Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om betaltjänster på den inre marknaden och om ändring av direktiven 2002/65/EG, 2013/36/EG och 2009/110/EG samt upphävande av direktiv 2007/64/EG /* COM/2013/0547 final - 2013/0264 (COD) */





MOTIVERING 1. Bakgrund till förslaget Motiv och syfte De elektroniska betalningsmarknaderna i Europa ger stora möjligheter till innovationer. Bara under de senaste åren har konsumenterna avsevärt ändrat sina betalningsvanor. Förutom det växande antalet betalkorts- och kreditkortsbetalningar har den ökande e-handeln och de allt populärare smarttelefonerna banat väg för nya betalningssätt. Fördelarna på EU-nivå är väsentliga med en bättre marknadsintegration och en minskad fragmentering på området. Detta initiativ innebär att konsumenter och näringsidkare fullt ut kommer att kunna utnyttja den inre marknaden, särskilt vad gäller e-handel. Syftet med förslaget är att bidra till att utveckla en EU-omfattande marknad för elektroniska betalningar för att konsumenter, detaljhandeln och andra aktörer på marknaden ska kunna dra full nytta av fördelarna med EU:s inre marknad i linje med Europa 2020-strategin och den digitala agendan. En sådan utveckling blir allt viktigare när världen går från traditionella affärsverksamheter mot en digital ekonomi. För att åstadkomma detta och främja ökad konkurrens, effektivitet och innovation på området elektroniska betalningar krävs rättslig klarhet och lika villkor. Detta leder till sänkta kostnader och priser för betaltjänstanvändare och ökad valfrihet och insyn i betaltjänster, vilket skulle underlätta tillhandahållandet av innovativa betaltjänster och säkerställa säkra och transparenta betaltjänster. Dessa mål ska uppnås genom att den nuvarande rättsliga ramen för betaltjänster uppdateras och kompletteras med regler för ökad insyn, innovation och säkerhet när det gäller massbetalningar och genom att de nationella reglerna görs mer enhetliga, med tonvikt på konsumenternas berättigade behov. Strävan är att genom de föreslagna åtgärderna åstadkomma detta på ett teknikneutralt sätt, som kommer att kunna användas i takt med att betaltjänsterna fortsätter att utvecklas. Genom detta förslag införlivas och upphävs också Europaparlamentets och rådets direktiv 2007/64/EG (nedan kallat betaltjänstdirektivet)[1] som utgör grunden för en harmoniserad rättslig ram för inrättandet av en integrerad betalningsmarknad med målet att skapa rättvisare villkor och förbättra tillträdet till de nuvarande betaltjänstsystemen för alla intressenter. Eftersom skillnaden mellan betalningsinstitut (som regleras av betaltjänstdirektivet) och institut för elektroniska pengar (som regleras av Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/110/EG[2], det andra direktivet om elektroniska pengar) har blivit än mer otydlig då teknik och företagsmodeller konvergerar, skulle en fullständig modernisering av den digitala betalningsramen vara optimal och resultera i att båda kategorierna av aktörer och respektive lagstiftning slås samman. Detta förutsätter dock att det görs en översyn av direktivet om elektroniska pengar för att säkra att det finns en konsekvent rättslig ram. Eftersom många medlemsstater har införlivat direktivet om elektroniska pengar sent har man dessvärre inte tillräcklig erfarenhet av direktivet för att kunna utvärdera det tillsammans med betaltjänstdirektivet och överväga möjliga synergier under översynen. En översyn av direktiv 2009/110/EG beräknas ske 2014. Allmän bakgrund Med det nuvarande regelverket för betalningar har massbetalningar utvecklats och förändrats avsevärt under de tolv senaste åren. Betydande framsteg med integrationen av de europeiska massbetalningsmarknaderna har redan åstadkommits genom den rättsliga ram som inrättas i och med betaltjänstdirektivet på den inre marknaden, förordning (EG) nr 924/2009[3] om gränsöverskridande betalningar och det andra direktivet om elektroniska pengar. Genom förordning (EU) nr 260/2012[4] om övergången till Sepa och slutdatum tog utvecklingen ett steg framåt genom att tidsfrister fastställdes för övergången för unionsomfattande betalningar och gireringar, vilket innebär att de nationella systemen för nationella och gränsöverskridande eurobetalningar inom EU ersätts (den 1 februari 2014 för euroområdet). Den rättsliga ramen kompletteras dessutom av EU-domstolens rättspraxis och beslut som kommissionen inom konkurrenslagstiftningen fattar på området massbetalningar. Marknaden för massbetalningar är mycket dynamisk och innovationstakten har varit snabb de senaste åren. Viktiga delar av marknaden, särskilt kortbetalningar och nya betalningsmedel, exempelvis internet- och mobilbetalningar, begränsas dock fortfarande ofta av nationsgränserna. Detta gör det svårt att på unionsnivå utveckla innovativa och lättanvända digitala betaltjänster på ett effektivt sätt och erbjuda konsumenter och detaljhandlare bekväma och säkra betalningsmetoder (eventuellt med undantag för kreditkort) så att de kan köpa fler olika typer av varor och tjänster. Den senaste marknadsutvecklingen har också avslöjat vissa luckor i det nuvarande regelverket för betalningar och marknadsmisslyckanden på marknaden för kort-, internet- och mobilbetalningar, vilka behandlas i detta initiativ. Översynen av unionens regelverk på detta område, särskilt betaltjänstdirektivet och samrådet om kommissionens grönbok ”Mot en integrerad europeisk marknad för kort-, internet och mobilbetalningar”[5] 2012 har utmynnat i slutsatsen att ytterligare åtgärder och uppdateringar av lagstiftningen, bland annat justeringar av betaltjänstdirektivet, krävs så att den rättsliga ramen för betalningar bättre kan tillgodose behoven hos en effektiv unionsbetalningsmarknad, som bidrar till ett betalningsklimat som främjar konkurrens, innovation och säkerhet. I kommissionens meddelande ”Inremarknadsakt II – Tillsammans för ny tillväxt”[6]utpekas en modernisering av den rättsliga ramen för massbetalningar som en central prioritering med tanke på de möjligheter till ny tillväxt och innovation som detta kan medföra. Översynen av betaltjänstdirektivet och utarbetandet av ett lagstiftningsförslag om multilaterala förmedlingsavgifter för kortbetalningar fastställdes som en av kommissionens viktigaste uppgifter för 2013. Gällande bestämmelser Detta initiativ är en del av ett större paket med lagstiftningsåtgärder för betaltjänster. Syftet är att komplettera och uppdatera den befintliga rättsliga ramen för betaltjänster inom EU, särskilt följande rättsakter: – Direktiv 2007/64/EG, för att skapa en harmoniserad rättslig ram för snabbare och enklare betalningar i hela EU, öka konkurrensen i betalningssystemen och skapa stordriftsfördelar. Genom detta direktiv underlättades också det operativa genomförandet av det gemensamma eurobetalningsområdet (Sepa). – Förordning (EG) nr 924/2009 om gränsöverskridande betalningar i gemenskapen och om upphävande av förordning (EG) nr 2560/2001, genom vilken förordningens tillämpningsområde utvidgas till att omfatta autogireringar. Genom denna förordning avskaffades användarnas avgiftsskillnader mellan nationella och gränsöverskridande betalningar i euro inom EU. Den gäller för alla elektroniskt behandlade betalningar. – Förordning (EU) nr 260/2012 om tidsfrister för övergången av unionsomfattande betalningar och gireringar, vilket innebär att de nationella systemen för nationella och gränsöverskridande eurobetalningar inom EU ersätts. – Direktiv 2009/110/EG om elektroniska pengar, som utgör den rättsliga ramen för att ge ut och lösa in elektroniska pengar. Genom direktivet harmoniseras tillsynssystemet för elektroniska penninginstitut till kraven på betalningsinstitut i betaltjänstdirektivet. – I förordning (EG) nr 1781/2006 fastställs regler för den information om betalaren som ska åtfölja överföringar av medel i betalningskedjan för att förebygga, undersöka och upptäcka penningtvätt och finansiering av terrorism. Förutom den rättsliga ramen har konkurrensbegränsande beteende på betalningsmarknaden behandlats genom ett antal konkurrensförfaranden på unionsnivå och nationell nivå. Förenlighet med Europeiska unionens politik och mål på andra områden Förslagets mål är fullständigt förenliga med Europeiska unionens politik och mål. För det första kommer detta förslag bidra till att förbättra den inre betaltjänstmarknaden, och mer generellt för alla varor och tjänster med tanke på behovet av innovativa, effektiva och säkra betalningsmedel. Genom att underlätta ekonomiska transaktioner inom unionen kommer detta även att bidra till att de bredare målen i EU 2020-strategin kan uppnås och ny tillväxt främjas. För det andra stöder detta initiativ EU-politik på andra områden, exempelvis dataskydd, administrativa påföljder, åtgärder mot penningtvätt och terroristfinansiering, särskilt – Kommissionens lagstiftningsinitiativ om en digital agenda för Europa[7] och särskilt kommissionens förslag om ett regelverk för elektronisk identifiering och betrodda tjänster för elektroniska transaktioner på den inre marknaden[8] samt förslaget om åtgärder för att säkerställa en hög gemensam nivå på nät- och informationssäkerhet i hela unionen[9] och de centrala prioriteringar som fastställs i meddelandet om e-handel och nättjänster[10], som syftar till att inrätta en digital inre marknad. – Kommissionens insatser för att öka konkurrensen genom att skapa lika skyldigheter, rättigheter och möjligheter för alla marknadsaktörer samt underlätta gränsöverskridande betaltjänster. – Kommissionens lagstiftningsinitiativ om förmedlingsavgifter för betalkortstransaktioner och användningen av vissa begränsande affärsregler och metoder, som utarbetas samtidigt och i nära samordning med detta förslag. – Direktiv 2011/83/EG om konsumenträttigheter[11], vars syfte är att skapa en verklig inre marknad i förhållandet mellan näringsidkare och konsumenter genom att göra rätt avvägning mellan ett gott konsumentskydd och konkurrenskraftiga företag, och därigenom minska handlarnas möjligheter att efter eget gottfinnande ta ut egna avgifter för användningen av betalningsinstrument. 2. Samråd med berörda parter och konsekvensanalys Samråd med berörda parter Den 11 januari 2012 offentliggjorde kommissionen sin grönbok ”Mot en integrerad europeisk marknad för kort-, internet och mobilbetalningar[12] som följdes av ett omfattande offentligt samråd. Kommissionen fick in över 300 svar från myndigheter, det civila samhället, näringslivsorganisationer och företag inom olika branscher, som företräder ett brett urval av aktörer. Ytterligare synpunkter, ståndpunktsdokument och bidrag mottogs utanför ramen för samrådet. Den omfattande återkopplingen från intressenterna[13] gav relevant information om ny utveckling på området och eventuella behov av ändringar av det nuvarande regelverket för betalningar. En offentlig utfrågning på samma tema hölls den 4 maj 2012, där omkring 350 berörda intressenter deltog. Den 20 november 2012 antog Europaparlamentet resolutionen ”Mot en integrerad europeisk marknad för kort-, internet- och mobilbetalningar”[14]. I resolutionen bekräftas de mål och hinder för integrationen som anges i grönboken och parlamentet efterlyser lagstiftningsåtgärder på olika områden i fråga om kortbetalningar och parlamentet påpekar att internet- och mobilbetalningar bör hanteras mer försiktigt eftersom dessa marknader är mindre mogna. Parlamentet efterlyser dessutom en reform av styrningsmodellen för det gemensamma eurobetalningsområdet (Sepa). Resultaten av samrådet visar att det krävs omfattande rättsliga anpassningar av det befintliga regelverket för en effektivare betalningsmarknad inom unionen och till ett betalningsklimat som främjar konkurrens, innovation och säkerhet. Extern experthjälp När det gäller översynen av betaltjänstdirektivet och förordningen om gränsöverskridande betalningar på den inre marknaden och det eventuella behovet av att revidera båda dessa rättsakter arbetade kommissisonen dessutom med att samla in information på området och säkerställa alla intressenters deltagande. Kommissionens översyn av effekten av betaltjänstdirektivet och förordningen om gränsöverskridande betalningar på den inre marknaden grundas på två externa undersökningar. Tack vare undersökningarna har kommissionen fått en helhetsbild av de ekonomiska och rättsliga följderna av betaltjänstdirektivet. Den första undersökningen, som utfördes av de externa konsulterna Tipik 2011, utgjordes av en bedömning av den rättsliga överensstämmelsen när det gäller införlivandet