SV (...PICT...)|EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION| Bryssel den 26.11.2008 SEK(2008) 2893 ARBETSDOKUMENT FRÅN KOMMISSIONENS AVDELNINGAR som åtföljer förslag till RÅDETS DIREKTIV (Euratom) om upprättande av en gemenskapsram för kärnsäkerhet SAMMANFATTNING AV KONSEKVENSBEDÖMNINGEN {KOM(2008) 790 slutlig} {SEK(2008) 2892} 1. Samråd och expertis Konsekvensbedömningen hänför sig till dagordningspunkt 2008/TREN/003 – Reviderat lagförslag om kärnsäkerhet . Den medföljer utkastet till det reviderade direktivet för upprättandet av en gemenskapsram kärnsäkerhet. Det har till syfte att återuppta processen för att införa gemensamma EU-ramar för kärnsäkerhet, genom att ersätta det föreslagna direktivet om fastställande av grundläggande skyldigheter och allmänna principer för säkerhet vid kärntekniska anläggningar Kommissionens första förslag från 2003 (referensdok. KOM(2003) 32 slutlig) och reviderad version från 2004 (referensdok. KOM(2004) 526 slutlig). som presenterades av kommissionen 2003. [1] Kommissionens första förslag från 2003 (referensdok. KOM(2003) 32 slutlig) och reviderad version från 2004 (referensdok. KOM(2004) 526 slutlig). Det nya förslaget är ett resultat av ett omfattande och kontinuerligt samrådsförfarande som inleddes 2004 under rådets irländska ordförandeskap. Som en följd av detta fortsatte rådets arbetsgrupp för kärnsäkerhet (WPNS), högnivågruppen för kärnsäkerhet och avfallshantering (HLG) och Europeiska kärnenergiforumet sitt arbete i frågan. Samrådsförfarandet som startade 2004 resulterade i en grundlig granskning av strategin som anammades i 2004 års förslag till säkerhetsdirektiv, som då ställdes inför en blockerande minoritet av medlemsstater. Huvudargumenten var en alltför detaljerad föreskrivning av bindande lagstiftning, liksom tvivel om förslaget till fullo skulle respektera subsidiaritetsprincipen. Det reviderade lagförslaget bygger på följande: a) det tekniska arbete som utförts av den västeuropeiska sammanslutningen av kärnenergiorgan ( Western European Nuclear Regulators Association – WENRA ) och som slutfördes 2006 för befintliga kärnanläggningar, och i vilket samtliga kärnenergiorgan i Europa har deltagit; b) principen att enbart starka och oberoende myndigheter kan garantera en fortsatt säker drift av kärnkraftverken i EU; c) integrering i gemenskapslagstiftningen av principerna i de viktigaste internationella instrumenten, det vill säga konventionen om kärnsäkerhet IAEA INFCIRC 449 av den 5 juli 1994. , det säkerhetsarbete som utförts av Internationella atomenergiorganet (IAEA), framför allt IAEA:s grundläggande säkerhetsprinciper IAEA Safety Fundamentals: Fundamental safety principles, IAEA Safety Standard Series No. SF-1 (2006). . Dessutom gav resultaten från verksamheten i de olika expertgrupperna för frågor om kärnsäkerhet den tekniska bakgrund som ligger bakom de grundprinciper som föreslås i föreliggande utkast till reviderat direktiv om upprättande av en gemenskapsram för kärnsäkerhet. [2][3] IAEA INFCIRC 449 av den 5 juli 1994. IAEA Safety Fundamentals: Fundamental safety principles, IAEA Safety Standard Series No. SF-1 (2006). Europaparlamentet har alltid ställt sig bakom upprättandet av en europeisk kärnsäkerhetslagstiftning som fastställer referensnivåer, vilket avspeglas i dess rapporter genom åren Den senaste var Maldeikis rapport om 50 år med Euratomfördraget (A6-0129/2007) och Reul-rapporten om konventionella energikällor (A6-0348/2007). . Dessutom är industrin nu en stark anhängare av en kärnsäkerhetslagstiftning i EU, vilket framgår av slutsatserna från det andra Europeiska kärnenergiforumet. [4] Den senaste var Maldeikis rapport om 50 år med Euratomfördraget (A6-0129/2007) och Reul-rapporten om konventionella energikällor (A6-0348/2007). I syfte att slutföra konsekvensbedömningen har avslutningsvis en styrgrupp inrättats med representanter från alla berörda avdelningar i kommissionen. Utkastet till konsekvensbedömning lämnades in för utvärdering till konsekvensbedömningsnämnden, som avgav sitt första utlåtande den 9 september 2008, följt av ett slutligt utlåtande den 14 oktober 2008 om ett återinlämnat reviderat dokument. De slutliga kommentarerna från konsekvensbedömningsnämnden har beaktats fullt ut. 2. Problemformulering Det förnyade intresset för kärnkraft som uttryckts av ett antal medlemsstater, med möjlighet till förlängd livstid för många anläggningar och byggande av nya, gör valet av tidpunkt för detta reviderade förslag särskilt lämpligt. Det är uppenbart att effekterna av strålningsincidenter inte upphör vid gränserna. De kan få hälsokonsekvenser för både arbetstagare och medborgare, och även vittgående ekonomiska konsekvenser för energiindustrin. Skyddet av allmänheten i EU är ett av EU:s politiska huvudsyften. En rättslig ram med syfte att upprätta, upprätthålla och kontinuerligt förbättra kärnsäkerheten och reglerna om denna i gemenskapen, samt att förstärka rollen för medlemsstaternas tillsynsorgan skulle skapa ytterligare garantier för allmänheten i EU. En allmän acceptans är en förutsättning för den fortsatta utvecklingen av kärnenergin. Hittills har gemenskapen varit ständigt aktiv i främjandet av kärnsäkerheten eftersom det ännu inte finns några gemenskapsregler med gemensamma säkerhetsnormer för nya och befintliga kärntekniska anläggningar i EU. De europeiska medborgarnas oro beträffande säkerheten i kärntekniska anläggningar måste emellertid hanteras av gemenskapen på lämpligt sätt. En av de huvudsakliga slutsatserna av 2007 års kärnsäkerhetsrelaterade undersökning Särskild Eurobarometer 271, ”Europeans and nuclear safety”, fältarbete okt.–nov. 2006, offentliggjort i feb. 2007 http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_271_en.pdf. var att även om européer i genomsnitt har rimliga kunskaper i kärnkraftsfrågor, framför allt huruvida det finns kärnkraftverk i deras länder eller inte, känner de sig särskilt främmande inför frågan om kärnsäkerheten (56 %–90 %).[5] Särskild Eurobarometer 271, ”Europeans and nuclear safety”, fältarbete okt.–nov. 2006, offentliggjort i feb. 2007 http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_271_en.pdf. 3. EU:s behörighet Gemenskapens behörighet att fastställa grundläggande säkerhetsnormer på EU-nivå är uttryckligen reglerad i Euratomfördraget. I artikel 2 b fastställs följande: ”För att fullgöra sin uppgift skall gemenskapen i den ordning som anges i detta fördrag […] uppställa enhetliga säkerhetsnormer för befolkningens och arbetstagarnas hälsoskydd samt övervaka tillämpningen av dessa normer”. I avdelning två kapitel 3 Hälsoskydd anges ett antal detaljerade föreskrifter ämnade att fastställa, verkställa och tillämpa de grundläggande normer som avses i artikel 2 b i Euratomfördraget. Kapitel 3 i Euratomfördraget hade framför allt använts i strålskyddssyften fram till dess att den inneboende kopplingen mellan strålskydd och kärnsäkerhet, och gemenskapens behörighet på kärnsäkerhetsområdet erkändes av EG-domstolen. Enligt domstolens avgörande i mål C-29/99 Europeiska gemenskapernas kommission mot Europeiska unionens råd (Mål C-29/99). ska ”prövningen av gemenskapens behörighet inte göras utifrån någon konstlad åtskillnad mellan skydd för befolkningens hälsa och säkerhet i fråga om källor till joniserande strålning”. I det här avgörandet bekräftas därför att befintliga säkerhetsnormer med syfte att skydda befolkningens och arbetstagarnas hälsa mot de faror som uppstår till följd av joniserande strålning måste kompletteras med säkerhetsnormer för kärntekniska anläggningar. Den tekniska kompetensen hos nationella myndigheter med ansvar för säkerheten hindrar inte gemenskapen från att lagstifta i det här sammanhanget.[6] Europeiska gemenskapernas kommission mot Europeiska unionens råd (Mål C-29/99). 4. Konsekvensbedömningens källor Konsekvensbedömningen uppdaterar den konsekvensbedömning som gjordes 2003 i samband med det första förslaget om kärnsäkerhet Ingår i KOM(2003) 32 slutlig. . Den tekniska bakgrunden är slutsatserna och rekommendationerna i den slutliga rapporten från WPNS Dok. 15475/2/06 REV2 (http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02.en06.pdf) , som godkändes av rådsarbetsgruppen för atomfrågor (WPAQ) den 13 december 2006 och kompletterades med resultaten i rapporterna från WPNS undergrupper 15475/2/06 REV 2 ADD 1(http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad01.en06.pdf), 15475/2/06 REV 2 ADD 2 (http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad02.en06.pdf) 15475/2/06 REV 2 ADD 3 (http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad03.en06.pdf). . [7][8][9] Ingår i KOM(2003) 32 slutlig. Dok. 15475/2/06 REV2 (http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02.en06.pdf) 15475/2/06 REV 2 ADD 1(http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad01.en06.pdf), 15475/2/06 REV 2 ADD 2 (http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad02.en06.pdf) 15475/2/06 REV 2 ADD 3 (http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad03.en06.pdf). Verksamheten inom WENRA bör betonas särskilt i det här sammanhanget. Det är en organisation som består av chefer och högre tjänstemän från regleringsmyndigheterna på kärnenergiområdet i 17 europeiska länder Belgien, Bulgarien, Tjeckien, Finland, Frankrike, Tyskland, Ungern, Italien, Litauen, Nederländerna, Rumänien, Slovakien, Slovenien, Spanien, Sverige, Schweiz och Förenade kungariket. . Medlemmarna har kartlagt många gemensamma referensnivåer för reaktorsäkerheten, och ska harmonisera de nationella kraven senast 2010.[10] Belgien, Bulgarien, Tjeckien, Finland, Frankrike, Tyskland, Ungern, Italien, Litauen, Nederländerna, Rumänien, Slovakien, Slovenien, Spanien, Sverige, Schweiz och Förenade kungariket. Dessutom bygger konsekvensbedömningen på skyldigheterna och kraven i IAEA:s konvention om kärnsäkerhet, som är en internationellt erkänd plattform för utvecklingen av kärnsäkerhet, liksom på IAEA:s grundläggande säkerhetsprinciper. Konventionen innehåller inte några detaljerade tekniska bestämmelser. Däremot ger den väl detaljerade rättliga ramar för kontinuerlig förbättring av säkerheten. Euratom och alla medlemsstater i EU är avtalsslutande parter i konventionen om kärnsäkerhet. IAEA:s grundprinciper skapar en praxis på vilka nationella säkerhetskrav grundas. Medlemsstaterna har gjort avsevärda bidrag för förbättringen av denna. 5. Alternativ Konsekvensbedömningen behandlar följande fyra alternativ : – Alternativ 0 innebär ingen ändring av nuvarande situation. – Alternativ 1 innebär att gemenskapslagstiftning utarbetas där gemensamma säkerhetsnormer fastställs för befintliga kärntekniska anläggningar. – Alternativ 2 innebär att gemenskapslagstiftning utarbetas där endast en gemensam ram fastställs med syfte att uppnå och bibehålla en hög enhetlig nivå för kärnsäkerheten i hela EU genom att allmänt erkända kärnsäkerhetsprinciper bekräftas, och där de genomförandeåtgärder som följer utarbetas av HLG. – Alternativ 3 bygger på ett antal internationellt erkända kärnsäkerhetsprinciper (tillvägagångssätt som föreslås i alternativ 2), som kompletteras med ytterligare säkerhetskrav för nya kärnreaktorer, som medlemsstaterna uppmuntras att utveckla i linje med principen om en kontinuerlig utveckling av säkerheten, på grundval av de säkerhetsnivåer som WENRA utvecklat och i nära samarbete med HLG Inrättad genom kommissionens beslut 2007/530/Euratom av den 17 juli 2007 (EUT L 195 , 27.7.2007). som består av representanter för säkerhetsmyndigheterna i EU:s medlemsstater.[11] Inrättad genom kommissionens beslut 2007/530/Euratom av den 17 juli 2007 (EUT L 195 , 27.7.2007). 6. Jämförelse av alternativen – föreslagen EU-åtgärd Utvärderingen av alternativen visade att den mest effektiva lösningen för upprättandet av en gemensam kärnsäkerhetsstrategi i gemenskapen är den som beskrivs i alternativ 3 . Grundprincipen i förslaget till reviderat direktiv är således att gemenskapen upprättar ett antal gemensamma principer på kärnsäkerhetsområdet, som redan ingår i IAEA:s konvention om kärnsäkerhet (förstärkning av de nationella myndigheternas roll, primärt ansvar för säkerheten hos tillståndshavaren under överinseende av tillsynsorganet, förstärkning av tillsynsorganets oberoende ställning, stor insyn i frågor som rör säkerheten vid kärntekniska anläggningar, införande av ledningssystem, regelbunden säkerhetsövervakning, tillgång till expertkunskap om kärnsäkerhet, och prioritering av säkerheten), som kompletteras med ytterligare säkerhetskrav för nya kärnreaktorer, som medlemsstaterna uppmuntras att utveckla i linje med principen om en kontinuerlig utveckling av säkerheten, på grundval av de säkerhetsnivåer som WENRA utvecklat och i nära samarbete med HLG. På grundval av de tio principer för regleringen av kärnsäkerhet som HLG har antagit kommer gruppen att stå i fokus för samarbetet mellan de tillsynsorgan som ansvarar för säkerheten vid kärntekniska anläggningar i medlemsstaterna och kommer att bidra till utvecklingen av ramar för kärnsäkerheten i EU. Medlemsstaterna är skyldiga att respektera IAEA:s grundläggande säkerhetsprinciper, liksom de skyldigheter och krav som omfattas av konventionen om kärnsäkerhet. 7. Mervärde Med det förnyade intresset för kärnenergi i Europa och i andra länder är det viktigt att upprätthålla en hög kärnsäkerhet inom EU samt att fastställa bindande regler och gemensamma säkerhetsnormer i EU. Tillkännagivandet nyligen av att nya kärnkraftverk kommer att byggas i EU gör det än mer nödvändigt att införa gemensamma regler på EU-nivå för att bistå medlemsstaterna i deras ansträngningar för att harmonisera säkerhetsåtgärderna. Trots förekomsten av gränsöverskridande risker i samband med driften av kärntekniska anläggningar har standardisering länderna emellan tidigare endast varit begränsad. Inom denna ram är det grundläggande mervärdet av det valda alternativet att bindande EU-lagstiftning som definierar grundläggande skyldigheter och allmänna principer om säkerheten i kärntekniska anläggningar skulle leda till att målet att uppnå och kontinuerligt förbättra kärnsäkerheten i gemenskapen skulle uppnås. På enbart nationell nivå skulle detta resultat inte kunna uppnås lika effektivt. Detta tillvägagångssätt har också den klara fördelen att det rättsliga läget blir tydligare på gemenskapsnivå. Enligt Euratomfördragets institutionella bestämmelser har Euratom följaktligen sina egna mekanismer för att se till att de nationella lagarna i medlemsstaterna överensstämmer med direktivets bestämmelser. På det viset utövar Euratom sin roll som garant för en korrekt tillämpning av gemenskapens regelverk. Dessutom bör det betonas att EU-lagstiftningen inte endast ger myndigheterna i varje medlemsstat rättigheter och skyldigheter utan också enskilda och företag. Myndigheterna i varje medlemsstat är ansvariga för att införliva EU-lagstiftningen i den nationella lagstiftningen och att verkställa den på ett korrekt sätt, och de måsta garantera medborgarnas rättigheter i denna lagstiftning. I brist på en rättsligt ram i EU ska IAEA:s konvention om kärnsäkerhet tillämpas i medlemsstaterna. Medlemskapet i IAEA:s konvention om kärnsäkerhet är dock endast frivilligt eftersom konventionen endast är ett incitament och därför inte kan medföra några påföljder för bristande efterlevnad. Konventionen har inte utformats för att garantera att parterna fullgör sina skyldigheter genom kontroller och påföljder, utan baseras på deras gemensamma intresse av att uppnå högre säkerhet, vilket kommer att utvecklas och främjas genom parternas regelbundna möten. Medlemskapet medför två grundåtaganden för respektive avtalsslutande part; dels att förbereda och lägga fram en nationell rapport för granskning, dels att låta sin nationella rapport bli föremål för en sakkunnigbedömning av de andra avtalsslutande parterna. Utarbetandet av EU-lagstiftning på grundval av principerna i konventionen om kärnsäkerhet och det fullständiga utnyttjandet av det säkerhetsarbete som redan utförts av IAEA genom definitionen av de grundläggande säkerhetsprinciperna belyser värdet av den internationella utvecklingen på kärnsäkerhetsområdet och ger det europeiska civilsamhället möjlighet att i större utsträckning engagera sig på detta område. Slutligen syftar förslaget till att förstärka de nationella tillsynsorganens roll och oberoende, och därmed utnyttja deras kompetens, snarare än att skapa en top-down-metod som i det första förslaget om kärnsäkerhet. Det förstärker också de nationella organens roll i genomförandet av de överenskomna åtgärderna, en lösning som ligger helt i linje med subsidiaritetsprincipen. 8. Subsidiaritetsprincipen EU:s medlemsstater har redan vidtagit åtgärder som har gjort det möjligt att uppnå en hög kärnsäkerhetsnivå inom EU. På grund av historiska och rättsliga olikheter, olika antal och typer av reaktorer och olika förhållningssätt till reglering har gemensamma regler för kärnsäkerhet för tillämpning inom hela gemenskapen emellertid ännu inte fastställts, trots att detta skulle leda till en ytterligare förbättring av kärnsäkerheten, vilket man inte skulle kunna åstadkomma enbart på nationell nivå. Med det nya förslaget vänds top-down-metoden i förslaget från 2003/2004 upp och ner och blir till en bottom-up-metod. Detta eftersom medlemsstaterna uppmuntras att utveckla ytterligare krav för säkerheten vid nya kärnreaktorer i linje med principen om en kontinuerlig utveckling av säkerheten på grundval av de säkerhetsnivåer som WENRA har utvecklat och i nära samarbete med HLG. Dessutom behåller medlemsstaterna rätten att införa nationella bestämmelser om säkerhetsåtgärder som är strängare än de i gemenskapsreglerna. För det andra, i enlighet med de föreslagna principerna är det reviderade direktivet kopplat till befogenheterna hos medlemsstaternas regleringsmyndigheter, liksom till de internationellt erkända principerna i konventionen om kärnsäkerhet och IAEA:s grundläggande säkerhetsprinciper, och medför alltså inte någon ytterligare belastning för medlemsstaternas myndigheter. Bindande EU-lagstiftning tillför också rättssäkerhet genom att ge medborgarna möjlighet att vända sig till EU:s institutioner om de känner sig osäkra angående kärnenergin. Det bör dessutom nämnas att det nya förslaget helt tar hänsyn till medlemsstaternas åsikter som uttrycktes vid genomgången av paketet från 2003/2004; säkerhetsfrågan skiljs från frågor om kärnavfall och finansiering, idén om att inrätta ett gemenskapsorgan med säkerhetsinspektörer läggs ned, och ansvaret för kärnsäkerhetsinspektioner läggs uteslutande på de nationella myndigheterna. 9. Övervakning och utvärdering Indikatorer för utvecklingen i förhållande till målen kommer att fastställas på medlemsstatsnivå. 10. Slutsats Mot bakgrund av ovanstående verkar det alternativ som har valts också vara det som föredras, eftersom det medför den största tekniska, ekonomiska och säkerhetsmässiga nyttan, då det går längre än till att bara fastställa principer, och faktiskt också uppmuntrar medlemsstaterna till att definiera ytterligare säkerhetskrav. [1] Kommissionens första förslag från 2003 (referensdok. KOM(2003) 32 slutlig) och reviderad version från 2004 (referensdok. KOM(2004) 526 slutlig). [2] IAEA INFCIRC 449 av den 5 juli 1994. [3] IAEA Safety Fundamentals: Fundamental safety principles, IAEA Safety Standard Series No. SF-1 (2006). [4] Den senaste var Maldeikis rapport om 50 år med Euratomfördraget (A6-0129/2007) och Reul-rapporten om konventionella energikällor (A6-0348/2007). [5] Särskild Eurobarometer 271, ”Europeans and nuclear safety”, fältarbete okt.–nov. 2006, offentliggjort i feb. 2007 http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_271_en.pdf. [6] Europeiska gemenskapernas kommission mot Europeiska unionens råd (Mål C-29/99). [7] Ingår i KOM(2003) 32 slutlig. [8] Dok. 15475/2/06 REV2 (http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02.en06.pdf) [9] 15475/2/06 REV 2 ADD 1(http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad01.en06.pdf), 15475/2/06 REV 2 ADD 2 (http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad02.en06.pdf) 15475/2/06 REV 2 ADD 3 (http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad03.en06.pdf). [10] Belgien, Bulgarien, Tjeckien, Finland, Frankrike, Tyskland, Ungern, Italien, Litauen, Nederländerna, Rumänien, Slovakien, Slovenien, Spanien, Sverige, Schweiz och Förenade kungariket. [11] Inrättad genom kommissionens beslut 2007/530/Euratom av den 17 juli 2007 (EUT L 195 , 27.7.2007). ES (...PICT...)|COMMISSION OF THE EUROPEAN COMMUNITIES| Bruselas, 26.11.2008 SEC(2008) 2893 DOCUMENTO DE TRABAJO DE LOS SERVICIOS DE LA COMISIÓN Documento que acompaña a la Propuesta de Directiva (Euratom) del Consejo por la que se establece un marco comunitario sobre seguridad nuclear RESUMEN DE LA EVALUACIÓN DE IMPACTO {COM(2008) 790 final} {SEC(2008) 2892} 1. Consulta y asesoramiento La evaluación de impacto se refiere al punto 2008/TREN/003: Propuesta legislativa revisada sobre la seguridad nuclear de la planificación de la agenda de la Comisión ("agenda planning"). Esta evaluación acompaña al proyecto de Directiva revisada por la que se establece un marco comunitario sobre seguridad nuclear, que tiene por objeto reanudar el proceso de establecimiento de un marco comunitario común sobre la seguridad nuclear, y sustituye a la propuesta de la Comisión sobre una Directiva del Consejo (Euratom) por la que se establecen las obligaciones básicas y los principios generales en el ámbito de la seguridad de las instalaciones nucleares Propuesta inicial de la Comisión de 2003 (doc. de referencia COM 2003/32 final) y versión revisada de 2004 (COM 2004/526 final). presentada por la Comisión en 2003. [1] Propuesta inicial de la Comisión de 2003 (doc. de referencia COM 2003/32 final) y versión revisada de 2004 (COM 2004/526 final). Esta nueva propuesta es el resultado de un proceso de consulta amplio y continuo, iniciado en 2004 durante la presidencia irlandesa del Consejo. Posteriormente, continuaron trabajando en esta cuestión el Grupo de Trabajo de Seguridad Nuclear del Consejo (WPNS), el Grupo Europeo de Alto Nivel sobre Seguridad Nuclear y Gestión de Residuos Radiactivos (HGL), y el Foro Europeo de la Energía Nuclear. El proceso de consulta que se inició en 2004 ha llevado a una revisión a fondo del planteamiento adoptado en la propuesta de 2004 sobre una Directiva acerca de la seguridad, que en aquel momento se encontró ante una minoría de bloqueo de los Estados miembros. Los principales argumentos en contra fueron una prescripción demasiado detallada de legislación vinculante, así como dudas respecto a si la propuesta respetaba el principio de subsidiariedad. La propuesta legislativa revisada parte de a) el trabajo técnico de la Asociación de Reguladores Nucleares de Europa Occidental (Western European Nuclear Regulators Association (WENRA)) terminado en 2006 para las instalaciones nucleares ya existentes, con la participación de todos los reguladores europeos sobre seguridad nuclear, b) el principio de que sólo unos reguladores fuertes e independientes pueden garantizar continuamente la seguridad de funcionamiento de las centrales eléctricas nucleares de la Unión Europea, c) la consagración en la legislación europea de los principios que figuran en los principales instrumentos internacionales aplicables, de manera destacada en la Convención sobre Seguridad Nuclear (CSN) INFCIRC 449 de 5 de julio de 1994 (OEIA). , y en los trabajos sobre seguridad realizados por el Organismo Internacional de Energía Atómica (OIEA), especialmente sus principios fundamentales de seguridad Principios fundamentales de seguridad (OIEA). Nociones fundamentales de seguridad nº SF-1 (2006). . Por otra parte, los resultados de los trabajos de los diferentes grupos de expertos que trataron de cuestiones de seguridad nuclear aportaron el fundamento técnico a los principios básicos propuestos en el actual proyecto de Directiva por la que se establece un marco comunitario sobre seguridad nuclear. [2][3] INFCIRC 449 de 5 de julio de 1994 (OEIA). Principios fundamentales de seguridad (OIEA). Nociones fundamentales de seguridad nº SF-1 (2006). El Parlamento Europeo ha apoyado constantemente la promulgación de legislación comunitaria sobre seguridad nuclear que establezca niveles de referencia, como ha quedado de manifiesto a lo largo de los años en sus informes Los últimos informes fueron el informe Maldeikis sobre la evaluación de Euratom (50 años de política europea de la energía nuclear) (A6-0129/2007) y el informe Reul sobre fuentes convencionales de energía y tecnología energética (A6-0348/2007). . Por otra parte, como se recoge en las conclusiones del II Foro Europeo de la Energía Nuclear, la industria apoya ahora firmemente el establecimiento de legislación comunitaria sobre energía nuclear. [4] Los últimos informes fueron el informe Maldeikis sobre la evaluación de Euratom (50 años de política europea de la energía nuclear) (A6-0129/2007) y el informe Reul sobre fuentes convencionales de energía y tecnología energética (A6-0348/2007). Por último, para finalizar la evaluación de impacto, se creó un Grupo de Dirección, en el que participaron representantes de todos los servicios interesados de la Comisión. El proyecto de evaluación de impacto se ha sometido a la evaluación del Comité de Evaluaciones de Impacto, que emitió su dictamen inicial el 9 de septiembre de 2008, seguido de un dictamen final el 14 de octubre de 2008 acerca de un documento revisado que se presentó otra vez. Las observaciones finales del Comité de Evaluaciones de Impacto se han tenido plenamente en cuenta. 