EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 24.06.1997 
KOM(97) 314 slutlig 
Främjande av innovation genom patent 
Grönbok om gemenskapspatentet och patentsvstemet i Europa 
(framlagd av kommissionen) 

Sammanfattning 
Patent är ett centralt instrument för att skydda innovationer. 1 Europa har patentsystemet blivit 
komplext genom att vi samtidigt har nationella patent, europapatent och gemenskapspatent (det 
senare är dock ännu inte i bruk). 
När kommissionen antog Första handlingsplanen för innovation i Europa ansåg den det 
nödvändigt att göra en så fullständig sammanställning som möjligt över patentsystemet i 
Europa, för att ta reda på om det motsvarar användarnas behov, undersöka behovet av nya 
gemenskapsåtgärder och utforska hur sådana nya åtgärder skulle kunna se ut. 
Denna trefaldiga målsättning är syftet med denna grönbok och utgångspunkt för en omfattande 
enkät i berörda kretsar, andra gemenskapsinstitutioner och medlemsstaternas behöriga 
myndigheter om hur man skall kunna skydda innovationer genom patentsystemet i Europa. 
Grönboken ägnas huvudsakligen åt gemenskapspatentet och den anpassning av Luxemburg­
konventionen från 1975 som skulle kunna visa sig nödvändig för att ge användarna ett system 
som är tillgängligt, juridiskt tillförlitligt och inte alltför kostsamt. 
Analysen av gemenskapspatentets framtid hör dock med nödvändighet samman med andra 
tekniska frågor. Det gäller den ytterligare harmonisering som skulle bli nödvändig pä 
gemenskapsnivå vad gäller vissa aspekter av patenträtten, till exempel informationssamhällets 
och den elektroniska handelns inverkan på uppfinningar som har att göra med dataprogram 
eller formaliteter och anlitande av patentombud. 
Dessutom har vissa frågor som diskuterats inom Europeiska patentorganisationen avgörande 
inverkan på den allmänna debatten om patent i Europa och på främjandet av innovationer. En 
del av dessa frågor tas även upp i grönboken. 
1. INLEDNING 4 
2. PATENTSYSTEMET OCH DEN INRE MARKNADEN 4 
2.1 Bakgrund 4 
2.2 Nödvändigheten av nya gemenskapsåtgärder vad gäller gemenskapspatentet 5 
3. GEMENSKAPSPATENTET 7 
3.1 Behovet av en enhetlig patenthandling 7 
3.2 Luxemburgkonventionens förmodade svagheter 9 
3.3 Problemet med översättningskostnader och möjliga lösningar 10 
3.4 Problemet med jurisdiktion och möjliga lösningar 12 
3.5 Avgiftsfrågor 14 
3.6 Övergångar mellan gemenskapspatent och europapatent 16 
3.7 Övriga frågor 16 
4. YTTERLIGARE HARMONISERING PÅ GEMENSKAPSNIVÅ 17 
4.1 Nödvändigheten av ytterligare harmonisering på gemenskapsnivå 17 
4.2 Patenterbarhet för dataprogram och systemprogramvara 17 
4.3 Anställdas uppfinningar 19 
4.4 Formaliteter, anlitande av patentombud och erkännande av yrkeskvalifikationer20 
4.5 Kompletterande åtgärder för att göra patentsystemet mera tilltalande 22 
5. EUROPAPATENTET 22 
5.1 Europapatentets allmänna uppbyggnad 22 
5.2 Problemet med kostnader för europapatent 23 
5.2.1 Avgifter 23 
5.2.2 Fördelningsnyckel för avgifter för upprätthållande av patent 24 
5.2.3 Översättning 25 
1. INLEDNING 
Innovation är nödvändigt för livskraft och framgång i det moderna näringslivet. I det 
hänseendet tycks Europa ligga sämre till än sina främsta konkurrenter. Europa ligger 
vetenskapligt väl framme, men lyckas sämre än andra delar av världen omvandla sina 
kunskaper till nya produkter och nya marknadsandelar, i synnerhet på det högteknologiska 
området1. Trots några viktiga framsteg, som höghastighetståget (TGV) och det mobila 
telefonsystemet GSM ligger Europa efter inom många av dagens tekniksektorer, särskilt 
inom informations- och kommunikationsteknik. Frågor har infunnit sig om den europeiska 
industrins medverkan i utvecklingen av informationssamhället och den elektroniska 
handeln, och särskilda ansträngningar bör göras för att förbättra situationen2. 
Det är nödvändigt att skydda innovationer. Pä det ekonomiska planet står det klart att 
företag som har know-how och saluför märkesprodukter och patenterade produkter eller 
metoder har bättre konkurrenskraft när det gäller att vinna eller behålla marknadsandelar. 
Näringslivet globaliseras. Samtidigt ligger de producerade sakernas värde mer i deras 
andel av den immateriella investeringen. Inom Europeiska unionen är dock 
den andel av BNP som anslås åt forskning, industrins forskningsutgifter, 
forskningsutgifter per invånare och det totala antalet forskare jämfört med den aktiva 
befolkningen lägre än i Japan och USA. Enbart en förbättring av patentsystemet i Europa 
kommer inte att ändra på det förhållandet. Det kan bara ske genom en genomgående 
omorientering av den europeiska forskningen, vilket för övrigt planeras. Men 
patentsystemet får under inga omständigheter bli ett ytterligare hinder för de europeiska 
företagens konkurrenskraft. Möjligheter att fä patent, rättssäkerhet och lämplig geografisk 
täckning är i lika hög grad nödvändiga kriterier för ett effektivt skydd för innovationer 
inom Europeiska unionen. 
Det måste konstateras att idag, nästan fyrtio år efter det att Romfördraget undertecknades, 
har gemenskapens företag fortfarande inte ett enhetligt patentskydd för innovationer. Trots 
att fördelarna med ett sådant system tycks uppenbara, eftersom det skulle medge en 
centraliserad förvaltning av rättigheterna och en större öppenhet gentemot konkurrenterna, 
har Luxemburgkonventionen från 1975, som skulle inrätta ett sådant system, aldrig trätt i 
kraft. 
Gemenskapen bör försöka undanröja de politiska och praktiska svårigheter som kvarstår 
och hindrar den inre marknaden att visa vad den förmår. Gemenskapen står för närvarande 
inför många utmaningar, som t.ex. nödvändigheten att skapa fler arbetstillfällen med hjälp 
av en förbättrad internationell konkurrenskraft hos de europeiska företagen, 
globaliseringen av näringslivet - där den inre marknaden är ett nödvändigt villkor för att 
lyckas - och unionens engagemang till förmån för ett närmande till de central- och 
östeuropeiska länderna. 
2. PATENTSYSTEMET OCH DEN INRE MARKNADEN 
2.1 Bakgrund 
1 Grönbok om innovation (KOM(95) 688 slutlig av den 20 december 1995. 
2 Kommissionens meddelande "Ett europeiskt initiativ för elektronisk handel" av den 16 april 1997. 
Inom Europeiska unionen säkerställs patentskyddet genom två system, ingetdera grundat 
på något gemenskapsrättsligt instrument: nationella patent och ett europapatent. 
Det nationella patentet kom först. Det måste understrykas att i EG-medlemsstaterna har 
nationella patent i verkligheten varit föremål för harmonisering, genom en successiv 
anslutning av alla medlemsstaterna till Munchenkonventionen om det europeiska patentet3. 
Det europeiska patentsystemet är grundat på två internationella fördrag, 
Munchenkonventionen om europeiska patent (EPC) från 1973 och 
Luxemburgkonventionen från 1975 om gemenskapspatent (CPC 1975) som tills vidare 
utgör en integrerad del av Avtalet om gemenskapspatent undertecknat 1989 (CPA 1989)4. 
År 1975 var det medlemsstaternas avsikt att så mycket som möjligt minska tiden mellan 
de två konventionernas ikraftträdande. 
Med EPC skapas inte något enhetligt skydd, men det blir möjligt att fa ett skydd i sä 
många av de stater som är parter i konventionen som den sökande önskar. Systemet har 
fördelen att vara mycket flexibelt, men det har vissa nackdelar beroende på dess 
komplexitet och på kostnaden. Det föreskrivs inte någon behörig domstol på europanivå 
för att avgöra tvister om patent, vilket innebär att det finns en risk för att de behöriga 
domstolarna i medlemsstaterna kan fatta olika beslut. 
Med gemenskapspatentet, som infördes med CPC, har man som mål att samla de olika 
skyddsdokument som utfärdas när ett europeiskt patent utställs i en enda enhetlig och 
fristående skyddshandling för hela gemenskapen med tolv medlemsstater, vilken regleras 
av bestämmelserna i Avtalet om gemenskapspatent undertecknat 1989. Det har ännu inte 
trätt i kraft på grund av förseningar i ratificeringen av konventionen av de tolv 
medlemsstater som har undertecknat den. 
De mål som åsyftas med EPC och CPA är skilda men kompletterar varandra. EPC syftar 
till att rationalisera utställandet av patent genom ett centraliserat förfarande hos 
Europeiska patentverket i Munchen. Den är därmed öppen för alla europeiska stater, en 
del efter inbjudan av styrelsen för Europeiska patentorganisationens. CPA syftar till att 
genomföra målen för den inre marknaden, särskilt vad gäller konkurrens på lika villkor 
och den fria rörligheten för varor. 
2.2 Nödvändigheten av nya gemenskapsåtgärder för gemenskapspatent 
Den första frågan man bör ställa sig är om och i vilken utsträckning de berörda skulle 
vara beredda att använda sig av systemet med gemenskapspatent som det har utarbetats i 
Luxemburgkonventionen, om detta slutligen skulle bli verklighet, sedan de tolv 
undertecknande medlemsstaterna har ratificerat konventionen. Man kan fråga sig om inte 
industrin på något sätt skulle dras till det nya systemet eller om europapatentet och de 
nationella patenten istället skulle vara tillräckliga för att fylla behoven. I det senare fallet 
skulle gemenskapspatentet bara anlitas i mycket begränsad eller till och med marginell 
utsträckning. 
