EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 01.07.1998 
K0M(1998) 395 slutlig 
MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN 
till Europaparlamentet, rådet, 
Europeiska centralbanken och Ekonomiska och sociala kommittén 
EN RAM FÖR ÅTGÄRDER 
FÖR ATT BEKAMPA BEDRAGERI OCH FÖRFALSKNING 
SOM ROR ANDRA BETALNINGSMEDEL AN KONTANTER 

Inledning 
Möjligheterna till ekonomisk tillväxt i EU är tack vare den inre marknadens och 
informationssamhällets framväxt är bättre än någonsin, men samtidigt blir den organiserade 
brottsligheten ett allt större hot mot samhället. Den organiserar sig över nationsgränserna och 
utnyttjar därvid fördelarna med den fria rörligheten för varor, kapital, tjänster och människor. 
Tekniska innovationer som Internet och elektroniska finansiella tjänster har inte bara visat sig 
gynna den lagliga handeln, utan utgör också bekväma instrument antingen för att begå brott eller 
för att föra över vinster från brottslig verksamhet till synbart laglig verksamhet. 
För att säkerställa att ekonomisk och social verksamhet bedrivs korrekt till förmån för användare 
och leverantörer av varor och tjänster, måste vi ha tillgång till sunda, användarvänliga, effektiva 
och säkra betalningssystem. För att främja det förtroende som krävs för dessa system är det 
mycket viktigt att skapa tillräckliga garantier för att betalningssystemen inte kan användas lor 
eller i samband med brottslig verksamhet. 
Vid europeiska rådets möte i Dublin i december 19% bekräftade medlemsstaterna sin orubbliga 
vilja att bekämpa den organiserade brottsligheten och betonade behovet av en samstämmig och 
samordnad strategi inom unionen. Vid Europeiska rådets möte i Amsterdam i juni 1997 omsattes 
dessa ord i handling genom att man gav sitt stöd till en handlingsplan för bekämpande av den 
organiserade brottsligheten'. I denna plan uppmanas bland annat rådet och kommissionen att 
före slutet av 1998 undersöka och vidta åtgärder i fråga om bedrägerier och förfalskningar som 
rör alla betalningsinstrument utöver kontanter, inklusive elektroniska betalningsinstrument^. 
Detta meddelande är inriktat på andra betalningsinstrument än kontanter. Kommissionen tar upp 
frågan om förfalskning av sedlar och mynt i euro separat. 
Bedrägerier inom enskilda länder håller på att bli till internationella bedrägerier. Brott med 
betalkort kan t.ex. begås var som helst där kort accepteras som betalningsmedel eller för 
kontantuttag. Eftersom andra betalningsmedel än kontanter vanligtvis accepteras för 
transaktioner utan direktkontakt mellan parterna har de en viktig roll för gränsöverskridande 
transaktioner, antingen dessa sker enligt traditionella metoder eller genom elektronisk handel. 
Dessutom inbegriper storskaliga bedrägerier många olika "specialister" och begås oftast av 
organiserade ligor. Det faktum att kriminellt beteende är sä utstuderat och internationellt visar att 
det behövs samordnade åtgärder pä europeisk nivå. 
Behovet att åtgärda problemet med kriminell verksamhet som direkt eller indirekt rör 
betalningsinstrument blir än större mot bakgrund av pågående och framtida institutionella, 
ekonomiska och tekniska förändringar, framför allt följande: 
Handlingsplan för bekampande av den organiserade brottsligheten, antagen av rådet den 28 april 
l*>07, I-XÏTC 251, 97/C 251/01, 15.8.1997. 
Kommissionen häller frtr närvarande på att utarbeta en grönbok om kampen mot förfalskningar och 
piratkopior på den inre marknaden. Denna grönbok syftar till att skydda immateriella tillgångar 
samtidigt som den inre marknaden skall kunna fungera korrekt. 
1 
• Övergången till den gemensamma valutan som - särskilt under övergångsperioden 
innan sedlar och mynt i euro infors - kommer att underlättas med hjälp av öppna och 
säkra elektroniska betalningssystem. 
• Informationssamhällets och den elektroniska handelns framväxt, vilket precis såsom 
belyses i meddelandet "Ett europeiskt initiativ inom elektronisk handel"3 kräver 
effektiva betalningssystem. 
1 en undersökning som kommissionen genomförde 1997 om olika former av bedrägerier inom 
Europeiska unionen, betonades framför allt hur vanligt förekommande och omfattande 
bedrägerierna med betalkort är.4 l december 1996 finansierade kommissionen en konferens som 
enbart handlade om organiserad brottslighet som rör betalkort, vilket ytterligare belyste denna 
utveckling och luckorna i medlemsstaternas lagstiftning.^ 
1. I detta meddelande redogörs för kommissionens bedömning av problemet, samtidigt som en 
ram läggs fram för åtgärder som främjar en tillräckligt ''säker miljö" för betalningsinstrument och 
de system som dessa grundar sig på. Ramen består av följande två delar: 
2. För det första lägger kommissionen (i bilaga 1) fram ett förslag till en gemensam åtgärd. Syftet 
med den gemensamma åtgärden är att säkerställa att bedrägerier med andra betalningsmedel än 
kontanter erkänns som brottsliga handlingar med effektiva, väl avvägda och avskräckande 
påföljder i alla medlemsstater. 
3. För det andra läggs (i bilaga 2) fram ytterligare en rad åtgärder för granskning av alla berörda 
parter. För att kunna göra en klar bedömning av vilka ytterligare åtgärder som kan tänkas vara 
nödvändiga inom detta område erbjuder kommissionen möjlighet för alla berörda parter att lämna 
(skriftliga) synpunkter på dessa åtgärder före den 1 januari 1999 till följande adress: 
Generaldirektören för GD XV 
Europeiska kommissionen 
Rue de la Loi 200 
B-1049 Bryssel 
Fax: (+32 2) 295 65 00 
E-post: JOHN.MOGG@DG15.CEC.BE 
Meddelande från kommissionen till rådet, 1 europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén 
och Regionkommittén, KOM(97) 157, 15.4.1997. 
Rapporten från undersökningen - Fraud Without Frontiers - finns publicerad på webbplatsen 
http://www.deloitte.ca/Whatsnew/Headlines/lnternetFraud.htm 
1 slutrapporten från projektet "Samarbete för att bekämpa organiserade betalkortsbedrägerier", 
vilket organiserats av Metropolitan Police i Fngland och rikspolisen i Nederländerna, beskrivs den 
forskning som gjorts samt resultaten från konferensen. 
1. Problemets karaktär och omfattning 
Även om andra betalningsmedel än kontanter inbegriper en ständigt föränderlig 
uppsättning system och instrument (se avsnitt 2 a nedan), härrör det statistiska underlaget 
i fråga om bedrägeri- och förfalskningsproblemets omfattning från de äldre systemen 
såsom checkar och betalkort. Den globala omsättningen genom betalkort närmar sig 
snabbt 2 000 miljarder US-dollar per år, av vilka ungefär 3 miljarder varje år förklaras 
förlorade till följd av kortbedrägerier. Det motsvarar bara 0,15 % av betalningsvolymen, 
men rör ändå avsevärda belopp. Mot bakgrund av den förväntade tillväxten där antalet 
kort som ges ut varje år ökar med 25 %, blir dessa belopp långt ifrån försumbara. 
Ungefär 25 % av alla betalkortsförluster drabbar kortföretag i Europeiska unionen. Även 
om större delen av förlusterna traditionellt sker på hemmamarknaderna, orsakas de i allt 
större omfattning av kortbedrägerier som härrör från andra länder. 
Ätgärdcr för att bekämpa bedrägerier vidtas huvudsakligen på nationell nivä, vilket i liera 
fall har lett till en åtminstone tillfällig nedgång i antalet inhemska bedrägerier. Samtidigt 
anpassar sig brottsligheten genom att i motsvarande grad öka på internationell nivå. 
Förutom problemet med bedrägerier och förfalskningar som rör checkar och betalkort 
finns det en potentiell risk för systembedrägerier, det vill säga attacker ("hacking") på 
bakomliggande datanät som också kan påverka betalningsinstrument och 
betalningssystem. Gränsöverskridande kortbedrägerier utgör därför ett reellt problem tor 
Europeiska unionens medlemsstater liksom för betalningsbranschen och dess användare. 
Europaparlamentet insisterade, när det konsulterades beträffande ett utkast till gemensam 
åtgärd för informationsutbyte mellan brottsbekämpande myndigheter och 
betalkortsindustrin, på behovet av konsistenta och samlade åtgärder när det antog sin 
resolution den 15 maj 1998. 
Betaltjänster tillhandahålls inte i ett rättsligt vakuum. Syftet med gemenskapens 
nuvarande regelverk är att skapa en gemensam marknad inom vilken kapital, människor, 
varor och tjänster kan röra sig fritt. En kort sammanfattning av beståndsdelarna i detta 
regelverk ges i bilaga 1. 
2. Betalningssystemen och deras aktörer 
1 detta avsnitt beskrivs andra betalningsinstrument än kontanter och bakomliggande 
betalningssystem, deras egenskaper, de viktigast aktörerna i dessa system samt deras 
respektive funktioner. Mot bakgrund av den snabba utvecklingen inom denna sektor ger 
nedanstående tabell endast en vägledning. De mest innovativa betalningsinstrumenten 
kan dessutom användas för liera funktioner. 
a) Klassificering av betalningssystem och betalningsinstrumcnt efter deras 
funktion 
För att underlätta analysen kan betalningsinstrumenten, med undantag för kontanter (det 
vill säga sedlar och mynt), inbegripa följande: 
• h or he tålda pappersinstrument (t.ex. resecheckar, värdebevis, premier etc). 