av betaltjänstdirektivet i de 27 medlemsstaterna[15]. I en andra undersökning som utarbetats av London Economics i samarbete med PaySys under 2012 analyserades effekten av betaltjänstdirektivet på den inre marknaden och tillämpningen av förordningen om betaltjänster. Dessutom insamlades bidrag från medlemsstaterna och berörda marknadsaktörer via kommissionens rådgivande kommittéer på betalningspolitikområdet, dvs. kommittén för betalningar (som består av företrädare för EU-medlemsstaterna) och expertgruppen för marknaden för betalsystem (som består av företrädare för marknaden från både efterfråge- och tillgångssidan). Dessutom rådfrågade kommissionen andra relevanta intressenter i särskilda frågor efter behov. Konsekvensbedömning Kommissionen genomförde en konsekvensbedömning[16], där den analyserade de möjliga följderna av att en integrerad unionsbetalningsmarknad saknas. Kommissionen granskade särskilt följande problemkällor: – Inkonsekvent tillämpning av de befintliga reglerna i medlemsstaterna, vilket beror på att det finns många olika alternativ och ofta mycket allmänna tillämpningskriterier. Vissa undantag i betaltjänstdirektivet förefaller vara alltför allmänna eller omoderna med tanke på marknadsutvecklingen, och tolkas dessutom på mycket olika sätt. Luckor i tillämpningsområdet uppstår också vid betalningar där en del av transaktionen finns utanför EES samt vid betalningar i valutor utanför EU, vilket leder till fortsatt marknadssplittring, regelarbitrage och snedvridning av konkurrensen. – Det finns ett rättsligt tomrum för vissa nya internettjänsteleverantörer, exempelvis tredjepartstjänsteleverantörer som erbjuder internetbankbaserad betalningsinitiering. Dessa tjänster är ett praktiskt och ofta billigare alternativ till kortbetalningar, som även är attraktivt för konsumenter som saknar kort. De flesta av dessa leverantörer omfattas för närvarande inte av den befintliga rättsliga ramen eftersom de aldrig innehar medel. Detta rättsliga tomrum kan hindra innovation och lämpliga villkor för marknadstillträde. – Den i olika grad och avseenden bristfälliga standardiseringen och kompatibiliteten mellan olika betalningslösningar (kort samt internet- och mobilbetalningar), särskilt på gränsöverskridande nivå, förvärrat av svaga styrningssystem för EU:s marknad för massbetalningar. – Skilda och inkonsekventa metoder för avgiftsuttag (för handlarnas användning av ett visst betalningsinstrument) mellan medlemsstaterna (ungefär hälften av medlemsstaterna tillåter tilläggsavgifter medan det är halvt förbjudet i den andra hälften) förvirrar konsumenterna när de handlar utomlands eller på nätet och skapar dessutom olika villkor. – När det gäller betalkort leder ett antal restriktiva affärsregler och affärsmetoder till att konkurrensen snedvrids (multilaterala förmedlingsavgifter, regler för val av betalningssätt och handlarnas flexibilitet när det gäller att godta kortbetalningar). De problem som beskrivs ovan har fått konsekvenser för konsumenter, handlare, nya betaltjänstleverantörer och marknaden för betaltjänster i allmänhet. Konsekvensbedömningens slutsats är att de bästa politiska alternativen för att förbättra situationen är de följande med avseende på betaltjänstdirektivet, för att i) underlätta lika villkor mellan etablerade och nya leverantörer av kort-, internet- och mobilbetalningar, ii) öka betalningsinstruments effektivitet, transparens och valmöjligheter för användarna (konsumenter och handlare), och iii) garantera en hög skyddsnivå: – Förstärka Sepa-projektet och ge alla intressenter möjlighet att delta mer aktivt i utformningen och genomförandet av en politik för massbetalningar (ledning). – Underlätta standardiseringsarbetet genom en lämplig ledningsstruktur och ett förbättrat deltagande av europeiska standardiseringsorganisationer (standardisering). – Garantera rättssäkerhet på området förmedlingsavgifter för kortbaserade betalningar och klargöra vad som är en godtagbar affärsmodell för befintliga och framtida kortbaserade betalningsinitiativ (förmedlingsavgifter). – Avskaffa begränsade affärsregler för kortbetalningar som leder till marknadssnedvridningar (kompletterande åtgärder för förmedlingsavgifter). – Harmonisera medlemsstaternas politik för tilläggsavgifter i linje med lagstiftningsbesluten om förmedlingsavgifter (kompletterande åtgärder för förmedlingsavgifter). – Fastställa villkor för tillgång till saldoinformation för tredjepartsleverantörer, inklusive tjänster för betalningsinitiering (tillämpningsområdet för betaltjänstdirektivet). – Justera tillämpningsområdet och göra regelverket mer konsekvent (tillämpningsområdet för betaltjänstdirektivet). – Förbättra genomförandet av det gällande betaltjänstdirektivet (justerande åtgärder). – Förstärka rättigheterna för användare av betaltjänster och skydda konsumenternas rättigheter med tanke på lagstiftningsändringarna (tillämpningsområdet för betaltjänstdirektivet, kompletterande åtgärder för förmedlingsavgifter). Konsekvensbedömningsnämnden avgav ett positivt utlåtande om konsekvensbedömningen vid en utfrågning den 20 mars 2013. I enlighet med nämndens rekommendationer gjordes flera ändringar av texten, särskilt följande: – Betona att översynen av betaltjänstdirektivet är brådskande, – samt skälen till att multilaterala förmedlingsavgifter bör regleras genom lagstiftning. – Strama upp redogörelsen för lagstiftningens inverkan genom att fokusera på effekterna av de viktigaste alternativen i lagstiftningstexten och flytta mindre viktiga frågor till bilagorna. – Förklara sambandet mellan olika alternativ och paket på ett bättre sätt. De flesta av de föreslagna politiska åtgärderna behandlas i detta förslag. Detta gäller särskilt de områden som redan omfattas av de gällande reglerna i betaltjänstdirektivet, exempelvis marknadstillträde för tredjepartsleverantörer, tilläggsavgifter och regler för betalningsinstitut. Andra åtgärder, särskilt regleringen av multilaterala förmedlingsavgifter och kompletterande åtgärder, behandlas i ett särskilt lagstiftningsförslag som läggs fram parallellt med detta förslag. Vissa av de åtgärder som beskrivs ovan bör lösas med hjälp av andra åtgärder än lagstiftning, exempelvis de frågor som rör deltagandet av europeiska standardiseringsorganisationer och ledningen av Sepa. Arrangemangen för ledningen av Sepa måste stärkas, däribland rollen för det befintliga Sepa-rådet, ett temporärt ledningsorgan på hög nivå som har inrättats där kommissionen och Europeiska centralbanken delar på ordförandeskapet under en inledande tre årsperiod för att förbättra tredjeparters deltagande i Sepa. Sepa-rådets uppdrag måste därför förtydligas, dess sammansättning ses över och bättre balans skapas mellan tillgångs- och efterfrågesidans intressen så att Sepa-rådet ger kommissionen och Europeiska centralbanken ändamålsenliga råd om Sepa-projektets framtida inriktning och för att underlätta skapandet av en integrerad, konkurrenskraftig och innovativ marknad för massbetalningar, särskilt i euroområdet. Kommissionen kommer att samarbeta med Europeiska centralbanken för att kartlägga lämpliga sätt att hantera Sepas arbetsuppgifter, sammansättning, ordförandeskap och Sepas ledningsarrangemang. 3. FÖRSLAGETS RÄTTSLIGA ASPEKTER Rättslig grund Förslaget grundas på artikel 114 i EUF-fördraget. Subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna En integrerad EU-marknad för elektroniska massbetalningar bidrar till att uppnå målet om den inre marknaden i artikel 3 i fördraget om Europeiska unionen. Marknadsintegration är nödvändig för att EU:s medborgare fullt ut ska kunna utnyttja ett antal fördelar. Fördelarna är bland annat ökad konkurrens mellan betaltjänstleverantörerna och ökad valfrihet, innovation och säkerhet för användarna av betaltjänster, särskilt konsumenter. En integrerad betalningsmarknad underlättar dessutom gränsöverskridande tillhandahållande av varor och tjänster och bidrar därför till att skapa en verklig inre marknad. Översynen av betaltjänstdirektivet är tillräckligt djupgående för att vara proportionell till de problem som uppstått hittills. Direktivet fyller fortfarande sitt syfte generellt sett, men samtidigt måste EU:s rättsliga ram utvecklas för att ta hänsyn till den senaste tekniska utvecklingen och branschutvecklingen på området massbetalningar. En integrerad betalningsmarknad som baseras på nätverk som överskrider de nationella gränserna kräver till sin natur ett unionsomfattande synsätt eftersom de tillämpliga principerna, reglerna, processerna och standarderna måste vara enhetliga i alla medlemsstater för att skapa rättslig klarhet och lika villkor för alla berörda marknadsaktörer. Mot bakgrund av marknadens aktuella fragmentering skulle individuella åtgärder på medlemsstatsnivå inte kunna uppnå målet med en integrerad och effektiv betalningsmarknad för både inhemska och gränsöverskridande varor och tjänster. Den valda strategin stöder en fortsatt förbättring av det gemensamma eurobetalningsområdet och överensstämmer med den digitala agendan, särskilt inrättandet av en digital inre marknad. Förslaget bidrar dessutom till att främja teknisk innovation och skapa ny tillväxt och sysselsättning, särskilt när det gäller e- och m-handel. 4. BUDGETKONSEKVENSER Direktivets budgetkonsekvenser framgår av den finansieringsöversikt som åtföljer förslaget. 5. Övrigt Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) Den föreslagna rättsakten har betydelse för EES och ska därför utvidgas till att även omfatta Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Förklarande dokument Förslaget till nytt direktiv innehåller flera anpassningar av det befintliga direktivet och vissa nya skyldigheter för medlemsstaterna införs, med ett tillräckligt utrymme för bedömningar av hur dessa skyldigheter bör införlivas i den nationella lagstiftningen, exempelvis nya säkerhetsbestämmelser. Medlemsstaterna uppmanas därför att lämna in förklarande dokument om de införlivandeåtgärder som de kommer att vidta så att kommissionen bättre kan kartlägga de berörda nationella åtgärderna och kontrollera att direktivet införlivas korrekt. Närmare redogörelse för förslaget Syftet med den kortfattade sammanfattningen nedan är att underlätta beslutsprocessen genom att redogöra för de viktigaste ändringarna jämfört med betaltjänstdirektivet, som ska upphävas: Artikel 2 – Räckvidd: En utvidgning av den geografiska räckvidden och omfattade valutor föreslås. Artikel 2.1: Bestämmelserna om klara villkor och information i betaltjänstdirektivet kommer även att gälla för betalningstransaktioner till tredjeländer när endast en av betaltjänstleverantörerna är etablerad inom unionen, åtminstone för de delar av transaktionen som utförs utanför unionen. Artikel 2.2: Bestämmelserna om öppenhets- och informationskrav kommer att utvidgas till att även omfatta alla valutor, och inte bara EU-valutor som är fallet för närvarande. I artikel 3 – Undantag från tillämpningsområdet tydliggörs och de undantag uppdateras som fastställs i det gällande betaltjänstdirektivet, genom vilka ett antal betalnings(relaterade) verksamheter undantas från direktivets tillämpningsområde. Artikel 3 b: Undantaget för ”handelsombud” har ändrats så att det endast gäller för handelsombud som agerar på antingen betalarens eller betalningsmottagarens vägnar men inte för dem som agerar på bägges vägnar. Undantaget enligt det nuvarande betaltjänstdirektivet har i allt större utsträckning använts på de betalningstransaktioner som utförs av e-handelsplattformar på både säljarens (betalningsmottagarens) och köparens (betalarens) vägnar. Denna användning går utöver undantagets syfte och bör således begränsas. Artikel 3 k: Undantaget för begränsade nätverk har allt oftare använts för stora nätverk som hanterar stora betalningsvolymer och ett stort utbud av varor och tjänster. Detta går helt klart utöver det ursprungliga syftet med undantaget, leder till att stora betalningsvolymer hamnar utanför den rättsliga ramen och skapar konkurrensnackdelar för reglerade marknadsaktörer. Den nya definitionen som ligger i linje med definitionen av begränsade nätverk i direktiv 009/110(EG bör bidra till att dessa risker begränsas. Artikel 3.1: Det nuvarande digitala innehållet eller telekomundantaget omdefinieras med ett mer begränsat fokus, eftersom det enbart kommer att tillämpas på kompletterande betalningstjänster som genomförs av tillhandahållare av elektroniska kommunikationsnät eller tjänster, exempelvis telekomoperatörer. Undantaget kommer att gälla för