GRÖNBOK OM ETT EUROPEISKT BETALNINGSFÖRELÄGGANDE OCH OM ÅTGÄRDER FÖR ATT FÖRENKLA OCH PÅSKYNDA HANDLÄGGNINGEN AV TVISTER OM MINDRE VÄRDEN

(framlagt av Kommissionen)

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

Grönbokens syfte

Samråd om grönboken med alla berörda parter

1. DEL I: INLEDNING

1.1. Bör ett gemenskapsinstrument enbart gälla gränsöverskridande ärenden eller även helt inhemska tvister?

1.2. Vilken typ av instrument bör väljas för tillnärmningen av processreglerna?

2. DEL II: A. ETT EUROPEISKT BETALNINGSFÖRELÄGGANDE

2.1. Inledning

2.1.1. Rätten att få sin sak prövad på ett effektivt sätt när gäldenärer inte uppfyller sina åtaganden utan att ifrågasätta kravets berättigande, karaktär eller omfång

2.2. En definition av betalningsföreläggande

2.3. Behovet av åtgärder på gemenskapsnivå

2.4. Bakgrund

2.4.1. Initiativ som syftar till att inrätta ett förfarande för ett europeiskt betalningsföreläggande innan Amsterdamfördraget trädde i kraft

2.5. Amsterdamfördraget och dess följder

2.6. Slutsatserna från Tammerfors

2.7. Programmet för ömsesidigt erkännande

2.8. En europeisk exekutionstitel för obestridda fordringar som första steget i en tvåstegsmetod

2.9. En grönbok som det andra steget i metoden

3. DET EUROPEISKA BETALNINGSFÖRELÄGGANDET

3.1. Allmän strategi

3.1.1. Kort sammanfattning av de olika befintliga systemen i medlemsstaterna

3.2. Instrumentets tillämpningsområde

3.2.1. Begränsning till penningfordringar?

3.2.2. Bör förfarandet vara tillgängligt enbart för vissa typer av anspråk eller bör vissa typer av anspråk undantas från förfarandet?

3.2.3. Ett tak för det belopp som kan krävas? (Eller, om andra anspråk än penningfordringar ingår, för anspråkets värde)

3.2.4. Bör användning av instrumentet vara obligatorisk?

3.3. Bestämmelser som reglerar förfarandet

3.3.1. Domstols internationella behörighet i gränsöverskridande ärenden -svarandens forum? 22

3.3.2. Behörighetsregler i de medlemsstater vars domstolar har behörighet

3.3.3. Bestämmelser som reglerar exakt vem som ansvarar för förfarandet

3.3.4. Ansökan om betalningsföreläggande

3.3.5. Omfattningen av domstolens prövning av yrkandet

3.3.6. Domstolens beslut om betalningsföreläggande

3.3.7. Information till svaranden i anslutning till beslutet om svarandens processuella rättigheter och skyldigheter

3.3.8. Delgivning av betalningsföreläggandet till svaranden

3.3.9. Bestridande av svaranden

3.3.10. Följder av bestridande

3.3.11. Följderna av att inte bestrida fordringen i tid

3.3.12. Bestämmelser om representation av advokat?

3.3.13. Bestämmelser om kostnader (rättegångskostnader och övriga kostnader) och deras ersättning

3.3.14. Verkställighet

4. DEL III: ÅTGÄRDER FÖR ATT FÖRENKLA OCH PÅSKYNDA HANDLÄGGNINGEN AV TVISTER OM MINDRE VÄRDEN

4.1. Befintlig EG-rätt - tidigare gemenskapsinitiativ

4.2. Bakgrund

4.3. Befintliga småmålsförfaranden i medlemsstaterna

4.3.1. Tröskelvärde

4.3.2. Tvisternas art

4.3.3. Småmålsförfarandet som möjlighet eller skyldighet

4.3.4. Inledande av förfarandet

4.3.5. Representation och rådgivning

4.3.6. Alternativ tvistlösning

4.3.7. Lättnader i vissa bevisupptagningsregler

4.3.8. Möjlighet till helt skriftligt förfarande

4.3.9. Lättnader i reglerna om domens innehåll och tidsram

4.3.10. Kostnader

4.3.11. Avskaffande eller begränsning av möjligheten att överklaga

4.4. Behovet av åtgärder på gemenskapsnivå

5. TILLÄMPNINGSOMRÅDET FÖR EN RÄTTSAKT OM TVISTER OM MINDRE VÄRDEN

5.1. Tröskelvärde

5.2. Tvisternas art

5.3. Småmålsförfarandet som möjlighet eller skyldighet

6. FÖRENKLING AV PROCESSREGLER

6.1. Gemensamma miniminormer för blanketter

6.2. Representation och rådgivning

6.3. Alternativ tvistlösning

6.4. Lättnader i vissa bevisupptagningsregler

6.5. Möjlighet till helt skriftligt förfarande

6.6. Lättnader i reglerna om domens innehåll och tidsram

6.7. Kostnader

6.8. Avskaffande eller begränsning av möjligheten att överklaga

6.9. Ytterligare möjligheter till förenkling

7. FRÅGORNA I SAMMANDRAG

Grönbokens syfte

Med denna grönbok inleds en remissrunda bland berörda parter om åtgärder som kan vidtas på gemenskapsnivå

för att skapa ett europeiskt betalningsföreläggande för samtliga medlemsstater, som skall vara ett särskilt, snabbt och kostnadseffektivt förfarande för fordringar som kan antas förbli obestridda, samt

för att förenkla och påskynda handläggningen av tvister om mindre värden; just på detta område är det särskilt viktigt att rationalisera förfarandena och begränsa kostnaderna, så att handläggningen av fordringarna inte blir orimligt kostsam.

Grönboken är baserad på en jämförande studie av hur medlemsstaterna för närvarande hanterar hithörande processuella frågor. Syftet med framställningen är att hitta goda exempel, som kan tjäna som inspirationskälla för gemenskapsinstrument.

Samråd om grönboken med alla berörda parter

I grönbokens kapitel 1, 2, 3 och 5 behandlas ett antal frågor som berör det kommissionen anser vara viktigast vid bedömningen av olika initiativ för såväl ett europeiskt betalningsföreläggande som åtgärder för att påskynda och förenkla handläggningen av tvister om mindre värden. Frågorna finns sammanfattade i slutet av grönboken. Kommissionen vore tacksam för motiverade svar på dessa frågor från alla berörda parter. De som vill kommentera andra aspekter på ämnet, antingen de tas upp i grönboken eller inte, skall naturligtvis inte låta sig begränsas av frågorna. Svaren på dessa liksom övriga synpunkter måste skickas före den 31 maj 2003 till:

Europeiska kommissionen Generaldirektoratet för rättsliga och inrikes frågor, enhet A.3 B-1049 Bryssel Fax: (32-2) 299 64 57

E-post: jai-coop-jud-civil@cec.eu.int

För att underlätta behandlingen av synpunkter och svar ombeds berörda parter som skickar in dem på flera sätt (till exempel både e-post och i pappersform) att ange att samma dokument redan har skickats till kommissionen. Synpunkter och svar kan komma att offentliggöras på kommissionens webbplats om inte avsändaren uttryckligen begär något annat. Under våren 2003 kommer kommissionen att utvärdera om det finns behov av att anordna en offentlig utfrågning för att ytterligare diskutera de frågor som tas upp i grönboken.

1. DEL I: INLEDNING

Kommissionens åtgärdsprogram för genomförande av principen om ömsesidigt erkännande av domar på privaträttens område [1] är, såsom framgår av namnet, i första hand inriktat på att underlätta erkännande och verkställighet av domar i medlemsstaterna och inte på att tillnärma eller harmonisera processrätten. Inte desto mindre erkänns i programmet att avskaffandet av de mellanliggande förfaranden som fortfarande krävs för erkännande och verkställighet i somliga fall går hand i hand med införandet av ett särskilt förfarande på gemenskapsnivå, antingen ett enhetligt förfarande fastställt i en förordning eller ett harmoniserat förfarande som varje medlemsstat inför i enlighet med ett direktiv.

[1] EGT 12, 15.01.2001, s. 1.

I linje med slutsatserna från Europeiska rådet i Tammerfors efterlyses i åtgärdsprogrammet sådana gemensamma regler

- om ett särskilt förfarande för en snabb och effektiv indrivning av obestridda fordringar (ett europeiskt betalningsföreläggande) och

-om förenkling och påskyndande av förfarandet vid tvister om mindre värden.

Även om tvister om mindre värden och betalningsförelägganden är två separata delar av processrätten är de spörsmål som uppstår vid harmonisering eller införande av ett enhetligt europeiskt förfarande delvis identiska och överlappande. Det rör sig ju nämligen om de första initiativen inom det civilrättsliga samarbetet som direkt berör bestämmelser för att få ett verkställbart avgörande.

Två viktiga frågor om EU-lagstiftningens allmänna inriktning måste besvaras. De är gemensamma för båda områdena, även om svaren inte nödvändigtvis blir desamma.

1.1. Bör ett gemenskapsinstrument enbart gälla ärenden med utländsk anknytning eller även helt inhemska tvister?

Det är tänkbart att utforma reglerna så att de bara gäller tvister om mindre värden eller betalningsförelägganden där två parter har sitt hemvist i olika medlemsstater, det vill säga regler som gäller för gränsöverskridande ärenden enbart. Å andra sidan kan den gränsöverskridande aspekten på ett ärende bli uppenbar först när borgenären vill få ett avgörande verkställt och inser att så måste ske i en annan medlemsstat därför att gäldenären har flyttat dit eller endast där har tillgångar av värde. Det kunde också anses otillfredsställande att skapa ett effektivt europeiskt förfarande endast för gränsöverskridande ärenden, medan kärande i helt inhemska mål måste nöja sig med ett omständligare ordinärt tvistemålsförfarande som inte svarar mot deras berättigade behov. Utöver frågan om detta är praktiskt genomförbart och rättvist, kan uppenbara skillnader i tillgången till effektiva förfaranden mellan borgenärer från olika medlemsstater vid indrivning av fordringar, oavsett om dessa är av mindre värde eller obestridda, inverka direkt på den inre marknadens goda funktion. Detta kunde bli följden om rättssökande i EU skulle sakna tillgång till likvärdiga rättsmedel, eftersom likställdhet mellan medborgare och näringsliv i de olika medlemsstaterna förutsätter att de har samma möjligheter att få sin rätt tillgodosedd inför domstol. Det är troligt att företag som verkar i en medlemsstat där rättsväsendet ser till att fordringar drivs in snabbt och effektivt har en betydande konkurrensfördel framför företag som verkar i länder som saknar sådana effektiva rättsliga förfaranden. Sådana skillnader kan även leda till att företag avskräcks från att utöva sin rätt att fritt etablera sig i andra medlemsstater enligt EG-fördraget. Därför kan det bli nödvändigt att tillämpa instrument för betalningsförelägganden och för mål om mindre värden även i helt inhemska tvister.

Fråga 1:

Bör EG-rättsakter för betalningsförelägganden och för mål om mindre värden enbart gälla ärenden med utländsk anknytning eller även helt inhemska tvister? Ange fördelar och nackdelar med ett minskat respektive utökat tillämpningsområde för rättsakter på dessa områden

1.2. Vilken typ av instrument bör väljas för tillnärmningen av processrätten?

Valet av rättsakt för tillnärmning av processrätten är av största betydelse. Ett direktiv skulle kunna begränsas till de grundläggande principerna och ge medlemsstaterna ett visst utrymme att utforma förfarandet efter egna behov. Skyldigheten att anpassa lagstiftningen till direktivets bestämmelser skulle dock oundvikligen innebära att de gällande inhemska bestämmelserna måste ersättas med andra. Å andra sidan skulle en förordning, som alltid är direkt tillämplig, inte lämna medlemsstaterna något manöverutrymme. Men ett enhetligt europeiskt förfarande behöver inte nödvändigtvis ha företräde framför nationell lagstiftning. Ett nytt europeiskt förfarande skulle också kunna betraktas som ett ytterligare alternativ, vid sidan av nationella bestämmelser för tvister om mindre värden och obestridda fordringar.

En fråga som måste ställas är hur mycket enhetlighet som krävs för att uppnå målet ökad effektivitet och användarvänlighet, med hänsyn taget till subsidiaritetsprincipen. Hur stor frihet och flexibilitet kan medlemsstaterna ges utan att det ursprungliga syftet, att underlätta en likvärdig och lika effektiv rätt till prövning, urholkas?

