[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |

Bryssel den 12.5.2006

KOM(2006) 206 slutlig

MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET

Kommentarer till artiklarna i förslaget till rådets förordning om domstols behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt samarbete i fråga om underhållsskyldighet

MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET

Kommentarer till artiklarna i förslaget till rådets förordning om domstols behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt samarbete i fråga om underhållsskyldighet

Nedanstående kommentarer gäller artiklarna i det förslag till rådets förordning som antogs av kommissionen den 15 december 2005 (KOM (2005) 649 slutlig)

Kapitel 1

Tillämpningsområde, syfte och definition

Artikel 1. Förordningen omfattar all underhållsskyldighet som har sin grund i familjeförhållanden (punkt 1). I stället för att räkna upp alla de förhållanden som omfattas har man föredragit att göra en generell hänvisning till underhållsskyldighet som har sin grund i familjeförhållanden utan att införa en mer eller mindre restriktiv tolkning av familjebegreppet.

I punkt 2 begränsas förordningens geografiska tillämpningsområde.

Artikel 2. Definitionerna finns i de flesta fall i andra instrument (definitionen av officiella handlingar finns till exempel i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 805/2004, art.4, 3 av den 21 april 2004 om införande av en europeisk exekutionstitel för obestridda fordringar[1]).

Kapitel II

Behörighet

Detta kapitel innehåller några ändringar av rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område[2]

Artikel 3. Regeln om allmän behörighet skall tillämpas oavsett var svaranden har hemvist. Det är samma lösning som i rådets förordning (EG) nr 2201/2003 av den 27 november 2003 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar.[3]

Denna artikel innehåller för övrigt ett viktigt förtydligande i punkt d. För att undvika motstridiga tolkningar av uttrycket ”talan om en persons rättsliga status” anges att en domstol som är behörig att pröva en talan om föräldraansvar, i den mening som avses i förordning (EG) nr 2201/2003, även har behörighet att ta upp frågor om underhållsskyldighet, förutsatt att talan om underhåll har samband med talan om föräldraansvar. Detta gör det lättare att samla tvister.

Slutligen överges begreppet ”domicile” i förordningen där det endast hänvisas till ”habitual residence”, eftersom detta begrepp lämpar sig bättre för de rättsakter som används inom familjerätten ( översättarens anmärkning : svenskans ”hemvist” torde täcka båda begreppen och det är också den term som används i förordningen).

Artikel 4 . Denna artikel bygger på artikel 23 i förordning nr 44/2001, men innehåller två viktiga ändringar i fråga om avtal om domstols behörighet. För det första har de formella kraven blivit striktare: endast skriftliga avtal godtas (punkt 2).

Vidare är tillämpningsområdet för avtal om val av domstol mycket begränsat, eftersom det är förbjudet att tillämpa sådana avtal i tvister om underhållsskyldighet mot ett barn under 18 år (punkt 4). Det är nämligen önskvärt att på detta område garantera ett mer effektivt skydd av den ”svaga parten”.

Artikel 5. I artikeln återges bestämmelserna i artikel 24 i förordning nr 44/2001.

Artikel 6 . I stället för att hänvisa till nationell rätt fastställs här två kriterier för subsidiär anknytning när ingen domstol i någon medlemsstat är behörig enligt ovanstående artiklar, nämligen den underhållsberättigades och den underhållsskyldiges gemensamma medborgarskap respektive makarnas senaste gemensamma hemvist om de fortfarande hade hemvist där mindre än ett år innan talan väcktes.

Den rättsliga förutsebarheten stärks och alla situationer där det är berättigat att upprätta en anknytning till Europeiska gemenskapen är täckta. Denna bestämmelse gäller inte i de situationer där båda parterna – den underhållsberättigade och den underhållsskyldige – inte är bosatta i Europeiska unionen, inte har ingått något avtal om val av behörig domstol eller inte frivilligt har inställt sig vid en domstol i en medlemsstat.

Artiklarna 7, 8, 9 och 10. Frågorna om litispendens, mål som har samband med varandra, väckande av talan vid domstol samt interimistiska åtgärder bygger i allt väsentligt på artiklarna 27, 28, 30 och 31 i förordning nr 44/2001.

Artikel 11. Denna bestämmelse bygger delvis på artikel 17 i förordning nr 2201/2003, men man beaktar här att det inte längre går att hänvisa till nationell rätt och att en nationell domstols internationella behörighet därmed endast kan baseras på förordningen.

Kapitel III

Tillämplig lag

Artikel 12. Syftet med detta kapitel är att harmonisera lagvalsreglerna i fråga om underhållsskyldighet och inte att avgöra vilken lag som skall tillämpas för att fastställa de familjeförhållanden som ligger till grund för underhållsskyldighet. De förutsättningar som ger upphov till underhållsskyldighet täcks inte. Den lag som på detta sätt anvisas i förordningen gör det möjligt att fastslå om en son är underhållsskyldig gentemot sin far, men den gör det inte möjligt att fastställa släktskapsförhållandet.

Artikel 13. Lagen i det land där den underhållsberättigade har hemvist bör även i fortsättningen ha företräde (punkt 1), som i Haagkonventionen av den 2 oktober 1973 om tillämplig lag för underhållsskyldighet (nedan ”konventionen”).

Lagen i domstolslandet kommer i andra hand (punkt 2) i två situationer. Den första är när den underhållsberättigade inte kan få underhåll med stöd av lagen i det land där denne har hemvist. Domstolslandets lag träder då in för att skydda den underhållsberättigade (punkt 2 a).

Den andra situationen (punkt 2 b) omfattar den situation när den underhållsberättigade skulle kunna få underhåll i enlighet med lagen i det land där han eller hon har hemvist, men ansöker om att domstolslandets lag skall tillämpas. Detta är dock bara möjligt om det är fråga om lagen i det land där den underhållsskyldige har hemvist. Det är alltså inte fråga om en rubbning av jämställdheten mellan parterna: den underhållsberättigade väcker talan i det land där den underhållsskyldige har hemvist och ansöker om att lagen i det landet skall tillämpas. Man kan till exempel föreställa sig att den underhållsberättigade av språkliga skäl eller kostnadsskäl föredrar att den domstol som prövar ärendet tillämpar sin egen nationella rätt.

I stället för att föreskriva en automatisk tillämpning ”i alla led” av lagen i det land där båda parterna är medborgare om de andra lagarna inte kan tillämpas, kan man enligt punkt 3 endast frångå grundreglerna om följande två villkor är uppfyllda samtidigt: för det första måste det vara så att den underhållsberättigade med stöd av de lagar som anvisas i punkterna 1 och 2 inte kan få underhåll från den underhållsskyldige. För det andra måste underhållsskyldigheten ha nära anknytning till ett annat land. Det kan till exempel – men inte uteslutande - röra sig om det land där båda parter är medborgare.

Artikel 14 . Oavsett underhållsskyldighetens art får parterna vid den tidpunkt då talan väcks välja att domstolslandets lag skall tillämpas på förfarandet, under förutsättning att valet är uttryckligt eller åtminstone entydigt. Det handlar alltså inte om att på förhand göra ett lagval för kommande tvister, utan att enas om att den berörda domstolen tillämpar sin egen lag.

Om den underhållsberättigade och den underhållsskyldige på förhand vill komma överens om tillämplig lag gäller däremot stränga grundläggande och formella krav. Sådana avtal som ingåtts innan tvisten uppstår är förbjudna när det rör sig om underhållsbidrag som skall utbetalas till barn eller till vuxna som på grund av en ändrad eller bristande beslutsförmåga inte kan bevaka sina intressen. Vidare kan parterna endast välja vissa lagar som har anknytning till deras situation. Slutligen måste avtalen vara skriftliga.

Artikel 15. Denna bestämmelse reglerar skyddet av den underhållsskyldige mot tillämpning av den valda lagen i de fall då det familjeförhållande som ligger till grund för underhållsbidraget inte otvetydigt kan betraktas som privilegierat. Det kan till exempel röra sig om förhållanden mellan släktingar i sidled eller släktingar genom gifte eller underhållsskyldighet för släktingar i nedstigande led gentemot släktingar i uppstigande led. I likhet med vad som gäller enligt artikel 7 i konventionen får den underhållsskyldige invända mot den underhållsberättigades anspråk på den grunden att han inte är underhållsskyldig enligt lagen i det land där de båda är medborgare eller, om de inte är medborgare i samma land, lagen i det land där den underhållsskyldige har hemvist.

Underhållsskyldighet mellan makar eller före detta makar orsakar stora svårigheter i de medlemsstater som vill undvika att man på konstgjord väg upprätthåller en skyldighet att ge hjälp efter det att paret har separerat. I punkt 2 skyddas den underhållsskyldige genom att han får invända mot den underhållsberättigades anspråk på den grunden att han inte är underhållsskyldig enligt lagen i det land som äktenskapet har närmast anknytning till, det vill säga det land där makarna hade sina huvudintressen när de var tillsammans.

Artikel 16 . Artikeln bygger på artikel 9 i konventionen, men här preciseras att denna bestämmelse uteslutande gäller ett offentligt organs rätt att begära återbetalning, det vill säga dess handlingsförmåga. Den faktiska återbetalningen regleras av den lag som anvisats enligt förordningens övriga lagvalsregler (se artikel 17.1 e).

Artikel 17. Den icke uttömmande definitionen i punkt 1 av räckvidden för den lag som är tillämplig på en underhållsskyldighet bygger på definitionen i konventionen. Här nämns uttryckligen preskription för att undvika vissa svårigheter då domarna skall verkställas.

I punkt 2 återges en materiell rättsregel som finns i artikel 11 i konventionen och som ålägger de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna att ta hänsyn till den underhållsberättigades behov och den underhållsskyldiges tillgångar vid fastställandet av underhållsbidragets storlek, oavsett vilket innehåll den tillämpliga lagen har.

Artikel 18. Här fastslås principen om lagvalsreglernas universalitet.

Artikel 19. Återförvisning är förbjuden (punkt 1), utom då den anvisade lagen är lagen i en icke-medlemsstat vars internationellt privaträttsliga regler, om de tillämpades, skulle anvisa lagen i ett annat land (punkt 2). Det är inte ändamålsenligt att i en underhållstvist vid en domstol i en medlemsstat tillämpa lagen i en icke-medlemsstat som, i en identisk situation, inte skulle tillämpas. För att förenkla tekniken för denna ”delvisa återförvisning” tillämpas i sådana fall domstolslandets lag.

Artikel 20. Undantaget med hänvisning till domstolslandets rättsordning används för att avvisa en anvisad lag, men det föreslås att man inte skall använda undantaget när det gäller medlemsstaternas lagar. De mekanismer som skyddar de underhållsskyldiga mot anspråk från vissa underhållsberättigade (se artikel 15) tycks räcka för att motverka de ”oönskade” följderna av lagarna i vissa medlemsstater när de tillämpas i andra medlemsstater.

Artikel 21 . För stater med mer än en rättsordning har man här valt den lösning som används i artikel 19.1 i Romkonventionen av den 19 juni 1980 om tillämplig lag för avtalsförpliktelser.[4]

Kapitel IV

Gemensamma förfaranderegler

I detta kapitel föreskrivs de gemensamma förfaranderegler som garanterar att det kontradiktoriska förfarandet efterlevs. Reglerna är en nödvändig förutsättning för att kunna avskaffa exekvaturförfarandet och kommer att tillämpas vid alla underhållsförfaranden, oavsett typ, för att alla domar som meddelas i en medlemsstat skall kunna erkännas automatiskt.

Artikel 22. De olika metoderna för att delge stämningsansökan har hämtats från artikel 13 i förordning nr 805/2004. De ger möjlighet att få bevis för att svaranden har mottagit handlingen (punkt 1). Minst ett av delgivningssätten skall föreskrivas i medlemsstaternas egen lagstiftning och medlemsstaterna uppmanas att meddela kommissionen vilka metoder de använder (punkt 3).

I punkt 2 föreskrivs rätten till försvar. Svaranden har minst 30 dagar på sig för att förbereda sitt svaromål räknat från dagen för mottagandet av stämningsansökan.

Artikel 23. Harmoniseringen till följd av artikel 22 gör det lättare för domstolen att pröva om målet kan tas upp. Möjligheten att förklara målet vilande, som föreskrivs i förordning nr 2201/2003 (artikel 18.1) torde därför användas ytterst sällan om en svarande som inte inställer sig är bosatt i en medlemsstat, eftersom denne per definition kommer att ha haft möjlighet att ta emot stämningsansökan i enlighet med de gemensamma reglerna i artikel 22. Domarens uppgift är alltså begränsad när en svarande som inte inställer sig är bosatt i en medlemsstat: domaren behöver endast kontrollera att delgivningen har skett enligt de harmoniserade reglerna.

Om svaranden däremot har hemvist i en icke-medlemsstat (punkterna 2 och 3) skall bestämmelserna i artikel 18.1 och 18.3 i förordning nr 2201/2003 tillämpas.

Artikel 24. Det kan hända att bestämmelserna i artikel 22 är verkningslösa, antingen för att de inte har lett till det förväntade resultatet (svaranden kan inte hittas), för att de inte tillämpas (svaranden befinner sig i en icke-medlemsstat) eller på grund av force majeure. I dessa fall kan dom meddelas, men svaranden har därefter rätt att ansöka om förnyad prövning i vilken annan medlemsstat som helst.

När svaranden har underrättats om domen och varit i stånd att agera har han en viss tid på sig att ansöka om förnyad prövning. En sådan ansökan medför att alla verkställighetsåtgärder avbryts (se artikel 33 b).

Kapitel V

Domars verkställbarhet

Artikel 25. Mellanliggande åtgärder avskaffas i fråga om underhållskrav. Med hänsyn till de rättssäkerhetsgarantier som gäller i alla medlemsstater innan dom har meddelats, är det inte längre nödvändigt att göra efterhandskontroller då domen cirkulerar inom det europeiska rättsliga området.

Artikel 26. Huvudregeln är att en dom skall vara verkställbar utan hinder av ett eventuellt överklagande, något som ofta redan gäller enligt medlemsstaternas interna rättsregler. Därmed blir det möjligt att inleda verkställighetsförfaranden innan en dom har vunnit laga kraft. Gemenskapslagstiftaren har redan vidtagit en motsvarande åtgärd i fråga om besöksrätt (se artikel 41.1 andra stycket i förordning nr 2201/2003).

Kapitel VI

Verkställighet

Artikel 27. Detta kapitel innebär en avvikelse från principen att verkställighetsförfarandet regleras av lagen i den medlemsstat där verkställighet skall ske. Det är fråga om verkställighetsåtgärder som är avsedda att tillämpas i gränsöverskridande situationer, närmare bestämt om att i en medlemsstat verkställa en dom som meddelats i en annan medlemsstat.

Artikel 28. Den part som ansöker om verkställighet behöver inte tillhandahålla en fullständig översättning av domen. Ett intyg om domen ersätter den fullständiga översättningen. Intyget skall utformas i enlighet med ett standardformulär som finns tillgängligt på alla gemenskapens officiella språk.

Artiklarna 29, 30 och 31. De formaliteter som krävs i den verkställande medlemsstaten förenklas genom att befintliga regler (artiklarna 50, 51 och 56 i förordning nr 44/2001) tillämpas under själva verkställighetsfasen, och inte vid tidpunkten för verkställbarhetsförklaringen, som avskaffas genom artikel 25.

Artikel 32. Förbudet mot all omprövning i sak i den verkställande medlemsstaten har redan fastslagits (se artikel 45.2 i förordning (EG) nr 44/2001). I punkt 2 preciseras dock att detta inte hindrar de verkställande myndigheterna från att begränsa verkställigheten till den utmätningsbara delen av den underhållsskyldiges egendom, förutsatt att det inte påverkar fordringsbeloppet.

Artikel 33. Även om den inte ändrar en dom i sak, kan en verkställande myndighet skjuta upp verkställigheten av ursprungsdomstolens dom och därigenom hindra att utbetalning av underhåll sker. Domen blir då i praktiken verkningslös. Det är därför viktigt att begränsa de verkställande myndigheternas utrymme för skönsmässiga bedömningar, genom att på ett uttömmande sätt ange vilka skäl som kan åberopas för att vägra eller skjuta upp verkställighet. Därigenom garanteras ett skydd för underhållsskyldiga vars situation har förändrats eller som har begärt förnyad prövning av den ursprungliga domen.

Artikel 34. Ett beslut om månatlig automatisk överföring införs. Vissa medlemsstater har redan vidtagit jämförbara åtgärder (frysning av bankkonto, införsel på lön), men denna bestämmelse är viktig i två avseenden: den skapar säkerhet kring att denna typ av verkställighetsåtgärd kan användas i hela Europeiska unionen och erbjuder en möjlighet för den underhållsberättigade att vid ursprungsdomstolen utverka en exekutionstitel som är verkställbar i vilken medlemsstat som helst.

Den underhållsberättigade får på så sätt tillgång till en närliggande domstol. Om vederbörande vänder sig till domstolen på hemvistorten kan han eller hon vid samma domstol också ansöka om att den utfärdar ett beslut om automatisk överföring, som även kan göras gällande i en annan medlemsstat. Ursprungsdomstolen kan således utfärda ett beslut om omedelbar verkställighet, även om verkställigheten konkret äger rum i en annan medlemsstat.

Utfärdandet av ett beslut om överföring förutsätter att den ursprungliga domen har delgivits den underhållsskyldige på något av de sätt som anges i artikel 22.2. Det förutsätter dessutom att man känner till den underhållsskyldiges arbetsgivare och/eller bank, som beslutet riktar sig till (§§ 4–5).

Den underhållsskyldige behöver inte alltid vara overksam. Han kan begära förnyad prövning av den ursprungliga domen när han första gången får kännedom om den, eller bestrida överföringen och begära att verkställigheten skjuts upp i enlighet med artikel 33. Av hänsyn till den underhållsskyldiges informationsbehov skall beslutet om månatlig automatisk överföring delges tillsammans med ursprungsdomstolens dom och ett informationsblad (§ 4 b).

Artikel 35. För att säkra effektiva verkställighetsåtgärder finns en möjlighet att ansöka om tillfällig frysning av ett bankkonto. Detta snabbförfarande – där den underhållsskyldige inte är inblandad i den inledande fasen – ger domstolen som prövar ärendet möjlighet att förhindra att tillgångar undanhålls. Det är fråga om en provisorisk säkerhetsåtgärd som kan hävas när som helst, antingen på den underhållsskyldiges begäran (punkt 5), eller automatiskt när dom meddelas i saken (punkt 6).

Artikel 36. Genom den prioriterade ställningen för underhållskrav blir det möjligt att i Europeiska unionen se till att skulder avseende grundläggande underhåll alltid betalas före den underhållsskyldiges övriga skulder.

Kapitel VII

Officiella handlingar och avtal

Artiklarna 37 och 38. Officiella handlingar och avtal mellan parter skall, när de är verkställbara i en medlemsstat, omfattas av samma rättsregler som domar, såsom redan är fallet inom andra områden (artikel 46 i förordning 2201/2003). De skall således oavsett medlemsstat vara verkställbara på samma villkor som i ursprungsmedlemsstaten, utan formaliteter och utan att det finns möjlighet att invända mot att de erkänns. De kan vidare bli föremål för samma verkställighetsåtgärder som domar.

Kapitel VIII

Samarbete

Artiklarna 39 och 40. Detta kapitel bygger delvis på förordning nr 2001/2003 (artiklarna 53–58). Inrättandet av centralmyndigheter och frågan om dessa myndigheters allmänna funktioner omfattas av liknande regler.

Artiklarna 41 och 42. Centralmyndigheternas särskilda funktioner och deras arbetsmetoder anpassas till de särskilda krav som gäller för indrivning av underhållsbidrag. Därmed har en underhållsberättigad möjlighet att låta sig företrädas av en centralmyndighet i ett förfarande för att utverka en dom eller en effektiv indrivning av utestående belopp (artikel 41.2). Detta stöd är kostnadsfritt om den underhållsberättigade uppfyller villkoren för att beviljas rättshjälp (artikel 42.4).

För att underlätta för de bidragsberättigade kan dessa vända sig till domstolen på hemvistorten. Denna domstol lämnar dem den hjälp som behövs för att se till att deras ansökningar om samarbete följs upp (artikel 42.1).

Artikel 43. Centralmyndigheternas sammanträden hålls inom ramen för det europeiska rättsliga nätverket på privaträttens område.

Artikel 44. Det är ofta mycket svårt att finna den underhållsskyldige. Den underhållsskyldige måste lokaliseras, dels för att säkerställa ett kontradiktoriskt förfarande, dels för att utreda den underhållsskyldiges förmögenhetsförhållanden. Medlemsstaterna skall utbyta information för att uppnå detta.

Denna positiva förpliktelse består i att ställa alla tillgängliga resurser till förfogande för indrivning av underhållsbidrag. Det är mot den bakgrunden man skall förstå punkt 2. Medlemsstaterna skall inte skapa register, utan ställa redan befintliga register till förfogande. Det föreskrivs för övrigt ett uttryckligt förbud mot att inrätta nya register (punkt 3). Förteckningen i punkt 2 är en icke uttömmande minimiförteckning. Andra myndigheter och andra typer av uppgifter kan komma att läggas till.

Artikel 45. Tillgången till uppgifter organiseras av centralmyndigheterna. Den underhållsberättigade tar initiativ genom att vända sig till ”sin” ansökande myndighet via domstolen på hemvistorten. Det är dock endast domstolen som ansvarar för ansökan och som tar emot uppgifterna. Den underhållsberättigade har inte tillgång till den underhållsskyldiges personuppgifter. Dessa kan endast lämnas vidare till myndigheter med särskild behörighet för ändamålet.

Uppgifter om var den underhållsskyldige befinner sig får dock utväxlas när som helst. Övriga uppgifter – rörande förmögenhetsförhållanden – får inte samlas in förrän senare, då det genom en dom, en officiell handling eller ett avtal mellan parterna blivit möjligt att fastställa att underhållsplikt föreligger (punkt 3).

Artikel 46. Uppgifterna skall översändas till den domstol som har översänt ansökan. Centralmyndigheten skall endast förmedla uppgifterna och får inte själv använda dessa; uppgifterna skall förstöras så snart de har vidarebefordrats (punkt 1).

Endast den domstol som mottar uppgifterna får använda uppgifterna, och då enbart för att underlätta indrivningen av underhållsbidrag (punkt 2). All annan användning är förbjuden. Domstolen får dock översända uppgifterna, utan att avslöja dem för den underhållsberättigade, till myndigheter som vidtar åtgärder som gjorts möjliga genom uppgifterna som erhållits.

Endast domstolen är behörig att bevara uppgifter, och då endast under förutsättning att den behöver dem för att underlätta indrivningen av ett underhållsbidrag. Uppgifterna får inte bevaras längre än ett år (punkt 3).

Artikel 47. Den underhållsskyldige har rätt att bli informerad om att uppgifter om honom har översänts och om hur dessa uppgifter har använts. Den anmodade myndighetens uppfyllande av denna upplysningsplikt få dock inte vara till skada för en effektiv indrivning av underhållsbidrag. Underrättandet av den underhållsskyldige kan således skjutas upp på begäran av en ansökande myndighet som vill kunna använda de uppgifter den har mottagit utan att riskera att den underhållsskyldige hindrar genomförandet av de planerade åtgärderna.

Kapitel IX

Allmänna bestämmelser och slutbestämmelser

Artikel 48. Förordningen, som är ett självständigt gemenskapsinstrument om underhållsskyldighet, ersätter förordningarna nr 44/2001 och nr 805/2004, som inte längre skall tillämpas på detta område (punkt 1).

Med hänsyn till harmoniseringen av bestämmelserna om delgivning (artikel 22) är det inte längre nödvändigt att tillämpa artikel 19 i rådets förordning (EG) nr 1348/2000 av den 29 maj 2000 om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur[5] (punkt 2).

Övriga bestämmelser i förordning (EG) nr 1348/2000 och bestämmelserna i rådets förordning (EG) nr 1206/2001 av den 28 maj 2001 om samarbete mellan medlemsstaternas domstolar i fråga om bevisupptagning i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur[6] berörs däremot inte av denna förordning (punkt 3).

Artikel 49. Den nya förordningen har företräde framför övriga rättsakter på området i förbindelserna mellan medlemsstaterna. Den ersätter inte fullt ut gällande konventioner, då tillämpningsområden och innehåll inte är helt identiska, men den har företräde framför dem och kompletterar dem i förekommande fall, bland annat i fråga om samarbete.

Artiklarna 50 och 51. Dessa bestämmelser rör ändring av bilagorna och kommittéförfaranden.

Artikel 52. Förordningen är tillämplig på förfaranden som inleds efter det att den började tillämpas (punkt 1), men några av bestämmelserna kan börja tillämpas före denna tidpunkt (punkt 2). Det gäller lagvalsregler, som parterna i ett pågående förfarande gemensamt kan besluta att tillämpa. På samma sätt kan verkställighetsåtgärder röra alla domar och officiella handlingar som enligt befintliga rättsakter omfattas av exekvaturförfarande eller redan har befriats från denna formalitet. Slutligen kommer bestämmelserna om samarbete, med de viktiga bestämmelserna om tillgång till uppgifter, att vara tillämpliga i pågående förfaranden.

Artikel 53. I denna artikel anges den dag förordningen träder i kraft respektive den dag förordningen skall börja tillämpas.

[1] EUT L 143, 30.4.2004, s. 15–39.

[2] EGT L 12, 16.1.2001, s. 1–23.

[3] EUT L 338, 23.12.2003, s. 1–29.

[4] EGT C 27 , 26.1.1998, s. 34–53.

[5] EGT L 160, 30.6.2000, s. 37.

[6] EGT L 174, 27.6.2001, s. 1.