Redan i förordningen om den gemensamma fiskeripolitiken efterlyste man ett samordnat och strategiskt tillvägagångssätt på EU-nivå till stöd för tillväxten i EU:s vattenbrukssektor, som också skulle säkerställa dess ekonomiska, miljömässiga och sociala hållbarhet. Framsteg har gjorts tack vare den öppna samordningsmetoden som fastställs i förordningen och EU:s finansiering, men vattenbrukssektorn är fortfarande långt ifrån att nå sin fulla tillväxtpotential och från att kunna möta den ökande efterfrågan på mer hållbar fisk- och skaldjursproduktion. EU importerar över 70 % av all fisk och skaldjur som konsumeras i unionen. Vattenbruksprodukter utgör sammanlagt (importen inräknad) 25 % av EU:s konsumtion av fisk och skaldjur, medan EU:s vattenbruksprodukter endast utgör 10 % av EU:s konsumtion. Vattenbruket i EU står för mindre än 2 % av den globala vattenbruksproduktionen EU:s vattenbruksproduktion är fortfarande starkt koncentrerad, både i fråga om i vilka EU-medlemsstater den finns och om vilka arter som odlas, och det finns därför en betydande diversifieringspotential. Jämfört med andra länder omfattas vattenbruket i EU av mycket stränga lagstadgade krav på kvalitet, hälsa och miljö. Miljöprestandan i EU:s vattenbruk kan emellertid förbättras ännu mer, och då kan sektorn bidra till att målen för den europeiska gröna given och dithörande strategier uppnås.

EU:s vattenbrukssektor kan fortfarande diversifieras mycket mer, inte bara när det gäller odling av lovande nya arter (särskilt arter som inte behöver utfodras och arter på låga trofiska nivåer, som har lägre miljöavtryck) utan även vad gäller produktionsmetoder (t.ex. blandodling i damm- och insjöbaserat vattenbruk eller integrerat multitrofiskt vattenbruk). Det är också viktigt att arbeta mer med beredning och förpackning av vattenbruksprodukter till nya förädlade produkter (t.ex. filéer och bruksfärdiga produkter) som är attraktiva för yngre konsumenter. Detta är särskilt viktigt för mer traditionella former av skaldjursodling och vattenbruk i sötvatten. Ett annat viktigt verktyg som kan öka värdet på EU:s vattenbruksprodukter är användningen av kvalitetssystem och kvalitetsmärkningar (under förutsättning att de kontrolleras på lämpligt sätt så att deras trovärdighet upprätthålls), däribland geografiska beteckningar. Att framhålla att ett hållbart vattenbruk i EU är ett exempel på lokal produktion och kopplat till korta livsmedelskedjor spelar också en viktig roll när det gäller att diversifiera och skapa mervärde i EU:s vattenbruksproduktion.

-Informationskampanjer om EU:s vattenbrukssektor och vattenbruksproduktion, med detaljhandelns medverkan.

-Klargörande av den vetenskapliga grunden för debatten om konsekvenserna av vattenbruksverksamheten i EU.

-En öppnare sektor för allmänheten (öppna gårdar för besökare från bl.a. skolor och andra utbildningsanordnare samt mer information om odlingsförhållandena).

-Säkerställande av att myndigheter och branschen i ett tidigt skede inleder en nära samverkan med intressentgrupper, inbegripet icke-statliga organisationer.

-Främjad användning av varumärken och kvalitetsmärken (som bör kontrolleras på lämpligt sätt så att deras trovärdighet upprätthålls), däribland geografiska beteckningar, som även omfattar hållbarhetsaspekter.

-Framhållande av värdet hos EU:s vattenbruk i egenskap av att det är ”lokalt och färskt” med korta livsmedelskedjor.

2.3.2.Integration i lokalsamhällen

Precis som alla andra verksamheter kräver utvidgningen av vattenbruket också samhällets acceptans (ett så kallat samhälleligt tillstånd att bedriva verksamhet). Som ovan nämnts är inställningen till vattenbruksverksamhet fortfarande negativ bland vissa berörda parter. Detta beror främst på oro för vattenbrukets inverkan på miljön eller för att det kan stå i konflikt med annan ekonomisk verksamhet som fiske eller turism. Det är viktigt att man tar itu med dessa problem genom att i) säkerställa öppenhet och att lokala aktörer tidigt medverkar i planeringen av en vattenbruksverksamhet och ii) eftersträva synergieffekter med befintlig verksamhet (t.ex. fiske, turism, beredningsindustrin) och skyddade områden. Dessutom finns det en stor potential när det gäller att skapa lokala värdekedjor och korta leveranskedjor, vilket torde bidra till en miljömässigt, ekonomiskt och socialt hållbar livsmedelsproduktion. Erfarenheterna från arbetet i de lokala aktionsgrupperna för fiske, liksom från projekt som finansieras genom EHFF i vissa medlemsstater, erbjuder viss god praxis inom detta område.

2.3.3.Data och övervakning

Korrekta data måste samlas in om man ska säkerställa att vattenbruksverksamheten planeras på lämpligt sätt. Korrekta data behövs också för bedömningen och övervakningen av EU-vattenbrukssektorns sociala, ekonomiska och miljömässiga prestanda. Öppenhet och datarapportering är också viktigt om konsumenternas och andra aktörers förtroende för sektorn ska upprätthållas. Sektorn har många rapporteringsskyldigheter enligt olika EU-rättsakter och nationell lagstiftning. De data som samlas in är dock främst sociala och ekonomiska data om havsbruk eller djurhälsa, och begränsade data rapporteras in när det gäller miljöindikatorer som är specifika för vattenbruket. Man kommer därför att behöva samordna rapporteringsskyldigheterna på ett bättre sätt och effektivisera rapporteringsförfarandena mellan olika enheter. EU:s medlemsstater måste också få mer strukturerad vägledning om hur de ska samla och rapportera in data. Inrapporteringen av data bör också gälla miljöindikatorer och omfatta inte bara havsbruk utan även annan vattenbruksproduktion.