• Elektroniska instrument med lagrat värde (dvs. förbetalda kort och mjukvarubaseradc 
elektroniska betalningsmedel). 
• Traditionellapappersinstmment (t.ex. checkar). 
• Traditionella (kvasi-) elektroniska instrument (t.ex. alla typer av betalkort utom 
förbetalda kort: kreditkort, bankkort med direktdebitering av ett konto, bankkort med 
uppskjuten debitering, Travel & Entertainment-kort). 
• Fjärrstyrda elektroniska banktjänster (dvs. betalningar som kunden själv utför via 
telefon, PC eller liknande). 
BETALNINGSINSTRUMENT 
(förutom kontanter) 
AL I A2. Elektroniska 
instrument med 
Forbetalda Iagrade varden 
pappers-
instrument Bl. 
Traditionella 
pappers-
instrument B2. 
(Kvasi-) 
elektroniska 
instrument B3. Fjarrsryrda 
elektroniska 
banktjanster 
i) resecheckar i) forbetalda kort 
ii) vardebevis ii) mjukvaru-
baserade 
elektroniska 
betalningsmedel 
iii) premier i)checkar, i) alia typer av i) hem/telefon/ 
vaxlar betalkort PC-teknik 
(fbrutom 
forbetalda kort) 
ii) elektroniska ii) elektroniska ii) elektroniska 
eller pappers- eller pappers- eller pappers-
baserade baserade baserade 
overfbrings- overforings- overforings-
ordrar ordrar ordrar 
(debet/kredit) (debet/kredit) 
(debet/kredit) 
b) Definition på aktörerna i betalningssystemet 
I ett betalningssystem kan man för närvarande nästan alltid identifiera följande återkommande 
aktörer (och funktioner): 
• Utgivaren: Denna är normalt det (finansiella) institut som i sin normala verksamhet 
(och enligt ett kontrakt med användaren) tillhandahåller ett instrument som 
användaren kan använda för att göra betalningar^. 
• Användaren: Detta är normalt en person (fysisk eller juridisk) som (enligt ett kontrakt 
med utgivaren) innehar ett betalningsinstrument som kan användas för att göra 
betalningar. 
• Acceptant: Detta är normalt det handels- eller tjänsteföretag som for egen eller för sin 
kedjas räkning accepterar alt kunden betalar varor och tjänster med hjälp av ett 
betalningsinstrument. 
Cleahnginslitut: Detta är normalt det (finansiella) institut som 
transaktionsinformation från acceptanten och som ansvarar för att denna får betalt. får 
Med tanke på att alla system vilar på ett stort antal utgivare, användare, acceptanter och 
clearinginstitut är det inte ovanligt att systemet bygger på ömsesidigt avtalade 
När del galler elektroniska betalningsmedel kan utgivaren av de elektroniska betalningsmedlen, 
kortutgivaren och det institut som tillhandahåller kortet till användaren utgöras av olika enheter. 
clearingförfaranden (dvs. översändning, jämkning och bekräftelse av betalningsordrar) och 
avräkning av transaktionerna (dvs. att parternas mellanhavanden regleras genom att utestående 
belopp förs över). I detta avseende måste man komma ihåg nätoperatörernas roll (dessa utgörs 
ofta men inte alltid av teleoperatörer), även om de inte är direkta aktörer i ett betalningssystem. 
3. Informationssamhället och den framväxande elektroniska handeln 
Den globala informationsrevolutionen - med Internet och den framväxande elektroniska handeln 
som dess mest iögonfallande exempel - håller redan på att förändra företagens och 
människornas sätt att agera sinsemellan. Den har potential att utveckla sig till den globala 
ekonomins främsta tillväxtfaktor inför nästa århundrade. Internet förefaller ha blivit ett viktigt 
affårsinstrument som också påverkar människors vardagsliv och har därför potential att minska 
initial- och transaktionskostnader till en bråkdel av kostnaderna för traditionella 
transaktionsmetoder. Detta skulle framförallt kunna gälla finanstjänster, i synnerhet de system 
och instrument som används för att utföra betalningar. 
Det är i sammanhanget kanske allra viktigast att man förstår om, och i så fall hur, det går att 
utnyttja informationstekniken för brottsliga syften. Pen fråga som måste besvaras är huruvida 
informationssamhället, särskilt den elektroniska handeln, med den ökade användning av 
informationssystem som följer av dessa, ger upphov till nya hot eller bara förstärker traditionella 
brottsmönster'. 
I samband med sitt arbete om informationssamhället och elektronisk handel har kommissionen 
redan lanserat ett antal initiativ, med den särskilda målsättningen att upprätta en tydlig ram för 
dess vidare utveckling och därmed främja investeringar i sådana tjänster med anknytning till 
elektronisk handel som innebär varaktiga fördelar for EU i form av tillväxt, konkurrenskraft och 
sysselsättning®. Snabba framsteg i den fortsatta processen och framgångsrikt genomförande av 
dessa initiativ kommer med säkerhet att bidra till att en säkrare miljö upprättas, vilket i 
förlängningen också kommer att gagna såväl betalningssystemen som betalningsinstrumenten. 
En studie om datorrelaterad brottslig verksamhet (COMCRlME-studien) har bestulits av GD XUl 
och slutfördes nyligen av professor Sicber, universitetet i Wtlrzburg, och professor Kaspersen. fria 
universitetet i Amsterdam, http://vvvvw2.echo.lu/legal/en/comcrime/sieber.html 
Dessa initiativ inbegriper: meddelandet om Ett europeiskt initiativ inom elektronisk handel 
|KOM(97)157 slutlig, 15.4.19971, förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om rättsligt 
skydd för tjänster som bygger på eller utgörs av villkorad tillgång [KOM(97)356 slutlig, 9.7.1997 
(97/0198 (COD)], meddelandet från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och 
sociala kommittén och Regionkommittén, [KOM(97) 503 slutlig, 1.10.1997] om säkerhet och 
pålitlighet vid elektronisk kommunikation: Mot en europeisk ram för digitala signaturer och 
kryptering, förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om en gemensam ram för elektroniska 
signaturer [KOM(98)297 slutlig, 13.5.1998], meddelandet om globaliseringen och 
informationssamhället - Behovet av stärkt internationell samordning [KOM(98)50 slutlig] samt 
förslaget till handlingsplan för att stödja en säker användning av Internet [EGT C 48, 13.2.1998], 
vilket är inriktat på att öka fortroendet för nätet genom ett antal olika typer av åtgärder och därför 
faller inom ramen för olika insatser för att främja den elektroniska handeln. 
4. Straffrätt 
a) Materiell rätt - olika typer av brottsliga gärningar 
De olika medlemsstaternas straffrätt är inom det område som rör betalningsinstrument i 
allmänhet grundade på begreppet urkundsförfalskning och andra förfalskningsbegrepp. Dessa 
begrepp har dock inte samma innebörd i de olika medlemsstaternas straffrätt. I allmänhet avser 
man med dessa begrepp gärningar som består i att tillverka ett falskt instrument eller att 
förvanska ett äkta instrument för att sedan använda instrumentet i bedrägligt syfte. Vissa 
rättssystem inbegriper andra kriterier, till exempel förekomsten av "avsevärda effekter". 
Alla medlemsstater har i sin straffrätt kriminaliserat förfalskning av sedlar och mynt. När det 
gäller traditionella pappersinstrument (dvs. checkar) är skillnaderna mellan medlemsstaternas 
lagstiftning större än för sedlar och mynt. Beträffande betalningsinstrument såsom betalkort är 
skillnaderna än större. 1 vissa länder måste man verkligen använda betalningsmedlet för att det 
skall vara en brottslig gärning, och i vissa fall krävs det till och med bevis för uppsåt. Att enbart 
vara i besittning av ett stulet eller förfalskat betalkort eller att stjäla ett betalkort betraktas inte 
som en brottslig gärning i alla medlemsstater. Svårigheterna ökar när lagbrytare tillverkar, 
använder eller innehar förfalskade betalkort i stället för att missbruka förlorade eller stulna kort. 
De flesta av medlemsstaterna har inga lagar som uttryckligen rör betalkortsbedrägerier, utan 
förlitar sig till befintliga lagar som stiftats för mer klassiska bedrägeribrott med förfalskade 
handlingar. Dessa lagar är inte är helt anpassade till den tekniska utvecklingen. 
Missbruk av data- och informationsteknik är kopplat till betalningsbedrägerier, i de fall där 
lagbrytaren utnyttjar ett elektroniskt betalningssystem eller närhelst betalningstransaktionen 
behandlas elektroniskt. Databrott som drabbar betalningsmottagare, betalkortsbranschen eller 
finansiella institut täcks inte alltid av befintlig lagstiftning. Dataintrång är inte heller 
kriminaliserat i alla länder. Manipulation av uppgifter för att olagligen påverka en överföring 
ingår inte nödvändigtvis i bedrägeri begreppet då detta kan förutsätta svek eller utnyttjande av 
villfarelse, vilket inte är lätt att tillämpa på datoriserade meddelanden. 