Man bör också komma ihåg att skiljelinjen mellan enhetliga och harmoniserade förfaranden inte är så klar som den kan förefalla. Även om man väljer att anta en förordning kommer alla de frågor som avsiktligt lämnas olösta att behöva regleras genom kompletterande nationella bestämmelser. Man kan mycket väl tänka sig att välja en förordning som det lämpligaste sättet att skapa full enhetlighet för de grundläggande reglerna om ett europeiskt betalningsföreläggande, samtidigt som mindre centrala frågor kan regleras genom särskilda bestämmelser som medlemsstaterna utformar efter egna behov. Samtidigt förefaller ett direktiv vara ett lämpligare sätt att lagstifta om de grundläggande inslagen i ett förfarande för tvister om mindre värden. Oavsett vilken lösning man väljer måste man fastställa vilka grundläggande processregler som måste harmoniseras och omfattas av en förordning eller ett direktiv. Resten av denna grönbok kommer att ägnas åt att identifiera dessa grundläggande regler. Vi börjar med betalningsföreläggandet och övergår därefter till att behandla tvister om mindre värden.

Fråga 2: Vilken typ av rättsakt bör väljas för betalningsförelägganden och för mål om mindre värden, en förordning eller ett direktiv?

2. DEL II: A. ETT EUROPEISKT BETALNINGSFÖRELÄGGANDE

2.1. INLEDNING

2.1.1. Rätten att få saken prövad på ett effektivt sätt när gäldenärer inte uppfyller sina förpliktelser, utan att de ifrågasätter kravets berättigande, karaktär eller omfång

Det är ett faktum att en stor andel av rättegångarna i medlemsstaterna inte har till syfte att nå ett opartiskt avgörande om faktiska eller juridiska tvistefrågor. Det är snarare regel än undantag att borgenärer, trots avsaknad av egentlig tvist, vänder sig till domstol enbart för att få en exekutionstitel och därigenom tvångsvis kunna driva in en fordran som gäldenären helt enkelt inte vill eller kan betala. [2]

[2] Kommissionen inledde år 2000 en undersökning av särskilda småmålsförfaranden i medlemsstaterna. Enkäten som distribuerades till medlemsländerna innehöll även några frågor om obestridda krav. Medlemsstaternas svar presenteras i en tabell i en slutrapport av Evelyne Serverin, forskningschef vid CNRS IDHE-ENS CACHAN (Des Procedures de traitement judiciares des demandes de faible importance ou non contestées dans les droits des Etats-Membres de l'Union Européenne, Cachan 2001, s. 30). Den visar, där uttömmande statistiska uppgifter finns att tillgå, att andelen obestridda krav uppgår till mellan 50 procent (Irland) och mer än 80 procent (Tyskland, Österrike, Sverige) av samtliga ärenden som handlades av lägre allmänna domstolar.

Denna situation innebär en ofta svår avvägning för medlemsstaternas rättsväsende. Det är viktigt att på ett så tidigt stadium som möjligt skilja de verkligt tvistiga ärendena från de ärenden där ingen egentlig tvist föreligger. Det är nödvändigt, men inte tillräckligt, att göra en sådan sortering om man på ett effektivt sätt vill kunna utnyttja rättsväsendets begränsade resurser. På så vis kan domstolarna koncentrera sig på tvistiga ärenden och avgöra dessa i skälig tid. Detta resultat kan emellertid endast nås om det finns ett snabbt och effektivt förfarande för obestridda krav, som avlastar domstolarna så att dessa kan undvika eftersläpning i arbetet. Redan mot bakgrund av det stora antalet obestridda ärenden är sålunda förekomsten av en processlagstiftning som säkrar en effektiv rättskipning en avgörande faktor för vad rättsväsendet som helhet kan åstadkomma.

Det är ytterst viktigt för de ekonomiska aktörerna i EU att obetalda men obestridda fordringar snabbt kan drivas in. Ett regelverk som inte tillser att en borgenär snabbt får till stånd ett avgörande om obestridda krav kan leda till att betalningsovilliga gäldenärer i viss mån kan komma undan krav och därmed avsiktligt håller inne med betalningar. [3] Försenade betalningar är ett av huvudskälen till företags bristande betalningsförmåga, vilket drabbar särskilt små och medelstora företag och leder till ett stort antal förlorade arbetstillfällen. Att tvingas till utdragna, besvärliga och kostsamma domstolsprocesser även för indrivning av obestridda fordringar förvärrar oundvikligen de skadliga ekonomiska effekterna.

[3] På grundval av resultat från en undersökning som utfördes på kommissionens begäran 1994 ("European Late Payment Survey", Intrum Justitia) uppskattade kommissionen andelen avsiktliga dröjsmål med betalning i Europeiska unionen till 35 procent i meddelandet till rådet och Europaparlamentet Effektivisering av hur domar meddelas och verkställs inom Europeiska unionen, EGT C 33, 31.1.1998, s. 3, punkt 38.

2.2. En definition av betalningsföreläggande

Alla medlemsstater försöker med hjälp av domstolar och inom ramen för sina processregler och traditioner att lösa problemet med den stora mängden ärenden om obestridda fordringar. Det är inte överraskande att de lösningar som har valts varierar betydligt, både rent tekniskt och i hur lyckade de är. De vanligaste sätten för medlemsstaterna att hantera obestridda fordringar är tredskodomar, särskilda summariska rättegångsformer inom ramen för de vanliga tvistemålsreglerna och ibland interimistiska åtgärder som i praktiken är slutliga därför att någon rättegång i huvudfrågan nästan aldrig äger rum. [4]

[4] I Nederländerna har avsaknaden av ett snabbt, enkelt och billigt indrivningsförfarande lett till att domstolar i stor omfattning använder sig av interimistiska åtgärder (kort geding).

I flera medlemsstater har dock ett särskilt betalningsföreläggande visat sig vara ett utmärkt sätt att snabbt och kostnadseffektivt driva in fordringar som inte är föremål för tvist. Hittills har elva medlemsstater (Belgien, Finland, Frankrike, Grekland, Italien, Luxemburg, Portugal, Spanien, Sverige, Tyskland och Österrike) infört ett sådant förfarande som ett inslag i den vanliga civilprocessuella lagstiftningen [5]. Den franska injonction de payer och den tyska Mahnverfahren är kanske de mest kända exemplen. Bara de senaste åren har två medlemsstater (Spanien och Portugal), som tidigare inte hade någon exekutionstitel av detta slag, infört en sådan. [6] Utvecklingen vittnar om ett växande intresse för denna typ av förfarande inom EU.

[5] Med undantag av Belgien där procédure sommaire d'injonction de payer på grund av några strukturella brister (t.ex. måste betalningsförelägganden föregås av en formell underrättelse) visat sig vara otympligare än vanliga civilrättsliga förfaranden och därför inte har lyckats få brett stöd bland praktiserande jurister.

[6] I Portugal reformerades 1998 den lagstiftning om betalningsföreläggande som antogs 1993, vilket gör den avsevärt effektivare. I Spanien infördes proceso monitorio 1999.

Betalningsföreläggandena varierar betydligt mellan medlemsstaterna vad gäller så centrala frågor som tillämpningsområde, behörigheten att utfärda ett föreläggande och de formkrav och materiella krav som gäller för utfärdandet. Trots skillnaderna mellan de olika rättssystem som behandlas i denna grönbok har samtliga förfaranden följande kännetecken, som kan användas som en minsta gemensam nämnare för betalningsförelägganden.

På yrkande av käranden meddelar domstolen eller annan behörig myndighet ett avgörande om kravet utan att svaranden i förväg bereds tillfälle att yttra sig. Avgörandet delges svaranden med en uppmaning att följa föreläggandet eller att invända mot fordringen inom en viss tid. Om svaranden förblir passiv i båda avseendena, kan betalningsföreläggandet verkställas. Endast om han gör invändningar övergår målet till vanlig rättegång. I motsats till vad som gäller enligt vanliga processregler är ansvaret för att få till stånd ett rättegångsförfarande överflyttat på betalningsföreläggandets adressat. Denna överflyttning av ansvaret, som framgår särskilt klart av det franska uttrycket inversion du contentieux, i kombination med ett skydd av svarandesidans rättigheter genom dess möjlighet att förhindra att en exekutionstitel utfärdas, är vad som främst kännetecknar betalningsförelägganden.

2.3. Behovet av åtgärder på gemenskapsnivå

Det är uppenbart att tidsåtgången och kostnaden för ordinära civilrättsliga förfaranden, som är olämpliga för fordringar där ingen tvist föreligger, tenderar att växa sig än mer oproportionerliga i ärenden med anknytning till utlandet. Bristande kännedom om andra medlemsstaters rättsväsende och det därav följande behovet av advokathjälp, den tidsödande delgivningen av handlingar i en annan medlemsstat än den där processen äger rum samt kostnaderna för översättning är bara de mest påtagliga faktorerna som komplicerar livet för fordringsägare i sådana ärenden. Dessa problem är en väsentlig del av alla gränsöverskridande rättstvister oavsett om kravet är omtvistat eller inte. Likväl blir kontrasten mellan ett snabbt indrivningsförfarande för rent inhemska mål och de fördröjningar och utgifter som uppstår när parterna är bosatta i olika medlemsstater orimligt stor om den svarande inte ens ifrågasätter kravet. Denna situation gynnar betalningsovilliga gäldenärer i gränsöverskridande avtalsförhållanden. Den kan också avskräcka ekonomiska aktörer att utvidga sin verksamhet utanför hemlandet och därmed begränsa handeln mellan medlemsstaterna. Även om det fanns ett effektivt nationellt indrivningsförfarande för obestridda fordringar i alla medlemsstater, vilket är långt ifrån fallet, [7] är det inte säkert att detta skulle innebära en avsevärd förbättring. De stora skillnaderna mellan sådana förfaranden och den bristande kunskapen om dem utgöra i sig betydande hinder för att hantera gränsöverskridande ärenden. Ett harmoniserat europeiskt betalningsföreläggande kan vara ett viktigt steg mot att underlätta en effektiv rättslig prövning.

[7] Även i de medlemsstater där betalningsförelägganden finns är de oftast inte tillgängliga (i Belgien, Italien Luxemburg och Österrike) om svaranden är bosatt utomlands.

Det är inte heller bara ärenden där det huvudsakliga förfarandet rör parter från olika medlemsstater som får gränsöverskridande konsekvenser. Ett ärende som inledningsvis är av rent inhemsk karaktär kan få en internationell dimension om en dom som har meddelats i en medlemsstat måste verkställas i en annan medlemsstat, vilket kan bli fallet om gäldenären har flyttat dit eller endast där har tillgångar av värde. Den verkställbarhetsförklaring (exekvatur) som krävs för att möjliggöra verkställighet i en annan medlemsstat än den där domen har meddelats [8] för med sig stora fördröjningar och kostnader. Därför har rådet och kommissionen i åtgärdsprogrammet för genomförande av principen om ömsesidigt erkännande av domar på privaträttens område angivit att avskaffandet av de mellanliggande förfarandena skall ha stor prioritet. [9] Ett harmoniserat betalningsföreläggande, underkastat reglerna om domstolarnas internationella behörighet, som ger möjlighet att erhålla en exekutionstitel i den medlemsstat där man ansökt om verkställighet, skulle i många fall göra det obehövligt att med förfaranden i flera länder. I de fall då verkställighet i en annan medlemsstat än den där avgörandet meddelades är oundvikligt kan ett europeiskt betalningsföreläggande i hög grad underlätta förfaranden för erkännande och verkställighet eller till och med göra sådana förfaranden överflödiga. [10] Rätten att vägra att verkställa en utländsk dom är i stor utsträckning en följd av de stora skillnaderna mellan medlemsstaternas lagstiftning och bristande kännedom om utländska bestämmelser, särskilt när det gäller deras förenlighet med grunderna för att återkalla eller att vägra utfärda en verkställighetsförklaring. [11] Beträffande tredskodomar - och ett betalningsföreläggande är ett slags tredskodom eftersom det endast verkställs om svaranden förblir passiv och inte bestrider fordringen [12] - gäller detta särskilt den känsliga frågan om tillvaratagande av svarandesidans rättigheter enligt artikel 34.2 i rådets förordning (EG) nr 44/2001. Om ett europeiskt betalningsföreläggande innehöll enhetliga gemensamma regler, inklusive regler om svarandesidans rättigheter, skulle de mellanliggande åtgärderna för erkännande och verkställighet kanske helt kunna undvaras. [13]

[8] Exekvaturförfarandet, som ursprungligen fastställdes i artiklarna 31 och följande i 1968 års Brysselkonvention om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område (konsoliderad version i EGT C 27, 26.1.1998, s. 1), har ändrats och styrs nu av artiklarna 38 och följande i rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000, EGT L 12, s. 1, som trädde i kraft den 1 mars 2002.

[9] EGT C 12, 15.1.2001, s. 1.

[10] Denna ståndpunkt har redan fastställts i kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet Effektivisering av hur domar meddelas och verkställs inom Europeiska unionen, EGT C 33, 31.1.1998, s. 3.

[11] Artikel 45.1 samt artiklarna 34 och 35 i rådets förordning (EG) nr 44/2001.

[12] EG-domstolen har granskat betalningsföreläggandens förenlighet med artikel 27.2 om tredskodomar i 1968 års Brysselkonvention i målen Hengst Import BV mot Campese (C-474/93), 13.7.1995, REG 1995, s. I-2113 (italienska procedimento d'ingiunzione) och i Klomps mot Michel (C-166/80), 16.6.1981, Rec. 1981, s. 1593 (tyska Mahnverfahren).

[13] Den oundvikliga risken för misstolkning eller oriktig tillämpning av dessa regler i enskilda fall utgör inget hinder i det avseendet, eftersom misstag av det slaget inte hindrar ett avgörandes verkställbarhet i en helt inhemsk miljö såvida inte själva avgörandet bestrids av den förlorande parten.

Det kan diskuteras om ett europeiskt betalningsföreläggande endast bör gälla gränsöverskridande ärenden. Utöver de allmänna reflexionerna kring detta i grönboken [14] bör följande synpunkter beaktas. Betalningsförelägganden används i huvudsak för att driva in de stora mängderna obestridda fordringar och handläggs som regel av domstolar, eftersom dessa oftast har ensamrätt att utfärda exekutionstitlar. Därför kan hävdas att en situation som medför uppenbara skillnader i tillgången till effektiva förfaranden mellan borgenärer från olika medlemsstater innebär en snedvridning av konkurrensen på den inre marknaden. [15] Ett europeiskt betalningsföreläggande skulle lämpa sig särskilt väl för harmonisering - med iakttagande av subsidiaritetsprincipen - eftersom detta slags förfarande inte är oupplösligt förbundet med andra bestämmelser om tvistemål utan snarare är ett område för sig. Om ett ärende skall övergå i vanligt civilrättsligt förfarande bestäms av om svaranden bestrider betalningsföreläggandet. Följaktligen skulle medlemsstaternas processrättsliga lagstiftning inte behöva tillnärmas ytterligare om ett europeiskt betalningsföreläggande infördes.

[14] Avsnitt 1.1 ovan.

[15] Enligt kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet "Effektivisering av hur domar meddelas och verkställs inom Europeiska unionen", EGT C 33, 31.1.1998, s. 3, punkt 38, har en studie (European Payment Habits Survey, Intrum Justitia; se fotnot 3) visat att andelen uppsåtliga dröjsmål med betalning ligger klart under EU:s genomsnitt på 35 procent i medlemsstater där domar meddelas och verkställs snabbt, billigt och effektivt.

Mot bakgrund av ovanstående och i syfte att möjliggöra för kommissionen att bättre utvärdera i vilken utsträckning det finns behov av åtgärder på gemenskapsnivå och hur dessa bör utformas, är ett av grönbokens syften att samla mer information om hur processreglerna för indrivning av obestridda fordringar fungerar i medlemsstaterna, vare sig det gäller betalningsförelägganden eller något annat förfarande. Det är inte tillräckligt att endast undersöka regelverket för att kunna dra de rätta slutsatserna om hur väl ett visst förfarande fungerar i den dagliga verksamheten. Ju större skillnaden är i fråga om acceptans och framgång för metoder som skall förenkla och påskynda uppnåendet av en exekutionstitel för en fordran som visar sig vara obestridd, desto större blir den bristande jämvikt som skisserats ovan och desto mer brådskande behovet av tillnärmning i gemenskapen.

Fråga 3:

Har några problem uppstått vid tillämpningen av reglerna om betalningsförelägganden eller andra förfaranden för indrivning av obestridda fordringar i er medlemsstat? Ange hur accepterade och framgångsrika sådana förfaranden är i praktiken.Används dessa förfaranden även i gränsöverskridande mål där käranden eller svaranden har hemvist i en annan medlemsstat? Om ja, vilka tillämpningsproblem har uppstått? Om nej, hur bör obestridda fordringar i gränsöverskridande ärenden hanteras?

2.4. Bakgrund

2.4.1. Initiativ för att införa ett europeiskt betalningsföreläggande innan Amsterdamfördraget trädde i kraft

2.4.1.1. Storme-förslaget

År 1993 lade en arbetsgrupp av processrättsexperter, under ledning av professor Marcel Storme, fram för kommissionen ett utkast till förslag till direktiv om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om vissa aspekter på tvistemål (Storme-förslaget). [16] Detta första övergripande försök, som inriktade sig på de mest grundläggande dragen i tvistemålsreglerna [17] och som var uppenbart motiverat av den inre marknadens förverkligande, [18] innehåller ett avsnitt med detaljerade regler för betalningsförelägganden, ett erkännande av hur viktig harmonisering är på detta område. [19] Fastän kommissionen aldrig följde upp utkastet med ett lagstiftningsinitiativ är det en viktig utgångspunkt och inspirationskälla.

[16] Texten offentliggjordes 1995, Storme (red.), Rapprochement du droit judiciaire de l'Union Européenne - Approximation of judiciary law in the European Union, Dordrecht/Boston/London.

[17] Nämnas bör att Europarådet redan innan detta förslag lades fram hade föreslagit i rekommendation nr (81) 7 On Measures Facilitating Access to Justice av den 14 maj 1981 att "man måste fastställa sådana bestämmelser för obestridda eller fastställda förfallna krav att man kan nå ett slutligt avgörande i dessa frågor snabbt och utan onödiga formaliteter, kostnader eller onödig inställelse vid domstol".

[18] I den inledande rapporten behandlar professor Marcel Stormes ingående det faktum att skapandet av den inre marknaden, med tanke på gemenskapslagstiftningen, leder till att den civilrättsliga lagstiftningen på området måste harmoniseras av både ekonomiska och juridiska skäl.

[19] Från början avsåg arbetsgruppen att utarbeta en fullständig, europeisk modellag för tvistemål. Det slutliga förslaget kännetecknas emellertid av en påfallande skillnad mellan områden (t.ex. betalningsförelägganden) som behandlas ingående och där ett harmoniserat gemensamt förfarande föreslås och andra områden som begränsas till att allmänna principer eller miniminormer fastställs.

2.4.1.2. Direktivet om betalningsförseningar

År 1998 lade kommissionen fram ett förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om insatser mot betalningsförseningar vid handelstransaktioner. [20] Enligt förslaget kan följdverkningarna av betalningsförseningar, såsom dröjsmålsränta som tillfaller borgenären efter förfallodagen, verka avhållande endast om de är förenade med indrivningsförfaranden som är snabba, effektiva och billiga. [21] Därför innehöll förslagets artikel 5 en bestämmelse som ålade medlemsstaterna att tillhandahålla ett snabbt indrivningsförfarande för obestridda fordringar och som angav huvuddragen för några grundläggande inslag i förfarandet. Även om termen "betalningsföreläggande" inte användes i texten kan man nog anta att ett förfarande av detta slag var vad förslagets upphovsmän hade i tankarna. [22] I det direktiv som slutligen antogs den 29 juni 2000, [23] grundat på artikel 95 i EG-fördraget var man försiktigare. I stället för att införa ett (eventuellt nytt) särskilt förfarande skall enligt artikel 5 medlemsstaterna säkerställa att en exekutionstitel kan erhållas inom 90 dagar i enlighet med deras respektive nationella lagar och författningar. [24] Det återstår att se om införlivandet av artikel 5 kommer att medföra några påtagliga förändringar i medlemsstaternas processregler. [25] Under alla omständigheter måste denna bestämmelse ses som ett försiktigt första steg och inte som det slutliga steget i processen mot upprättandet av ett effektivt europeiskt förfarande för indrivning av obestridda fordringar.

[20] KOM(98) 126 slutlig, EGT C 168, 3.6.1998, s. 13.

[21] Skäl 14 i förslaget som blev skäl 20 i direktivet.

[22] I motiveringen till förslaget hänvisas det uttryckligen till det franska injonction de payer och det tyska Mahnverfahren.

[23] Direktiv 2000/35/EG, EGT L 200, 8.8.2000, s. 35. Tidsfristen för införlivandet gick ut den 8 augusti 2002.

[24] Artikel 5 ("Indrivning av obestridda fordringar") lyder på följande sätt:

[25] Det är inte omöjligt att flertalet, om än inte alla medlemsstater, kommer att hävda att deras processrättslagstiftning redan uppfyller dessa krav. I det avseendet beror mycket på hur uttrycket "normalt" tolkas. Gäller detta endast den rättsliga ramen eller tar den även hänsyn till empiriska fakta om hur effektiva domstolarna faktiskt är?

2.5. Amsterdamfördraget och dess följder

2.5.1. Amsterdamfördraget

Genom Amsterdamfördragets ikraftträdande överfördes det civilrättsliga samarbetet från tredje pelaren, mellanstatligt samarbete (artikel K 1.6 i EU-fördraget) till första pelaren. Enligt artiklarna 61 c och 65 i EG-fördraget skall gemenskapen besluta om åtgärder som rör civilrättsligt samarbete med gränsöverskridande följder i den mån de behövs för att den inre marknaden skall fungera väl. Enligt artikel 65 c skall åtgärderna omfatta undanröjande av sådant som hindrar civilrättsliga förfaranden från att fungera väl, om nödvändigt genom att främja förenligheten mellan civilprocessrättsliga regler som är tillämpliga i medlemsstaterna.

Denna nya behörighet för gemenskapen gav ny fart åt diskussionen om långtgående tillnärmning av processrättslagstiftningen, inbegripet för obestridda fordringar. [26]

[26] Därmed inte sagt att artikel 61 c och artikel 65 skulle vara de enda möjliga rättsliga grunderna för ett europeiskt betalningsföreläggande.

2.6. Slutsatserna från Tammerfors

Europeiska rådet gav vid mötet i Tammerfors den 15 och 16 oktober 1999 sitt stöd åt principen om ömsesidigt erkännande av domar och andra beslut fattade av rättsliga myndigheter såsom hörnstenen i det rättsliga samarbetet inom unionen. Under rubriken "Bättre överensstämmelse mellan lagstiftningarna på det civilrättsliga området" uppmanade man rådet och kommissionen att utarbeta ny processrättslagstiftning för gränsöverskridande fall, särskilt för de inslag som bidrar till att underlätta det rättsliga samarbetet och stärka rätten för medborgarna att få sin sak prövad i domstol. Här anges uttryckligen att betalningsförelägganden är en central fråga. [27]

[27] Ordförandeskapets slutsatser punkt 38.

Europeiska rådet anmodade rådet och kommissionen att till december 2000 anta ett åtgärdsprogram för att genomföra principen om ömsesidigt erkännande samt att därvid påbörja arbetet med en europeisk exekutionstitel och med de delar av processrätten där gemensamma miniminormer bedöms nödvändiga för att underlätta tillämpningen av principen om ömsesidigt erkännande.

2.7. Åtgärdsprogrammet för ömsesidigt erkännande

I kommissionens och rådets gemensamma åtgärdsprogram för genomförande av principen om ömsesidigt erkännande av domar på privaträttens område, som antogs av rådet den 30 november 2000, angavs att avskaffande av exekvaturförfarandet för obestridda fordringar bör tillhöra gemenskapens prioriteringar. I åtgärdsprogrammet framhålls det att det i sig är motsägelsefullt att ett exekvaturförfarande kan försena verkställigheten av beslut som rör obestridda fordringar, och att detta till fullo motiverar att området blir ett av de första där exekvaturförfarandet avskaffas. Det påpekas att en snabb indrivning av utestående fordringar är en absolut nödvändighet för handeln, och att långsamma förfaranden utgör ett ständigt bekymmer för de ekonomiska kretsar som berörs av att den inre marknaden fungerar väl. [28]

[28] EGT C 12, 15.1.2001, s. 1, avsnitt I B 3.

Så som redan påpekats är åtgärdsprogrammet om ömsesidigt erkännande klart inriktat på att underlätta erkännande och verkställighet av avgöranden som meddelats i en annan medlemsstat. Det är inte ett program för harmonisering av nationell processrätt. Tillnärmningen av processrättslagstiftningen genom miniminormer eller harmonisering ses inte som ett mål i sig utan som en kompletterande åtgärd som, på vissa områden, kan vara en nödvändig förutsättning för att man efter hand ska kunna undvara exekvaturförfarandet. [29] I samma dokument betonas att exekvaturförfarandet skulle kunna avskaffas på vissa områden genom införandet av en regelrätt europeisk exekutionstitel som resultat av ett särskilt, enhetligt och harmoniserat förfarande, som inrättats inom gemenskapen. [30] Det måste betonas att avskaffandet av exekvaturförfarandet och harmoniseringen av processrätten är två skilda saker. Det förstnämnda förutsätter att ett avgörande har meddelats och avser tillgången till ett verkställighetsförfarande när verkställighet skall ske i utlandet, medan det senare har att göra med effektiv rätt till prövning för att få ett avgörande oavsett om detta avgörande skall verkställas utomlands eller inte. Trots att dessa frågor hör ihop med varandra så som förut beskrivits är det viktigt att hålla i minnet deras olika art och det faktum att båda kan tillämpas var för sig och på egna villkor. Det räcker med att här påminna om att avskaffandet av exekvaturförfarandet saknar betydelse för en borgenär som i ett gränsöverskridande ärende måste väcka talan mot en svarande i en annan medlemsstat, där ett effektivt förfarande för indrivning av obestridda fordringar saknas. Omvänt kommer användningen av ett sådant förfarande, som leder till ett avgörande i den stat där svaranden har sitt hemvist, i det stora flertalet fall göra att avgörandet inte behöver verkställas i en tredje medlemsstat. Det kommer dock alltid att finnas domar eller andra exekutionstitlar för obestridda fordringar (förlikningar inför domstol, officiella handlingar), inbegripet sådana som erhållits genom förfaranden som inte harmoniserats, som måste verkställas i en annan medlemsstat än den där de har meddelats.

