A4-0162/97

Resolution om den framtida utvecklingen av Europeiska unionens gemensamma säkerhetspolitik

Europaparlamentet utfärdar denna resolution

- med beaktande av artikel 148 i arbetsordningen,

- med beaktande av sin resolution av den 18 maj 1995 om «framsteg i genomförandet av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken» (november 1993 - december 1994) ((EGT nr C 151, 19.6.1995, s. 223.)),

- med beaktande av sin resolution av den 18 juli 1996 om «framsteg i genomförandet av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (januari - december 1995)" ((EGT nr C 261, 9.9.1996, s. 154.)),

- med beaktande av sin resolution av den 14 juni 1995 om «upprättandet av ett analyscenter inom Europeiska unionen för aktivt förebyggande av kriser» ((EGT nr C 166, 3.7.1995, s. 59.)),

- med beaktande av sin resolution av den 13 mars 1996 med i) Europaparlamentets yttrande om sammankallande till regeringskonferensen och ii) utvärdering av reflektionsgruppens arbete och preciseringen av Europaparlamentets politiska prioriteringar inför regeringskonferensen ((EGT nr C 96, 1.4.1996, s. 77.)),

- med beaktande av sin resolution av den 16 januari 1997 om den allmänna ramen för ett utkast till översyn av fördragen ((EGT nr C 33, 3.2.1997, s. 66.)),

- med beaktande av betänkandet från utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor och yttrandet från utskottet för institutionella frågor (A4- 0162/97), och med beaktande av följande:

A. Europeiska unionen måste, i sin egenskap av en gemenskap med ett gemensamt öde, kunna bidra till att garantera sina medborgare säkerhet, till stabiliteten på den europeiska kontinenten och i angränsande områden, inbegripet Östersjö- och Medelhavsområdena, Främre Orienten, Mellanöstern och området kring Svarta Havet, och bidra till att bevara freden och den internationella säkerheten enligt principerna i Förenta nationernas stadga och målsättningarna i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (GUSP).

B. Europeiska unionen har ännu inte uttömt alla möjligheter i Fördraget om Europeiska unionen för att utveckla en verklig gemensam säkerhetspolitik och samtidigt skulle tillämpningsområdet för en sådan politik kunna definieras bättre under regeringskonferensen.

C. Dagens gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik bör leda till att det tillämpas en verklig gemensam utrikespolitik i vilken EU deltar med en enda röst i internationella organisationer. EU:s politiska inflytande och ansvar bör utveckla sig i förhållande till de femton medlemsstaternas verkliga politiska och ekonomiska betydelse i världen.

D. Säkerhetspolitiken bör bygga på tanken om en gemensam global och mänsklig säkerhet, uppnådd genom samarbete grundat på principerna om likvärdighet, rättvisa, och ömsesidighet och innebärande samarbete, åtgärder för att skapa förtroende, öppenhet, successiv nedrustning, omställning och avmilitarisering samt befrielse från kroniska hot som hunger, sjukdom och förtryck.

E. Den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken bör inriktas mot att utveckla EU:s möjligheter att förhindra konflikter eller lösa dem på fredlig väg.

F. Trots de motsättningar som fortfarande finns bland medlemsstaterna om nödvändigheten av att integrera VEU i EU:s strukturer träder en samstämmighet fram bland alla medlemsstater om nödvändigheten av att tilldela unionen den befogenhet och de medel som behövs för att verkställa fredsbevarande och fredsskapande uppdrag.

G. Fördraget borde innehålla en definition av begreppet gemensam säkerhet, vilken skall betraktas som unionens förmåga att förebygga och bemöta hot mot gemensamma värden, grundläggande intressen, unionens territoriella integritet och självständighet samt att bidra till att bevara freden och förstärka den internationella säkerheten genom att utveckla ömsesidig politisk solidaritet, inbegripet ekonomisk solidaritet.

H. Säkerhet innebär också att Europeiska unionen, när det är nödvändigt, kan delta i gemensamma operationer inom ramen för FN eller OSSE, för att skydda sina intressen och värden och även påta sig sitt internationella ansvar, i synnerhet inom ramen för uppdrag av typen Petersberg som anförtrotts VEU, eventuellt i samarbete med NATO.

I. Europeiska unionen förfogar för närvarande inte över ett eget organ för analys och utvärdering vilket är till förfång för strävan efter en effektiv gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, samtidigt som medlemsstaterna och VEU förfogar över underrättelseorgan liksom diplomatiska nätverk som bör ställas i GUSP:s tjänst.

J. Utvecklingen av den gemensamma säkerhetspolitiken utgör en viktig etapp på vägen mot utformningen på sikt av en gemensam försvarspolitik som med tiden skulle kunna leda till ett gemensamt försvar.

En säkerhetspolitik för Europeiska unionen

1. Parlamentet påminner om att Europeiska rådet i Lissabon identifierade fyra aspekter av säkerhetsdimensionen som kan bli föremål för gemensamma åtgärder, nämligen:

- ESK-processen (vid toppmötet i Budapest omvandlad till OSSE),

- nedrustningspolitiken och politiken för kontroll av rustningen i Europa, däri inbegripet förtroendeskapande åtgärder,

- frågor rörande icke-spridning av kärnvapen,

- ekonomiska aspekter på säkerhet, i synnerhet kontroll av överföring av militär teknologi till tredje land och kontroll av vapenexport,

2. anser att de områden som här definierats, vilka utgör viktiga element i en säkerhetspolitik för Europeiska unionen, bör utvidgas till att omfatta alla aspekter som anges nedan,

3. föreslår följaktligen att säkerheten skall bli föremål för en definition som skall göra skillnad mellan å ena sidan den yttre säkerheten, som sorterar under Europeiska unionens förbindelser med omvärlden enligt artikel C i Fördraget om Europeiska unionen, och å andra sidan den inre säkerheten som framför allt sorterar under den tredje pelaren,

a) Europeiska unionens yttre säkerhet omfattar frågor som hänger samman med:

- unionens och dess medlemsstaters territoriella integritet och skydd av dess medborgare,

- rustningskontroll, både av konventionella vapen och kärnvapen, inklusive spridningsfrågor och frågor som gäller kvantitativa begränsningar av vapen, begränsningar i användning eller förbud,

- förekomsten av gränsproblem, olösta minoritetsproblem eller rivalitet mellan etniska grupper som riskerar att spridas och slutligen hota Europeiska unionens medlemsstater samt politiskt oroliga situationer och instabilitet i vissa länder som gränsar till gemenskapens territorium,

- de skriande orättvisorna mellan rika och fattiga länder, och alla konsekvenser dessa medför, framför allt på folkomflyttningarna,

- miljöskydd, i den mån den störda jämvikten i miljön utgör ett hot mot freden samt de hot som föråldrade kärnkraftverk, förvaring av radioaktiva ämnen eller av radioaktivt avfall innebär,

b) Europeiska unionens inre säkerhet omfattar frågor som hänger samman med:

- de hot som terrorism och organiserad brottslighet som illegal handel utgör (vapen, narkotika, penningtvätt, prostitution),

- den ekonomiska och sociala krisen i de europeiska samhällena som ger upphov till ett allt mindre socialt samförstånd och som leder till att det folkliga missnöjet inriktas på det som är främmande, något som tar sig uttryck i form av rasism och främlingsfientlighet,

4. konstaterar följaktligen att säkerheten kan säkerställas:

a) externt med hjälp av den klassiska eller förebyggande diplomatin eller genom förtroendeskapande åtgärder på det militära området liksom genom ekonomiskt stöd, utvecklingsbistånd, genomförande av fredsbevarande eller fredsskapande åtgärder och alla slags former av mellanstatligt samarbete, bi- eller multilateralt, samt genom främjande av demokrati och mediernas mångfald,

b) internt genom ekonomiska och sociala åtgärder, genom åtgärder som skall vidtas i synnerhet på kultur- och utbildningsområdet, så att alla former av fördomar av rasistisk eller främlingsfientlig natur bekämpas, liksom genom vidareutveckling av Europol och förbättrat samarbete mellan nationella polis-, rätts- och förvaltningsmyndigheter i form av miniminormer, som skall fastställas enligt gemenskapsförfaranden, samt genom överförande av vissa områden till gemenskapen,

5. kräver med eftertryck att medlemsstaterna utnyttjar regeringskonferensen för att fördjupa diskussionen om europeisk säkerhet, och kommer fram till en överenskommelse så att Europeiska unionen kan utrustas med nödvändiga instrument för att genomföra en trovärdig säkerhetspolitik, i enlighet med andemeningen och ordalydelsen i Fördraget om Europeiska unionen,

6. kräver följaktligen att kommissionen och rådet snarast genomför en undersökning om möjligheten att upprätta en europeisk kår som består av militära och civila enheter vars särskilda uppgift är att genomföra fredsbevarande och fredsskapande åtgärder,

7. anser att bekräftelse av den naturliga solidaritet som förenar medlemsstaterna i sig utgör en viktig del i säkerheten, i den mening att den samverkar med de säkerhetsgarantier som ställs inom ramen för VEU och NATO,

8. anser också att införandet av en artikel om ekonomisk säkerhet i fördragen skulle ge Europeiska unionen medel att handla när säkerheten för dess kommunikationsvägar och försörjning hotas,

9. anser slutligen att Europeiska unionen inom ramen för en gemensam säkerhetspolitik bör kunna bidra till fred och en stabil rättsordning i världen, i första hand i gränsområdena till land och till havs, och att unionens medlemsstaters militära styrkor i detta sammanhang också skulle kunna bidra till detta inom ramen för ett mandat från FN eller OSSE, till en början för uppdrag av typen Petersberg,

10. uppmanar följaktligen regeringskonferensen att, för att ge tyngd åt en gemensam säkerhetspolitik, vidta åtgärder för att

a) i fördragen införa en artikel om politisk solidaritet och lägga till principen om territoriell integritet för Europeiska unionen och dess medlemsstaters gränser, eftersom dessa är beståndsdelar av den naturliga solidaritet som binder unionens stater samman,

b) i fördragen införliva uppdrag av typen Petersberg, vilka skulle utformas som gemensamma åtgärder i enlighet med artikel J 3 i Fördraget om Europeiska unionen och i vilka alla medlemsstater bör delta fysiskt och/eller finansiellt som ett uttryck för deras naturliga solidaritet,

c) inrätta ett centrum för analys, förebyggande och politisk planering, vilket tidigare har begärts i parlamentets ovannämnda resolutionen av den 14 juni 1995 och bekräftats i resolutionen av den 16 januari 1997, med rådet och kommissionen som gemensamt ansvariga och med stöd från VEU, så att krishärdar kan upptäckas i tid och unionens gemensamma ståndpunkter och gemensamma åtgärder i säkerhetsfrågor kan fastställas,

11. begär inför en kommande utveckling av den gemensamma säkerhetspolitiken och genomförande av uppdrag av typen Petersberg att det nuvarande samarbetet mellan Europeiska unionen och VEU successivt skall förstärkas,

12. önskar att VEU:s operativa strukturer förstärks, men utan att detta leder till en duplicering av NATO:s medel,

Regionala aspekter på den gemensamma säkerheten

Förbindelserna med staterna öster om unionens gränser

13. noterar att OSSE i sin egenskap av forum för dialog och instrument för preventiv diplomati utgör en mycket viktig faktor i den alleuropeiska säkerheten; önskar en förstärkning av organisationen såvitt detta inte försvagar de säkerhetsstrukturer i vilka majoriteten av Europeiska unionens medlemsstater deltar,

14. anser också att Europarådet har en mycket viktig roll att spela för att främja demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna, vilka båda är viktiga delar av säkerheten i Europa,

15. erinrar om den positiva roll som stabilitetspakten har spelat i Europa både som diplomatisk förebyggande åtgärd gentemot länderna i Central- och Östeuropa i Europeiska unionens regi och följaktligen som en del av Europeiska unionens säkerhetspolitik,

16. noterar viljan hos länderna i Central- och Östeuropa att integreras i de västerländska säkerhetsstrukturerna, till att börja med i NATO, och anser att beslut i denna fråga endast kan fattas av dessa länder och Atlantpaktens medlemsstater,

17. understryker även att en utvidgning av Atlantpakten inte bör innebära en ny delning av den europeiska kontinenten, och inte heller leda till att länderna i Central- och Östeuropa delas upp i olika klasser, utan att målet med en utvidgning snarare skall vara att utvidga stabiliteten österut och stärka demokratin i dessa länder,

18. är dock medvetet om den oro som uttryckts i Ryssland angående de före detta Warszawapaktstaternas eventuella anslutning till NATO och understryker att denna skulle kunna avdramatiseras, om det samtidigt med utvidgningen av NATO utformades ett strategiskt och säkerhetsmässigt partnerskap mellan Förenta staterna, Europeiska unionen, Ryssland och andra berörda stater i OSS,

19. anser att detta strategiska och säkerhetsmässiga partnerskap bör precisera parternas rättigheter och skyldigheter och att det bland dessa skyldigheter är lämpligt att skriva in principen om territoriell integritet och de europeiska staternas okränkbara gränser,

Förbindelserna med Balkanregionen

20. noterar att Balkan fortfarande utgör den huvudsakliga instabilitetszonen i Europa och att det därför är viktigt att underlätta för länderna i området att närma sig de europeiska strukturerna,

21. uppmanar följaktligen Europeiska unionen att stödja de demokratiska krafterna, låta dessa länder, genom att erbjuda dem utsikter till samarbete ta del av Europeiska unionens värderingar, hjälpa dem både ekonomiskt och finansiellt i syfte att skapa stabilitet bland dem och slutligen verka till förmån för det regionala samarbetet inom detta område,

Förbindelserna med de baltiska staterna

22. erinrar om sin resolution av den 14 juli 1995 om riktlinjerna för Europeiska unionens politik gentemot de baltiska staterna ((EGT nr C 249, 25.9.1995, s. 215.)),

23. understryker att Östersjön i och med de senaste anslutningarna till Europeiska unionen och framtida anslutningar i allt högre grad blir ett innanhav som bör bli ett samarbetsområde mellan länderna kring detta, inbegripet Ryssland och dess exklav Kaliningrad,

24. påpekar att det europeiska arktiska området vid Barents hav utgör en integrerad del av Nordeuropa som delvis griper in i Östersjöområdet, och att samarbetet där bör utvecklas som en del av Europeiska unionens globala politik för de nordliga regionerna,

25. uppmanar följaktligen Europeiska unionens råd att inom ramen för GUSP använda alla tillgängliga medel för att minska de spänningar som alltid kan uppstå i området och reaktivera de baltiska rundabordssamtalen som inleddes i samband med förhandlingarna om stabilitetspakten i Europa, så att de kan omvandlas till ett forum för en regelbunden dialog med de Östersjöländer som ännu inte är medlemmar av Europeiska unionen,

Förbindelser med kuststaterna vid Medelhavet och Svarta havet samt staterna i Främre Orienten och Mellanöstern

26. betonar Medelhavets betydelse för Europeiska unionens säkerhet, vilken även bekräftades vid Barcelonakonferensen, och understryker att, oberoende av associeringsavtalen med länderna i södra Medelhavsområdet, så gör den ekonomiska obalansen och den problematiska fredsprocessen i Mellanöstern dessa länder, beroende på de olika fallen, sårbara för politisk instabilitet, terrorism och brott mot de mänskliga rättigheterna,

27. anser att det är nödvändigt att inrätta samarbetssäkerhetsstrukturer i Medelhavsområdet som kompletterar Europeiska unionens politik med partnerskapsavtal med Medelhavsländerna,

28. hävdar på nytt att de tvister som finns mellan länderna kring Medelhavet måste lösas med respekt för internationell rätt och lämpliga FN- resolutioner, samt, om det är nödvändigt, genom att hänskjuta dem till Internationella domstolen,

29. understryker behovet av att säkerställa den kompletterande karaktären och insynen i EU:s dialog med staterna i Medelhavsområdet i relation till motsvarande dialog som andra internationella organisationer (VEU, NATO och OSSE) har inlett med dessa stater,

30. anser att en säkerhetspolitik i Medelhavsområdet framför allt skall vara inriktad på att förbättra de ekonomiska och sociala villkoren i länderna kring Medelhavet, särskilt i de sydliga länderna, kontroll över folkomflyttningarna och systemen för illegala transporter av krigsmateriel,

31. understryker Svarta havets betydelse för säkerheten i Europa ett hav som, framför allt gränsar till Transkaukasien, och uppmanar till följd därav Europeiska unionen att i större utsträckning medverka i den ekonomiska samarbetszonen kring Svarta havet,

32. noterar också Främre Orientens och Mellanösterns betydelse för säkerheten i världen, bland annat med tanke på de mycket stora oljereserverna där, och uppmanar rådet att utveckla den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken gentemot länderna i denna region,

33. önskar också att Europeiska unionen skall spela en mera aktiv politisk roll i fredsprocessen i Mellanöstern, en process för vilken unionen spelat en väsentlig roll som politisk impulsgivare sedan Venedigdeklarationen från 1980,

Andra överväganden

34. anser att det för samordningen och utvecklingen av GUSP skulle vara lämpligt att vid behov sammankalla blandade rådssammanträden med medlemsstaternas utrikes- och försvarsministrar, i synnerhet när det handlar om att uppdra åt VEU att genomföra uppdrag av typen Petersberg,

35. bekräftar att en gemensam säkerhetspolitik inte i sig kan skydda Europeiska unionen mot alla hot, och att unionen oundvikligen bör ta upp försvarsfrågan,

36. anser att en vidare definition av en gemensam europeisk säkerhetspolitik i en större omfattning måste betona frågor som nedrustning, förebyggande av konflikter och förtroendeskapande åtgärder,

37. påminner om att GUSP enligt Fördraget om Europeiska unionen omfattar utformningen av en gemensam försvarspolitik som med tiden skulle kunna leda till ett gemensamt försvar,

38. anser att Europeiska unionen dels måste anpassa sin nuvarande organisation så att den närmare följer den fortsatta utvecklingen inom säkerhetsområdet och på ett senare stadium utvecklingen av försvaret, dels knyta närmare kontakter med de organisationer som agerar på detta område,

39. uppdrar åt sin ordförande att vidarebefordra denna resolution till kommissionen, rådet och regeringskonferensen, VEU:s, NATO:s, OSSE:s och FN:s organ samt till parlamenten i medlemsstaterna och i de länder som ansöker om medlemskap.