Kriminella organisationer utnyttjar dessa skillnader och verkar från den minst skyddade 
marknaden. Skillnaderna mellan medlemsstaternas lagstiftning orsakar stora svårigheter vid 
brottsutredningar och åtal som rör gränsöverskridande bedrägeribrott. 
En första slutsats som kan dras är därför att man vid hanteringen av ett allcuropeiskt problem hör 
undvika att utgå frän dessa fastställda begrepp, och i stället koncentrera sig pä det beteende som 
ligger till grund för problemet. 
En andra slutsats är att varje klassificering som bygger på eller är beroende av instrumentet bör 
avskaffas till förmån för mer varaktiga och flexibla kategorier. Olaglig verksamhet är inte i första 
hand eller i sig specifik för ett visst instrument. Ett lagbrott är snarare: 
i) riktat mot själva betalningsinstrumentet och mot de säkerhetsåtgärder som möjliggör, 
hindrar och/eller skyddar möjligheten att använda betalningsinstrumentet, 
ii) riktat mot själva betalningstransaktionen vilken inbegriper systemet för att beordra, 
inkassera, bearbeta, cleara eller reglera transaktionen, och/eller 
i i i) förbundet med medlen för att förbereda och fortsätta med de olagliga handlingarna, 
däribland (tillverkning av) den utrustning som används för dessa. 
Följaktligen föreslås en beskrivning av de olika typer av beteenden som bör bekämpas, där man 
undviker att tillämpa redan definierade brottsbeskrivningar och i stället riktar in sig på 
lagöverträdarens mål. Denna klassificering bör vara "avsiktsrelaterad" och "instrumentneutral , 
sä att man undviker en alltför precis kodifiering av olika brott som snabbt kan undergrävas av ny 
teknik eller nya tjänster och leda till olika tolkningar av vilka överträdelser som har begåtts. 
Slutligen bör man understryka att ett bcteendcrelaterat förhållningssätt redan har införts och 
tycks ha varit i hög grad framgångsrikt - i Förenta staterna. Den tidigare straffrätten för 
konsumentskydd i fråga om kreditkort täcker där, i kombination med nyare lagstiftning som 
åsyftar de flesta typer av manipulationer av tillgångsutrustning, alla icke pappersbaserade 
betalningsmetoder, och är framför allt inriktad på fjärrstyrda produkter. 
b) processrätt 
För att en domstol skall kunna avkunna dom mot en persons beteende måste den kunna slå fast 
att den har domsrätt över denna person. 
Enligt straffrätten innebär kriterierna för domsrätt normalt att den olagliga handlingen skall ha 
ägt rum på den stats territorium i vilken domstolen är belägen, även om lagbrytarens nationalitet i 
vissa medlemsstater och för vissa brott kan vara en avgörande faktor oavsett var brottet har 
begåtts. För de flesta brott mot andra betalningsmedel än kontanter, och framför allt tor brott mot 
system som grundar sig på telekommunikationsnäten, kan en transaktion komma att passera en 
eller flera rättsskipningsområden på vägen mellan initiativtagaren (lagbrytaren) och målet (offret) 
eller vice versa. Beroende på hur straffrätten är utformad i berörda stater kan domsrätt samtidigt 
komma att hävdas både i ursprungslandet och i mottagarlandet. Motsatsen kan också förekomma, 
det vill säga att ingen av staterna har domsrätt. Varje förslag om en tillnärmning av straffrätten 
måste därför följas av en diskussion om frågan om domsrätt. Varje diskussion om inbördes 
rättshjälp måste också föregås av en sådan diskussion. 
Rättsmyndigheternas samarbete i olika brottmål sker huvudsakligen genom inbördes rättshjälp 
och genom utlämningsavtal. 
I det förstnämnda fallet kan en medlemsstat som vill väcka åtal för ett brott, men som behöver 
bevis frän en annan medlemsstat, begära och få sådana bevis från den berörda medlemsstaten. 
Arrangemangen kring detta grundar sig huvudsakligen på bilaterala avtal mellan länderna och på 
1959 års Europeiska konvention om inbördes rättshjälp och protokollet till denna. 
Medlemsstaterna håller för närvarande på att arbeta fram en EU-konvention för att komplettera 
bestämmelserna i 1959 års konvention i den mån som de är tillämpliga i Europeiska unionens 
medlemsstater. 
Med den nya konventionen vill man förbättra och effektivisera tillämpliga förfaranden. I den 
handlingsplan som Europeiska rådet i Amsterdam stödde i sin rekommendation nr 16 hänvisas 
till detta arbetes betydelse för ett effektivt juridiskt samarbete i kampen mot den organiserade 
brottsligheten. 
Det finns också utlämningsavtal enligt vilka en medlemsstat kan fl en person som anklagats för 
ett allvarligt brott eller som dömts för ett sådan brott utlämnad från en annan medlemsstat för att 
åtalas eller för att avtjäna sitt straff. De viktigaste bestämmelserna om detta samarbete finns i 
1957 års Europeiska utlämningskonvention och dess protokoll. För att komplettera och underlätta 
tillämpningen av denna konvention antog medlemsstaterna 1995 en EU-konvention om ett 
förenklat utlämningsförfarande, vilken möjliggör ett förenklat förfarande för personer som går 
med på att lämnas ut. Genom 1996 års EU-konvention om utlämning förbättrades villkoren för 
utlämning mellan medlemsstaterna ytterligare, genom att utlämning medges tor lier brott då man 
sänkte tröskeln för den påföljd söm krävs för att ett brott skall kunna leda till utlämning. 
5. Internationella aspekter 
För att säkerställa att strategier som planeras globalt är samstämmiga och förenliga med l\U:s, är 
det särskilt viktigt att alla parter (myndigheter, branschen och användargrupper) försöker 
samordna sina initiativ genom relevanta internationella forum och grupper, för att i möjligaste 
mån nå globala överenskommelser. Exempelvis inrättade G8 efter sitt toppmöte i Halifax en 
grupp av erfarna experter i frågan om internationell organiserad brottslighet - den så kallade 
Lyon-gruppen. Gruppen har bland annat diskuterat möjligheten att skapa gemensamma projekt 
för att utreda och bekämpa speciella former av organiserad brottslighet. Bedrägerier som rör 
betalkort och andra accessmedel uppmärksammades särskilt i detta sammanhang. Kommissionen 
deltar för närvarande i alla dessa diskussioner, främst för att undvika dubbelarbete och underlätta 
samordningen av de olika insatserna. 
Dessutom håller en arbetsgrupp inom Europarådet (kallad PC-arbetsgruppen eller "Cyberbrott"-
arbetsgruppen) för närvarande på att utarbeta ett utkast till konvention om datorrelaterade brott. 
Ett viktigt inslag i detta arbete är en förteckning där man skiljer på traditionella brott som kan 
begås med hjälp av datorer (t.ex. "förskingring") och nya brott som per definition är 
datorrelaterade (t.ex. "hacking"). 
Förutom pågående informationsutbyte med länderna i Central- och Östeuropa och projekt som 
finansieras genom Phare, bör det noteras att programmen Grotius och Oisin under avdelning VI 
kan användas lor att finansiera enskilda projekt som syftar till att förbättra det 
gränsöverskridande samarbetet genom bättre kunskaper, utbildning och kompetens inom 
relevanta juristgrupper i medlemsstaterna. Dessa program är också Öppna för deltagare från 
kandidatländerna. 
I samband med anslutningsstrategin för dessa länder bör man slutligen överväga hur man kan 
utveckla program där man beaktar gemenskapens politik för att bekämpa den organiserade 
brottsligheten, inklusive problemet med bedrägerier och förfalskningar som rör betalningssystem 
som inte inbegriper kontanter. 
6. Mot en unionspolitik: att dela ansvar 
Mot bakgrund av avsnitten ovan anser kommissionen att lösningen på problemet ligger i en 
gemensam strategi snarare än i enstaka begränsade initiativ. Dessutom utgörs den grundläggande 
delen av en sådan lösning av ett delat ansvar mellan alla (direkt eller indirekt) berörda parter 
inom en ansvarshierarki. 
För del första måste instrument och bakomliggande system samt de egenskaper som medger att 
dessa används ha en lämplig teknisk utformning eftersom det är nödvändigt att minska 
möjligheterna att begå lagbrott. Detta är den grunc!läggande förutsättningen för och det första 
steget mot en effektiv kamp mot brottsligheten. Det måste i första hand vara hela branschens 
(och de enskilda deltagande finansiella institutens) ansvar att sträva efter allt säkrare 
bctalningsförfaranden eftersom detta tydligt åskådliggör för användarna hur säkra de olika 
betalningsprodukterna är. Detta ansvar måste utvidgas till att omfatta nätoperatörer som måste 
garantera ett säkert utbyte av finansiell information. 
Det råder dock ingen tvekan om att teknisk säkerhet i sig bara kan vara till hjälp i den mån som 
den lyckas höja skyddströskeln. Den varken är eller bör betraktas som en definitiv lösning. Alla 
berörda aktörer och myndigheter måste också göra sitt för att främja och genomföra en lämplig 
ram som 
främjar åtgärder för att tidigt upptäcka felaktig användning (förebyggande åtgärder), 
och 
skapar ett säkerhetsnät utformat för att sanktionera brott när sådana har begåtts 
(sanktioner). 
För det andra är brottslighet inte på något sätt ett geografiskt avgränsat fenomen, vilket i än 
högre grad gäller i det framväxande informationssamhället. För att effektivisera varje åtgärd 
måste man i möjligaste mån säkerställa en konsekvent strategi på internationell nivå. Detta gäller 
särskilt den organiserade brottsligheten, som gång på gång visat hur lätt och bekvämt den kan 
Hytta till och verka från säkrare platser. 
10 
Gemensam åtgärd mot bedrägeri med och förfalskning av andra betalningsmedel än 
kontanter 
För att tackla problemet med hotet om brott i form av bädrägerier och förfalskningar som rör 
andra betalningsmedel än kontanter lägger kommissionen fram ett utkast till en gemensam 
åtgärd. Dess syfte är att säkerställa att bedrägerier som rör alla former av betalningsmedel utöver 
kontanter erkänns som brott enligt straffrätten med effektiva, väl avvägda och avskräckande 
påföljder i alla EU:s medlemsstater, och att det inrättas lämpliga samarbetsmekanismer för att 
dessa brott skall beivras på ett effektivt sätt. Detta skall dock inte påverka medlemsstaternas 
möjlighet att kriminalisera ytterligare former av till exempel databrott, även bara otillåtet tillträde 
till betalningssystem som grundar sig på informationsteknik. 
I den gemensamma åtgärden undviker man avsiktligt att använda strikt definierade kriterier enligt 
befintlig straffrätt eftersom dessa inte täcker samma delar i alla länder. Man har i stället valt en 
strategi som går ut på att beskriva de olika beteenden som bör vara brottsliga i hela EU på ett sätt 
som inte begränsar åtgärdens tillämpning till vissa typer av betalningsinstrument. För att göra 
detta upprättades förteckningen i artikel 2 på grundval av det direkta syfte som lagbrytarens 
eftersträvar. I denna beaktas bedragarens omedelbara mål, det vill säga huruvida angreppet riktar 
sig mot betalningsinstrumentet eller går ut på att tillverka betalningsinstrument, eller huruvida det 
är riktat mot en eller flera transaktioner eller mot själva systemet för att beordra, inkassera, 
bearbeta, cleara och reglera transaktionen. 
Man föredrog därför formen av en gemensam åtgärd: en sådan visar vilket resultat som 
eftersträvas samtidigt som medlemsstaterna själva får välja vilken metod de vill använda för att 
uppnå detta resultat. Den föreslagna gemensamma åtgärden har naturligtvis utarbetats på 
grundval av Maastrichtfördraget. Den kommer att behöva anpassas till den nya 
primärlagstiftningen och få formen av ett rambeslut när Amsterdamfördraget träder i kräfta. 
Enligt det nuvarande fördraget är artiklarna 3.6, 3.7 och 6, som rör rättsligt samarbete, inte 
formellt en del av kommissionens initiativ. Kommissionen har lagt fram dem för övervägande 
för att texten skall bli fullständig. Slutligen måste förslaget betraktas mot bakgrund av andra 
instrument som redan antagits eller som fortfarande håller på att diskuteras, som till exempel den 
gemensamma åtgärden för att kriminalisera delaktighet i en kriminell organisation 10, den 
gemensamma åtgärden för att upprätta ett europeiskt rättsligt nätverk' ' och utkastet till 
konvention om inbördes rättshjälp 12. 
Detta innebär framför allt att artikel 35 i den konsoliderade versionen av Fördraget om Europeiska 
unionen kommer att vara tillämplig. I denna artikel föreskrivs att Europeiska gemenskapemas 
domstol skall vara behörig att meddela förhandsavgöranden om giltighet och tolkning av rambeslut, 
ined förbehåll för förklaringar frän medlemsstaterna. I artikeln föreskrivs också att varje 
medlemsstat skall ha rätt att till domstolen inkomma med inlagor eller skriftliga synpunkter och att 
domstolen skall vara behörig att granska lagenligheten av rambeslut och att avgöra tvister mellan 
medlemsstaterna om tolkningen av rambeslut om rådet inte kan avgöra tvisten inom sex månader 
efter det att den hänskjutits till rådet av en av dess medlemmar. 
'" Förslag till gemensam åtgärd som antagits av rådet på grundval av artikel K3 i Fördraget om 
Europeiska unionen om att i Europeiska unionens medlemsstater kriminalisera delaktighet i en 
kriminell organisation (ej offentliggjort). 
1 ' Förslag till gemensam åtgärd (or att upprätta ett europeiskt rättsligt nätverk (ej offentliggjort). 
12 Utkast till konvention om inbördes rättshjälp mellan Europeiska unionens medlemsstater i 
straffrättsliga frågor (ej offentliggjort). 
11 
Ytterligare åtgärder 
I bilaga 2 finns en rad åtgärder uppräknade. Alla berörda parter uppmanas att beakta dessa 
åtgärder och göra vad som behövs för att effektivt genomföra dem. Kommissionen avser också 
att stimulera till en bred debatt med alla berörda parter i syfte att få en klar översikt över vilka 
ytterligare åtgärder, inbegripet lagstiftning, som eventuellt kan behövas inom detta område, och 
välkomnar därför alla reaktioner på de frågor som tas upp i detta meddelande. Synpunkter (i 
skriftlig form) på dessa åtgärder önskas senast den 31 december 1998. 
12 
Bilaga 1 
GEMENSAM ÅTGÄRD 
FÖR ATT BEKÄMPA BEDRÄGERI OCH 
FÖRFALSKNING 
SOM RÖR ANDRA BETALNINGSMEDEL ÄN 
KONTANTER 
13 
MOTIVERING 
Kommentarer till artiklarna 
Artikel 1 
Artikel 1 innehåller definitioner på de begrepp som används i den gemensamma åtgärden. Dessa 
definitioner anges utan att det påverkar tillämpningen av mer specifika definitioner i 
medlemsstaterna. 
1. Punkterna 1 och 2 innehåller definitioner som är av central betydelse för den 
gemensamma åtgärden. I punkt 1 definieras "(andra) betalningsinstrument (än kontanter/\ vilka 
inbegriper alla betalningsinstrument förutom sedlar och mynt. 
2. I punkt 2 definieras "betalningstransaktion" som varje transaktion som görs genom ett 
betalningsinstrument lör att fä ut pengar eller ett värde, för att betala eller ta emot betalning lor 
varor, tjänster och varje annan sak av värde och/eller för att utlärda en order om överföring av 
pengar. 
3. Definitionerna inbegriper mjukvara och är kopplade till artikel 2k. som innehåller en 
förteckning över förbjudna aktiviteter i samband med utrustning för tillverkning eller bruk av 
betalningsinstrument. 
4. Definitionen av "juridisk person" har hämtats från det andra protokollet till konventionen 
om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen^ . 
5. Definitionen av "tvättning av pengar" har hämtats från rådets direktiv 91/308/EEG av 
den 10 juni 1991 om åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används för tvättning 
av pengar. 
6. Begreppet "medborgare" skall tolkas enligt medlemsstaternas deklarationer i fråga om 
artikel 6.1b i Europeiska utlämningskonventionen av den 13 december 1957. 
Utlämningskonventionen skall tillämpas på sådana allvarliga fall som avses i artikel 3.3a i denna 
gemensamma åtgärd. 
Artikel 2 
I artikel 2 beskrivs de beteenden som i den gemensamma åtgärden föreslås skall kriminaliseras i 
samtliga medlemsstater om detta ännu inte är fallet, och som skall omfattas av bestämmelserna i 
artiklarna 3, 4, 5 och 6. De beteenden som förtecknas i artikel 2 inbegriper inte relativt ringa 
brott, som kontraktsbrott. 
a) handlar normalt om stöld av checkar eller kort, 
b) täcker exempelvis tillverkning av helt förfalskade kort eller förvanskning av befintliga kort, 
I-GTC221, 19.7.1997, S.11. 
14 
c) motsvarar försäljning, vidareförmedling etc. av ett betalningsinstrument - falskt eller 
förvanskat - samt av ett äkta instrument utan att detta godkänts av den lagliga innehavaren, 
d) täcker avsiktligt innehav av betalningsinstrument som omfattas av a eller b, 
e) avser faktisk användning av instrument som omfattas av a eller b, 
f) handlar om fall där en handlare eller ett tjänsteleverantör avsiktligt accepterar betalning under 
de förhållanden som beskrivs i e, 
g) avser fall där exempelvis identifieringsuppgifter på ett äkta kort används för att göra 
betalningar via telefon utan den lagliga innehavarens tillstånd, 
h) täcker fall där helt falska uppgifter används i samma syfte. Detta skall dock inte innebära att 
den lagliga innehavaren inte får identifiera sig under pseudonymer, 
i) handlar om en situation där exempelvis den information som cirkulerar i betalningssystemet 
avsiktligt ändras för att direkt kreditera någon annan än den enligt betalningsordern lagliga 
mottagaren, 
j) handlar om fall där identifieringsuppgifter skickas till en person som inte har rätt till denna 
information och som skulle eller skulle kunna utnyttja dessa uppgifter för att få ett värde eller 
göra ekonomisk vinning, 
k) handlar om medel för att förbereda eller fortsätta med en av de kriminella handlingar som 
beskrivits ovan, 
I) täcker exempelvis innehav av specialdesignade hologram eller papper för tryck av checkar, 
m) utvidgar brottsbegreppet till varje person som bistår eller anstiftar någon av de handlingar 
som beskrivs ovan eller som medvetet gör vinning av en sådan handling. 
