RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET

Interimsrapport om genomförandet av rådets direktiv 2011/85/EU om krav på medlemsstaternas budgetramverk

1. Inledning

Rådets direktiv 2011/85/EU om krav på medlemsstaternas budgetramverk[1] trädde i kraft i december 2011. Det är en viktig del i lagstiftningspaketet för förstärkt ekonomisk styrning. Genom det här direktivet fick Europeiska unionen för första gången möjlighet att ange minimikrav för budgetramverk som kan ge rättslig säkerhet utöver de landsspecfika rekommendationer som utfärdats inom ramen för den europeiska planeringsterminen. Med pressande konsolideringskrav i ett stort antal medlemsstater har kravet på resultat blivit mycket viktigt. Mot bakgrund av detta har satsningarna för att förbättra de nationella budgetramverken i hög grad sammanflätats med konsolideringen av de offentliga finanserna, eftersom syftet med båda är att på ett varaktigt sätt förbättra kvaliteten på det offentliga utfallet.

I direktivet definieras ett budgetramverk som den uppsättning mekanismer, förfaranden, regler och institutioner som den offentliga sektorns budgetpolitik vilar på, särskilt i) system för budgeträkenskaper och statistisk rapportering, ii) regler och förfaranden för utarbetandet av prognoser för budgetplaneringen, iii) landsspecifika numeriska finanspolitiska regler, iv) budgetramverk på medellång sikt och v) mekanismer för budgetrelationer mellan myndigheter inom den offentliga sektorns olika undersektorer. För varje rubrik ges i direktivet ett antal väsentliga standarder. Medlemsstaterna ska senast den 31 december 2013 ha införlivat dessa i sin nationella lagstiftning. I juli 2011 gavs ytterligare kraft åt detta genom det politiska åtagandet från stats- och regeringscheferna i euroområdets medlemsstater om att införliva direktivet före slutet av 2012[2]. Slutligen innebar antagandet av fördraget om stabilitet, samordning och styrning inom Ekonomiska och monetära unionen en uppföljning av direktivet. 25 medlemsstater åtog sig att införa en regel om strukturell budgetbalans.

I artikel 15.3 i direktivet, åläggs kommissionen att ”utarbeta en interimsrapport om genomförandet av de viktigaste bestämmelserna i detta direktiv som ska överlämnas till Europaparlamentet och rådet senast den 14 december 2012”. Därför lämnande kommissionen i maj 2012 ett frågeformulär till kommittén för ekonomisk politik, där medlemsstaterna gavs möjlighet att redogöra för vidtagna åtgärder, redan inledda reformer och konkreta planer. Den här rapporten grundas därför i första hand på den information som medlemsstaterna lämnat. De flesta medlemsstaterna har lämnat sina bidrag i september-oktober 2012[3]. Därför återspeglar resultatet situationen vid rapporteringstidpunkten. Detaljerade rapporter från varje land presenteras i det medföljande arbetsdokumentet från kommissionen (SWD(2012) 433).

Syftet med interimsrapporten är att informera rådet, Europaparlamentet och allmänheten om de framsteg som har gjorts när det gäller att införliva direktivet. Den ska därför inte utformas som en fullständig bedömning av den nationella bestämmelsens överensstämmelse med direktivet, eftersom en sådan ska göras efter det att tidsfristen för införlivande har löpt ut i enlighet med EU-rätten. För att ge en översiktlig bild är avsnitt 2 i denna rapport uppbyggd kring fem underavsnitt som motsvarar de viktigaste bestämmelserna i direktivet, följt av en sammanfattning av de främsta resultaten.