[29] I det avseendet är det belysande att programmet behandlar de frågor som passar för harmonisering eller fastställande av miniminormer under rubriken "Kompletterande åtgärder i samband med ömsesidigt erkännande".

[30] Avsnitt II A 2 b i programmet. Fastän man i detta avsnitt inte nämner betalningsförelägganden (eller något annat särskilt förfarande) visar det senare förslaget om en europeisk exekutionstitel för obestridda fordringar i första etappen av införandet i avsnitt III A att harmonisering enligt dessa principer planerats särskilt för indrivning av obestridda fordringar.

2.8. En europeisk exekutionstitel för obestridda fordringar: första steget i en tvåstegsmetod

Med hänsyn till ovanstående har kommissionen valt en strategi i två steg med dubbla syften:

* Avskaffandet av exekvaturförfarandet på villkor att vissa miniminormer iakttas för alla exekutionstitlar för obestridda fordringar, oavsett arten av det rättsliga förfarande som lett till avgörandet eller en annan verkställbar handling.

* Skapandet av ett särskilt harmoniserat förfarande för indrivning av skulder som antas förbli obestridda (ett europeiskt betalningsföreläggande).

Det skulle dock inte ske samtidigt genom en och samma rättsakt. Denna strategi gör att man snabbt kan avskaffa exekvaturförfarandet i alla de fall där det bevisligen inte föreligger någon tvist om skuldens art eller storlek (det gäller inte endast betalningsförelägganden), medan man omsorgsfullt förbereder införandet av ett harmoniserat betalningsföreläggande.

I april 2002 antog kommissionen ett förslag till rådets förordning om införande av en europeisk exekutionstitel för obestridda fordringar. [31] Detta lagstiftningsförslag utgör den första etappen i en tvåstegsstrategi. Exekvaturförfarandet skall avskaffas för alla exekutionstitlar för obestridda fordringar, och tillämpningsområdet begränsas inte till avgöranden till följd av ett särskilt förfarande. En förutsättning för att avskaffa mellanliggande åtgärder är att ett antal processuella miniminormer för delgivning har iakttagits. De omfattar delgivningsmetoder och en tidsfrist mellan delgivning och avgörande som är tillräcklig för att svaranden skall kunna förbereda sitt svaromål och informeras på ett korrekt sätt. Endast om dessa krav har uppfyllts, vilket den domstol som har meddelat domen skall intyga, kan man avskaffa all prövning i verkställighetsmedlemsstaten av huruvida svarandesidans rättigheter har tillvaratagits. Detta system med intyg, där en flerspråkig standardblankett används, kommer att vara till påtaglig nytta för borgenärer som därigenom får tillgång till snabb och effektiv verkställighet utomlands utan att behöva koppla in en domstol i verkställighetsstaten och utan de därav följande fördröjningarna och kostnaderna.

[31] KOM(2002) 159 slutlig.

2.9. Grönboken: det andra steget i metoden

Denna grönbok är det andra steget i metoden och skall ses mot bakgrund av kommissionens hantering av de frågor som anges i åtgärdsprogrammet för ömsesidigt erkännande och som gäller alla obestridda fordringar.

Det torde framgå av vad som sagts ovan om genomförandet av åtgärdsprogrammet för ömsesidigt erkännande och av de allmänna reflexionerna kring behovet av ett europeiskt betalningsföreläggande [32] att avsikten med att harmonisera förfarandena, vilket vi förespråkar i denna grönbok, och att underlätta erkännande och verkställighet varken utesluter varandra eller är oförenliga eller ens överlappande. Snarare kompletterar de två kommissionsinitiativen varandra. Ett europeiskt betalningsföreläggande skulle inte bara skapa rättvisa villkor för borgenärer och gäldenärer i medlemsstaterna vad gäller rätten att få sin sak prövad. Det kan även leda till ytterligare framsteg i fråga om erkännande och verkställighet genom att även göra kravet på intyg i förslaget om en europeisk exekutionstitel överflödigt.

[32] AVSNITT 2.3 OVAN.

3. ETT EUROPEISKT BETALNINGSFÖRELÄGGANDE

3.1. Allmän strategi

Syftet med denna grönbok är att inleda en omfattande remissrunda om hur ett särskilt, enhetligt eller harmoniserat, europeiskt betalningsföreläggande skulle kunna se ut. Vi kommer att ta upp tänkbara bestämmelser för ett sådant förfarande en efter en, i möjligaste mån i samma kronologiska ordning som vid handläggningen av ett ärende. Efter en kort redogörelse för medlemsstaternas gällande lagstiftning följer frågor. En sådan genomgång kan tjäna som underlag för diskussioner om goda lösningar som har valts i EU:s medlemsstater eller för nya innovativa lösningar. Utifrån resultatet av denna analys kan ett europeiskt betalningsföreläggande utarbetas, som skapar ett mervärde för EU-medborgarna.

Att bara granska de enskilda detaljerna i ett förfarande för betalningsföreläggande isolerat är dock otillräckligt, eftersom det övergripande målet att skapa ett förfarande där de enskilda delarna sammanfogas på ett harmoniskt sätt med nödvändighet skulle förloras ur sikte. Innan det är dags att gå in på de närmare detaljerna kommer därför de olika reglerna om betalningsförelägganden i EU:s medlemsstater att sammanfattas för att få fram de minsta gemensamma nämnarna. När förfarandenas enskilda aspekter beaktas måste hänsyn tas till deras eventuella inbördes förhållanden. Vi kommer att ställas inför avgörande val. Skall vi välja en av de mest utbredda modellerna eller skall vi skapa någonting nytt där avvikande regler och eventuella nyskapande inslag fångas upp?

3.1.1. Översikt över de olika systemen i medlemsstaterna

I stort sett finns det två olika typer av betalningsförelägganden i Europa. Även om det finns smärre skillnader kan lagstiftningen i medlemsstaterna hänföras till någon av dessa två kategorier.

Det främsta kännetecknet för det som kan kallas "bevismodellen" (Belgien, Frankrike, Grekland, Luxemburg, Italien och Spanien) är kravet att käranden skall förebringa skriftlig bevisning för fordringen. Om sådan bevisning saknas avvisas ansökan om betalningsföreläggande. Detta krav är ett skydd mot ogrundade yrkanden. Det skall ses mot bakgrund av ett system där ett betalningsföreläggande kan utfärdas först efter det att domstolen gjort en summarisk utredning i målet. Det är i detta skede i förfarandet som bevisningen har betydelse. Finns det skriftlig bevisning och är den tillräcklig för att kunna ligga till grund för domstolens beslut att utfärda ett betalningsföreläggande? Att domstolen måste pröva dessa frågor är ett sätt att tillvarata svarandens rättigheter i ett skede av handläggningen där svaranden ännu inte har beretts möjlighet att själv uttala sig om fordrans giltighet. Anspråk som visar sig ogrundade redan på grundval av kärandens egna uppgifter eller som inte kan underbyggas med skriftlig bevisning skall filtreras bort av domstolen i ett tidigt skede av handläggningen. Om ett betalningsföreläggande utfärdas visar detta att en fordran uppfyller vissa rimlighetskrav. I de flesta medlemsstater som använder bevismodellen (Frankrike, Grekland, Italien och Spanien) har svaranden bara en möjlighet att bestrida fordringen. När tidsfristen för bestridande har gått ut får betalningsföreläggandet omedelbart rättskraft och kan inte överklagas.

Den "icke-bevismodell" som används i Österrike, Finland, Tyskland, Sverige och Portugal kännetecknas däremot av en total avsaknad av prövning från domstolens sida av huruvida anspråket är välgrundat. Om en ansökan är giltig och uppfyller de grundläggande formkraven utfärdar domstolen ett betalningsföreläggande utan någon vidare prövning av huruvida yrkandet är välgrundat. [33] Medan det i bevismodellen anses att domstolen måste tillförsäkra svaranden något slags minimiskydd lägger "icke-bevismodellen" mer ansvar på svaranden. Man kan säga att principen om det omvända ansvaret (inversion du contentieux, se ovan) här drivs till sin spets, eftersom målets utgång helt beror på svarandens reaktion eller passivitet, utan någon vidare inblandning från domstolens sida. Om svaranden har möjlighet att förhindra att ett verkställbart avgörande utfärdas bara genom att säga nej, det vill säga bestrida fordringen, anses inte något ytterligare skydd nödvändigt. De övriga skillnaderna är en logisk följd av denna annorlunda bakomliggande tankegång. Om ingen prövning sker, finns det naturligtvis inget behov av skriftlig bevisning vars enda syfte är att ligga till grund för sådan prövning. Eftersom anspråket inte prövas av domstol och förfarandet därigenom närmast får en administrativ karaktär [34] blir det inte heller nödvändigt att ärendet handläggs av en domare. Därför har befogenheten att utfärda betalningsföreläggande delegerats i alla dessa medlemsstater, antingen till domstolstjänstemän eller, som i Sverige, till kronofogdemyndigheten, som är en förvaltningsmyndighet utanför domstolsväsendet. Avsaknaden av domstolsprövning, med det skydd som följer av en sådan, uppvägs dock i de flesta medlemsstater som använder icke-bevismodellen i viss mån av att svaranden inte ges bara ett, utan två tillfällen att bestrida fordringen. I Finland, Tyskland och Sverige utfärdas efter utgången av tidsfristen för bestridande ett verkställbart andra avgörande som inte är slutligt, utan som kan bestridas av svaranden inom ytterligare en tidsfrist. Endast om svaranden missar detta andra tillfälle får betalningsföreläggandet rättskraft.

[33] Observera dock att enligt nyligen antagen lagstiftning i Österrike skall domstolen göra en snabb prövning av huruvida anspråket är välgrundat. (Mer information finns i avsnitt 3.3.5 nedan).

[34] Med "administrativ" avses att ingen prövning sker av huruvida anspråket är välgrundat. Det bör inte misstolkas som ett ifrågasättande av den rättsliga karaktären hos själva förfarandet. Det är bara Sverige som har gått så långt som att anförtro handläggningen av betalningsförlägganden till en myndighet.

Det bör dock påpekas att två medlemsstater avviker från detta mönster i sin lagstiftning. Både Österrike och Portugal har valt icke-bevismodellen, men för att göra den ännu effektivare har de valt ett förfarande i ett steg. Om svaranden missar sin enda möjlighet till bestridande meddelas inget ytterligare avgörande som kan bestridas eller överklagas. Betalningsföreläggandet blir med andra ord slutligt omedelbart.

Exemplen Österrike och Portugal visar att det går att välja ut och kombinera de bästa inslagen i de två klassiska modellerna för betalningsföreläggande. I Österrikes Mahnverfahren kombineras icke-bevismodellens enkelhet (ingen skriftlig bevisning, ingen prövning av anspråket, ingen domare inblandad) med bevissystemets strikt begränsade möjligheter till överklagande, och det är möjligt för en borgenär att få ett avgörande som inte bara är verkställbart utan som också får full rättskraft inom bara drygt två veckor. [35] Kan denna "blandprodukt" tjäna som förebild för EU-reglerna? [36] Eller bör man välja något av de standardsystem som beskrivs ovan? Kan de kulturella skillnaderna mellan bevismodellen och icke-bevismodellen överbryggas och i så fall hur? Hur mycket ansvar kan överlåtas på svaranden? Har svaranden något minimiskydd i domstolar mot ogrundade yrkanden i samband med betalningsförelägganden?

[35] Det skall dock tilläggas att den nuvarande tidsfristen för bestridande kommer att förlängas från två till fyra veckor från och med den 1 januari 2003 (se punkt 3.3.9.1).

[36] I detta avseende bör det noteras att både Österrike och Portugal begränsar tillämpningsområdet för sina system för betalningsföreläggande genom ett högsta belopp. Detta bör ses som en förebyggande åtgärd för att undvika orimliga följder av ett nytt och ytterst effektivt förfarande.