2. Definición del problema El renovado interés por la energía nuclear expresado por una serie de Estados miembros, teniendo en perspectiva las numerosas prolongaciones de la vida útil de las instalaciones y la construcción de nuevas centrales, hace que el momento en el que se presenta esta propuesta revisada sea especialmente apropiado. Es evidente que los efectos de los incidentes radiológicos no se detienen en las fronteras, lo cual no sólo tiene consecuencias en la salud de los trabajadores y los ciudadanos en general sino además implicaciones económicas muy amplias para el sector de la generación de energía. Dado que la protección de la población comunitaria es uno de los principales objetivos de la Unión Europea, el establecimiento de un marco jurídico destinado a conseguir, mantener y mejorar continuamente la seguridad nuclear y su reglamentación en la Comunidad, así como a reforzar el papel de los organismos reguladores de los Estados miembros, aportaría un nivel adicional de garantía a la población de la Unión Europea. La aceptación por la población es condición previa para el ulterior desarrollo de la energía nuclear y, aunque, hasta ahora, la Comunidad ha trabajado de manera coherente en la promoción de la seguridad nuclear, no existe todavía un marco jurídico comunitario que establezca normas de seguridad comunes para las instalaciones nucleares comunitarias nuevas y ya existentes. Por ello, la preocupación de los ciudadanos europeos por la seguridad de las instalaciones nucleares tiene que ser tratada adecuadamente por la Comunidad. Una de las principales conclusiones de la encuesta sobre la seguridad nuclear de 2007 Eurobarómetro especial nº 271 "Los europeos y la seguridad nuclear", trabajo de campo oct-nov 2006, publicación febrero 2007 http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_271_en.pdf. fue que, aunque los europeos tienen por término medio un nivel satisfactorio de conocimiento de las cuestiones nucleares, especialmente de si existen centrales nucleares o no en sus países, están poco familiarizados con el problema de la seguridad nuclear (con un intervalo que va del 56% al 90%).[5] Eurobarómetro especial nº 271 "Los europeos y la seguridad nuclear", trabajo de campo oct-nov 2006, publicación febrero 2007 http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_271_en.pdf. 3. Derecho de la UE a actuar La competencia de la Comunidad para establecer normas básicas de seguridad a escala de la Unión Europea está explícitamente regulada en el Tratado Euratom. Según el artículo 2, letra b), del Tratado «Para el cumplimiento de su misión, la Comunidad deberá, en las condiciones previstas en el Tratado, … establecer normas de seguridad uniformes para la protección sanitaria de la población y de los trabajadores y velar por su aplicación» . El capítulo III del título segundo del Tratado Euratom, titulado «Protección sanitaria», recoge una serie de disposiciones detalladas destinadas a establecer, poner en vigor y aplicar las normas de seguridad uniformes mencionadas en la letra b) del artículo 2. El capítulo III del Tratado Euratom se ha utilizado principalmente a los fines de la protección radiológica hasta el reconocimiento por el Tribunal Europeo de Justicia de la relación intrínseca entre la protección radiológica y la seguridad nuclear y de la competencia comunitaria en el campo de la seguridad nuclear (en su sentencia en el asunto C- 29/99 Comisión de las Comunidades Europeas contra Consejo de la Unión Europea (Asunto C-29/99). , según la cual « no procede, a efectos de delimitar las competencias de la Comunidad, efectuar una distinción artificial entre la protección sanitaria de la población y la seguridad de las fuentes de radiaciones ionizantes» . Por lo tanto, esta sentencia reconoce que las normas de seguridad existentes destinadas a proteger la salud de los trabajadores y el público general contra los peligros derivados de las radiaciones ionizantes tienen que complementarse con normas de seguridad para las instalaciones nucleares. La competencia técnica de las autoridades nacionales con responsabilidades en materia de seguridad no impide a la Comunidad legislar al respecto.[6] Comisión de las Comunidades Europeas contra Consejo de la Unión Europea (Asunto C-29/99). 4. Fuentes de la evaluación de impacto La evaluación de impacto actualiza la de 2003, relacionada con la propuesta sobre seguridad nuclear inicial Incluidas en el documento COM 2003/32 final. , teniendo como apoyo técnico las conclusiones y recomendaciones indicadas en el informe final Doc. 15475/2/06 REV2 ((http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02.en06.pdf) . del Grupo de Trabajo del Consejo sobre Seguridad Nuclear (WPNS), aprobado por el Grupo de Trabajo del Consejo sobre Cuestiones Atómicas (WPAQ) el 13 de diciembre de 2006 y complementado con las conclusiones de los informes de los subgrupos del WPNS Doc. 15475/2/06 REV 2 ADD 1( http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad01.en06.pdf ) doc. 15475/2/06 REV 2 ADD 2 ( http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad02.en06.pdf ) doc. 15475/2/06 REV 2 ADD 3 ( http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad03.en06.pdf ). . [7][8][9] Incluidas en el documento COM 2003/32 final. Doc. 15475/2/06 REV2 ((http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02.en06.pdf) . Doc. 15475/2/06 REV 2 ADD 1( http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad01.en06.pdf ) doc. 15475/2/06 REV 2 ADD 2 ( http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad02.en06.pdf ) doc. 15475/2/06 REV 2 ADD 3 ( http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad03.en06.pdf ). En este contexto, conviene destacar especialmente el trabajo realizado en el marco de la WENRA, organización que comprende los directores y altos cargos de las autoridades reguladoras nacionales de 17 países europeos Bélgica, Bulgaria, República Checa, Finlandia, Francia, Alemania, Hungría, Italia, Lituania, los Países Bajos, Rumanía, Eslovaquia, Eslovenia, España, Suecia, Suiza y el Reino Unido. , cuyos miembros han definido muchos niveles de referencia de seguridad comunes para los reactores nucleares con miras a la convergencia de los requisitos nacionales para el año 2010. [10] Bélgica, Bulgaria, República Checa, Finlandia, Francia, Alemania, Hungría, Italia, Lituania, los Países Bajos, Rumanía, Eslovaquia, Eslovenia, España, Suecia, Suiza y el Reino Unido. En segundo lugar, la evaluación de impacto se basa en las obligaciones y requisitos de la Convención sobre Seguridad Nuclear del OIEA, que constituye una plataforma internacionalmente reconocida para el desarrollo de la seguridad nuclear, así como en los principios fundamentales del OIEA. Aunque esta Convención no da normas detalladas, establece un marco jurídico preciso para la mejora continua de la seguridad. Euratom y todos los Estados miembros comunitarios son partes contratantes en la Convención sobre Seguridad Nuclear. Los principios fundamentales del OIEA constituyen un marco de prácticas en las que se basan los requisitos de seguridad nacionales y a cuya mejora los Estados miembros han hecho aportaciones considerables. 5. Opciones Políticas En la evaluación de impacto se consideran cuatro opciones políticas: – La opción 0 consiste en mantener sin cambios la situación actual. – La opción 1 prevé la elaboración de legislación comunitaria por la que se establezcan normas de seguridad comunes para las instalaciones nucleares ya existentes. – La opción 2 consiste en la elaboración de legislación comunitaria que establezca sólo un marco común destinado a conseguir y mantener un alto nivel uniforme de seguridad nuclear en toda la Comunidad, recogiendo principios de seguridad nuclear ampliamente reconocidos, cuyas posteriores medidas de aplicación serán preparadas por el HGL. – La opción 3 se basa en un conjunto de principios sobre seguridad nuclear internacionalmente reconocidos (planteamiento propuesto en la opción 2), complementado con requisitos de seguridad adicionales para los reactores nuevos. Se alienta a los Estados miembros a desarrollar estos requisitos de acuerdo con el principio de mejora continua de la seguridad, sobre la base de los niveles de seguridad elaborados por la WENRA y en estrecha colaboración con el Grupo de Alto Nivel (HLG) El Grupo fue establecido por la Decisión 2007/530/Euratom de la Comisión, de 17 de julio de 2007 (DO L 195 de 27.7.2007). , compuesto de representantes de alto nivel de las autoridades reguladoras y de seguridad de todos los Estados miembros comunitarios.[11] El Grupo fue establecido por la Decisión 2007/530/Euratom de la Comisión, de 17 de julio de 2007 (DO L 195 de 27.7.2007). 6. Comparación de las opciones. Acción comunitaria propuesta La evaluación de las opciones mostró que la solución más eficiente para crear un marco comunitario sobre seguridad nuclear es la contemplada en la opción 3 . De ahí que el planteamiento básico de la actual propuesta de Directiva revisada sea que la Comunidad establece sólo un conjunto de principios comunes en el campo de la seguridad nuclear, ya incluidos en la Convención sobre Seguridad Nuclear del OIEA (fortalecimiento del papel de los organismos reguladores; responsabilidad primordial del titular de la licencia en cuanto a la seguridad, bajo el control del organismo regulador; refuerzo de la independencia del organismo regulador; garantía de un alto nivel de transparencia respecto a las cuestiones relacionadas con la seguridad de las instalaciones nucleares; aplicación de sistemas de gestión; supervisión regular de la seguridad; disponibilidad de pericia sobre seguridad nuclear; y prioridad a la seguridad)), complementados con unos requisitos de seguridad adicionales para los reactores nucleares nuevos, alentándose a los Estados miembros a desarrollar estos requisitos de acuerdo con el principio de la mejora continua de la seguridad, sobre la base de los niveles de seguridad elaborados por la WENRA y en estrecha colaboración con el Grupo de Alto Nivel(HGL). Basándose en los diez principios para la regulación de la seguridad nuclear adoptados por el Grupo, éste será el punto focal de la cooperación entre los organismos reguladores encargados de la seguridad de las instalaciones nucleares y los Estados miembros, y contribuirá al desarrollo del marco comunitario sobre seguridad nuclear. Los Estados miembros están obligados a respetar los principios fundamentales de seguridad del OIEA, así como las obligaciones y requisitos incorporados a la Convención sobre Seguridad Nuclear. 