EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 13.05.1998 
KOM(1998) 316 slutlig 
MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN 
RIKTLINJER OMSÄTTS I PRAKTISK HANDLING: 
DE NATIONELLA HANDLINGSPLANERNA FÖR 
SYSSELSÄTTNING 

RIKTLINJER OMSÄTTS I PRAKTISK HANDLING: 
DE NATIONELLA HANDLINGSPLANERNA FÖR 
SYSSELSÄTTNING 
Meddelande från kommissionen 
I. LUXEMBURGPROCESSEN: MOT EN EFFEKTIVARE OCH MER MÅLINRIKTAD 
EUROPEISK SYSSELSÄTTNINGSSTRATEGI 
Till följd av att man vid toppmötet i Amsterdam enades om att omedelbart sätta i 
kraft vissa av bestämmelserna om sysselsättning i det nya fördraget och till följd av 
det extra mötet om sysselsättning i Luxemburg i november 1997 antog rådet den 15 
december 1997 de första sysselsättningsriktlinjerna 1998. En gemensam överens­
kommelse om hur de nationella handlingsplanerna skulle läggas upp gjordes i slutet 
av januari och medlemsstaterna lovade att lämna in sina planer före mitten av april. 
För att stödja medlemsstaterna vid utarbetandet av dessa planer arrangerades mellan 
januari och mars detta år ett antal möten mellan kommissionen och de nationella 
myndigheterna i var och en av de femton medlemsstaterna. 
Syftet med detta meddelande är att utreda vad medlemsstaterna har åtagit sig att 
göra i sina nationella handlingsplaner och om dessa åtaganden står i 
överensstämmelse med innehållet och målen i sysselsättningsriktlinjerna under 1998. 
Meddelandet skall också ligga till grund för en diskussion vid toppmötet i Cardiff om 
de framsteg som gjorts. 
Efter mötet i Cardiff skall man vid Europeiska rådet i Wien i december 1998 
diskutera sysselsättningsläget i gemenskapen liksom de erfarenheter som gjorts under 
den nuvarande processen. Mot bakgrund av uppgifter som lämnas av 
medlemsstaterna kommer man då också att kunna bedöma om de har uppfyllt sina 
åtaganden genom att omsätta planerna i handling, om åtgärderna i tillräcklig grad 
har behandlat deras problem och behov och om det alltså verkligen gjorts påtagliga 
framsteg när det gäller att uppnå riktlinjernas mål. 
II. DE NATIONELLA HANDLINGSPLANERNA 1998: ALLMÄN BEDÖMNING 
Det faktum att samtliga femton medlemsstater, trots den mycket korta tidsfristen på 
fyra månader, har utarbetat, antagit och lämnat in sin nationella handlingsplan före 
slutet av april måste ses som en viktig politisk framgång. 
Ett hoppingivande positivt gensvar 
De nationella handlingsplanerna visar att samtliga medlemsstater nu bemödar sig om 
att göra framsteg när det gäller sysselsättning. De nya incitament som 
Luxemburgprocessen gett sysselsättningspolitiken har tagits väl emot i samtliga 
medlemsstater och processen håller på att genomföras, vilket tyder på att det finns ett 
gemensamt engagemang för ett öppnare och mer politiskt styrt förverkligande av de 
gemensamt överenskomna målen för sysselsättningspolitiken. 
A^ 
Framstegen kan ses både i fråga om processen och om innehållet. I fråga om 
processen står följande klart: 
• Man väljer allt oftare en mångsidig strategi med mångåriga program. Alla 
medlemsstater har gjort en mångsidig och i vissa fall, till exempel i Förenade 
kungariket och Nederländerna, en kritisk självbedömning av befintliga problem, 
behov och riktlinjer på sina respektive arbetsmarknader. De har allmänt anpassat 
alla nitton riktlinjerna till sina nationella förhållanden och valt en strategi med 
mångåriga program för att genomföra dem. 
• Medlemsstaternas strategi är allomfattande. Utarbetandet av nationella 
handlingsplaner har engagerat nyckelaktörerna på nationell och i vissa fall regional 
nivå samt arbetsmarknaden parter, beroende på olika nationella förhållanden. De 
möten som anordnades mellan kommissionen och de nationella myndigheterna 
sammanförde företrädare för alla berörda ministerier, andra relevanta organ och i 
en del fall också företrädare för arbetsmarknadens parter. I Förenade kungariket, 
Portugal, Österrike och Irland har samråden med arbetsmarknadens parter lett till 
att man antagit en text som utarbetats tillsammans med de relevanta parterna på 
arbetsmarknaden. 
• De nationella handlingsplanerna är ett uttryck för en öppnare och mer 
politiskt styrd strategi och är tillgängliga för noggrann granskning. De 
nationella handlingsplanerna har officiellt antagits av regeringen i varje 
medlemsstat och har i många fall diskuterats i den nationella riksdagen, vilket har 
höjt planernas politiska status. De nationella handlingsplanerna är tillgängliga för 
noggrann granskning i det berörda landet liksom i de övriga medlemsstaterna och 
detta ökar den politiska trovärdigheten i de åtaganden som utlovas i dem. 
• De nationella handlingsplanerna bygger på den förda sysselsättnings­
politiken. Trots att planerna i många avseenden är innovativa bygger de 
naturligtvis på den mångfald av arbetsmarknadsåtgärder och riktlinjer som redan 
funnits en längre tid. Den nya politiska drivkraften återspeglas i omfattningen, 
genom att problem och områden som inte tidigare behandlats nu inbegrips, i 
intensiteten, genom att de åtgärder och program som visat sig ha effekt utvidgas 
och i partnerskapen. genom att både arbetsmarknadens parter och andra parter 
uppvisar ett aktivare engagemang för strategin. 
Enligt kommissionen är det främsta kriteriet för att fastställa vilken relevans ett 
politiskt initiativ har inte när det har genomförts, utan om det har visat sig vara 
framgångsrikt när det gäller att nå de mål som uppställs i sysselsättnings­
riktlinjerna. Detta innebär att man måste hitta rätt balans mellan bibehållande av 
"välfungerande" riktlinjer och införande av "innovativa" åtgärder som en del av en 
pågående process. Erfarenheterna visar att en framgångsrik hantering av 
arbetslöshet förutsätter en konsekvent strategi under flera års tid. Som exempel på 
detta kan nämnas Nederländerna, Irland, Danmark och under de senare åren 
Spanien och Finland. 
I fråga om innehåll kan följande positiva element också urskiljas: 
-2-
• Alla medlemsstater har förklarat sig vara politiskt villiga att satsa på en 
aktiv sysselsättningspolitik. Många medlemsstater uppger att de avser inleda 
eller genomföra reformer för att det ska bli mer attraktivt och lönsamt att arbeta. 
Åtgärderna inriktas på att förbättra stimulansåtgärderna, utveckla färdigheter och 
erbjuda arbetstillfällen. Ett mångsidigt synsätt anses vara avgörande i alla 
strategier som angriper orsakerna till och inte endast följderna av arbetslösheten. I 
vissa medlemsstater görs en djupgående översyn av beskattnings- och 
förmånssystemen för att se till att de främjar sysselsättning och företagaranda, 
skapande av arbetstillfällen och aktivt deltagande i arbetslivet (Förenade 
kungariket, Spanien, Danmark, Frankrike och Belgien). 
• Man är väl medveten om att det behövs en starkare lokal dimension i syssel­
sättningspolitiken. Strävan efter decentralisering och större självbestämmande på 
lokal nivå anses vara nödvändig, samtidigt som man har kvar en gemensam 
nationell ram. I en del fall (Spanien, Italien) har reformerna fört med sig att 
regionala och lokala myndigheter samt arbetsmarknadens parter givits större 
ansvar för att erbjuda skräddarsydda tjänster som ligger närmare de arbetslösas 
och företagens behov. Reformer av detta slag grundar sig på de positiva 
erfarenheter som gjorts i länder där arbetsmarknadsåtgärderna sedan länge 
decentraliserats till regional och lokal nivå (Österrike, Tyskland, Belgien, Finland 
och Sverige). Vidare nämns i vissa nationella handlingsplaner (Italien, Grekland, 
Portugal) de territoriella sysselsättningspakterna som medel för att engagera 
samtliga lokala aktörer. 
• Uppmärksamheten har på nytt fästs vid behovet av att utveckla och 
modernisera de offentliga arbetsförmedlingarna och öka deras kapacitet och 
resurser för att de skall klara av de nya utmaningarna. I de nationella 
handlingsplanerna bekräftas att de offentliga arbetsförmedlingarna anses ha en 
central funktion vid genomförandet av en aktiv och förebyggande strategi. Trots 
att de i första hand omnämns i samband med anställbarheten, kan de offentliga 
arbetsförmedlingarna, ofta i samarbete med andra aktörer, spela en viktig roll när 
det gäller att genomföra åtgärder inom ramen för de övriga tre handlingslinjerna. I 
de nationella handlingsplanerna anges emellertid inte vilka åtgärder som skall 
vidtas för att stärka de offentliga arbetsförmedlingarna. I många medlemsstater 
kommer det att behövas en allmän översyn av arbetsmetoder, budgeter och 
personalresurser samt av förvaltningen av de offentliga arbetsförmedlingarna. 1 
vissa nationella handlingsplaner anges att man har för avsikt att tillföra mer 
resurser till de offentliga arbetsförmedlingarna (Tyskland, Finland, Frankrike, 
Portugal och Spanien). 
• Alla medlemsstater inser vikten av att höja nivån på kunskaper och 
färdigheter. I många av de nationella handlingsplanerna nämns vissa kunskaper 
och färdigheter som anses vara mycket relevanta för att förstärka anställbarheten 
och anpassningsförmågan, till exempel grundläggande läs- och skrivfärdighet samt 
matematisk förmåga, datakunskaper och språkkunskaper. På ett mer allmänt plan 
betonas i de nationella planerna att man måste stärka banden mellan utbildning 
och arbetsliv. I detta sammanhang anses lärlingskap och praktikantmöjligheter 
vara centrala. 
-3-
Ett av de främsta resultaten är att arbetsmarknadsparternas deltagande har 
ökat. Tack vare de nationella handlingsplanerna har arbetsmarknadens parter fått 
möjlighet att bidra till sysselsättningspolitiken. De har i de flesta fall uppvisat en 
klar beredvillighet att beakta innebörden i riktlinjerna och har i en del länder 
deltagit i öppna förhandlingar om särskilda frågor. Det skall vidare inte 
undervärderas att processen med att utarbeta nationella handlingsplaner har 
utnyttjats till att ge arbetsmarknadens parter möjlighet att berika sin dialog i länder 
och på områden där den tidigare inte förts framåt. 
men det finns också en del brister 
Granskningen av de nationella handlingsplanerna avslöjar också flera brister. Detta 
är att vänta eftersom processen nyligen tagit sin början. Dessa brister måste dock 
påtalas för att Luxemburgprocessen skall få ytterligare slagkraft. Till bristerna hör 
bland annat följande: 
• Planerna inriktas i första hand på de två första handlingslinjerna 
anställbarhet och företagaranda. Detta beror kanske på de nationella 
prioriteringsområdena, men också på att handlingslinjen anställbarhet innehåller 
tre operativa mål som gäller hela EU och som kräver en noggrannare bedömning. 
Dessutom visar det på att anpassningsförmåga och lika möjligheter kräver 
antingen ett brett engagemang från arbetsmarknadens parter eller olika stödjande 
riktlinjer som det kommer att ta längre tid att utveckla. Sysselsättningsriktlinjerna 
grundar sig ändå på en helhetsstrategi: den utmaning sysselsättningen utgör kan 
inte hanteras på ett hållbart sätt om inte alla handlingslinjer behandlas enhetligt 
och med stöd från alla parter. 
• På vissa områden är planerna vaga eller består endast av en förteckning 
över initiativ. Bristen på detaljuppgifter gör det svårt att bedöma om 
åtgärdspaketen stödjer sig på en helhetsstrategi. Det är inte heller alltid lätt att se 
hur de olika åtgärderna prioriteras eller vilka åtgärder som vidtas i syfte att ge 
omedelbara resultat och vilka som vidtas för att ge resultat på något längre sikt. 
Det finns dessutom en risk för att en stor del av åtgärderna kanske inte når ut till 
den nödvändiga "kritiska massan"och det finns också en risk för att insatserna blir 
alltför spridda. 
• Otillräcklig information och otydlighet i fråga om de sammanlagda 
resurserna och budgetkonsekvenserna. Information av detta slag skulle göra 
det möjligt att utvärdera budgetkostnaderna och de slutliga effekterna på 
sysselsättningen, för att bedöma om varje åtgärd kommer att visa sig vara effektiv 
och därför värd att bibehållas. De nationella handlingsplanerna möjliggör inte 
heller en bedömning av om man verkligen utnyttjar dagens gynnsamma 
ekonomiska klimat i unionen för att i de offentliga utgifterna för sysselsättning 
konsekvent lägga tyngdpunkten på aktiveringsåtgärder som är förenliga med den 
fortsatta budgetkonsolideringen. Detta vore förståeligt i den mån de föreliggande 
planerna har utarbetats efter att de nationella budgeterna för 1998 hade antagits. 
• Det har visat sig vara svårt att uppnå en balans mellan återintegrering av 
utslagna och förebyggande av långtidsarbetslöshet. De flesta åtgärder som 
ingår i handlingsplanerna gäller personer som redan varit arbetslösa en lång tid 
-4 
snarare än de omständigheter som leder till långtidsarbetslöshet. Eftersom antalet 
långtidsarbetslösa är mycket större i vissa länder än i andra ser man också 
skillnader mellan de strategier som antagits för att minska de höga 
arbetslöshetsnivåerna. Trots att det finns ett behov av åtgärder som snabbt 
minskar arbetslösheten och man uppmuntrar dessa, är det risk att problemet 
kvarstår om man stödjer sig endast på åtgärder av detta slag. 
I de flesta nationella handlingsplaner utvecklas inte sambandet mellan 
Europeiska socialfonden och enskilda riktlinjer eller program i tillräckligt 
hög grad. I allmänhet nämns Europeiska socialfondens bidrag i sin helhet. De 
flesta medlemsstater tillhandahåller emellertid ingen systematisk analys, varken 
kvantitativ eller kvalitativ, av de insatser som Europeiska socialfonden stött inom 
de olika handlingslinjerna, även om länder som Frankrike, Italien, Grekland, Irland 
och Finland lämnar vissa uppgifter i detta hänseende. Om man fäste större 
uppmärksamhet vid detta samband skulle man kunna förbättra effektiviteten i 
Europeiska socialfondens stöd. 
Avsaknaden av lämpliga indikatorer för nationell sysselsättningspolitik är en 
av de minst tillfredsställande aspekterna i de nationella handlingsplanerna. 
De flesta planerna sviker förväntningarna när det gäller att fastställa kvantifierade 
eller exakta politiska mål och statistiska indikatorer som stödjer utvärderingen av 
framsteg och resultat. Indikatorerna för sysselsättningen är ofta vagt definierade, 
flyktigt omnämnda eller saknas helt. Detta påverkar till exempel fastställandet av 
målgrupper för varje åtgärd, potentiella indikatorer för att mäta insatserna på 
området (i fråga om ekonomiska resurser, personal och tekniskt stöd) eller 
riktmärken för att jämföra resultatet av politiken. Bristerna är särskilt beklagliga 
när det gäller de tre operativa mål som gäller hela EU. 
III. DE NATIONELLA HANDLINGSPLANERNA 1998: ÖVERSIKT AV VARJE TEMA 
Europeiska unionen håller nu på att återgå till en period av sund och oförminskad 
ekonomisk tillväxt. I de nationella handlingsplanerna har medlemsstaterna inte bara 
åtagit sig att handla enligt den makroekonomiska strategi som beskrivs i de 
övergripande riktlinjerna för den ekonomiska politiken utan också att vidta effektiva 
tilläggsåtgärder för att förbättra funktionssätten på marknaderna för varor, tjänster, 
kapital och arbetskraft. Vidare intygar medlemsstaterna att de strukturella reformer 
och politiska mål som beskrivs i planerna är nödvändiga för att den övergripande 
ekonomiska strategin skall lyckas och att de övergripande riktlinjerna för den 
ekonomiska politiken och sysselsättningsriktlinjerna är konsekventa och stödjer 
varandra. 
Även om länderna har gemensamma problem presenteras olika politiska lösningar i 
de nationella handlingsplanerna. Detta beror på skillnader i ländernas aktuella 
ekonomiska situation och de nationella arbetsmarknadernas strukturer samt på 
särdragen hos deras arbetsmarknader. Trots detta har det nuvarande optimistiska 
ekonomiska klimatet bidragit till den optimistiska tonen i planerna och höjt 
förväntningarna på en ökning av antalet arbetstillfällen, vilket i sin tur förklarar varför 
man prioriterat åtgärder som inriktas på tillgången på arbetskraft. Medlemsstaterna 
har antagit olika utgångspunkter när det gäller genomförandet av politiken. En del 
länder anser det vara nödvändigt att inleda stora reformer på vissa områden medan 
andra begränsar sig till att "finslipa" sin politik för att öka effektiviten. 
Av den första granskningen av de nationella handlingsplanerna framgår att de planer 
som lämnats av Frankrike och Spanien bäst uppfyller kriterierna för öppenhet och 
samordning i denna process när det gäller att fastställa problemet, kvantifiera 
insatserna, ange resursfördelningen och specificera de prioriterade områdena, särskilt 
för de operativa mål som gäller hela EU. Också i de nationella handlingsplanerna från 
medlemsstater som Luxemburg, Irland, Finland, Belgien och Förenade kungariket 
märks att man i hög grad strävat efter tydlighet, även om de i mindre utsträckning är 
kvantitativa. 
Nedan beskrivs de viktigaste resultaten av granskningen av de nationella 
handlingsplanerna. 
III. I Anställbarhet 
• Utarbeta förebyggande strategier för att påtagligt minska långtidsarbetslösheten 
bland ungdomar och vuxna (riktlinje 1 och 2). 
• Motverka bidragsberoende och istället främja arbete och utbildning med hjälp av 
aktivare arbetsmarknadsåtgärder (riktlinje 3). 
• Utveckla partnerskap som ram för tillhandahållande av utbildning och möjligheter 
till livslångt lärande (riktlinjerna 4 och 5). 
• Underlätta övergången från skola till arbete (riktlinjerna 6 och 7). 
=> Trots att medlemsstaterna stödjer de viktigaste målen inom denna 
handlingslinje och erbjuder förhållandevis enhetliga åtgärdspaket för att 
uppnå dem, varierar graden av engagemang när det gäller att infora 
förändringar i den inhemska politiken for att särskilt de tre operativa mål 
som gäller hela EU skall uppnås. Allmänt taget tycks målet vid utarbetandet av 
största delen av de nationella handlingsplanerna ha varit att åstadkomma ett 
dokument som uttrycker allmänna politiska riktlinjer snarare än ett operativt 
instrument. I fråga om flera av de centrala aspekterna, såsom tidsperspektivet, 
resurserna, indikatorerna för övervakning samt samordningen mellan befintliga 
och planerade åtgärder, är informationen otillräcklig. 
Detta gör att det råder stor osäkerhet om i vilken utsträckning målen kan uppnås 
inom den överenskomna femårsperioden. Även om framstegen varit stora i 
jämförelse med de mångåriga program som inleddes under Essenprocessen, 
behövs det fortfarande ytterligare finslipning av de nationella handlingsplanerna 
för att öka trovärdigheten och effektiviteten i hela processen. 
=>För efterlevnad av riktlinjerna behövs det fortfarande framsteg inom 
förebyggandet av långtidsarbetslöshet. De flesta medlemsstater åtog sig, 
särskilt inom de två första riktlinjerna, att verka för en gemensam europeisk 
förebyggande strategi. Detta kräver att man under femårsperioden angriper de 
omständigheter som leder till långtidsarbetslöshet genom att planera de olika 
åtgärderna så att arbetssökande inte blir tvungna att vänta så länge att deras 
yrkeskunskaper blir föråldrade och de riskerar uteslagning. En förebyggande 
strategi kommer på något längre sikt att ge en mer hållbar och kostnadseffektiv 
minskning av arbetslösheten än om man bara satsar på att återintegrera de 
personer som redan är utslagna. Fyra av medlemsstaterna (Frankrike, Spanien, 
Luxemburg, Förenade kungariket) anger att tyngdpunkten i deras politik helt 
tydligt förflyttats i denna riktning, vilket de underbygger med kvantifierade mål 
och en beskrivning av åtgärderna, medan fem andra (Irland, Finland, Belgien, 
Tyskland, Nederländerna) visserligen hade samma inriktning men inte ger lika 
kvantifierade uppgifter. Länder där tyngdpunkten traditionellt legat på före­
byggande insatser (Danmark, Sverige) stödjer det övergripande målet på detta 
politiska område men nämner inte hur de skall uppnå de framtida målen. Noteras 
bör att de mål som Sverige har uppställt är högre än de operativa mål som gäller 
hela EU. Vidare skall nämnas att även om ett flertal länder har beskrivit särskilda 
åtgärder för arbetssökande som precis har nått den gräns då arbetslösheten varat 
sex månader i fråga om ungdomar eller tolv månader i fråga om vuxna, så uppnår 
dessa åtgärder inte det riktmärke som slagits fast i sysselsättningsriktlinjerna. 
Upprättandet av individuella handlingsplaner verkar vara utgångspunkten i 
en förebyggande arbetsmarknadsstrategi i många av medlemsstaterna. Som 
en första åtgärd för att angripa omständigheterna som leder till arbetslöshet har 
individuella handlingsplaner blivit hörnstenar i den förebyggande strategin i flera 
länder. Detta är tecken på en strategi som allt mer genomsyras av individbaserade, 
skräddarsydda lösningar, som gör det möjligt att på ett tidigt stadium identiera de 
personer som befinner sig i riskzonen och ge dem bättre möjligheter att hävda sig 
på arbetsmarknaden, eftersom denna strategi kan grundas på både individens och 
arbetsmarknadens behov. Med en strategi av detta slag kan man också undvika att 
man ägnar de små resurser som finns åt att hjälpa arbetslösa som själva kan hitta 
arbete. Individuella handlingsplaner är nödvändiga men i sig inte tillräckliga. Det 
behövs också en förstärkning av de offentliga arbetsförmedlingarna liksom 
fastställande av konkreta åtgärder som kan få en mätbar effekt när det gäller 
återintegrering av arbetslösa arbetssökande. Denna aspekt behandlas inte alltid i 
tillräcklig detalj. 
Medlemsstaterna är allmänt överens om att aktiva åtgärder måste stödjas 
men har inte tillräckligt noggrant angett vilka insatser som krävs för att 
målen för hela EU skall uppnås. Samtliga medlemsstater stödjer målet att öka 
utbildning och andra aktiva åtgärder för de arbetslösa för att ge dem de 
färdigheter och impulser som behövs för att de ska återintegreras i arbetslivet. Det 
är emellertid inte många medlemsstater som fastställer utgångspunkten i varje land 
i förhållande till det europeiska riktmärket 20 % och sedan utvärderar de politiska 
insatser som krävs för att uppnå detta. Sex medlemsstater (Österrike, Frankrike, 
Finland, Luxemburg, Spanien och Portugal) fastställer normer för att nå minst 
20 % av de personer som deltar i utbildning eller andra aktiva 
arbetsmarknadsåtgärder. Fem länder (Danmark, Finland, Tyskland, Sverige och 
Förenade kungariket) anger att de redan har uppnått detta mål. Andra förklarar att 
de avser att betydligt öka antalet deltagare i aktiva åtgärder. I en del fall måste 
dock såväl åtgärderna som målgruppen klargöras för att garantera att samtliga 
medlemsstater har en enhetlig strategi. 
=> Övergången från passiva till aktiva åtgärder innebär också en grundlig 
översyn av systemen för beskattning och förmåner. Av de nationella 
handlingsplanerna framgår att medlemsstaterna är medvetna om att arbetslöshet 
och social utslagning inte kan lösas endast med hjälp av inkomststöd. Det 
upprepas att arbetslösa måste motiveras och beredas möjligheter att förbättra sin 
anställbarhet. Av de flesta nationella handlingsplaner framgår också hur svårt det 
är, av politiska och ekonomiska skäl, att i större skala övergå från passiva till 
aktiva åtgärder när det gäller de offentliga utgifterna. Man har gjort mycket små 
framsteg i denna riktning och det krävs fortfarande flera insatser. I många 
nationella handlingsplaner oroar man sig också för bidragsberoendets nivå och 
man beskriver åtgärder med hjälp av vilka man skall se till att arbetslösa som 
uppbär understöd hittar ett arbete som motsvarar deras förmåga och att äldre 
arbetstagare upprätthåller kontakten med arbetslivet före den lagstadgade 
pensionsåldern. Det finns dessutom behov av bättre samordning mellan aktiva 
åtgärder och det sociala trygghetssystemet så att ett större antal understöds­
sökande i högre grad skulle motiveras att återgå till arbetslivet eller delta i 
utbildning. 
=> Att förbättra utbildningssystemen och förmedla kunskaper och färdigheter 
som behövs på arbetsmarknaden är det effektivaste sättet att förebygga 
arbetslöshet. I de nationella handlingsplanerna uttrycks en allmän oro över 
grundutbildningens och den yrkesinriktade utbildningens kvalitet, eftersom 
utbildning anses vara en avgörande faktor när det gäller att se till att ungdomar 
kan hävda sig på arbetsmarknaden. De flesta medlemsstater berättar om pågående 
reformer avsedda att höja kvaliteten och öka kapaciteten i det nationella 
utbildningssystemet. Denna allmänna oro framgår också av att man när det gäller 
utslagna betonar att den allmänna utbildningsnivån måste höjas. Definitionen av 
denna målgrupp tycks emellertid variera beroende på de nationella förhållandena. 
III.2 Företagaranda 
Minska företagens omkostnader och införa förenklade administrativa förfaranden 
(riktlinje 8). 
Främja utvecklingen av egenföretagande (riktlinje 9). 
Främja skapandet av arbetstillfällen i den sociala ekonomin och på lokal nivå 
(riktlinje 10). 
Minska skattetrycket när det gäller arbete (riktlinje 11). 
Undersöka olika möjligheter att sänka mervärdesskatten i vissa arbetsintensiva 
sektorer (riktlinje 12). 
Införandet av politiska mål för utvecklingen av ett gynnsamt företagsklimat 
betraktas som ett positivt steg mot en närmare samverkan med 
-8-
sysselsättnings- och arbetsmarknadspolitiken. De nationella handlingsplanerna 
omfattar en rad olika pågående eller planerade politiska åtgärder, varav en del 
sammanfaller med de förslag som kommissionen framfört i det nyligen publicerade 
meddelandet "Att uppmuntra företagandet i Europa"1. Det verkar finnas utrymme 
för ett intressant erfarenhetsutbyte om några av de mest innovativa insatserna. 
Följande insatser kan exempelvis vara aktuella i detta sammanhang: förslagen om 
att införa en enda registreringsblankett (Finland), endagsförfarandet för 
registrering av nya företag (Frankrike), att på schemat införa kurser i hur man 
driver ett företag (Danmark), skattelättnader vid rekrytering av företagets första 
anställda person (Spanien, Belgien) samt "företagsänglarna" (Österrike, 
Tyskland). Bland förbättrade villkor för att öka antalet arbetstillfällen ingår för 
vissa medlemsstater en miljö som gynnar effektiv konkurrens, tillgång till 
riskkapital, strukturella förändringar och avreglering av marknaderna för varor 
och tjänster. Andra betonar vikten av att främja högteknologiska, 
framtidsinriktade sektorer, som till exempel informationsteknik eller miljövänliga 
sektorer med potential att skapa arbetstillfällen som hittills endast utnyttjats i liten 
utsträckning. 
=> Medlemsstaterna blir i allt högre grad medvetna om den potential att skapa 
arbetstillfällen som finns i den sociala ekonomin och lokal verksamhet, samt 
om betydelsen av ny verksamhet inriktad på sociala behov som hittills inte 
tillgodosetts. Många medlemsstater har tillkännagivit att man har för avsikt att 
utveckla insatser på dessa områden, men endast ett fåtal anger konkreta och 
relevanta exempel på åtgärder och pilotprojekt. Det franska programmet för att 
skapa arbetstillfällen för ungdomar bör lyftas fram i detta sammanhang. I de flesta 
nationella handlingsplaner finns en tendens att koppla samman den sociala 
ekonomin med återintegreringen av missgynnade grupper. Den sociala ekonomins 
roll när det gäller att skapa arbetstillfällen och stödja framväxten av nya former av 
tjänster får däremot inte den uppmärksamhet den förtjänar. Kooperativens och de 
ömsesidiga bolagens särskilda roll framhålls i de nationella handlingsplanerna från 
Belgien, Spanien, Italien, Finland, Sverige och Tyskland. I vissa fall efterlyses en 
direkt aktiv roll för den offentliga sektorn, och på andra håll ges mer indirekt stöd 
genom gynnsamma skatteregler och förenklade administrativa förfaranden. Det 
krävs insatser för att påvisa utrymmet för en hållbar utveckling i den sociala 
ekonomin och för att främja att nya arbetstillfällen skapas när det gäller att 
tillgodose framväxande behov. 
=>De flesta medlemsstaterna har valt att inte fastställa mål när det gäller 
beskattningen, men viktiga skattereformer håller på att genomföras i vissa 
stater. Med ett fatal undantag (Nederländerna, Danmark, Irland) har 
medlemsstaterna inte fastställt några konkreta mål för att minska skattetrycket 
totalt eller när det gäller arbete. Den uppenbara bristen på ambition i detta 
avseende kan förklaras av det faktum att budgetbesluten för 1998 redan hade 
fattats vid den tidpunkt då de nationella handlingsplanerna utarbetades. Andra 
förklaringar är den budgetkonsolideringspolitik som för närvarande bedrivs och 
svårigheterna att hitta alternativa stabila finansieringskällor för de sociala 
KOM(98) 222. 
-9 
trygghetssystemen. Under de senaste åren har man dock i flera medlemsstater 
gjort avsevärda insatser för att minska lönebikostnaderna, särskilt när det gäller 
lågavlönade arbetstagare. Genom att sänka lönebikostnaderna för den lägre delen 
av löneskalan kan man främja en betydande ökning av antalet arbetstillfällen, 
särskilt inom lågproduktiva sektorer. Vissa medlemsstater har dessutom infört 
skattereformer som innebär lägre marginalskatt och skattelättnader, vilket bör 
göra det lättare att undanröja hindren för att ta ett lågavlönat arbete och att 
undvika fattigdomsfällan. 
III.3 Anpassningsförmåga 
Inom dem., handling,!»* «nmod» rn.dlenwa.ten» 
att uppnå följande *** *f * 
Arbetsmarknadens parter uppmanas att förhandla fram avtal som syftar till att 
modernisera arbetsorganisationen. Dessa avtal kan avse olika aspekter på arbetstid 
och arbetsformer. En jämvikt mellan flexibilitet och trygghet bör uppnås i dessa 
avtal (riktlinje 13). 
Som reaktion på den allt större mångfalden av anställningsformer kommer 
medlemsstaterna att försöka införa mer anpassningsbara avtalstyper, men 
samtidigt värna om en tillräcklig trygghetsnivå (riktlinje 14). 
Medlemsstaterna kommer att främja utvecklingen av fortbildning inom företagen 
och investering i mänskliga resurser (riktlinje 15). 
Arbetsmarknadens parter kommer också att behöva ta sitt ansvar när det 
gäller att stödja sysselsättningsriktlinjerna. Detta skulle innebära en 
omfattande strategi som integrerar alla nödvändiga aspekter på anpassnings­
förmågan: modernisering av lagstiftningen, uppdatering av kollektivavtal och 
kollektiva förhandlingar, nya former av arbetsorganisation och arbetstidsregler. På 
grund av tidsbristen och ämnets vidsträckta karaktär har man i de flesta bidrag 
inte utvecklat detta tema fullt ut. Det finns ytterst fa formaliserade avtal (på 
nationell nivå) om frågor som rör anpassningsförmågan. Men trots den korta tid 
som stod till buds för utarbetandet av handlingsplanerna har några initiativ ändå 
kunnat föras fram. I Luxemburg deltog arbetsmarknadens parter direkt i 
upprättandet av nationella handlingsplaner. I andra länder, till exempel Belgien 
och Portugal, fick man en ny impuls som kan leda till resultat i kommande 
förhandlingar. 
Dynamiken i utarbetandet av nationella handlingsplaner har lett till ökad 
incdvcv jflhct om behovet av en integrerad och omfattande strategi för att 
anpassa omorganisationen till strukturella förändringar. Några konkreta 
åtgärder till stöd för nya former av arbetsorganisation har dock inte lagts fram i de 
nationella handlingsplanerna. Några initiativ har förts fram - arbetsmarknadens 
parter i Portugal, Irland, Österrike och Förenade kungariket har undertecknat 
gemensamma förklaringar om en modernisering av arbetsorganisationen. Arbetet 
fortskrider med moderniseringen av avtalsförhållanden, särskilt när det gäller 
deltidsarbete, men man utreder fortfarande konsekvenserna av helt nya 
arbetsformer, som exempelvis distansarbete. 
10-
=> Förhållningssättet till omorganisering av arbetstiden avspeglar de olika 
roller som staten och arbetsmarknadsparterna spelar. För ett antal 
medlemsstater (Frankrike, Italien, Belgien, Luxemburg) är moderniseringen av 
arbetsorganisationen kopplad till bredare arbetsmarknadspolitiska åtgärder som 
avser minskning eller omfördelning av arbetstiden, livslångt lärande och det 
sociala trygghetssystemet. I dessa länder har man infört en integrerad strategi för 
att ändra lagstiftningen, som ofta innebär att man överlåter till arbetsmarknadens 
parter att förhandla om olika frågor som gäller genomförandet. Andra länder 
(Irland, Förenade kungariket) anser att statens uppgift är att fastställa rättvisa 
minimistandarder, och att arbetsmarknadens parter själva bör fa komma överens 
om flexibla former av arbetsorganisation. I de länder som har fasta traditioner när 
det gäller trepartsförhandlingar (Danmark, Finland, Österrike, Nederländerna, 
Sverige) förhandlar man nu om de olika frågor som ingår i handlingslinjen 
anpassningsförmåga genom redan etablerade organ. 
=> Utbildning betraktas i allmänhet som en viktig faktor när det galler 
anpassning till förändring. I de flesta handlingsplanerna förekommer politiska 
åtgärder som avser utbildning, yrkesutbildning, skatteregler och lagstiftnings­
reformer och som syftar till att stärka arbetstagarnas kompetens. I alla 
medlemsstater finns skattelättnader för utbildning, antingen på individnivå eller på 
företagsnivå. 1 vissa fall (Förenade kungariket, Irland, Danmark, Frankrike) 
redovisas nya och målinriktade åtgärder för att främja investeringar i utbildning. 
Europeiska socialfondens bidrag (Mål 4 och Adapt) när det gäller att främja 
anpassningsförmågan har i allmänhet inte lyfts fram. 
III.4 Lika möjligheter 
In^m denna 
• Gripa sig an klyftan mellan könen i fråga om sysselsättning och arbetslöshet 
(riktlinje 16). 
• Förena arbete och familjeansvar (riktlinje 17). 
• Underlätta återinträde på arbetsmarknaden (riktlinje 18). 
• Främja integrering av människor med funktionsnedsättning i arbetslivet (riktlinje 
19). 
=> Arbetet med de nationella handlingsplanerna har skapat ökad medvetenhet 
om betydelsen av en strategi för lika möjligheter, både när det gäller kön 
och funktionsnedsättning. Alla medlemsstater har behandlat frågan i sina 
handlingsplaner och avser att vidta nya åtgärder eller har redan föreslagit nya 
politiska åtgärder. Man har åstadkommit konkreta framsteg, särskilt när det gäller 
barnomsorgen, som genom att öka tillgången på arbetskraft kommer att bidra till 
det övergripande målet ökad sysselsättning. 
=>De nationella handlingsplanernas innehåll i fråga om jämställdhet förefaller 
blygsamt och dåligt underbyggt. Att stärka aspekten lika möjligheter är 
fortfarande ett ganska nytt inslag i den europeiska sysselsättningsstrategin. Det är 
-11 -
troligen ett av skälen till att förhållningssättet till en politik genomsyrad av 
jämställdhetssträvan i många nationella handlingsplaner är mindre utvecklat än när 
det gäller andra politiska områden. Detta avspeglas i det relativt begränsade antal 
nya åtgärder som föreslås, de låga belopp som anslås (i de fall där beloppet 
anges), och det begränsade antalet kvantitativa mål som planeras. Utan konkreta 
och kvantifierade mål är det svårt att bedöma de politiska initativ som ingår i de 
nationella handlingsplanerna. Handlingsplanerna kunde också göras mer enhetliga 
genom att det mål som rör lika möjligheter integreras i de andra handlingslinjerna 
(mainstreaming). Trots att en växande skara medlemsstater (Grekland, Frankrike, 
Italien, Spanien, Österrike, Förenade kungariket, Sverige) har tagit upp detta 
begrepp, finns det ännu inte många tecken på konkreta tillämpningar. 
• Att skapa bättre möjligheter för människor med funktionsnedsättning är nu 
ett fullvärdigt inslag i sysselsättningsstrategin. Medlemsstaterna är starkt 
engagerade i att fa in fler funktionshindrade på arbetsmarknaden, och de politiska 
åtgärderna avspeglar intresset för att införliva denna fråga i andra politikområden, 
särskilt när det gäller anställbarhet. Vissa medlemsstater uppmärksammar de 
specifika problem som andra missgynnade grupper har när det gäller integrering 
på arbetsmarknaden, till exempel etniska minoriteter. 
IV. FRÅN CARDIFF TILL WIEN: PLANERING FÖR FRAMTIDEN 
Vid denna första granskning av de nationella handlingsplanerna framkom många 
ljuspunkter, men också några mindre positiva aspekter. Det har också visat sig finnas 
utrymme för ytterligare arbete för att konsolidera Luxemburgprocessen. 
Detta meddelande kommer att vara en utgångspunkt för diskussionen vid toppmötet i 
Cardiff, och slutsatserna från rådets möte kommer att innebära en extra drivkraft för 
det arbete som nu utförs i medlemsstaterna, och med arbetsmarknadens parter, för 
att genomföra de åtgärder som ingår i de nationella handlingsplanerna. 
Den gemensamma sysselsättningsrapporten, som utarbetas av kommissionen och 
rådet, kommer att spela en central roll i uppföljningen på EU-nivå. Kommissionen 
har redan inlett förberedelserna för denna rapport, som kommer att läggas fram i 
oktober. Från juli till september kommer kommissionen att anordna bilaterala 
överläggningar med varje medlemsstat för att föra en ingående diskussion om 
åtgärder och förfaranden i samband med genomförandet och för att samla in närmare 
information om politikens utveckling, fastställande av indikatorer och tidsplanering, 
samt tilldelning av ekonomiska och tekniska resurser. 
Dessa diskussioner kommer att utgöra ramen för granskningen av de åtgärder 
medlemsstaterna vidtagit för att genomföra sin handlingsplan, och kommer att ge 
möjlighet att inhämta kompletterande information om planerade åtgärder och 
fastställa vilka innovativa åtgärder och bästa metoder inom varje handlingslinje som 
är mest lovande för den europeiska sysselsättningsstrategins utveckling i framtiden. 
När det gäller dessa överläggningar med medlemsstaterna kommer hittills gjorda 
erfarenheter att vara användbara för att åtgärda några av de brister som har 
konstaterats föreligga i sysselsättningsriktlinjerna med deras nuvarande utformning. 
12-
Den nuvarande strukturen med fyra handlingslinjer har visat sig vara en värdefull och 
omfattande ram inom vilken den europeiska sysselsättningsstrategin kan utvecklas. 
Flera medlemsstater har dock under utarbetandet av de nationella handlingsplanerna 
fastställt en rad politiska frågor som de anser behöver tas upp för att målen för deras 
sysselsättningsstrategi skall kunna uppnås, men som hittills inte har behandlats 
tillräckligt utförligt. Bland dessa frågor ingår följande: 
- Stärka övergången från bidrag till arbete. Här har medlemsstaterna åtagit sig att 
reformera skatte- och förmånssystemen för att stimulera företagandet, gynna 
skapandet av arbetstillfällen, främja ett aktivt deltagande i arbetslivet och 
förebygga social utslagning. Denna övergång måste åtföljas av förbättringar när 
det gäller såväl utbildningssystemen som arbetsförmedlingen. 
- Ett jämställdhetsperspektiv måste anläggas på den framtida utvecklingen av 
sysselsättningsstrategin, till exempel när det gäller barnomsorg och vård av 
anhöriga. Aspekten lika möjligheter omfattar inte heller uttryckligen vissa 
områden av diskriminering på arbetsmarknaden, till exempel på grundval av ras 
eller etniskt ursprung. 
- Stärka sysselsättningsmöjligheterna för människor med funktionsnedsättning, som 
ett centralt inslag i kampen mot långstidsarbetslöshet och trots de avsevärda 
ansträngningar som gjorts av medlemsstaterna på det här området. 
- Stärka det lokala inslaget i sysselsättningsstrategin, vilket innebär att 
medlemsstaterna bör se till att lokala initiativ och nya sysselsättningskällor i den 
sociala ekonomin integreras i en övergripande utvecklingsstrategi, samt utveckla 
integrerade och varaktiga utvecklingsstrategier på lokal nivå genom lokala 
aktörer. 
- Gripa sig an den utmaning som befolkningens allt högre genomsnittsålder innebär 
för arbetsmarknadspolitiken, vilket betyder att man måste hitta lösningar på det 
ökade tryck som skapas av förtidspensionering och på uppkomsten av 
"flaskhalsar" när det gäller tillgången på arbetskraft, samt se till att pensions- och 
hälso- och sjukvårdssystemen är hållbara. 
Inom ramen för den nuvarande strukturen med fyra handlingslinjer kommer 
kommissionen därför att i samarbete med medlemsstaterna förbereda politikens 
vidare utveckling så att sysselsättningsriktlinjerna bättre motsvarar de olika 
utmaningar som medlemsstaterna står inför. 
För att Luxemburgprocessen skall kunna drivas vidare på ett framgångsrikt sätt krävs 
att beslutsamma åtgärder utan dröjsmål vidtas på följande områden, vilket kräver ett 
gemensamt engagemang och ett samarbete mellan medlemsstaterna, kommissionen, 
arbetsmarknadens parter och andra berörda aktörer: 
Omvandla politiska åtaganden till budgetåtaganden. För att genomföra de 
nationella handlingsplanerna krävs åtaganden i fråga om budget och personal, 
reformer av institutioner och tjänster samt mer effektiva utbildningssystem. Det 
innebär en stor utmaning när det gäller att omstrukturera de offentliga utgifterna för 
utbildningspolitiken så att tyngdpunkten kan läggas vid aktivering och förebyggande 
verksamhet. Det rådande gynnsamma ekonomiska klimatet är en utmaning och en 
-13-
möjlighet. Medlemsstaterna bör undersöka om och hur man, inom de gränser som 
budgetkonsolideringen medger, skulle kunna utnyttja de gynnsamma ekonomiska 
framtidsutsikterna för att överföra resurser till insatser som syftar till att uppnå de 
mål som fastställs i sysselsättningsriktlinjerna, i linje med slutsatserna från Europeiska 
rådets möte i Florens 1996. Eftersom de flesta nationella handlingsplanerna 
utarbetades efter det att respektive nationell budget för 1998 hade antagits, förväntas 
medlemsstaterna på ett bättre sätt införliva de åtaganden som anges i 
handlingsplanerna i den nationella budgetpropositionen för 1999. Om 
handlingsplanen är otydlig när det gäller inriktning, mål och tidsplanering, bör 
regeringarna ta fasta på detta och i nästa budgetomgång göra de nationella 
handlingsplanerna mer operativa och konkreta. 
Uppmuntra arbetsmarknadens parter till att stärka, genomföra och utvärdera 
effekten av deras bidrag. Trots parternas beredvillighet att ge sin reaktion på 
riktlinjerna och deras positiva bidrag till utarbetandet av många nationella 
handlingsplaner, behöver engagemanget stärkas både på nationell och europeisk nivå 
och dess inverkan på sysselsättningen utvärderas i vederbörlig ordning. Även om 
många avtal redan har slutits, till exempel när det gäller sysselsättningsmöjligheter för 
ungdomar och andra målgrupper, krävs en vidareutveckling när det gäller 
förhandlingar om till exempel flexibilitet i arbetslivet, arbetsorganisation och 
arbetstid. Arbetsmarknadens parter på nationell och europeisk nivå har ett stort 
ansvar, vilket också framhålls i riktlinjerna, och de bör intensifiera sina 
ansträngningar att bidra till moderniseringen av den avtalsmässiga och institutionella 
ramen för att förena flexibilitet och trygghet, inrätta system för livslångt lärande och 
främja nya former av arbetsorganisation och arbetsmönster, som till exempel system 
for arbetsrotation. Inom en sådan omfattande strategi måste arbetsmarknadens parter 
därför ge ett oberoende och aktivt bidrag till sysselsättningstrategin. 
Integrera Europeiska socialfonden i arbetsmarknadspolitiken på ett bättre sätt. 
Europeiska socialfonden (ESF) spelar en viktig roll när det gäller att stödja den 
nationella arbetsmarknadspolitiken och står för mellan en eller två procent och nära 
hälften av de totala utgifterna för sysselsättningspolitiken. Socialfondens roll kan vara 
särskilt viktig i länder där regionerna har särskilda befogenheter i samband med 
genomförandet av politiken (Tyskland, Italien) och i de länder som far 
sammanhållningsstöd (Spanien, Portugal, Irland och Grekland). Endast ett fåtal 
nationella handlingsplaner (Frankrike, Grekland, Irland, Italien och Finland) 
innehåller en uppdelning av de insatser som gjorts med stöd av socialfonden enligt 
riktlinjerna, samt deras roll när det gäller att stödja arbetsmarknadspolitiken. Utöver 
den kvantitativa inverkan har de erfarenheter som gjorts i samband med 
socialfondens verksamhet i de flesta medlemsstater bidragit till utvecklingen av vissa 
politiska åtgärder och strategier. Däribland kan nämnas "metoden med 
inslussningsbanor" för integrering på arbetsmarknaden, att införa nya väglednings­
tjänster, att tillhandahålla omsorg och att främja lokal utveckling. Medlemsstaterna 
bör därför vidta ytterligare åtgärder för att göra rapporteringen mer systematisk och 
omsorgsfull i fråga om socialfondens roll som stöd för de nationella 
handlingsplanerna. Socialfonden kan stödja både innovativa åtgärder och 
genomförandet av politiska åtgärder inom var och en av de fyra handlingslinjerna. En 
viktig fråga är att stärka strategin för förebyggande av långtidsarbetslöshet i ESF-
programmen. 
14 
Utvecklingen av jämförbara svsselsättningsindikatorer är en brådskande fråga. 
Utan exakta och jämförbara indikatorer är det svårt att få en bild av de framsteg som 
gjorts på nationell nivå, och den multilaterala granskningen riskerar att förlora en stor 
del av sin kraft och politiska inverkan. Det krävs särskilt att man enas om en rad 
grundläggande indikatorer för svsselsättningsresultatet och i synnerhet de indikatorer 
som rör de tre operativa målen för hela EU. Sådana indikatorer måste utgöra en 
preliminär grund när det gäller att övervaka om medlemsstaterna genomför sina 
nationella handlingsplaner i enlighet med riktlinjerna. Avseende de indikatorer för 
politiken som mäter de insatser som krävs för att nå det förväntade 
sysselsättningsresultatet krävs öppenhet och en gemensam syn på nationella 
indikatorer och metoder för att se till att utgångspunkten och utvecklingsvärdena 
fastställs på lämpligt sätt. Att utveckla en komplett uppsättning jämförbara 
indikatorer är ett mer ambitiöst projekt, som kommer att bli resultatet av en process 
på medellång sikt. När det gäller utvärderingen av de politiska insatserna har man 
redan inlett förberedande diskussioner, och kommissionen har anmodat de nationella 
myndigheterna att stärka sina insatser för att utföra det gemensamma tekniska arbete 
som krävs. 
Sammanfattningsvis måste man konstatera att de nationella handlingsplanerna 
är ett viktigt steg framåt i Luxcmburgprocesscn och att medlemsstaterna nu 
måste övergå till genomförandefasen. Det är viktigt att man konsoliderar de 
framsteg som redan gjorts och att man bibehåller den politiska drivkraften när det 
gäller att föra vidare sysselsättningsstrategin och de nationella mål som anges i 
handlingsplanerna, samtidigt som subsidiaritetsprincipen respekteras. Det kommer 
inte att ske utan vissa svårigheter och man kommer inte att kunna nå omedelbara 
resultat på alla områden. Kommissionen anmodar medlemsstaterna att fortsätta 
finslipa och förtydliga sina avsikter, att genomföra de nödvändiga politiska 
förändringar som meddelats, samt att åtgärda eventuella brister som fortfarande finns 
i handlingsplanerna. Kommissionen avser att även i fortsättningen göra insatser för 
att stödja och underlätta denna process. 
-15-
ISSN 1024-4506 
KOM(98) 316 slutlig 
DOKUMENT 
SV 04 01 05 10 
Katalognummer : CB-CO-98-325-SV-C 
ISBN 92-78-36325-1 
Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg