Det är viktigt att stabilisera Schengensystemet genom att använda säkerhetsmekanismen så att alla inre gränskontroller kan upphöra längre fram. Att inte göra det skulle inte bara beröva allmänheten de enorma fördelarna med fri rörlighet över gränserna, utan även medföra enorma ekonomiska kostnader för EU:s ekonomi genom att undergräva den inre marknaden. Ur ekonomisk synvinkel har kommissionen uppskattat att ett fullständigt återinförande av gränskontroller för att övervaka personers rörlighet inom Schengenområdet skulle medföra omedelbara direkta kostnader för EU:s ekonomi i storleksordningen 5 till 18 miljarder euro per år. Dessa kostnader skulle koncentreras på vissa aktörer och regioner, men skulle oundvikligen också påverka EU:s ekonomi i dess helhet.

Den nuvarande krisen har också visat på de starka kopplingarna mellan gränsförvaltning och relaterade områden. Frånvaron av inre gränser bör gå hand i hand med utvecklingen av en gemensam politik för asyl, invandring och kontroll av de yttre gränserna som grundar sig på solidaritet mellan medlemsstaterna och som är rättvis för tredjelandsmedborgare. Därför är det viktigt att man enas om den europeiska gräns- och kustbevakningen och antar rättsakten absolut senast i juni så att verksamheten kan starta under sommaren och EU kan leva upp till sitt gemensamma ansvar att skydda sina yttre gränser. Dessutom måste en rad relaterade problem som går utöver gränskontrollerna lösas för att återskapa det förtroende som behövs om Schengenområdet åter ska kunna fungera fullt ut, i enlighet med kommissionens meddelande av den 10 februari. Bland annat måste strömmen av irreguljära migranter till Grekland minskas kraftigt, genom samarbete med Turkiet för att till fullo genomföra den gemensamma handlingsplanen, och med stöd av Nato. De befintliga Dublinreglerna måste stegvis återinföras, med full delaktighet för Grekland, i enlighet med kommissionens rekommendation av den 10 februari, samtidigt som man optimerar dessa regler för framtiden, i syfte att medlemsstaterna solidariskt ska dela bördan på ett rättvist sätt. De system för nödomplacering som redan finns sedan september 2015 måste börja ge konkreta resultat genom att människor omplaceras från Grekland i väsentlig omfattning. Personer som inte har rätt att stanna i Europeiska unionen måste återsändas.

Under de senaste månaderna har systemet emellertid skakats i sina grundvalar av problemen med att hantera den största flyktingkrisen sedan andra världskriget. Konflikten och krisen i Syrien och på annat håll i regionen har lett till att flyktingar och migranter kommer till Europeiska unionen i aldrig tidigare skådat omfång, vilket i sin tur har lett till att en del allvarliga brister vid EU:s yttre gränser har blivit uppenbara och att en del medlemsstater systematiskt har börjat släppa igenom människor. Det har bildats en rutt genom Västra Balkan längs med vilken migranterna snabbt reser norrut. Detta har i sin tur lett till att flera medlemsstater återinfört tillfälliga inre gränskontroller, vilket gör att man kan ifrågasätta hur Schengenområdet för fri rörlighet fungerar och vilka fördelar det har för europeiska medborgare och den europeiska ekonomin. Det är därför av avgörande vikt för Europeiska unionen som helhet att återställa Schengenområdet utan kontroller vid de inre gränserna.

Den fria varuhandeln inom EU står för över 2 800 miljarder euro i värde och 1 700 miljoner ton i volym. Den största och mest omedelbara följden av gränskontroller skulle göra sig bemärkt för vägtransportsektorn, med direkta extrakostnader på 1,7–7,5 miljarder euro varje år. Medlemsstater som Polen, Nederländerna eller Tyskland skulle drabbas av extrakostnader på över 500 miljoner euro för vägtransport av handelsvaror, medan företag i andra länder, som Spanien och Tjeckien, skulle behöva betala över 200 miljoner euro i extrakostnader. Dessa kostnader skulle inverka särskilt negativt på sektorer med små marginaler, eller för vilka transport utgör en stor andel av kostnaderna. Sektorer som skulle kunna drabbas särskilt hårt är bland annat jordbruket och kemikaliesektorn, men också transporten av råvaror. På medellång sikt kan transportkostnader som ökas orimligt till följd av förseningar vid gränskontroller undergräva en effektiv utveckling av EU:s värdekedjor och minska konkurrenskraften för EU:s ekonomi som helhet.

