Yttrande från EKSG:s rådgivande kommitté om Europeiska kommissionens meddelande "En strategi för hållbar utveckling i Europeiska unionen"

(enhälligt antaget vid det 359:e sammanträdet den 25 januari 2002)

(2002/C 54/03)

EKSG:s rådgivande kommitté:

1. ALLMÄNNA KOMMENTARER

1. Ser med tillfredsställelse på att kommissionen satt igång en bred debatt om hållbar utveckling. Kommittén godtar fullt ut att det finns ett behov för en långsiktig politik för hållbarhet(1), både på EU-nivå och nationell nivå, i syfte att skapa balans mellan de tre målen miljöförbättringar, social utveckling och ekonomisk tillväxt. Kommittén noterade med intresse kommissionens initiativ att lägga fram en handlingsplan för förbättring av lagstiftningen på toppmötet i Laeken. Handlingsplanen är utformad så att den ska garantera att det i framtida viktiga lagförslag kommer att ingå en bedömning av de potentiella ekonomiska, miljörelaterade och sociala aspekterna, både i och utanför EU.

2. Stöder särskilt uttalandet "enskilda gruppers särintressen får inte gå före samhällets välfärd", och noterar att ekonomisk tillväxt spelar en avgörande roll när det gäller att säkra välfärden. Kommittén stöder dessutom uttalandet att man vid utformandet av EU:s politik för tillfället "fokuserar för lite på att hitta långsiktiga lösningar som gagnar alla". Detta märks särskilt tydligt i den nuvarande utformningen av miljöpolitiken.

3. Är emellertid djupt bekymrad över att de enskilda förslagen i meddelandet inte lever upp till dessa ursprungliga föresatser. De långsiktiga målsättningarna i meddelandet berör i alltför hög grad miljöområdet ("begränsa klimatförändringen och öka användningen av ren energi", "att avvärja hoten mot folkhälsan", "mer ansvarsfull förvaltning av naturresurser", och "förbättra transportsystemet och förvaltningen av markanvändningen"). Dessutom innehåller bilaga 1 i meddelandet en förteckning över Lissabonstrategins socialpolitiska mål ("bekämpa fattigdom och social utslagning" och "hantera de ekonomiska och sociala konsekvenserna av att befolkningen åldras"). Ingenstans i meddelandet diskuteras dock målsättningar med hänsyn till ekonomisk tillväxt eller sociala frågor.

4. Understryker att ekonomisk tillväxt är en nödvändig förutsättning för att uppnå de miljö- och socialpolitiska målen. Om man vid utformandet av EU-politiken inte i lika stor utsträckning beaktar denna tredje del i hållbar utveckling, kommer de andra två delarna att misslyckas. Dessutom är det näringslivet och särskilt tillverkningssektorn som fungerar som drivkraft för den ekonomiska tillväxten.

5. Betonar att endast om EU:s näringsliv fortsätter att vara konkurrenskraftigt kommer det att kunna fortsätta att bidra till den ekonomiska tillväxt som är en förutsättning för hållbarhet. Ingenstans i meddelandet medger man uttryckligen att EU:s näringsliv verkar i en global miljö och utsätts för ständigt ökande konkurrens. Skillnader i miljölagstiftning i andra regioner och länder bidrar till att skärpa konkurrensen.

6. Insisterar därför på att om EU verkligen önskar utveckla en konsekvent strategi för att uppnå hållbar utveckling, måste bedömningar av effekter på näringslivets konkurrenskraft ingå som en integrerad del på alla politikområden. En hållbar politik är en politik som når sina mål samtidigt som den har så få negativa konsekvenser för konkurrenskraften som möjligt.

7. Understryker att den sociala dimensionen bör stå i centrum för den övergripande strategin för hållbar utveckling. En hög livskvalitet är därför ett mål som måste nås, utvidgas och säkras för framtiden. Livskvalitet omfattar anställningstrygghet, framsteg när det gäller arbetar- och hälsoskydd, tillräcklig inkomstnivå, godtagbar boendenivå, möjligheter till personlig utveckling och framför allt hälsa. Bra utbildning och yrkesutbildning (som kan definieras som Livslångt lärande) är grundläggande förutsättningar för att skapa en solid social grund för arbetstagarna och deras familjer. Genom en konstant dialog mellan arbetsmarknadens parter bör man kunna säkra samförstånd på alla nivåer och uppnå förståelse för den process som hållbar utveckling innebär. Inom det viktiga området för arbetar- och hälsoskydd, har EKSG:s sociala och tekniska forskning medfört betydande förbättringar. Insatser på detta område måste i framtiden befästas och vidareutvecklas.

