eftersom löneskillnaderna är ganska små. Dessutom minskar skatte- och förmånssystemens omfördelningseffekter ojämlikheten ytterligare (under 2014 minskade Ginikoefficienten ( ) från 45 före skatter och transfereringar till 25 efter skatter och transfereringar). Trots det har inkomstskillnaderna ökat i Sverige de senaste decennierna. Andelen av landets inkomst som går till de översta 10 % av befolkningen ökade från omkring 20 % till 30 % åren 1982–2014 (diagram 1.6). Lönefördelningen har förblivit relativt stabil. Förändringarna verkar bero på att kapitalinkomsterna ökat, att skatte- och bidragssystemen med tiden blivit mindre effektiva för att motverka marknadsojämlikheten samt att hushållens sammansättning förändrats strukturellt. De stadigt ökande bostadspriserna och avsaknaden av arvs- och gåvoskatter har dock fått negativa följder för förmögenhetsfördelningen (Lundberg m.fl., 2018, OECD, 2017b). Dessutom är den nuvarande skattebehandlingen av ägarbebodda bostäder med bolån regressiv till följd av låg periodisk fastighetsskatt, som i allmänhet inte är anpassad till fastighetens värde. Detta kombineras med full avdragsrätt( ) för bolåneräntor (se Efterfrågesidan i avsnitt 4.3.1). Diagram 1.6:Förändringar av andelen inkomst till den högsta decilen i landets befolkning sedan 1945 (1) Källa: World Wealth and Income database Konkurrenskraft Sverige har upprätthållit sin kostnadskonkurrenskraft, då löneökningarna förblir små trots hög ekonomisk aktivitet. Under första halvåret 2017 enades exportindustrin i löneförhandlingarna om en årlig ökning på 2,2 % åren 2017–2019. Detta begränsade resultat var följden av förhandlingar som inleddes 2016 mot bakgrund av ett pris- och lönetryck nedåt från de viktigaste handelspartnerna, ökad e-handel och politisk osäkerhet i Europa. Sedan dess har andra sektorer nära följt detta riktmärke, med undantag för vissa yrken inom offentlig sektor. Även om lönerna förväntas öka något mer de kommande åren, spås kostnadskonkurrenskraften utvecklas på ett måttfullt sätt. Utlandsställning Utrikeshandeln är en viktig drivkraft för Sveriges ekonomi. Den exponerade sektorn står för nära hälften av BNP och en tredjedel av sysselsättningen. Ekonomin har blivit mer tjänsteintensiv, och tjänsteexporten har överträffat varuexporten i över ett decennium. Ökad utländsk efterfrågan stärkte exporten under andra halvåret 2017, och tempot spås öka ännu mer under 2018. Importtillväxten tros avmattas något beroende på den inhemska efterfrågan. Nettoexporten beräknas därför bidra positivt till BNP-tillväxten under 2018 och 2019. Överskottet i bytesbalansen beror framför allt på stora besparingar. Det långvariga överskottet i bytesbalansen minskar, från 8,6 % av BNP under 2006 till 5,1 % av BNP under 2016. Överskottet ger inte anledning till oro: nära 40 % drivs av varuförmedling ( ), dvs. multinationella företag som har flyttat sin produktion utomlands (för att få konkurrensfördelar) men som har kvar huvudkontor, forskning och utveckling och andra centrala funktioner och tillgångar i Sverige. Överskottet beror också snarare på hushållens stora sparande än på underinvesteringar (se avsnitt 4.4.1). Nettoutlandsställningen är dock bara svagt positiv, vilket innebär att de totala utländska tillgångarna överskrider skulderna (diagram 1.7). Värderingseffekter och mätfel kan dock leda till att nettoutlandsställningen även fortsättningsvis underskattas (kommissionen, 2016a, s. 13–14). Diagram 1.7:Nettoställning mot utlandet Källa: Europeiska kommissionen Offentliga finanser De offentliga finanserna har förblivit starka. Skatteuppbörden, som understöds av en stabil ekonomisk tillväxt, var en positiv överraskning. Samtidigt blev utgifterna för att ta emot och integrera asylsökande lägre än väntat 2016–2017. Det får till följd att det totala överskottet i den offentliga sektorns finanser ser ut att nå 0,9 % av BNP under 2017, med råge över det ursprungliga målet i budgeten för 2017, vilket tyder på ett strukturellt överskott på 0,8 % av BNP. Eftersom åtgärderna i budgetpropositionen för 2018 bara delvis är finansierade av ytterligare inkomstökningar, spås det totala överskottet minska till 0,7 % av BNP under 2018 och 0,6 % av BNP under 2019. Tack vare en försiktig ekonomisk förvaltning har den offentliga sektorns bruttoskuld minskat på senare år, och utvecklingen kan antas fortsätta i det att den offentliga skuldkvoten spås minska ytterligare till 34,4 % under 2019, vilket ligger långt under den fördragsfästa gränsen på 60 % av BNP (jfr avsnitt 4.1).

Tabell 1.1:Ekonomiska huvudindikatorer – Sverige (1), (2) Källa: Eurostat och ECB den 30 januari 2018, om tillgängligt; kommissionen för prognoser (vinterprognosen 2018 för BNP och HIKP, i övrigt höstprognosen 2017) 2. Framsteg med de landsspecifika rekommendationerna Framstegen med att genomföra den rekommendation som riktades till Sverige 2017( ) måste betraktas ur ett långsiktigt perspektiv, allt ifrån det att den europeiska planeringsterminen infördes 2011. Om man gör en flerårig bedömning av hur de landsspecifika rekommendationerna genomförts sedan första början har 78 % av alla rekommendationer till Sverige bedömts ha åtminstone ”vissa framsteg”. För 22 % av de landsspecifika rekommendationerna har ”begränsade” eller ”inga framsteg” gjorts (diagram 2.1). Man har kommit långt med rekommendationerna och genomfört dem fullständigt på flera politikområden, särskilt finanspolitisk styrning samt forskning och innovation. Begränsade framsteg har gjorts med att genomföra rekommendationerna om bostadsmarknaden och hushållens skuldsättning. Diagram 2.1:Genomförande av de landsspecifika rekommendationerna 2011–2017 hittills (1) Källa: Europeiska kommissionen Sverige har kunnat behålla en sund ställning i de offentliga finanserna. Den innebär att man följer det medelfristiga budgetmålet och håller skulden minskande och betydligt under gränsvärdet i fördraget. På arbetsmarknaden har regeringen gjort vissa framsteg med att förbättra ungdomarnas sysselsättning. Framför allt har man agerat för att stärka lärlingsutbildning och andra former av arbetsplatsbaserad yrkesutbildning. Beträffande den senaste tidens inflöde av asylsökande är det för tidigt att bedöma resultatet för personer födda utanför EU, med tanke på omfattningen och den betydande tid det tar för integrationsåtgärder att ge full effekt. Landet har varje år sedan 2011 fått en rekommendation som rör hushållens höga och fortsatt stigande skuldsättning och de ökande bostadspriserna. Myndigheterna har vidtagit ett antal åtgärder för att hjälpa till att minska bolånen och bostadspriserna och de därmed förknippade riskerna för ekonomin som helhet och finanssystemet. Tyngdpunkten har hittills främst legat på makrotillsynsåtgärder och åtgärder mot flaskhalsar i bostadsutbudet. Några av makrotillsynsåtgärderna är ett tak för bolån på 85 % av fastighetens värde som infördes 2010, en gradvis höjning av riskviktsgolven för bolån 2013 och 2014 samt ett formellt amorteringskrav i juni 2016 (se avsnitt 4.2.3). Dessutom har Sverige antagit lagstiftning som syftar till att förstärka Finansinspektionens uppdrag. De här åtgärderna har visserligen förbättrat banksektorns motståndskraft (se avsnitt 4.2.1) men har inte varit tillräckliga för att hålla nere hushållens skuldsättning (se avsnitt 4.2.3). Dessutom har myndigheterna med tiden infört åtgärder för att rationalisera plan- och bygglovsreglerna och har tillhandahållit direkt budgetstöd till kommunerna för att uppmuntra byggande. Detta har lett till ett betydande uppsving inom byggsektorn de senaste åren, även om dagens byggande fortfarande inte räcker till för att tillgodose den väntade efterfrågan, särskilt i storstäderna (se avsnitt 4.2.2). Tabell 2.1:Sammanfattning av bedömningen av de landsspecifika rekommendationerna Källa: Europeiska kommissionen På det hela taget har Sverige gjort begränsade ( ) framsteg med att genomföra den landsspecifika rekommendationen från 2017. Vissa politiska åtgärder har vidtagits som svar på rekommendationen (vilket har relevans för förfarandet vid makroekonomiska obalanser, se avsnitt 3). Rekommendationen har emellertid genomförts på ett ojämnt sätt och viktiga områden har inte åtgärdats. Regeringen har godkänt ett skärpt amorteringskrav för bolån vid höga skuldkvoter, som träder i kraft i mars 2018. När det gäller bostadsmarknaden fortsätter Sverige att successivt genomföra sitt 22-punktsprogram för att öka bostadsbyggandet och effektivisera bostadssektorn (se avsnitt 4.2.3). Myndigheterna har också lagt fram ett nytt initiativ för att få fler utländska företag att verka i den svenska byggsektorn. Inga större politiska åtgärder har dock vidtagits för ökad flexibilitet i hyressättningen. Inga framsteg har gjorts när det gäller att ändra avdragsrätten för bolåneräntor och lägga om dagens fastighetsskatter. De europeiska struktur- och investeringsfonderna inriktas på problem för en inkluderande tillväxt och konvergens i Sverige, och har framgångsrikt hjälpt migranter med företagande och jobb och hjälpt kommunerna att tillhandahålla skräddarsydd utbildning och stöd för anställbarheten. De europeiska struktur- och investeringsfonderna bidrar framför allt till ett starkt innovationsklimat, kluster och tillgång till forskningsresurser för näringslivet (faktaruta 2.1). Faktaruta 2.1: Påtagliga resultat genom EU:s stöd till strukturella förändringar i Sverige Sverige får stöd från de europeiska struktur- och investeringsfonderna med upp till 3,6 miljarder euro fram till 2020. Detta utgör omkring 3 % av de årliga offentliga investeringarna I åren 2014–2018. Den 31 december 2017 hade uppskattningsvis 2,1 miljarder euro (59 % av totalbeloppet) anslagits till projekt, och bidragit till att stärka konkurrenskraften hos 28 120 företag. Projektområdena är bl.a. internationalisering, företagsutveckling, inkubationstjänster och nyföretagande. Tillgång till riskkapital, särskilt venture capital, har förbättrats och genomförs genom en nationell fondandelsfond (23,1 miljoner euro), åtta regionala riskkapitalfonder (74 miljoner euro) och en ny nationell ”grön fond” med fokus på övergången till en koldioxidsnål ekonomi (38,7 miljoner euro). De europeiska struktur- och investeringsfonderna bidrar till att åtgärda strukturpolitiska utmaningar. De används för att stödja ett starkt innovationsklimat, kluster och tillgång till forskningsresurser för näringslivet. Sverige använder medlen för att genomföra strategier för smart specialisering i alla regioner. Här ska mer än 5 600 företag ingå, liksom samarbete med forskningsinstitut för att föra ut nya produkter på marknaden. Övergången till en koldioxidsnål ekonomi stöds med 400 miljoner euro. Europeiska regionala utvecklingsfondens (Eruf) verksamhet i Sverige visar hur man kan använda fonderna för att integrera människor från länder utanför EU. Fokus har legat på att hjälpa migranter att bli företagare eller få jobb, och en särskild ansökningsomgång utlystes för innovativa lösningar. Ett antal projekt har godkänts och har hunnit en bra bit. Att stärka människors anställbarhet genom kompetensutveckling och utbildning får också stöd från Europeiska socialfonden (ESF) med 808 miljoner euro. De europeiska struktur- och investeringsfonderna har bidragit till att utveckla metoder och strukturer för mer individanpassad utbildning och anställbarhetsstöd. Nästan 80 000 personer har varit med i olika ESF-finansierade projekt. Ett antal reformer har redan genomförts, som en förutsättning för stöd från de europeiska struktur- och investeringsfonderna II . Det rör sig om införlivande av direktivet om energieffektivitet och ändringar av statistiken om genomförandet av de europeiska struktur- och investeringsfonderna. Sverige tar Europeiska fonden för strategiska investeringar (Efsi) i anspråk i allt högre grad. I december 2017 uppgick den totala finansieringsvolymen för verksamhet som godkänts inom Efsi till 1,7 miljarder euro, vilket förväntas leda till sammanlagda offentliga och privata investeringar på 6,3 miljarder euro. Energi ligger på första plats när det gäller godkänd verksamhet och volym, följt av forskning, utveckling och innovation samt digital teknik. Omkring 805 små företag och uppstartsföretag får detta stöd III . Finansiering genom Horisont 2020, Fonden för ett sammanlänkat Europa och andra direktförvaltade EU-fonder ska läggs till de europeiska struktur- och investeringsfonderna. I slutet av 2017 hade Sverige ingått avtal för 194 miljoner euro för projekt inom Fonden för ett sammanlänkat Europa. https://cohesiondata.ec.europa.eu/countries/SE 3. Sammanfattning av den fördjupade granskningen i förfarandet vid makroekonomiska obalanser Den fördjupade granskningen av den svenska ekonomin presenteras i denna rapport. Sverige utpekades våren 2017 som ett land med makroekonomiska obalanser, närmare bestämt stigande bostadspriser i kombination med hushållens ökande skuldsättning. I rapporten om förvarningsmekanismen 2018 konstaterades att en ny fördjupad granskning av Sverige skulle utföras för att bedöma de makroekonomiska obalansernas utveckling (Europeiska kommissionen 2017h). Analyser av betydelse för denna fördjupade granskning finns i följande avsnitt: banksektorn i avsnitt 4.2.1, bostadsmarknaden i avsnitt 4.2.2 samt privat skuldsättning i avsnitt 4.2.3. 3.1.Obalanserna och deras grad av allvar Den privata skuldsättningen är 188 % av BNP, en av de högsta nivåerna i EU. Både hushållen (85 % av BNP i slutet av 2016) och de icke-finansiella företagen (103 % av BNP i slutet av 2016) har hög skuldsättning jämfört med andra EU-länder, och ligger också över kommissionens egna riktmärken för skuldsättning. Hushållens skuldsättning är särskilt oroande. Den har ökat snabbt och konstant, snabbare än BNP-tillväxten i över två decennier nu, främst på grund av bolån. Även om hushållens egna tillgångar är stora, är de i allmänhet inte likvida och deras värde är utsatt för marknadsrisker. Dessutom är skulderna ojämnt fördelade mellan hushållen, och det finns en betydande andel låntagare med hög skuldkvot, särskilt bland yngre hushåll och hushåll som köper bostäder i storstäderna. Företagens skuldsättning är visserligen hög men uppvägs av stora buffertar i eget kapital och företagssparande. Trots det stora lånebeståndet är de finansiella riskerna begränsade tack vare sunda ekonomiska ställningar, särskilt i form av låg belåningsgrad och god lönsamhet. Dessutom är exponeringen mot extern finansiering fortfarande begränsad, även om den ökar. Inhemska lån, som visat sig motståndskraftiga under krisen, utgör den främsta finansieringskällan för icke-finansiella företag. Den svenska ekonomin har en betydande exponering mot bostadsmarknaden, vilket gör den sårbar för chocker. De svenska bostadspriserna har ökat konstant i nästan två årtionden, även om marknaden gick ned något under hösten 2017, följt av en ny prisökning räknad på månadsbasis i januari 2018. Starka grundläggande faktorer, till exempel höga disponibla inkomster och hög befolkningstillväxt, kan förklara en del Sveriges historiska boprisökning, men flera indikatorer som pris-inkomstkvoten (överkomlighet) och pris-hyreskvoten (avkastning) tyder på att bostadspriserna ligger över sina fundamentala värden. Snedvridande beskattning och strukturell ineffektivitet på bostadsmarknadens utbudssida bidrar till denna övervärdering (se avsnitt 4.2.2). Riskerna med detta scenario föranledde 2016 Europeiska systemrisknämnden att utfärda en formell varning.

Banksektorn är solid, men är endast delvis skyddad mot en eventuell plötslig sänkning av bostadspriserna. Bankernas tillgångar har hittills presterat väl och har hög lönsamhet i förhållande till sina motsvarigheter i andra EU-länder. Emellertid förlitar sig bankerna i stor utsträckning på internationell kapitalmarknadsfinansiering, vilket ger upphov till en viss grad av löptidsobalans. Riskvikterna i deras interna modeller är låga och återspeglar kanske inte helt de underliggande riskerna i bankernas exponering mot hushållsbolån. Under en allvarlig nedgång på bostadsmarknaden kan denna sårbarhet därför få konsekvenser för ekonomin som helhet och finanssystemet. På grund av de svenska bankernas betydelse i regionen skulle de andra nordiska ekonomierna också kunna påverkas. 3.2.Utveckling, möjligheter och politiska åtgärder Även om den totala privata skuldsättningen i princip har stabiliserats i förhållande till BNP, fortsätter hushållens skuldsättning att öka. I december 2017 hade den ökat med 7,0 % mätt som 12-månadersförändring i nominella tal, och fortsatte att dra ifrån den ekonomiska tillväxten och inkomsttillväxten. Ökningen av bolånen drivs på av stigande bostadspriser tillsammans med strukturella faktorer som gynnar lånefinansierade investeringar i fastigheter, särskilt avdragsrätt för bolåneräntor, rörlig ränta och långa löptider för bolån. Myndigheterna har gradvis agerat för att motverka hushållens skuldsättning. Efter att 2016 ha infört ett krav på amortering av bolån godkände regeringen i slutet av 2017 strängare amorteringsregler som särskilt riktades mot lån vid höga skuldkvoter, och de nya reglerna träder i kraft i mars 2018. Riksdagen har även antagit lagstiftning för att stärka Finansinspektionens uppdrag. Det nya uppdraget gäller från och med februari 2018, och gör det möjligt för Finansinspektionen att reagera snabbare med ett bredare spektrum av åtgärder mot riskerna med hushållens växande skuldsättning. Hittills förefaller dock åtgärderna ha haft begränsad inverkan på hushållens skuldsättning, och det finns fortfarande brister på centrala politikområden. Även om amorteringskravet från 2016 tycks ha haft en betydande inverkan på låntagarnas beteende, förefaller den totala effekten på skuldsättningen blygsam. Sverige har några av EU:s högsta skatteincitament för bostadsägande, på grund av relativt låg fastighetsskatt och höga boränteavdrag, samtidigt som reavinstbeskattningen är utformad så att den begränsar ett mer effektivt utnyttjande av befintliga bostäder. Dessa skatteincitament bidrar till problemet med ihållande ökning av hushållens skuldsättning. Företagen fortsatte under 2017 sin skuldsaneringsprocess som pågått sedan krisen. De icke-finansiella företagens skulder som andel av BNP har minskat med omkring 25 procentenheter sedan kulmen 2009. Detta har främst varit följden av passiv skuldsanering genom att nettokreditflödet till företagen varit positivt men uppvägt av tillväxt och inflation. Inhemska banklån är fortfarande företagens viktigaste finansieringskälla, men storföretagen förlitar sig i allt större utsträckning även på obligationsmarknaden. Det möjliggör alternativ finansiering, men om en större andel av finansieringen kommer från obligationer kan företagen i vissa fall bli mer känsliga för volatilitet och turbulens på finansmarknaderna. De svenska bankgrupperna har en stor och ökande exponering för hushållens bolån, men bankernas kapitalbuffertar förefaller tillräckliga för att stödja detta. De kortsiktiga riskerna för problem med hushållens återbetalning av lån verkar vara