tillhandahållande av digitalt innehåll som en tredjepart levererat och som är föremål för vissa tak som anges i direktivet. Den nya definitionen bör säkra likvärdiga förutsättningar för olika leverantörer och på ett mer effektivt sätt säkerställa behovet av konsumentskydd vid betalningar. Den gamla artikel 3 o utgår: Undantaget för tjänster för uttagsautomater som tillhandahålls av oberoende uttagsautomataktörer i direktivet om betlatjänster ledde till att det skapades nätverk av uttagsautomater där konsumenter fick betala höga uttagsavgifter. Denna bestämmelse verkar ha gett befintliga bankägda nätverk av uttagsautomater incitament till att säga upp sitt nuvarande avtalsförhållande med andra betaltjänstleverantörer för att kunna ta ut högre avgifter direkt av konsumenterna. Följaktligen bör detta undantag strykas. Artikel 9 – Skyddskrav: Dessa krav kommer att rationaliseras och skyddskraven för betalningsinstitut som är auktoriserade enligt betaltjänstdirektivet harmoniseras ytterligare, särskilt genom att medlemsstaternas nuvarande möjligheter att begränsa eller utvidga skyddskraven minskas, liksom antalet möjliga skyddsmetoder, i syfte att skapa rättvisare villkor och öka rättssäkerheten. Artikel 14 – En europeisk elektronisk ingång inom EBA: En enda europeisk elektronisk ingång bör ge ökad insyn i auktoriserade och registrerade betalningsinstitut genom att de nationella offentliga registren kopplas samman på EU-nivå. Artikel 27 – Villkor: Möjlighet att använda ett ”lindrigare” system för ”små betalningsinstitut” kommer att utvidgas till att täcka fler små institut, eftersom vissa medlemsstater har haft negativa erfarenheter (exempelvis insolvens) med små betaltjänstleverantörer med aktiviteter utöver det nuvarande taket för undantagsregimen. Syftet är att få rätt balans och å ena sidan undvika en onödig regelbörda för mycket små institut och å andra sidan säkra att betaltjänstanvändarna skyddas på lämpligt sätt. Artikel 29 –Tillträde till betalningssystem: Genom denna artikel justeras bestämmelserna om tillträde till betalningssystem genom att villkoren för indirekt tillgång för betalningsinstitut till betalningssystem som utsetts enligt direktiv 98/26/EG (direktivet om slutgiltig avveckling) blir jämförbara med tillträdesreglerna för mindre kreditinstitut. Artikel 55.3 och 55.4 – Tillämpliga avgifter: Denna regel kommer att göra att användningen av tilläggsavgifter harmoniseras ytterligare med vederbörlig hänsyn till direktiv 2011/83/EU om konsumenträttigheter och kommissionens förslag till Europaparlamentets och rådets förordning (EU) XXX om förmedlingsavgifter för kortbaserade betalningstransaktioner, som läggs fram parallellt med detta förslag. Det gällande betaltjänstdirektivet är flexibelt på denna punkt och handlarna får begära en avgift från betalaren, erbjuda rabatt eller på annat sätt styra betalarna mot de effektivaste betalningssätten samtidigt som medlemsstaterna får förbjuda eller begränsa tilläggsavgifter på sina territorier. Detta har lett till extremt stora olikheter på marknaden. Tretton medlemsstater har använt sig av detta alternativ för att förbjuda tilläggsavgifter medan det nuvarande betaltjänstdirektivet varit giltigt. De olika ordningarna i medlemsstaterna skapar problem och oklarhet för både näringsidkare och konsumenter, särskilt vid gränsöverskridande försäljning eller inköp av varor och tjänster på internet. Det föreslagna förbudet för tilläggsavgifter är kopplat direkt till taket för förmedlingsavgifter enligt det ovannämnda förslaget till förordning om förmedlingsavgifter för kortbaserade transaktioner. Mot bakgrund av den kraftiga sänkningen av de avgifter som näringsidkaren måste betala sin bank, är tilläggsavgifter inte längre berättigade för kort som regleras av multilaterala förmedlingsavgifter, kort som kommer att utgöra mer än 95 % av konsumentkortsmarknaden. De föreslagna reglerna kommer att bidra till en bättre upplevelse för konsumenterna vid kortbetalningar inom hela unionen och till att betalkort används i större utsträckning än kontanter. När det gäller kort som inte omfattas av förordningen om förmedlingsavgifter enligt ovannämnda förslag till förmedlingsavgifter för kortbaserade transaktioner, dvs. företagskort och trepartssystem för betalkort, kommer det fortfarande att vara tillåtet för näringsidkare att ta ut tilläggsavgifter förutsatt att tilläggsavgiften motsvarar näringsidkarens verkliga kostnad med beaktande av direktiv 2011/93/EU. Artiklarna 65 och 66 – Betaltjänstleverantörens och betalarens ansvar för icke auktoriserade betalningstransaktioner: De föreslagna ändringarna rationaliserar och harmoniserar ansvarsreglerna ytterligare genom att stärka skyddet av betalningsanvändarnas legitima intressen vid icke auktoriserade betalningstransaktioner. Utom vid bedrägeri eller grov vårdslöshet kommer det maximala belopp som en betalningsanvändare under alla omständigheter kan vara skyldig att betala vid en oauktoriserad betalningstransaktion att minska från nuvarande 150 euro till 50 euro. Det klargörs också att sen betalning inte nödvändigtvis medför återbetalning. Artikel 67 – Återbetalning för betalningstransaktioner som initierats av eller genom betalningsmottagaren: Genom denna regel klargörs rätten till återbetalning för autogireringar så att reglerna överensstämmer med reglerna för grundläggande Sepa-autogiro, på villkor att den betalade varan eller tjänsten ännu inte har konsumerats. Enligt de nuvarande reglerna tillämpas olika återbetalningssystem för autogireringar, beroende på om auktoriseringen har givits tidigare och om beloppet överstiger det förväntade beloppet eller alternativt om en ytterligare rätt har överenskommits. Artikel 85 – Säkerhetsåtgärder: De föreslagna reglerna behandlar säkerhets- och autentiseringsaspekter i enlighet med kommissionens förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om nät- och informationssäkerhet. Avdelning I-IV och bilaga I punkt 7: Täckning av nya tjänster och tjänsteleverantörer för att möjliggöra tillträde till betalningskonton: Dessa aktörer omfattas inte av det gällande direktivet eftersom de aldrig har tillgång till betalarens eller betalningsmottagarens medel. Dessa tredjepartsleverantörer är alltså oreglerade för närvarande, åtminstone i vissa medlemsstater, vilket har föranlett frågor om säkerhet, uppgiftsskydd och ansvar, trots de potentiella fördelar som dessa tjänster och tjänsteleverantörer erbjuder. Genom förslaget kommer tredjepartstjänsteleverantörer, särskilt de som erbjuder internetbankbaserade betalningsinitieringstjänster, att omfattas av tillämpningsområdet för betaltjänstdirektivet (bilaga I punkt 7). Detta bör stärka nya billiga e-betalningslösningar på nätet, samtidigt som lämpliga säkerhets-, uppgiftsskydds- och ansvarsnormer garanteras. För att kunna tillhandahålla betalningsinitieringstjänster måste tredjepartsleverantörer ansöka om tillstånd eller registrera sig för att få, och kommer att övervakas som betalningsinstitut (Avsnitt II). Precis som andra betaltjänstleverantörer kommer de att omfattas av harmoniserade rättigheter och skyldigheter och i synnerhet säkerhetskrav (artikel 85 och 86). De nya reglerna handlar särskilt om villkoren för tillgång till kontoinformation (artikel 58), krav som gäller autentisering (artikel 87) och rättelse av transaktioner (artiklarna 63 och 64) och en avvägd ansvarsfördelning (artiklarna 65 och 66). Även nya betaltjänstleverantörer kommer att gynnas av det nya systemet, oavsett om de förfogar över betalarens eller betalningsmottagarens medel vid en given tidpunkt. Kapitel 6 – Tvistlösningsförfaranden för klagomål och prövning utanför domstol: Syftet är att se till att direktivet efterlevs korrekt. Kraven för förfaranden för klagomål och prövning utanför domstol samt lämpliga påföljder uppdateras genom de nya åtgärderna. Artikel 92 – Påföljder: I linje med kommissionens aktuella förslag inom sektorn för finansiella tjänster kommer medlemsstaterna att åläggas anpassa de administrativa påföljderna, se till att lämpliga administrativa åtgärder och påföljder finns för överträdelser av direktivet och se till att de tillämpas på vederbörligt sätt. Europeiska bankmyndigheten: Flera områden i direktivet är relevanta för EBA, som ska se till att tillsynen fungerar på ett konsekvent och enhetligt sätt (enligt förordning (EU) nr 1093/2010). EBA kommer särskilt att uppmanas att utfärda riktlinjer och utarbeta förslag till tekniska tillsynsstandarder på ett antal olika områden, exempelvis för att klargöra reglerna för ”passförfaranden” för betalningsinstitut som är verksamma i flera medlemsstater eller för att säkra införandet av lämpliga säkerhetskrav. 2013/0264 (COD) Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om betaltjänster på den inre marknaden och om ändring av direktiven 2002/65/EG, 2013/36/EG och 2009/110/EG samt upphävande av direktiv 2007/64/EG (Text av betydelse för EES) EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 114, med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, efter översändande av utkastet till lagstiftningsakt till de nationella parlamenten, med beaktande av yttrandet från Europeiska ekonomiska och sociala kommittén[17], med beaktande av Europeiska centralbankens yttrande[18] efter att ha hört Europeiska datatillsynsmannen, i enlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet, och av följande skäl: (1) De senaste åren har stora framsteg gjorts med att integrera massbetalningar i unionen, särskilt inom EU:s rättsakter om betalningar, och särskilt Europaparlamentets och rådets direktiv 2007/64/EG[19], Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 924/2009[20], Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/110/EG[21] samt Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 260/2012[22]. Den rättsliga ramen för betaltjänster har ytterligare kompletterats genom att en uttrycklig gräns fastställs för näringsidkarnas möjligheter att ta ut tilläggsavgifter av sina kunder för användningen av vissa betalningsmedel, vilket skett genom Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/83/EU[23]. (2) Direktiv 2007/64/EG antogs i december 2007 på grundval av ett kommissionsförslag från december 2005. Sedan dess har stora tekniska innovationer skett på marknaden för massbetalningar. Tillväxten har varit stark för antalet elektroniska betalningar och mobilbetalningar och nya typer av betaltjänster har uppkommit på marknaden. (3) Översynen av unionens regelverk om betaltjänster, särskilt konsekvensbedömningen av direktiv 2007/64/EG och samrådet om kommissionens grönbok Mot en integrerad europeisk marknad för kort-, internet- och mobilbetalningar[24], har visat att utvecklingen har gett upphov till stora utmaningar ur ett rättsligt perspektiv. Viktiga områden av betalningsmarknaden, särskilt kort-, internet- och mobilbetalningar, är ofta fortfarande splittrade efter nationsgränserna. Många innovativa betalningsprodukter eller tjänster omfattas inte av tillämpningsområdet för direktiv 2007/64/EG överhuvudtaget eller omfattas i mycket liten utsträckning. Tillämpningsområdet för direktiv 2007/64/EG, och särskilt de delar som undantas, exempelvis undantagen från de allmänna reglerna för vissa betalningsrelaterade verksamheter, har i vissa fall visat sig vara oklara, för allmänna eller helt enkelt omoderna med hänsyn till marknadsutvecklingen. Detta har i sin tur gett upphov till rättsosäkerhet, eventuella säkerhetsrisker i betalningskedjan och bristande konsumentskydd på vissa områden. Innovativa och lättanvända digitala betaltjänster har haft svårt att komma igång och erbjuda konsumenter och näringsidkare effektiva, bekväma och säkra betalningsmetoder inom unionen. (4) Den digitala ekonomins utveckling gör det mycket viktigt att en integrerad inre marknad för elektroniska betalningar inrättas för att säkra att konsumenter, näringsidkare och företag kan utnyttja den inre marknaden fullt ut. (5) Det behövs nya regler för att åtgärda dessa luckor i lagstiftningen, samtidigt som den rättsliga klarheten ökas och en enhetlig tillämpning av regelverket i EU säkras. Likvärdiga driftsvillkor bör garanteras för både befintliga och nya aktörer på marknaden genom åtgärder som gör det lättare för betalningsmetoder att nå ut till en större marknad och säkerställer en hög konsumentskyddsnivå vid användningen av dessa betaltjänster i hela unionen. Detta bör i sin tur tendensiellt sänka kostnader och priser för betaltjänstanvändare och öka valfrihet och insyn i betaltjänsterna. (6) Säkerhetsriskerna