8. Noterar dessutom att tekniska framsteg i mycket stor utsträckning har bidragit till samhällets materiella välstånd och kvalitet och att de kan fortsätta att skapa lösningar på miljöproblem. Strategier för hållbar utveckling måste därför uppmuntra och stödja innovation inom näringslivet, och EU:s ramprogram för FoTU bör därför överensstämma med dessa strategier. En förutsättning för att företagen skall kunna investera i innovation är emellertid att de fortsätter att vara konkurrenskraftiga.

9. Påpekar att kommissionens avsikt att fortsätta att prioritera "marknadsbaserade tillvägagångssätt som ger prisincitament när det är troligt att dessa kan leda till att de sociala och miljörelaterade målen uppnås på ett flexibelt och kostnadseffektivt sätt" strider mot dess nuvarande strategi. Prisincitament föreslås ofta i form av ytterligare beskattning. Skatter är emellertid sällan kostnadseffektiva och när de tillämpas på näringslivet skadar de nästan alltid konkurrenskraften. Dessutom är prismekanismer oftast inte det mest effektiva sättet att uppnå de önskade miljörelaterade målen. Generellt sett är det endast när konsumenterna befinner sig i en situation då de verkligen kan välja mellan liknande möjligheter som prissättning är den effektivaste lösningen.

2. KLIMATFÖRÄNDRING OCH REN ENERGI

10. Beklagar att kommissionen har för avsikt att se till att direktivet om beskattning av energiprodukter antas. Om kommissionen tillämpade de principer som angavs i punkt 9 på rätt sätt skulle den ge avkall på denna målsättning. Om energibeskattning inte införs i alla andra konkurrerande länder kommer det att allvarligt skada konkurrenskraften inom EU:s tillverkningsindustri, och det är därför inte en hållbar politik. Det finns mer kostnadseffektiva politiska åtgärder för att främja energieffektivitet i tillverkningen. Särskilt inom energiintensiva sektorer som stålindustrin, ger gemensamma överenskommelser möjlighet till samma energibesparing men till lägre kostnader. Energibeskattningens viktigaste bidrag till att minska energiförbrukningen i EU kommer förmodligen att vara att den medför att produktionen flyttas till länder som inte lagt sådana bördor på samhället. Samma hot skulle uppträda om en obligatorisk och sektorsbegränsad "handel med utsläppsrätter" infördes på företagsnivå. I detta sammanhang påminner EKSG:s rådgivande kommitté om sitt yttrande om det Europeiska klimatförändringsprogrammet och handeln med utsläppsrätter av den 5 april 2001(2)

11. Understryker att kol spelar en väsentlig roll för en hållbar framtid. Det är nödvändigt att bygga nya rena kolkraftverk som förorenar i mindre utsträckning, som är effektivare när det gäller att minska utsläpp av växthusgaser och bidrar till att uppfylla Kyoto-målen. Viktigast av allt är att de ger den säkerhet och tillförlitlighet för elförsörjning som behövs för långsiktig hållbar ekonomisk tillväxt. Kostnaderna för denna teknik kommer inte att vara höga: man har uppskattat att elektricitet från IGCC-anläggningarna(3) kan produceras till lite över 50 euro per MWh. Detta skall jämföras med förnybara energikällor(4) som vindkraftverk utanför kusten vars pris är på 80 euro per MWh; biomassa på över 130 euro per MWh; och solcellsenergi på ungefär 250 euro per MWh. Därför bör man upprätta stödmekanismer för att underlätta byggandet av rena kolkraftverk, liksom att förstärka forsknings- och demonstrationsverksamhet med inriktning på rent kol.

12. Stöder att medel avsätts till ett lämpligt arbetsprogram som ska klargöra kostnaderna och den praktiska genomförbarheten av bindning av koldioxid från rökgas från koleldade kraftverk. Om denna process visar sig vara kostnadseffektiv skulle detta naturligtvis innebära betydande fördelar både för miljön och kolindustrin. Kommissionen och medlemsstaterna bör uppmuntra ytterligare utveckling av samförbränning av biomassa och kol, eftersom detta skulle innebära att man samtidigt skulle kunna satsa på förnybar energi och säkerställa fortsatt kolanvändning.

13. Uppmanar kommissionen att säkra den europeiska kolindustrins framtidsutsikter, så att tillgången till kol säkerställs och energiförsörjningen tryggas. På detta sätt kan man undvika att den europeiska gruvindustrin blir betraktad som en industri som sjunger på sista versen.

14. Påminner i detta sammanhang om att EU:s huvudsakliga inhemska energikällor enligt kommissionen bör vidareutvecklas och att det finns välgrundade anledningar till att bibehålla en begränsad kolproduktion, eftersom detta inte bara skulle bidra till att trygga energiförsörjningen men också hjälpa upp sysselsättningen i EU och utvecklingen av ren teknik för kolanvändning.

3. NATURRESURSER

15. Erkänner att näringslivet naturligtvis måste föregå med gott exempel när det gäller resursbehandling. Att resurserna inte är obegränsade betyder emellertid att alla sektorer i samhället, inte bara industrin, måste börja tänka om. Inom kol- och stålindustrin är man medveten om det ansvar man har bortom näringsliv och kapitalmarknad - bl.a. för miljön och samhället.

16. Understryker att företagens ansvar också innebär att välavvägd hänsyn tas till sociala och miljörelaterade aspekter av kommersiell verksamhet i syfte att ständigt förbättra de kommersiella processerna. Det är en förutsättning för kommersiell verksamhet att följa gällande bestämmelser.

17. Betonar att förbättring av miljöskyddet är en kontinuerlig process. För några år sedan togs t.ex. nya initiativ inom stålindustrin grundade på produkt-, produktions- och medelsintegrerade strategier. Dessa strategier, i vilka man ser holistiskt på materialflöden innebär att man i alla led i tillverkningsprocessen försöker undvika utsläpp. Stålverken i Europa är numera utformade och konstruerade så att de från början har så liten inverkan på miljön och resursanvändningen som möjligt. De bästa tillgängliga teknikerna används för att säkra att investerat kapital används på effektivt sätt. Biprodukter från kolförbränning och stålproduktion används dessutom som råmaterial i byggbranschen, och på så sätt sparas naturresurserna.

18. Betonar att den integrerade användningen av energi, återanvändningen av vatten och avfallsminskningen eller återvinning i produktionen är tydliga tecken på stålindustrins ekonomiska användning av naturresurserna. I dag framställs mer än 40 % av stålet i Europa inte längre av malm utan av återvunnet stålskrot. Upp till 100 % skrot smälts i ljusbågsugnar. Användningen av stålskrot uppskattas förhindra utvinning av 600 miljoner ton järnmalm och användningen av 140 miljoner ton koks värden över.

4. TRANSPORTPOLITIK

19. Understryker att stål och kol är säkra material. Speciellt kol kan lagras lätt och säkert och transport av kol innebär inte samma miljörisker som transport av olja och gas.

20. Stöder målsättningen att när det gäller transporten av stål och kol bör man i större utsträckning övergå från vägtransporter till mer hållbara transportformer som järnvägs- eller vattenvägstransporter.

21. Påpekar att stål- och kolindustrin redan nu är en av de allra största användarna av järnvägs- och vattenvägstransporter i EU. De fortsätter dock att använda vägtransporter i många fall, inte bara därför att det är billigare, utan därför att det inte finns bättre alternativ. Om det skapas genomförbara alternativ genom större infrastrukturinvesteringar i kollektivtrafik kommer detta att främja användningen av dessa transportformer. Om priset för vägtransporter höjs kommer det emellertid bara att öka produktionskostnaderna och överensstämmer därför inte med en hållbar utvecklingspolitik.

22. Framställningsindustrin i EU har redan nu högre transportkostnader än dess viktigaste konkurrenter. Enligt UNICE utgör logistikkostnader generellt sett 12 % av BNP i Europa och inte mer än 10 % i USA.

23. Beklagar därför ännu en gång att kommissionen föreslår prismekanismer som ett sätt att uppnå sin målsättning. Att prissättning inte är ett politiskt medel för att ändra val av transportmedel ses tydligt i Förenade kungariket som, enligt kommissionens uppgifter(5), både har de högsta bensinskatterna i EU och samtidigt är det land där bilar används mest.

(1) KOM(2001) 264 slutlig.

(2) EGT C 170, 14.6.2001, s. 8.

(3) DTI Clean Coal Review 2002.

(4) DTI "New and renewable energy - Prospects in the UK for the 21st century - Supporting analysis", mars 1999.

(5) Se "EU energy and transport in figures 2001.htm".