3 Idag är alla medlemsstaterna i Europeiska gemenskapen även medlemmar i Munchenkonventionen 
om det europeiska patentet. Tre stater utanför gemenskapen är även medlemmar i 
Munchenkonventionen: Schweiz, Liechtenstein och Monaco. 
4 Avtal om gemenskapspatent slutet i Luxemburg den 15 december 1989, EGT nr L 401, 30.12.89, s. 
1, nedan kallat CPA. 
5 Artikel 166, EPC. 
År 1975, dä Europeiska gemenskapen bestod av nio medlemsstater, fattade dessa beslut 
om den första versionen av Luxemburgkonventionen, "som önskar ge de europeiska patent 
som meddelas för deras territorier en enhetlig och självständig verkan"6. 
Luxemburgkonventionen fick sin slutliga form 1989. Avtalet om gemenskapspatent, som 
undertecknades i Luxemburg den 15 december 1989, gäller gemenskapen med tolv 
medlemmar, men reglerar ingenting när det gäller den utökning som inträffade 1995 med 
Österrikes, Sveriges och Finlands inträde i gemenskapen. Dessa medlemsstater berörs inte 
direkt av 1989 års avtal, även om de har en juridisk skyldighet att bli parter i avtalet. 
Enligt avtalet kan en särskild konvention slutas mellan avtalsstaterna och den anslutande 
staten för att fastställa de tillämpningsföreskrifter för avtalet sorfi blir nödvändiga genom 
den statens anslutning7. Det skulle nödvändiggöra förhandling om en konvention och 
därefter att den undertecknas och ratificeras av alla fördragsslutande stater i Luxemburg­
konventionen. Det är givetvis en mycket tungrodd och komplicerad process och det skulle 
bara bli värre med tanke på de framtida anslutningarna till Europeiska unionen. 
Det kan noteras att patentsystemet i Europa har införts med hjälp av internationella 
konventioner. Det förklaras av att dessa initiativ togs på den tiden då gemenskapens 
behörighet på det området inte var fastställd. Den tiden är nu förbi och Europeiska 
gemenskapernas domstol har vid flera tillfallen erkänt gemenskapens behörighet att 
intervenera pä patentomrädet, om detta bidrar till att förverkliga något av målen i 
fördraget (fri rörlighet för varor eller villkor som motverkar snedvridning av konkurrens)". 
Det bör dock betonas att det enligt artikel 235 i EG-fördraget krävs enhällighet bland 
medlemsstaterna för att införa en ny gemenskapsakt genom en förordning. Detta innebär 
att det blir nödvändigt med konsensus om alla tekniska frågor som uppkommer. 
Fördelarna med en gemenskapsförordning skulle vara säkerheten i fråga om datum för 
ikraftträdandet, som skulle fastställas oåterkalleligen i själva texten (medan en 
konventions ikraftträdande är osäkert och beror på hur fort de undertecknande staterna 
ratificerar den). Det skulle även underlätta vid framtida utvidgningar av gemenskapen, 
eftersom förordningen automatiskt skulle ingå i "gemenskapens regelverk" och inte behöva 
ändras eller omförhandlas. Omvandlingen av Luxemburgkonventionen till ett rättsligt 
instrument som faller under fördraget med stöd av artikel 235 är därför en väsentlig fråga. 
När man på gemenskapsnivå började föra strategiska diskussioner om innovation, skydd 
för innovation och dess effekter pä sysselsättningen, fann kommissionen det nödvändigt att 
sammanfatta läget vad gäller gemenskapspatent och patentsystemet i Europa9. I det syftet 
har denna grönbok utarbetats. Den behandlar först de brister som beror på frånvaron av 
gemenskapsaspekter i det europeiska patentsystemet samt hindren för dess ikraftträdande, 
för att sedan studera dithörande frågor av teknisk, juridisk och politisk art, bland annat 
den kompletterande harmoniseringen av patenträtten på gemenskapsnivå. 
Grönboken eftersträvar tre mål: 
Inledning till konventionen om det europeiska patentet för den gemensamma marknaden 
(gemenskapens patentkonvention), EGT nr L 17, 26.1.76, s. 1. 
7 Artikel 7.4 i CPA. 
8 Punkt 27 i EG-domstolens dom av den 13 juli 1995, mål C 350/92 (Spanien mot rådet) och punkt 59 
i EG-domstolens yttrande nr 1/94 av den 15 november 1994 (begäran om yttrande framlagd av 
kommissionen om huruvida gemenskapens befogenhet att underteckna GATT-avtalen är exklusiv 
eller ej), REC. 1994.l.p 5267. 
9 Första handlingsplanen för innovation i Europa, framlagd av kommissionen den 20 november 1996, 
KOM(96)589 slutlig. 
Alt f^öra an så fullständig sammanställning som möjligt av lågat vad gäller 
skydd av innovation genom patentordningen i Europeiska gemenskapen. 
Att bedöma nödvändigheten av nya gemenskapsåtgärder och/eller en 
anpassning av nuvarande ordningar. 
- Att analysera vilket innehåll och form sådana nya åtgärder skulle kunna ha. 
Kommissionen uppmanar alla berörda parter att delta i en stor undersökning och svara på 
de frågor som ställs i grönboken. 
3. GEMENSKAPSPATENTET 
3.1 Behovet av en enhetlig patenthandling 
Munchenkonventionen medförde viktiga fördelar jämfört med situationen innan den trädde 
i kraft, nämligen ett centraliserat förfarande för att meddela patent grundat på en enhetlig 
rätt och ett enda språk, en minskning av kostnaderna för skydd när sådant efterfrågas för 
flera medlemsstater, en minskning av kostnaderna för skydd när det söks i flera 
medlemsstater, ett skyddsdokument av hög kvalitet och en faktisk harmonisering av de 
nationella patentlagarna vad gäller bestämmelser om patenterbarhet, giltighet och skyddets 
onifattning. 
Om det inte kompletteras av ett enhetligt gemenskapspatent har detta system emellertid 
även följande begränsningar: 
Att överföra ett europeiskt patent som meddelats pä nationell nivå medför 
avsevärda kostnader och komplicerar administrationen av rättigheterna, eftersom 
översättningen av handlingarna måste inlämnas till det nationella organet i varje berört 
land och avgifter måste erläggas för att upprätthälla giltigheten pä nationell nivå. 
Att föra talan om inträng eller ogiltighet är komplicerat, eftersom talan måste 
väckas vid de nationella domstolarna i varje land där det europeiska patentet har 
meddelats. 
I avsaknad av en gemensam rättsinstans riskerar man att det europeiska patentets 
värde undergrävs genom att det uppstår olika tolkningar av den europeiska patenträtten 
vid de nationella domstolarna. 
Kostnaden för de nationella avgifterna för att upprätthålla det europeiska 
patentets giltighet utgör en tung belastning för patenthavama, så mycket mer som 
intäkterna av avgifterna bara används delvis (för närvarande motsvarande 50%) till 
finansiering av kostnaderna för förfarandet att meddela patent som handläggs av 
Europeiska patentverket. 
De extra skyddskostnadcrna för varje berört land leder till att företagen blir 
selektiva i valet av länder, vilket strider mot målen för den inre marknaden. För det första 
missgynnas de mindre medlemsstaterna både när det gäller tekniköverföring och när det 
gäller att dra till sig investeringar genom att ansökningarna om skydd koncentreras till de 
stora medlemsstaterna. För det andra minskas det kommersiella värdet genom att skyddet 
begränsas till enbart en del av den inre marknaden. 
Om ett gemenskapspatent införs skulle det framför allt ge ett patent av enhetlig karaktär. 
Det skulle fä samma verkan över hela gemenskapens territorium och skulle inte kunna 
meddelas, överföras, ogiltigförklaras eller upphöra att gälla annat än för gemenskapen 
som helhet10. Ju fler medlemsstater gemenskapen omfattar desto större geografisk täckning 
far skyddet. 
Man hade hoppats att ratificeringen av Avtalet om gemenskapspatent skulle göras inom 
rimlig tid efter undertecknandet i Luxemburg 1989 men måste konstatera att detta ännu 
inte har skett efter mer än sju år", och man kan fråga sig om konventionen i sin nuvarande 
form fortfarande uppfyller de mål som uppställdes vid den tiden. 
Vissa akademiska kretsar stödjer, i högre grad än industrin, en inställning som framställs 
som "konsekvent". Enligt denna anses det att den väg som har valts för varumärken och 
som har föreslagits för mönster och modeller bestående i att man inför en enhetlig 
patenthandling genom en gemenskapsförordning, måste följas även för patent. Detta är 
inget tillräckligt argument i sig för att motivera ett sådant tillvägagångssätt. Man inser 
dock lätt fördelarna med ett sådant enhetligt system: 
Administrationen av rättigheterna skulle underlättas i hög grad, eftersom man inte 
längre skulle behöva gå via den nationella nivån. Detta borde även medföra minskade 
kostnader (inga inträdeskostnader pä nationell nivå, besparingar i fråga om anlitande av 
sakkunniga företrädare, osv.). 
Systemet gör det möjligt att undvika att talan om inträng förs flera gånger i varje 
medlemsstat, eftersom käranden kan koncentrera talan till svarandens hemvist12. 
Större rättssäkerhet i och med en central rättslig instans med behörighet att uttala 
sig om tolkning av och giltighet för gemenskapspatent. 
Inom ramen för denna grönbok uppmanas potentiella användare att ange fördelar och 
nackdelar med en enhetlig patenthandling med hänsyn till dess främsta egenskaper: mycket 
stor geografisk täckning, nödvändiga kostnader, tillämpning av principen om konsumtion 
av rättigheterna inom gemenskapen osv. 
Två frågor bör sedan ställas: 
Först och främst gäller det att ta reda pä om användarna verkligen har behov av 
en enhetlig patenthandling. 
Därefter skall man undersöka om de önskvärda målen för ett sådant enhetligt 
system kan uppnås genom att använda Luxemburgkonventionen i dess nuvarande form 
eller efter ändringar. 
Frågor 
Vilka är enligt Er åsikt allmänt sett fördelarna och nackdelarna med ett patentskydd som 
omfattar hela gemenskapen vad gäller ' 
10 Artikel 2.2 i konventionen om gemenskapspatentet, nedan kallad CPC. 
1 ' Hittills har bara sju medlemsstater avslutat ratificeringen av Avtalet om gemenskapspatent: 
Frankrike, Tyskland, Grekland, Danmark, Luxemburg, Förenade kungariket och Nederländerna 
(källa: not från rådet av den 22 november 1996). 
12 Artikel 14.1 i Protokollet om rättstvister i fråga om intrång i och giltighet för gemenskapspatent, 
nedan kallat rättstvistprotokollet. 
- kostnader? 
- det geografiska område som täcks? 
- problemet med snedvridning av konkurrensen? 
- den fria rörligheten för varor? 
- rättssäkerheten? 
- övervakningen avseende intrång? 
- översättningsskyldigheten? 
Vilka är enligt Er åsikt de nödvändiga villkoren för att ett sådant system skall kunna 
fungera effektivt vad gäller kostnader och rättslig struktur? 
Skulle ni vara beredd att använda detta instrument som det är utformat i 
Luxemburgkonventionen om de ratificeringar som pågår leder till att gemenskapspatentet 
träder i kraft? 
En eventuell anpassning av Luxemburgkonventionen skulle kräva enhällighet bland de 
avtalsslutandc staterna, antingen det sker genom en ändring av konventionen eller genom 
en förordning som grundas på artikel 235 i EG-fördraget. Anser Ni att en sådan 
anpassning är till nytta eller fyller det europeiska patentet i förening med de nationella 
patentsystemen industrins behov? 
3.2 Luxemburgkonventionens förmodade svagheter 
Att för den inre marknadens del undanröja alla nackdelar och ofullständigheter som nämns 
i punkt 3.1 från systemet enligt EPC är själva avsikten med gemenskapspatentct. I den 
information som kommissionen har tillgång till framställs dock tvä grundläggande 
aspekter av det gemenskapspatent som blir resultatet av 1989 års avtal som hinder för 
dess nytta och användbarhet. 
För det första är kostnaderna för översättning mycket höga, beroende på att det är 
nödvändigt att översätta alla handlingar i gemenskapspatentet till alla språken i 
gemenskapens medlemsstater13. Ett gemenskapspatent som meddelas i gemenskapen med 
dess 15 medlemsstater skulle kräva tio översättningar. Då den genomsnittliga kostnaden 
för en översatt sida är 128 DEM14, och patenthandlingar i medeltal omfattar 20 sidor, 
skulle de sammanlagda översättningskostnaderna uppgå till 25 000 DEM, ett mycket högt 
belopp som är svårt att bära i synnerhet för de små och medelstora företagen. Detta 
belopp skall dock jämföras med den stora fördel som gemenskapspatentets enhetliga 
karaktär innebär, och som gör det möjligt att få ett enhetligt skydd på en marknad med 
mer än 340 miljoner invånare15. 
Det andra problemet med Luxemburgkonventionen verkar vara det domsrättssystem som 
införs. I konventionen föreskrivs två sätt att föra talan som kan leda till att ett 
gemenskapspatent blir ogiltigt. 
För det första finns möjligheten att inlämna en begäran om ogiltighetsförklaring direkt till 
Europeiska patentverket. Om avdelningen för ogiltigförklaring bedömer att skälen för 
ogiltighet enligt konventionen föreligger, ogiltigförklarar den patentet med verkan över 
hela gemenskapens territorium16. 
13 Artikel 30.1 och 30.2, CPC. 
14 Sifferuppgifterna är tagna ur dokument från Europeiska patentverket i Mimenen som använder 
DEM som referensvaluta. 
151 gemenskapen med tolv medlemsstater. 
16 Artiklarna 55-58, CPC. 
Det finns också ett annat sätt att fä ett patent ogiltigförklarat, nämligen att 
genstämningsvis föra talan om ogiltighet vid en nationell domstol där talan om inträng 
förs. Om domstolen i ett sådant fall bedömer att något av ogiltighetsskälen enligt 
konventionen talar mot ett bibehållande av gemenskapspatentet, förklarar den 
gemenskapspatentet ogiltigt17. I sådant fall får ett beslut fattat av en nationell 
förstainstansdomstol genom vilket ett gemenskapspatent ogiltigförklaras och som vunnit 
laga kraft samma verkan i alla fördragsslutande stater. Oaktat möjligheten att hänskjuta 
ärendet till den gemensamma besvärsinstansenlx, anser några att det är en källa till 
rättsosäkerhet att behörigheten att förklara gemenskapspatentet ogiltigt för hela 
gemenskapens territorium enligt konventionen ges till en enda nationell domstol. En del 
potentiella användare av gemenskapspatentet anser att risken är för stor att ett patent som 
täcker ett sä vidsträckt och ekonomiskt betydelsefullt område som gemenskapen skall 
kunna ogiltigförklaras genom ett beslut av en enda nationell domstol. 
Ytterligare en svårighet lägger sig till den nämnda alltför stora risken. Så snart ett 
gemenskapspatents giltighet till följd av en intrångstalan bestrids genom genkäromål i en 
nationell domstol, skall varje annan nationell domstol, där en annan talan om intrång 
anhängiggörs, förklara målet vilande19. Det invänds mot denna regel att den kan resultera i 
att det rättsliga skydd som gemenskapspatentet ger blockeras, med tanke på den tid 
förfarandena tar, då de ofta går över tre instanser. 
Frågor 
Delar ni uppfattningen att de främsta svagheterna hos gemenskapspatentet i dess 
nuvarande form (Luxemburgkonventionens) dels är den höga kostnad som uppstår 
genom skyldigheten att översätta handlingarna till alla gemenskapsspråken, dels den 
rättsosäkerhet som är förbunden med jurisdiktionen? Finns det några andra nackdelar? 
3.3 Problemet med översättningskostnader och möjliga lösningar 
Om kostnaden för översättning av gemenskapspatentets handlingar till alla 
gemenskapsspråken utgör ett betydande hinder för framgången med gemenskapspatentet, 
bör man försöka finna lösningar på detta. Men man bör redan från början inse att det rör 
sig om en känslig och svår fråga. 
En första möjlig lösning är den som anges i den ursprungliga versionen av 
Luxemburgkonventionen från 1975. Rent allmänt handlade det om att begränsa kravet på 
översättning till patentkraven (artikel 33). Men detta - begränsade - krav på översättning 
skulle kunna utvidgas genom förbehållet i artikel 88, enligt vilket varje medlemsstat kunde 
hävda att om handlingarna inte hade offentliggjorts på ett av den statens officiella språk, 
kunde patenthavaren inte åberopa de rättigheter patentet ger. Systemet enligt 
Luxemburgkonventionen frän 1975 föreskriver alltså obligatorisk översättning av enbart 
kraven när patentet meddelas eller strax efter. Dessutom hade varje fördragsslutande stat 
möjlighet att begära en översättning av patenthandlingarna och patenthavaren kunde fritt 
bestämma tiden för att framställa översättningen med hänsyn till den tidpunkt dä han 
behövde skyddet. 
17 Artiklarna 15.2 och 19.1, Rättstvistprotokollet. 
18 Artiklarna 21 och 22 i Rättstvistprotokollet. 
19 Artikel 34 i Rättstvistprotokollet. 
10 
Denna lösning skulle göra det möjligt för patenthavaren att avgöra hur brådskande det är 
med skyddet, vilket skulle ge honom fritt val vid översättning av handlingarna. I 
bestämmelsen görs en åtskillnad med avseende på om patenthavaren låter översätta 
handlingarna inom tre månader efter kungörelse av patentet, inom en tid av mer än tre 
månader men mindre än tre år respektive efter en tid av mer än tre år. I det första fallet 
kan patenthavaren göra anspråk på de rättigheter som patentet ger redan då översättningen 
framställts. I det andra fallet kan patenthavaren göra anspråk på dessa rättigheter vid 
samma tid, men han kan endast kräva ett rimligt skadestånd för nyttjande av uppfinningen 
utan tillstånd som inträffat innan översättningen har framställts. I det tredje fallet kan var 
och en som har nyttjat uppfinningen eller gjort faktiska och seriösa förberedelser i det 
syftet innan översättningen har framställts, fortsätta att nyttja uppfinningen på skäliga 
villkor. 
En andra lösning diskuterades vid 1989 års konferens om översyn av konventionen och 
verkade samla ganska stor enighet om att kravet på översättning av samtliga handlingar 
skulle kvarstå oförändrat. Underlåtenhet att framställa översättningen på ett eller flera 
språk skulle dock inte medföra förlust av gemenskapspatentet. Den skulle bara medföra 
att patentet inte fick verkan i den eller de berörda medlemsstaterna. En sådan lösning 
skulle innebära ett undantag från gemenskapspatentets enhetliga karaktär och i det 
avseendet göra det jämförbart med det europeiska patentet. 
Den tredje tänkbara lösningen när det gäller att minska översättningskostnaderna är den 
"globala" lösning som utvecklats av Europeiska patentverket för det europeiska patentet20. 
Denna lösning består av tre grundläggande delar: 
Offentliggörande av ett förbättrat sammandrag pä handläggningsspråket samtidigt 
som ansökan offentliggörs eller snarast möjligt därefter, och senare en översättning till alla 
medlemsstaternas språk. 
Översättning av enbart kraven vid meddelandet av patentet. 
Översättning av samtliga handlingar i patentet innan patenthavaren kan väcka 
talan och åberopa patentet. 
Målet för den globala lösningen är dels att förbättra informationen om patentet, dels att 
undvika de allvarliga nackdelarna med det nuvarande systemet, samtidigt som man 
minskar den ekonomiska belastningen på de sökande. 
Pä grundval av Europeiska patentverkets beräkningar kan man uppskatta att den globala 
lösningen överförd pä gemenskapspatentet skulle bestå av utarbetandet av det utökade 
sammandraget till en kostnad av cirka 100 DEM och översättningen av densamma till tio 
språk för 120 DEM per språk, dvs. en sammanlagd översättningskostnad av det nya 
sammandraget på cirka 1 300 DEM. För ett patent med i genomsnitt 3,5 sidor patentkrav 
och med en kostnad av 500 DEM per språk för översättning av dessa krav skulle 
översättningskostnaderna uppgå till i genomsnitt 5 000 DEM. 
Resultatet skulle bli översättningskostnader på sammanlagt cirka 6 300 DEM per 
ansökan, vilket skulle motsvara en besparing på cirka 18 700 DEM per ansökan jämfört 
med om handlingarna i sin helhet skall översättas till alla gemenskapens språk. 
20 Ett dokument som utarbetats för Europeiska patentverkets styrelse, nr CA/46/96 av den 19 
november 1996. 
Andra lösningar är tänkbara i fråga om översättningen. 
För det första att avstå frän all översättning eller begränsa översättningarna till 
enbart patentkraven. 
Ett annat förslag är att införa ett system med översättning "pä begäran", som 
syftar till att införa en skyldighet att tillhandahålla översättning endast om tredje man 
begär det. För att finansiera ett sådant projekt skulle det bli nödvändigt att antingen skapa 
en reservfond för att täcka kostnaden för översättningar som eventuellt kan komma att 
begäras, vilket skulle ske genom en avgift på varje patentansökan, eller ta ut en avgift för 
att täcka kostnaderna för en försäkring mot en sådan eventualitet. 
Ett sista förslag har framförts som innebär att patenthandlingarna innehåller en 
förkortad beskrivning där man tar med den information som krävs för att första 
uppfinningen och tolka patentkraven. Den beskrivningen skulle översättas och 
kompletteras med en bilagd mer omfattande beskrivning, som normalt inte skulle behöva 
översättas. En variant på den idén har nyligen publicerats, nämligen 
kompaktbeskrivningen, som består i en metod för kompaktering av beskrivningen och som 
görs på initiativ av den sökande men i samarbete med patentgranskaren i slutet av den 
prövning som görs på grundval av ansökan. 
Vilken väg man än väljer tycks man kunna konstatera att om man vill säkerställa största 
effektivitet bör framställningen av översättningarna inte decentraliseras till de nationella 
patentverken, utan centraliseras till Europeiska patentverket. Det var för övrigt den 
lösningen som föredrogs i Luxemburgkonventionen. 
Frågor 
• Är ett system baserat på artiklarna 33 och 88 i Luxemburgkonventionen från 1975 eller den 
"globala lösningen" som utvecklats av Europeiska patentverket för att minska 
översättningskostnaderna att föredra? 
Om ingen av de två lösningarna skulle kunna genomföras, skulle det då vara bättre med en 
lösning som gör undantag för gemenskapspatentets enhetliga karaktär och som går ut på att 
om översättningar saknas skall gemenskapspatentet inte få verkan i den eller de berörda 
medlemsstaterna? 
Är några av de andra befintliga alternativen för att minska övcrsättningskostnaderna 
intressanta och användbara (översättning på begäran, kompaktbeskrivning osv)? 
Delar Ni uppfattningen att det är viktigt för översättningssystemet att översättningarna av 
gemenskapspatentets handlingar deponeras centralt hos Europeiska patentverket, som 
Luxemburgkonventionen föreskriver? 
3.4 Problemet med jurisdiktion och möjliga lösningar 
Problemet med det jurisdiktionssystem som infördes genom Luxemburgkonventionen har 
redogjorts för i punkt 3.2 ovan. För att avhjälpa de förmodade nackdelarna med ett sådant 
system bör man försöka se över denna mekanism med sikte på ett gemenskapsinitiativ som 
syftar till att integrera gemenskapspatentet i det rättssystem som faller under fördraget21. 
Enligt en första lösning skulle medlemsstaternas nationella domstolar vara behöriga att 
21 Det gäller främst att undvika konsekvenserna i artikel 20 i Rättstvistprotokollet. 
12 
avgöra talan om intrång, fastställelsetalan om icke-inträng och alla ärenden som rör 
nyttjandet av en uppfinning och som inleds före det datum dä patentet kungörs. Däremot 
skulle ogiltighetstalan kunna lyda under en ny avdelning för ogiltigförklaring vid 
Europeiska patentverket med exklusiv behörighet. Med andra ord skulle de nationella 
domstolarna inte vara behöriga att handlägga genkäromäl rörande gemenskapspatents 
ogiltighet, tvärtemot bestämmelserna i den nuvarande konventionen22. 
Om en genstämning om ogiltighet skulle väckas vid en nationell domstol i samband med 
en intrångstalan, skulle den domstol som ärendet anhängiggjorts vid vara skyldig att låta 
huvudkäromålet vila tills den behöriga avdelningen för ogiltigförklaring vid Europeiska 
patentverket fattat beslut om patentets giltighet. Med andra ord skulle frågor om 
gemenskapspatents giltighet och ogiltighet inte längre avgöras av de nationella 
domstolarna utan enbart av instanser på gemenskapsnivå. För att undvika genstämning 
från flera personer som påstås ha gjort intrång i ett patent, skulle det bli nödvändigt att 
begränsa skyldigheten att förklara målet vilande till fall där domstolen bedömer att det 
finns starka skäl som påverkar gemenskapspatentets giltighet. 
Med utgångspunkt i två olika tillvägagångssätt skulle behörigheten att behandla giltighets-
och ogiltighctsfrågor ges med ensamrätt åt en instans vid Europeiska patentverket och 
sedan till Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt. Tvä vägar som skulle kunna leda 
till beslut om gemenskapspatents ogiltighet skulle därmed öppnas: 
antingen ogiltighetstalan som väcks direkt vid Europeiska patentverket23, 
eller genstämning vid en nationell domstol, som skulle vara tvungen att förklara 
målet vilande i avvaktan på beslut från avdelningen för ogiltigförklaring. Med hänsyn till 
den avdelningens beslut skulle den nationella domstolen sedan kunna avgöra 
intrångstvisten. 
När det gäller villkoren för inlämning av en ansökan om ogiltigförklaring, skälen för 
ogiltighet, prövning av ansökan, frågan huruvida patentet skall ogiltigförklaras eller 
kvarstå samt utställande av nya patenthandlingar efter avslutat ogiltighetsförfarande 
förefaller artiklarna 55 till 59 i Luxemburgkonventionen kunna behållas i sin nuvarande 
lydelse. 
För att säkerställa möjligheten att överklaga beslut om gemenskapspatents giltighet, skulle 
beslut av avdelningarna för ogiltigförklaring kunna överklagas vid Europeiska 
gemenskapernas förstainstansrätt. Denna överklagandemöjlighet skulle stä öppen vid 
obehörighet, betydande formfel, brott mot fördraget, mot den lagstiftning som ligger till 
grund för gemenskapspatentet, eller mot varje lagbestämmelse avseende dess tillämpning, 
eller maktmissbruk. Förstainstansrätten skulle vara behörig både att ogiltigförklara och 
ändra det överklagade beslutet. 1 det sammanhanget skulle vissa frägor kunna väckas 
beträffande organisationen av förstainstansrättens arbete. Det är inte uteslutet att man 
kommer att undersöka möjligheten att skapa en särskild avdelning för gemenskapspatent 
inom förstainstansrätten.24 
22 Artikel 15.1 d, Rättstvistprotokollet. 
23 Artikel 55, CPC. 
24 Om detta förslag skulle godtas, skulle villkoren för att inrätta den nya avdelningen för 
ogiltigförklaringar vid EPO och möjligheten att överklaga dess beslut vid EG-domstolen bli föremal 
för fördjupad analys. Denna skulle bero främst på vilken juridisk konstruktion som väljs för att införa 
dessa förfaranden. 
13 
Slutligen skulle man ha möjlighet att överklaga förstainstansrättens avgörande med 
avseende pä gemenskapspatent till Europeiska gemenskapernas domstol som sista instans. 
Denna överklagandemöjlighet skulle begränsas till rättsfrågor25. 
För att mekanismen skall bli så effektiv som möjligt måste det tydligt anges att ett 
lagakraftvunnet beslut om ogiltigförklaring eller ändring av ett gemenskapspatent skall ha 
samma verkan i alla medlemsstaterna. 
En annan lösning mer baserad på 1975 års konferens skulle vara möjlig. Enligt den 
konstruktionen skulle den nationella domstol där en intrångstalan förs behålla sin 
behörighet att avgöra ett genkäromål om ogiltighet. Avgörandet av en sådan 
ogiltighetstalan skulle dock bara påverka gemenskapspatentet i den stat där domstolen är 
belägen. Ett undantag med en sådan begränsad verkan hos avgörandet skulle kunna tänkas 
i de fall dä en inträngstalan som förs vid den domstol där svaranden har hemvist avser 
intrång som skett i en annan stat än hemlandet. 1 det fallet skulle avgörandet vad gäller 
ogiltighet påverka gemenskapspatentet också i den andra staten. En sådan lösning skulle 
göra det möjligt för patenthavaren att undvika risken för total och omedelbar 
ogiltigförklaring av patentet. 
Ett allmänt påpekande måste göras. Inom ramen för en rättsorclning som faller under 
fördraget är det inte möjligt att inrätta nya dömande organa till skillnad från vad som avses 
i Luxemburgkonventionen med införandet av den gemensamma besvärsinstans för 
gemenskapspatent. I en rättsordning som faller under fördraget kan domsrätten bara 
utövas av förstainstansrätten och Europeiska gemenskapens domstol. Därför föreslås inte i 
föreliggande sammanhang inrättande av en gemensam besvärsinstans för patent. 
Fråga 
Vilket av följande rättssystem är att föredra? 
- Ett system som ger exklusiv behörighet att avgöra mal om ogiltigförklaring till instanser 
vid Europeiska patentverket (avdelning för ogiltigförklaring) och vid överklagande till 
förstainstansrätten vid Europeiska gemenskapernas domstol? 
- Ett system som överlåter behörigheten att avgöra mål om ogiltigförklaring till de nationella 
domstolarna och begränsar verkan av deras avgöranden till den medlemsstat där de är 
belägna? 
3.5 Avgiftsfrågor 
Till att börja med skall framhållas att Europeiska patentverket bör handlägga 
gemenskapspatent och att verket bör utformas enligt Luxemburgkonventionen eller ges en 
annan juridisk form som faller under fördraget. I detta sammanhang torde samma avgifter 
(för ansökan, efterforskning och prövning osv.) tillämpas för gemenskapspatent som för 
europeiska patent. Det bör understrykas att styrelsen för Europeiska patentorganisationen 
vid sitt möte i december 1996 fattade tvä viktiga beslut i syfte att betydligt minska 
avgifterna i fråga. Det första beslutet rör den nominella minskningen av avgifter för 
ansökan, efterforskning och kungörande26. Det andra beslutet innebär att man uppskjuter 
2S Artikel 168». I i EG-fördragel. 
'Ansökningsavgiflcn kommer all minskas frän 600 DEM (ill 250 DEM, avgiflcn för cftcrforskningar 
i Europa frän I 900 DEM till I 700 DEM, avgiften för internationella cftcrforskningar frän 2 400 
DEM till 2 200 DEM och avgiften för kungörelse frän 350 DEM till 150 DEM. Minskningarna skall 
ses i förhållande till de totala avgifterna uppgående till 124 miljoner DEM per år. 
14 
förfallodatum för betalning av kungörelseavgift, vilken för närvarande skall betalas inom 
sex månader från publiceringen av efterforskningarna. 
Dessa nya avgifter som skall tillämpas frän och med den I juli 1997 torde även komma att 
tillämpas pä gemenskapspatent. Vad beträffar kungörelseavgift kommer sädan inte i fråga 
vid gemenskapspatent, eftersom det här strängt taget inte handlar om att "kungöra" i visst 
land, då det rör sig om en enda rättighet och skyddet är detsamma inom hela 
gemenskapen. Om en kungörelseavgift eller liknande skulle införas vore det i vart fall 
lämpligt att begränsa den till att motsvara vad som skulle ha erlagts för ett begränsat antal 
kungörelser av europeiskt patent. 
I händelse av att ett gemenskapspatent skulle föras in under fördraget tycks det nödvändigt 
att se över gällande regler för fördelning av avgifter för upprätthållande av patent. I sin 
lydelse av 1989 föreskriver Luxemburgkonventionen att intäkterna från dessa avgifter 
efter avdrag för kostnader för upprätthållande av patent som erläggs till Europeiska 
patentorganisationen skall delas mellan konventionsstaterna enligt en fördelningsnyckel 
som anges i konventionen.27 I en rättsordning som faller under fördraget kan ett sådant 
system inte fungera och bör därför avskaffas. 
Det torde stå klart att det organ som handlägger gemenskapspatent måste vara finansiellt 
stabilt, vilket innebär att den bör behålla alla intäkter av avgifter från användarna. Mot 
denna bakgrund bör budgeten för handläggaren av gemenskapspatent förutom andra 
intäkter innefatta avgifter enligt gällande bestämmelser samt i män av behov ett bidrag 
som upptagits i Europeiska gemenskapernas budget. Avgiftsbestämmelserna för 
gemenskapspatent bör i sin tur antas pä förslag av kommissionen enligt gängse 
kommittéförfarande. 
I detta sammanhang bör avgifternas storlek bestämmas på sä sätt att de i princip täcker 
respektive kostnader. Detta innebär i stort sett att det handläggande organet inte kan tillåta 
sig att överföra av sina intäkter på något område till andra organ eller institutioner i något 
land. 
Med beaktande av den enhetliga karaktären hos gemenskapspatent och således 
omöjligheten att välja geografisk räckvidd för skyddet bör man slutligen fråga sig om inte 
en kompletterande avgiftsbestämmelse skall införas för att förmå användarna att utnyttja 
systemet. Man torde sålunda kunna bestämma avgifterna till Europeiska patentverket för 
att upprätthålla gemenskapspatent till ett totalbelopp som är lägre än de sammanlagda 
avgifterna för att skydda ett europeiskt patent inom hela gemenskapsområdet. 
För övrigt har det föreslagits att innehavare av gemenskapspatent borde ha möjlighet att 
slippa betala årsavgiften för upprätthållande av patent i vissa medlemsstater, vilket skulle 
medföra flexibilitet i systemet och en möjlighet att inskränka patentskyddet till att omfatta 
endast en del av gemenskapen. Ett sådant system som ibland kallas "gemenskapspatent à 
la carte" skulle innebära att man delvis avstår från skydd i vissa medlemsstater, genom att 
inte betala en del av den årliga avgiften för upprätthållande av patentet2". 
Frågor 
Bör man överväga att ändra de ekonomiska bestämmelserna enligt Luxemburgkonventionen 
27 Artikel 20, CPC. 
28 Detta skulle kräva en ändring av artiklarna 48 och 49 i CPC. 
15 
• och Munchenkonventionen om avgifter för att upprätthälla gemenskapspatent, så att hela 
avgiftsintäkten tillfaller Europeiska patentverket för att täcka kostnaderna för utfärdande 
och administration av gemenskapspatent? 
Anser Ni mot bakgrund av de olika befintliga skyddsalternativen (europapatent, nationella 
patent osv.) att kompletterande bestämmelser krävs för att göra systemet med 
gemenskapspatent attraktivt, som t.ex. en sänkning av rådande avgifter för upprätthållande? 
Bör man överväga att införa möjligheten av att partiellt avstå från gemenskapspatent såvitt 
avser vissa medlemsstater genom att inte betala gällande årsavgifter för patentets 
upprätthållande? 
3.6 Övergångar mellan gemenskapspatent och europapatent 
Gemenskapspatent bör vara ett enhetligt dokument som medför rättigheter inom hela 
gemenskapen. Efter hand som gemenskapen utvidgas, utsträcks också patentskyddet till 
nya områden. Detta är utan tvivel en fördel men skulle även kunna medföra problem för 
företag, som i ett tidigt skede av förfarandet skulle ha svårt att bedöma behovet av ett sä 
vidsträckt skydd. Bortsett från ett eventuellt behov av skydd i vissa tredje länder utanför 
gemenskapen kvarstår nyttan av ett europapatent, såtillvida att det möjliggör för ett 
företag att skaffa skydd i vissa länder men inte nödvändigtvis i alla medlemsstaterna. 
På grund av detta är det sannolikt nödvändigt att införa en viss flexibilitet i systemet för 
patentskydd i Europa. För den skull kan det övervägas att skapa övergångar mellan 
gemenskapspatent och europapatent. Fördelen med detta skulle vara att man inledningsvis 
kan försäkra sig om skydd inom hela gemensamma marknaden och inte förrän i samband 
med eller i slutet av patentansökningens handläggning övergå till ett geografiskt begränsat 
skydd. 
På så sätt skulle den som ansöker om gemenskapspatent kunna begära att ansökan 
omvandlas till en ansökan om europapatent såvitt denna överhuvudtaget har juridisk 
giltighet (vilket inte vore fallet om ansökan har återkallats, ansetts återkallad eller blivit 
avvisad). I så fall skulle en ansökan om europapatent som ursprungligen avsett 
gemenskapspatent räknas som ingiven vid det första tillfallet. 
Det motsatta fallet, då en ansökan om europapatent kan övergå till en ansökan om 
gemenskapspatent, är svårare att tänka sig, såvida inte ansökan om europapatent har gällt 
samtliga medlemsstater i Europeiska gemenskapen. 
För övrigt skall erinras om att möjligheten till övergång från gemenskapspatent (efter 
utfärdandet) redan nu är införd genom artikel 30.6 andra meningen i 
Luxemburgkonventionen från 1989. 
Fråga 
• Anser Ni det nödvändigt att införa "övergångar" mellan gemenskapspatent och 
europapatent, t.ex. genom att omvandla en ansökan om gemenskapspatent till en ansökan 
om europapatent? Kan andra övergångar tänkas? Hur skulle de i så fall fungera? 
3.7 Övriga frågor 
16 
Avtalet om gemenskapspatent som undertecknades i Luxemburg 1989 innehåller i en 
bilaga flera klargöranden beträffande vissa viktiga frågor inom palenlrätlen. I avvaktan pä 
att ett nytt initiativ tas i fräga om gemenskapspatent kan man vilja utröna nödvändigheten 
av att fullfölja vissa av dessa resolutioner. 
Den resolution som handlar om gemensamma bestämmelser för utfärdande av 
obligatoriska licenser för gemenskapspatent har till stor del blivit ändamålslös, eftersom 
fullständiga regler för obligatoriska licenser har utarbetats i GATTAVTOs TRIPS-avtal29. 
Om ett nytt initiativ inom fördragets ram skulle tas i fråga om gemenskapspatent, torde 
alla bestämmelser i TRIPS-avtalet kunna inarbetas i den rättsakt som används, alternativt 
kan uttrycklig hänvisning ske till dem. 
I den resolution som handlar om föranvändarrätt avser man att se över konventionen i 
syfte att skapa en rättighet grundad på föranvändning av en uppfinning för vilken 
gemenskapspatent meddelats, och som har likartad verkan inom medlemsstaternas hela 
område. Föranvändarrätten grundas på god tro. Man kan ifrågasätta nyttan av ytterligare 
initiativ pä detta område för att åstadkomma likartad verkan inom hela gemenskapen av 
föranvändarrätten. Det bör påpekas att alla europeiska stater nådde en överenskommelse 
om föranvändarrätt i samband med första delen av den diplomatiska konferensen om 
Fördraget om harmonisering pä patentomrädet (Haag 1991 ). 
Fråga 
Anser Ni att problemet med föranvändarrätten bör lösas genom harmonisering på 
gemenskapsnivå i samband med ett nytt initiativ i fråga om gemenskapspatent? 
4. YTTERLIGARE HARMONISERING PÅ GEMENSKAPSNIVÅ 
4.1 Nödvändigheten av ytterligare harmonisering på gemenskapsnivå 
Inom ramen för sin behörighet har Europeiska gemenskapen kunnat lagstifta på 
patentomrädet, särskilt för att möta den tekniska utvecklingen i sektorer med högt 
förädlingsvärde. Sålunda har antagits tvä förordningar frän rådet och parlamentet som 
syftar till att motverka det bristande skyddet för forskning om läkemedel och växtskydd 
genom att skapa en kompletterande licens för läkemedel och växtskydd. Pä ett annat 
område har kommissionen föreslagit en handledning om hur man kan fa patent pä 
biotekniska uppfinningar30. 
Exemplen visar att kommissionen kan föreslå och införa lagbestämmelser när situationen 
så kräver om behovet av detta klart påvisas. Man kan ifrågasätta nyttan av ytterligare 
harmonisering på gemenskapsnivå när det gäller patenträtten i andra tekniska sektorer 
eller för specifika områden. 
4.2 Patenterbarhet för dataprogram och uppfinningar med anknytning till 
systemprogramvara 
29ArtikeUl a-1 TRIPS. 
Vl Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om rättsligt skydd lör biotcknologiska 
uppfinningar, KOM(95) 661 slutlig, 13.12.95, EGT nr C 296, 8.10.96. 
17 
Informationssamhället och utvecklingen av elektronisk handel medför positiva möjligheter 
för den europeiska ekonomin men också nya utmaningar. Den oupphörliga framställningen 
av dataprogram och systemprogramvara spelar en betydande roll för 
informationssamhällets framväxt och den elektroniska handeln, eftersom det är genom 
dessa man åstadkommer snabb, säker och exakt åtkomst av sökt information och 
interaktiva tjänster. Kommissionen har redan tagit vissa initiativ för att i lämplig grad 
garantera det rättsliga skyddet för informationssamhällets uppfinningar inom hela 
gemenskapsområdet. Sålunda antog kommissionen i november 1996 ett meddelande 
angående upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället31. Dessa regler är 
oundgängliga för att informationssamhället och den elektroniska handeln i Europa skall 
kunna fungera väl, då innehållet i de flesta nya tjänsterna åtnjuter skydd av 
immaterialrätten. 
För närvarande skyddas dataprogram inom Europeiska gemenskapen av upphovsrätten 
såsom varande litterära verk32 i den mån de inte fyller kraven på patenterbarhet i sig. Vad 
beträffar uppfirmingar med anknytning till systemprogramvara, beror deras utsikter till 
patent inte på huruvida de redan är skyddade av upphovsrätten. Med anledning av 
systemprogramvarans ökande betydelse har Europeiska patentverket och patentverken i 
vissa medlemsstater pä senare är utfärdat tusentals patent till skydd för logiska modeller 
sammansatta av grundläggande idéer och principer som utgör "tekniska lösningar pä 
tekniska problem". Dessa patent har inte meddelats för programmet i sig utan för en 
uppfinning med anknytning till systemprogramvaran och som består av en för 
uppfinningen specifik kombination av hårdvara och mjukvara. 
Internationellt sett utesluter inte artikel 27 i TRIPS-avtalet att dataprogram kan 
patenteras. Sålunda medger vissa länder utanför gemenskapen patent för dessa. USA 
tillkännagav den 28 februari 1996 de nya riktlinjerna för patentgranskare av uppfinningar 
som rör dataprogram. Medan tidigare en patentansökan gällande en matematisk algoritm 
bara kunde godkännas om något slags fysisk förändring uppträdde, rekommenderas 
numera en mera ändamålsinriktad bedömning grundad på uppfinningens "nytta". Detta 
utökar möjligheterna till patent för uppfinningar som har samband med dataprogram. 
Emellertid gick man i amerikansk praxis redan mycket långt; ett dataprogram som lagrats 
på en fysisk enhet som t.ex. en diskett kunde få patent redan före publiceringen av de nya 
riktlinjerna. 
I Japan har man likaledes undersökt det nödvändiga i att ändra anvisningarna för 
granskarna i detta hänseende. Sålunda gav det japanska patentverket den 8 augusti 1996 
ut ett nytt förslag till föreskrifter. Förslaget syftar inte till att ge patent för dataprogram i 
och för sig, eftersom det föreskrivs att uppfinningen för att vara patenterbar måste i hög 
grad utmärkas av "teknologiskt" nyskapande med utnyttjande av naturlagarna. 
Inom gemenskapen har dessa frågor varit föremål för samråd med berörda instanser i 
samband med enkäten om industriell äganderätt i informationssamhället som utarbetades 
inom kommissionen i juli 1996. De inkomna svaren var motstridiga. Enligt vissa far man 
inte ändra den rådande jämvikten mellan upphovsrätt (till programvaran i sig) och patent 
(för uppfinningar med anknytning till systemprogramvara) utan inskränka sig till att 
åstadkomma likartad utformning av tillämpliga bestämmelser i de olika medlemsstaterna. 
Däremot anser andra att tillfallet har kommit att ändra systemet och i synnerhet avskaffa 
31 KOM(96) 568 slutlig, 20 november 1996. 
32 Rådets direktiv 91/250/EEG den 14 maj 1992 om rättsligt skydd för datorprogram, EGT nr L 122, 
17.5.91, s. 42. 
^ Amerikanska palcnlvcrkcts beslut den 26 april 1996, In re Hvauregard. 
artikel 52.2 i den europeiska patentkonventionen, sä att dataprogram som sädana skall 
kunna patenteras. För dem som delar denna inställning, gäller det att upprätthålla kravet 
på att uppfinningen skall vara av "teknisk" karaktär. Så snart sä är fallet skulle ett 
program lagrat pä något medium, laddat och exekverbart, vara patenterbart. 
Mot bakgrund av den hållning vissa berörda kretsar har intagit, som utmärks av att man 
föreslår att artikel 52.2 i Europeiska patentkonventionen avskaffas, bör det undersökas 
vilka praktiska följder en sådan utveckling skulle få särskilt vad beträffar samtidig 
tillämpning av både upphovsrätt och patenträtt för samma verk respektive uppfinning 
Frågor 
Anser Ni i fråga om möjligheten att ge patent för dataprogram och uppfinningar med 
anknytning till systemprogramvara att 
rådande olikheter mellan rättsordningarna i de olika medlemsstaterna hindrar utbyte 
eller snedvrider konkurrensen? 
olikheterna mellan Europa och dess huvudsakliga ekonomiska partners medför 
svårigheter för europeiska företag? 
att dessa olikheter gör ytterligare harmonisering på gemenskapsnivå nödvändig på 
detta område? 
Anser Ni i fråga om möjligheten att ge patent för dataprogram och uppfinningar med 
anknytning till systemprogramvara att man när allt kommer omkring bör föreslå att 
artikel 52.2 i Munchenkonventionen avskaffas? 
Om ja, hur ställer Ni Er till att samtidigt tillämpa både upphovsrätt och patenträtt för 
samma verk/uppfinning? 
Om nej, anser Ni det fortfarande nödvändigt att ändra direktiven för granskarna hos 
Europeiska patentverket på denna punkt? 
4.3 Anställdas uppfinningar 
För närvarande råder mycket olika bestämmelser bland medlemsstaterna i fråga om 
anställdas uppfinningar. Sådana uppfinningar görs av forskningspersonal eller teknisk 
personal (forskare, ingenjörer osv.) inom ramen för deras anställningsavtal som binder 
dem till ett företag eller ett laboratorium. I vissa medlemsstater regleras dessa 
förhållanden i största allmänhet av patentlagstiftningen, som i Frankrike34 eller Förenade 
kungariket35. I andra medlemsstater har en särskild lag antagits, som i Tyskland eller 
Sverige. Den för alla rättsordningar gemensamma grundregeln är att om en anställd inom 
ramen för sitt anställningsavtal har "innovativa uppgifter" tillfaller uppfinningen 
arbetsgivaren. I övrigt råder stora skillnader mellan medlemsstaterna i fråga om precision 
i lagstiftningen. Vissa lagar innehåller bestämmelser om hur uppfinnaren skall ansöka om 
patent, om att uppfinnaren kan eller måste ha sitt namn på patenthandlingen osv. Andra 
lagar skiljer på innovativa uppgifter som kan vara "varaktiga", "kortvariga" eller 
"tillfälliga", vilka leder till olika regler för tilldelning av patent. Slutligen lämnas i vissa 
lagstiftningar, som t.ex. den tyska, åtskilliga föreskrifter om ersättning till anställda med 
innovativa uppgifter med utförliga bestämmelser för beräkning av lönetillägg osv. 
Det står klart att olikheterna i synen på dessa frågor avspeglas på företagens forskning 
och administration. Ju mer detaljerade och invecklade bestämmelserna är, desto mer 
mänskliga resurser och kompetens måste de avdela för dessa frågor. Man kan även fråga 
34 Artikel 611-7 i Lag om immateriella rättigheter. 
35 Artikel 39-43 i patentlagen ("Employee's Invention"). 
19 
sig om olikheterna i respektive länders lagstiftning rentav inverkar pä den fria rörligheten 
för tjänster inom den inre marknaden och/eller konkurrensvillkoren. 
Fråga 
• Inverkar skillnaderna mellan medlemsstaternas lagstiftning beträffande anställdas 
uppfinningar på innovationsklimatet och anställningsvillkoren och/eller på den fria 
rörligheten för tjänster och/eller på konkurrensförhållandena? Ger olikheterna 
anledning till harmonisering på gemenskapsnivå? 
4.4 Formaliteter, anlitande av patentombud och erkännande av 
yrkeskvalifikationer 
4.4.1 Formaliteter 
För närvarande finns skillnader mellan medlemsstaterna i formulären för patentansökan, 
tidsfrister, skyldighet att lämna upplysningar, hur dessa skall lämnas och kraven för 
"legalisering". Procedurerna kan skilja sig åt efter det att patent meddelats. Detta innebär 
att fördjupad kunskap om ett nationellt system är nödvändig för att kunna ge effektiva råd 
till den som ansöker om eller redan fått patent. Det arbete som för närvarande pågår inom 
Världsorganisationen för den intellektuella äganderätten (WIPO) och som skall utmynna i 
ett avtal om harmonisering av patenträtten vad gäller dessa formaliteter, är vägledande. 
Man kan fråga sig om det när avtalet väl har ingåtts är nödvändigt att gå längre pä 
gemenskapsnivå i fråga om harmonisering av formkraven vad gäller t.ex. upplysningar om 
uppfinningen, uppfinnaren och sökanden liksom vad gäller sättet att presentera 
uppfinningen, kraven pä ursprunglighet, antalet formulär som skall fyllas i för att 
garantera enhetlig handläggning inom hela gemenskapen osv. 
4.4.2 Anlitande av patentombud 
I dag innehåller de flesta medlemsstaternas lagstiftning bestämmelser som på ett eller 
annat sätt tvingar sökanden eller innehavaren av patent att ha verksamhetsadress eller 
hemvist inom landet i fråga, såvitt patentskyddet begärs eller erhålls där. Sökanden eller 
hans ombud kan i allmänhet inte vända sig direkt till patentmyndigheten i en annan 
medlemsstat utan att förfoga över en verksamhetsadress eller hemvist i denna stat. 
Dessutom föreskriver vissa medlemsstater att man måste låta sig företrädas av ett 
sakkunnigt ombud med hemvist i landet. Reglerna hindrar att ett enda ombud med hemvist 
inom en stat kan företräda sin klient inför patentmyndigheter i andra medlemsstater. 
I samband med denna fråga har domstolen i målet Saeger mot Dennemeyer36 uttalat att det 
mot bakgrund av den speciella karaktären hos tjänster inom vissa sektorer inte bör anses 
oförenligt med fördraget att ställa särskilda krav pä dem som levererar dem, särskilt när 
det gäller att skydda mottagarna för risken att lida skada pä grund av råd frän icke 
sakkunniga eller mindre nogräknade personer. Emellertid kan en grundläggande princip i 
fördraget, som den fria rörligheten för tjänster, inte inskränkas annat än av väl motiverade 
hänsyn av övergripande karaktär, som förpliktar varje person eller företag med 
verksamhet i mottagarlandet, för såvitt detta intresse inte redan skyddats genom regler 
som tjänsteleverantören är underkastad i den medlemsstat han är etablerad i. Då det gäller 
36 Dom den 25 juli 1991 i mål C-76/90, REG 1991 s. 1-4221. 
20 
bevakning och förnyelse av patent genom att erlägga avgifter lämnar rådgivaren inte "råd" 
utan meddelar bara när det är dags att betala förnyelseavgifter. För detta slags tjänster har 
domstolen ansett det vara att gå utöver syftet att bara tillåta formellt yrkesbehöriga, säsom 
advokater eller patentombud, att utföra dem. 
Man kan ställa frågan om detta besked från domstolen inte borde ges någon form av 
kodifiering på gemenskapens nivå (legislativ harmonisering eller tolkningsmeddelande), 
och om det skulle vara lämpligt att samtidigt inarbeta andra punkter som har samband 
med proceduren, säsom verksamhetsadress och skyldigheterna i den tjänsteproducerande 
staten. I alla händelser skulle en dylik kodifiering inte inkräkta pä möjligheterna att påtala 
överträdelser, om vissa nationella krav skulle visa sig oförenliga med den fria rörligheten 
för tjänster (artikel 59 EG), eller principen om fri etableringsrätt (artikel 52 EG). 
4.4.3 Yrkeskvalifikationer 
Vad beträffar yrkeskvalifikationer finns ett direktiv 89/48/EEG som just täcker begreppet 
på patentområdet. Det yrkeskunnande man skaffat sig i en medlemsstat bör erkännas inom 
hela gemenskapen, men medlemsstaterna har rätt att kräva att vederbörande avvaktar 
under en övergångstid eller genomgår prov. Tillsvidare är det flera medlemsstater som inte 
definitivt beslutat hur provet skall utformas eller vad som skall prövas i sammanhanget. 
Lämplighetsprovet bör inskränkas till det nödvändiga (se i synnerhet artikel 1 g i direktiv 
89/48/EEG) i enlighet med proportionalitetsprincipen. I den mån de materiella reglerna 
som tillämpas av vederbörande yrkesman pä hans område redan blivit föremål för 
harmonisering och spridning inom medlemsstaterna bör provet endast krävas i de fall den 
sökandes utbildning omfattar ämnen som "väsentligen skiljer sig frän" dem som omfattas 
av de examensbevis som krävs i värdlandet". Man skulle vidare kunna tänka sig att den 
europeiska kompetensexamen (artikel 134.2 c EPC) vad gäller patentomrädet erkänns som 
kompetensbevis för att få framträda inför nationella patentmyndigheter. 
Gemenskapsdomstolen har i domen Gebhard38 klarlagt att möjligheten för medborgare i en 
medlemsstat att utöva sin fria etableringsrätt i föreskriven ordning bör ses mot bakgrund 
av vilken verksamhet han avser att bedriva i värdlandet. Villkor för tillträde till eller 
utövande av en specifik verksamhet, som t.ex. innehav av vissa diplom får inte strida mot 
fyra imperativ: icke-diskriminerande tillämpning, hänsyn till allmänt och övergripande 
intresse, ändamålsenlig utformning samt begränsning till vad som är nödvändigt för 
ändamålet (proportionalitetsprincipen). 
Frågor 
Anser Ni i fråga om harmonisering pä gemenskapsnivå av formaliteter i samband med 
utfärdande av patent och utfärdade patent 
att sådan harmonisering är nödvändig? att den bör omfatta anlitandet av patentombud, 
verksamhetsadress och hemvist? Kan Ni tänka Er andra frågor? 
att en eventuell harmonisering skall ha formen av lagstiftning (direktiv) eller ske i form 
av rekommendationer till medlemsstaterna39? 
37 Artikel 4.1 b i direktiv 89/48/EEG. 
38 Dom den 30 november 1995 i mål C-55/94, REG 1995 s. 1-4165. 
39 Direktivet måste införlivas i medlemsstatens nationella rätt, medan rekommendationen inte är 
juridiskt bindande. 
21 
4.5 Kompletterande åtgärder för att göra patentsystemet mera tilltalande 
Det har visat sig att ett av hindren för optimalt nyttjande av systemet för patent i Europa 
är kostnaderna, inte bara för ansökan och skydd, utan också för att verkställa det genom 
talan inför domstol ("enforcement"). I detta hänseende har förslag förts fram för att 
underlätta för företag, särskilt de små och medelstora, att tillgodogöra sig patentsystemet. 
En första handlingsväg skulle kunna vara att de nationella lagstiftningarna harmoniseras 
med hänvisning till bruksmönster, som är en speciell form av skydd för tekniska 
innovationer, snabb och billig samt väl anpassad till många små och medelstora företags 
behov40. På patentområdet kan man tänka sig att införa en rättsskyddsförsäkring som 
finansieras genom premier från alla företag som innehar patent. Om talan förs vid domstol 
rörande rätt till visst patent kan företag som tecknat en sådan försäkring göra gällande 
försäkringsskada och få kostnaderna betalda av försäkringsbolaget. Olika utformningar av 
systemet kan tänkas. Antingen är det en av företaget individuellt tecknad försäkring, eller 
också kan man tänka sig en "försäkringspool", där alla företag inom en viss sektor 
frivilligt kan ansluta sig för att dela pä risken. Vad särskilt beträffar de små och 
medelstora företagens problem med skydd för uppfinningar kan man tänka sig nägon form 
av offentlig finansiering (eller delvis offentlig) av rättsskyddsförsäkringen. I den män 
tanken är att tillåta privata initiativ (som försäkringspoolen) eller nationella åtgärder (som 
offentlig finansiering) måste åtgärderna givetvis vara förenliga med artiklarna 85 och 92 
EG. 
Fråga 
Vad är Er uppfattning om bästa sättet att underlätta för i synnerhet små och medelstora 
företag att tillgodogöra sig patentskyddet för att göra patentsystemet mera attraktivt? 
Vad anser Ni i synnerhet om systemen för rättsskyddsförsäkring på patentområdet? 
Anser Ni att det är nödvändigt med kompletterande harmonisering på gemenskapsnivå 
i detta sammanhang? 
5. EUROPAPATENTET 
5.1 Europapatentets allmänna uppbyggnad 
Det europeiska patentet tillkom genom konventionen om det europeiska patentet som 
undertecknades i Munchen den 5 oktober 1973. Konventionen fastställer en enhetlig 
procedur för meddelande av patent, vilka, då de en gång meddelats är underkastade de 
nationella reglerna i de konventionsstater som anges i ansökan. Tillsvidare är arton länder 
medlemmar i Europeiska patentorganisationen. I samband med europeiska 
överenskommelser mellan å ena sidan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater 
och å andra sidan de central- och östeuropeiska länderna bör det påpekas att de senare 
förbundit sig att inom fem år vara i stånd att lägga in en ansökan om anslutning till 
Munchenkonventionen. 
Enligt uttalanden från användarna av europeiska patent fungerar det utmärkt med 
avseende på kvaliteten hos Europeiska patentverkets arbete och pä det patentskydd som 
Grönbok om bruksmönsterskydd inom den inre marknaden, KOM(95) 370 slutlig, 19 juli 1995. 
22 
ges av organisationen. Emellertid väntar sig användarna tvä viktiga korrektiv. Det första 
rör patenterbarheten hos biotekniska uppfinningar, där nu rådande osäkerhet måste rättas 
till genom att man omgående antar kommissionens förslag till direktiv som framlades i 
slutet av 1995. Det andra rör nedsättning av avgifterna till Europeiska patentverket liksom 
rutinerna för översättning av europapatent, tvä teman som för närvarande diskuteras (det 
första är reglerat) inom organisationen. 
För övrigt förefaller det inte som om systemet för europeiska patent, med Europeiska 
patentverket som ett internationellt organ byggt på ett fördrag och följaktligen oberoende 
av EG, vållar användarna några som helst problem. I sammanhanget märks att 
kommissionen har plats som observatör i styrelsen för Europeiska patentorganisationen, 
och att den för tre år sedan beslutade att i full utsträckning utnyttja de möjligheter man på 
så sätt fått att tillkännage sin åsikt i frågor av gemensamt intresse för de båda organen. 
Fråga 
Delar Ni åsikten att Europeiska patentverkets nuvarande status som oberoende av 
gemenskapens institutioner inte för användarna medför några problem, som borde 
lösas via en annan rättslig struktur som är mera integrerad i gemenskapsrätten? 
5.2 Problemet med kostnaden för europapatent 
5.2.1 Avgifter 
År 1996 ansåg Europeiska patentorganisationens styrelse med stöd av kommissionen att 
man mot bakgrund av de faktiska intäkterna och ett bestående överskott borde kunna 
överväga att sänka patentkostnaden och ge användarna en signal om detta. 
Innehållet i styrelsens beslut av den 6 december 1996 har klargjorts ovan under 2.6. 
Beslutet är mycket viktigt och visar att Europeiska patentorganisationen tagit till sig 
användarnas kritik och under rådande förhållanden kunnat reagera positivt. Vidare beslöt 
styrelsen samma dag att inte avkräva sökanden avgift för kungörelse i samband med 
ansökan, utan att skjuta upp betalningen till sex månader efter offentliggörandet av 
forskningsrapporten. 
Dessa beslut överensstämmer med användarnas önskemål. Under antagande att 
Europeiska patentverket för längre eller kortare tid alltjämt har ekonomiskt 
manöverutrymme kan man fråga sig vilka avgiftsreduktioner som bör prioriteras. 
En annan återkommande fråga i Europa är möjligheten att efter amerikansk förebild infora 
specialavgifter som nedsatts med exempelvis 50 % för små och medelstora företag. De 
nedsatta avgifterna, som inte bara behöver tillämpas för små och medelstora företag utan 
även för enskilda uppfinnare och universitet, utmärks av en generell och likformig 
nedsättning av alla avgifter. Problemet att definiera små och medelstora företag har lösts 
genom kommissionens rekommendation av den 3 april 1996 . Den har som syfte att skapa 
en entydig definition av begreppen små och medelstora företag, små företag och 
mikroföretag såväl på gemenskapsnivå som på nationell nivå. Emellertid måste det 
undersökas om alla dylika små och medelstora företag befinner sig i en situation som 
41 EGT nr L 107,30.4.1996. 
23 
berättigar till avgiftsnedsättning. Man bör noga undersöka följderna av 
avgiftsneds,ättningen för denna kategori. För närvarande gäller 41 % av europeiska 
ansökningar om europapatent små och medelstora företag (< 250 anställda). Därav följer 
att 50 % avgiftsreduktion för små och medelstora företag måste kompenseras av en 
generell höjning med cirka 22 % för att nå jämvikt i budgeten. Det skulle vidare kunna bli 
nödvändigt att bestraffa fusk mot dessa bestämmelser, så att patentskyddet hävs på 
samma sätt som sker i USA ("fraud on the office"). 
Frågor 
• Om Europeiska patentverket skulle lyckas i sina ansträngningar att hålla kostnaderna 
nere och att ytterligare sänka sina avgifter, samtidigt som man bibehåller kvalitet och 
effektivitet, vilka avgifter skulle i första hand komma i fråga för nedsättning? 
Anser Ni att andra bestämmelser om avgifter i samband med europeiska patent bör 
ändras eller anpassas? Anser Ni det lämpligt eller nödvändigt att införa 
avgiftsnedsättning för små och medelstora företag efter amerikansk modell ("small 
entities fees")? 
5.2.2 Fördelningsnyckel för gällande avgifter för upprätthållande av patent 
Enligt Munchenkonventionen skall storleken på handläggningsavgifterna och den 
procentsats som varje konventionsstat svarar för gentemot organisationen vad avser 
avgifter för bevakning av europeiska patent bestämmas så att intäkterna balanserar 
organisationens kostnader. Med utgångspunkt från att europapatent efter det att de 
meddelats lyder under nationell rätt har det bestämts att Europeiska patentverket skall få 
intäkterna frän de ärliga avgifterna genom att de fördragsslutande staterna erlägger 
betalningar för upprätthållande av patent. Medan det i konventionen anges att i princip 
75 % av avgifterna för upprätthållande av patent kan erläggas till Europeiska 
patentorganisationen, har denna procentsats efter beslut i styrelsen 1984 nedsatts till 
50 %. 
Enligt gjorda uppskattningar leder en sådan fördelningsnyckel till att de samlade 
intäkterna för de nationella patentmyndigheterna i stort sett förblir oförändrade jämfört 
med läget före införandet av europeiska patent, medan deras arbete med dylika ärenden i 
genomsnitt minskar till mindre än hälften. 
De berörda instanserna har många gånger uttalat sig mot en ny sänkning av procentsatsen 
för de samlade avgifter för upprätthållande av patent som erläggs till Europeiska 
patentverket liksom mot att detta använder hela överskottet till att täcka sina kostnader, så 
att handläggningsavgiften kan sänkas. 
Hur de samlade avgifterna för upprätthållande av patent används skiftar mycket mellan de 
fördragsslutande staterna. I vissa stater används inte avgifterna för bevakning av 
europapatent till patentmyndighetens egna förvaltningskostnader eller för information om 
uppfinningen, eftersom pengarna betalas in direkt till statsbudgeten. I vissa kommentarer 
har i detta sammanhang t.o.m. talats om "skatt på uppfinningar", såtillvida att de samlade 
avgifterna för upprätthållande av patent inte används till verksamhet med anknytning till 
uppfinningen. Under sädana omständigheter bör man ifrågasätta var de samlade ärliga 
avgifterna till sist hamnar och hur de används. 
24 
Slutligen måste det framhållas att de totala kostnaderna för ett europapatent även är 
beroende av förfaranden med prövning av patentet i de olika staterna och avgifter i 
samband med detta. Sålunda uppgår bara kostnaden för publicering i olika stater till 4 762 
DEM. 
Frågor 
• I fråga om fördelningsnyckeln för bevakningsavgifter för europapatent 
- anser Ni det riktigt att avgifterna för bevakning av europapatent skall delvis finansiera 
de nationella patentsystemen? 
- om ja, bör man etablera ett objektivt konstaterbart och icke automatiskt förhållande 
mellan de nationella systemens uttryckliga behov och tilldelningen av medel, för att 
möjliggöra insyn i medelstilldelningen? 
- vilka är enligt Er åsikt de uppgifter förknippade med uppfinningar som det skulle vara 
berättigat att finansiera med hjälp av fördelningsnyckeln? 
- ger inte detta system negativa effekter vad gäller spridning av information om 
uppfinningen, särskilt då en stor del av medlen går direkt till statsbudgeten i stället för till 
uppgifter med direkt anknytning till uppfinningen? 
5.2.3 Översättning 
En av de största posterna i totalkostnaden för patent är den mycket dyra 
översättningen/valideringen av europeiska patent. Uppskattningar visar att den europeiska 
industrin ensam lägger ut ungefar 430 miljoner DEM på denna, vilket ger vid handen att 
ett "genomsnittligt" europapatent som utfärdats för att gälla i de åtta medlemsstater som 
oftast förekommer medför kostnader överstigande 20 000 DEM bara för 
översättning/validering. Medveten om detta problem har EPO:s styrelse analyserat flera 
lösningar, för vars innehåll redogörs ovan under 3.3. 
Fråga 
• Anser Ni att "den globala lösningen" som utvecklats inom Europeiska patentverket för 
att nedbringa kostnaderna för översättning är lämplig och effektiv? Om inte, varför? 
Kan Ni se andra realistiska lösningar med utsikter att bli accepterade av 
medlemsstaterna i enhällighet eller med överväldigande majoritet, så att de kan sättas i 
verket och bli effektiva? 
25 

ISSN 1024-4506 
KOM(97) 314 slutlig 
DOKUMENT 
SV 08 16 
Katalognummer : CB-CO-97-309-SV-C 
ISBN 92-78-21658-5 
Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg 
2jt>