för elektroniska betalningar har ökat under de senaste åren, vilket beror på att elektroniska betalningar har blivit mer tekniskt komplicerade samtidigt som elektroniska betalningars globala volymer hela tiden har ökat och nya betaltjänster har uppkommit. Eftersom säkra och tillförlitliga betaltjänster är en grundläggande förutsättning för en välfungerande marknad för betaltjänster, bör betaltjänstanvändarna skyddas väl mot sådana risker. Betaltjänster är viktiga för upprätthållandet av ekonomiska och samhälleliga nyckelverksamheter och betaltjänstleverantörer som kreditinstitut har därför kvalificerats som marknadsoperatörer i enlighet med artikel 3.8 i Europaparlamentets och rådets direktiv [pls insert number of NIS Directive after adoption] [25]. (7) Förutom de allmänna åtgärder som medlemsstaterna ska vidta enligt direktiv [pls insert number of NIS Directive after adoption] bör säkerhetsrisker i samband med betalningstransaktioner även behandlas på betaltjänstleverantörernas nivå. De säkerhetsåtgärder som betaltjänstleverantörerna ska vidta måste stå i proportion till de berörda säkerhetsriskerna. Ett system för regelbunden rapportering bör inrättas för att säkra att betaltjänstleverantörerna årligen förser de berörda myndigheterna med uppdaterad information om bedömningen av deras säkerhetsrisker och om de (kompletterande) åtgärder som de har vidtagit som svar på dessa risker. För att minimera skador för andra betaltjänstleverantörer och betalningssystem och för användarna, exempelvis allvarliga störningar i betalningssystemet, är det viktigt att betaltjänstleverantörerna är skyldiga att utan dröjsmål rapportera allvarliga säkerhetsincidenter till Europeiska bankmyndigheten. (8) Det reviderade regelverket för betaltjänster kompletteras dessutom med Europaparlamentets och rådets förordning (EU) [XX/XX/XX][26]. Genom förordningen införs regler för uttag av multilaterala och bilaterala förmedlingsavgifter för alla betal- och kreditkorttransaktioner för privatpersoner samt elektroniska betalningar och mobilbetalningar som baseras på dessa transaktioner, och begränsningar införs för vissa affärsregler med avseende på korttransaktioner. Denna förordning syftar också till att ytterligare skynda på inrättandet av en effektiv integrerad marknad för kortbaserade betalningar. (9) För att undvika att olika metoder tillämpas i medlemsstaterna till nackdel för konsumenterna bör bestämmelserna om öppenhets- och informationskrav för betaltjänstleverantörer i detta direktiv även gälla för transaktioner där betalarens eller betalningsmottagarens betaltjänstleverantör är etablerad inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (nedan kallat EES) och den andra betaltjänstleverantören är etablerad utanför EES. Det är även lämpligt att tillämpningen av öppenhets- och informationsbestämmelserna utvidgas till transaktioner i alla valutor mellan betaltjänstleverantörer som är etablerade inom EES. (10) Definitionen av betaltjänster bör vara teknikneutral och medge utveckling av nya typer av betaltjänster, samtidigt som likvärdiga driftsvillkor garanteras för både befintliga och nya betaltjänstleverantörer. (11) Undantaget för betalningstransaktioner via ett handelsombud som agerar på betalarens eller betalningsmottagarens vägnar enligt direktiv 2007/64/EG tillämpas på mycket olika sätt i medlemsstaterna. Vissa medlemsstater tillåter att undantaget används av e-handelsplattformar som agerar som mellanhänder på både enskilda köpares och säljares vägnar, utan att ha något verkligt förhandlingsutrymme om eller slutföra försäljning eller inköp av varor eller tjänster. Detta strider mot undantagets syfte och kan öka riskerna för konsumenterna eftersom dessa leverantörer fortfarande inte omfattas av lagstiftningens skydd. Olika tillämpning av reglerna leder också till snedvridningar på betalningsmarknaden. Definitionen bör göras mer exakt och tydligare för att lösa dessa problem. (12) Återkoppling från marknaden visar att de betalningsverksamheter som omfattas av undantaget för begränsade nätverk ofta handlar om mycket stora betalningsvolymer och värden och erbjuder konsumenterna hundra- eller tusentals olika produkter och tjänster, vilket strider mot syftet med undantaget för begränsade nätverk i enlighet med direktiv 2007/64/EG. Detta medför ökade risker och avsaknad av rättsligt skydd för betaltjänstanvändare, särskilt konsumenter, och innebär klara nackdelar för reglerade marknadsaktörer. För att begränsa dessa risker krävs en mer exakt definition av begränsade nätverk i enlighet med direktiv 2009/110/EG. Det bör alltså anses att ett betalningsinstrument används inom ett sådant begränsat nätverk om det endast kan användas vid inköp av varor eller tjänster i en särskild affär eller affärskedja eller också för ett begränsat urval av varor eller tjänster, oavsett var försäljningsstället befinner sig geografiskt. Sådana instrument kan omfatta affärskort, bensinkort, medlemskort, kollektivtrafikskort, rabattkuponger för måltider eller kuponger för särskilda tjänster som ibland omfattas av särskild beskattning eller en arbetsrättslig ram som utformats för att främja användningen av sådana instrument för att uppfylla målen i social lagstiftning. När ett sådant instrument för särskilda ändamål utvvecklas till att bli ett allmänt instrument, bör det inte längre undantas från detta direktivs tillämpningsområde. Instrument som kan användas för inköp i affärer hos näringsidkare som är upptagna i en förteckning, bör inte vara undantagna från direktivs tillämpningsområde, eftersom sådana instrument typiskt sett är utformade för ett nätverk av tjänstleverantörer som växer kontinuerligt. Undantaget bör tillämpas i kombination med en skyldighet för potentiella betaltjänstleverantörer att anmäla sådan verksamhet som omfattas av definitionen på ett begränsat nätverk. (13) Undantagna från tillämpningsområdet för direktiv 2007/64/EG är vissa betalningstransaktioner som utförs med hjälp av teleutrustning eller informationsteknisk utrustning där operatören inte bara är en mellanhand vid digitala varors och tjänsters leverans genom utrustningen utan även tillför dessa varor eller tjänster ett mervärde. Genom undantaget tillåts s.k. operatörsfakturering eller inköp där faktureringen sker via telefon vilket började med köp av ringsignaler och premium-sms-tjänster vilket bidrar till nya affärsmodeller som grundas försäljning av digitalt innehåll till låga belopp. Återkopplingen från marknaden visar inga tecken på att denna betalningsmetod – som konsumenterna anser vara pålitlig vid betalning av låga belopp – skulle ha blivit en allmän betalningsförmedlingstjänst. Det gällande undantagets oklara formulering har dock gjort att det tillämpats olika i medlemsstaterna. Detta innebär att operatörer och konsumenter inte har någon rättssäkerhet och att andra betalningsförmedlingstjänster ibland har kunnat åberopa undantaget om att direktiv 2007/64/EG inte ska tillämpas. Det är därför lämpligt att begränsa direktivets tillämpningsområde. Undantaget bör således specifikt fokusera på mikrobetalningar för digitalt innehåll som exempelvis ringsignaler, bakgrundsbilder, musik, spel, videor eller applikationer. Undantaget bör endast tillämpas på betalningstjänster som erbjuds som tjänster anknutna till elektroniska kommunikationstjänster (dvs. den berörda operatörens kärnverksamhet). (14) Från tillämpningsområdet för direktiv 2007/64/EG undantas likaså betaltjänster som tillhandahålls av uttagsautomatsaktörer som är oberoende av banker eller andra betaltjänstleverantörer. Denna bestämmelse utformades ursprungligen som ett incitament för att installera fristående uttagsautomater i avlägsna och glest befolkade områden genom att leverantörerna fick ta ut extraavgifter utöver avgifterna till de betaltjänstleverantörer som utfärdat korten. Den var inte avsedd att användas av uttagsautomatsaktörer med nätverk bestående av hundra- eller tusentals uttagsautomater som täcker en eller flera medlemsstater. Undantaget leder till att direktivet inte är tillämpligt på en allt större del av uttagsautomatsmarknaden, med negativa effekter på konsumentskyddet. Det lockar även befintliga leverantörer av uttagsautomater att ändra sina affärsmodeller och avbryta det normala avtalsförhållandet med betaltjänstleverantörer för att kunna ta ut högre avgifter direkt av konsumenterna. Undantaget bör därför upphävas. (15) Tjänsteleverantörer som vill utnyttja ett undantag enligt direktiv 2007/64/EG frågar ofta inte myndigheterna om deras verksamheter omfattas av eller är undantagna från direktiv 2007/64/EG, utan förlitar sig på sina egna bedömningar. Betaltjänstleverantörer verkar till och med ha utnyttjat vissa undantag för att ändra affärsmodeller, så att betalningsverksamheter står utanför direktivets tillämpningsområde. Detta kan medföra ökade risker för användare av betaltjänster och olika villkor för betaltjänstleverantörer på den inre marknaden. Tjänsteleverantörerna bör därför vara skyldiga att anmäla vissa verksamheter till de behöriga myndigheterna för att säkra en enhetlig tolkning av reglerna på hela den inre marknaden. (16) Det är viktigt att inkludera ett krav för potentiella betaltjänstleverantörer att anmäla sin avsikt att tillhandahålla verksamhet inom ramen för ett begränsat nätverk om betalningstransaktionernas volym överstiger ett visst tak. De behöriga myndigheterna bör granska och fatta motiverade beslut på grundval av kriterierna i artikel 3 k om huruvida verksamheten kan anses vara en sådan verksamhet som tillhandahålls inom ramen för ett begränsat nätverk. (17) De nya reglerna bör överensstämma med förhållningssättet i direktiv 2007/64/EG och omfatta alla typer av elektroniska betaltjänster. Det är därför fortfarande olämpligt att de nya reglerna är tillämpliga på tjänster där överföringen av medel från betalaren till betalningsmottagaren eller transport av dessa utförs enbart i sedlar och mynt eller där överföringen är baserad på papperscheckar, pappersbaserade växlar, skuldebrev eller andra instrument, pappersbaserade kuponger eller kort vilka är dragna på en betaltjänstleverantör eller annan part i syfte att ställa medel till betalningsmottagarens förfogande. (18) Sedan direktiv 2007/64/EG antogs har nya typer av betalningstjänster uppkommit, särskilt på området internetbetalningar. Ett särskilt nytt tillskott på marknaden är tredjepartsleverantörer som tillhandahåller så kallade betalningsinitieringstjänster till konsumenter och handlare, ofta utan att de kommer i besittning av de medel som ska överföras. Dessa tjänster underlättar e-handelsbetalningar genom att med hjälp av programvara skapa en ”bro” mellan handlarens webbplats och konsumentens internetbankplattform för att via internet initiera betalningar eller autogirering. Tredjepartsleverantörerna erbjuder ett lågkostnadsalternativ till kortbetalningar för både handlare och konsumenter och ger konsumenterna möjlighet att handla på nätet även om de inte har kreditkort. Eftersom tredjepartsleverantörer för närvarande inte omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 2007/64/EG övervakas de inte nödvändigtvis av en behörig myndighet och behöver inte följa kraven i direktiv 2007/64/EG. Detta reser en rad rättsliga frågor, exempelvis konsumentskydds-, säkerhets- och ansvarsfrågor samt konkurrens- och uppgiftsskyddsfrågor. Dessa problem bör därför åtgärdas genom de nya reglerna. (19) Penningöverföring är en enkel betaltjänst, som normalt grundas på att en betalare lämnar kontanter till en betaltjänstleverantör som förmedlar motsvarande belopp, exempelvis via ett kommunikationsnät, till en betalningsmottagare eller en betaltjänstleverantör som agerar på betalningsmottagarens vägnar. I vissa medlemsstater erbjuder snabbköp, grossister och andra återförsäljare allmänheten en motsvarande tjänst, som innebär att räkningar från allmännyttiga företag och andra återkommande hushållsräkningar kan betalas. Sådana betaltjänster bör behandlas som penningöverföring, såvida inte de behöriga myndigheterna anser att verksamheten avser en annan betaltjänst. (20) Det är nödvändigt att specificera de kategorier av betaltjänstleverantörer som lagligen får tillhandahålla betaltjänster inom unionen, dvs. kreditinstitut som från användare tar emot insättningar som kan användas för att finansiera betalningstransaktioner, vilka även i fortsättningen bör omfattas av tillsynskraven i Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/36/EG[27], institut för elektroniska