Nedanstående diskussion om möjliga angreppssätt för att hantera varje enskild detalj i ett betalningsföreläggande måste ses mot bakgrund av alla dessa övergripande frågor. De lösningar som enskilda medlemsstater funnit kan och bör inte analyseras utanför ramen för den allmänna strategi där de har valts. Alla eventuella förslag till ett europeiskt betalningsföreläggande måste också hitta sin egen balans med tanke på det komplicerade inbördes förhållandet mellan olika processuella aspekter. Nedan kommer vid behov följderna av vissa val för förfarandet som helhet att anges.

3.2. Användningsområdet för ett europeiskt betalningsföreläggande

3.2.1. Begränsning till penningfordringar?

I de flesta medlemsstater (Belgien, Grekland, Luxemburg, Portugal, Spanien, Tyskland och Österrike) är det endast vid penningfordringar på ett visst belopp som ett särskilt förfarande används för att erhålla ett verkställbart avgörande för otvistiga anspråk. I Frankrike, Finland, Italien och Sverige kan ett sådant förfarande användas även för andra förpliktelser. Det gäller i allmänhet förelägganden om att göra något, till exempel återställa lös egendom. Vilka typer av anspråk som kan tillgodoses på denna väg varierar, men de omfattar som regel föreläggande om att utge eller återställa lös egendom samt avhysning. [37]

[37] I Italien är (enligt artikel 639 i Codice di procedura civile) krav avseende en viss kvantitet av fungibla varor eller återtagning av viss lös egendom giltiga. I Sverige kan handräckning användas för avhysning, för att förmå svaranden "att fullgöra något annat än betalning", för att "vidta rättelse när sökandens besittning har egenmäktigt rubbats eller annan olovlig åtgärd har vidtagits beträffande fast eller lös egendom eller utövningen av sökandens rätt till viss egendom på annat sätt olovligen hindras" eller för att "vidta eller tåla en åtgärd när särskild handräckning får ske enligt föreskrift i lag". I Frankrike kan (enligt artikel 1425-1 NCPC) injonction de faire tillämpas vid alla icke-ekonomiska avtalsförpliktelser, om inte samtliga avtalsparter är näringsidkare.

När man tar ställning till frågan huruvida andra anspråk än penningfordringar bör omfattas av ett harmoniserat europeiskt förfarande är det viktigt att komma ihåg att förelägganden om att göra något har relativt liten praktisk betydelse jämfört med betalningsförelägganden. [38] Det övervägande antalet tvistemål gäller ju betalningsförpliktelser. Förpliktelser av annat slag är dessutom per definition mindre lämpade för standardiserad handläggning, till exempel blanketter och databehandling, eftersom yrkandet i sig (och ordalydelsen hos ett verkställbart avgörande) alltid förutsätter en exakt beskrivning som är mycket svårare att göra än att ange ett belopp i kronor och ören.

[38] I detta avseende är det viktigt att notera att förfarandet injonction de faire har haft mycket liten framgång i Frankrike och att ordföranden för Tribunal de Grande Instance de Paris har föreslagit att det skall avskaffas.

Fråga 4:

Bör förfarandet begränsas till penningfordringar? Om inte, vilka andra typer av anspråk bör ingå?

3.2.2. Bör betalningsföreläggande kunna användas enbart för vissa typer av fordringar eller bör vissa typer av fordringar undantas?

I flera medlemsstater (Belgien, Grekland, Italien, Spanien, Sverige [39] och Österrike) är betalningsföreläggandet inte begränsat till penningfordringar av viss art eller med viss rättslig grund. I de övriga medlemsstaterna är användningsområdet begränsat på två olika sätt. Frankrike och Portugal tillåter betalningsföreläggande endast för anspråk som bottnar i avtalsförpliktelser. Skadestånd utanför avtalsförhållanden är således undantaget. [40] I stället för att fastställa vilka fordringar som får ligga till grund för betalningsföreläggande har Tyskland, Finland och Luxemburg valt att ange vissa noggrant specificerade fall där det inte är tillåtet att utfärda sådana beslut. [41]

[39] Att det skall vara en ovillkorlig förpliktelse för vilken tidpunkten för fullgörelse har inträtt anses självklart och utgör inte en begränsning av betydelse för detta avsnitt av grönboken.

[40] Utöver avtalsförpliktelser får (enligt artikel 1405 NCPC) en injonction de payer i Frankrike användas för vissa lagstadgade förpliktelser, till exempel pensionsavgifter.

[41] I Luxemburg tillåts inte betalningsförelägganden för anspråk grundade på hyres-, arbets- eller lärlingskontrakt. I Tyskland är begränsningarna ännu mer omfattande. Endast konsumentkrediter omfattas, om räntan överstiger det tröskelvärde som fastställs i 688 (II) (1) ZPO. I Finland får förfarandet inte användas i ärenden där förlikning inte är tillåten i saken (indispositiva mål).

Det skall dock betonas att de ovan beskrivna skillnaderna inte är så stora som de först kan verka. Det är särskilt viktigt i detta avseende att komma ihåg att det krävs skriftlig bevisning för betalningsföreläggande i många medlemsstater. Detta krav kan nästan aldrig uppfyllas för anspråk grundade på utomobligatoriskt ansvar. I praktiken kommer därför skillnaden att vara ganska marginell mellan betalningsföreläggande enbart för avtalsförpliktelser och betalningsföreläggande för alla typer av anspråk men med krav på skriftlig bevisning (som i Belgien, Grekland, Italien och Spanien).

Det måste noggrant utredas om och i vilken utsträckning som användningsområdet för ett europeiskt betalningsföreläggande bör begränsas till vissa typer av anspråk och, om en avgränsning skall göras, vilken metod som då skall användas. Givetvis vore den enklaste lösningen att låta alla (penning)anspråk omfattas, eftersom alla begränsningar ofrånkomligen kommer att leda till tolkningsproblem om vilka anspråk som omfattas, [42] och en domstol eller annan myndighet skulle då ändå behöva pröva ärendet innan betalningsföreläggandet utfärdas. En sådan begränsning framstår som motiverad endast när det finns ett mycket starkt behov av att undanta vissa frågor från förfarandets tillämpningsområde. Det finns grupper av svarandeparter som är typiskt sett svagare och då kan det finnas en risk för att svarandesidans rättigheter inte kan tillvaratas tillräckligt, trots att det finns möjlighet att bestrida anspråk och därigenom förhindra utfärdande av ett verkställbart avgörande.

[42] Till exempel anses skadeståndsanspråk grundade på culpa in contrahendo ha en avtalsrättslig karaktär i vissa medlemsstater (till exempel Tyskland), medan de betraktas som skadestånd utanför avtalsförhållanden i andra medlemsstater (bland andra Frankrike).

Fråga 5:

Bör ett europeiskt betalningsföreläggande vara tillgängligt för anspråk enbart inom vissa privaträttsliga områden eller bör vissa typer av anspråk undantas? Ange i båda fallen de typer av anspråk som bör ingå eller undantas

3.2.3. Ett tak för det belopp som kan krävas (eller för tvistemålets värde om andra anspråk än penningfordringar ingår)?

Användningen av betalningsföreläggande kan begränsas inte bara genom att man anger vilka anspråk som omfattas. Man kan också tänkas sig ett tak för det belopp som kan krävas (eller om andra anspråk än penningfordringar skall ingå, tvisteföremålets värde). I vissa medlemsstater (Belgien, Portugal, Spanien Österrike) kan betalningsföreläggande endast användas upp till ett visst belopp, [43] medan andra (Finland, Frankrike, Grekland, Italien, Luxemburg, Sverige och Tyskland) saknar en sådan begränsning. [44]

[43] De högsta beloppen skiljer sig mycket åt mellan dessa medlemsstater. Det är ungefär 1 850 euro i Belgien, 3 750 euro i Portugal och 30 000 euro i Spanien. I Österrike antogs nyligen lagstiftning i vilken det högsta beloppet höjs från 10 000 till 30 000 euro den 1 januari 2003.

[44] I Luxemburg tillämpas två olika förfaranden (ordonnance conditionelle de paiement och provision sur requête) beroende på fordringens belopp. Förfarandet provision sur requête, där fordringen skall överstiga 10 000 euro, infördes först 1997 och har i mångt och mycket inspirerats av bestämmelserna för ordonnance conditionelle de paiement. Skillnaden är att provision sur requête i huvudsak är en interimistisk åtgärd som inte kan få rättskraft.

Syftet med ett betalningsföreläggande är att hantera obestridda fordringar på ett effektivt och billigt sätt, inte nödvändigtvis att handlägga tvister om mindre värden. Det finns inte heller någon som helst koppling mellan underlåtenhet att bestrida en fordran och det aktuella beloppets storlek. Därför kan en beloppsbegränsning av betalningsföreläggandets användningsområde endast motiveras av att svaranden skyddas mot risken för irreparabel skada vid verkställighet av ett beslut som senare upphävs. [45] Detta resonemang är dock hållbart endast om det ordinära förfarande som en kärande annars måste tillgripa faktiskt ger en passiv svarande bättre skydd än vid en ansökan om betalningsföreläggande. Detta är tveksamt. Nästan alla medlemsstater tillåter tredskodomar om svaranden inte inställer sig till förhandling, och detta oavsett fordrans värde och utan att gå närmare in på om yrkandet är välgrundat, precis som är fallet vid en ansökan om betalningsföreläggande. [46] En jämförande analys av medlemsstaternas lagstiftning om betalningsföreläggande visar inte något entydigt samband mellan obegränsad tillgång till ett sådant förfarande och bättre skydd för svarandens rättigheter. Faktum är att i flertalet av de medlemsstater (med undantag av Österrike) där det inte krävs någon skriftlig bevisning eller prövning av huruvida fordringen är välgrundad och där andra myndighetspersoner än domare har rätt att utfärda beslut (Tyskland, Sverige och Finland) finns inget tak för användningen av betalningsföreläggande. I Portugal och Spanien kan begränsningen av fordrans belopp kanske i viss mån förklaras av att betalningsföreläggande är ett nytt fenomen i dessa medlemsstaters rättssystem och därför tillämpas med en viss försiktighet. [47]

[45] Österrike har fastställt ett högsta belopp för att förebygga risken för att svarandens tillvaro slås i spillror. I den senaste tidens debatt om att höja det högsta beloppet spelade förhållandet mellan en fordrings värde och sannolikheten att den bestrids också en stor roll. Detta kriterium måste ses mot bakgrund av att användningen av betalningsföreläggande är obligatorisk i Österrike (se avsnitt 3.2.4 nedan). I övriga medlemsstater får käranden själv avgöra om detta förfarande skall användas, i den mån käranden anser det tillräckligt sannolikt att svaranden inte bestrider yrkandet.

[46] Observera dock att en tredskodom i allmänhet kan överklagas på vanligt sätt, medan ett betalningsföreläggande i de flesta medlemsstater inte kan det (se avsnitt 3.3.11.2 nedan).

[47] Det bör också noteras att det högsta beloppet i Österrike och Portugal har höjts kraftigt på senare tid och att en ytterligare höjning just har antagits (Österrike) eller för närvarande utreds.

Mot bakgrund av det ovanstående uppstår frågan om och av vilka skäl ett tak för fordrans belopp vid ansökan om ett betalningsföreläggande kan anses nödvändig och var gränsen i så fall bör gå eller om förfarandet bör vara tillgängligt oavsett fordrans värde.

Fråga 6:

Bör ett europeiskt betalningsföreläggande endast vara tillgängligt för krav upp till ett visst belopp? Om ja, vilket belopp?

3.2.4. Bör användning av betalningsföreläggande vara obligatorisk?

I alla medlemsstater (med undantag för Österrike) som har regler om betalningsföreläggande är förfarandet en frivillig metod att driva in fordringen som borgenären i allmänhet endast använder när det finns anledning att tro att kravet inte kommer att bestridas. I Österrike är Mahnverfahren däremot obligatoriskt och inte beroende av en ansökan från käranden. Att betalningsföreläggande gjorts till ett obligatoriskt första steg i alla processer om penningfordringar som understiger det tak som fastställs i Österrikes lagstiftning beror på de speciella omständigheterna i denna medlemsstat. [48] Nu återstår det att se om samma resonemang kan vinna gehör på europeisk nivå. Ett obligatoriskt betalningsföreläggande kan mycket väl leda till ytterligare förseningar, nämligen om parterna måste gå igenom hela proceduren trots att det står klart redan från första början att svaranden kommer att bestrida fordringen. [49]

[48] Före Mahnverfahren-reformen 1983 kunde ett betalningsföreläggande enkelt upphävas genom att svaranden bestred fordringen. För att gå vidare med fordringen måste borgenären lämna in en ny stämningsansökan inom ramen för ett ordinärt förfarande, något som ansågs alltför krångligt och i hög grad inskränkte allmänhetens acceptans av institutet betalningsföreläggande. Införandet av obligatoriskt betalningsföreläggande, som automatiskt övergår till ett ordinärt förfarande om fordringen bestrids, anses tydligen vara en tillfredsställande lösning på problemet. Att göra det obligatoriskt att inleda förfarande genom att ansöka om betalningsföreläggande tycks dock inte vara nödvändigt för en smidig övergång till ordinärt förfarande om svaranden bestrider fordringen.