begränsade, med tanke på de låga lånekostnaderna och hushållens avsevärda budgetmarginaler. De uppblåsta värderingarna på bostadsmarknaden i kombination med hög skuldsättning gör dock hushållssektorn sårbar för chocker. Om exempelvis bolåneräntorna skulle öka avsevärt, eller om inkomsterna skulle drabbas av en extern chock för ekonomin, kan hushållen bli tvungna att snabbt minska sin konsumtion. Eftersom de svenska bankerna dessutom är beroende av kapitalmarknadsfinansiering, kan en nedgång på bostadsmarknaden leda till en plötslig ökning av deras finansieringskostnader och därmed förstärka effekterna av en eventuell prisjustering på den inhemska bostadsmarknaden. Tillsynsmyndigheterna är medvetna om dessa risker. Bostadspriserna började minska under hösten 2017, men det kommer efter en långvarig och i princip obruten stark ökning. De reala bostadspriserna har mer än tredubblats de senaste två årtiondena, och ökat betydligt snabbare än inkomsterna. Till skillnad från merparten europeiska länder skedde i Sverige inte någon större korrigering av bostadspriserna under finanskrisen 2008–2009. Bostadspriserna ökade som mest 2015 med ungefär 12 % i reala tal, men sedan dess har tempot avmattats märkbart: under 2016 ökade de reala bostadspriserna med 7,6 %, och under 2017 dämpades marknaden ytterligare och under hösten minskade priserna till och med, räknat månadsvis. I januari 2018 ökade priserna igen med i genomsnitt 3,4 % räknat månadsvis, något högre än vad som kunde ha förväntats med tanke på den säsongsbetingade utvecklingen. De marknadssegment som tidigare utvecklats starkast, särskilt lägenheter i Stockholm, har varit särskilt svaga sedan början av 2017: priserna låg i januari 2018 nästan 10 % under toppnoteringarna från våren 2017. Trots det tyder värdeindikatorerna på att bostadspriserna fortfarande ligger mycket högt i förhållande till fundamenta. Ett antal politiska åtgärder verkar ha bidragit till den senaste tidens trendbrott i bostadspriserna. Införandet av amorteringskravet 2016 hade sannolikt en måttfullt dämpande effekt på priserna. Den successiva förenklingen av plan- och byggreglerna har i kombination med den snabba ökningen av bostadspriserna de senaste åren bidragit till nyproduktion av bostäder. Det pågående genomförandet av 22-punktsprogrammet för bostadsmarknaden kommer sannolikt att ytterligare förstärka utbudet av bostäder. Det blir dock viktigt att se till att nyproduktionen är inriktad på marknadssegment där behoven är som mest akuta, eftersom det blir allt tydligare att vissa marknadssegment (bland annat lyxlägenheter) är något övermättade. Det sistnämnda förhållandet är sannolikt en viktig bidragande orsak till den senaste tidens korrigering av bostadspriserna. Några allvarliga strukturella snedvridningar på bostadsmarknaden har ännu inte åtgärdats. I synnerhet har inga åtgärder vidtagits för att reformera skatteincitamenten för bostadsägande och bolån (se ovan), liberalisera den hårda regleringen av hyresmarknaden och se över reavinstskatten på ägarbebodda bostäder. Dessutom finns det fortfarande utrymme att ytterligare åtgärda bristande tillgång till mark för bebyggelse, komplexa plan- och byggregler, begränsade incitament för kommunerna att stödja nybyggnation samt begränsad konkurrens inom byggsektorn. 3.3.Helhetsbedömning Sverige står inför obalanser i form av hög privat skuldsättning och övervärderade bostadspriser. Den privata sektorns höga skuldsättning, särskilt hushållens, gör ekonomin sårbar för makroekonomiska chocker. Stora behov av skuldsanering kan leda till en skadlig justering som får återverkningar på konsumtions-, investerings- och kreditflödena. Trots den senaste tidens nedgång verkar bostadspriserna fortfarande uppblåsta. I händelse av en stor, okontrollerad nedgång på bostadsmarknaden finns det risk för negativa spridningseffekter till de andra nordiska länderna via finanssystemet. De politiska åtgärder som har vidtagits för att komma till rätta med dessa obalanser har hittills varit otillräckliga. Myndigheterna har de senaste åren gradvis vidtagit vissa politiska åtgärder för att begränsa ökningen av hushållens skuldsättning, men dessa åtgärder verkar inte ha haft någon större inverkan. Dessutom har ett antal allvarliga strukturella snedvridningar på bostadsmarknaden ännu inte åtgärdats. Totalt sett finns brister i politiken för bostadsrelaterad beskattning och bostadsutbudets och hyresmarknadens funktion.



Tabell 3.1:Bedömning av förfarandet vid makroekonomiska obalanser (*) – Sverige 2018 (fortsätter på nästa sida) Tabell (forts.) Källa: Europeiska kommissionen 4. Reformprioriteringar 4.1. Offentliga finanser och beskattning

De offentliga finanserna är fortsatt starka. Sverige hade 2017 ett överskott i de offentliga finanserna på 0,9 % av BNP och ett strukturellt överskott på 0,8 % av BNP. Skuldkvoten väntas fortsätta att sjunka och hamna under det nya skuldankaret på 35 % till 2019. Budgetpropositionen för 2018 omfattar initiativ för att nå de viktigaste målen samtidigt som statsfinanserna förbättras. Initiativen gäller nya utgifter på cirka 40 miljarder kronor (4,1 miljarder euro) eller 0,8 % av BNP som är inriktade på arbetsmarknaden och integrationen av nyanlända, klimat och miljö, utbildning, hälso- och sjukvård och försvaret. Budgetpropositionen innehåller också ändringar av det finanspolitiska ramverket från och med 2019. Den försiktiga finanspolitiken i Sverige gör att riskerna för den finanspolitiska stabiliteten är låga på medellång och lång sikt. 4.1.1.Det finanspolitiska ramverket Det nyligen reviderade finanspolitiska ramverket ska säkerställa de offentliga finansernas hållbarhet. De svenska myndigheterna antog ett reformpaket för den finanspolitiska styrningen i slutet av 2017, som träder i kraft 2019. Framför allt sänks överskottsmålet från dagens 1 % av BNP till 0,33 % av BNP över en konjunkturcykel. Regeln för det strukturella saldot kompletteras av ett skuldankare på 35 % av BNP, vilket är ett nytt inslag som fungerar som ett riktvärde och som är förenligt med överskottsmålet ( ). Reformen förbättrar ramverkets stabilitet. Ramverkets viktigaste beståndsdelar är huvudsakligen oförändrade. Förändringarna, till exempel det nya skuldankaret i egenskap av ett uttalat flerårigt skuldmål, har bidragit till att Sveriges nationella reglering ligger i linje med direktivet om medlemsstaternas budgetramverk (2011/85). Finanspolitiska rådet har fått ett starkare mandat. Rådet har fått ett mer framträdande uppdrag att granska om reglerna följs och ska regelbundet utvärdera regeringens ekonomiska prognoser.( ) Förfarandet för att utse Finanspolitiska rådets ledamöter har setts över. Hittills har ledamöterna nominerats av rådet själv. Till följd av en bred politisk överenskommelse kommer det systemet den 1 juli 2018 att ersättas av en process med en valberedning. Valberedningen ska omfatta ordföranden och vice ordföranden från riksdagens finansutskott samt myndighetscheferna för bland annat Konjunkturinstitutet och Statistiska centralbyrån. Att valda företrädare ska ingå i Finanspolitiska rådets nomineringsprocess motiveras med en önskan att öka det oberoende organets demokratiska legitimitet och öka dess ansvar och mångfald. Dock har tidigare och nuvarande ledamöter i rådet motsatt sig denna förändring eftersom den kan minska ledamöternas autonomi när nu valet av ledamöter blir mer politiskt. 4.1.2.Utvecklingen på skatteområdet Det allmänna skattetrycket är fortfarande ett av de högsta i EU. Under 2017 var det totala skattetrycket 43,5 % av BNP jämfört med EU-genomsnittet på 39,4 % av BNP. Mot bakgrund av budgetens sammansättning för 2018 kommer den nivån att i stort vara oförändrad. Budgetpropositionen för 2018 innehåller begränsade ändringar av skattesystemet. Bland ändringarna finns bland annat skattesänkningar för pensionärer för att stegvis minska skillnaderna mellan beskattningen av arbetsinkomster och beskattningen av pensioner. Enligt budgetpropositionen ökas också inkomstskatten för utomlands bosatta från 20 % till 25 %. Det finns planer på att ändra bolagsbeskattningen, till exempel en sänkt bolagsskatt (från 22 % till 20 %), kombinerat med begränsade ränteavdrag för företag. Andra skatteåtgärder är inriktade på småföretagen och en grönare och mer hållbar ekonomi. För att skapa fler jobb och främja företagandet får egenföretagare incitament för att anställa en första medarbetare, skatten sänks för personaloptioner som används av nystartade företag som ett alternativ till högre lön och det införs ett momsundantag för småföretag. För att göra ekonomin grönare omfattar budgeten högre flygskatter och lägre energiskatter på el för vissa näringar. För att bromsa hushållens ökande skuldsättning skulle man kunna ta itu med skatteincitamenten. Det finns för närvarande inga planer på att se över beskattningen av boende, till exempel avdragen för boräntor eller den årliga fastighetsavgiften. Reformer på det här området skulle kunna bidra till en mer gynnsam utveckling för hushållens skuldsättning (se avsnitt 4.2) och skulle också ha goda effekter på inkomstskillnaderna, särskilt om överskottet används till att sänka skatten på arbete (faktaruta 4.1.1). 4.1.3.De offentliga finansernas hållbarhet Sveriges statsskuld väntas fortsätta att sjunka på medellång sikt. Sunda statsfinanser och en stark ekonomi ska enligt prognoserna leda till att statsskulden sjunker från 39 % 2017 till knappt 20 % 2028, vilket är mycket lägre än fördragets referensvärde på 60 % av BNP. Utsikterna för hållbarheten i Sveriges offentliga finanser verkar vara goda på kort, medellång och lång sikt. ( ) ( ) Skuldutvecklingen verkar kunna stå emot chocker. I alla scenarier fortsätter statsskulden sin nedåtgående trend och ökningen i skuldnivå jämfört med referensscenariot är måttlig. I det värsta scenariot med en växelkurschock (med en kumulativ depreciering på 20,8 % över två år) skulle bruttostatsskulden uppgå till 39,3 % av BNP 2019 eftersom över 26 % av statsskulden är utställd i utländsk valuta. De offentliga utgifterna för långvarig vård och omsorg ska enligt prognoserna öka. Demografiska förändringar tyder på att utgifterna för långvarig vård och omsorg kan komma att öka kraftigt, från 3,2 % av BNP 2016 (bland de högsta nivåerna i EU) till 4,9 % av BNP 2070 (Europeiska kommissionen, 2018b). Det motsvarar en ökning med 41 %, vilket är jämförbart med EU-genomsnittet. Den befolkningsandel som får långvarig vård och omsorg är relativt hög i EU-termer, medan den underliggande nivån på behovet ( ) i stort ligger i linje med EU-genomsnittet. Sektorn för långvarig vård och omsorg är inte helt effektiv. Resurserna går inte alltid till de som behöver vården mest och som har minst råd med den. Dessutom är andelen som vårdas i institutionell miljö i stället för i hemmet relativt hög. Det är möjligt att öka flexibiliteten i systemet. Faktaruta 4.1.1: Effekter av en skatteväxling från arbete till tillgångar Den svenska avdragsrätten för bolåneräntor är en fråga som dragits i långbänk. Landet är ett av mycket få EU-länder som inte har något tak ( ) för de skatteavdrag som bostadsägare får göra för sina bolåneräntor. Det ses allmänt som ett incitament för hushållen att ta stora lån och som en källa till växande obalanser (se avsnitt 4.2.2 och 4.2.3). För att korrigera de här obalanserna har rådet i sina landsspecifika rekommendationer upprepade gånger uppmanat Sverige att etappvis minska avdragsrätten för bolåneräntor. Att ta bort avdragsrätten skulle minska efterfrågan på bostäder och motverka alltför hög skuldsättning. Europeiska kommissionens gemensamma forskningscentrum har använt EU:s mikrosimuleringsmodell för skatter och förmåner, Euromod IV , för att simulera effekten av en skatteväxling från arbete till tillgångar. Resultaten tyder på att avskaffade ränteavdrag i genomsnitt skulle få liten effekt på den disponibla inkomsten. Om det kombineras med sänkta skatter på arbete eller jobbskatteavdrag, skulle detta kunna öka anställbarheten och incitamenten för dem med lägre inkomster att arbeta, vilket skulle ytterligare minska ojämlikheten. De här simuleringarna ska främst förbättra vår förståelse för vilka effekter olika politiska val kan få för enskilda och ekonomin, samtidigt som möjliga avvägningar identifieras. Det är oundvikligt att simuleringar tar bort eventuella känslomässiga effekter som kan följa på en långtgående reform. I ett första steg tittar man på de statsfinansiella effekterna och fördelningseffekterna av att avskaffa ränteavdragen. Ett avskaffat ränteavdrag skulle ge ytterligare 17 miljarder kronor (eller 1,8 miljarder euro) i intäkter (0,3 % av BNP). Det skulle minska hushållens disponibla inkomst med endast 0,8 % i ett jämt progressivt mönster mellan hushållsdecilerna (se tabell 1). Därmed minskas inkomstskillnaderna. I ett andra steg används det nya skatteutrymmet till att sänka skatten på arbete för att stödja lågutbildade personer och personer födda utanför EU att träda in på arbetsmarknaden. Arbetslösheten i dessa grupper är relativt hög i Sverige. Enligt ekonomisk teori kan en omläggning av skattebördan från arbete till mer tillväxtvänliga inkomstkällor förbättra deltagandet på arbetsmarknaden. Den svenska beskattningen av arbete är relativt hög (25 % av BNP mot 19,6 % i genomsnitt i EU), särskilt för ensamstående arbetstagare som tjänar 50 % av genomsnittslönen (skattekil på 39,2 % mot EU-snittet på 32,8 %). Som illustration undersöks effekterna av två strategier som skatteväxlar från arbete till tillgångar: 1) öka efterfrågan på arbete genom att sänka arbetsgivaravgifterna från 33,2 % till 22,3 % för lågavlönade V med garanterad budgetneutralitet, 2) öka arbetskraftsutbudet med en riktad höjning av skatteavdraget för arbetsinkomster för de arbetstagare som tjänar mindre än genomsnittslönen samtidigt som skatteavdraget är återbetalningsbart VI . Resultaten visar att rabatten för arbetsgivaravgiften sänker de implicita skattesatserna på arbetsinkomster för alla hushåll och att effekten är särskilt stor för löntagare i de första inkomstdecilerna (dvs. låg- och medelinkomsttagare – se diagram 2). Rabatten gör det möjligt att minska skillnaderna mellan arbetskostnad och nettolön och kan ge högre sysselsättning och/eller löner VII . Sverige använder skatteavdrag för arbetsinkomster för att ge enskilda lämpliga skatteincitament att delta på arbetsmarknaden. Den simulerade reformen av skatteavdrag för arbetsinkomster skulle delvis kompensera för de sänkta disponibla inkomsterna till följd av det avskaffade ränteavdraget, särskilt mellan den första och den femte decilen (se diagram 1). Följaktligen skulle omfördelningseffekterna bli stora (sänkning av Gini-koefficienten från 0,239 till 0,237). Eftersom man i detta scenario inte använder hela skatteutrymmet, kan drygt 8 miljarder kronor (0,8 miljarder euro) användas till att finansiera till exempel kompletterande åtgärder som kompetenshöjning eller integration av svaga grupper på arbetsmarknaden. Att använda hela beloppet på de frigjorda resurserna till en större ökning av skatteavdraget för arbetsinkomster uppväger merparten av den negativa effekten på den disponibla inkomsten av reformen av ränteavdraget, men ger ett mindre utslag på ojämlikheten (Giniindexet går från 0,239 till 0,238) och en svagare sysselsättningseffekt (en svag ökning av deltagandet på arbetsmarknaden, särskilt från kvinnor) VIII . 4.2. Den finansiella sektorn 4.2.1.Banksektorn (*) ( ) Översikt

Den svenska banksektorn är stor och sammankopplad. Sektorns tillgångar har på senare år uppgått till runt 300 % av landets BNP, medan det egna kapitalet under lång tid har legat på en i stort sett stabil nivå i förhållande till de totala tillgångarna. Med tanke på storleken och verksamheten i regionen har banksektorn en viktig roll och den är mycket sammankopplad med det finansiella systemet i Norden och Baltikum. Bankernas lönsamhet är bland de högsta i Europa trots negativa räntor. Bankernas avkastning på eget kapital är i genomsnitt 12 %. Förutom låga finansieringskostnader och hög kostnadseffektivitet har de goda ekonomiska förhållandena ökat utlåningen och även intäkterna från rådgivnings- och transaktionsavgifter, vilket förbättrat lönsamheten. Bankernas exponering på bostadsmarknaden ökar. Utlåningen till hushåll och icke-finansiella företag som innehar fastigheter har ökat och utgör cirka 80 % av de större bankernas totala utlåning. Av denna utlåning är cirka 75 % bolån till hushåll och återstående 25 % utlåning till företag med tillgångar i fastigheter. En alltför stor fokusering på bolån i bankernas portföljer kan leda till felallokeringar av lån till icke-produktiva användare. Tillgångarnas goda kvalitet har varit en av den svenska banksektorns starka sidor. Under 2016 låg den genomsnittliga andelen nödlidande lån mycket under EU-genomsnittet på 5,2 % och den är fortfarande en av de lägsta i EU. Hög återbetalningsförmåga på grund av ett högt sparande och en stark återbetalningskultur har bidragit till att begränsa antalet betalningsinställelser. Bankernas kapitalbuffertar har vuxit och överskrider kraven. Som svar på de risker för stabiliteten som hänför sig till bostadsmarknaden och hushållens höga skuldsättning har den svenska tillsynsmyndigheten, Finansinspektionen, aktiverat specifika sektoriella buffertar och en kontracyklisk kapitalbuffert (Europeiska kommissionen, 2017a). Den genomsnittliga kärnprimärkapitalrelationen uppgick till 22,8 % i juni 2017, vilket var mycket högre än EU-genomsnittet på 15,9 % (tabell 4.2.1). De lagstadgade kapitalrelationerna är höga medan riskvikterna är bland de lägsta i Europa. Den genomsnittliga riskviktningen av banktillgångar har sjunkit, vilket har bidragit till de ökande kapitalrelationerna, medan kapitalrelationen i förhållande till de totala (icke-riskviktade) tillgångarna har varit i stort sett stabil över tid. De svenska bankerna har relativt låga riskvikter och kapitalnivåer jämfört med de totala tillgångarna (tabell 4.2.1). Det beror på den utbredda användningen av interna modeller för att beräkna riskvikter som omfattar historiskt få betalningsinställelser i fråga om stora portföljer, främst bolån. Eftersom de här historiska värderingarna kanske underskattar de faktiska riskerna har Finansinspektionen infört vissa justeringar, som högre riskvikter för bolån, medan Riksbanken har förespråkat ett bruttosoliditetskrav som ett komplement till riskviktade kapitalkrav. Diagram 4.2.1:Kärnprimärkapitalrelationen i förhållande till balansomslutning och implicita riskvikter (%), fyra svenska storbanker jämfört med ett urval av 62 storbanker i EU (1), (2) Källa: Riksbanken och Bankscope Centrala risker Bankernas höga exponering på bostadsmarknaden är fortsatt en central risk. Hushållen är ännu sårbara för en justering på bostadsmarknaden med betydande återverkningar på hela ekonomin och det finansiella systemet (se Risker i avsnitt 4.2.3). Det här lyftes fram i Europeiska systemrisknämndens varning till Sverige från november 2016. Aktiviteten på marknaden för kommersiella fastigheter har varit livlig i jakten på räntabilitet. Investeringarna i kommersiella fastigheter har vuxit snabbt med stöd av bankernas utlåning men också till följd av en växande andel marknadsbaserad finansiering. De åtföljande riskerna verkar inte ligga i samma storleksordning som för bostäder, men de kommersiella fastigheterna är känsliga för konjunkturnedgångar. Det kan uppstå negativa spridningseffekter, med tanke på kopplingarna till det finansiella systemet och den reala ekonomin (Finansinspektionen, 2017c). En nedgång på bostadsmarknaden skulle kunna leda till högre finanseringskostnader med följdverkningar för regionen. Bankerna förlitar sig på kapitalmarknadsfinansiering eftersom det inhemska sparandet bara finansierar runt hälften av bankernas låneportföljer. För att finansiera det här finansieringsgapet utfärdar bankerna säkerställda obligationer som innehas av andra inhemska och utländska finansinstitut. Mot den bakgrunden kan en ändring av riskidentifieringen leda till plötsligt ökade finansieringskostnader, vilket skulle förvärra effekten av justeringar på den inhemska bostadsmarknaden. För att hålla de åtföljande likviditetsriskerna i schack uppmanar Riksbanken bankerna att ha tillräckliga likviditetsreserver och stabil finansiering i utländsk valuta. Makrotillsyn Det har vidtagits makrotillsynsåtgärder för att reducera de risker som bostadsmarknaden ger upphov till. Finansinspektionen har infört flera specifika kapitalbuffertar för bankerna, ett riskviktsgolv på 25 % på bolån för banker som tillämpar interna modeller för att beräkna riskvikter, specifika amorteringskrav för hushåll med bolån på över 50 % respektive 70 % av bostadens värde och tillämpning av en riskvikt på 100 % på lån till fastigheter (från och med 2007). Dessutom har regeringen godkänt ett skärpt amorteringskrav som träder i kraft i mars 2018 (se avsnitt 4.2.3). I december 2017 antog riksdagen lagstiftning som stärker regelverket för Finansinspektionen. Den nya lagstiftningen ska ge ett tydligt mandat åt Finansinspektionen att vidta fler åtgärder för att motverka finansiella obalanser och ger myndigheten fler verktyg. Dock kommer det att krävas en formell remissrunda, som är normalförfarandet innan nya regler införs och regeringens godkännande för eventuella föreslagna åtgärder. Det är regeringens avsikt att använda det här kravet på godkännande som en ”nödbroms” (IMF, 2017). Nordeas planerade flytt till Finland kommer att få stora följder för den svenska banksektorn. Om aktieägarna godkänner förslaget ska Nordea – ett globalt systemviktigt institut – flytta sitt huvudkontor till Finland i slutet av 2018. Flytten skulle minska den svenska banksektorns tillgångar i förhållande till BNP med över 100 % av BNP. Nordeas svenska verksamhet väntas visserligen inte ändras påtagligt varken i termer av storlek eller sammankoppling, men flytten kommer att få följder för tillsyns- och resolutionsregelverket ( ). Det gäller inte bara likviditetsförvaltningen om det inträffar problem med finansiell stress och möjliga resolutionsproblem, utan också hur makrotillsynsåtgärder ska tillämpas på filialer till utlänska banker med verksamhet i Sverige. Vissa framsteg har gjorts för att minska sårbarheterna på grund av regionala spridningseffekter. Med tanke på hur sammankopplat det finansiella systemet i den nordisk-baltiska regionen är har tillsynsmyndigheterna och de nationella riksbankerna tillsammans med ECB undertecknat samförståndsavtal för att stärka samordningen länderna emellan. Det här arrangemanget har dock ännu inte testats i ett utsatt läge. Dessutom har den svenska regeringen gett en utredare i uppdrag att analysera ett möjligt svenskt deltagande i EU:s bankunion. Utredaren ska redovisa sitt uppdrag senast i november 2019. Tabell 4.2.1:Indikatorer på finansiell stabilitet Källa: ECB 4.2.2.Bostadsmarknaden (*) Utvecklingen på bostadsmarknaden

Sveriges bostadsmarknad verkar genomgå en korrigering, men den följer på två årtionden med stora prisökningar. Sedan priserna slog i botten efter bankkrisen i början av 1990-talet har de reala bostadspriserna mer än tredubblats och med råge stigit mer än inkomstökningarna och bostadspriserna i andra EU-länder (diagram 4.2.2). I de flesta EU-länder har bostadsmarknaderna genomgått kraftiga justeringar det senaste årtiondet, medan bostadspriserna i Sverige har fortsatt att öka nästan helt utan avbrott fram till helt nyligen, bortsett från en kortlivad och relativt modest nedgång i samband med finanskrisen 2008. Denna snabba och i stort sett ihållande bostadsprissökning utgör en risk för den finansiella stabiliteten (se avsnitt 3, 4.2.1 och 4.2.3) och har också konsekvenser för jämlikheten i samhället (se Ojämlikhet i avsnitt 1). Diagram 4.2.2:Genomsnittlig årlig ökning av den reala disponibla inkomsten och de reala bostadspriserna, 2001–2016 Källa: Europeiska kommissionen

Bostadsprisökningarna har märkbart avtagit sedan mitten av 2016, men med stora skillnader mellan regioner och marknadssegment. I genomsnitt sjönk ökningstakten från 12 % för 2015 till 7,6 % för 2016 (tolvmånadersförändring), då en kombination av snabba prisökningar tidigare år, införandet av ett formellt amorteringskrav i juni 2016 (se avsnitt 4.2.3) och en markant ökning av utbudet på nya bostäder verkade tynga marknaden, särskilt i Stockholm. Under 2017 avtog bostadsprisökningarna ytterligare tillsammans med en nedgång i transaktionsvolymerna. Under hösten 2017 fick bostadsmarknaden känna på verkliga fall månad från månad, som ledde till ett totalt genomsnittligt prisfall på 2,5 % ( ) under 2017. Utvecklingen drevs i huvudsak på av svagheterna på marknaden för bostadsrätter ( ), där priserna på lägenheter i Stockholm fortsatte att uppvisa dåliga resultat jämfört med genomsnittet i riket och föll med 9 % under året (diagram 4.2.3). För enfamiljshus, som fram till 2015 hade släpat efter bostadsrättsmarknaden, fortsatte man däremot att registrera en viss övergripande prisökning (cirka 0,2 %) under 2017. I januari 2018 steg priserna igen med 3,4 % på månadsbasis i genomsnitt för hela bostadsmarknaden, något mer än vad man kunde förvänta sig på basis av säsongsbetingade trender. Diagram 4.2.3:Bostadspriser per marknadssegment (nominellt) Källa: NASDAQ OMX Valueguard-KTH Housing Index Trots den senaste tidens nedgångar tyder värderingsindikationer på att bostadspriserna ännu är högre än vad som verkar vara motiverat av fundamenta. Drivkrafter i fundamenta, särskilt kraftiga befolknings- och inkomstökningar och ökande urbanisering, har bidragit till prisökningarna (Europeiska kommissionen, 2016a). Över tid verkar värderingarna dock ha frikopplats från fundamenta. I synnerhet ligger pris-inkomstkvoten och pris-hyreskvoten (mått på de ägarbebodda bostädernas överkomlighet och avkastning på investering) cirka 40 % respektive 60 % över sina långsiktiga genomsnitt. Skattningar i modellen över fundamenta tyder på att bostadsmarknaden var övervärderad med runt 8 % ( ) i slutet av 2016 (tabell 4.2.4). Dessa skattade värderingsgap är bland de största i EU (Europeiska kommissionen, 2017a). Sådana indikatorer är givetvis föremål för viss simuleringsosäkerhet, men de lyfter ändå fram den svenska bostadsmarknadens sårbarheter. Diagram 4.2.4:Värderingsgap på grundval av pris-inkomstkvoten och pris-hyreskvoten samt skattning enligt modell över fundamenta (1), (2) Källa: Europeiska kommissionen Problem på efterfrågesidan De låga boräntornas effekter på efterfrågan av bostäder har förstärkts av flera specifika strukturella inslag på den svenska bolånemarknaden. Penningpolitiken i Sverige har fortsatt att vara mycket ackommoderande och referensräntorna har varit stabilt negativa i över två år nu (se avsnitt 1). Medan sjunkande räntor givetvis driver på fastighetsmarknaden, har den effekten förstärkts av lån med rörliga räntor, långa lånetider och allmänt fortsatt låg amorteringstakt (se avsnitt 4.2.3 för en närmare beskrivning). Det har fått till följd att lånekostnadernas andel av inkomsterna har sjunkit stadigt. Under 2015 nådde de samma nivåer som före krisen trots att bostadspriserna och skuldnivåerna har fortsatt att stiga (Finansinspektionen, 2016b). Under 2016 infördes nya amorteringskrav och det har ökat de genomsnittliga lånekostnaderna något för nya låntagare (frågan diskuteras mer i avsnitt 4.2.3). Det svenska skattesystemet innehåller några av de starkaste incitamenten för bostadsägande i EU. De totala skatteintäkterna från fastighetsskatter i Sverige motsvarar cirka 1 % av BNP, lite drygt hälften av EU-genomsnittet (diagram 4.2.5). Det beror delvis på ett tak för den årliga fastighetsavgiften, som får till följd att de flesta bostadsägare i själva verket betalar en relativt blygsam fast avgift som inte står i proportion till fastighetsvärdet. Följaktligen beskattas inte imputerade hyror i någon högre grad i jämförelse med andra kapitalinkomster, i synnerhet inte för fastigheter med högt värde (Europeiska kommissionen, 2017a). Dessutom är Sverige ett av väldigt få EU-länder där ett skatteavdrag utan tak ( ) beviljas för de bolåneräntor som bostadsägarna betalar. Det innebär en faktisk subvention av bolånefinansierade fastighetsköp, och främjar ytterligare (skuldfinansierat) bostadsägande – både framför andra investeringsmöjligheter och framför hyresbostäder, för vilka det totala skattetrycket är avsevärt högre (SOU, 2014). Diagram 4.2.5:Inkomster från fastighetsskatter Källa: OECD Att reformera skatteincitamenten för bostadsägande och bolån kan också gynna sysselsättningen och leda till mer jämlika inkomster. En utfasning av skatteavdraget för bolåneräntor och en ökning av fastighetsskatten skulle syfta till att dämpa efterfrågan på bostäder och bolån och därmed bidra till att kontrollera obalanserna på de här områdena. De här skattereformerna skulle dessutom kunna ge mer omfattande ekonomiska och sociala fördelar. Finanspolitiska rådets analyser visar att sänkt avdragsrätt och ett avskaffat tak för fastighetsavgiften skulle få en i huvudsak progressiv effekt, eftersom de här skatteincitamenten tenderar att inverka mest på höginkomsthushållen (Finanspolitiska rådet, 2016). Den här potentiella effekten med minskad ojämlikhet går att förstärka ytterligare genom att använda det finanspolitiska manöverutrymme som sådana reformer skulle ge till att sänka skatten på arbetsinkomster. Mikrosimuleringar med kommissionens Euromod-modell tyder på att avskaffade ränteavdrag skulle skapa ett utrymme på cirka 17 miljarder kronor (1,8 miljarder euro) till att sänka skatterna på arbete, med en i huvudsak progressiv fördelningseffekt (faktaruta 4.1.1). Problem på utbudssidan Investeringarna i bostadsbyggandet har under en längre tid varit dämpade jämfört med liknande länder. Medan stigande bostadspriser har drivit på ansenliga investeringar i bostäder i andra EU-länder (särskilt före finanskrisen 2008) har nybyggnationen i Sverige fortsatt att vara historiskt sett liten (diagram 4.2.6). En förklaring kan vara de snabbt krympande bostadsinvesteringarna i efterdyningarna av bankkrisen under det tidiga 1990-talet. Nybyggnationen i Sverige fortsatte emellertid att släpa efter EU-genomsnittet fram till 2013, trots den förhållandevis stora befolkningsökningen och de stora bostadsprisökningarna. Direkta mätningar av bostadsprisökningarnas effekt på byggproduktionen tyder också på en relativt svag reaktion på utbudssidan under den här perioden (Europeiska kommissionen, 2017a och IMF, 2015). Diagram 4.2.6:Investeringar i bostadsbyggande Källa: Europeiska kommissionen Byggverksamheten har tagit fart på senare år, men motsvarar ändå inte efterfrågan på kort sikt. Efter en utdragen ”dubbel nedgång” efter krisen har nybyggnationen fått ett stort uppsving – antalet påbörjade bostadsbyggen har mer än tredubblats sedan botten nåddes 2012 (diagram 4.2.7). Trots detta ligger nyproduktionen ändå något lägre än det uppskattade behovet i närtid, och tillväxten i byggproduktionen verkar gradvis klinga av i och med att kapacitetsbegränsningarna i sektorn blir allt mer kännbara. Diagram 4.2.7:Nyproduktion, inklusive ombildningar, netto i förhållande till uppskattat behov Källa: SCB (historiska data fram till 2016) och Boverket (skattningar för nyproduktion 2017–2018 och uppskattat behov) Medan den aggregerade ökningen i byggverksamheten visserligen verkar uppmuntrande, är det oklart om nyproduktionen är inriktad på de regioner och marknadssegment där bristen är som störst. Faktaunderlaget är litet, men det verkar som om den senaste tidens uppsving i byggverksamheten kan vara alltför inriktad på exklusiva bostadsområden (Riksbanken, 2017b), bland annat på några regionala marknader där efterfrågan på sådana bostäder är mycket begränsad. Det finns därför en risk för ett överutbud inom vissa segment på bostadsmarknaden, medan den kroniska bristen på bostäder till rimliga priser i de större ekonomiska centrumens närområden håller i sig. Flera strukturella flaskhalsar hämmar bostadsutbudet och höjer byggkostnaderna. Ett första viktigt problem är bristen på exploaterbar mark och det beror till viss del på att en stor andel byggbar mark ägs av kommunerna. De kan ha ekonomiska incitament för att göra marken tillgänglig bit för bit istället för vid den tidpunkt då den behövs mest (Europeiska kommissionen, 2015). Reformer för att förenkla stadsplanerings- och byggföreskrifter har genomförts, men reglerna är ändå relativt tungrodda och krångliga. Framför allt kan de lokala standarderna skilja sig åt mellan kommunerna på vissa områden, vilket skapar en fragmenterad marknad med sämre effektivitet och osäkerhet för byggföretagen (Europeiska kommissionen, 2016a). Det kan ta betydligt längre tid att få bygglov än i andra länder (Emanuelsson, 2015). Det ökar den finansiella risken för byggprojekt och gör att nytt utbud kommer ut senare. Slutligen har stelheter i byggsektorn hämmat produktivitetsökningar och kringskurit konkurrensen bland byggentreprenörerna, vilket har gjort att byggkostnaderna i Sverige är bland de högsta i EU (diagram 4.2.8). Diagram 4.2.8:Index över prisnivåer för bostadsbyggande i utvalda EU-länder och Norge Källa: Europeiska kommissionen Produktiviteten i byggsektorn har börjat återhämta sig men ligger ändå mycket under sitt toppvärde i mitten på 2000-talet. Produktiviteten i byggsektorn har visserligen varit dålig i många länder, men den har utvecklats särskilt ogynnsamt i Sverige (diagram 4.2.9). Det beror delvis på bostadsutbudets bredare cykel: bostadsbyggandet, som står för den största delen av förädlingsvärdet i byggsektorn, störtdök efter 2007 och återhämtade sig inte på något nämnvärt sätt förrän 2013. Det finns dock också strukturella faktorer med stor inverkan, bland annat planregler som kringskär potentiella skalfördelar och en tämligen begränsad konkurrens mellan byggföretagen. Det återstår att se om den senaste tidens positiva utveckling är bestående.

Diagram 4.2.9:Arbetsproduktiviteten i byggsektorn, Sverige och valda EU-länder (1) Källa: Europeiska kommissionen Konkurrensen inom sektorn för bostadsbyggande är fortsatt begränsad. Konkurrensen hämmas av hinder för små och utländska företag att ta sig in på marknaden. Det gäller exempelvis komplicerade planregler som gynnar etablerade företag med bra kontaktnät och de större byggentreprenörernas förmåga att kontrollera markresurserna (Europeiska kommissionen, 2017a). Marknadskoncentrationen i byggsektorn är fortsatt hög, trots en blygsam förbättring på senare tid. Bland de 30 största byggföretagen har de fyra största företagens andel av omsättningen sjunkit från 73 till 65 % de senaste fem åren (Sveriges Byggindustrier 2012 och 2017). Hinder för ett effektivt utnyttjande av det befintliga bostadsbeståndet Sveriges unika hyressättningsmodell leder till hyror som ligger under marknadsvärdet i storstäderna. Hyresnivåerna för de flesta hyrekontrakt fastställs i förhandlingar mellan Hyresgästföreningen och bostadsbolagen med hjälp av en kollektiv förhandlingsmetod. Hyrorna bygger på ett fastställt bruksvärde, som ska spegla kvaliteten på lägenheten och hyresgästernas preferenser inom den framförhandlade hyresnivån. I praktiken tenderar det här systemet att ge hyror som ligger mycket lägre än marknadsnivåerna, särskilt i tätorterna. I Storstockholm tyder till exempel modellbaserade skattningar på att de förhandlade hyrorna i genomsnitt är cirka 25–30 % lägre än marknadshyrorna, och mycket mer än så i de mest attraktiva centrala lägena (Donner m.fl., 2017). Det finns ingen direkt hyresreglering i det svenska systemet, men den övergripande effekten är alltså i praktiken den samma. Analyser mellan länder visar att den faktiska graden av hyreskontroll och det övergripande hyresgästskyddet i Sverige är bland de högsta i EU (Europeiska kommissionen, 2017a samt Blom m.fl., 2014). Hyror som är lägre än marknadshyrorna leder till dålig tillgång på hyresbostäder och skapar inlåsnings- och utestängningseffekter. Hyressättningsmodellen är mycket bra för dem som är inne i systemet och som har lyckats få ett förstahandskontrakt. De har låg hyra och i praktiken permanent besittningsrätt. Motsatsen gäller för dem som står utanför – främst de som är nya på hyresmarknaden, exempelvis studenter, nyanlända och yngre hushåll. De har mycket svårt att ta sig in på hyresmarknaden, eftersom den stora obalansen mellan utbud och efterfrågan till följd av de alltför låga hyrorna leder till långa köer (i Storstockholm får man till exempel stå i kö i nio år). Hyresgästernas gynnsamma villkor ger dem inte heller några incitament att flytta, även om bostaden inte längre tillgodoser deras behov, vilket skapar inlåsningseffekter på hyresmarknaden.( ) Den bristande kopplingen mellan faktiska hyror och marknadshyror har också hämmat utbudet av bostäder till uthyrning. Hyresnivåer som är lägre än marknadsvärdet kombinerat med höga markpriser ger byggentreprenörerna ekonomiska incitament att hellre bygga bostadsrätter än hyreslägenheter ( ). Detta leder också till att hyreslägenheter omvandlas till bostadsrätter, vilket ytterligare förvärrar bristen på hyresbostäder. Det här har blivit särskilt problematiskt i storstadsområdena: i Storstockholm har sedan det tidiga 2000-talet det totala hyreslägenhetsbeståndet minskat stadigt (diagram 4.2.10), trots en stark underliggande efterfrågan. Däremot har beståndet av bostadsrätter, den bostadsform som mest kan jämföras med hyresrätter, vuxit förhållandevis (men ändå inte tillräckligt) mycket. Diagram 4.2.10:Kumulativ förändring i hyresbostads- och bostadsrättsbeståndet i Storstockholm Källa: Boverket och SCB Dessutom leder bostadsproblemen till kedjereaktioner på arbetskraftens rörlighet och den sociala jämlikheten. Inlåsningseffekterna och utestängningseffekterna på hyresmarknaden kan göra det svårt för arbetstagare att flytta till orter med de bästa chanserna att hitta jobb, vilket hämmar dynamiken på arbetsmarknaden. Den reglerade hyressättningen kan också i kombination med den stora bristen på hyresbostäder till skälig hyra förvärra ojämlikheten och de sociala problemen. Det drabbar främst låginkomsthushåll som inte har råd att köpa en egen bostad och för vilka tillgången till förstagångslägenheter till rimlig hyra är särskilt viktig ( ). Därför måste de kanske vända sig till den växande svarta marknaden, vilket kan innebära att man måste betala stora summor för otillåten andrahandsuthyrning utan någon besittningsrätt. Sveriges reglerade hyressättning bidrar också till en relativt hög grad av trångboddhet bland socialt utsatta grupper, till exempel utomeuropeiska migranter (OECD, 2017). En reform av Sveriges hyresmarknad kan visserligen få betydande omfördelande och sociala konsekvenser, men detta kan hanteras genom en kombination av skatteåtgärder och riktade subventioner till svaga hushåll (Donner m.fl., 2017). Skatten på realisationsvinsten vid fastighetsförsäljningar kan göra det dyrt för bostadsägare att flytta och skapar inlåsningseffekter på marknaden för ägarbebodda bostäder. Sverige tar ut en skatt på 22 % av vinsten vid bostadsförsäljningar, även då bostadsägaren säljer en bostad och köper en annan till liknande värde (dvs. utan faktisk vinst). Mot bakgrund av de stora prisstegringarna de senaste två årtiondena innebär detta att hushåll som har ägt sin bostad i många år ställs inför höga, avskräckande flyttkostnader ( ). Det drabbar främst äldre hushåll som bor i större enfamiljshus och som vill flytta till en lägenhet med bra läge. En reform av kapitalvinstbeskattningen för att ta bort inlåsningseffekterna kan bidra till att underutnyttjade familjebostäder i det befintliga bostadsbeståndet kommer ut på marknaden och till att förbättra den övergripande rörligheten och matchningen mellan utbud och efterfrågan på marknaden för ägarbebodda bostäder. Det sistnämnda kommer att bli särskilt viktigt allt eftersom den totala skillnaden mellan utbud och efterfrågan på bostadsmarknaden fortsätter att krympa tack vare den kraftigt ökande byggproduktion, men där obalanserna kvarstår inom vissa marknadssegment (se ovan). Politiska åtgärder De politiska åtgärdena på bostadsmarknadens efterfrågesida har inriktats på att hålla utlåningen i schack med hjälp av makrotillsynsåtgärder. Sedan 2010 har Sverige stegvis infört ett antal åtgärder för att tygla de växande bolåneskulderna (och därmed efterfrågan på bostäder). Åtgärderna omfattar bland annat begränsningar av lånens andel av bostadsvärdet, justering av bankernas riskviktsgolv och ett formellt amorteringskrav på bolån från juni 2016 (se avsnitt 4.2.3 för mer information). Dessutom träder ett skärpt amorteringskrav för låntagare med hög skuldkvot i kraft i mars 2018 (diskuteras också i avsnitt 4.2.3). Medan tidigare åtgärder överlag misslyckades med att bromsa bostadsprisutvecklingen verkar 2016 års amorteringskrav har haft en viss blygsam effekt. Analyser på grundval av Finansinspektionens årliga bolåneundersökning visar att de hushåll som påverkas av den nya regeln i genomsnitt köper något billigare fastigheter, där den totala effekten på inköpspriset ( ) uppskattas till cirka 3 % (Finansinspektionen, 2017a). Det här ska inte tolkas som en direkt åtgärd med totalt genomslag på marknaden ( ), men det tyder på att amorteringskravet från 2016 troligen har bidragit till den senaste tidens avmattning i bostadsprisökningarna. Sverige har på senare år stegvis infört flera åtgärder för att öka utbudet av nya bostäder. Politiska åtgärder har främst inriktats på att rationalisera plan- och överprövningsprocesserna för att förkorta ledtiderna och göra dem mer förutsägbara. Man har också förenklat bygg- och stadsbyggnadsregler och mer generellt minskat byråkratin kring nyproduktionen (Europeiska kommissionen, 2015a och 2016a, samt Emanuelsson, 2015). Det har också förekommit visst blygsamt budgetstöd till nyproduktionen, antingen i form av investeringssubventioner för vissa former av bostäder (t.ex. för studenter eller äldre) eller allmänna byggbonusar för att uppmuntra kommunerna att främja bostadsbyggandet. Myndigheterna fortsätter arbetet med att genomföra det paket med 22 steg för fler bostäder som lades fram i mitten på 2016. Paketet innehåller en rad åtgärder för mer mark för bostadsbyggande, sänkta byggkostnader och kortare ledtider. Det innehåller också specifika åtgärder för att komma till rätta med bristerna på hyresmarknaden. Viktiga delar av paketet har till stor del genomförts under 2017, särskilt när det gäller att sänka byggkostnaderna och korta ledtiderna. Andra viktiga reformer i paketet, till exempel en långtgående översyn av bygg- och planreglerna och åtgärder för mer mark för bostadsbyggande, medför betydande förberedelser och remissrundor. Det kommer därför att ta längre tid innan de förslagen är klara och det råder osäkerhet kring deras genomförande. Troligtvis kommer dock paketet med 22 steg och liknande nya initiativ totalt sett att stödja den pågående byggboomen. Sverige strävar efter att öka utländska företags deltagande i byggsektorn. I juli 2017 presenterade regeringen en plan för att underlätta för utländska byggföretag att arbeta i Sverige. Målet är att öka konkurrensen och sänka kostnaderna för bostadsbyggandet. Boverket fick i uppdrag att bygga upp en webbplats med översättningar av byggregler till andra språk (bara engelska i ett första skede) som ska läggas ut på nätet i mitten av 2018. Dessutom ska Boverket rapportera om möjliga ytterligare åtgärder för att ta bort de hinder som utländska byggherrar och byggföretag stöter på. 4.2.3.Skuldsättningen i den privata sektorn (*) Hushållens skulder Trots den blygsamma avmattningen sedan mitten av 2016 fortsätter de svenska hushållens skulder att växa i en takt som är bland de högsta i EU. Hushållens skuldsättning har befunnit sig på en brant och ständigt uppgående bana som har överstigit BNP-tillväxten i över två årtionden. I nominella termer ökade skuldsättningen med 7,0 % ( ) 2017, vilket är en viss inbromsning sedan den senast största ökningen på 7,8 % i maj 2016 (tolvmånadersförändring). Den nuvarande årliga ökningstakten är bland de högsta i EU, trots att nivån på de svenska hushållens skuldsättning redan verkar hög jämfört med likvärdiga länder (Europeiska kommissionen, 2017a). Hushållens skuldsättning är ojämnt fördelad. Den samlade skuldkvoten i alla svenska hushåll (inkl. hushåll utan bolån) uppgick till cirka 184 % ( ) av den disponibla inkomsten under tredje kvartalet 2017. Uppskattningsvis 57 % av den vuxna befolkningen är hyresgäster eller bostadsägare utan bolån (Ölcer m.fl.., 2017), medan den genomsnittliga skuldkvoten för de hushåll som har bolån är 340 % (Blom m.fl., 2017). Bland hushåll med bolån tenderar skuldkvoten att vara högst för låginkomsthushåll (diagram 4.2.11), men det verkar som om den trenden gradvis håller på att vändas (Finansinspektion, 2017b). Det beror möjligtvis på att låginkomsthushållen får allt svårare att få bolån över huvudtaget. Yngre bolånetagare verkar också ha högre skulder i förhållande till sin inkomst än äldre hushåll och har också i högre grad lån utan säkerhet förutom bolånen (Finansinspektionen, 2017b). Skuldkvoterna är också i genomsnitt högre för dem som bor i storstäderna, särskilt Stockholm. Diagram 4.2.11:Skuldkvoten i valda grupper av bolånetagare (per september 2017),

(1), (2) Källa: Blom m.fl., 2017

Drivkrafter för ökningen av hushållens skulder Ökningen i hushållens skuldsättning drivs på av bostadsprisökningar tillsammans med strukturella faktorer som främjar (bolånefinansierade) fastighetsinvesteringar. Den stadiga ökningen av de svenska hushållens skuldsättning härrör nästan helt och hållet från lån till fastighetsköp (Europeiska kommissionen, 2017a). Det senare hänger ihop med de snabba bostadsprisökningarna (se avsnitt 4.2.1) på ett ömsesidigt förstärkande sätt: högre bostadspriser leder till högre bolån genom att värdet på den underliggande säkerheten ökar, och ökande bolånenivåer ger större totala investeringsbelopp som flödar till det begränsade bostadsutbudet och fortsätter att pressa upp priserna. I Sverige förstärks den här dynamiken ytterligare av följande strukturella faktorer som leder till lägre lånekostnader: ·Skattebehandlingen av ägarbebodda bostäder och bolån är gynnsam (läs mer i avsnitt 4.2.2). ·Bolånen tas oftast till rörlig ränta: cirka 73 % av nya och 68 % av alla utestående bolån är kopplade till de korta räntorna (European Mortgage Federation, 2017). Det har sänkt lånekostnaderna när räntorna på senare år har sjunkit till historiskt låga nivåer, men riskerna med koppling till framtida räntehöjningar flyttas också över till hushållssektorn. ·Svenska bolåneavtal kännetecknas historiskt sett av långa löptider jämfört med andra EU-länder, vanligtvis i kombination med låga amorteringskrav (dvs. återbetalning av kapitalet). Det förstärker ytterligare den relativa effekten av låga räntor på de månatliga bolånebetalningarna (Europeiska kommissionen, 2017a). Risker Konstant ökande skuldsättning i hushållen tillsammans med höga bostadspriser gör ekonomin sårbar för chocker. Om bolåneräntorna stiger – antingen på grund av en gradvis normalisering av penningpolitiken eller genom högre riskpremier ( ) – kan högt belånade hushåll snabbt behöva minska sin konsumtion för att klara av de ökande ränteutgifterna. Det skulle minska efterfrågan och öka osäkerheten, vilket kan äventyra tillväxten och sysselsättningen och därmed ytterligare försämra hushållens förmåga att betala sina bolåneräntor. Det kan i slutändan leda till en oordnad skuldsaneringsprocess med ett betydligt bredare makroekonomiskt genomslag, på liknande sätt som den historiska utvecklingen