Varje dag passerar 1,7 miljoner arbetstagare i EU en gräns för att ta sig till jobbet. Gränskontroller skulle kosta pendlarna och andra resande mellan 1,3 och 5,2 miljarder euro i form av tidsförluster. Men framför allt skulle långa väntetider vid gränserna avskräcka folk från att söka jobbmöjligheter på arbetsmarknader över gränserna, vilket skulle minska poolen av potentiella arbetstagare. På medellång sikt skulle det minska vissa regioners ekonomiska resultat.

Kommissionen beräknar att minst 13 miljoner turistövernattningar skulle kunna gå förlorade i EU om turistresor inom Schengen skulle minska som en följd av krångliga gränskontroller, vilket skulle kosta turismsektorn sammanlagt 1,2 miljarder euro. Om EU:s gemensamma viseringspolitik dessutom splittras upp på grund av gränskontrollerna skulle följderna för turistnäringen mångfaldigas (10–20 miljarder euro). Om resebyråer försöker minimiera antalet besökta länder för lönsamma långväga turister (t.ex. från Asien) skulle det vara till skada för alla utom de mest populära turistmålen i EU.

Slutligen skulle den offentliga sektorn behöva betala mellan 0,6 och 5,8 miljarder euro i administrativa kostnader för att öka personalen för gränskontroller. Investeringar i den nödvändiga infrastrukturen skulle också kosta åtskilliga miljarder.

Av alla dessa kostnader är de flesta direkta, omedelbara följder av gränskontrollerna. På medellång sikt kan de indirekta kostnaderna bli betydligt högre, med oförutsedda följder för handeln, investeringarna och rörligheten inom EU.

Ur allmänhetens perspektiv skulle återinförandet av gränskontroller inom EU inskränka befolkningens resefrihet, som är en de mest uppskattade aspekterna av EU. Risken vore att tillintetgöra ett av de mest uppskattade exemplen på lyckad europeisk integration och det gemensamma europeiska område vi har lyckats bygga.

3.Garantera skyddet av de yttre gränserna

Migrations- och flyktingkrisen, som är av aldrig tidigare skådad omfattning, har gett flera medlemsstater allvarliga problem med att garantera kontrollen av de yttre gränserna i enlighet med Schengenregelverket, men också med att ta emot och hantera flyktingarna när de anländer. Grekland är särskilt svårt drabbat, inte minst till följd av sitt geografiska läge, eftersom flyktingströmmarna har ändrat kurs och Egeiska havet nu är det mest utsatta området för irreguljär migration. Under 2015 kom över 868 000 personer in i Schengenområdet irreguljärt via denna del av den yttre gränsen. Denna enorma tillströmning skulle göra det väldigt svårt för vilket land som helst att upprätthålla kontrollen över de yttre gränserna. Det innebär emellertid att det finns ett trängande behov av att avhjälpa de nuvarande bristerna i Greklands skydd av sin yttre gräns. I första hand är detta Greklands uppgift, men i förlängningen blir det hela unionens ansvar. Greklands yttre gränser är samtidigt yttre gräns för alla medlemmar i Schengenområdet. Att återställa en stark yttre gräns i Grekland är därför en förutsättning för alla vidare insatser för att stabilisera landets asyl-, migrations- och gränspolitik och återinföra Grekland i Dublinsystemet.

Den nuvarande krisen har visat på mer omfattande strukturella svagheter i skyddet av unionens gränser. För att åtgärda bristerna lade kommissionen i december 2015 fram ett ambitiöst förslag om en europeisk gräns- och kustbevakning. Det är viktigt att medlagstiftarna, Europaparlamentet och rådet, utan dröjsmål, men absolut senast i juni enas om den föreslagna förordningen så att den kan träda i kraft under sommaren och garantera en hög skyddsnivå för våra yttre gränser. För att uppnå detta måste följande ske:

Medlemsstaterna bör redan nu börja förbereda det obligatoriska gemensamma utnyttjandet av resurser.