[49] De österrikiska myndigheterna hävdar dock att obligatoriskt betalningsföreläggande inte leder till några förseningar, eftersom tidsfristen för bestridande av fordringen ger tid att förbereda svaromålet och därmed bidrar till en snabbare handläggning av målet inom ramen för det ordinära förfarandet.

Fråga 7:

Bör användningen av ett europeiskt betalningsföreläggande vara obligatorisk eller frivillig endast om borgenären tror att fordringen kommer att förbli obestridd?

3.3. Bestämmelser som reglerar förfarandet

3.3.1. Domstolarnas internationella behörighet i gränsöverskridande ärenden: svarandens hemvistforum?

Om käranden och svaranden har sitt hemvist i två olika medlemsstater regleras domstolens internationella behörighet av bestämmelserna i rådets förordning (EG) nr 44/2001. Talan mot den som har hemvist i en medlemsstat skall som huvudregel väckas vid domstol i den medlemsstaten (artikel 2.1). I förordningen anges dock flera undantag som antingen ger käranden möjlighet att välja ett annat forum än svarandens eller där domstol beviljas exklusiv behörighet oavsett var svaranden har sitt hemvist.

Det tycks vara värt att utreda ifall en rättsakt om ett europeiskt betalningsföreläggande bör innehålla särskilda bestämmelser om domstols internationella behörighet vilka äger företräde framför rådets förordning (EG) nr 44/2001. En möjlighet kunde vara att i denna typ av förfaranden ge exklusiv behörighet åt domstolarna i den medlemsstat där svaranden har sitt hemvist. Detta skulle göra det omöjligt för käranden att stämma svaranden i sin egen medlemsstat eller åtminstone den medlemsstat som har (exklusiv) behörighet för det ordinära huvudförfarandet om fordringen bestrids. Följden av att svaranden bestrider fordringen kan bli att tvistemålet måste överföras till domstol i en annan medlemsstat, eftersom eventuella särskilda bestämmelser om utfärdande av betalningsföreläggande inte bör påverka reglerna om behörig domstol för det ordinära förfarandet. En sådan överföring skulle visserligen kunna leda till avsevärda problem i ett mindre antal mål, men detta uppvägs trots allt av den rättssäkerhet i betydelsen förutsebarhet som enkla och tydliga bestämmelser för domstols internationella behörighet erbjuder. Sådana bestämmelser skulle också kunna bidra till att tillvarata svarandesidans rättigheter. Genom att endast tillåta ansökan om betalningsföreläggande i den medlemsstat där svaranden har sitt hemvist skulle man framför allt kunna slippa delge svaranden i utlandet. Med tanke på den stora betydelse som delgivningen har för svarandesidans rättigheter [50] skulle de komplikationer och förseningar som kan uppstå vid delgivning i utlandet kunna undvikas. På så sätt skulle förfarandet kunna bli snabbare och effektivare. Under alla omständigheter bör det utredas noga om de eventuella fördelarna av en sådan behörighetsregel verkligen gör det motiverat med en avvikelse från de väl avvägda bestämmelserna om domstols behörighet i rådets förordning (EG) nr 44/2001.

[50] Närmare uppgifter finns i avsnitt 3.3.8 nedan.

Fråga 8:

Bör domstolarna i den medlemsstat där svaranden har hemvist ha exklusiv internationell behörighet för ett europeiskt betalningsföreläggande i gränsöverskridande ärenden?

3.3.2. Interna behörighetsregler i medlemsstaterna

När det gäller den interna behörigheten att ta emot en ansökan om betalningsföreläggande föreligger stora skillnader mellan lagstiftningarna i medlemsstaterna. I vissa medlemsstater (Italien, Luxemburg och Österrike) gäller samma allmänna behörighetsregler som för ett ordinärt förfarande. Andra länder har särskilda regler. I nästan alla medlemsstater är de domstolar där svaranden har sitt hemvist behöriga att ta emot ansökan om betalningsföreläggande. Käranden har också ofta möjlighet att vända sig till domstolen på den plats där förpliktelsen (i de flesta fall betalningen) skall fullgöras och/eller den plats där ansökan om verkställighet sker. Tyskland är ett undantagsfall eftersom domstolarna där käranden har sitt hemvist alltid är behöriga för Mahnverfahren. [51]

[51] 689 (2) ZPO. Syftet med detta är antagligen att göra systemet mer lättillgängligt för borgenärer med många fordringar, vilka bara behöver vända sig till en domstol med alla sina yrkanden, oavsett var svaranden är bosatt. Detta måste ses mot bakgrund av det faktum att betalningsföreläggande är ett rent skriftligt förfarande och att det inte har någon större betydelse för svaranden varifrån föreläggandet kommer eller vart svaromålet skall skickas. Det bör dock påpekas att denna bestämmelse har ändrats genom 703 d i de fall svaranden inte har hemvist i Tyskland. I dessa fall är den domstol behörig som skulle vara behörig för huvudförfarandet (om svaranden bestrider yrkandet) i enlighet med ordinarie behörighetsregler. Samma regel gäller för betalningsföreläggande i arbetsdomstol. Det faktum att det finns separata behörighetsregler för Mahnverfahren å ena sidan och vanlig rättegång å den andra gör att det i allmänhet blir nödvändigt att överlämna målet till en annan domstol om svaranden lämnat in ett överklagande som innebär att målet övergår till ordinärt förfarande.

Likadana bestämmelser i hela EU skulle givetvis vara enklare att tillämpa för kärande från andra medlemsstater, då de slipper konfronteras med särdragen hos rättssystemet i den medlemsstat där handläggningen sker. Trots detta framstår det som tveksamt om ett europeiskt instrument bör innehålla bestämmelser om den interna behörigheten för medlemsstaternas domstolar. Snarare vore det förenligt med rådets förordning (EG) nr 44/2001 att begränsa reglerna till att fastställa vilken medlemsstats domstolar som är behöriga i gränsöverskridande ärenden. Om behörighetsreglerna skiljer sig åt blir det hur som helst nödvändigt att informera om reglerna, till exempel via det europeiska privaträttsliga nätverket.

Fråga 9:

Bör ett europeiskt instrument för betalningsföreläggande innehålla bestämmelser som reglerar intern behörighet? Om ja, vilka bestämmelser då?

3.3.3. Bestämmelser som reglerar exakt vem som ansvarar för förfarandet

En av de viktigaste skillnaderna mellan de så kallade bevis- och icke-bevismodellerna är att i de länder som tillämpar bevismodellen (Belgien, Frankrike, Grekland, Italien, Luxemburg och Spanien) ligger befogenheten att utfärda betalningsföreläggande hos domare, medan denna befogenhet i de länder som tillämpar icke-bevismodellen (Österrike, Finland, Tyskland, Portugal och Sverige [52]) har delegerats till domstolstjänstemän (greffier, Rechtspfleger etc.) eller, som i Sverige, till kronofogdemyndighetens tjänstemän.

[52] Sådan delegering till domstolstjänstemän vid obestridda yrkanden förekommer även i medlemsstater där betalningsförelägganden inte finns, till exempel vid tredskodom i Förenade kungariket.

Som har framgått ovan kan denna skillnad delvis förklaras av de två olika systemen: avgöranden som är en följd av en prövning, om än summarisk, av målets sakfråga på grundval av skriftlig bevisning och avgöranden som enbart baseras på den omständigheten att svaranden inte har bestridit fordringen.

När man väljer mellan dessa modeller, kombinerar olika delar av dem eller överlåter hela frågan åt medlemsstaterna är det viktigt att komma ihåg att ett införande av ett betalningsföreläggande som handläggs av domstolstjänstemän skulle kunna bidra väsentligt till att minska domarnas arbetsbörda och därigenom ge dessa möjlighet att koncentrera sig på de riktigt komplicerade fallen. Hänsyn bör dock tas till det faktum att även om svaranden inte bestrider själva fordringen så kan den person som faktiskt ansvarar för betalningsföreläggandet ställas inför komplicerade juridiska bedömningar, till exempel följande: Har den handling varigenom förfarandet inleds delgivits svaranden på riktigt sätt? Har käranden angivit en grund för yrkandet som i sig är motstridig eller till och med tyder på att ansökan görs mot bättre vetande? Har käranden lämnat en fullgod förklaring till varför högre ränta än den lagstadgade bör utgå? Är det säkert att en svarande som missat tidsfristen för bestridande och som ansöker om återställande av försutten tid bär skulden till att fordringen inte bestridits i tid? [53] Tjänstemännens förutsättningar att hantera dessa frågor beror givetvis på omfattningen av och kvaliteten hos deras juridiska utbildning, där skillnaderna mellan medlemsstaterna förefaller stora. [54]

[53] Åtminstone i Österrike är det Rechtspfleger (inom de begränsningar som anges i föregående fotnot) som bifaller eller avslår ansökan om återställande av försutten tid (Wiedereinsetzung in den vorigen Stand) eller avvisar eventuella bestridanden (till exempel när tidsfristen löpt ut), medan det i Tyskland är en domare som handlägger sådana frågor.

[54] I Österrike och Tyskland har domstolstjänstemännen (Rechtspfleger) mångårig juridisk utbildning.

Om en delegering av befogenheter är det alternativ som föredras måste det därför noggrant utredas vilken begränsning som skall gälla för tjänstemännens befogenheter att handlägga ett europeiskt betalningsföreläggande. Vissa medlemsstater har försökt lösa detta problem genom att antingen ge tjänstemännen möjlighet eller också ålägga dem att hänvisa komplicerade mål till domare. [55] I det senare fallet måste kriterierna för obligatorisk handläggning av domare anges klart.

[55] I Portugal måste ärenden där tjänstemannen är tveksam avgöras av domare. I det finska förfarandet för betalningsföreläggande måste tjänstemännen, som inte behöver ha juridisk utbildning, hänvisa komplicerade fall till juridiskt skolad personal, såsom notarier eller domare.

Fråga 10:

Bör en rättsakt om ett europeiskt betalningsföreläggande innehålla bestämmelser som reglerar exakt vem vid en domstol (domare, tjänstemän) som ansvarar för förfarandet och har befogenhet att utfärda betalningsföreläggande? Om ja, vilka bestämmelser då?

3.3.4. Ansökan om betalningsföreläggande

3.3.4.1. Ansökans innehåll, särskilt beskrivningen av fordran och dess rättsliga grund

De grundläggande uppgifter som en ansökan om betalningsföreläggande måste innehålla, till exempel parternas namn och adress, fordrans belopp inklusive ränta och eventuella kostnader samt beskrivning av de omständigheter som åberopas som grund för yrkandet, tycks vara föga kontroversiella. En fråga som skulle kunna skapa viss debatt är kravet på en tillräckligt utförlig beskrivning av grunden för yrkandet. Medlemsstaternas nuvarande lagstiftning om betalningsföreläggande omfattar allt från villkor som är desamma som för en vanlig stämningsansökan (Italien) till mycket kortfattade hänvisningar till yrkandets grund (Sverige, Österrike, Tyskland och Finland). [56] Det förfaringssätt som bör väljas hänger nära samman med vissa andra grundläggande frågor i denna grönbok. Med vilken exakthet och utförlighet grunden för yrkandet måste anges beror givetvis i hög grad på hur omfattande domstolens granskning av denna grund är. Om betalningsföreläggandet är ett resultat av en (summarisk) juridisk prövning från domstolens sida, måste sammanfattningen av de bakomliggande fakta som antas stödja yrkandet vara tillräckligt utförlig för att möjliggöra denna prövning. Om det däremot är svaranden som genom att bestrida fordringen ansvarar för att yrkandets grund prövas, och om ett uteblivet bestridande innebär att ett betalningsföreläggande utfärdas utan ens en ytlig prövning av grunden, så räcker det om de uppgifter anges som krävs för att svaranden skall kunna identifiera fordringen och besluta om den skall bestridas eller ej.

[56] Den svenska informationsbroschyr som bifogas standardansökan visar de kriterier som måste uppfyllas för en tydlig angivelse av fordringens art, till exempel genom att ge följande exempel: köp av bil med registreringsnummer BMG 689 den 19 januari 1996.

Fråga 11:

Vilka krav bör ställas på innehållet i en ansökan om ett europeiskt betalningsföreläggande? Vilka krav bör ställas på beskrivningen av de omständigheter som åberopas som grund för yrkandet?