i andra länder som stått inför en kombination av höga bostadspriser och högt skuldsatta hushåll (OECD, 2017a). De här sårbarheterna bekräftas också av de skuldriktmärken för bostadsägare som tagits fram av Europeiska kommissionen på basis av empiriska bevis från flera länder. De tyder på att de svenska hushållens skuldsättning är högre än vad som förklaras av grundläggande drivkrafter och att den ligger över de nivåer där risken för kriser är hög. Riskerna uppvägs delvis av hushållens robusta betalningsförmåga och finansiella tillgångar. Hushåll med bolån har vanligtvis relativt höga inkomstöverskott (runt 40 % av den disponibla inkomsten i genomsnitt) efter boendekostnader och levnadskostnader (Finansinspektionen, 2017b). Hushållens goda betalningsförmåga speglas också i den mycket låga andelen nödlidande lån till hushållen (se avsnitt 4.2.1). Dessutom har hushållen ett högst sparande och betydande finansiella tillgångar, som uppskattningsvis är tre gånger större än deras skulder. Men denna relativt starka ekonomiska ställning skulle troligtvis bara delvis dämpa effekterna av en stor nedgång på bostadsmarknaden. Visserligen är inkomstöverskotten i allmänhet stora, men de är kraftigt vinklade mot höginkomsthushållen (diagram 4.2.12). Dessutom tyder de stora inkomstöverskotten på att de flesta hushåll troligtvis kan fortsätta att betala sina skulder även i en nedgång, men det kan fortfarande leda till en kraftigt minskad konsumtion då hushållen kanske vill ligga kvar på samma nivå i sitt sparande eller till och med spara mer mot bakgrund av den ökande ekonomiska osäkerheten. När det gäller ekonomiska tillgångar är nästan 50 % av den andel av de svenska hushållens tillgångar som inte är fastigheter investerade i pensionsfonder eller livförsäkringsinstrument som därför bara kan användas efter pensioneringen. En stor del av återstoden – särskilt aktieinvesteringar, som utgör cirka en tredjedel av hushållens totala tillgångar – är exponerade för marknadsrisker och skulle troligtvis falla i värde vid en ekonomisk avmattning. Följaktligen skulle detta ytterligare kunna förstärka effekterna av en nedgång på bostadsmarknaden snarare än att dämpa dem genom att inverka negativt på konsumtionen via förmögenhetseffekterna. Diagram 4.2.12Skattat inkomstöverskott per månad (1) för hushåll med nya bolån i olika inkomstdeciler, efter år då lånet togs Källa: Finansinspektionen Politiska åtgärder Myndigheterna har på senare år vidtagit åtgärder för att tygla hushållens växande skulder, främst i form av makrotillsynsåtgärder. Bland åtgärderna finns ett tak för belåningsgraden på 85 % för bolån från 2010 och en gradvis höjning av bankernas riskviktsgolv för bolån 2013 och 2014. I juni 2016 införde myndigheterna ett formellt amorteringskrav som innebär att de flesta nya bolån måste amorteras med minst 2 % per år tills belåningsgraden har sjunkit till 70 %, och med 1 % därefter tills belåningsgraden undertiger 50 %. I december 2017 antog Sverige också ett utökat rättsligt mandat för makrotillsynsmyndigheten Finansinspektionen (se avsnitt 4.2.1). Amorteringskravet från 2016 har haft en betydande effekt på låntagarnas beteende, men effekten på de totala skulderna verkar vara blygsam. Skattningar på basis av Finansinspektionens bolåneundersökning tyder på att åtgärden lett till att de berörda bolånetagarna har minskat sitt låntagande med 9–14 % (Finansinspektionen, 2017a). Men effekten på låntagarnas totala skulder förefaller vara mycket mindre (upp till 4 %, och bara för de mest berörda låntagarna). Det tyder på att amorteringskravet har påverkat vissa hushåll så att de istället tagit lån utan säkerhet för att ersätta delar av sin bolånefinansiering, men det krävs ytterligare utredning innan man med säkerhet kan dra en sådan slutsats. Trots denna möjliga oönskade bieffekt verkar amorteringskravets totala effekt i stort sett ha varit positiv. Det har lett till en blygsam minskning av den genomsnittliga skuldkvoten för nya bolånetagare (från 406 % för 2015 till 402 % för 2016) efter år av stora ökningar, och ledde till att andelen hushåll som lånar med högsta belåningsgrad har krympt (diagram 4.2.13). Det har också som planerat ökat amorteringstakten: om man inkluderar alla låntagare amorteras de bolån som togs 2016 i genomsnitt i en takt som är nära 50 % högre än de som togs 2015. Den totala amorteringstakten är dock fortfarande låg ur ett internationellt perspektiv, men det är ändå ett viktigt steg som marginellt kommer att stärka hushållens ekonomiska motståndskraft. Diagram 4.2.13:Andelen hushåll med olika skuldkvot, nya lån Källa: Finansinspektionen Ett skärpt amorteringskrav för nya bolånetagare med hög skuldkvot träder i kraft i mars 2018. Enligt den här nya makrotillsynsåtgärden ska hushåll som tar ett lån med en total skuldnivå på över 450 % av bruttoinkomsten (vilket motsvarar ungefär 630 % av den disponibla inkomsten efter skatt) amortera en procentenhet mer av bolånet per år än förut. Tillsammans med gällande amorteringskrav från 2016 skulle den totala amorteringstakten bli högst 3 % per år (diagram 4.2.14). Det innebär ett ytterligare steg mot att hålla tillbaka utlåningen på alltför höga skuldnivåer. Med tanke på den senaste tidens avkylning på bostadsmarknaden verkar den här åtgärden vara balanserad. Enligt prognoserna kommer åtgärden att beröra enbart cirka 14 % av nya bolån som beviljas genom att den ökar lånekostnaden (i kassaflödestermer) för utlåning med hög skuldkvot i stället för att införa ett faktiskt skuldkvotstak. Diagram 4.2.14:Amorteringstakt med avseende på skuldkvot och belåningsgrad (2016) Källa: Finansinspektionens urval från bolåneundersökningen 2016 och egna beräkningar. På grund av avrundning kanske procenttalen för berörda hushåll inte går ihop. Skuldsättningen i företagssektorn De svenska icke-finansiella företagen fortsatte under 2017 sin skuldsaneringsprocess som pågått sedan krisen. Företagens konsoliderade skulder sjönk till cirka 100 % av BNP i mitten av 2017 (diagram 4.2.15). På okonsoliderad basis (inklusive kapitalflöden mellan inhemska företag) sjönk företagens skulder till 141 % av BNP andra kvartalet 2017, en minskning med cirka 5 procentenheter (tolvmånadersförändring). Sedan toppvärdet 2009 har företagens skuldkvot sjunkit med cirka 25 procentenheter totalt sett. Det är främst följden av en ”passiv” skuldsanering, där nettokreditflödena till de svenska företagen är positiva men uppvägs av tillväxten och inflationen (diagram 4.2.16). Företagens skuldnivå är fortfarande hög jämfört med genomsnittet i euroområdet på cirka 80 % av BNP (på konsoliderad basis) i slutet av 2016. Diagram 4.2.15:Fördelning av företagens skulder på olika finansieringskällor Källa: SCB

Diagram 4.2.16:Drivande faktorer för 12-månadersförändringar i företagens skulder i % av BNP Källa: Europeiska kommissionen Inhemska lån är fortsatt den viktigaste finansieringskällan för företagssektorn, men de internationella obligationsmarknaderna används i allt högre grad som alternativ finanseringskälla. Av diagram 4.2.17 framgår att den inhemska utlåningen (främst från bankerna) till företagen har varit i stort sett stabil på 60 % av BNP sedan finanskrisen. Storföretagen har i allt högre grad vänt sig till obligationsmarknaden som en extra finansieringskälla. Dess bidrag har ökat från 11 % av BNP före krisen till cirka 16 % i slutet på 2016. Utlåningen från utlandet sjönk från sitt högsta värde på cirka 48 % av BNP 2009 till 26 % av BNP under samma period. Denna förändring kan dock i huvudsak förklaras av koncerninterna lån från utländska filialer, som minskade tvärt efter bolagsskattereformen 2013 (Europeiska kommissionen, 2016a). De utländska koncerninterna lånen har ersatts av ett högre bidrag från inhemska lån mellan bolag och mer finansiering via obligationsmarknaden. Medan de totala skuldnivåerna i företagen är fortsatt höga, verkar företagen i allmänhet ha en sund finansiell ställning med begränsade risker att hamna i ekonomiskt trångmål. De svenska företagens skuldkvot är relativt hög jämfört med andra EU-länder. Andra låneindikatorer visar dock att de finansiella riskerna är begränsade. Företagen har framför allt en stor buffert av eget kapital, vilket framgår av en skuldsättningsgrad som redan är på en ganska låg nivå (43 % vid utgången av 2016, jämfört med cirka 60 % i genomsnitt för EU-länderna) och den fortsätter att sjunka (diagram 4.2.17). Dessutom ligger företagens bruttosparande på en relativt sund nivå på 16 % av BNP (cirka 12 % i genomsnitt i EU), vilket är ytterligare ett tecken på att företagssektorn är tillräckligt lönsam för att snabbt kunna minska sin skuldnivå om det behövs. Diagram 4.2.17:Skuldsättningsindikatorer för icke-finansiella företag Källa: Europeiska kommissionen 4.3 Arbetsmarknad, utbildning och socialpolitik 4.3.1Arbetsmarknad och socialpolitik Arbetsmarknad Den starka ekonomin har förbättrat förhållandena på arbetsmarknaden. Arbetsmarknaden fungerar väl. Under det tredje kvartalet 2017 var sysselsättningsgraden 81,8 % och arbetslösheten sjönk till 6,8 %. Ungdomsarbetslösheten nådde den lägsta nivån sedan 2003. Dessutom sjönk andelen unga som varken arbetade eller studerade under 2016 till 6,5 %, vilket var betydligt lägre än EU-genomsnittet på 11,5 %. Diagram 4.3.1:Sysselsättningsgrad efter utbildningsnivå Källa: Eurostat, arbetskraftsundersökningen. Det saknas dock arbetskraft inom vissa sektorer och bristen på bostäder till rimliga priser undergräver arbetstagarnas rörlighet. Trots den höga sysselsättningsgraden är