pengar som ger ut elektroniska pengar för finansiering av betalningstransaktioner och som även i fortsättningen bör omfattas av tillsynskraven i direktiv 2009/110/EG, och slutligen de betalningsinstitut och postgiroinstitut som har rätt till detta enligt nationell lagstiftning. (21) I detta direktiv bör bestämmelser fastställas för utförande av betalningstransaktioner, där medlen är elektroniska pengar enligt direktiv 2009/110/EG. Utgivning av elektroniska pengar bör dock inte regleras genom detta direktiv, som inte heller innebär någon ändring av verksamhetsregleringen för institut för elektroniska pengar enligt det direktivet. Betalningsinstitut bör därför inte få ge ut elektroniska pengar. (22) Genom direktiv 2007/64/EG inrättas ett tillsynssystem, bland annat en enda auktorisation för alla betaltjänstleverantörer som inte tar emot insättningar eller ger ut elektroniska pengar. För detta ändamål infördes en ny kategori av betaltjänstleverantörer genom direktiv 2007/64/EG (nedan kallade betalningsinstitut) genom att föreskriva att fysiska och juridiska personer som faller utanför de befintliga kategorierna på stränga och heltäckande villkor får auktoriseras att tillhandahålla betaltjänster inom unionen. Således bör samma villkor gälla för sådana tjänster i hela unionen. (23) Villkoren för beviljande och behållande av auktorisation som betalningsinstitut har inte ändrats väsentligt. Precis som i direktiv 2007/64/EG innebär villkoren tillsynskrav som står i proportion till de operativa och finansiella risker som dessa institut ställs inför i sin verksamhet. I detta sammanhang behövs en sund ordning för startkapital i kombination med löpande kapitalkrav, i sinom tid med mer sofistikerad utformning alltefter marknadens behov. På grund av mångfalden på området för betaltjänster bör direktivet tillåta olika metoder i kombination med ett visst utrymme för valmöjligheter vid tillsynen, så att det säkerställs att samma risker behandlas på samma sätt för alla betaltjänstleverantörer. Kraven på betalningsinstituten bör avspegla det faktum att dessa ägnar sig åt mer specialiserad och begränsad verksamhet, som skapar risker som är mer begränsade och lättare att övervaka och kontrollera än de risker som uppstår inom kreditinstitutens bredare verksamhetsutbud. Betalningsinstitut bör i synnerhet förbjudas att ta emot insättningar från användare och de bör få tillåtelse att utnyttja medel som de tagit emot från användare endast för att utföra betaltjänster. Tillsynskraven, inklusive kraven för startkapital, bör stå i proportion till risken med respektive betalningsinstituts betaltjänst. Tjänster som enbart ger åtkomst till betalkonton, utan att erbjuda konton, bör anses innebära en medelhög risk för startkapitalet. (24) Det bör införas bestämmelser om att kundmedel ska hållas åtskilda från betalningsinstitutens medel för annan affärsverksamhet. Skyddskraven förefaller emellertid endast nödvändiga när betalningsinstitutet är i besittning av kundens medel. Betalningsinstituten bör också omfattas av effektiva krav på förhindrande av penningtvätt och finansiering av terrorism. (25) Detta direktiv bör inte medföra ändringar av betalningsinstitutens skyldigheter med avseende på redovisning och granskning av deras årsbokslut och sammanställda redovisningar. Betalningsinstituten bör upprätta sina årsbokslut och sammanställda redovisningar i enlighet med rådets direktiv 78/660/EEG[28] och vid behov rådets direktiv 83/349/EEG[29] samt rådets direktiv 86/635/EEG[30]. Årsboksluten och de sammanställda redovisningarna bör granskas, såvida institutet inte är befriat från denna skyldighet enligt direktiv 78/660/EEG och om tillämpligt direktiven 83/349/EEG och 86/635/EEG. (26) Under de senaste åren har ett utbud av kompletterande tjänster uppkommit i och med den tekniska utvecklingen, som saldo- och kontoinformationstjänster. Dessa tjänster bör också omfattas av direktivet, så att konsumenterna skyddas väl och det råder rättslig säkerhet om deras ställning. (27) När betalningsleverantörer ägnar sig åt att tillhandahålla en eller flera av de betaltjänster som omfattas av detta direktiv, bör alltid ha betalkonton som uteslutande används för betalningstransaktioner. För att betalningsinstituten ska kunna tillhandahålla betaltjänster måste de ha tillträde till betalkonton. Medlemsstaterna bör se till att tillträdet ges på ett sätt som är proportionellt mot det berättigade syftet. (28) I detta direktiv bör betalningsinstitutens beviljande av kredit dvs. beviljande av kreditutrymmen och utfärdande av kreditkort, endast regleras när det är nära kopplat till betaltjänster. Endast om en kredit beviljas för att underlätta betaltjänster och den krediten är kortfristig och beviljas för en period som inte överskrider tolv månader, inklusive revolverande kredit, är det lämpligt att tillåta betalningsinstituten att bevilja sådan kredit för sin gränsöverskridande verksamhet. Villkoret är att den huvudsakligen refinansieras ur betalningsinstitutets egen kapitalbas och andra medel från kapitalmarknaderna, men inte ur de kundmedel som innehas för betaltjänster. Sådana regler bör inte påverka tillämpningen av Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/48/EG[31] eller annan tillämplig unionslagstiftning eller nationell lagstiftning om villkoren för beviljande av konsumentkrediter som inte harmoniseras av detta direktiv. (29) Samarbetet mellan de behöriga nationella myndigheter som auktoriserar betalningsinstitut, utför kontroller och beslutar om återkallande av auktorisationerna har generellt visat sig fungera tillfredsställande. Samarbetet mellan de behöriga myndigheterna bör emellertid förbättras både med avseende på den information som utbyts och en konsekvent tillämpning och tolkning av direktivet, när den auktoriserade betalninsinstitutionen vill tillhandahålla betaltjänster även i andra medlemsstater än i sin hemmedlemsstat genom att utnyttja etableringsrätten eller friheten att tillhandahålla tjänster (”passförfaranden”). Europeiska bankmyndigheten (EBA) bör därför uppmanas att utarbeta riktlinjer om samarbete och informationsutbyte. (30) För att öka insynen i betalningsinstitut som auktoriserats eller registrerats av behöriga myndigheter, inklusive deras ombud och filialer, bör en webbportal som fungerar som en europeisk elektronisk kontaktpunkt inrättas hos EBA där de nationella registren är sammankopplade. Dessa genomförandeåtgärder bör bidra till att stärka samarbetet mellan de behöriga myndigheterna. (31) Tillgången till korrekt och uppdaterad information bör ökas genom att betalningsinstituten förpliktigas att utan onödigt dröjsmål underrätta de behöriga myndigheterna i hemmedlemsstaten om eventuella ändringar som påverkar för auktorisationen lämnad information och uppgifter, inklusive ytterligare ombud, filialer eller enheter till vilka verksamheter utkontrakterats. De behöriga myndigheterna ska också i tveksamma fall kontrollera att den mottagna informationen är korrekt. (32) I detta direktiv anges de minimibefogenheter som behöriga myndigheter bör ha vid övervakning av betalningsinstituten men dessa befogenheter ska utövas med respekt för de grundläggande rättigheterna, bl.a. rätten till ett privatliv. Vid utövandet av de befogenheter som kan innebära allvarliga intrång i rätten till ett privat- och familjeliv bör medlemsstaterna införa lämpliga och effektiva skyddsåtgärder mot alla former av missbruk eller godtycklighet, exempelvis genom ett förhandsgodkännande av den berörda medlemsstatens rättsliga myndighet, när så är lämpligt. (33) Det är viktigt att säkra att alla personer som tillhandahåller penningöverföringstjänster omfattas av vissa rättsliga minimikrav. Det är därför önskvärt att kräva registrering av namn och adress på alla fysiska och juridiska personer som tillhandahåller penningöverföringstjänster inklusive personer som inte kan uppfylla alla villkor för auktorisation som betalningsinstitut. Detta tillvägagångssätt är i linje med specialrekommendation VI från Finansiella aktionsgruppen mot penningtvätt som anger en möjlighet för betaltjänstleverantörer som inte kan uppfylla alla villkor i rekommendationen att trots allt kunna behandlas som betalningsinstitut. I detta syfte bör medlemsstaterna ta upp dessa personer i registret över betalningsinstitut utan att alla villkor för auktorisation tillämpas. Denna möjlighet till undantag måste dock förenas med stränga krav på betalningstransaktionernas volym. Betalningsinstitut som omfattas av ett undantag bör varken ha etableringsrätt eller frihet att tillhandahålla tjänster och bör inte heller indirekt utöva dessa rättigheter när de blir medlemmar i ett betalningssystem. (34) För alla betaltjänstleverantörer är det av avgörande betydelse att ha tillträde till betalningssystemens tekniska infrastruktur. Tillträdet bör dock vara underställt lämpliga krav, så att systemens integritet och stabilitet garanteras. Varje betaltjänstleverantör som ansöker om att få delta i ett betalningssystem bör för systemdeltagarna styrka att dess interna organisation har tillräcklig motståndskraft mot alla former av risker. I dessa betalningssystem ingår ofta exempelvis fyrpartskortsystemen samt andra större system för behandling av betalningar och autogirering. För att i hela unionen säkerställa lika behandling av de olika kategorierna av auktoriserade betaltjänstleverantörer enligt villkoren i deras auktorisation, är det nödvändigt att klargöra reglerna för tillträde till tillhandahållande av betaltjänster och tillträde till betalningssystem. (35) Åtgärder bör vidtas för att förhindra diskriminering av auktoriserade betalningsinstitut och kreditinstitut, så att alla betaltjänstleverantörer som konkurrerar på den inre marknaden kan använda tjänsterna i dessa betalningssystems tekniska infrastruktur på lika villkor. Eftersom deras respektive verksamhetsramar är olika, bör olika behandling föreskrivas för auktoriserade betaltjänstleverantörer och de betaltjänstleverantörer som omfattas av undantaget enligt detta direktiv och undantaget i artikel 3 i direktiv 2009/110/EG. Under alla förhållanden bör skiljaktiga prisvillkor endast tillåtas när detta motiveras av skillnader mellan betaltjänstleverantörernas kostnader. Detta bör inte påverka medlemsstaternas rätt att begränsa åtkomsten till systemviktiga system i enlighet med Europaparlamentets och rådets direktiv 98/26/EG[32] eller Europeiska centralbankens och Europeiska centralbankssystemets (ECBS) behörighet vad gäller tillträde till betalningssystem. (36) I vissa fall har medlemsstaterna beviljat särskilda betaltjänstleverantörer indirekt tillträde till betalningssystem utsedda i enlighet med direktiv 98/26/EG. Detta får de berörda medlemsstaterna besluta om. För att garantera rättvis konkurrens mellan betaltjänstleverantörerna bör det i detta direktiv föreskrivas att om en medlemsstat har beviljat en betaltjänstleverantör indirekt tillträde till sådana system, bör andra betaltjänstleverantörer som befinner sig i samma situation ha rätt till samma icke-diskriminerande behandling. (37) Under de senaste åren har vissa tredjepartsbetalningssystem, där systemet agerar som den enda betaltjänstleverantören för både betalaren och betalningsmottagaren, blivit respekterade aktörer på betalningsmarknaden. Det är därför inte längre motiverat att låta sådana system omfattas av ett undantag för tillträdet till andra betaltjänstleverantörer, om andra betalsystem inte kan utnyttja detta undantag. (38) Ett regelverk bör fastställas för att säkerställa krav på klara villkor för och tydlig information om betaltjänster. (39) Direktivet bör inte tillämpas på betalningstransaktioner med kontanter, eftersom en gemensam betalningsmarknad för kontanter redan existerar, och inte heller på sådana betalningstransaktioner som baseras på papperscheckar, eftersom dessa på grund av sin karaktär inte kan behandlas lika effektivt som andra betalningsmedel. God praxis på detta område bör emellertid utgå från principerna i detta direktiv. (40) Eftersom konsumenter och företag inte är i samma situation, behöver de inte samma skyddsnivå. Trots att det är viktigt att sörja för konsumenternas rättigheter genom att införa bestämmelser där det inte går att avtala om undantag, är det rimligt att låta företag och organisationer avtala om andra villkor när de inte har kontakt med konsumenter. Medlemsstaterna bör emellertid ha möjligheten att föreskriva att mikroföretag, enligt definitionen i kommissionens rekommendation 2003/361/EG[33], bör behandlas på samma sätt som konsumenter. Under alla förhållanden bör vissa centrala bestämmelser i detta direktiv dock alltid vara tillämpliga, oavsett användarens ställning. (41) Detta direktiv bör specificera betaltjänstleverantörernas skyldigheter att lämna information till betaltjänstanvändarna, som bör få lika klar information om betaltjänster, så att de kan fatta välgrundade beslut och fritt välja bland erbjudanden inom EU. För att insynen ska värnas, bör i direktivet fastställas harmoniserade krav, vilka behövs för att garantera att nödvändig och tillräcklig information lämnas till betaltjänstanvändarna om betaltjänstavtalet och betalningstransaktionerna. För en väl fungerande inre marknad för betaltjänster bör medlemsstaterna inte få anta andra bestämmelser om information än bestämmelserna i detta direktiv. (42) Konsumenterna bör skyddas mot otillbörliga och vilseledande metoder i enlighet med Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/29/EG[34], Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/31/EG[35] samt Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/65/EG[36]. De kompletterande bestämmelserna i de direktiven är tillämpliga även i fortsättningen. Förhållandet mellan de krav på att lämna information innan ett avtal ingås som föreskrivs i detta direktiv och de som föreskrivs i direktiv 2002/65/EG bör dock särskilt klargöras. (43) Den begärda informationen bör stå i proportion till användarnas behov och meddelas i standardiserad form. Informationskraven på enstaka betalningstransaktioner bör dock skilja sig från kraven på ramavtal om en serie betalningstransaktioner. (44) I praktiken är ramavtal och betalningstransaktioner som omfattas av sådana mycket vanligare och ekonomiskt viktigare än enstaka betalningstransaktioner. Om det finns ett betalkonto eller ett särskilt betalningsinstrument, ska det finnas ett ramavtal. Kraven på förhandsinformation om ramavtal bör därför vara relativt omfattande och informationen bör alltid lämnas på papper eller via något annat varaktigt medium, exempelvis kontoutdragsskrivare, cd-romskivor, dvd-skivor och hårddiskar i persondatorer på vilka e-post kan lagras samt webbplatser, såvida de är tillgängliga för användning i framtiden under en tid som är lämplig för informationens syfte, och som tillåter oförändrad återgivning av den lagrade informationen. Det bör dock vara möjligt för betaltjänstleverantören och betaltjänstanvändaren att i ramavtalet själva komma överens om på vilket sätt information om genomförda betalningstransaktioner därefter ska lämnas, exempelvis att all information om betalkontot vid internetbanktjänster ska tillhandahållas online. (45) Vid enstaka betalningstransaktioner bör endast den viktigaste informationen alltid lämnas på betaltjänstleverantörens eget initiativ. I och med att betalaren vanligtvis är närvarande när betalningsordern ges, behöver det inte krävas att information i varje enskilt fall ska lämnas på papper eller via något annat varaktigt medium. Betaltjänstleverantören kan lämna muntlig information vid betjäningen eller göra informationen åtkomlig på annat sätt, exempelvis genom att anslå villkoren i lokalerna. Det bör också informeras om var närmare upplysningar finns att tillgå (exempelvis webbadressen). Den viktigaste informationen bör dock lämnas på papper eller via något annat varaktigt medium, om konsumenten så begär. (46) I detta direktiv bör det föreskrivas att konsumenten har rätt till kostnadsfri relevant information innan denne binds av ett betaltjänstavtal. När som helst under avtalsförhållandet bör konsumenten också kunna begära att få förhandsinformation och ramavtalet på papper kostnadsfritt för att kunna jämföra betaltjänstleverantörernas tjänster och villkor och vid tvist kontrollera sina avtalade rättigheter och skyldigheter. Dessa bestämmelser bör vara förenliga med direktiv 2002/65/EG. De utförliga bestämmelserna om kostnadsfri information i det här direktivet bör inte medföra att avgifter kan tas ut för information till konsumenter enligt andra tillämpliga direktiv. (47) Det sätt på vilket betaltjänstleverantören ska ge betaltjänstanvändaren erforderlig information bör beakta såväl betaltjänstanvändarens behov som praktiska tekniska aspekter och kostnadseffektivitet och baseras på vad som överenskommits i avtalet om betaltjänster. I detta direktiv bör två metoder särskiljas för betaltjänstleverantörens information. I det ena fallet bör informationen lämnas, dvs. aktivt lämnas av betaltjänstleverantören vid lämplig tidpunkt enligt detta direktiv utan att betaltjänstanvändaren så begär. I det andra fallet bör informationen tillhandahållas av betaltjänstanvändaren, med beaktande av dennes eventuella begäran om ytterligare information. I det senare fallet bör betaltjänstanvändaren vidta någon aktiv åtgärd för att få informationen, exempelvis genom att uttryckligen begära den från betaltjänstleverantören, logga in till en bankkontobrevlåda eller föra in ett bankkort i en kontoutdragsskrivare. Betaltjänstleverantören bör i detta syfte garantera åtkomst till informationen och att informationen är tillgänglig för betaltjänstanvändaren. (48) Konsumenten bör utan extra avgift få grundinformation om genomförda betalningstransaktioner. Vid enstaka betalningstransaktioner bör betaltjänstleverantören inte ta ut en särskild avgift för denna information. Den efterföljande månatliga informationen om betalningstransaktioner enligt ett ramavtal bör likaså lämnas kostnadsfritt. Med hänsyn till vikten av insyn i prissättningen och kunders olika behov, bör parterna kunna avtala om avgifter för information som lämnas oftare eller som komplettering. Med tanke på skillnader i nationell praxis bör medlemsstaterna tillåtas att fastställa bestämmelser som föreskriver att månatliga kontoutdrag för betalkonton i pappersform alltid ska lämnas kostnadsfritt. (49) För att underlätta kundernas rörlighet bör konsumenterna kunna avsluta ett ramavtal efter ett år utan att debiteras avgifter. För konsumenter bör den avtalade uppsägningstiden inte vara längre än en månad och för betaltjänstleverantörer inte kortare än två månader. Detta direktiv bör inte påverka betaltjänstleverantörens skyldighet att enligt annan relevant unionslagstiftning eller nationell lagstiftning avsluta ett betaltjänstavtal vid extraordinära omständigheter, exempelvis enligt lagstiftning mot penningtvätt och finansiering av terrorism, åtgärder för att frysa tillgångar eller varje annan särskild åtgärd i samband med förebyggande och utredning av brott. (50) Betalningsinstrument för låga belopp bör vara ett billigt alternativ som är lätt att använda för varor och tjänster till låga priser och bör inte överbelastas med överdrivna krav. De tillhörande informationskraven och genomförandereglerna bör därför begränsas till väsentlig information, men även beakta de tekniska möjligheter som på goda grunder kan förväntas av instrument som är avsedda för betalning av låga belopp. Trots de mindre omfattande bestämmelserna bör betaltjänstanvändarna åtnjuta ett adekvat skydd med tanke på de begränsade riskerna med dessa betalningsinstrument, särskilt vad gäller förskottsbetalade betalningsinstrument. (51) Det är nödvändigt att fastställa kriterier för när tredjepartsleverantörer bör få tillträde till och använda information om tillgängliga medel på konton som betaltjänstanvändare har hos en annan betaltjänstleverantör. Nödvändiga dataskydds- och säkerhetskrav som fastställs eller som det hänvisas till i detta direktiv eller som ingår i Europeiska bankmyndighetens riktlinjer bör följas av både tredjepartsleverantören och den betaltjänstleverantör som förvaltar betaltjänstanvändarens konto. Betalarna bör ge sitt uttryckliga samtycke till att tredjepartsleverantörer får åtkomst till deras betalkonton och bör informeras på lämpligt sätt om åtkomstens omfattning. För att andra betaltjänstleverantörer som inte kan motta insättningar ska kunna utvecklas är det nödvändigt att kreditinstituten lämnar information till dem om tillgängliga medel, om betalaren har gett sitt samtycke till att denna information får meddelas till den betaltjänstleverantör som utfärdar betalningsinstrumentet. (52) Betaltjänstanvändarnas och betaltjänstleverantörernas rättigheter och skyldigheter bör anpassas på lämpligt sätt för att vid betalningsinitieringstjänster ta hänsyn till tredjepartsleverantörers deltagande i transaktionen. En välavvägd fördelning av skyldigheterna mellan den betaltjänstleverantör som förvaltar kontot och den tredjepartsleverantör som deltar i transaktionen bör innebära att varje part tar ansvar för den del av transaktionen som de kontrollerar och tydligt anger vilken part som är ansvarig i händelse av incidenter. I händelse av bedrägeri eller tvist bör tredjepartsleverantören uttryckligen förpliktigas att lämna transaktionsreferenser samt auktorisationsinformation om transaktionen ifråga till betalaren och den kontoförvaltande betaltjänstleverantören. (53) För att minska riskerna med och konsekvenserna av icke auktoriserade eller felaktigt utförda betalningstransaktioner bör betaltjänstanvändaren så snart som möjligt informera betaltjänstleverantören om alla påstått icke auktoriserade eller felaktigt genomförda betalningstransaktioner, under förutsättning att betaltjänstleverantören har uppfyllt sin informationsskyldighet enligt detta direktiv. Om tidsfristen för att underrätta betaltjänstleverantören respekteras av betaltjänstanvändaren, bör denne ha möjlighet att föra talan inom de preskriptionstider som föreskrivs i den nationella lagstiftningen. Detta direktiv bör inte påverka andra tvister mellan betaltjänstanvändare och betaltjänstleverantörer. (54) I händelse av icke auktoriserade betalningstransaktioner bör beloppet för respektive transaktion omedelbart återbetalas till betalaren. För att förhindra nackdelar för betalaren bör valuteringsdagen för krediteringen av återbetalningen inte infalla senare än det datum då respektive belopp har debiterats. För att skapa incitament för betaltjänstanvändaren att utan onödigt dröjsmål underrätta sin leverantör om ett stulet eller förlorat betalningsinstrument och således minska risken för icke auktoriserade betalningstransaktioner, bör användaren enbart vara ansvarig för ett mycket begränsat belopp, såvida inte denne har handlat bedrägligt eller visat grov vårdslöshet. I detta sammanhang förefaller ett belopp på 50 euro vara lämpligt för att garantera ett harmoniserat och starkt skydd för användare inom unionen. Så snart som en användare har underrättat en betaltjänstleverantör om att vederbörandes betalningsinstrument har kommit i orätta händer, bör användaren inte vara skyldig att stå för några ytterligare förluster till följd av icke auktoriserad användning av instrumentet. Detta direktiv bör inte påverka betaltjänstleverantörens ansvar för sina egna produkters tekniska säkerhet. (55) För att betaltjänstanvändarens eventuella vårdslöshet ska kunna bedömas, bör alla omständigheter beaktas. Bevis för och omfattningen av den påstådda vårdslösheten bör generellt prövas enligt nationell rätt. Som ogiltiga bör sådana avtalsbestämmelser och avtalsvillkor betraktas som för tillhandahållandet och användningen av ett betalningsinstrument innebär att bevisbördan ökar för konsumenten eller minskar för utgivaren. I vissa situationer, särskilt när betalningsinstrumentet saknas på försäljningsplatsen, exempelvis vid onlinebetalningar via internet, förefaller det lämpligt att betaltjänstleverantören bevisar påstådd vårdslöshet, eftersom betalaren har mycket små möjligheter att göra detta i sådana fall. (56) Bestämmelser bör införas om fördelning av förluster till följd av icke auktoriserade betalningstransaktioner. Utom i fall av bedrägeri och grov oaktsamhet bör en konsument aldrig behöva betala mer än högst 50 euro vid en icke-auktoriserad transaktion från sitt konto. Olika bestämmelser kan gälla för betaltjänstanvändare som inte är konsumenter, eftersom sådana användare normalt har bättre förutsättningar att bedöma bedrägeririsken och vidta motåtgärder. (57) I detta direktiv bör det fastställas regler för återbetalning för att skydda konsumenten, när den utförda betalningstransaktionen överstiger det belopp som rimligen kunde ha förväntats. För att förhindra att betalaren lider ekonomisk nackdel är det nödvändigt att säkerställa att valuteringsdagen för krediteringen av eventuell återbetalning inte infaller senare än det datum då respektive belopp debiterats. När det gäller autogireringstjänster bör betaltjänstleverantörerna kunna erbjuda sina kunder ännu förmånligare villkor med en ovillkorlig rätt till återbetalning av varje omtvistad betalningstransaktion. En ovillkorlig rätt till återbetalning som garanterar den högsta konsumentskyddsnivån förefaller emellertid inte motiverad i fall där handlaren redan har genomfört avtalet och den motsvarande varan eller tjänsten redan har konsumerats. Om användaren begär återbetalning av en betalningstransaktion, bör återbetalningsrätten inte påverka betalarens skyldigheter mot betalningsmottagaren för den bakomliggande förbindelsen, exempelvis för varor eller tjänster som beställts, konsumerats eller rättmätigt fakturerats, eller användarens rätt att återkalla en betalningsorder. (58) För att kunna planera sin ekonomi och fullgöra sina betalningsförpliktelser i tid måste konsumenter och företag vara säkra på hur lång tid det tar att genomföra en betalningsorder. Genom detta direktiv bör det därför införas en tidpunkt då rättigheter och skyldigheter börjar gälla, dvs. då betaltjänstleverantören tar emot betalningsordern. Det inbegriper när denne hade möjlighet att ta emot den genom de kommunikationsmedel om vilka överenskommelse träffats i betaltjänstavtalet, oaktat eventuellt tidigare deltagande i det förfarande som leder fram till upprättandet och överföringen av betalningsordern, exempelvis säkerhets- och täckningskontroller, information om användningen av det personliga identifieringsnumret eller utfärdande av ett betalningslöfte. Vidare bör mottagandet av en betalningsorder inträffa när betalarens betaltjänstleverantör tar emot den betalningsorder som ska debiteras betalarens konto. Ingen relevans i detta avseende bör den dag eller tidpunkt ha då en betalningsmottagare till sin tjänsteleverantör överför betalningsorder för inkassering av exempelvis kortbetalning eller autogireringar eller då betalningsmottagaren beviljas en förskottsfinansiering av de aktuella beloppen av sin betaltjänstleverantör (genom en kredit kopplad till sitt konto). Användarna bör kunna lita på att en betalningsorder genomförs korrekt och fullständigt, om inte betaltjänstleverantören har avtalad eller laga grund för vägran. Om betaltjänstleverantören avvisar en betalningsorder, bör betaltjänstanvändaren snarast möjligt underrättas om detta och om orsaken, om inte annat följer av unionslagstiftning och nationell lagstiftning. (59) Med tanke på hur snabbt moderna helautomatiserade betalningssystem hanterar betalningstransaktioner, vilket gör att betalningsorder inte kan återkallas efter en viss tidpunkt utan höga kostnader för manuella insatser, är det nödvändigt att ange en klar tidsgräns för återkallelse av betalningen. Alltefter typen av betaltjänst och betalningsorder kan dock tidpunkten variera enligt avtal mellan parterna. Återkallelse är i detta sammanhang bör endast vara tillämplig på förhållandet mellan betaltjänstanvändaren och betaltjänstleverantören och påverkar således inte att betalningstransaktioner i betalningssystem är oåterkalleliga och definitiva. (60) Sådan oåterkallelighet bör inte påverka en betaltjänstleverantörs rätt eller skyldighet enligt lagarna i vissa medlemsstater att på grundval av betalarens ramavtal eller nationella lagar och andra författningar eller riktlinjer återbetala den genomförda betalningstransaktionens belopp till betalaren vid tvist mellan betalaren och betalningsmottagaren. En sådan återbetalning bör betraktas som en ny betalningsorder. Utom i dessa fall bör rättsliga tvister som uppstår inom det förhållande som ligger bakom betalningsordern avgöras endast mellan betalaren och betalningsmottagaren. (61) Att hela det belopp som betalaren överför krediteras betalningsmottagarens konto är av avgörande betydelse för en helt integrerad direkthantering av betalningar, och för rättssäkerheten vad gäller underliggande inbördes skyldigheter mellan betaltjänstanvändare,. Det bör därför inte vara möjligt för någon av de mellanhänder som deltar i genomförandet av betalningstransaktioner att göra avdrag från det överförda beloppet. Det bör dock vara möjligt för betalningsmottagaren att ingå ett avtal med sin betaltjänstleverantör enligt vilket den senare får dra av sina egna avgifter. För att betalningsmottagaren ska kunna kontrollera att det utestående beloppet betalas korrekt, bör det emellertid i den efterföljande informationen om betalningstransaktionen lämnas uppgift inte bara om hela det överförda beloppet, utan även om eventuella avgifters storlek. (62) Erfarenheten visar att det effektivaste systemet är att avgifterna delas mellan betalare och betalningsmottagare, eftersom detta underlättar direkthantering av betalningarna. Det bör därför fastställas bestämmelser om att de respektive betaltjänstleverantörerna i normala fall bör ta ut avgifterna direkt av betalaren och betalningsmottagaren. Detta bör dock endast gälla när betalningstransaktionen inte fordrar valutaväxling. De avgifter som tas ut kan också vara lika med noll, eftersom bestämmelserna i detta direktiv inte påverkar praxis enligt vilken betaltjänstleverantören inte tar ut någon avgift från konsumenterna för kreditering av deras konton. Beroende på avtalsvillkoren kan en betaltjänstleverantör på samma sätt ta ut en avgift för användning av betaltjänsten endast av betalningsmottagaren (handlaren), vilket medför att betalaren inte åläggs någon avgift. Avgiftsuttaget i betalningssystemet får utgöras av en abonnemangsavgift. Bestämmelserna om överfört belopp eller avgifter får inga direkta följder för prissättningen mellan betaltjänstleverantörer eller eventuella mellanhänder. (63) Olika nationell praxis för avgiftsuttag vid användning av ett visst betalningsinstrument (nedan kallat tilläggsavgifter) har lett till att unionens betalningsmarknad är ytterst heterogen. Detta har blivit en källa till förvirring för konsumenterna, särskilt när det gäller e-handel och i gränsöverskridande sammanhang. Handlare som är etablerade i medlemsstater där tilläggsavgifter är tillåtna erbjuder produkter och tjänster i medlemsstater där sådana avgifter är förbjudna, men tar ändå ut tilläggsavgifter av konsumenterna. Ett starkt skäl till att se över användningen av tilläggsavgifter är att regler om multilaterala förmedlingsavgifter för kortbetalningar fastställs i förordning (EU) xxx/yyyy. Eftersom förmedlingsavgifter är den största orsaken till att (de flesta) kortbetalningar blir dyra – och uttag av tilläggsavgifter i praktiken är begränsade till kortbaserade betalningar – bör reglerna om förmedlingsavgifter kompletteras med en översyn av reglerna för uttag av tilläggsavgifter. För att främja insyn i kostnaderna och användningen av de mest effektiva betalningsinstrumenten bör medlemsstaterna och betaltjänstleverantörerna inte förhindra betalningsmottagaren från att begära en avgift från betalaren för användning av ett betalningsinstrument, med vederbörlig hänsyn till bestämmelserna i direktiv 2011/83/EU. Betalningsmottagarens rätt att begära en tilläggsavgift bör emellertid endast gälla för betalningsinstrument vars förmedlingsavgifter är oreglerade. Detta borde utgöra en styrmekanism mot de billigaste betalningsmedlen. (64) För effektivare betalningar inom unionen bör en maximal tid på en dag tillämpas för alla betalningsorder som initierats av betalaren i euro eller valutan i en medlemsstat utanför euroområdet, inbegripet gireringar och penningöverföringar. För alla övriga betalningar, exempelvis betalningar som initierats av eller via en betalningsmottagare, däribland autogireringar och kortbetalningar, bör samma genomförandetid på en dag tillämpas det saknas ett uttryckligt avtal mellan betaltjänstleverantören och betalaren om längre genomförandetid. Det bör vara möjligt att förlänga ovannämnda tider med ytterligare en bankdag, om betalningsordern görs på papper. På så sätt är det möjligt att fortsätta att tillhandahålla betaltjänster för kunder som endast är vana vid pappersdokument. Om autogirosystem används, bör betalningsmottagarens betaltjänstleverantör överföra inkasseringsordern inom de tidsgränser som har överenskommits mellan denne och betalningsmottagaren, så att betalning på överenskommen dag sker. Med tanke på att infrastrukturerna för betalningar ofta är mycket effektiva, bör medlemsstaterna, för att förhindra att de nuvarande servicenivåerna försämras, i lämpliga fall dock få behålla eller fastställa bestämmelser om kortare genomförandetider än en bankdag. (65) Bestämmelserna om betalning av beloppet i dess helhet och om genomförandetid bör ses som god praxis, när någon av betaltjänstleverantörerna inte är etablerad inom unionen. (66) Det är viktigt att betaltjänstanvändarna känner till de faktiska kostnaderna och avgifterna för betaltjänster, så att de kan göra sitt val. I linje med detta bör otydligt redovisade prissättningsmetoder inte vara tillåtna, eftersom det är allmänt känt att sådana metoder gör det ytterst svårt för användarna att fastställa det faktiska priset för en betaltjänst. I synnerhet bör användning av valuteringsdagar som missgynnar användarna inte tillåtas. (67) För att betalningssystemet ska fungera friktionsfritt och effektivt måste användaren kunna lita på att betaltjänstleverantören utför betalningstransaktionen korrekt och inom avtalad tid. Leverantören har i regel förutsättningar att bedöma betalningstransaktionens risker. Det är leverantören som tillhandahåller betalningssystemet, vidtar åtgärder för att återkalla felaktigt placerade medel och i de flesta fall beslutar om vilka mellanhänder som ska bidra till att utföra betalningstransaktionen. Mot denna bakgrund är det, utom under onormala och oförutsägbara förhållanden, helt klart lämpligt att betaltjänstleverantören åläggs utföra en betalningstransaktion som denne har tagit emot från användaren, utom för betalningsmottagarens betaltjänstleverantörs handlingar och underlåtelser, som endast betalningsmottagaren bär ansvaret för. För att emellertid inte lämna betalaren skyddslös i osannolika sammansättningar där det kan stå öppet (non liquet) om betalningsbeloppet vederbörligen mottogs av betalningsmottagarens betaltjänstleverantör eller ej, bör den motsvarande bevisbördan ligga på betalarens betaltjänstleverantör. Som regel kan det förväntas att det förmedlande institutet kommer att lagra kontouppgifterna och vid behov kunna tillhandahålla dessa, vanligtvis ett ”neutralt” organ såsom en centralbank eller en clearingorganisation, som överför betalningsbeloppet från den sändande till den mottagande betaltjänstleverantören. När betalningsbeloppet har krediterats den mottagande betaltjänstleverantörens konto, bör betalningsmottagaren omedelbart ha en fordran på sin betaltjänstleverantör för kreditering på sitt konto. (68) Betalarens betaltjänstleverantör bör ha ansvaret för att betalningar utförs korrekt, särskilt vad gäller betalning av betalningstransaktionens hela belopp och tiden för utförandet, samt fullt ansvar om andra parter i betalningskedjan fram till betalningsmottagarens konto eventuellt inte agerar på rätt sätt. Om hela beloppet inte eller för sent krediteras betalningsmottagarens betaltjänstleverantör, följer av detta ansvar att betalarens betaltjänstleverantör bör korrigera betalningstransaktionen eller utan onödigt dröjsmål omedelbart återbetala den berörda delen av transaktionsbeloppet till betalaren, utan att detta påverkar eventuella andra anspråk som kan resas enligt nationell lagstiftning. Till följd av betaltjänstleverantörens ansvar bör varken betalaren eller betalningsmottagaren behöva bära eventuella kostnader i samband med en felaktig betalning. I händelse av icke genomförda, bristfälliga eller sent gjorda betalningstransaktioner bör medlemsstaterna se till att valuteringsdagen för de korrigerande betalningar som görs av betaltjänstleverantören alltid är densamma som valuteringsdagen för en korrekt genomförd transaktion. (69) Detta direktiv bör endast gälla skyldigheter och ansvar enligt avtalet mellan betaltjänstanvändaren och dennes betaltjänstleverantör. För att gireringar och andra betaltjänster ska fungera på rätt sätt fordras emellertid att betaltjänstleverantörerna och deras mellanhänder, exempelvis betalningsbehandlare, har avtalat om sina ömsesidiga rättigheter och skyldigheter. Ansvarsfrågor utgör en väsentlig del av dessa enhetliga avtal. För att tillförlitligheten hos betaltjänstleverantörer och mellanhänder som deltar i betalningstransaktionen ska säkerställas, är det av rättssäkerhetsskäl nödvändigt att fastställa att icke ansvariga betaltjänstleverantörer ska kompenseras för uppkomna förluster eller belopp som utbetalats enligt bestämmelserna om ansvar i detta direktiv. Ytterligare rättigheter och detaljer om omfattningen av regress och hur anspråk på den betaltjänstleverantör eller mellanhand som orsakat en felaktig betalningstransaktion ska hanteras bör överlåtas till avtalsöverenskommelser. (70) Det bör vara möjligt för betaltjänstleverantören att klart ange vilken information som krävs för att utföra betalningsordern korrekt. För att undvika uppsplittring och inte äventyra inrättandet av integrerade betalningssystem inom unionen bör medlemsstaterna dock inte kunna kräva att en särskild identifikationskod används för betalningstransaktioner. Detta bör emellertid inte hindra medlemsstaterna från att kräva att betalarens betaltjänstleverantör iakttar tillbörlig försiktighet och – när det är tekniskt möjligt och inte kräver manuellt ingripande – kontrollerar att den unika identifikationskoden stämmer och, om så inte är fallet, vägrar att utföra betalningsordern och informerar betalaren om detta. Betaltjänstleverantörens ansvar bör begränsas till att varje betalningstransaktion ska utföras korrekt i enlighet med betaltjänstanvändarens betalningsorder. (71) För att göra det möjligt att effektivt förebygga bedrägerier och bekämpa betalningsbedrägerier i hela unionen bör ett effektivt uppgiftsutbyte föreskrivas mellan betaltjänstleverantörerna, som bör tillåtas att samla in, behandla och utbyta personuppgifter om personer som ägnar sig åt betalningsbedrägerier. Europaparlamentets och rådets direktiv 95/46/EG[37]och de nationella regler varigenom Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 45/2001[38] införlivas är tillämpliga på den behandling av personuppgifter som fastställs i detta direktiv. (72) Detta direktiv står i överensstämmelse med de grundläggande rättigheter och principer som erkänns i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, däribland rätten till ett privatliv och familjeliv, rätten till skydd av personuppgifter, näringsfrihet, rätten till ett effektivt rättsmedel och rätten att inte bli dömd eller straffad två gånger för samma brott. Direktivet måste genomföras i enlighet med dessa rättigheter och principer. (73) Det är nödvändigt att se till att de bestämmelser i nationell lag som antas enligt detta direktiv genomförs effektivt. Därför bör lämpliga förfaranden inrättas så att klagomål kan resas mot betaltjänstleverantörer som inte iakttar bestämmelserna och som säkerställer att lämpliga, effektiva, proportionella och avskräckande påföljder kan åläggas vid behov. För att garantera en effektiv efterlevnad av detta direktiv bör medlemsstaterna utse behöriga myndigheter som uppfyller villkoren enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1093/2010[39] och är självständiga i förhållande till betaltjänstleverantörerna. Av insynsskäl bör medlemsstaterna informera kommissionen om vilka myndigheter de har utsett, med en tydlig beskrivning av deras ansvarsuppgifter enligt detta direktiv. (74) Medlemsstaterna bör, utan påverkan på kundernas rätt att väcka talan inför domstol, säkerställa lättillgängliga och smidiga lågkostnadslösningar utanför domstol, vid tvister mellan betaltjänstleverantörer och konsumenter om de rättigheter och skyldigheter som föreskrivs i detta direktiv. Genom Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 593/2008[40] fastställs att det skydd som tillförsäkras konsumenten enligt tvingande regler i lagen i det land där denne har sin hemvist inte kan undergrävas genom avtalsbestämmelser om tillämplig lag. För ett effektivt och ändamålsenligt tvistlösningsförfarande bör medlemsstaterna se till att betaltjänstleverantörerna inför ett effektivt klagomålsförfarande som konsumenterna kan följa innan tvisten hänskjuts för lösning utanför eller i domstol. Klagomålsförfarandet bör ha korta och tydligt angivna tidsfrister för betaltjänstleverantörens besvarande av klagomål. (75) Medlemsstaterna bör avgöra om de behöriga myndigheter som utses för att auktorisera betalningsinstitut också kan vara behöriga myndigheter för förfaranden för klagomål och tvistlösning utanför domstol. (76) Detta direktiv bör inte påverka bestämmelser i nationell lagstiftning om ansvar för bristande formulering eller överföring av meddelanden. (77) Detta direktiv bör inte påverka bestämmelser om mervärdesskattebehandlingen av betaltjänster i Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/112/EG[41]. (78) För rättslig säkerhet bör övergångsbestämmelser införas, så att personer under viss tid kan fortsätta att bedriva verksamhet som betalningsinstitut i den berörda medlemsstaten som de inlett i enlighet med gällande nationell lagstiftning redan innan direktiv 2007/64/EG trädde i kraft. (79) Kommissionen bör ha befogenhet att anta delegerade akter i enlighet med artikel 290 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt i syfte att anpassa hänvisningen i rekommendation 2003/361/EG på de ställen där den rekommendationen ändras för att i händelse av inflation eller viktig utveckling på marknaden uppdatera den genomsnittsvolymen på betalningstransaktioner som betaltjänstleverantörer verkställer och som används som en tröskel för de medlemstater som utnyttjar möjligheten att göra undantag från (delar) av licensieringskraven för mindre betalningsinstitut. Det är särskilt viktigt att kommissionen under det förberedande arbetet kan genomföra lämpliga samråd, även på expertnivå. När kommissionen förbereder och utarbetar delegerande akter, bör den se till att relevanta handlingar översänds samtidigt, i god tid och på rätt sätt till Europaparlamentet och rådet. (80) För att garantera en enhetlig tillämpning av detta direktiv bör kommissionen kunna förlita sig på Europeiska bankmyndighetens sakkunskap och stöd, som bör få uppgiften att utarbeta riktlinjer och utforma tekniska tillsynsstandarder för betaltjänsters säkerhetsaspekter och om medlemsstaternas samarbete kring tillhandahållande av tjänster och inrättande av auktoriserade betalningsinstitut i andra medlemsstater. Kommissionen bör ges befogenhet att anta dessa tekniska tillsynsstandarder. Dessa särskilda uppgifter är helt förenliga med Europeiska bankmyndighetetens funktion och ansvar i enlighet med förordning (EU) nr 1093/2010 om inrättandet av EBA. (81) Eftersom målet för detta direktiv, nämligen inrättandet av en inre marknad för betaltjänster, inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna, eftersom det kräver harmonisering av ett stort antal skilda regler i de olika medlemsstaternas rättssystem, och det därför bättre kan uppnås på unionsnivå, kan unionen vidta åtgärder i enlighet med subsidiaritetsprincipen i artikel 5 i fördraget om Europeiska unionen. I enlighet med proportionalitetsprincipen i samma artikel går detta direktiv inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål. (82) I enlighet med den gemensamma politiska förklaringen från medlemsstaterna och kommissionen om förklarande dokument av den 28 september 2011[42], har medlemsstaterna åtagit sig att i berättigade fall låta anmälan av införlivandeåtgärder åtföljas av ett eller flera dokument som förklarar förhållandet mellan de olika delarna i direktivet och motsvarande delar i de nationella införlivandeinstrumenten. Med avseende på detta direktiv anser lagstiftaren att översändandet av sådana dokument är motiverat. (83) Mot bakgrund av antalet ändringar som måste göras i direktiv 2007/64/EG är det lämpligt att direktivet upphävs och ersätts. HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE. AVDELNING I SYFTE, TILLÄMPNINGSOMRÅDE OCH DEFINITIONER Artikel 1 Syfte 1. I detta direktiv föreskrivs hur medlemsstaterna ska skilja mellan följande sex kategorier av betaltjänstleverantörer: (a) Kreditinstitut i den mening som avses i artikel 4.1.1 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 575/2013[43], inbegripet inom unionen belägna filialer enligt artikel 4.1.17 i förordningen, till kreditinstitut med huvudkontor inom eller, i enlighet med artikel 47 i direktiv 2013/36/EU, utanför unionen. (b) Institut för elektroniska pengar enligt artikel 2.1 i direktiv 2009/110/EG. (c) Postgiroinstitut som enligt nationell lagstiftning har rätt att tillhandahålla betaltjänster. (d) Betalningsinstitut enligt artikel 4.4 i detta direktiv. (e) Europeiska centralbanken och nationella centralbanker, när de inte agerar i egenskap av monetär myndighet eller andra offentliga myndigheter. (f) Medlemsstaterna eller deras regionala eller lokala myndigheter, när de inte agerar i egenskap av offentliga myndigheter. 2. I detta direktiv föreskrivs även krav på klara villkor för och uppgifter om betaltjänster samt om betaltjänstanvändares och betaltjänstleverantörers respektive rättigheter och skyldigheter vid tillhandahållande av betaltjänster som regelbunden sysselsättning eller affärsverksamhet. Artikel 2 Tillämpningsområde 1. Detta direktiv ska tillämpas på betaltjänster som tillhandahålls inom unionen, om såväl betalarens som betalningsmottagarens betaltjänstleverantör, eller den ende betaltjänstleverantören i en betalningstransaktion, är etablerad(e) i unionen. Artikel 78 och avdelning III ska även vara tillämpliga på betalningstransaktioner, om endast en av betaltjänstleverantörerna är belägen i unionen med avseende på de delar av betalningstransaktionen som utförs i unionen. 2. Avdelning III ska tillämpas på betaltjänster i alla valutor. Avdelning IV ska tillämpas på betaltjänster som genomförs i euro eller valutan i en medlemsstat utanför euroområdet. 3. Medlemsstaterna får undanta alla institut enligt artikel 2.5.2―2.5.23 i direktiv 2013/36/EU från tillämpningen av alla eller vissa bestämmelser i det här direktivet, med undantag av de som avses i punkt 5.2 och 5.3 i den artikeln. Artikel 3 Undantag från tillämpningsområdet Detta direktiv ska inte tillämpas på följande: (a) Betalningstransaktioner direkt från betalaren till betalningsmottagaren vilka uteslutande verkställs kontant utan medverkan av mellanhand. (b) Betalningstransaktioner från betalaren till betalningsmottagaren genom ett handelsombud som auktoriserats att förhandla om eller slutföra försäljning eller köp av varor eller tjänster på antingen betalarens eller betalningsmottagarens vägnar. (c) Yrkesmässig fysisk transport av sedlar och mynt, inbegripet dessas insamling, hantering och leverans. (d) Betalningstransaktioner som består av ej yrkesmässig insamling och leverans av kontanter inom ramen för ideell verksamhet eller välgörenhet. (e) Tjänster som innebär att betalningsmottagaren förser betalaren med kontanter som en del av en betalningstransaktion efter uttrycklig begäran av betaltjänstanvändaren omedelbart före verkställandet av betalningstransaktionen avseende betalning för inköp av varor eller tjänster. (f) ”Cash to cash”-transaktioner, om medlen inte innehas på ett betalkonto. (g) Betalningstransaktioner baserade på följande handlingar, dragna på betaltjänstleverantören för att ställa medel till betalningsmottagarens förfogande: i) Papperscheckar som regleras av Genèvekonventionen av den 19 mars 1931 om gemensam checklag. ii) Papperscheckar som liknar dem som avses i led i och som regleras av lagstiftningen i de medlemsstater som inte är parter i Genèvekonventionen av den 19 mars 1931 om enhetlig checklag. iii) Dragna pappersväxlar enligt Genèvekonventionen av den 7 juni 1930 om enhetlig lagstiftning för växlar och skuldebrev. iv) Dragna pappersväxlar som liknar dem som avses i led iii och som regleras av lagstiftningen i de medlemsstater som inte är parter i Genèvekonventionen av den 7 juni 1930 om enhetlig lagstiftning för växlar och skuldebrev. v) Pappersbaserade kuponger. vi) Pappersbaserade resecheckar. vii) Pappersbaserade postanvisningar enligt Världspostunionens definition. (h) Betalningstransaktioner som genomförs inom ett system för avveckling av betalningar eller värdepapper mellan avvecklingsagenter, centrala motparter, clearingorganisationer och/eller centralbanker och andra deltagare i systemet, samt betaltjänstleverantörer, utan att detta påverkar tillämpningen av artikel 29. (i) Betalningstransaktioner som avser förvaltning av värdepapper, inbegripet utdelningar, inkomst eller annan fördelning, eller inlösen eller försäljning, vilka genomförs av de personer som avses i led h eller av värdepappersföretag, kreditinstitut, fondbolag eller kapitalförvaltningsbolag som tillhandahåller investeringstjänster samt andra enheter som har tillstånd att förvara finansiella instrument. (j) T