3.3.4.2. Kravet på skriftlig bevisning för fordringen

Kravet att styrka fordringen med viss skriftlig bevisning har redan angivits som det viktigaste inslaget i bevismodellens regler om betalningsförelägganden. Domstolens juridiska prövning av grunden för yrkandet på grundval av kärandens redogörelse och skriftliga bevisning innebär ett klart bättre skydd för svaranden mot ogrundade yrkanden. Detta måste vägas mot de effektivitetsförluster som kravet på sådan prövning innebär och svårigheterna att förena kravet på skriftlig bevisning med användningen av automatisk databehandling. Själva kärnfrågan är helt enkelt om domstolens kontroll av huruvida yrkandet är välgrundat skall betraktas som nödvändig eller om ansvaret för att bestrida fordringen helt och hållet kan överlåtas till svaranden, och vidare om ett uteblivet bestridande i sig är tillräckligt för att motivera ett avgörande till kärandens förmån.

För att kunna göra en noggrann bedömning av innebörden och följderna av ett krav på skriftlig bevisning är det av yttersta vikt att veta hur generöst eller restriktivt ett sådant krav skall tolkas, med andra ord vilka typer av handlingar som skall godtas som fullgod bevisning för fordringen. Överdrivet stränga krav som i praktiken förutsätter att svaranden uttryckligen erkänner fordringen skulle beröva betalningsföreläggandet större delen av dess praktiska betydelse. Å andra sidan kan alltför slappa regler undergräva den kontroll som domstolen utövar så mycket att själva värdet av att kräva skriftlig bevisning kan ifrågasättas. De medlemsstater som använder bevismodellen (Belgien, Frankrike, Grekland, Luxemburg, Italien och Spanien) tillämpar långt ifrån samma kriterier i detta avseende. Hur noggranna och detaljerade bestämmelser är skiljer sig markant åt. I Frankrike anges i artikel 1407 i NCPC endast villkoret att ansökan måste åtföljas av bestyrkande handlingar, [57] utan att det preciseras vad detta krav innebär. Det har således lämnats åt domstolarna att själva utveckla mer konkreta riktlinjer i sin praxis. I den belgiska lagstiftningen har man gått ett steg längre och kräver en handling som härrör från gäldenären, samtidigt som man klargör att det inte måste handla om ett medgivande av yrkandet. [58] Den spanska och framför allt den italienska lagstiftningen innehåller långa och detaljerade förteckningar och definitioner av vad som utgör skriftlig bevisning vid betalningsföreläggande. [59] Det finns inte utrymme i denna grönbok att gå in i detalj på alla handlingar som räknas upp. Det räcker att konstatera att i båda medlemsstaterna kan yrkandet grundas på handlingar som inte är undertecknade av svaranden utan som har upprättats av käranden på egen hand. [60]

[57] Artikel 1407 tredje stycket: "La requête doit être accompagnée des documents justificatifs". Artikel 11.2 (4) i Storme-förslaget, som innebär att en ansökan skall åtföljas av all skriftlig bevisning som ligger till grund för yrkandet, tycks ha en lika obestämd innebörd kvalitativt sett men vara mer krävande kvantitativt sett.

[58] Artikel 1338 i den belgiska rättegångslagen (franska versionen): "... un écrit émanant du débiteur". I förarbetena till denna bestämmelse anges ordersedel, leveranskvitto undertecknat av svaranden samt godkänd faktura som exempel på giltiga handlingar.

[59] I Spanien artikel 812 NLEC, i Italien artiklarna 633-636 i Codice di procedura civile. I båda fallen är förteckningarna ofullständiga.

[60] I de spanska bestämmelserna tillåts handlingar som enbart härrör från käranden och som antingen styrker omständigheterna kring det berörda konkreta yrkandet eller, i egenskap av handling som kompletterar en annan handling där det fordrade beloppet specificeras, det långvariga avtalsförhållandet mellan parterna.

Med hänsyn till dessa skillnader bör man nog inte underskatta svårigheterna med att försöka utveckla en definition av handlingar som utgör giltig bevisning vid betalningsföreläggande. Detta är kanske också en aspekt som bör beaktas när man tar ställning till den allmänna frågan huruvida förebringande av skriftlig bevisning för fordringen skall vara ett krav för ett europeiskt betalningsföreläggande.

Fråga 12:

Bör förebringande av skriftlig bevisning för fordringen vara ett krav för att få ansöka om ett europeiskt betalningsföreläggande? Om ja, vilka typer av handlingar skall anses vara fullgod bevisning för fordringen?

3.3.4.3. Formkrav: användning av standardblanketter

Även om flera medlemsstater har officiella standardblanketter för ansökan om betalningsföreläggande (Österrike, Tyskland, Luxemburg, Portugal, Sverige och Spanien) [61] är blanketternas användning obligatorisk endast i vissa medlemsstater, [62] medan det i andra är tillåtet att själv formulera en ansökan. [63] I de medlemsstater där en egenhändigt formulerad ansökan kan eller måste lämnas in omfattar kraven allt från en likadan stämningsansökan som i ordinära tvistemålsförfaranden [64] till en förenklad version där endast parternas namn och adress samt fordrans belopp och grund behöver anges. [65]

[61] I Frankrike kan icke-officiella standardblanketter köpas i bokhandeln.

[62] I Österrike, Tyskland (utom vid delgivning utomlands) och Portugal (såvida inte blanketten är olämplig för ärendet ifråga).

[63] Detta är fallet i Luxemburg där förenklat inledande av förfarandet även kan ske genom en muntlig eller skriftlig déclaration au greffe (ansökan som lämnas till domstolens kansli).

[64] Italien.

[65] Spanien (artikel 814 NLEC).

Standardblanketter är ett sätt att strukturera de uppgifter som krävs för att ansöka om ett betalningsföreläggande. De kan tjäna många olika syften. För det första utgör de ett stöd för käranden, särskilt om denne inte företräds av advokat, genom att ge käranden en uttömmande uppräkning av vad en giltig ansökan skall innehålla. Helst bör blanketten även innehålla anvisningar för ifyllandet. För det andra är standardblanketter ett viktigt verktyg för användningen av elektronisk databehandling, särskilt om det kombineras med möjligheten att sända ansökningar på elektronisk väg till domstolen. I gränsöverskridande ärenden kan dessutom standardblanketter på flera olika språk väsentligt bidra till att förenkla och påskynda förfarandena genom att minska behovet av översättning och därigenom få ned kostnaderna och dröjsmålen till ett minimum. En ansökan i standardiserad form framstår slutligen som en nödvändig förutsättning för ett avgörande i standardiserad form som gäller och kan verkställas i hela gemenskapen.

Utformningen av en eventuell europeisk standardblankett skulle innebära flera tekniska problem. I flera frågor, till exempel de typer av kostnader där ersättning kan krävas, råder det stora skillnader mellan de nationella bestämmelserna, något som sannolikt måste avspeglas i själva standardblanketten liksom i dess anvisningar. Kanske skulle en enhetlig standardblankett med visst grundläggande innehåll, som medlemsstaterna har viss frihet att anpassa och utvidga efter egna behov vara ett möjligt sätt att hantera dessa svårigheter.

Fråga 13:

Bör en obligatorisk standardblankett användas för ansökan om ett europeiskt betalningsföreläggande? Om ja, vad bör denna standardblankett innehålla?

3.3.4.4. Inlämnande av ansökan till domstolen på elektronisk väg och användning av elektronisk databehandling

Kommunikation mellan domstolen och parterna

Elektronisk kommunikation mellan domstolen och parterna, i synnerhet e-post, ger möjligheter att effektivisera förfarandet ytterligare och därigenom spara mycket tid och pengar. Denna typ av kommunikation tycks vara särskilt lämplig i gränsöverskridande ärenden med tanke på de avsevärda förseningar som ofta uppstår vid vanlig postbefordran eller formell delgivning av dokument mellan olika medlemsstater. Ökad användning av elektronisk databehandling vid medlemsstaternas domstolar vid handläggningen av betalningsförelägganden bör främjas genom att (standardiserade) ansökningar kan lämnas på elektronisk väg. Därigenom besparas domstolarna arbetet att lägga in ansökan i datasystemet eftersom detta ombesörjs av käranden. Inlämnande av kärandens ansökan till domstolen tycks möta större tekniska hinder än juridiska, då det inte leder till samma problemställning som vid formell delgivning av rättsliga handlingar på elektronisk väg.

Flera medlemsstater tillåter därför eller har åtminstone försöksverksamhet med inlämnande av ansökan på elektronisk väg. [66] Föga förvånande är det de medlemsstater som redan i stor utsträckning använder elektronisk databehandling vid den allmänna handläggningen av betalningsförelägganden som kommit längst inom detta område.

[66] I Tyskland kan ansökan lämnas in via Internet endast i vissa federala domstolar där befogenheten att utfärda betalningsföreläggande har centraliserats (se punkt 3.3.2, fotnot 50) och där handläggningen är helt och hållet datoriserad.

En rättsakt om ett europeiskt betalningsföreläggande bör inte hindra utan snarare uppmuntra teknisk utveckling, för att främja en effektivare handläggning av ärenden när detta inte medför något hot mot parternas rätt till en rättvis rättegång. Det är dock mycket tveksamt om ett förslag bör innehålla krav på användning av särskilda metoder för att kommunicera med domstolarna, då detta skulle kräva alltför stora resurser i de medlemsstater som ännu inte har datoriserat sina domstolssystem.

Detta är en fråga om teknisk utveckling, särskilt när det gäller den elektroniska kommunikationens säkerhet och tillförlitlighet och om i vilken utsträckning sådan kommunikation kan utökas till delgivning av handlingar. [67]

[67] Delgivning tas upp mer i detalj i avsnitt 3.3.8 nedan.

Domstolens handläggning av ärendet

Den potentiella användningen av informationsteknik är inte begränsad till frågan om kommunikation mellan domstolen och parterna. Den kan även vara ett bra verktyg vid domstolarnas handläggning av ärenden. Alla möjligheter att slippa uppgifter som kan datoriseras ger domstolarna utrymme att ägna mer tid åt de riktigt komplicerade frågorna. Eftersom betalningsförelägganden är "enkla" ärenden om fordringen inte bestrids och eftersom de bör överlämnas till domstolen på ett standardiserat sätt tycks de vara en självskrivna för ökad användning av elektronisk databehandling.

I nuläget är det flera medlemsstater (Österrike, Finland, Frankrike och Sverige) som använder databehandling i samband med betalningsförelägganden, som ett stöd vid registrering av ärenden, kontroll av tidsfrister, beräkning av kostnader etc. Befogenheten att bifalla eller avslå ansökan om betalningsföreläggande ligger hos den person som ansvarar för handläggningen, vare sig det är en domare eller domstolstjänsteman. Tyskland har däremot gått ett steg längre i användningen av elektronisk databehandling genom att helt och hållet datorisera förfarandet i flera federala domstolar. De dataprogram som används tillsammans med särskilda standardblanketter gör det möjligt att automatiskt kontrollera om uppgifter saknas, om det är uppenbart att ansökan skall avvisas eller är ogrundad eller om andra särskilda omständigheter föreligger (svaranden har sitt hemvist utomlands, räntan är ovanligt hög etc.). [68] Om några problem konstateras vid denna kontroll, men endast då, uppmärksammas domstolstjänstemannen på ärendet. Annars ombesörjer systemet att betalningsföreläggandet skickas iväg och, i de fall svaranden inte bestrider fordringen, även det andra avgörandet, exekutionstiteln samt en faktura på kostnaderna, allt utan att någon person behöver ingripa. Om svaranden bestrider fordringen i tid, överlämnas ärendet automatiskt till domstol för ordinär handläggning.

[68] Även i Österrike sker en liknande automatisk kontroll.

Att de möjligheter som användning av datateknik och elektronisk överföring ger är många och viktiga torde ha framgått ovan. Med tanke på hur nära dessa frågor hänger samman med andra viktiga frågor rörande grundreglerna om ett europeiskt betalningsföreläggande [69] kan denna grönbok utgöra en utgångspunkt för en bred diskussion om betydelsen av elektronisk kommunikation och databehandling i dessa sammanhang.

[69] Det är till exempel uppenbart att ett datoriserat förfarande i likhet med den tyska modell som beskrivs ovan endast är möjligt om domstolen inte prövar grunden för yrkandet, något som bara en människa kan göra.

Fråga 14:

Vilken funktion bör datateknik och elektronisk databehandling ha

a) i kommunikationen mellan domstolen och parterna,

b) i domstolens handläggning av ett europeiskt betalningsföreläggande?

3.3.5. Omfattningen av domstolens prövning av ansökan

Det förefaller självklart att den domstol som tagit emot en ansökan om betalningsföreläggande självmant skall kontrollera om ansökan uppfyller villkoren för prövning (omfattas fordringen i fråga av betalningsföreläggandets användningsområde, det vill säga är det ett tvistemål, är det en penningfordran, har eventuell obligatorisk standardblankett fyllts i ordentligt, är ansökan undertecknad etc.) och sin egen internationella behörighet. [70]

[70] Enligt artikel 26.1 i rådets förordning (EG) nr 44/2001 skall domstolen självmant förklara sig obehörig, såvida den inte är behörig enligt bestämmelserna i den förordningen, om talan väcks vid en domstol i en medlemsstat mot en svarande som har hemvist i en annan medlemsstat.

När det gäller grunden för yrkandet framstår skillnaden mellan de så kallade bevis- och icke-bevismodellerna i samband med betalningsförelägganden återigen som mycket tydlig. I de medlemsstater som använder bevismodellen kan betalningsföreläggande i allmänhet endast utfärdas om granskningen av lämnade uppgifter och den skriftliga bevisning som sökanden förebringat ger vid handen att anspråket är välgrundat. I icke-bevismodellen däremot är ett avgörande till förmån för käranden inte avhängigt av någon föregående prövning av anspråkets grund. [71] Vilken modell man bör välja är hänger nära samman med vilket av dessa två modeller och deras främsta kännetecken man föredrar. Såsom redan påpekats när det gäller kravet på bevisning för fordringen och vikten av att en domare deltar står principen om svarandens fulla ansvar för att undvika ett avgörande till sin nackdel mot principen om ett minimiskydd för svaranden.

[71] Enligt 448 (2) ZPO i Österrike får betalningsföreläggande inte utfärdas om fordringen uppenbart strider mot tro och heder (till exempel spelskulder) eller ännu inte har förfallit till betalning. Förutom detta och i avsaknad av uttryckliga bestämmelser som reglerar denna fråga diskuterades det i doktrinen om och i vilken utsträckning granskning av fordringens grund bör ske. Rättspraxis var tidigare mycket generös i detta avseende. Genom ny lagstiftning som träder i kraft den 1 januari 2003 klargörs dock tydligt att domstolen måste göra en summarisk prövning av yrkandets grund enligt samma riktlinjer som när den meddelar en tredskodom, det vill säga ett avgörande baserat på obestridda faktauppgifter från käranden.

För att kunna göra detta val kan det vara givande att beakta följande aspekter på det praktiska genomförandet av de båda principerna.

Det bör noteras att även de medlemsstater som avstår från att regelmässigt granska yrkandets grund har en "säkerhetsventil" genom möjligheten att avvisa uppenbart ogrundade ansökningar; denna möjlighet bygger antingen på uttryckliga bestämmelser eller på en vedertagen praxis. [72] Även i icke-bevismodellen erkänns med andra ord behovet av ett särskilt skydd för passiva svarande mot ogrundade yrkanden. En EG-rättsakt inspirerad av denna modell bör kanske innehålla en uttrycklig bestämmelse där domstolarnas skyldighet i detta avseende specificeras så tydligt som möjligt.

[72] I 23 i lagen om betalningsföreläggande och handräckning anges följande: "Om det kan antas att sökandens yrkande (...) är ogrundat eller obefogat, skall ansökningen behandlas som om svaranden bestritt den." Följande exempel ges i doktrinen:

Faktum är att de praktiska skillnaderna mellan det minimiskydd som ges genom bortgallring av uppenbart ogrundade yrkanden och den granskning av yrkandets grund som krävs enligt bevismodellen för betalningsföreläggande kan bedömas ordentligt endast om det finns tillräckliga uppgifter om hur omfattande denna granskning är. Det tycks vara en oundviklig följd av den ensidiga karaktären hos det förfarande som föregår avgörandet att domstolarna endast gör en kontroll av sannolikheten och tillförlitligheten snarare än en grundlig prövning av om yrkandet är välgrundat. Det beror till stor del på hur kraven på skriftlig bevisning är utformade och kärandens framställning om domstolen kan göra mer än en mycket ytlig kontroll av grunden för yrkandet. [73] Det faktum att domarna i de medlemsstater som har valt bevismodellen utfärdar ett betalningsföreläggande endast om de anser att yrkandet är välgrundat hindrar inte att det finns stora skillnader mellan hur denna princip genomförs i praktiken, och det garanterar heller inte i sig en hög skyddsnivå för svaranden. För att säkerställa att normerna är likvärdiga i hela Europa kan det visa sig nödvändigt med vissa allmänna riktlinjer för hur noggrann prövningen av yrkandets grund måste vara.

[73] Domstolarna i Italien och Grekland kan uppmana en sökande att lämna ytterligare handlingar eller utveckla vissa omständigheter om den ursprungliga ansökan inte anses vara komplett och det kan tyda på en något strängare prövning av yrkandets grund. För att kunna göra en uttömmande genomgång av dessa frågor skulle det slutligen behövas mer uppgifter om hur dessa bestämmelser brukar tillämpas i de medlemsstater som använder bevismodellen.

Fråga 15:

Bör yrkandets grund prövas innan ett europeiskt betalningsföreläggande utfärdas? Om ja, vilka kriterier bör gälla för denna prövning?

3.3.6. Domstolens beslut om betalningsföreläggande

3.3.6.1. Bör ett betalningsföreläggande kunna utfärdas för vissa delar av yrkandet?

Om ansökan uppfyller formkraven eller de materiella kraven endast för en del av och inte hela yrkandet uppstår frågan om huruvida ett betalningsföreläggande bör utfärdas för den del som uppfyller kraven. [74] Några medlemsstater (Tyskland och Luxemburg) svarar nej på denna fråga och intar en allt-eller-inget-hållning. En ansökan om betalningsföreläggande som inte kan bifallas fullt ut, inklusive krav på ränta och kostnader, måste avslås helt och hållet. [75]

[74] Denna situation måste särskiljas från den situation där en svarande endast bestrider en del av den fordran som betalningsföreläggandet gäller.

[75] 691 (1) i Tysklands ZPO. I Österrike gäller motsvarande bestämmelse endast om yrkandet är delvis ogrundat. Om det är ansökan som är delvis ogiltig kan dock ett betalningsföreläggande utfärdas för återstoden av yrkandet.

I Frankrike och Belgien är systemen annorlunda konstruerade. Om domstolen anser att yrkandet endast delvis är välgrundat utfärdar den ett betalningsföreläggande för den godtagbara delen av ansökan. Detta beslut kan inte överklagas, men käranden kan vidta två åtgärder vid ett sådant delvis avslag. Om käranden är fast besluten att gå vidare med hela yrkandet, inbegripet den del som domstolen har ogillat, måste han eller hon avstå från att delge betalningsföreläggandet till svaranden och i stället välja ordinärt förfarande. Om käranden å andra sidan väljer delgivning och verkställighet för det delvisa betalningsföreläggandet avstår kärandeparten från rätten att göra återstoden av kravet gällande domstolsvägen. [76]

[76] Artikel 1409 NCPC: "Si, au vu des documents produits, la demande lui paraît fondée en tout ou partie, le juge rend une ordonnance portant injonction de payer pour la somme qu'il retient. (...) Si le juge ne retient la requête que pour partie, sa décision est également sans recours pour le créancier, sauf a celui-ci à ne pas signifier l'ordonnance et à procéder selon les voies de droit commun".

Skillnaderna mellan de båda systemen kan dock vara betydligt mindre i den praktiska tillämpningen. Om domstolarna, enligt vedertagen praxis eller lagstadgad skyldighet, ger käranden möjlighet att åtgärda brister i en ansökan eller sänka beloppet eller räntan till en nivå som medger att betalningsföreläggande utfärdas, [77] och detta sker innan ansökan avslås, är detta i praktiken detsamma som att låta käranden antingen nöja sig med det belopp som domstolen anser skäligt eller också försöka driva in hela fordringen genom ordinärt förfarande.

[77] En sådan skyldighet finns i Tyskland enligt 691 (1) ZPO.

Båda de metoder som beskrivs ovan bygger på samma grundläggande tanke, nämligen att man undviker att dela upp ett enda ärende på två separata förfaranden, ett betalningsföreläggande och ett ordinärt tvistemålsförfarande. Därigenom undviker man verkningar som skulle strida mot betalningsföreläggandets huvudsyfte, nämligen att göra det enklare att driva in fordringar som förväntas förbli obestridda.

Fråga 16:

Bör det vara möjligt att utfärda ett europeiskt betalningsföreläggande endast för en del av anspråket?

3.3.6.2. Ett standardiserat beslut

Som framgår ovan finns en stark koppling mellan användningen av standardblanketter för ansökan och användningen av standardbeslut. Båda ger snarlika fördelar, om än uppenbarligen i olika skeden av förfarandet. En standardblankett för ansökan underlättar tillgången till rättslig prövning. Ett standardiserat beslut minskar svårigheterna vid verkställighet i annan medlemsstat än den där betalningsföreläggandet utfärdades.

För att det europeiska betalningsföreläggandet skall vara direkt verkställbart i övriga medlemsstater måste alla uppgifter som krävs för verkställighet vara klart och tydligt angivna i betalningsföreläggandet. Ett exempel på praktiska problem som kan uppstå är att man i vissa medlemsstater självmant fogar viss ränta till fordringen och att denna ränta inte omnämns alls eller endast anges som lagstadgad ränta i beslutet. Detta kan vara en självklarhet för de exekutiva myndigheterna i den medlemsstat där beslutet utfärdades, medan det kan framstå som obegripligt och därför icke verkställbart utomlands. I ett standardiserat europeiskt betalningsföreläggande måste därför gällande ränta anges tydligt i siffror, även om detta inte alltid är lagstadgat i den medlemsstat där betalningsföreläggandet utfärdades. För att kunna utforma en blankett som uppfyller dessa kriterier i största möjliga mån vore det värdefullt om medlemsstaterna och andra berörda kunde informera kommissionen om typiska problem av detta slag som ofta uppstår i samband med verkställighet av beslut utfärdade i andra medlemsstater.

Fråga 17:

Bör det europeiska betalningsföreläggandet ha en standardiserad utformning? Om ja, vad bör ett standardiserat beslut innehålla?

3.3.6.3. Möjlighet för kärande att överklaga ett beslut om att helt eller i vissa delar avslå en ansökan om betalningsföreläggande? Möjlighet att ansöka om betalningsföreläggande flera gånger?

Det tycks vara vedertagen praxis hos de medlemsstater som tillämpar ett system med betalningsföreläggande att inte ge möjlighet att överklaga beslut om att avslå en ansökan om betalningsföreläggande. Den enkla och logiska förklaringen till denna brist på rättsmedel ligger i det faktum att käranden inte hindras från att gå vidare till ordinärt tvistemålsförfarande med exakt samma yrkande. Flera medlemsstater tillåter till och med att en ny ansökan om betalningsföreläggande lämnas in efter korrigering av de formella eller materiella brister som var orsaken till att ansökan om betalningsföreläggande avslogs. [78] Det kan vara värt att beakta möjligheten att inkludera en uttrycklig bestämmelse med denna innebörd i en EG-rättsakt. [79]

[78] Detta tycks vara fallet åtminstone i Italien, Luxemburg och Tyskland. I övriga medlemsstater anges inte denna möjlighet i gällande bestämmelser.

[79] I artikel 11.4 i Storme-förslaget anges att om domstolen avslår ansökan helt eller i vissa delar skall avslaget inte få rättskraft. Avslaget får heller inte överklagas.

Question 18:

Bör det vara otillåtet att överklaga ett beslut om att helt eller i vissa delar avslå en ansökan om ett europeiskt betalningsföreläggande? Bör det vara möjligt att lämna in en ny ansökan om ett europeiskt betalningsföreläggande avseende samma fordran efter ett sådant avslag?

3.3.7. Information till svaranden och dennes rättigheter och skyldigheter i anslutning till beslutet

För att säkerställa en rättvis prövning måste svaranden i anslutning till betalningsföreläggandet få tillräcklig information om sina processuella rättigheter och skyldigheter. Det får aldrig tas för givet att svaranden känner till hur förfarandet fungerar. Kortfattad men ändå detaljerad information är därför en förutsättning för korta tidsfrister och för upprätthållandet av presumtionen att svaranden klarar av att inom tidsfristerna och med full insikt om konsekvenserna fatta ett beslut om huruvida fordringen skall bestridas, och detta utan juridisk rådgivning. Även om det exakta innehållet i sådan information varierar mellan medlemsstaterna kan följande minsta gemensamma nämnare urskiljas:

* Det anges att det finns en möjlighet att bestrida samt tidsfristen och formkraven för ett sådant bestridande, inbegripet adressen till den domstol eller myndighet som bestridandet skall skickas till.

* Det anges att betalningsföreläggandet verkställs om fordringen inte bestrids före tidsfristens utgång.

Om grunden för yrkandet inte prövas av domstolen innan ett europeiskt betalningsföreläggande utfärdas kan det vara nödvändigt att klargöra detta för svaranden. Annars kanske denne avvaktar ett beslut om att ansökan är ogrundad och tror att han inte behöver ta någon aktiv del i förfarand