Artikel 3 
1. Enligt denna artikel måste medlemsstaterna se över sina nuvarande lagar och sin 
rättspraxis för att säkerställa att de åtgärder som fastställs i punkterna 1-7 genomförs. 
2. I punkt 1 föreskrivs att de beteenden som finns i förteckningen i artikel 2 skall 
klassificeras som lagbrott. 
3. I punkt 2 föreskrivs att juridiska personer skall vara ansvariga för de lagbrott som avses i 
punkterna I och 5 och som begåtts tor deras vinnings skull av vilken person som helst som 
handlar enskilt eller som en del av den juridiska personens organisation enligt definitioner i den 
nationella lagstiftningen. Denna text bygger på artikel 3 i det andra protokollet till konventionen 
om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen, men har ändrats på så sätt att den 
inte innehåller kravet att den person som begår brottet skall ha en ledande ställning i 
organisationen. Den inbegriper inte heller ansvarsskyldighet till följd av bristande överinsyn eller 
kontroll. 
15 
4. I punkt 3 åläggs medlemsstaterna att föreskriva lämpliga påföljder för dessa lagbrott. När 
det gäller fysiska personer bygger bestämmelserna på de bestämmelser som ingår i konventionen 
om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen, protokollet till denna konvention 
samt konventionen om kampen mot korruption som inbegriper tjänstemän anställda av 
Europeiska gemenskapen eller av dess medlemsstater. Påföljderna måste vara effektiva, väl 
avvägda och avskräckande^. 
När medlemsstaterna följer detta utslag har de viss frihet att själva avgöra vilken typ av påföljd 
de skall föreskriva och hur sträng påföljd som skall dömas ut. Det är inte alltid nödvändigt att 
tillgripa frihetsstraff. Böter kan dömas ut utöver eller som alternativ till fängelsestraff. 
Enligt artikeln måste medlemsstaterna dock föreskriva påföljder som innebär frihetsberövande, 
och som kan innebära utlämning, för de mest allvarliga fallen. Det åligger medlemsstaterna att 
utifrån sin rättstradition besluta enligt vilka kriterier domstolarna skall fastställa hur allvarligt ett 
lagbrott är. 
för juridiska personer saknas begreppet straffrättsligt ansvar i vissa länders lagstiftning. Detta 
faktum erkänns i artikel 4 i det andra protokollet till konventionen om skydd av Europeiska 
gemenskapernas finansiella intressen. Denna artikel ligger till grund för denna bestämmelse, men 
påföljder som är bättre anpassade för lagbrott som inbegriper tjänstemän anställda av 
gemenskapen eller av dess medlemsstater har inte tagits med i denna text. Kravet gäller effektiva, 
väl avvägda och avskräckande sanktioner med ett minimikrav att straffrättsliga och/eller andra 
former av böter döms ut. 
5. Eftersom alla medlemsstater ännu inte har ratificerat 1990 års Europeiska konvention om 
penningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av vinning av brott, måste medlemsstaterna 
enligt punkt 4 vidta nödvändiga åtgärder för att möjliggöra beslag och förverkande eller 
avlägsnande av de instrument och den vinning av brott som avses i punkt I. Detta gäller också 
"tvättade" pengar eller tillgångar till ett värde som motsvarar den vinning som gjorts. Instrument, 
vinning eller andra tillgångar som beslagtagits eller förverkats skall behandlas enligt den 
nationella lagstiftningen. 
6. Bestämmelserna om tvättning av pengar i 1990 års Europeiska konvention tillämpas på 
lagbrott som fastställts i de deklarationer som konventionsparterna gjort. Europeiska 
gemenskapens direktiv är i nuläget begränsat till vinning från narkotikabrott, även om det i 
framtiden kan komma att utvidgas till att omfatta alla allvarliga brott. I punkt 5 slås fast att 
tvättning av pengar som utgör vinning av de lagbrott som avses i denna gemensamma åtgärd är 
ett lagbrott. Tvättning av pengar definieras i artikel 1 i enlighet med rådets direktiv 9Î/308/EEG 
av den 10 juni 1991. 
7. Den internationella karaktären bos de bedrägerier som rör andra betalningsmedel 
än kontanter innebär att de måste bekämpas med tydliga regler om domsrätt och 
utlämning, vilka måste vara sä progressiva som möjligt med hänsyn till de nationella 
rättssystemen sä alt ingen kan undlly åtal. Därför bygger bestämmelserna i denna punkt 
pä de bestämmelser som används lör brottsformer som har särskilda internationella 
Detta uttryck är hämtat från en dom av Europeiska gemenskapernas domstol (mål 68/88, dom av 
den 21.9.1989, REG 2965). Denna dom lyder: (medlemsstaterna) "måste särskilt säkerställa att 
överträdelser mot gemenskapslagstiftningen bestraffas enligt villkor, både processrättsliga och 
materialrättsliga, som ligger i linje med de påföljder som är tillämpliga ior överträdelser mot 
nationella lagar av samma karaktär och betydelse, och som i varje fall innebär en effektiv, väl 
avvägd och avskräckande påföljd" (ej officiell översättning). 
16 
aspekter. De modeller som använts är bestämmelserna om domsrätt i konventionen om 
skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen, protokollet till denna 
konvention samt konventionen om kampen mot korruption som inbegriper tjänstemän 
anställda av Europeiska gemenskapen eller av dess medlemsstater. 
8. I punkt 6 fastställs en rad kriterier som hänskjuter behörigheten att väcka åtal i 
fall som inbegriper lagbrott som täcks av den gemensamma åtgärden till de nationella 
rättskipande myndigheterna. 
En medlemsstat skall fastställa sin domsrätt i följande två situationer: 
- Dä lagbrottet helt eller delvis har begåtts inom dess territorium, oavsett inblandade personers 
nationalitet eller ställning (territorialprincipen). 
Dä lagbrytaren är medborgare i medlemsstaten (principen om aktiv person). Kriterierna för 
deras ställning innebär att domsrätt kan fastställas oavsett lex locus delicti (var brottet har 
begåtts). Det åligger medlemsstaterna att väcka åtal för lagbrott som begåtts utomlands. Detta 
är särskilt viktigt för medlemsstater som inte utlämnar sina egna medborgare. 
Eftersom extraterritoriell domsrätt inte erkänns i alla medlemsstaters rättstradition kan 
medlemsstaterna, om inte annat följer av punkt 7, begränsa sin domsrätt till den första av dessa 
två situationer. Om de inte gör detta kan de ändå under vissa förutsättningar låta domsrätten gälla 
i den andra situationen. 
9. I punkt 7 beaktas det faktum att vissa medlemsstater inte utlämnar sina medborgare och 
man försöker säkerställa att personer som anklagas för bedrägerier som rör andra 
betalningsmedel än kontanter inte lyckas undkomma åtal därför att utlämning nekas på grund av 
principen om medborgarskap. 
En medlemsstat som inte utlämnar sina egna medborgare måste vidta nödvändiga åtgärder för alt 
fastställa sin domsrätt över aktuella lagbrott när dessa begås av dess medborgare utanför dess 
territorium. Lagbrotten kan ha begåtts i en annan medlemsstat eller i tredje land. I dessa fall 
måste den medlemsstat där brottet begåtts överlåta fallet till de rättskipande myndigheterna i 
lagbrytarens hemland för åtal. Bestämmelsen är inte tänkt att påverka nationella processrättsliga 
bestämmelser. Den medlemsstat som överlåtit fallet måste sedan översända akter, information 
och bevisföremål till den medlemsstat som skall väcka åtal. Den överlåtande medlemsstaten skall 
informeras om väckt åtal och om resultatet av detta. 
Artikel 4 
Syftet med artikel 4 är att föreskriva samarbete mellan offentliga och privata organisationer samt 
organisationer som är delaktiga i kontrollen av betalningssystemen och de myndigheter som 
ansvarar lör utredning och bestraffning av de lagbrott som avses i den gemensamma åtgärden. 
Varje medlemsstat måste vidta nödvändiga åtgärder - utan att bryta mot sin egen lagstiftning -
lör all säkerställa att dessa organisationer informerar behöriga myndigheter i de fall där det pä 
rimliga grunder liuns anledning alt misstänka att ett lagbrott begåtts samt alt förse dem med alt 
rimlig information. De skall om lämpligt också delta i förfarandet i egenskap av sakkunniga. 
17 
Denna artikel bygger på bestämmelserna i den gemensamma åtgärden om åtgärder mot 
människohandel och sexuellt utnyttjande av barnl5. 
Artikel 5 
Syftet med denna bestämmelse är att klargöra att varje medlemsstat måste säkerställa att de 
uppfyller de skyldigheter som föreskrivs i direktiv 95/46/EG om skydd av enskilda personer vid 
automatisk behandling av personuppgifter, även i samband med det utbyte av uppgifter som 
avses i denna gemensamma åtgärd. Möjligheten till utbyte av personuppgifter stipuleras särskilt i 
artikel 4. Texten i denna artikel görs i avvaktan på en kommande allmän diskussion om 
dataskydd i samband med frågor som faller under avdelning VI. 
Artikel 6 
1. Syftet med denna artikel är alt förstärka de internationella samarbetsinstrument i vilka 
medlemsstaterna deltar och som är tillämpliga pä denna gemensamma åtgärd. 