7. Valor añadido Dado el renovado interés por la energía nuclear en Europa y en el resto del mundo, es importante mantener un alto nivel de seguridad nuclear dentro de la Unión Europea, estableciendo un conjunto de reglas vinculantes y normas de seguridad comunitarias comunes. El anuncio reciente de la construcción de nuevas centrales nucleares en la Unión Europea hace todavía más necesarias unas reglas de convergencia a escala comunitaria a fin de apoyar a los Estados miembros en su labor de armonización de las prácticas de seguridad. A pesar de la existencia de riesgos transfronterizos en la explotación de las instalaciones nucleares, hasta ahora sólo ha habido una normalización limitada entre países. En este contexto, el valor añadido fundamental de la opción política elegida es que un marco legislativo comunitario vinculante que defina obligaciones básicas y principios generales sobre la seguridad de las instalaciones nucleares lograría el objetivo de alcanzar, mantener y mejorar continuamente la seguridad nuclear en la Comunidad, resultado cuya consecución sería menos eficiente a nivel puramente nacional. Este planteamiento presenta también una clara ventaja en el sentido de que ofrece una mayor certidumbre de la reglamentación a nivel comunitario. En consecuencia, de conformidad con las disposiciones institucionales del Tratado Euratom, la Comunidad Europea de la Energía Atómica posee sus propios mecanismos para asegurar que la legislación nacional de los Estados miembros respete las disposiciones de la Directiva, ejerciendo así sus funciones de salvaguardia de la correcta aplicación del acervo comunitario. Además, hay que destacar que la legislación comunitaria confiere derechos y obligaciones no sólo a las autoridades de los Estados miembros sino también a las personas y las empresas. Las autoridades de los Estados miembros son responsables de la incorporación de la legislación comunitaria a la legislación nacional y de su correcta aplicación, y tienen que garantizar los derechos de los ciudadanos en virtud de esas leyes. En ausencia de un marco jurídico comunitario, la Convención sobre Seguridad Nuclear del OIEA sería aplicable para los Estados miembros. Sin embargo, la adhesión a esta Convención sólo tiene carácter voluntario, ya que este acuerdo constituye un instrumento incentivador y, por tanto, no puede dar lugar a sanciones por incumplimiento. La Convención no está concebida para asegurar el cumplimiento de las obligaciones por las partes mediante controles y sanciones sino que se basa en un interés común por alcanzar niveles de seguridad más elevados, que se desarrollarán y promoverán mediante reuniones regulares de las partes. La adhesión lleva aparejados dos compromisos fundamentales para cada parte contratante: preparar y facilitar para su revisión un informe nacional y someter su informe nacional a una revisión inter pares por las demás partes contratantes. La elaboración de legislación comunitaria basándose en los principios de la Convención sobre Seguridad Nuclear y aprovechando plenamente el trabajo ya realizado por el OIEA al definir los principios fundamentales constituye un reconocimiento del valor de los avances internacionales en el campo de la seguridad nuclear y ofrece a la sociedad civil europea la posibilidad de una mayor implicación en este campo. Finalmente, la propuesta pretende también reforzar las funciones y la independencia de los organismos reguladores nacionales partiendo de su base de conocimientos actual, más que implantar un planteamiento de arriba abajo, como se hacía en la propuesta inicial sobre seguridad nuclear. Asimismo, refuerza el papel de los organismos nacionales en la implantación de las medidas acordadas, solución que se ajusta plenamente al principio de subsidiariedad. 8. Subsidiariedad Los Estados miembros han aplicado ya medidas que les permiten lograr un nivel elevado de seguridad nuclear dentro de la UE. Sin embargo, debido a las diferencias en los contextos históricos, los marcos legales, el tipo y el número de reactores y los planteamientos de la reglamentación, todavía no se han establecido a nivel comunitario normas comunes en el campo de la seguridad nuclear que deban aplicarse en toda la Comunidad, aunque ello llevaría a una nueva mejora de la seguridad nuclear, que no podría conseguirse exclusivamente a nivel nacional. La nueva propuesta convierte el planteamiento de arriba abajo de la propuesta de 2003/2004 en un planteamiento de abajo arriba, ya que, para la seguridad de los reactores eléctricos nucleares nuevos, se alienta a los Estados miembros a elaborar requisitos de seguridad adicionales, ateniéndose al principio de mejora de la seguridad, basándose en los niveles de seguridad preparados por la WENRA y en estrecha colaboración con el HGL. Además los Estados miembros retienen el derecho a imponer a nivel nacional medidas de seguridad más estrictas que las establecidas en el marco legal comunitario. En segundo lugar, en lo que se refiere a los principios propuestos, la Directiva revisada se fundamenta en el bagaje de conocimientos que ya poseen las autoridades reguladoras de los Estados miembros, así como en los principios de la Convención sobre Seguridad Nuclear y los principios fundamentales del OIEA, internacionalmente aceptados, por lo cual no impone una carga adicional a las autoridades de los Estados miembros. La legislación vinculante a escala comunitaria aporta también una seguridad jurídica abriendo a los ciudadanos la posibilidad de recurrir a las instituciones europeas en caso de que se sientan inseguros respecto a la energía nuclear. Además, conviene mencionar que en la nueva propuesta se tienen plenamente en cuenta los puntos de vista de los Estados miembros expresados durante el examen del paquete 2003/2004, separando la cuestión de la seguridad del problema de los residuos nucleares y las cuestiones financieras, así como suprimiendo la idea de crear un cuerpo comunitario de inspectores de seguridad, y dejando la responsabilidad de la supervisión de la seguridad nuclear exclusivamente en mano de los reguladores nacionales. 9. Vigilancia y evaluación Los indicadores de los avances hacia el cumplimiento de los objetivos se fijarán al nivel de los Estados miembros. 10. Conclusión Teniendo en cuenta las consideraciones anteriores, la opción política elegida resulta el planteamiento preferido, puesto que ofrece los beneficios técnicos, económicos y de seguridad más elevados, al ir más allá del nivel de los principios y alentar realmente a los Estados miembros a definir requisitos de seguridad adicionales. [1] Propuesta inicial de la Comisión de 2003 (doc. de referencia COM 2003/32 final) y versión revisada de 2004 (COM 2004/526 final). [2] INFCIRC 449 de 5 de julio de 1994 (OEIA). [3] Principios fundamentales de seguridad (OIEA). Nociones fundamentales de seguridad nº SF-1 (2006). [4] Los últimos informes fueron el informe Maldeikis sobre la evaluación de Euratom (50 años de política europea de la energía nuclear) (A6-0129/2007) y el informe Reul sobre fuentes convencionales de energía y tecnología energética (A6-0348/2007). [5] Eurobarómetro especial nº 271 "Los europeos y la seguridad nuclear", trabajo de campo oct-nov 2006, publicación febrero 2007 http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_271_en.pdf. [6] Comisión de las Comunidades Europeas contra Consejo de la Unión Europea (Asunto C-29/99). [7] Incluidas en el documento COM 2003/32 final. [8] Doc. 15475/2/06 REV2 ((http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02.en06.pdf) . [9] Doc. 15475/2/06 REV 2 ADD 1( http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad01.en06.pdf ) doc. 15475/2/06 REV 2 ADD 2 ( http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad02.en06.pdf ) doc. 15475/2/06 REV 2 ADD 3 ( http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad03.en06.pdf ). [10] Bélgica, Bulgaria, República Checa, Finlandia, Francia, Alemania, Hungría, Italia, Lituania, los Países Bajos, Rumanía, Eslovaquia, Eslovenia, España, Suecia, Suiza y el Reino Unido. [11] El Grupo fue establecido por la Decisión 2007/530/Euratom de la Comisión, de 17 de julio de 2007 (DO L 195 de 27.7.2007). ET (...PICT...)|EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON| Brüssel 26.11.2008 SEK(2008) 2893 KOMISJONI TALITUSTE TÖÖDOKUMENT Lisatud dokumendile: Ettepanek: NÕUKOGU DIREKTIIV (Euratom), millega luuakse ühenduse tuumaohutuse raamistik MÕJUHINDAMISE KOKKUVÕTE {KOM(2008) 790 lõplik} {SEK(2008) 2892} 1. Konsulteerimine ja eksperdiarvamused Mõju hindamine on seotud tegevuskava punktiga 2008/TREN/003 – „Läbivaadatud seadusandlik ettepanek tuumaohutuse kohta”. See on lisatud ühenduse tuumaohutuse raamistiku loomist käsitleva direktiivi muudetud eelnõule, mille eesmärk on taaskäivitada Euroopa Liidu ühtse tuumaohutuse raamistiku loomise protsess ja millega asendatakse varasem, 2003. aastal komisjoni esitatud direktiivieelnõu, millega kehtestatakse tuumaseadmetega seotud põhikohustused ja ohutuse üldpõhimõtted Komisjoni 2003. aasta esialgne eelnõu (viitedokument KOM 2003/32 (lõplik)) ja 2004. aasta muudetud versioon (viitedokument KOM (2004)526 (lõplik)). . [1] Komisjoni 2003. aasta esialgne eelnõu (viitedokument KOM 2003/32 (lõplik)) ja 2004. aasta muudetud versioon (viitedokument KOM (2004)526 (lõplik)). Uus eelnõu on laiaulatusliku ja pideva konsulteerimise tulemus, mida alustati 2004. aastal, kui nõukogu eesistujariik oli Iirimaa. Sellealast tööd jätkasid nõukogu tuumaohutuse töörühm (WPNS), tuumaohutuse ja tuumajäätmete käitlemise kõrgetasemeline Euroopa töörühm (HLG) ja Euroopa tuumaenergia foorum. 2004. aastal alanud konsultatsiooniprotsessi tulemusel on põhjalikult läbi vaadatud 2004. aasta eelnõus kasutatud lähenemisviis ohutusdirektiivile, millele tol ajal oli vastu liikmesriikide blokeeriv vähemus. Peamised argumendid eelnõu vastu olid siduvate õigusaktide liiga üksikasjalikud ettekirjutused ja kahtlused, kas eelnõu vastab täielikult subsidiaarsuse põhimõttele. Tuumaohutust käsitlev läbivaadatud seadusandlik ettepanek tugineb: a) tuumaohutust reguleerivate Lääne-Euroopa asutuste ühenduse (WENRA) tehnilisele tööle, mis viidi kõigi Euroopas tuumaohutust reguleerivate asutuste osavõtul olemasolevate tuumaseadmete puhul lõpule 2006. aastal; b) põhimõttele, et ainult tugevad ja sõltumatud reguleerivad asutused suudavad tagada tuumaelektrijaamade jätkuvalt ohutu töö ELis, ja c) peamiste olemasolevate rahvusvaheliste õigusaktide, nagu tuumaohutuse konventsiooni IAEA INFCIRC 449, 5.7.1994. ning Rahvusvahelise Aatomienergiaagentuuri (IAEA) tehtud ohutusalase töö, eelkõige IAEA ohutuse aluspõhimõtete IAEA Safety Fundamentals: Fundamental safety principles (IAEA ohutuse põhialused: ohutuse aluspõhimõtted) IAEA Safety Standard Series No. SF-1 (2006). võtmisele ühenduse õigusesse. Lisaks andis erinevate tuumaohutusalaste küsimustega tegelevate eksperdirühmade töö tulemuste põhjal koostatud tehniline taust toetuspinna tuumaohutuse raamistiku loomist käsitleva direktiivi muudetud eelnõu peamistele põhimõtetele. [2][3] IAEA INFCIRC 449, 5.7.1994. IAEA Safety Fundamentals: Fundamental safety principles (IAEA ohutuse põhialused: ohutuse aluspõhimõtted) IAEA Safety Standard Series No. SF-1 (2006). Euroopa Parlament on järjekindlalt toetanud Euroopa tuumaohutusalaste õigusaktide kehtestamist, kus oleksid sätestatud võrdlustasemed, mida tõendavad aastate jooksul esitatud parlamendi aruanded Viimased olid Euratomi asutamislepingu 50. aastapäeva puhul esitatud Maldeikise aruanne (viitedokument A6-0129/2007) ja Reuli aruanne traditsiooniliste energiate kohta (viitedokument A6-0348/2007). . Nagu nähtub Euroopa 2. tuumaenergiafoorumi järeldustest, toetab nüüd lisaks ka tööstus kindlalt ELi tuumaohutusalaseid õigusakte. [4] Viimased olid Euratomi asutamislepingu 50. aastapäeva puhul esitatud Maldeikise aruanne (viitedokument A6-0129/2007) ja Reuli aruanne traditsiooniliste energiate kohta (viitedokument A6-0348/2007). Mõjuhindamise lõpuleviimiseks moodustati juhtgrupp, kuhu kuuluvad komisjoni kõikide huvitatud talituste esindajad. Mõjuhindamise eelnõu esitati hindamiseks mõjuhindamiskomiteele, kelle esialgne arvamus uuesti esitatud läbivaadatud dokumendi kohta tehti teatavaks 9. septembril 2008 ja kes esitas oma lõpliku arvamuse 14. oktoobril 2008. Kõik mõjuhindamiskomitee lõppmärkused on täielikult arvesse võetud. 2. Probleemi määratlemine Kuna paljud liikmesriigid on taas väljendanud oma huvi tuumaenergia vastu, väljavaatega pikendada mitmete tuumajaamade tegutsemisaega ja ehitada uusi tuumajaamu, siis on käesoleva muudetud ettepaneku ajastus eriti asjakohane. On ilmne, et kiirgusega seotud ohtlike juhtumite mõju levib üle riigipiiride ning sellel võivad olla rasked tagajärjed nii töötajate kui ka elanikkonna tervisele, kuid samas võib see avaldada kaugeleulatuvat majanduslikku mõju ka energiatööstusele. Kuna ELi kodanike kaitse on üks ELi tähtsamaid poliitikaeesmärke, annaksid õiguslik raamistik, mis on suunatud tuumaohutuse saavutamisele, säilitamisele ja pidevale täiustamisele ning ohutuse reguleerimisele ühenduses, samuti liikmesriikide reguleerivate asutuste osa suurendamisele, täiendava ohutustagatise ELi elanikkonnale. Ühiskonna heakskiit on tuumaenergia edasise arendamise eeltingimus ja ühendus on kuni käesoleva ajani tegelenud järjekindlalt ja aktiivselt tuumaohutuse edendamisega, ometi ei ole seni olemas ühenduse õigusraamistikku, mis kehtestaks kõikide ELi uute ja olemasolevate tuumarajatiste jaoks ühised ohutusnormid. Ühendusel tuleb siiski asjakohaselt tegeleda ka Euroopa kodanike murega tuumarajatiste ohutuse pärast. 2007. aasta tuumaohutusuuringu Eurobaromeetri eriuuring nr 271 „Eurooplased ja tuumaohutus“, välitöö oktoober-november 2006, avaldatud veebruaris 2007 aadressil http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_271_en.pdf. üks peamisi järeldusi oli, et kuigi eurooplaste teadmised tuumaküsimuste kohta on keskmiselt küllaltki head, kusjuures eriti hästi ollakse kursis tuumajaamade olemasoluga oma riigis, siis tuumaohutuse valdkonda siiski ei tunta (56–90 % vastanutest).[5] Eurobaromeetri eriuuring nr 271 „Eurooplased ja tuumaohutus“, välitöö oktoober-november 2006, avaldatud veebruaris 2007 aadressil http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_271_en.pdf. 3. Euroopa Liidu õigus tegutseda Ühenduse pädevus põhiliste ohutusnormide kehtestamiseks ELi tasemel on selgesõnaliselt reguleeritud Euratomi asutamislepingus. Asutamislepingu artikli 2 punktis b on sätestatud: „Et seda ülesannet täita, peab ühendus käesoleva lepingu kohaselt … kehtestama ühtsed ohutusnormid töötajate ja kogu elanikkonna kaitseks ja tagama, et neid järgitaks.” II jaotise 3. peatükis „Tervisekaitse ja ohutus“ on esitatud mitmed Euratomi asutamislepingu artikli 2 punktis b osutatud põhistandardite koostamist, jõustamist ja kohaldamist käsitlevad üksikasjalikud sätted. Euratomi asutamislepingu 3. peatükki kasutati peamiselt kiirguskaitsega seotud eesmärkidel selle ajani, kuni Euroopa Kohus tunnistas kiirguskaitse ja tuumaohutuse vahelise olemusliku seose olemasolu ning ühenduse pädevust tuumaohutuse valdkonnas (kohtuasjas C-29/99 tehtud otsuses Euroopa Ühenduste Komisjon versus Euroopa Liidu Nõukogu (kohtuasi C-29/99). märkis kohus: „ühenduse pädevuse määratlemisel ei ole asjakohane kunstlikult eraldada kogu elanikkonna tervisekaitset ioniseeriva kiirguse allikate ohutusest.“). Seega tunnistatakse nimetatud kohtuotsuses, et kehtivaid ohutusnorme, mille eesmärk on kaitsta töötajate ja kogu elanikkonna tervist ioniseerivast kiirgusest tulenevate ohtude eest, tuleb täiendada tuumarajatistele kehtestatavate ohutusnormidega. Ohutusega tegelevate riiklike järelevalveasutuste tehniline pädevus ei kaota vajadust ühenduse sellealaste õigusaktide järele.[6] Euroopa Ühenduste Komisjon versus Euroopa Liidu Nõukogu (kohtuasi C-29/99). 4. Mõjuhindamise allikad Kõnealuse mõjuhindamisega ajakohastatakse tuumaohutust käsitleva eelnõuga seotud 2003. aasta mõjuhindamine Sisaldub dokumendis KOM 2003/32 (lõplik). ja selle tehnilise tausta moodustavad nõukogu tuumaohutuse töörühma lõpparuandes esitatud järeldused ja soovitused, Dokument 15475/2/06 REV2 (http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02.en06.pdf). mis nõukogu tuumaküsimuste töörühm 13. detsembril 2006. aastal heaks kiitis ja mida on täiendatud tuumaohutuse töörühma alarühmade aruannetega Dokument 15475/2/06 REV 2 ADD 1( http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad01.en06.pdf ), dokument 15475/2/06 REV 2 ADD 2 ( http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad02.en06.pdf ), dokument 15475/2/06 REV 2 ADD 3 ( http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad03.en06.pdf ). . [7][8][9] Sisaldub dokumendis KOM 2003/32 (lõplik). Dokument 15475/2/06 REV2 (http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02.en06.pdf). Dokument 15475/2/06 REV 2 ADD 1( http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad01.en06.pdf ), dokument 15475/2/06 REV 2 ADD 2 ( http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad02.en06.pdf ), dokument 15475/2/06 REV 2 ADD 3 ( http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad03.en06.pdf ). Selles kontekstis tuleks eriti rõhutada tuumaküsimust reguleerivate Lääne-Euroopa asutuste ühenduse (WENRA) raames tehtud tööd (WENRA on organisatsioon, mis koosneb 17 Euroopa riigi Belgia, Bulgaaria, Hispaania, Itaalia, Leedu, Madalmaad, Prantsusmaa, Rootsi, Rumeenia, Saksamaa, Slovakkia, Sloveenia, Soome, Šveits ja Tšehhi Vabariik, Ungari ja Ühendkuningriik. tuumavaldkonda reguleerivate asutuste juhtidest ja kõrgematest ametnikest); WENRA liikmed on määratlenud hulga ühiseid tuumareaktorite ohutuse võrdlustasemeid eesmärgiga viia riikide nõuded kooskõlla aastaks 2010.[10] Belgia, Bulgaaria, Hispaania, Itaalia, Leedu, Madalmaad, Prantsusmaa, Rootsi, Rumeenia, Saksamaa, Slovakkia, Sloveenia, Soome, Šveits ja Tšehhi Vabariik, Ungari ja Ühendkuningriik. Teiseks põhineb mõju hindamine Rahvusvahelise Aatomienergiaagentuuri tuumaohutuse konventsiooniga määratud kohustustel ja nõuetel, mis on tuumaohutuse arendamise rahvusvaheliselt tunnustatud platvorm, samuti IAEA ohutuse aluspõhimõtetel. Kuigi konventsioon ei sisalda üksikasjalikke tehnilisi eeskirju, loob see täpse õigusraamistiku, mille eesmärk on tuumaohutuse pidev täiustamine. Euratom ja kõik ELi liikmesriigid on tuumaohutuse konventsiooni osalised. Rahvusvahelise Aatomienergiaagentuuri aluspõhimõtted moodustavad heade tavade raamistiku, millel põhinevad riikide ohutusnõuded ning mille parandamisse on liikmesriigid andnud olulise panuse. 5. Võimalikud strateegiad Mõju hindamisel kaaluti nelja poliitikavalikut : – poliitikavalik 0 tähendab kehtiva olukorra muutmata jätmist; – poliitikavalikuga 1 nähakse ette ühenduse õigusaktide väljatöötamine, millega kehtestatakse olemasolevate tuumarajatiste jaoks ühised ohutusnormid; – poliitikavalik 2 käsitleb üksnes sellise ühise raamistikuga hõlmatud õigusaktide kehtestamist, mille eesmärk on saavutada laialdaselt tunnustatud tuumaohutusalaste põhimõtete alusel tuumaohutuse kõrge tase ning seda säilitada kogu ühenduses, kusjuures edaspidised rakendusmeetmed töötab välja kõrgetasemeline töörühm; – poliitikavalik 3 põhineb nagu eelmine poliitikavalikki rahvusvaheliselt tunnustatud tuumaohutuse põhimõtetel, mida on täiendatud uute reaktorite puhul kohaldatavate ohutuse lisanõuetega, mida liikmesriike innustatakse välja töötama vastavalt tuumaohutuse pideva täiustamise põhimõttele, toetudes WENRA väljatöötatud ohutustasanditele ja tihedas koostöös kõrgetasemelise töörühmaga, Moodustatud komisjoni otsusega 2007/530/Euratom, 17.7.2007 (ELT L 195 , 27.7.2007). mis koosneb kõikide ELi liikmesriikide reguleerivate ja ohutusasutuste kõrgetasemelistest esindajatest.[11] Moodustatud komisjoni otsusega 2007/530/Euratom, 17.7.2007 (ELT L 195 , 27.7.2007). 6. Tegevusvõimaluste võrdlus – kavandatav ELi meede Valikuvariantide hindamine näitas, et kõige tõhusama lahenduse ühenduse tuumaohutust käsitleva raamistiku loomisele pakub poliitikavalik 3 . Seega on käesoleva läbivaadatud direktiivi ettepaneku põhiline lähenemisviis järgmine: ühendus kehtestab tuumaohutuse valdkonnas ainult rea üldpõhimõtteid, mis on esitatud juba IAEA tuumaohutuse konventsioonis (liikmesriikides reguleerijate osa suurendamine, esmavastutus ohutuse eest on loaomanikel, kes tegutsevad reguleeriva asutuse kontrolli all, reguleeriva asutuse sõltumatuse suurendamine, tuumaseadmete ohutusega seotud küsimustes läbipaistvuse kõrge taseme tagamine, juhtimissüsteemide rakendamine, korrapärased ohutusülevaatused, tuumaohutuse alaste oskuste kättesaadavus, ohutuse esmatähtsus), millele lisanduvad täiendavad ohutusnõuded uute tuumaenergiareaktorite puhul, mida liikmesriikidel on soovitatud välja töötada, lähtudes ohutuse pideva suurendamise põhimõttest ja tuginedes WENRA väljatöötatud tuumaohutuse võrdlustasemetele ning tehes tihedat koostööd kõrgetasemelise töörühmaga. Töörühm tugineb enda poolt vastuvõetud kümnele põhimõttele tuumaohutuse reguleerimise kohta ja hakkab olema liikmesriikides tuumaohutuse eest vastutavate reguleerivate asutuste koostööd suunav keskus ning aitama kaasa ELi tuumaohutuse raamistiku väljatöötamisele. IAEA ohutuse põhialused, samuti tuumaohutuse konventsioonis esitatud kohustused ja nõuded on liikmesriikide jaoks siduvad. 7. Lisandväärtus Kuna nii Euroopas kui ka mujal on taas tekkinud huvi tuumaenergia vastu, on oluline säilitada kõrge tuumaohutuse tase ELis, kehtestades siduvad reeglid ja ELi ühtsed ohutusnormid. Hiljutised teated uute tuumaelektrijaamade ehitamise kohta ELis suurendavad veelgi vajadust ühtlustavate eeskirjade järele Euroopa Liidu tasandil, et toetada liikmesriikide püüdlusi tuumaohutusalaste tavade ühtlustamisel. Kuigi tuumarajatiste käitamine tekitab piiriüleseid ohtusid, ei ole varem eri riikide ohutusstandardite ühtlustamisega kuigi palju tegeldud. Kõnealuses raamistikus annab valitud poliitikavariandile peamise lisandväärtuse see, et tuumarajatiste ohutuse põhinõuded ja üldised põhimõtted, mis on sätestatud ELi siduvas õigusraamistikus, aitavad saavutada ELi ühist eesmärki, milleks on tuumaohutuse tagamine, säilitamine ja pidev täiustamine, kusjuures üksnes riigi tasandil ei ole võimalik seda tulemust sama tõhusalt saavutada. Selle lähenemisviisi selge eelis on ka suurem reguleerimiskindlus ühenduse tasandil. Seega on Euratomi asutamislepingu institutsioonilistes sätetes mehhanismid, millega tagatakse liikmesriikide siseriiklike seaduste ja direktiivi sätete kooskõla ning võimaldatakse Euratomil toimida ühenduse õigustiku nõuetekohase kohaldamise kaitsjana. Lisaks tuleks rõhutada, et ELi õigusaktidega ei kehtestata õigusi ja kohustusi üksnes liikmesriikide ametiasutustele, vaid ka üksikisikutele ja ettevõtetele. Liikmesriikide ametiasutustel on kohustus ELi õigusaktid oma siseriiklikku õigusesse üle võtta ja nõuetekohaselt jõustada, ühtlasi peavad nad tagama kodanike õiguste kaitse vastavalt nendele seadustele. ELi õigusraamistiku puudumisel võivad liikmesriigid kohaldada Rahvusvahelise Aatomienergiaagentuuri tuumaohutuse konventsiooni. Kuid Rahvusvahelise Aatomienergiaagentuuri tuumaohutuse konventsioonis osalemine on vabatahtlik, sest see on vaid stimuleeriv vahend, ning seega ei saa selle täitmata jätmise korral kasutada sanktsioone. Konventsioon ei ole ette nähtud poolte kohustuste täitmise tagamiseks kontrolli ja sanktsioonide abil, see põhineb hoopis ühisel huvil tõsta ohutuse taset, mille arendamise ja edendamisega tegeldakse poolte korrapäraselt toimuvatel kohtumistel. Konventsioonis osalemisest tulenevad kaks peamist kohustust iga lepingosalise jaoks: koostada ja muuta hindamise jaoks kättesaadavaks oma riigi aruanne ja saada muudelt konventsiooniosalistelt eksperthinnang oma riigi aruandele. ELi õigusakti väljatöötamisega tuumaohutuse konventsiooni põhimõtete alusel ja IAEA poolt ohutuse põhialuste kindlaksmääramisel seni tehtud ohutusealase töö täieliku ärakasutamisega tunnistatakse tuumaohutuse valdkonnas toimunud rahvusvahelise arengu väärtust ja antakse Euroopa kodanikuühiskonnale võimalus rohkem osaleda kõnealuses valdkonnas. Lõpuks võib öelda, et ettepaneku eesmärk on ka pigem riigi reguleerivate asutuste seisundi tugevdamine ja nende sõltumatuse suurendamine, tuginedes nende pädevusele, kui esialgses tuumaohutust käsitlevas eelnõus kasutatud ülalt-alla-lähenemisviisi loomine. Ettepanekuga suurendatakse ka riiklike asutuste osatähtsust kokkulepitud meetmete rakendamises ja selline lahendus on subsidiaarsuse põhimõttega täielikult kooskõlas. 8. Subsidiaarsus Liikmesriigid on juba rakendanud meetmeid, mis võimaldavad neil saavutada tuumaohutuse kõrge taseme ELis. Kuid kuna ajalooline taust, õigusraamistikud, reaktorite arv ja tüüp ning reguleerimisel kasutatavad lähenemisviisid on eri liikmesriikides erinevad, ei ole tuumaohutuse valdkonnas siiani kehtestatud kogu ELi hõlmavaid ühisreegleid, kuigi need aitaksid tuumaohutust veelgi parandada, mida üksnes siseriiklikul tasandil tegutsedes ei ole võimalik saavutada. Uue ettepanekuga pööratakse 2003.-2004. aasta ettepaneku ülevalt-alla-lähenemisviis ümber, kuna liikmesriike innustatakse seoses uute reaktorite ohutusega arendama välja täiendavaid ohutusnõudeid, lähtudes ohutuse pideva suurendamise põhimõttest ja tuginedes WENRA väljaarendatud tuumaohutuse võrdlustasemetele ning tehes tihedat koostööd kõrgetasemelise töörühmaga. Lisaks jääb liikmesriikidele õigus kehtestada oma territooriumil karmimad ohutusmeetmed kui on ette nähtud ühenduse õigusraamistikus. Teiseks, soovitatavate põhimõtete tasandil on muudetud direktiivi põhimõtteliseks aluseks liikmesriikide reguleerivate asutuste pädevus ning tuumaohutuse konventsiooni rahvusvaheliselt tunnustatud põhimõtted ning IAEA ohutuse põhialused ja seega ei tekita see liikmesriikide asutustele täiendavat koormust. ELi siduvad õigusaktid loovad ka õiguskindluse, pakkudes kodanikele Euroopa institutsioonide poole pöördumise võimalust juhul, kui neil tekivad kahtlused tuumaseadmete ohutuse suhtes. Lisaks on uues eelnõus täielikult arvesse võetud ka aastatel 2003/2004 koostatud paketi läbivaatamisel liikmesriikidelt saadud seisukohad, milles käsitletakse tuumajäätmete ohutuse ja finantsküsimuste eraldamist üksteisest ning loobumist ühenduse taseme ohutusinspektorite asutuse loomise ideest, nüüd on tuumaohutuse järelevalve jäetud üksnes liikmesriikide reguleerivate asutuste ülesandeks. 9. Seire ja hindamine Eesmärkide saavutamise mõõtmiseks kasutatavad näitajaid rakendatakse liikmesriikide tasandil. 10. Järeldus Eespool esitatud kaalutluste raames näib valitud poliitikavõimalus olevat eelistatud lähenemisviis, kuna see on kõige kasulikum tehnilisest, majanduslikust ja turvalisuse aspektist ning sellega minnakse kaugemale põhimõtete tasandist; tegelikult innustatakse sellega liikmesriike määrama kindlaks täiendavaid ohutusnõudeid. [1] Komisjoni 2003. aasta esialgne eelnõu (viitedokument KOM 2003/32 (lõplik)) ja 2004. aasta muudetud versioon (viitedokument KOM (2004)526 (lõplik)). [2] IAEA INFCIRC 449, 5.7.1994. [3] IAEA Safety Fundamentals: Fundamental safety principles (IAEA ohutuse põhialused: ohutuse aluspõhimõtted) IAEA Safety Standard Series No. SF-1 (2006). [4] Viimased olid Euratomi asutamislepingu 50. aastapäeva puhul esitatud Maldeikise aruanne (viitedokument A6-0129/2007) ja Reuli aruanne traditsiooniliste energiate kohta (viitedokument A6-0348/2007). [5] Eurobaromeetri eriuuring nr 271 „Eurooplased ja tuumaohutus“, välitöö oktoober-november 2006, avaldatud veebruaris 2007 aadressil http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_271_en.pdf. [6] Euroopa Ühenduste Komisjon versus Euroopa Liidu Nõukogu (kohtuasi C-29/99). [7] Sisaldub dokumendis KOM 2003/32 (lõplik). [8] Dokument 15475/2/06 REV2 (http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02.en06.pdf). [9] Dokument 15475/2/06 REV 2 ADD 1( http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad01.en06.pdf ), dokument 15475/2/06 REV 2 ADD 2 ( http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad02.en06.pdf ), dokument 15475/2/06 REV 2 ADD 3 ( http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad03.en06.pdf ). [10] Belgia, Bulgaaria, Hispaania, Itaalia, Leedu, Madalmaad, Prantsusmaa, Rootsi, Rumeenia, Saksamaa, Slovakkia, Sloveenia, Soome, Šveits ja Tšehhi Vabariik, Ungari ja Ühendkuningriik. [11] Moodustatud komisjoni otsusega 2007/530/Euratom, 17.7.2007 (ELT L 195 , 27.7.2007). FR (...PICT...)|COMMISSION DES COMMUNAUTÉS EUROPÉENNES| Bruxelles, le 26.11.2008 SEC(2008) 2893 DOCUMENT DE TRAVAIL DES SERVICES DE LA COMMISSION accompagnant la Proposition de DIRECTIVE DU CONSEIL (Euratom) établissant un cadre communautaire pour la sûreté nucléaire RÉSUMÉ DE L’ANALYSE D’IMPACT {COM(2008) 790 final } {SEC(2008) 2892} 1. Consultation et expertise L’analyse d’impact concerne le point 2008/TREN/003 - Proposition de révision de la législation sur la sûreté nucléaire du programme de travail . Elle accompagne la proposition de directive révisée établissant un cadre communautaire pour la sûreté nucléaire, qui vise à relancer le processus de création d'un cadre communautaire commun en matière de sécurité nucléaire, par le remplacement de la proposition de directive définissant les obligations de base et les principes généraux dans le domaine de la sûreté des installations nucléaires Proposition initiale de la Commission de 2003 (COM (2003) 32 final) et version révisée de 2004 (COM (2004) 526 final). , présentée par la Commission en 2003. [1] Proposition initiale de la Commission de 2003 (COM (2003) 32 final) et version révisée de 2004 (COM (2004) 526 final). Cette nouvelle proposition est le fruit d’un processus de consultation étendu et continu entamé en 2004 sous la présidence irlandaise du Conseil. Par la suite, le groupe «Sûreté nucléaire», le groupe de haut niveau (GHN) sur la sûreté nucléaire et la gestion des déchets et le forum européen sur l’énergie nucléaire ont poursuivi les travaux à ce sujet. Le processus de consultation lancé en 2004 a débouché sur une révision complète de l'approche qui avait été adoptée dans la proposition de directive sur la sécurité de 2004 et avait été rejetée à l’époque par une minorité de blocage d'États membres. Les principaux arguments de ce blocage étaient une description trop détaillée de la législation contraignante ainsi que des doutes sur la conformité totale de la proposition avec le principe de subsidiarité. La proposition législative révisée concernant la sûreté nucléaire s'appuie sur les éléments suivants: a) les travaux techniques que l'association des autorités de sûreté nucléaire d’Europe de l’Ouest (WENRA) a achevé en 2006 en ce qui concerne les installations existantes, avec la participation de tous les régulateurs européens en matière de sûreté nucléaire; b) le principe selon lequel seuls des régulateurs indépendants et forts peuvent garantir l'exploitation sûre des installations électronucléaires dans l'UE; c) l'inscription dans la législation européenne des principes établis par les principaux instruments internationaux existants, à savoir la convention sur la sûreté nucléaire IAEA INFCIRC 449 du 5 juillet 1994. et les travaux relatifs à la sûreté réalisés par l'Agence internationale de l'énergie atomique (AIEA), en particulier ses principes fondamentaux de sûreté AIEA – Fondements de sûreté: principes fondamentaux de sûreté, collection normes de sûreté de l'AIEA n° SF-1 (2006). . En outre, les informations techniques à l’appui des principes de base proposés dans la proposition de directive révisée établissant un cadre communautaire pour la sûreté nucléaire sont le fruit des travaux des différents groupes d'experts chargés des questions ayant trait à la sûreté nucléaire. [2][3] IAEA INFCIRC 449 du 5 juillet 1994. AIEA – Fondements de sûreté: principes fondamentaux de sûreté, collection normes de sûreté de l'AIEA n° SF-1 (2006). Le Parlement européen s’est toujours prononcé en faveur de l'élaboration d'une législation européenne sur la sûreté nucléaire fixant des niveaux de référence, comme en témoignent au fil des ans les rapports du Parlement Les derniers en date étant le rapport Maldeikis publié à l’occasion du cinquantième anniversaire du traité Euratom (doc de réf. A6-0129/2007) et le rapport Reul sur les énergies traditionnelles (doc de réf. A6-0348/2007). . Par ailleurs, comme indiqué dans les conclusions du 2 e forum européen sur l’énergie nucléaire, l’industrie soutient à présent fermement la législation communautaire sur la sûreté nucléaire. [4] Les derniers en date étant le rapport Maldeikis publié à l’occasion du cinquantième anniversaire du traité Euratom (doc de réf. A6-0129/2007) et le rapport Reul sur les énergies traditionnelles (doc de réf. A6-0348/2007). Enfin, afin de parachever l’étude d’impact, un groupe de pilotage a été créé; il est notamment composé de représentants de tous les services de la Commission concernés par la sûreté nucléaire. Le projet d’analyse d’impact a été soumis à l'examen du comité d'analyse d'impact, qui a rendu un premier avis le 9 septembre 2008 et un avis final le 14 octobre 2008 sur un document révisé en seconde présentation. Les observations finales du comité d’analyse d’impact ont été entièrement prises en considération. 2. Définition du problème Vu le regain d'intérêt pour l'électronucléaire exprimé par plusieurs États membres, avec la perspective du prolongement de l'exploitation de certaines centrales et de la construction de nouvelles centrales, cette proposition révisée arrive à point nommé. De toute évidence, les effets des incidents radiologiques ne s'arrêtent pas aux frontières. Ces incidents nuisent à la santé des travailleurs et de la population toute entière et comportent également des implications économiques très larges pour l’industrie de l’énergie. La protection de la population de l'UE étant un des principaux objectifs politiques de l'UE, un cadre légal visant à atteindre, maintenir et améliorer continûment la sûreté nucléaire et sa réglementation dans la Communauté ainsi qu'à renforcer le rôle des organismes de réglementation des États membres créerait un niveau supplémentaire de garantie pour la population de l'UE. L’acceptation par le public est une condition indispensable au développement de l’énergie nucléaire. Jusqu'a présent, la Communauté a fourni des efforts constants pour promouvoir la sûreté nucléaire, vu qu’il n’existe à ce jour aucun cadre juridique communautaire définissant des normes de sécurité communes pour les installations nucléaires neuves et existantes dans l’UE. Il convient toutefois de répondre efficacement aux inquiétudes des citoyens européens au sujet de la sûreté de ces installations. L’une des principales conclusions de l’étude menée en 2007 sur la sûreté nucléaire Eurobaromètre spécial n° 271 «Les Européens et la sûreté nucléaire», terrain: oct. – nov. 2006, publication: fév. 2007 http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_271_fr.pdf était que même si les Européens disposaient généralement d'une bonne connaissance des questions relatives à l’énergie nucléaire, en particulier concernant la présence ou l’absence de centrales nucléaires dans leur pays, le concept de sûreté nucléaire leur était moins familier (de 56 % à 90 %).[5] Eurobaromètre spécial n° 271 «Les Européens et la sûreté nucléaire», terrain: oct. – nov. 2006, publication: fév. 2007 http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_271_fr.pdf 3. Base juridique justifiant l’action de l’UE La compétence de la Communauté en matière de fixation de normes de sécurité fondamentales au niveau communautaire est explicitement prévue dans le traité Euratom. L’article 2, point b), du traité dispose que « pour l’accomplissement de sa mission, la Communauté doit, dans les conditions prévues au présent traité: (…) établir des normes de sécurité uniformes pour la protection sanitaire de la population et des travailleurs et veiller à leur application ». Le titre II, chapitre 3, («La protection sanitaire») comporte un certain nombre de dispositions détaillées destinées à établir, mettre en vigueur et appliquer les normes de base visées à l'article 2, point b, du traité Euratom. Le chapitre 3 a été principalement utilisé à des fins de radioprotection jusqu'à la reconnaissance par la Cour de justice des Communautés européennes du lien intrinsèque entre la radioprotection et la sûreté nucléaire et de la compétence de la Communauté en matière de sûreté nucléaire (dans sa décision dans l’affaire C-29/99 Commission des Communautés européennes/Conseil de l’Union européenne (affaire C-29/99). , la Cour a établi « qu’il ne convient pas d’opérer, pour délimiter les compétences de la Communauté, une distinction artificielle entre la protection sanitaire de la population et la sûreté des sources de radiations ionisantes »). Cet arrêt admet ainsi que les normes de sécurité existantes destinées à assurer la protection sanitaire de la population et des travailleurs contre les risques inhérents aux radiations ionisantes doivent être complétées par des normes de sûreté pour les installations nucléaires. La compétence technique des autorités nationales chargées de la sûreté n’empêche pas la Communauté de légiférer dans ce domaine.[6] Commission des Communautés européennes/Conseil de l’Union européenne (affaire C-29/99). 4. SOURCES DE L’ANALYSE D’IMPACT L'analyse d’impact met à jour celle réalisée en 2003 au sujet de la première proposition relative à la sûreté nucléaire Inclus dans le document COM(2003) 32 final. , en s'appuyant sur les informations techniques contenues dans les conclusions et les recommandations du rapport final du groupe «Sûreté nucléaire» doc. 15475/2/06 REV2 ( http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02.en06.pdf ) , adopté par le groupe des questions atomiques du Conseil (GQA) le 13 décembre 2006 et complété par les conclusions des rapports des sous-groupes du groupe «Sûreté nucléaire» doc. 15475/2/06 REV 2 ADD 1( http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad01.en06.pdf ) doc. 15475/2/06 REV 2 ADD 2 ( http://register.consilium.europa.eu/pdf/ en/06/st15/st15475-re02ad02.en06.pdf ) doc. 15475/2/06 REV 2 ADD 3 ( http://register.consilium .europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad03.en06.pdf ) . Dans ce contexte, il convient d’accorder une importance particulière aux travaux effectués dans le cadre de la WENRA, une organisation composée des chefs et des hauts fonctionnaires des autorités de réglementation nucléaire de 17 pays européens L'Allemagne, la Belgique, la Bulgarie, l'Espagne, la Finlande, la France, la Hongrie, l'Italie, la Lituanie, les Pays-Bas, la République tchèque, la Roumanie, le Royaume-Uni, la Slovaquie, la Slovénie, la Suède et la Suisse. , dont les membres ont défini de nombreux niveaux de référence communs en matière de sûreté des réacteurs électronucléaires, en vue d'aligner les exigences nationales d'ici à 2010.[7][8][9][10] Inclus dans le document COM(2003) 32 final. doc. 15475/2/06 REV2 ( http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02.en06.pdf ) doc. 15475/2/06 REV 2 ADD 1( http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad01.en06.pdf ) doc. 15475/2/06 REV 2 ADD 2 ( http://register.consilium.europa.eu/pdf/ en/06/st15/st15475-re02ad02.en06.pdf ) doc. 15475/2/06 REV 2 ADD 3 ( http://register.consilium .europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad03.en06.pdf ) L'Allemagne, la Belgique, la Bulgarie, l'Espagne, la Finlande, la France, la Hongrie, l'Italie, la Lituanie, les Pays-Bas, la République tchèque, la Roumanie, le Royaume-Uni, la Slovaquie, la Slovénie, la Suède et la Suisse. Deuxièmement, l’analyse d’impact est fondée sur les obligations et les exigences de la convention sur la sûreté nucléaire de l'AIEA qui constitue une plate-forme internationalement reconnue pour le développement de la sûreté nucléaire, ainsi que sur les principes des fondements de sûreté de l'AIEA. Cette convention ne contient aucune modalité technique d’exécution mais établit un cadre juridique précis visant à l'amélioration continue de la sûreté. Euratom et tous les États membres de l’UE sont parties contractantes à la convention sur la sûreté nucléaire. Les principes fondamentaux de l'AIEA constituent un cadre de pratiques sur la base desquelles sont définies les exigences nationales en matière de sûreté et que les États membres ont largement contribué à améliorer. 5. Options envisageables L’analyse d’impact examine quatre options stratégiques : – L’ option 0 consiste à ne rien modifier à la situation actuelle; – l’ option 1 envisage l’élaboration d’une législation communautaire établissant des normes de sûreté communes pour les installations nucléaires existantes; – l’ option 2 consiste à élaborer une législation communautaire établissant uniquement un cadre commun destiné à établir et à maintenir un niveau élevé uniforme de sûreté nucléaire partout dans la Communauté en rappelant certains principes largement admis dans le domaine de la sûreté nucléaire; les mesures d'exécution correspondantes seront élaborées par le GHN; – L’ option 3 se base sur une série de principes internationalement reconnus dans le domaine de la sûreté nucléaire (approche proposée par l’option 2) complétés par des niveaux de référence additionnels, applicables aux réacteurs électronucléaires nouveaux, que les États membres sont encouragés à définir en conformité avec le principe de l'amélioration continue de la sûreté, sur la base des niveaux de sûreté définis par la WENRA et en étroite collaboration avec le GHN Institué par la décision 2007/530/Euratom du Conseil du 17 juillet 2007 (JO L 195, 27.7.2007). , composé de hauts représentants des autorités de réglementation et de sûreté de tous les États membres de l'UE.[11] Institué par la décision 2007/530/Euratom du Conseil du 17 juillet 2007 (JO L 195, 27.7.2007). 6. Comparaison des options – l’action proposée au niveau de l’ue Suite à l’examen des différentes options, il ressort que la solution la plus efficace pour créer un cadre communautaire pour la sécurité nucléaire est celle envisagée par l' option 3 . Ainsi, l'approche fondamentale de la proposition actuelle de directive révisée est que la Communauté se borne à définir une série de principes communs dans le domaine de la sûreté nucléaire, déjà inclus dans la convention de l'AIEA sur la sûreté nucléaire (renforçant le rôle des régulateurs nationaux, la responsabilité première du titulaire de la licence en matière de sûreté, sous le contrôle de l'organisme réglementaire, la disponibilité d'expertise dans le domaine de la sûreté nucléaire, la priorité à la sûreté) et complétés par des exigences additionnelles de sûreté applicables aux nouveaux réacteurs électronucléaires que les États membres sont encouragés à développer selon le principe de l'amélioration continue de la sûreté, sur la base des niveaux de sûreté définis par la WENRA et en étroite collaboration avec le GHN. Sur la base des dix principes de régulation de la sûreté nucléaire qu'il a adopté, le GHN deviendra le point central de la coopération entre les organismes de réglementation chargés de la sûreté des installations nucléaires dans les États membres et contribuera au développement du cadre communautaire de la sûreté nucléaire. Les États membres sont tenus de respecter les fondements de sûreté de l'AIEA ainsi que les obligations et exigences inscrites dans la convention sur la sûreté nucléaire. 7. Valeur ajoutée Vu le regain d’intérêt pour l’énergie nucléaire manifesté en Europe et ailleurs, il est important de maintenir un degré élevé de sûreté nucléaire dans l'UE et de définir une série de règles contraignantes et de normes de sécurité communes à toute l’Union. De nouvelles constructions de centrales nucléaires ayant été annoncées dans l'UE, il est d’autant plus nécessaire de se doter de règles de convergence au niveau européen afin de soutenir les États membres dans leurs efforts d’harmonisation des pratiques en matière de sûreté nucléaire. Malgré l’existence de risques transfrontaliers liés à l’exploitation d'installations nucléaires, peu d’efforts d’harmonisation entre les pays ont été entrepris jusqu’à présent. Dans ce cadre, la valeur ajoutée fondamentale de l’option choisie est la suivante: le cadre législatif communautaire contraignant définissant les obligations de base et les principes généraux dans le domaine de la sûreté des installations nucléaires devrait aboutir à la réalisation de l’objectif commun consistant à atteindre, maintenir et améliorer continûment la sûreté nucléaire dans la Communauté, un résultat qui ne serait pas atteint aussi efficacement au niveau strictement national. Cette approche présente également l’avantage non négligeable d’améliorer la certitude réglementaire au niveau communautaire. Par conséquent, en vertu des dispositions institutionnelles du traité Euratom, Euratom dispose de ses propres mécanismes pour veiller à ce que les législations nationales des États membres respectent les dispositions de la directive, exerçant ainsi son rôle de garant de la bonne application de l’acquis communautaire. Il convient également de souligner que la législation communautaire confère des droits et des devoirs non seulement aux autorités des États membres, mais aussi aux individus et aux entreprises. Les autorités des États membres sont responsables de la transposition de la législation de l’UE dans la législation nationale et de sa bonne application. Ils doivent également garantir les droits des citoyens en vertu de ces lois. En l’absence d’un cadre juridique communautaire, la convention sur la sûreté nucléaire de l’AIEA continuerait de s'appliquer pour les États membres. Toutefois, l’adhésion à cette convention n'est pas obligatoire: il s'agit en effet d'un instrument incitatif qui n'entraîne donc aucune sanction en cas de non-respect. La convention n’a pas pour but de garantir le respect des obligations des parties au moyen de contrôles et de sanctions; elle se fonde sur leur intérêt commun à atteindre un meilleur niveau de sûreté, qui sera développé et encouragé lors de réunions régulières des parties. L'adhésion à la convention implique deux grands engagements de la part de chaque partie contractante: préparer et transmettre pour examen un rapport national et soumettre ce rapport national à une évaluation par les autres parties contractantes. L'élaboration d'une législation de l'UE sur la base des principes de la convention sur la sûreté nucléaire et en tirant pleinement parti des travaux sur la sûreté déjà réalisés par l'AIEA aux fins de la définition des fondements de sûreté reconnaît la valeur du progrès international dans le domaine de la sûreté nucléaire et offre à la société civile européenne une possibilité d'être davantage associé aux processus dans de domaine. Enfin, la proposition vise également à renforcer le rôle et l’indépendance des organismes nationaux de réglementation, permettant ainsi de tirer profit de leurs compétences, plutôt qu’à adopter une approche descendante, tel que suggéré dans la proposition initiale sur la sûreté nucléaire. Elle renforce également ce rôle en ce qui concerne la mise en œuvre des mesures adoptées, une solution entièrement compatible avec le principe de subsidiarité. 8. Subsidiarité Les États membres de l’UE ont déjà mis en œuvre des mesures leur permettant d'atteindre un niveau élevé de sûreté à l'intérieur de l'UE. Toutefois, les différences entre les États en matière de traditions, de cadres juridiques, de nombre et de type de réacteurs et d'approches réglementaires font qu'aucune règle commune en matière de sûreté nucléaire n'a encore pu être appliquée dans l'ensemble de la Communauté. Des règles communes favoriseraient pourtant l’amélioration de la sûreté nucléaire à un niveau impossible à atteindre exclusivement au niveau national. Cette nouvelle proposition renverse l'approche descendante de la proposition de 2003/2004, puisque ce sont à présent les États membres qui sont encouragés, en ce qui concerne la sûreté des réacteurs électronucléaires nouveaux, à développer des exigences additionnelles de sûreté, selon le principe de l'amélioration continue de la sûreté, sur la base des niveaux de sûreté définis par la WENRA et en étroite collaboration avec le GHN. En outre, les États membres conservent le droit d'imposer au niveau national des mesures de sûreté plus strictes que celles prévues dans cadre juridique communautaire. Deuxièmement, s’agissant des principes proposés, le projet de directive révisée est ancré dans la compétence déjà dévolue aux organismes de réglementation des États membres ainsi que dans les principes internationalement admis de la convention sur la sûreté nucléaire et des fondements de sûreté de l'AIEA: aucune charge additionnelle ne pèsera donc sur les instances des États membres. La législation communautaire contraignante apporte également une sécurité juridique en permettant aux citoyens de s'adresser aux institutions européennes s'ils se sentent mis en danger par l'énergie nucléaire. Il convient en outre de mentionner que la nouvelle proposition prend entièrement en considération les opinions exprimées par les États membres pendant l'examen du paquet 2003/2004, en distinguant les questions ayant trait à la sûreté de celles relatives aux déchets nucléaires et aux finances, ainsi qu'en écartant l'idée de créer un organe communautaire composé d'inspecteurs de la sécurité et en attribuant la responsabilité de la supervision en matière de sûreté nucléaire exclusivement aux organismes nationaux de réglementation. 9. Surveillance et évaluation Les indicateurs d'avancement dans la réalisation des objectifs seront définis au niveau des États membres. 10. Conclusion Il ressort des considérations qui précèdent que l'option retenue semble avoir la préférence, car elle présente les meilleurs avantages techniques, économiques et sécuritaires en dépassant le cadre des principes pour encourager effectivement les États membres à définir des exigences additionnelles de sûreté. [1] Proposition initiale de la Commission de 2003 (COM (2003) 32 final) et version révisée de 2004 (COM (2004) 526 final). [2] IAEA INFCIRC 449 du 5 juillet 1994. [3] AIEA – Fondements de sûreté: principes fondamentaux de sûreté, collection normes de sûreté de l'AIEA n° SF-1 (2006). [4] Les derniers en date étant le rapport Maldeikis publié à l’occasion du cinquantième anniversaire du traité Euratom (doc de réf. A6-0129/2007) et le rapport Reul sur les énergies traditionnelles (doc de réf. A6-0348/2007). [5] Eurobaromètre spécial n° 271 «Les Européens et la sûreté nucléaire», terrain: oct. – nov. 2006, publication: fév. 2007 http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_271_fr.pdf [6] Commission des Communautés européennes/Conseil de l’Union européenne (affaire C-29/99). [7] Inclus dans le document COM(2003) 32 final. [8] doc. 15475/2/06 REV2 ( http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02.en06.pdf ) [9] doc. 15475/2/06 REV 2 ADD 1( http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad01.en06.pdf ) doc. 15475/2/06 REV 2 ADD 2 ( http://register.consilium.europa.eu/pdf/ en/06/st15/st15475-re02ad02.en06.pdf ) doc. 15475/2/06 REV 2 ADD 3 ( http://register.consilium .europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad03.en06.pdf ) [10] L'Allemagne, la Belgique, la Bulgarie, l'Espagne, la Finlande, la France, la Hongrie, l'Italie, la Lituanie, les Pays-Bas, la République tchèque, la Roumanie, le Royaume-Uni, la Slovaquie, la Slovénie, la Suède et la Suisse. [11] Institué par la décision 2007/530/Euratom du Conseil du 17 juillet 2007 (JO L 195, 27.7.2007). HU (...PICT...)|AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK BIZOTTSÁGA| Brüsszel, 26.11.2008 SEC(2008) 2893 A BIZOTTSÁGI SZOLGÁLATI MUNKADOKUMENTUM amely a következő dokumentumot kíséri: Javaslat A TANÁCS (Euratom) IRÁNYELVE a nukleáris biztonsági közösségi keretrendszer létrehozásáról A HATÁSVIZSGÁLAT ÖSSZEFOGLALÁSA {COM(2008) 790 végleges} {SEC(2008) 2892} 1. Konzultáció és szakértői vélemények A hatásvizsgálat a napirend következő tételére vonatkozik: 2008/TREN/003 – Felülvizsgált jogalkotási javaslat a nukleáris biztonságról. A hatásvizsgálat a nukleáris biztonsági közösségi keretrendszer létrehozásáról szóló felülvizsgált irányelvtervezetet kíséri, amelynek célja az, hogy újraindítsa a nukleáris biztonságra vonatkozó közös uniós keretrendszer létrehozásának folyamatát azáltal, hogy a Bizottság által 2003-ban előterjesztett, a nukleáris létesítmények biztonságával kapcsolatos alapvető kötelezettségek és általános elvek meghatározásáról szóló irányelvjavaslat Az eredeti, 2003. évi bizottsági javaslat (hivatkozási szám: COM 2003/32 végleges) és a 2004. évi felülvizsgált változat (hivatkozási szám: COM (2004)526 végleges). helyébe lép. [1] Az eredeti, 2003. évi bizottsági javaslat (hivatkozási szám: COM 2003/32 végleges) és a 2004. évi felülvizsgált változat (hivatkozási szám: COM (2004)526 végleges). Ez az új javaslat egy átfogó és folyamatos konzultációs folyamat eredménye, amelyet a Tanács ír elnöksége kezdeményezett 2004-ben. Ezt követően a Tanács nukleáris biztonsággal foglalkozó munkacsoportja (WNPS) és a nukleáris biztonsággal és hulladékkezeléssel foglalkozó magas szintű munkacsoport, valamint az Európai Nukleáris Energia Fórum dolgozott tovább a kérdésen. A 2004-ben kezdődő konzultációs folyamat a 2004-es biztonsági irányelvjavaslatban elfogadott megközelítés alapos felülvizsgálatához vezetett, amely javaslat akkor a tagállamok blokkoló kisebbsége miatt került elvetésre. A főbb érvek a kötelező szabályozás túl részletes előírásai, valamint az azzal kapcsolatos kétségek voltak, hogy a javaslat teljes mértékben tiszteletben tartja-e a szubszidiaritás elvét. A nukleáris biztonságról szóló, felülvizsgált jogalkotási javaslat a következőkre épít: a) a Nyugat-európai Nukleáris Hatóságok Szövetségének (WENRA) technikai munkája, amely 2006-ban zárult a meglévő nukleáris létesítmények tekintetében, és amelyben valamennyi európai nukleáris biztonsági szabályozó hatóság részt vett, b) az az elv, hogy az EU atomerőműveinek folytonos biztonságos működését csak erős és független szabályozó hatóságok képesek biztosítani, c) a meglévő főbb nemzetközi jogi aktusok, mindenekelőtt a nukleáris biztonságról szóló egyezmény NAÜ, 1994. július 5-i INFCIRC 449. elveinek belefoglalása az európai szabályozásba, továbbá a NAÜ biztonság terén végzett munkája, különösen a biztonsági alapelvek NAÜ, biztonsági alapelvek: biztonsági alapelvek, a NAÜ biztonsági normái, SF-1 sorozat (2006). kidolgozása. Ezenkívül a nukleáris biztonsági közösségi keretrendszer létrehozásáról szóló, felülvizsgált irányelvtervezetben javasolt alapvető elveket támogató technikai hátteret a nukleáris biztonsági ügyekkel foglalkozó, különböző szakértői csoportok tevékenységének eredménye biztosította. [2][3] NAÜ, 1994. július 5-i INFCIRC 449. NAÜ, biztonsági alapelvek: biztonsági alapelvek, a NAÜ biztonsági normái, SF-1 sorozat (2006). Az Európai Parlament – amint azt az évek során kiadott jelentései A legutóbbi a Maldeikis-jelentés volt, az Euratom-Szerződés 50 éves évfordulójára (hivatkozási szám: A6-0129/2007), valamint a Reul-jelentés a hagyományos energiaforrásokról (hivatkozási szám: A6-0348/2007). is mutatják – folyamatosan támogatott egy referenciaszinteket meghatározó európai nukleáris biztonsági szabályozást. Ezenkívül, amint azt a második Európai Nukleáris Energia Fórum következtetései is tükrözik, az ágazat is erőteljesen támogatja az uniós nukleáris biztonsági jogi szabályozást. [4] A legutóbbi a Maldeikis-jelentés volt, az Euratom-Szerződés 50 éves évfordulójára (hivatkozási szám: A6-0129/2007), valamint a Reul-jelentés a hagyományos energiaforrásokról (hivatkozási szám: A6-0348/2007). Végül a hatásvizsgálat véglegesítésének céljából irányítóbizottság jött létre, a Bizottság valamennyi érdekelt szolgálata képviselőinek bevonásával. A hatásvizsgálat-tervezetet értékelésre nyújtották be a hatásvizsgálati testülethez, amely első véleményét 2008. szeptember 9-én, végső véleményét pedig 2008. október 14-én adta ki az újra benyújtott, felülvizsgált dokumentumról. A hatásvizsgálati testület záró megjegyzéseit teljes mértékben figyelembe vették. 2. A probléma meghatározása Számos tagállam atomenergia iránti megújult érdeklődése, valamint az erőművek élettartama meghosszabbításának és új erőművek építésének perspektívája különösen időszerűvé teszi ezt a felülvizsgált javaslatot. Nyilvánvaló, hogy a radiológiai események hatásai nem állnak meg a határoknál, és potenciális következményekkel járnak a munkavállalók és általában a lakosság egészségére nézve. Ezek az események széleskörű gazdasági hatást gyakorolnak az energiatermelő ágazatra is. Az EU egyik fő politikai célkitűzése lakosságának védelme. A nukleáris biztonság és az azzal kapcsolatos közösségi szabályozás megvalósítását fenntartását és folyamatos jobbítását, valamint a tagállami szabályozó hatóságok szerepének növelését célzó jogi keret további védelmi garanciát jelentene az európai lakosok számára. A lakosság körében való elfogadottság az atomenergia további fejlesztésének előfeltétele, és a Közösség eddig következetesen fellépett a nukleáris biztonság támogatása mellett, mindeddig azonban nincs közös biztonsági előírásokat megállapító közösségi jogi keretrendszer az EU-ban az új és a meglévő nukleáris létesítmények tekintetében. A Közösségnek ugyanakkor megfelelően foglalkoznia kell az európai polgároknak a nukleáris létesítmények biztonságával kapcsolatos aggályaival. A nukleáris biztonsággal kapcsolatos 2007. évi felmérés 271. Eurobarométer-különkiadás „Az európaiak és a nukleáris biztonság”, terepmunka: 2006. október–november, közzétéve: 2007. február. http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_271_en.pdf. egyik fő következtetése az volt, hogy még ha az európaiak általában kellően tisztában is vannak a nukleáris kérdésekkel, különösen azzal, hogy van-e atomerőmű az országukban, a nukleáris biztonság kérdése idegen a számukra (56% és 90% közötti a szóródás). [5] 271. Eurobarométer-különkiadás „Az európaiak és a nukleáris biztonság”, terepmunka: 2006. október–november, közzétéve: 2007. február. http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_271_en.pdf. 3. Az EU fellépési joga Az Euratom-Szerződés kifejezetten szabályozza a Közösség azon hatáskörét, hogy alapvető biztonsági előírásokat határozzon meg európai uniós szinten. A Szerződés 2. cikkének b) pontjával összhangban: „ Feladatának teljesítése érdekében a Közösség, e szerződés rendelkezései szerint... a lakosság és a munkavállalók egészségének védelme érdekében egységes biztonsági előírásokat állapít meg, és gondoskodik azok alkalmazásáról. ” A második cím 3. fejezete (Egészségvédelem) számos részletes rendelkezést tartalmaz, amelyek célja az, hogy létrehozzák, hatályba léptessék és alkalmazzák az Euratom-Szerződés 2. cikkének b) pontjában említett alapvető előírásokat. Az Euratom-Szerződés 3. fejezetét főként sugárvédelmi célokra alkalmazták, amíg az Európai Bíróság el nem ismerte a sugárvédelem és a nukleáris biztonság közötti tényleges kapcsolatot, és a Közösség nukleáris biztonsági hatáskörét (a C-29/99. sz. ügyben hozott határozatában Az Európai Közösségek Bizottsága kontra az Európai Unió Tanácsa (C-29/99. sz. ügy). a Bíróság kimondta, hogy „ a közösségi hatáskörök meghatározásának céljából nem helyénvaló mesterségesen különbséget tenni a lakosság egészségének védelme és az ionizáló sugárforrások biztonsága között .”) A határozat tehát elismeri azt a tényt, hogy a munkavállalók és a lakosság egészségének az ionizáló sugárzásból származó veszélyekkel szembeni védelmét célzó, meglévő biztonsági előírásokat ki kell egészíteni a nukleáris létesítményekre vonatkozó biztonsági előírásokkal. A biztonságért felelős nemzeti hatóságok technikai hatásköre nem zárja ki, hogy a Közösség e tekintetben jogi szabályozást hozzon létre.[6] Az Európai Közösségek Bizottsága kontra az Európai Unió Tanácsa (C-29/99. sz. ügy). 4. A hatásvizsgálat forrásai A hatásvizsgálat naprakésszé teszi az eredeti nukleáris biztonsági javaslathoz kapcsolódó hatásvizsgálatot Tartalmazza a COM 2003/32 végleges dokumentum. , technikai hátterét pedig a WPNS záró jelentésében Doc. 15475/2/06 REV2 (http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02.en06.pdf). foglalt következtetések és javaslatok képezik. Az említett jelentés, amelyet a Tanács nukleáris kérdésekkel foglalkozó munkacsoportja (WPAQ) 2006. december 13-án hagyott jóvá, kiegészül a WPNS alcsoportjainak jelentéseiben foglalt megállapításokkal Doc. 15475/2/06 REV 2 ADD 1(http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad01.en06.pdf) doc. 15475/2/06 REV 2 ADD 2 (http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad02.en06.pdf) doc. 15475/2/06 REV 2 ADD 3 (http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad03.en06.pdf). . [7][8][9] Tartalmazza a COM 2003/32 végleges dokumentum. Doc. 15475/2/06 REV2 (http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02.en06.pdf). Doc. 15475/2/06 REV 2 ADD 1(http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad01.en06.pdf) doc. 15475/2/06 REV 2 ADD 2 (http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad02.en06.pdf) doc. 15475/2/06 REV 2 ADD 3 (http://register.consilium.europa.eu/pdf/en/06/st15/st15475-re02ad03.en06.pdf). Ezzel összefüggésben különösen hangsúlyozni kell a WENRA keretében folytatott tevékenységet. Ez a szervezet 17 európai ország Belgium, Bulgária, Cseh Köztársaság, az Egyesült Királyság, Finnország, Franciaország, Hollandia, Litvánia, Magyarország, Németország, Olaszország, Románia, Spanyolország, Svájc, Svédország, Szlovákia és Szlovénia. nukleáris szabályozó hatóságának igazgatóit, illetve vezető tisztviselőit tömöríti, akik számos közös biztonsági referenciaszintet határoztak meg az atomerőművek tekintetében a nemzeti követelmények 2010-ig való összhangba hozása érdekében.[10] Belgium, Bulgária, Cseh Köztársaság, az Egyesült Királyság, Finnország, Franciaország, Hollandia, Litvánia, Magyarország, Németország, Olaszország, Románia, Spanyolország, Svájc, Svédország, Szlovákia és Szlovénia. Másodszor a hatásvizsgálat a NAÜ nukleáris biztonságról szóló egyezménye által meghatározott kötelezettségeken és követelményeken, valamint a NAÜ biztonsági alapelvein alapul. Ez az egyezmény, amely a nukleáris biztonság kialakításának nemzetközileg elismert platformja, nem tartalmaz részletes műszaki szabályokat, ugyanakkor pontos jogi keretrendszert hoz létre, amelynek célja a biztonság folyamatos növelése. Az Euratom és az EU valamennyi tagállama szerződő fele a nukleáris biztonságról szóló egyezménynek. A NAÜ-alapelvek olyan gyakorlati keretet alkotnak, amely a nemzeti biztonsági követelmények alapját képezi, és amelynek tökéletesítésében a tagállamok jelentős részt vállaltak. 5. Politikai lehetőségek A hatásvizsgálat négy politikai lehetőséget tekint át: – a 0. politikai lehetőség a jelenlegi helyzet változatlanul hagyása; – az 1. politikai lehetőség a meglévő nukleáris létesítményekre vonatkozó közös biztonsági előírásokról szóló közösségi jogi szabályozás kidolgozása; – a 2. politikai lehetőség olyan közösségi jogi szabályozás kidolgozása, amely mindössze olyan közös keretrendszert állapít meg, amelynek célja a nukleáris biztonság egységesen magas szintjének elérése és fenntartása az egész Közösségben azáltal, hogy figyelembe veszi a széles körben elismert nukleáris biztonsági elveket; a szükséges végrehajtási intézkedések kidolgozása a magas szintű munkacsoport feladata. – a 3. politikai lehetőség nemzetközileg elismert nukleáris biztonsági elvek