2. Framsteg med införlivandet av direktivets viktigaste bestämmelser

2.1. Bestämmelser om räkenskaper, statistik och insyn (kapitel II och artikel 14 i direktivet)

En sund finanspolitik bör grundas på sund finansrapportering. Heltäckande, punktliga och noggranna uppgifter om budgetgenomförande är på många sätt viktiga för beslutsfattare. För det första innebär det att budgetar som röstats igenom av lagstiftande organ genomförs på rätt sätt. För det andra ger det skattemyndigheterna möjlighet att praktiskt taget i realtid övervaka eventuella avvikelser från den överenskomna budgetkursen. För det tredje säkerställer det, i ett framtidsinriktat perspektiv, att budgetplaneringen genomförs på det mest aktuella sättet, vilket minimerar baseffekterna som orsakas av efterföljande revisioner av finansdata.

Fram tills helt nyligen var den löpande finansrapporteringen i de flesta medlemsstater ojämn. Även när rapporteringsskyldigheten var klart fastställd, samlades uppgifter från offentliga sektorn för olika delar av förvaltningen in enligt olika räkenskapsregler eller statistiska principer i fråga om frekvens, tidsfrister och sammanställningsmetoder. Mot bakgrund av detta gick det alltför lång tid innan negativ budgetutveckling upptäcktes, i synnerhet när den härrörde från icke-centrala offentliga enheter. En av de första åtgärderna som medlemsstaterna var tvungna att vidta enligt de ekonomiska anpassnings- och tillväxtprogrammen, var att med tätare intervall sammanställa finansrapporter för alla offentliga sektorsenheter[4].

Direktivet ger därför större möjlighet att harmonisera räkenskapspraxis inom offentliga sektorn, rationalisera rapporteringsposterna och bygga upp ett effektivt dataflöde till beslutsfattare och externa observatörer. Ett införlivande av befintliga datainsamlingsprocesser och nya statistiska krav i lagstiftningen skulle säkerställa att de hundratals, och ibland tusentals, enheterna inom offentlig sektor på lämpligt sätt skulle integreras i ett heltäckande datainsamlingssystem.

Nästan alla rapporterande medlemsstater lämnar månatliga uppgifter för centrala organ enligt kontantmetoden eller i andra redovisningsmetoder (BG, DK, DE, EE, EL, ES, FR, IE, IT, LT, MT, NL, AT, PT, RO, SK, FI, SE, SI och UK)[5]. Tillgängligheten för finansdata i enlighet med direktivet är dock markant lägre för socialförsäkringsenheter (BG, DK, EE, EL, NL, RO, PT och FI) och pågående reformer har ännu inte slutförts för statsförvaltningsorgan i AT, DE och ES[6]. På lokal nivå, där direktivet ställer förhållandevis lägre krav (kvartalsredovisning enligt kontantmetoden eller motsvarande metoder), är det endast elva medlemsstater (BG, DK, EE, EL, IT, LT, MT, PT, RO, FI och UK) som rapporterar vissa uppgifter. Det återstår alltså en hel del att göra i de flesta medlemsstater när det gäller icke-centrala offentliga undersektorer. Detta är särskilt aktuellt med tanke på att de står för en ibland betydande andel av de totala offentliga utgifterna, speciellt i mycket decentraliserade länder.

Parallellt med medlemsstaternas satsningar vidtar kommissionen också åtgärder inom statistiken. För att hjälpa medlemsstaterna med det praktiska genomförandet av statistikbestämmelserna i artikel 3 och 14 i direktivet har Eurostat inrättat en arbetsgrupp om direktivets konsekvenser för insamling och spridning av budgetuppgifter. Arbetsgruppens resultat förväntas bli en uppsättning mallar och tillhörande noter med uppgift om metod, omfattningen på obligatoriska uppgifter, samt intervall och aktualitet för nationellt offentliggörande av enskilda indikatorer till ledning för de nationella statistikinstituten. De flesta medlemsstater har uppgett sig villiga att ta hänsyn till arbetsgruppens slutsatser när de ska fullborda sina satsningar på statistikområdet.

Dessutom fastställs det i artikel 16.3 i direktivet att ”Senast den 31 december 2012 ska kommissionen utvärdera hur ändamålsenliga de internationella standarderna för offentlig redovisning är för medlemsstaterna”. Med anledning av detta fick kommissionen ta emot över sextio bidrag vid ett offentligt samråd. Bedömningsrapporten ska publiceras före utgången av 2012 och täcka vikten av och nyttan med räkenskapsmässig redovisning, den aktuella användningen av räkenskapsmässig redovisning i medlemsstaterna, en sammanfattning och en bedömning av hur ändamålsenliga de internationella standarderna för offentlig redovisning är, kopplingar och skillnader mellan internationella standarder för offentlig redovisning och statistisk redovisning, den potentiella kostnaden för att införa nya redovisningsstandarder samt frågor som rör offentlig sektor.

Slutligen publicerade Eurostat, för genomförandet av artikel 4.7 i direktivet, den 6 februari 2012 för första gången ett pressmeddelande ägnat åt kvartalsredovisning av de offentliga skuldnivåerna för EU, euroområdet och enskilda medlemsstater. Ett liknande initiativ planeras för kvartalsunderskottet.

2.2. Makroekonomiska prognoser och budgetprognoser (kapitel III i direktivet)

Makroekonomiska prognoser och budgetprognoser som används för finanspolitisk planering har länge betraktats som en svag punkt i framställningen av årsbudgetar. En del medlemsstater har länge ansetts ha systematiska avvikelser i sina budgetuppskattningar. Budgetar som bygger på snedvridna antaganden kan i sådana fall knappast anses ge en sann och rättvisande bild när de lämnas till parlamentet och allmänheten. Det är därför som direktivet lägger särskild vikt vid prognoser och ägnar ett kapitel åt detta ämne, vilket främst kräver att medlemsstaternas budgetplanering bygger på realistiska makroekonomiska prognoser och budgetprognoser med hjälp av den allra senaste informationen.

Samtidigt som det är en utmanande uppgift att fastställa standarder för prognoser, bör medlemsstaterna lägga rimliga ansträngningar när de förbereder, offentliggör och utvärderar sina prognoser. Lämpliga åtgärder vid genomförandet bör normalt omfatta en tydlig beskrivning av uppgifterna mellan de enheter som berörs av prognosprocessen och även omfatta en efterhandsutvärdering. Även om en efterhandsutvärdering inte behöver genomföras varje år är det en värdefull åtgärd som kan uppmärksamma skattemyndigheterna på eventuella snedvridningar.

Prognostiseringen kan också inbegripa oberoende institutioner eller organ, enligt vad som föreslås i det så kallade ”tvåpacket”, förslaget till förordning om övervakning och bedömning av utkast till budgetplaner i medlemsstater i euroområdet[7], vilket är en förlängning och ytterligare specificering av vissa av bestämmelserna i direktivet. Om tvåpacket antas kan denna förordning ge mycket gott stöd till uppnåendet av direktivets mål på området.

Totalt har en tredjedel av medlemsstaterna (BG, DE, DK, EE, PL, RO, SE, SI, SK och UK) rapporterat att de har infört strukturerade processer som inbegriper flera institutioner och organ, vilket säkerställer insyn och ansvarsutkrävande i prognoserna. Andra medlemsstater befinner sig fortfarande på planeringsstadiet eller har hittills endast rapporterat vaga avsikter i detta skede. AT, BG, CY, DE, DK, EL, RO, SE och UK rapporterar att de håller på med utkast till alternativa makroekonomiska scenarier och budgetscenarier, vilket är ett sunt förebyggande steg som underlättar budgetförändringar i genomförandefasen om de faktiska parametrarna avviker från det centrala scenariot. Endast ett fåtal medlemsstater rapporterar att de jämför (eller planerar att jämföra) sina prognoser med Europeiska kommissionens (BG, CY, DE, EE, EL[8], FR, RO och SI), även om vissa medlemsstater tar kommissionens antaganden som indata i sina egna förfaranden (EE och PL). Det är få medlemsstater som i detta skede rapporterar några specifika åtgärder för att i efterhand bedöma kvaliteten på prognoserna i enlighet med artikel 4.6 i direktivet.

2.3. Numeriska finanspolitiska regler (kapitel IV i direktivet)

Direktivet föreskriver att medlemsstaterna ska ha landsspecifika numeriska finanspolitiska regler som effektivt främjar att de uppfyller sina skyldigheter enligt fördraget i fråga om budgetpolitiken (artiklarna 5–7). Även om direktivet inte specificerar sådana regler i detalj, ska de omfatta krav på att målen och deras tillämpningsområde är väl definierade, att effektiv och punktlig övervakning av reglerna införs, att mekanismerna efterlevs och att endast väl avgränsade undantagsklausuler definieras[9].

Det är ett känt faktum att väldefinierade regelstyrda ramverk i hög grad förbättrar budgetdisciplinen. Det är många förutsättningar som ska uppfyllas när medlemsstaterna utformar sådana regler. Först och främst måste de nationella finanspolitiska reglerna vara fullt kompatibla med unionens budgetram. För det andra är det viktigt att undvika två motsatta fallgropar. Å ena sidan kan luckor i täckningen försvaga effektiviteten i hela ramverket genom att ge tillfälle till budgetöverskridanden. Å andra sidan kan för många nationella regler, om de inte är korrekt utformade, öka risken för motstridigheter mellan dem och därmed försvaga deras övergripande effekt. Slutligen, om reglerna verkligen ska märkas och säkerställa effektiv budgetdisciplin, krävs det att efterlevnaden regelbundet utvärderas. Effektiv övervakning och utvärderingar i efterhand är särskilt motiverat när det handlar om komplexa regler eller en mångfald av nationella regler vars inbördes samspel kan vara mindre lätt att tolka. Periodiska kontroller av övervakningsinstitut med tillräcklig befogenhet skulle också ge möjlighet att öka medvetenheten om hållbara offentliga finanser och främja en sund debatt med skattemyndigheter och allmänheten om delade budgetmål.

Till följd av införandet av direktivet och fördraget om stabilitet, samordning och styrning inom Ekonomiska och monetära unionen, har större reformer, som lett till en översyn av de finanspolitiska reglerna, presenterats eller redan genomförts i tjugo medlemsstater (AT, BG, CY, CZ, DE, DK, EE, ES, IE, IT, FR, LT, LV, NL, PL, PT, RO, SE, SK och SI). Nya regler om budgetbalans, inbegripet förslag till lagstiftning, har presenterats i elva medlemsstater (CY, IE, ES, FR, IT, LT, LV, NL, PL, PT och SI). Dessutom har regler om budgetbalans uppdaterats i syfte att förstärka dem i fem andra (BG, DK, DE, EE och AT). En del regler om budgetbalans kommer att träda i kraft fullt ut efter en övergångsperiod. Det gäller Tyskland (2016 för förbundsrepubliken, 2020 för Länder), Österrike (2017) och Spanien (2020). Utgiftsregler har fastställts i tio medlemsstater (AT, CY, DK, EE, ES, IT, LT, LV, PL och PT) och gjorts om i fem andra (BG, CZ, RO, SI och SK). Utformning eller förstärkning av de nationella skuldreglerna är en ny utveckling i tolv medlemsstater (AT, BG, CY, CZ, EE, IE, IT, ES, NL, PL, PT och SK). Medlemsstater som ingår i ett anpassningsprogram ingår dessutom även i ett flerårigt ramverk med flera mål som begränsar deras budgetpolitik som en faktisk budgetregel med utökade funktioner vad gäller övervakning och efterlevnad.

Många medlemsstater säger att de nya eller uppdaterade reglerna ska anpassas efter kraven i direktivet. Framför allt säger många medlemsstater att övervakningsorgan kommer att tilldelas uppgiften att utvärdera genomförandet av finanspolitiska regler (BG, CY, CZ, DK, DE, EE, IE, IT, LV, PL och SK). Undantagsklausuler har definierats i BG, CY, CZ, DK, DE, ES, IE, LV, AT, PL och SK. De finanspolitiska reglernas räckvidd har utökats till att omfatta andra undersektorer utanför den centrala offentliga sektorn. De finanspolitiska reglerna gäller även för lokala eller regionala myndigheter i fråga om reglerna om budgetbalans (BG, DE, ES, FR, LT, LU, NL, AT, RO, SE och SK), skuldregler (BG, CZ, EE, ES, IT, AT, PT, RO och SK) och utgiftsregler (BG, ES och AT). I sin helhet ser inrättandet av numeriska finanspolitiska regler ut att vara på rätt väg. Deras speciella karaktär och övergripande konsekvens måste dock bedömas mot kraven i artiklarna 5 och 6 i direktivet.

2.4. Budgetramverk på medellång sikt (kapitel V i direktivet)

I enlighet med direktivet ska medlemsstaterna inrätta ett trovärdigt och effektivt budgetramverk på medellång sikt för att kunna utöka sin finanspolitiska planering till mer än ett år, vilket gynnar en konsekvent, effektiv och potentiellt ambitiös politik på medellång sikt. Budgetramverket på medellång sikt ska innehålla fleråriga budgetmål i kombination med prognoser för intäkter och utgifter grundade på oförändrad politik, med förklaringar av korrigerande politiska åtgärder på medellång sikt som ska överbrygga gapet mellan prognoserna enligt den oförändrade politiken och de politiska målen. Det ska också innehålla en utvärdering av hur den planerade politiken förväntas påverka de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet.

Även om direktivet ägnar ett kapitel åt budgetramverk på medellång sikt (artiklarna 9–11), är det viktigt att inte se utkasten till nationellt budgetramverk på medellång sikt som en isolerad företeelse. Tidsplanen för planeringen av budgetramverket på medellång sikt och dess integrering i cykeln för årsbudgeten måste noga övervägas så att det fullt ut, tillsammans med övriga årsbudgetdokument, kan fungera som ett strategiskt dokument för staten. När så krävs bör budgetramverket på medellång sikt ersätta befintliga planeringsdokument eller sammanfogas med dem till ett enda väldefinierat strategiskt dokument. Konsekvens är väsentligt och bör ses ur många olika aspekter. För det första bör budgetramverket på lång sikt verkligen fungera som en grund för den efterföljande förberedelsen av årsbudgeten. För det andra, eftersom en del medlemsstater har utvecklat bindande finanspolitiska regler för flera år, kan siffror från dessa finanspolitiska regler naturligtvis läggas in i budgetramverket på medellång sikt. Slutligen bör budgetramverket på medellång sikt också vara konsekvent över tid genom att numeriska justeringar dokumenteras detaljerat och öppet, oavsett om de härrör från baseffekter, avvikelser i resultat eller aktiva förändringar.

Fleråriga ramverk rapporteras ha införts eller är tänkta att införas i tjugotvå medlemsstater (BG, CY, CZ, DK, DE, EE, IE, EL, FR, HU, IT, LT, LV, NL, AT, PL, PT, RO, SE, SI, SK och UK). Nästan alla är av rullande typ och uppdateras därmed minst varje år, då de inkluderas med ett annat år. NL uppdaterar dock sitt ramverk endast för att anpassa prisutvecklingar under en lagstiftningsperiod, medan FR uppdaterar den vartannat år. SI har en tvåårsbudget, som genom justeringar genomförs varje år i kombination med ett ramverk för utgifter för tre år. Fleråriga ramverk som löper över tre år (BG, CY, FR, IT, LT, LV, HU, RO, SE och SK), fyra år (CZ, DK, EE, EL, NL, PL, AT, PT och SI) och fem år (DE, UK) har rapporterats. Lagbestämmelser som säkerställer konsekvens mellan nationella fleråriga ramverk och motsvarande årsbudgetprocesser finns i BG, CZ, EE, LV, PL och SK. Fleråriga ramverk har också befunnits vara en valmöjlighet för att ange utgiftstak eller -mål (CZ, DK, EE, EL, FR, LT, LV, NL, AT, PT, SE och SI), även om prognoser på medellång sikt enbart för utgifter inte skulle vara tillräckligt som budgetramverk på medellång sikt, i den mening som avses i direktivet. Slutligen rapporterar några få medlemsstater att flerårsprognoser presenteras på grundval av en oförändrad politik, även om det är mycket viktigt att upprätta ett referensscenario i kombination med politiska åtgärder som gör det möjligt att uppnå de politiska målen eller värdena så som befintliga finanspolitiska regler föreskriver.

2.5. Samordningsmekanismer för den offentliga sektorns undersektorer (artiklarna 12 och 13 i direktivet)

I artikel 12 föreskrivs att åtgärder som anges i direktivet ska vara konsekventa för och täcka alla offentliga undersektorer. Detta återspeglar det faktum att de första åtgärderna för att förbättra budgetramverken endast påverkade den centrala offentliga sektorn. Direktivet möjliggör nu för en bred utvidgning av principerna för redovisning, statistik, prognostisering och finanspolitiska regler till att omfatta även socialförsäkringsmedel och lokala myndigheter, som tillsammans står för en ansenlig del av de totala utgifterna. Med hänsyn till god förvaltning betonas också i artikel 13 i direktivet att det är viktigt med en tydlig beskrivning av budgetansvaret på olika nivåer, och där anges principen att ”Medlemsstaterna ska införa lämpliga samordningsmekanismer för den offentliga sektorns undersektorer för att se till att samtliga undersektorer på ett heltäckande och konsekvent sätt omfattas av finanspolitisk planering, landsspecifika numeriska finanspolitiska regler, framtagning av budgetprognoser och införande av flerårsplanering i enlighet med det fleråriga budgetramverket”.

Nationella bestämmelser bör därför säkerställa att restriktionerna som uppstår på grund av de finanspolitiska målen för den offentliga sektorn ska införlivas på lämpligt sätt på alla nivåer. Sådana detaljerade bestämmelser kan endast vara landsspecifika med tanke på särdragen i de ibland komplexa horisontella och vertikala fördelningssystem mellan och inom olika förvaltningsnivåer. Samtidigt som tydliga och effektivt kontrollerade regler och förfaranden är väsentligt för ändamålet, bör sådana instrument kompletteras med forum där representanter från offentliga enheter får tillfälle att utbyta åsikter och bidra till den övergripande årsbudgeten på en strategisk nivå, innan varje sektorsnivå förbereder sin årsbudget enligt sina egna förfaranden.

Utöver fastställandet av finanspolitiska regler för (eller deras utvidgning till) nationella offentliga undersektorer, rapporterar medlemsstater en mängd olika samordningsinstrument på olika stadier i den årliga budgetprocessen. I BG hålls samråd med kommunerna under arbetet med utkastet till budgetramverk på medellång sikt. Protokollen från sådana samråd ger underlag för diskussionerna om utkastet till statsbudget i ministerrådet. I DK ska en närmare koppling mellan avtalade mål och offentliga sektorns bidrag till kommuner göras. I DE omfattar övervakningsorganet för regeln om budgetbalans (Stabilitetsrådet) medlemmar från förbundsregeringen och från Länder. En mångårig praxis att gemensamt prognostisera gemensamma skatteintäkter i en kommitté utgör också en form av ”inbyggd” samordning. I ES föreskriver den nya grundlagen skuldtak som delas in på sektorsnivåer, med korrigerande förfarande som gäller för undersektorer. Den här modellen med en inhemsk stabilitetspakt finns också i AT, där underskottsmålen också tilldelas på varje nivå, med ett förlikningsorgan som löser tvister på alla förvaltningsnivåer. I NL syftar förslaget till lag om de offentliga finansernas hållbarhet till att juridiskt förankra de lokala myndigheternas skyldighet att bidra med sin rättmätiga del till att målet på medellång sikt uppnås. Ett misslyckande att uppnå de gemensamma målen kan leda till böter för alla sektorsnivåer som har misslyckats. I RO lämnar finansdepartementet instruktioner till de lokala myndigheterna i en ramverksskrivelse om utkast för lokala budgetar, det makroekonomiska ramverket och tak för finansiella överföringar från statsbudgeten. Dessutom överväger BE, DE, IE, FI, FR, LU och SI att anpassa sina samordningsmekanismer.

3. Slutsats

Medlemsstaterna rapporterade allmänt väsentliga men ojämna framsteg i införlivandet av direktivet. I fråga om kapitel II i direktivet har medlemsstaterna fortfarande en hel del kvar att göra när det gäller punktlig och heltäckande statistik för alla den offentliga sektorns undersektorer. I de rapporterade bestämmelserna om prognoser saknas detaljerade uppgifter i en hel del medlemsstater. Utvecklingen är lite längre framskriden när det gäller numeriska finanspolitiska regler som specificeras i kapitel IV i direktivet: ett brett spektrum av nationella verktyg håller på att tas fram för att stödja den nationella finanspolitiken. Eftersom all lagstiftning i paketet med de sex rättsakterna som har att göra med reformen av stabilitets- och tillväxtpakten är ömsesidigt förstärkande, och med tanke på den ytterligare drivkraft som fördraget om stabilitet, samordning och styrning inom Ekonomiska och monetära unionen innebär, har de här frågorna nu hamnat högt upp på medlemsstaternas reformagenda. Även om många medlemsstater rapporterar att de infört eller planerar att införa nationella budgetramverk på medellång sikt i den mening som avses i kapitel V i direktivet, tyder deras uppgifter på tidsnöd och de ger inte tillräckliga belägg för att de till fullo kommer att leva upp till direktivets specifikationer. Slutligen utförs arbete med effektiv samordning vad gäller nationella offentliga undersektorer i många medlemsstater, men de rapporterade positiva avsikterna måste omsättas i konkreta och genomförbara åtgärder. Ett antal medlemsstater som betraktades ha god finanspolitik har rapporterat färre genomförda reformer i det här skedet men överväger att formalisera delar av sitt nuvarande informella ramverk för att uppnå ökad effektivitet. Kommission fortsätter att genomföra direktivet för de sektorer den är ansvarig för och ska efter det att tidsfristen för införlivande har gått ut genomföra en fullständig bedömning av efterlevnaden i enlighet med EU:s standardförfaranden.

[1] EUT L 306, 23.11.2011, s. 41.

[2] Uttalande den 21 juli 2011, s. 4, punkt 14.

[3] NL, SI, LT PT, IT och HU rapporterade i början av oktober. LV, MT och UK i november.

[4] Ett omfattande arbete har genomförts på detta område i Grekland. Se European Economy - Occasional Paper No. 94. ”The Second Economic Adjustment Programme for Greece – Mars 2012.”

[5] Det framgår dock inte alltid i medlemsstaternas redovisning huruvida alla enheter och organ utanför statsbudgeten men inom den centrala offentliga sektorn verkligen bidrar till datainsamlingen.

[6] I vissa fall ingår socialförsäkringen i den centrala offentliga sektorn medan många medlemsstater inte har någon budget på regional nivå enligt det europeiska national- och regionalräkenskapssystemet (S. 1312).

[7] Förslag till Europaparlamentets och rådets förordning om gemensamma bestämmelser för övervakning och bedömning av utkast till budgetplaner och säkerställande av korrigering av alltför stora underskott i medlemsstater i euroområdet (KOM(2011) 821 slutlig).

[8] Detta utförs vid bilaterala diskussioner av ekonomiska anpassnings- och tillväxtprogram.

[9] I det mellanstatliga fördraget om stabilitet, samordning och styrning inom Ekonomiska och monetära unionen föreskrivs en konkret tillämpning av direktivet för medlemsstater i euroområdet och andra medlemsstater som frivilligt har ratificerat det. Det föreskriver att en regel om budgetbalans införs på nationell nivå, vilken naturligtvis måste överensstämma med kraven i direktivet precis som andra nationella numeriska regler.