Internationellt samarbete mellan rättskipande myndigheter sker i rättsliga frågor huvudsakligen 
genom att de ger varandra inbördes rättshjälp och genom utlämningsavtal. 
Arrangemangen kring den inbördes rättshjälpen styrs av ett antal bilaterala och multilaterala 
avtal, framför allt genom 1959 års Europeiska konvention om inbördes rättshjälp och dess 
protokoll från 1978, 1990 års konvention om Schengenavtalet samt Beneluxfördraget. EU:s 
medlemsstater arbetar för närvarande på ett utkast till europeisk konvention och ett protokoll för 
att komplettera bestämmelserna i 1959 års Europeiska konvention om inbördes rättshjälp och 
dess protokoll. 
Arrangemangen kring utlämning styrs genom 1957 års Europeiska konvention om utlämning och 
dess protokoll samt Schengenkonventionen och Beneluxfördraget. Medlemsstaterna antog 1995 
en EU-konvention om ett förenklat förfarande för utlämning av personer som går med på att 
lämnas ut. En konvention som rör utlämning och som skrevs under 1996 förbättrar ytterligare 
villkoren lör utlämning mellan medlemsstaterna. Båda dessa instrument kommer att träda i kraft 
när de nationella ratiflceringslörfarandena är lardiga. 
Andra EU-instrument som avtalats eller planerats för att bekämpa den organiserade 
brottsligheten kommer att inverka på åtgärderna mot bedrägerier som rör andra betalningsmedel 
än kontanter. Exempel på dessa är den gemensamma åtgärden för att upprätta ett nätverk mellan 
medlemsstaternas rättsväsenden, vilket syftar till att underlätta rättsligt samarbete mellan 
medlemsstaterna, och den gemensamma åtgärden för att kriminalisera delaktighet i en kriminell 
organisation. 
2. I punkt 1 åläggs medlemsstaterna att för lagbrott som omfattas av denna gemensamma 
åtgärd ge varandra största möjliga inbördes rättshjälp vid utredningar, åtal och verkställande av 
den påföljd som döms ut. 
3. När det uppstår en positiv konflikt mellan domsrätter fastställs det i punkt 2 att 
medlemsstaterna skall rådfråga varandra i syfte att samordna sina insatser för ett effektivt åtal. 
EGT63,4.3.97,s.2. 
18 
4. 1 punkt 3 åläggs medlemsstaterna att säkerställa att information om lagbrott som avses i 
den gemensamma åtgärden liksom information om personer som dömts för sådana brott och 
information som är värdefull för utredning och åtal skall organiseras på ett sådant sätt att den 
finns tillgänglig för faktisk användning och utbyte med andra medlemsstater. Denna bestämmelse 
bygger på en liknande bestämmelse i den gemensamma åtgärden om åtgärder mot 
människohandel och sexuellt utnyttjande av barn 16. 
Artikel 7 
Detta är en standardartikel som rör skyldigheten att genomföra den gemensamma åtgärden och 
uppföljningen av genomförandet. I artikeln fastslås att rådet på grundval av en rapport från 
kommissionen skall bedöma hur medlemsstaterna har uppfyllt sina skyldigheter före slutet av år 
2000. 
IXiT 63, 4.3.97. s. 2. 
19 
GEMENSAM ÅTGÄRD 
antagen av rådet 
enligt artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen 
om bedrägerier och förfalskningar som rör andra betalningsmedel än kontanter 
EUROPEISKA UNIONENS RÅD ANTAR DENNA GEMENSAMMA ÅTGÄRD 
med beaktande av Fördraget om Europeiska unionen, särskilt artikel K 3.2 b i detta, 
med beaktande av rapporten från högnivågruppen om organiserad brottslighet, vilken 
godkändes av Europeiska rådet i Amsterdam den 16-17 juni l()()7, särskilt 
rekommendation nr 18 i handlingsplanen, och av följande skäl: 
Bedrägerier och förfalskningar av andra betalningsmedel än kontanter sker ofta pä 
internationell nivå. 
Andra åtgärder som antagits av rådet, såsom den gemensamma åtgärden tor att upprätta 
ett europeiskt rättsligt nätverk och den gemensamma åtgärden ror att kriminalisera 
delaktighet i en kriminell organisation, kommer också att bidra till kampen mot 
bedrägerier som rör andra betalningsmedel än kontanter. 
Rådet erkänner det viktiga arbete som olika internationella organisationer (dvs. 
Europarådet, G8, OECD, Interpol och FN) har utfört. 
Rådet anser att vissa former av bedrägerier som rör andra betalningsmedel än kontanter 
är så allvarliga att det krävs övergripande lösningar som inbegriper både förebyggande 
och repressiva strategier vilka grundar sig på ett delat ansvar mellan betalningsbranschcn, 
de enskilda användarna och myndigheterna. 
Kommissionen har lagt fram ett meddelande benämnt ''En gemensam åtgärd för att 
bekämpa bedrägeri och förfalskning som rör andra betalningsmedel än kontanter*', där 
man förespråkar en unionspolitik som inbegriper både förebyggande och repressi\ a 
åtgärder mot problemet. 
Denna gemensamma åtgärd utgör en del av denna övergripande strategi. 
För att åstadkomma en tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra förrättningar 
om kriminalisering av bedrägerier och förfalskningar som rör andra betalningsmedel än 
kontanter krävs det ett tydligt rättsligt instrument. 
HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE. 
20 
Artikel 1 - Definitioner 
För denna gemensamma åtgärd och utan att det påverkar tillämpningen av mer specifika 
definitioner i medlemsstaternas lagstiftning avses med 
1. (andrajbetalningsinstrument (än kontanter): alla betalningsinstrument förutom 
sedlar och mynt som enskilt eller tillsammans med ett annat (betalnings-) 
instrument gör det möjligt för den lagliga innehavaren att erhålla pengar eller 
annat värde, att göra eller ta emot betalningar för varor, tjänster eller varje annan 
sak av värde, att utfärda en order eller ett meddelande som innebär en begäran om 
eller ett godkännande av en överföring av pengar (i form av en fordran på en part) 
till förmån för en betalningsmottagare. 
2. betalningstransaktion: varje transaktion som innebär att någon lår ut pengar eller 
ett annat värde, att någon betalar eller tar emot betalning for varor, tjänster och 
varje annan sak av värde och/eller att någon utfärdar en order eller ett meddelande 
som innebär en begäran om eller ett godkännande av att pengar genom ett 
betalningsinstrument förs över (i form av en fordran på en part) till förmån för en 
betalningsmottagare. 
3. utrustning för tillverkning eller bruk av betalningsinstrument: all utrustning 
(inklusive programvara) som är utformad eller anpassad för tillträde till, 
tillverkning av eller ändring av varje betalningsinstrument eller 
betalningstransaktion eller del därav. Detta inbegriper också utrustning som är 
utformad eller anpassad för att ändra information eller data som ingår i eller 
medföljer ett betalningsinstrument eller en betalningstransaktion. 
4. juridisk person: varje enhet som har denna ställning enligt tillämplig nationell 
lagstiftning, med undantag av stater eller andra offentliga organ vid'utövandet av 
de befogenheter som de har i egenskap av statsmakter samt internationella 
offentliga organisationer. 
5. tvättning av pengar: de förfaranden som definieras i tredje strecksatsen i artikel 1 
i rådets direktiv 91/308/EEG av den 10 juni 1991 om åtgärder för att förhindra att 
det finansiella systemet används för tvättning av pengar. 
6. medborgare i en medlemsstat skall tolkas enligt varje deklaration som en 
medlemsstat gjort enligt artikel 6.1 b i Europeiska utlämningskonventionen av 
den 13 december 1957. 
21 
Artikel 2 - Beskrivning av beteenden 
För att bekämpa bedrägerier och förfalskningar som rör betalningsinstrument och 
betalningstransaktioner som inte inbegriper kontanter skall varje medlemsstat se över 
relevanta nationella lagar rörande de åtgärder som fastställs i artiklarna 3, 4, 5 och 6 i 
fråga om följande typer av beteenden: 
a) Förskingring av ett betalningsinstrument. 
b) Förfalskning eller förvanskning av ett betalningsinstrument. 
c) Uppsåtlig hantering av ett betalningsinstrument utan tillåtelse av dess innehavare. 
d) Att medvetet inneha ett förskingrat, förfalskat eller förvanskat betalningsinstrument. 
c) Att medvetet använda ett förskingrat, förfalskat eller förvanskat betalningsinslrumcnt. 
I) Att medvetet acceptera en betalning som görs, undçr de förhållanden som avses i 
föregående punkt. 
g) Uppsåtlig obehörig användning av identifieringsuppgifter ior att initiera eller bearbeta 
en betalningstransaktion. 
h) Att medvetet använda falska identifieringsuppgifter för att initiera eller bearbeta en 
betalningstransaktion. 
i) Manipulering av relevanta uppgifter inklusive kontoinformation eller andra 
identifieringsuppgifter för att initiera eller bearbeta en betalningstransaktion. 
j) Obehörig överföring av identifieringsuppgifter för att initiera eller bearbeta en 
bctalningstransaktion. 
k) Obehörig tillverkning, hantering, användning eller obehörigt innehav av utrustning i 
syfte att: 
• tillverka eller ändra ett betalningsinstrument eller delar därav. 
• initiera eller bearbeta en betalningstransaktion, 
• ändra information eller uppgifter som ingår i eller medföljer ett 
betalningsinstrument eller en betalningstransaktion. 
I) Uppsätligl obehörigt innehav av en komponent i eller en del av ett 
bctalningsinstrument. 
m)Delaktighet såsom medhjälpare eller anstiftare till något av de beteenden som 
beskrivits ovan och som inbegriper brottsliga avsikter, eller att avsiktligt erhålla ett 
värde eller göra ekonomisk vinning därav. 
22 
Artikel 3 - Åtgärder som skall vidtas på nationell nivå 
1. Varje medlemsstat skall se över sin befintliga lagstiftning och rättspraxis för att 
uppnå följande: 
1. De typer av beteenden som fastställs i artikel 2 klassificeras som lagbrott. 
2. Juridiska personer kan ställas till svars för de lagbrott som avses i 
punkterna 1 och 5, och som begåtts till deras förmån av vilken som helst 
person som agerar antingen på eget initiativ eller som en del av den juridiska 
personens organisation enligt former som skall definieras i medlemsstatens 
nationella lagstiftning. 
3. Påföljderna för dessa lagbrott eller för avsiktlig delaktighet i eller försök 
att begå sådana lagbrott 
a) för fysiska personer är effektiva, väl avvägda och avskräckande 
sanktioner och åtminstone i allvarliga fall inbegriper frihetsstraff, vilket 
kan innebära utlämning. 
b) för juridiska personer är effektiva, väl avvägda och avskräckande 
sanktioner och inbegriper böter. 
4. Nödvändiga åtgärder vidtas för att möjliggöra beslag och, utan att inverka 
på rättigheterna för tredje person som handlar i god tro, förverkande eller 
avlägsnande av instrument för och vinning från de lagbrott som avses i 
punkterna 1 och 5. Av egendom skall ett värde motsvarande sådan vinning 
kunna förverkas. Varje instrument, vinning eller egendom som tagits i beslag 
eller förverkats skall hanteras enligt medlemsstaternas nationella lagar. 
5. Tvättning av pengar som utgör vinning från de lagbrott som avses i punkt 1 
utgör ett lagbrott. 
6. Medlemsstaten har domsrätt för de lagbrott som avses i punkterna 1 och 5 
då 
a) lagbrottet helt eller delvis begås inom dess territorium, 
b) lagbrytaren är medborgare i medlemsstaten. 
Med förbehåll för bestämmelserna i punkt 7 kan medlemsstaterna begränsa 
sin domsrält till punkt 6 a. En medlemsstat som inte tillämpar en sådan 
begränsning kan i vilket fall som helst bara tillämpa sin domsrätt enligt punkt 
6 b i vissa fall eller under vissa förutsättningar. 
7. En medlemsstat som inte utlämnar sina medborgare fastställer sin domsrätt 
för de lagbrott som avses i punkterna 1 och 5 i de fall dess medborgare begår 
sådana brott utanför medlemsstatens territorium. 
23 
Varje medlemsstat skall när en av dess medborgare anklagas för att i en 
annan medlemsstat ha begått ett sådant lagbrott som avses i punkterna 1 och 
5 och, om den inte utlämnar denna person till den andra medlemsstaten 
enbart på grund av personens nationalitet, lägga fram fallet för sina behöriga 
myndigheter i syfte att om så är lämpligt väcka åtal. För att möjliggöra att 
åtal väcks skall akter, information och bevisföremål som rör lagbrottet 
förmedlas enligt de förfaranden som fastställs i artikel 6 i Europeiska 
konventionen om utlämning av den 13 december 1957. Den medlemsstat som 
lämnar över fallet skall informeras om det åtal som väcks och om dess 
resultat. 
Artikel 4 - Samarbete med offentliga och privata enheter eller organisationer 
Varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa all offentliga och 
privata enheter och organisationer som är delaktiga, i att förvalta, kontrollera eller 
övervaka betalningssystemen - utan att bryta mot medlemsstatens egna lagar 
samarbetar med de myndigheter som ansvarar för utredning eller bestraffning i fråga om 
de lagbrott som fastställs i denna gemensamma åtgärd. Dessa enheter och organisationer 
skall särskilt 
- på eget initiativ informera nämnda myndigheter vid skälig misstanke om att ett av 
dessa lagbrott har begåtts, 
- förse myndigheterna med all användbar information, antingen på begäran eller på eget 
initiativ, 
delta i förfarandena som sakkunniga om detta är lämpligt. 
Artikel 5 - Dataskydd 
Med avseende på behandling av personuppgifter skall denna gemensamma åtgärd 
genomföras så att en nivå på dataskydd som är likvärdig med det skydd som föreskrivs i 
Europaparlamentets och rådets direktiv 95/46/EG om skydd för enskilda personer med 
avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter 
försäkras. Uppgifterna skall endast användas i det syfte för vilket de förmedlats. 
24 
Artikel 6 - Samarbete mellan medlemsstaterna 
1. I enlighet med tillämpliga konventioner och multilaterala eller bilaterala avtal eller 
arrangemang skall medlemsstaterna bistå varandra med största möjliga inbördes 
rättshjälp när det gäller förfaranden som rör de lagbrott som fastställs i denna 
gemensamma åtgärd. 
2. Då flera medlemsstater har domsrätt i fråga om lagbrott som avses i denna 
gemensamma åtgärd skall dessa stater rådfråga varandra i syfte att samordna sina 
insatser för att effektivt kunna beivra brotten. 
3. Varje medlemsstat skall säkerställa att information om lagbrott som avses i denna 
gemensamma åtgärd liksom information om personer som dömts för sädana brott och 
information som är värdefull för utredning och åtal i fråga om sädana lagbrott 
organiseras på ett sådant sätt att den finns lätt tillgänglig tor faktisk användning och 
för utbyte med andra medlemsstater, med förbehåll för medlemsstaternas lagar om 
sekretess i samband med rättegångshandlingar. 
Artikel 7 - Genomförande och uppföljning 
1. Varje medlemsstat skall lägga fram lämpliga förslag för att genomföra denna 
gemensamma åtgärd för övervägande och antagande av behöriga myndigheter . 
2. Pä grundval av en rapport Iran kommissionen kommer rådet före slutet av är 2000 att 
bedöma hur medlemsstaterna har uppfyllt de skyldigheter som toi jer av denna 
gemensamma åtgärd. 
3. Denna gemensamma åtgärd skall offentliggöras i Europeiska gemenskapernas 
officiella tidning. 
4. Denna gemensamma åtgärd träder i kraft samma dag som den offentliggörs. 
25 
Bilaga 2 
Åtgärder för att förebygga bedrägerier 
a) Hela betalningsbranschen, inklusive nätoperatörer, bör vidta följande åtgärder: 
1) Förbättra den inneboende säkerheten hos den erbjudna betalningsprodukten 
och hos de system som behandlar de transaktioner som produkten ger 
upphov till, inklusive de bärande nätsystemen. 
2) Förbättra säkerheten hos verktyg som medger villkorad och urskiljande tillgäng 
till användningen av dessa betalningsproduktcr. 
3) Upprätta strukturer lör utbyte av information samt dra lärdom av erfarenheter, 
samtidigt som man säkerställer en hög sekretessnivå och skyddar fysiska 
personers grundläggande fri- och rättigheter, särskilt privatlivets helgd. 
Betalningsbranschen bör dessutom vidta följande åtgärder: 
4) Utarbeta utbildningsprogram som i första hand riktar sig till de finansiella 
institutens egna personal och utveckla rutiner för en systematisk 
rapportering av olagliga handlingar till de rättsskipande myndigheterna. 
5) Främja framtagandet av utbildningsmaterial riktat till betalningsprodukternas 
användare (framför allt detaljhandel och innehavare). 
Kommissionen anser att branschen i samband med utvecklingen av 
betalningsinstrumenten och deras bakomliggande system (i enlighet med 
punkterna 1 och 2) skall ägna särskild uppmärksamhet åt behovet av att pä ett 
tidigt stadium kunna upptäcka kriminell verksamhet och redogöra lor (potentiellt) 
bedrägeri inom de strukturer som upprättas för detta ändamål (i enlighet med 
punkt 3). 
För att säkerställa en harmonisk och konkurrensfrämjande utveckling av 
marknaden för betaltjänster anser kommissionen att man bör se till att åtgärder 
under 1 och 2 inte leder till några oönskade konkurrenshinder eller motverkar 
utvecklingen av informationssamhället i dess helhet, till exempel genom metoder 
som innebär begränsat tillträde till systemet, och som motverkar tjänsternas fria 
rörlighet över gränserna, eller som inbegriper avtal om ensamrätt. 
b) Enskilda utgivare och användare (detaljhandel och innehavare) bör vidta följande 
åtgärder: 
Främja en rimlig och rättvis fördelning av ansvar och skyldigheter mellan de olika 
parterna i ett betalningssystem (dvs. mellan utgivare och innehavare samt mellan 
clearinginstitut och detaljhandel), vilket i sin tur främjar 
26 
att villkoren för utgivning, användning och acceptans av ett betalningsinstrument 
uppfylls, och 
ett förfarande som medger anmälning så tidigt som möjligt. 
Kommissionen anser att man som en allmän målsättning måste sträva efter att 
säkerställa att enskilda användare inte blir lidande till följd av ett brott som rör 
användningen av ett betalningsinstrument och betalningssystemen, så vida det 
inte går att bevisa att de är delaktiga i brottet. Med tanke på att de deltagande 
(finansiella-)instituten kontrollerar de tekniska aspekterna skall bevisbördan inte 
heller läggas pä innehavaren. 
I vilket fall som helst bör användarna informeras om de säkerhetsföreskrifter de 
måste följa. Användarna bör som medborgare också ta pä sig sitt 
medborgaransvar att aktivt delta i bedrägeribekämpningen, framför allt genom att 
de skyndsamt anmäler felaktigheter som de upptäcker. Detta gäller främst den 
information som de får i samband med en transaktion. 
c) Myndigheterna bör vidta följande åtgärder: 
- samordna insamlingen av information och informationskampanjer, som kan inbegripa 
branschen17, 
- bistå branschen, enskilda utgivare och användare i deras insatser för att skapa en 
säkerhetsmiljö. På EU nivå innebär detta att arbeta för att det i hela Unionen upprättas 
regelverk och andra ramar som stöd för dessa insatser. Kommissionen har tagit ett 
antal initiativ för att uppnådetta. 
På unionsnivå 
Kommissionen betonar att gemenskapens befintliga regelverk huvudsakligen 
syftar till att skapa en inre marknad, inom vilken finansiella tjänster, särskilt 
betaltjänster kan röra sig fritt. 
EG-lagstiftningen på detta område är dessutom huvudsakligen inriktad på att 
fördragsbestämmelserna skall kunna tillämpas effektivt. Delta har gjorts genom 
att man samordnat bestämmelserna om finansiella institutioners etablering och 
verksamhet. Dessa bestämmelser stöds genom ett antal specifika föreskrifter som 
harmoniserar de grundläggande reglerna för en väl avvägd tillsyn. 
förenade kungariket föreslog nyligen en gemensam åtgärd för att upprätta ett kontaktnät i 
medlemsstaterna i syfte att förbättra informationsutbytet i fråga om kreditkortsbedrägerier. Interpols 
generalförsamling antog i oktober 1997 ett förslag om att upprätta ett universellt 
klassificeringssystem för osäkra kreditkort, vilket i praktiken ger Interpols sekretariat en 
samordningsfunktion när det gäller att samla in information och sedan sprida denna genom 
Interpols befintliga förbindelser med de nationella polismyndigheterna. Europarådet har från en 
belgisk expert fått ett förslag om att upprätta kontaktpunkter för brott som begås i cyberspace. 
27 
Ett antal särskilda Kommissionsinitiativ syftar till ett adekvat regelverk på 
området som täcks av detta meddelande. 
Kommissionen håller därför på att arbeta fram ett utkast till direktiv som syftar till 
att säkerställa den finansiella självständigheten för utgivare av elektroniska 
betalningsmedel och därigenom till att främja konsumenternas förtroende för de 
nya betalningsmedlen. 
När det specifikt gäller informationssamhället och elektronisk handel antog 
kommissionen dessutom nyligen ett antal åtgärder, däribland förslaget till direktiv 
om rättsligt skydd för tjänster som bygger på eller utgörs av villkorad tillgång och 
förslaget till direktiv om elektroniska signaturer. När det gäller säkra 
betalningssystem tor elektronisk handel har kommissionen vidare varit 
mcdlmansiär till åtskilliga branschtäckande FoU-initiativ inom ramen för olika 
informations- och telekommunikationsprogram18. 
Kommissionen har redan utfärdat en rekommendation1' om transaktioner med 
elektroniska betalningsinstrument, särskilt om förhållandet mellan utgivare och 
innehavare. I den fastställs minimikrav i fråga om öppenhet, ansvar, skadestånd 
och gottgörelser. Kommissionen har åtagit sig att övervaka rekommendationens 
tillämpning fram till slutet av 1998. Om denna inte anses vara tillfredsställande 
kommer kommissionen att lägga fram ett direktiv på området. 
Kommissionen har dessutom meddelat att den avser att modernisera och 
uppdatera en tidigare rekommendation från 198720 i syfte att skapa en tydlig ram 
lör förhållandet mellan clearinginstitut och acceptanter när det gäller elektroniska 
betalningsinstrumcnt. I detta sammanhang kan kommissionen komma att 
överväga möjligheten att tillämpa särskilda villkor för clearing av betalningar som 
gjorts med kreditkort lör att beakta förekomsten av bedrägerier. Detta skulle bidra 
till att minska betalningsinstrumentets och det bakomliggande systemets 
riskfaktor. 
Till exempel projekt AC02o SFMIM\R - Secure Hleetronic Marketplace for Hurope. 
Meddelande från kommissionen lill europaparlamentet, rådet, Huropeiska monetära institutet och 
ekonomiska och sociala kommittén - hur konsumenternas förtroende för elektroniska 
betalningsmedel kan ökas på den inre marknaden, KOM(97) 353 slutlig, 9.7.1997, liCiT L 208, 
2.8.1997, s.52. 
Kommissionens rekommendation 87/598/EEG av den 8 december 1987 om en europeisk 
uppforandekod för elektroniska betalningar (förhållandet mellan finansiella institutioner, handlare 
och tjänsteföretag samt konsumenter), EGT L 365, 24.12.1987, s.72. (ej officiell svensk titel) 
28 
Bilaga 3 
Motsvarande regelverk på gemenskapsnivå 
I denna bilaga ges en kort sammanfattning av de viktigaste delarna i 
gemenskapslagstiftningen som utgör det regelverk inom vilket finansiella tjänster, 
framfor allt betaltjänster, tillhandahålls, förmedlas och används. 
Primärlagstiftningen utgörs av EG-fördraget. För det första införs genom artikel 73b~73g 
i EG-fördraget fri rörlighet tor kapital och betalningar mellan medlemsstaterna och 
mellan dessa och tredje land. Detta är en förutsättning för att man skall kunna integrera 
de nationella finansmarknaderna och därigenom skapa en inre marknad för finansiella 
tjänster. För det andra utgör artiklarna 52 (fri etableringsrätt) och 59 (frihet att 
tillhandahälla tjänster) i fördraget hörnstenar lör den inre marknaden lör finansiella 
tjänster, genom att de medger företag som är etablerade (och har tillstånd) i en 
medlemsstat att under denna medlemsstats överinsyn fritt tillhandahålla tjänster i hela 
gemenskapen. För detta krävs inget annat tillstånd än det som utfärdats av 
ctableringslandet. 
Sekundärlagstiftningen inom området finansiella tjänster ingår i den 
gemenskapslagstiftning som syftar till att nämnda bestämmelser i fördraget skall kunna 
tillämpas i praktiken. 
Detta har först och främst gjorts genom att man samordnat de bestämmelser som rör 
finansiella instituts etablering och verksamhet, framför allt kreditinstitut, 
investmentbolag och försäkringsbolag. Dessa bestämmelser åtföljs av en rad specifika 
föreskrifter för att harmonisera de grundläggande tillsynsreglerna. 
Bland de direktiv som rör finansiella tjänster återfinns rådets direktiv om åtgärder for att 
förhindra alt det finansiella systemet används för tvättning av pengar-1. Eftersom det är 
känt att penningtvätt vanligtvis äger rum i en internationell miljö, för att pä sä sätt bättre 
dölja medlens och dess avkastnings brottsliga ursprung, fastställs i direktivet grunderna 
ior en internationell samordning som inte är av straffrättslig karaktär. En rad krav ställs 
på medlemsstaterna, framför allt krav att penningtvätt skall förbjudas, krav på att 
kreditinstitut och finansiella institut skall identifiera sina kunder och registrera 
transaktioner över ett visst belopp, krav att dessa institut skall undersöka och rapportera 
alla transaktioner som de tror kan gälla penningtvätt samt ett krav att de myndigheter 
som ansvarar för att bekämpa detta fenomen skall samarbeta med kredit- och 
finansinstituten och de myndigheter som utövar tillsyn Över dessa institut. 
Rådets direktiv av den 10 juni 1991, EGTL 166, 28.6.91, s 77. 
29 
Även om direktiven om finansiella tjänster främst avser den finansiella tjänstesektorn rör 
de också konsumenternas rättigheter och intressen. De innehåller vissa bestämmelser 
som säkerställer konsumenternas rätt till korrekt och fullständig information, skyddar 
deras rättsliga intressen och ger möjlighet till gottgörelse. 
Under senare tid har trycket ökat att stärka insikten att den inre marknaden för finansiella 
tjänster inte bara är till för företagen. I maj 1997 beslutade kommissionen att ge ut 
grönboken Finansiella tjänster: Att tillgodose konsumenternas förväntningar för att få en 
omfattande diskussion om konsumentpolitiken inom området finansiella tjänster. Den 26 
juni 1997 antog kommissionen som en uppföljning meddelandet Finansiella tjänster: 
Stärka konsumenternas förtroende1,2: Kommissionen utannonserar en rad framtida 
initiativ, varav vissa redan har lagts fram (t.ex. en utvidgning av rekommendationen om 
nya betalningsmedel) eller är på väg att läggas fram. Dessa initiativ inbegriper ett 
framtida förslag om distansavtal för finansiella tjänster. 
KOM(97) 309 slutlig, 26.6.1997. 
30 

ISSN 1024-4506 
KOM(98) 395 slutlig 
DOKUMENT 
SV 09 10 
Katalognummer : CB-C0-98-432-SV-C 
ISBN 92-78-37894-1 
Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg