13,5 miljoner aktiebolag i EU-27 omfattades 2016 av redovisningsdirektivets tillämpningsområde. På grundval av direktivets storlekskriterier var 11,1 miljoner (82 %) av dessa mikroföretag. Figur 1 visar antalet mikroföretag per medlemsstat.

Om alla medlemsstater förenklade rapporteringen fullt ut och alla företag var helt medvetna om detta skulle de uppskattade kostnadsbesparingarna för 11,1 miljoner mikroföretag uppgå till 1 020 miljoner per år efter inledande engångskostnader på 255 miljoner euro.

För de 8,6 miljoner mikroföretag som berörs uppskattas mot bakgrund av detta att de aktuella återkommande kostnadsbesparingarna uppgår till 79 miljoner euro per år efter inledande engångskostnader på 20 miljoner euro.

De 22 medlemsstater som erkänner mikroföretag har använt dessa alternativ i olika utsträckning. Centre for European Policy Studies (Ceps) uppskattar att 13 medlemsstater har genomfört ett relativt enkelt system (62 % av de berättigade företagen) och att 9 medlemsstater bara tillhandahåller begränsad förenkling (38 %).

Under sjuårsperioden från och med den 1 januari 2013 till och med den 31 december 2019 uppgick den kumulerade inflationen till 6,4 % i euroområdet och till 7,5 % i EU27 .

Storlekskriterierna i redovisningsdirektivet har setts över regelbundet sedan direktivet först antogs 1978. Översynerna har avspeglat inflationen under åren och ibland sträckt sig längre än så. I figuren nedan sammanfattas hur situationen har utvecklats:

I analysen av effekter ligger fokus på medlemsstaternas skyldigheter och deras effekter på företag (stratifiering enligt storlek, kostnader) i euroområdet. Analysen genomfördes per medlemsstat och en inflation på 6,4 % tillämpades på de nuvarande nationella kriterierna och avrundningsreglerna i respektive medlemsstat. Det antogs att alla medlemsstater skulle justera sina storlekskriterier trots det spelrum de skulle få, vilket gav en övre gräns för effekterna. Bristen på meningsfulla uppgifter innebar att effekterna på Cypern inte gick att bedöma.

Dominoeffekter på medlemsstater utanför euroområdet och på EES-länder

En ökning av de eurodenominerade storlekskriterierna skulle innebära olika skyldigheter att justera (eller inte justera) storlekskriterierna för medlemsstaterna utanför euroområdet. Utöver justering för inflation skulle respektive nationella storlekskriterier denominerade i den nationella valutan också behöva justeras utifrån respektive växelkurs för euron vid det datum då EU:s rättsakt om ändring träder i kraft. Det går inte att helt och hållet förutse dessa framtida räntesatser, och i vilket fall som helst ger direktivet ett spelrum på 5 % för att det ska vara möjligt att fastställa avrundade storlekskriterier i de nationella valutorna. Medlemsstaternas behörighet på detta område tillför oförutsebara eventuella effekter, i synnerhet eftersom spelrummet och inflationstakten kan slås samman eller ta ut varandra.

En grov analys av situationen den 31 juli 2017 – utan hänsyn till spelrummet på 5 % – visar att justeringar för inflation i respektive land utanför euroområdet i allmänhet skulle ge resultat som skilde sig åt mellan länderna. Justeringarna skulle i allmänhet inte överensstämma exakt med respektive inflationstakt och bara ett fåtal medlemsstater skulle kunna göra justeringar i linje med den egna inflationen. Ett fåtal medlemsstater skulle kunna tvingas öka storlekskriterierna med flera procentenheter över den egna inflationens kumulativa effekt. I andra änden av spektrumet skulle vissa medlemsstater inte behöva justera vissa storlekskriterier (i synnerhet för små företag).

Slutsats

Mot bakgrund av den måttliga inflationen i euroområdet under de senaste åren skulle en justering av storlekskriterierna under rådande omständigheter ge potentiellt begränsade resultat för företag i euroområdet och ovissa resultat för företag i medlemsstaterna utanför euroområdet.

Dessa beaktanden innebär att det när den här rapporten utarbetades inte var så brådskande med en justering. Kommissionen förbehåller sig dock rätten att när som helst föreslå justeringar av storlekskriterierna för att justera för inflation genom en delegerad akt, i enlighet med redovisningsdirektivet.

Rapporter om betalningar till offentliga myndigheter av företag verksamma i avverknings- eller utvinningssektorerna (landsspecifik rapportering)

Översynsklausul: direktiv 2013/34/EU (redovisningsdirektivet) – artikel 48

Kapitel 10 i redovisningsdirektivet som infördes 2013 ska stora EU-företag verksamma i avverknings- eller utvinningssektorerna från och med räkenskapsåret 2016 årligen rapportera om betalningar till offentliga myndigheterna. Upplysningar om betalningarna ska lämnas per projekt och per offentlig myndighet. En offentlig myndighet kan vara lokal, regional eller nationell och bör per definition inbegripa statsägda företag.

Ökad öppenhet om betalningar till offentliga myndigheter

Alla medlemsstater införlivade den här bestämmelsen i nationell lagstiftning mellan 2014 och 2017. De flesta säkerställde att företag verksamma inom utvinnings- eller avverkningssektorerna inledde sin landsspecifika rapportering från och med räkenskapsåret 2016 i enlighet med EU-lagstiftningen – eller tidigare (Förenade kungariket, Frankrike). I tre medlemsstater inleddes rapporteringen först från och med räkenskapsåret 2017, med begränsade effekter på grund av antalet berörda företag. Inga större fall av bristande efterlevnad identifierades, men kommissionen undersöker för närvarande ett par problem med efterlevnaden i vissa medlemsstater.

Enligt en efterlevnadsstudie av konsulter vid VVA utförs en betydande mängd rapportering i utvinningssektorn och det finns inga bevis på utbredd bristande efterlevnad. I vissa fall kunde uppdragstagaren dock inte få tag på den landspecifika rapporteringen från ett antal företag och hänförde detta huvudsakligen till att bestämmelsen nyligen hade genomförts, till ojämn åtkomst till företagens webbplatser eller företagsregister eller till förseningar i inlämningen.

Inom avverkning av primärskog fann VVA bara två rapporterande företag i EU – betydligt färre än de förväntade hundra företagen. Det här beror främst på sektorspecifika egenskaper (ett företags storlek och verksamhet) och inneboende problem på grund av direktivets restriktiva definition av primärskogar. Eftersom avverkningsföretagen inte rapporterar om betalningar till offentliga myndigheter i någon större omfattning utgör de främsta mekanismerna för att öka insynen i avverkningssektorn bl.a. EU:s timmerförordning och handlingsplanen för skogslagstiftningens efterlevnad samt förvaltning av och handel med skog (Flegt), trots att varken timmerförordningen eller Flegt ålägger verksamhetsutövarna att rapportera hur effektivt de utövar tillbörlig aktsamhet eller om leverantörer bryter mot gällande lagstiftning.

I det urval av rapporter som VVA undersökte hade de flesta företag tillhandahållit den nödvändiga informationen. Flera områden identifierades där det finns utrymme för förbättring. Dessa områden, som verkar ha mer att göra med svagheter eller flexibilitet i rapporteringsstandarden än med efterlevnad, förtecknas nedan.

·Identifiering av offentliga myndigheter med namn – namnet på den offentliga myndighet som mottog betalningen anges inte alltid tydligt i rapporterna. Många företag nämner endast namnet på landet och/eller ”nationell”, ”regional/lokal” eller ”kommunal” myndighet. Till följd av det är det svårt att identifiera rätt offentlig myndighet och ställa dem till svars.

·Projektdefinition – de rättsliga konsekvenserna av ordalydelsen ”i väsentlig grad sammankopplade” avtal som definierar ett projekt är öppen för olika tolkning av företagen. Därför varierar rapporteringen om respektive projekt mellan företagen, vilket gör det svårt att få en fullständig och konsekvent översikt över projekt som inbegriper flera företag.

·Samriskföretag – samriskföretag är vanliga i utvinningssektorn. Företag tenderar att samarbeta med andra företag, inbegripet statsägda företag, för att dela på investeringar och verksamheter. Vanligen ansvarar ett av företagen för att föra register över alla företagens verksamheter. Då tydliga anvisningar saknas i EU-lagstiftningen finns det olika sätt att rapportera betalningar: i) i proportion till företagets egen andel i samriskföretaget, ii) 100 % av samriskföretagets betalningar rapporteras av det ansvariga företaget (i vilket fall de andra företagen kan överväga att inte rapportera trots att de har en lagstadgad skyldighet att göra det), eller iii) andra sätt. Därmed är rapporteringsresultaten inte helt jämförbara, eller så saknas de.

·Digital användbarhet – om dokument inte går att läsa maskinellt tycker användarna att det är svårt att utnyttja rapporterade uppgifter i stor och återkommande skala.

Det finns tydliga tecken på att landspecifik rapportering används, främst av det civila samhället för att öka medvetenheten, för att förbereda kompendier eller infografiker eller för att begära klargöranden från offentliga myndigheter och företag och därmed hålla dem ansvariga. Mot bakgrund av att den här bestämmelsen är ny är allmänhetens medvetenhet om rapporterna begränsad i de flesta länder. Det är fortfarande för tidigt för att notera betydande förändringar av de offentliga myndigheternas ansvarsskyldighet (i synnerhet när det gäller mindre demokratiska eller öppna offentliga myndigheter) eller av resursförvaltning i resursrika länder. En oavsedd effekt av direktivet är att landspecifik rapportering används mycket av det civila samhället för att ifrågasätta företag och hålla dem ansvariga. I vilket fall som helst har rapporteringskraven, åtminstone av det civila samhället, ansetts vara ändamålsenliga när det gäller att öka öppenheten för betalningar som företag gör till offentliga myndigheter för utvinning av naturresurser.

En inkludering av den ytterligare information som föreslås i översynsklausulen, nämligen det genomsnittliga antalet anställda, anlitande av underleverantörer och alla eventuella ekonomiska sanktioner som utfärdats per land, verkar inte ha ett brett stöd av allmänheten enligt en undersökning av VVA. Det civila samhället skulle i princip välkomna ytterligare öppenhet, men denna information prioriteras inte så högt. Företagen är i allmänhet ovilliga att lägga till fler rapporteringskrav, med tanke på kostnads–nyttoförhållandena. Nationella myndigheter tenderar också att inte vara övertygade om att denna extra information skulle göra det möjligt att uppnå rapporteringskravens syften. Kommissionen innefattade antal anställda i sitt förslag om offentlig landspecifik rapportering för multinationella företag 2016.