Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Meddelande från kommissionen: Miljön i Europa: Vilka är riktlinjerna för framtiden? En helhetsbedömning av Europeiska gemenskapens handlingsprogram för miljön och en hållbar utveckling kallat 'Mot en hållbar utveckling'"

(2000/C 204/14)

Den 7 december 1999 beslutade kommissionen att i enlighet med artikel 262 i EG-fördraget rådfråga Ekonomiska och sociala kommittén om ovannämnda meddelande.

Sektionen för jordbruk, landsbygdsutveckling och miljö, som ansvarade för det förberedande arbetet, antog sitt yttrande den 10 maj 2000. Föredragande var Lutz Ribbe.

Vid sin 373:e plenarsession den 24-25 maj 2000 (sammanträdet den 24 maj 2000) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 70 röster för, 2 emot och 5 nedlagda röster.

0. Sammanfattning av de centrala rekommendationerna

0.1. ESK delar den allmänna uppfattningen att 5:e miljöprogrammets grundläggande modell var korrekt och konstaterar att programmet har gett en rad positiva resultat. Däremot är det klart oroande att Europas miljökvalitet fortsätter att försämras; detta är det viktigaste enstaka kriteriet för att bedöma effekterna av raden av europeiska miljöhandlingsprogram och av den europeiska miljöpolitiken generellt.

0.2. Kommittén beklagar att den övergripande utvärderingen, trots att den innefattar en skissartad förteckning över problem som uppstått vid genomförandet av 5:e miljöprogrammet, inte på något sätt kan betraktas som en systematisk detaljanalys av programmets blygsamma resultat. Detta är dokumentets grundläggande svaghet. Det är av vital betydelse att göra en analys på djupet, inte bara för att förbereda och genomföra själva 6:e miljöprogrammet, utan också för miljöpolitikens framtid i en utvidgad union. Därför uppmanar ESK kommissionen att ta itu med detta och att lägga fram resultaten i ett meddelande.

0.3. I detta meddelande bör man bland annat ta upp de aktuella bristerna i integrations - strategierna, såsom EU-politikens inkonsekvenser, de miljöpolitiska instrumentens verkningsgrad, de stora klyftorna i fråga om medlemsstaternas tillämpning och uppföljning av miljölagstiftningen, globaliseringens positiva och negativa återverkningar, småföretagens roll, kopplingen mellan ekonomisk tillväxt och miljöskydd samt allmänhetens inställning till de strukturförändringar som krävs i våra samhällen för att uppnå en hållbar utveckling över hela världen.

0.4. Med avseende på 6:e miljöprogrammet och de åtgärdsprogram som kommissionen överväger och som kommittén eftertryckligen har krävt anser ESK att följande element skall ingå:

- Detaljredovisning av hur man skall angripa de problem som uppstått vid genomförandet av 5:e programmet.

- Behandling av arbetsfördelningen mellan olika förvaltningsnivåer och av behovet av nationella (och regionala) strategiska och sektorsspecifika miljöplaner samt deras samordning med framtida miljöhandlingsprogram.

- Specifika strategier för att främja konsekvent och fullständig tillämpning av EG-fördragets miljöpolitiska grundprinciper.

- En bred definition av den hållbara utvecklingen, med innebörden att 6:e miljöprogrammet - vid sidan av livsmiljöns kvalitet inom EU - också bör uppmärksamma effekterna av EU:s utvecklingsmodell på miljökvaliteten i tredje land, på Europas och världens resursförbrukning och på folkhälsa och livskvalitet.

- Långsiktiga kvalitativa och kvantitativa mål på gemenskapsnivå med avseende på valda miljöteman, och tidtabeller för att uppnå dem, både på lång och medellång sikt. Dessa mål skall fastställas integrerat av olika aktörer och av olika rådskonstellationer.

- Överföring av kvantitativa mål på gemenskapsnivå till nationella mål då detta är möjligt.

- Sektorsmålsättningar på nations- och gemenskapsnivå.

- Klara och detaljerade riktlinjer för det framtida arbetet med sektorintegration på EU- och nationsnivå.

- Ett uttryckligt konstaterande att framtida system för övervakning och rapportering bör kopplas till 6:e miljöprogrammet.

1. Inledning

1.1. Det meddelande om en "helhetsbedömning" som lades fram inför Europeiska rådet i Helsingfors i december 1999 innehåller en utvärdering av de samlade resultaten av det 5:e miljöhandlingsprogrammet. Parallellt med detta meddelande skall en diskussion inledas med EU-institutionerna och andra ansvariga instanser om EU:s framtida miljöpolitik, i synnerhet med tanke på utformningen av det 6:e miljöhandlingsprogrammet. I enlighet med de beslut som fattades av Europeiska rådet i Helsingfors skall kommissionen senast i slutet av år 2000 lägga fram ett förslag till ett 6:e miljöprogram.

1.2. Förutom helhetsbedömningen har kommissionen även lagt fram två arbetsdokument: ett om integrering av miljöaspekter i gemenskapspolitiken, och ett om miljö- och integrationsindikatorer(1). I det förstnämnda dokumentet utvärderas de integrationsstrategier som sedan Europeiska rådets möte i Cardiff i juni 1998 utarbetats av de olika ministerråden (energi, transport, jordbruk, industri etc.). Utarbetandet av dessa sektorsspecifika strategier skall ha avslutats i juni 2001, då de omedelbart skall börja genomföras. I det sistnämnda dokumentet beskrivs det planerade EU-indikatorsystemet för miljö-, integrations- och hållbarhetsindikatorer. Dokumentet informerar även om hittillsvarande respektive framtida insatser på detta område (Europeiska miljöbyrån, OECD, Eurostat m.fl.). Båda dessa frågor - integrationen av miljöaspekter samt indikatorerna - har en viktig roll i samband med utarbetandet av det 6:e miljöhandlingsprogrammet.

1.3. Vid Europeiska rådets möte i Helsingfors uppmanades kommissionen dessutom att lägga fram en långsiktig hållbarhetsstrategi som skall omfatta ekonomiska, sociala och ekologiska aspekter på en hållbar utveckling. Denna strategi som skall utarbetas av en arbetsgrupp under ledning av Romano Prodi och presenteras vid Europeiska rådets möte i Göteborg i juni år 2001 skall även utgöra gemenskapens bidrag till den uppföljning av Rio-konferensen 10 år senare (Rio+10) som beräknas ske år 2002.

1.4. I föreliggande yttrande kommer kommittén att uttala sig om genomförandet av 5:e miljöhandlingsprogrammet (i avsnitt 3) och delvis med utgångspunkt i dessa uttalanden presentera en rad förslag inför utarbetandet av det 6:e miljöhandlingsprogrammet (i avsnitt 4). Med tanke på att det 6:e handlingsprogrammet till skillnad mot sin föregångare kommer att utformas mer som ett kortfattat strategiskt dokument, som senare eventuellt kommer att följas av separata specifika åtgärdsprogram, kommer kommittén i yttrandets fjärde avsnitt att koncentrera sig på några få kärnfrågor och principer. Mer ingående kommentarer kommer att ges så snart som ESK haft möjlighet att själv studera det 6:e miljöprogrammet och de olika åtgärdsprogrammen.

2. Allmänna inledande kommentarer

2.1. Inledningsvis vill ESK framhålla att man vid upprepade tillfällen pekat på den grundläggande betydelse som en hög miljövårdsstandard i Europa har. En hög miljövårdsnivå är en förutsättning inte bara för att människors levnadsvillkor skall kunna tryggas. En hög miljövårdsstandard har många gånger även visat sig innebära konkurrensfördelar. Det står dock även klart att den jämförelsevis höga miljövårdsnivån i Europa kan leda till konkurrensnackdelar i kampen om de globala marknaderna. Eller som man också kan uttrycka det: Eftersatt miljövård i andra länder utgör ett allt större hot mot de europeiska miljövårdssträvandena.

2.2. Även om europeisk miljövård fortfarande uppvisar stora brister kan kommittén konstatera att miljövårdsdebatten inom EU förs på en hög nivå i jämförelse med andra internationellt sett viktiga industriregioner. Inom politiken, näringslivet och det civila samhället är man medveten om vikten av att skydda naturen och miljön. Detta ser ESK som ett stort samhällsmässigt och kulturellt framsteg som gjorts under det senaste decenniet. Alla européer är införstådda med att ett heltäckande miljö- och naturskydd är en del av den europeiska kulturen. Det framstår därför som särskilt positivt att berörda parter har uppmanats att delta i helhetsbedömningen av det 5:e miljöprogrammet och i utarbetandet av det 6:e programmet. Kommittén anmodar de olika ministerråden att undersöka vilka metoder och finansiella medel som finns för att förverkliga detta koncept, inte minst i samband med utarbetandet av sektorsspecifika integrationsstrategier.

3. Resultaten från det 5:e miljöhandlingsprogrammet

3.1. I helhetsbedömningen av 5:e miljöprogrammet bekräftas "att gemenskapen har kommit en bit på väg när det gäller att utveckla miljöpolitiken och förbättra miljön inom vissa områden". Samtidigt drar man dock även följande slutsats: "Gemenskapen har däremot inte kommit så långt på väg mot en verklig hållbar utveckling, och de mål som satts för 5:e miljöhandlingsprogrammet har inte uppnåtts". Med hänvisning till Europeiska miljöbyråns lägesrapport för miljön som lades fram i juni 1999(2) framhåller kommissionen att miljöns kvalitet i Europa - som kommittén ser som det viktigaste enskilda kriteriet, om än inte nödvändigtvis det enda måttet för att bedöma resultaten av programmet - i ett flertal avseenden har försämrats och kommer att fortsätta att försämras om inte ytterligare åtgärder vidtas. Glädjande nog lyfts även en rad positiva resultat fram i helhetsbedömningen. Förutom de framsteg som relativt sett gjorts vad gäller att stoppa försurningen och ozonskiktets nedbrytning samt vad gäller en förbättring av vattenkvaliteten omfattar de positiva resultaten snarast framsteg av politisk natur, som t.ex. en reell förbättring på lagstiftningsområdet och den planerade användningen av styrmedel med större räckvidd. Kommittén välkomnar det stora antal förordningar och direktiv som under de senaste åren införts på miljövårdsområdet. Vilka konsekvenser detta får för miljön kommer att visa sig först längre fram. Samtidigt måste man dock vara medveten om att Europeiska miljöbyråns framtidsbedömning tydligt visar på att detta inte kommer att vara tillräckligt för att de erforderliga ekologiska målen skall kunna nås.

3.2. Att Europas miljö fortsätter att försämras betyder inte att det 5:e miljöhandlingsprogrammet som sådant var ett dåligt program. Kommittén delar snarare den utbredda uppfattningen att programmet för sin tid var både ambitiöst och omfattande, att man valt rätt miljöteman och miljömål samt att de viktigaste prioriteringarna (integration, gemensamt ansvar och styrmedel med större räckvidd) fortfarande gäller(3).

3.3. I helhetsbedömningen av miljöhandlingsprogrammet och i andra relevanta kommissionsdokument(4) nämns en rad orsaker till att det 5:e miljöhandlingsprogrammet gav så magert resultat vad gäller att få EU och medlemsstaterna att anamma en hållbar utveckling. Bland annat nämns sådana ekonomiska och samhällsmässiga tendenser som en ökad efterfrågan på miljöfarliga produkter och tjänster, otillräckligt engagemang från medlemsstaternas sida, bristfälliga integrationsstrategier och bristande involvering/medverkan från näringslivets olika sektorer ("delaktighetsproblemet"), frånvaron av konceptet gemensamt ansvar (något som delvis kan föras tillbaka på oklarheter över vem de planerade åtgärderna verkligen gäller), inkonsekventa målsättningar och bristen på kvantifierade mål, programmets icke-bindande natur, avsevärda problem i samband med införlivande och tillämpning av EU-miljölagstiftningen, bristande politisk samordning mellan EU-institutionerna och medlemsstaterna samt den ringa uppmärksamhet som programmet rönt såväl hos den breda allmänheten som hos kommissionens olika generaldirektorat och medlemsstaternas ministerier.

3.4. Naturligtvis är det värdefullt att dessa brister påvisas - och undantagslöst och uttryckligen beaktas i det 6:e miljöhandlingsprogrammet - men en sådan allmänt hållen uppräkning kan inte ersätta behovet av en systematisk och ingående analys av varför det 5:e miljöprogrammet gett ett så magert resultat. En sådan analys är oumbärlig inte bara för att kunna staka ut riktningen för det 6:e miljöprogrammet, utan även för kunna bana väg för Europas framtida miljöpolitik i ett utvidgat EU. ESK ser frånvaron av en sådan analys som en betydande svaghet i helhetsbedömningen.

3.4.1. Beträffande de olika "aktörer" som nämns i det 5:e miljöprogrammet vill ESK till de orsaker som räknas upp i helhetsbedömningen, men som inte utvecklas tillräckligt, lägga fram följande synpunkter:

3.4.1.1. I det 5:e miljöhandlingsprogrammet anges "myndigheter" som en viktig aktör. Här måste man åtminstone skilja mellan EU- och medlemsstatsnivå. För EU-nivån gäller främst att även kommissionen - parallellt med de integrationsstrategier som utarbetats av de olika ministerråden - i detalj måste lyfta fram de brister som finns vad gäller en integration av miljöaspekter i övriga politikområden, bland annat den inkonsekvens som finns inom EU-politiken och bristen på samordning inom EU-institutionerna. Det gäller här t.ex. frågan om det inte ges fel signaler på flera politikområden - bland annat de sektorer som prioriteras i 5:e miljöprogrammet. Det är därför viktigt att de olika ministerrådens integrationsstrategier stäms av i samförstånd med de organ som har ansvar för miljövård.

3.4.1.2. Det är även nödvändigt att lyfta fram och råda bot på den inkonsekvens och de motsägelser som finns i den egna politiken. Hur många gånger har inte kommissionen föreskrivit och krävt en minskning av trafiken, att man måste spara in på trafik precis som på energi? I åtskilliga dokument har man enträget uppmanat till en omläggning av trafiken från vägar till exempelvis järnvägstrafik. Hittills har dock alldeles för lite gjorts, trafiken växer stadigt och för vägtransporterna kan man notera en oproportionerligt stor ökning. Detta är främsta orsaken till att Kyoto-målen troligtvis inte kommer att kunna uppnås. Och trots detta kan man inte märka någon avgörande ändring i kommissionens åtgärdspolitik (t.ex. inom ramen för strukturfonderna eller Sammanhållningsfonden) - investeringsprioriteringarna ligger precis som förut på vägbyggen. Om man bygger vägar får man även räkna med att trafiken ökar och inte bli förvånad om de miljöpolitiska målen inte nås.

3.4.1.3. Kommissionen borde även mer konkret ha redovisat huruvida de många positiva miljöpolitiska kraven och påbuden från EU verkligen genomförts, och i så fall hur, respektive varför inte. Endast påbud räcker inte för att föra miljövårdspolitiken framåt. EU har t.ex. kommit med utmärkta uttalanden om såväl kollektiv lokaltrafik (jfr "trafiknät för alla") som främjande av förnybara energikällor, men utan några hänvisningar till ett konkret genomförande. Det går heller inte alltid att utläsa några tecken på en ny ekologisk politisk inriktning ur EU:s budget. Samtidigt som ekologiskt sett värdefulla nya initiativ(5) ges endast blygsamt stöd, ges det omfattande stöd till vissa i miljöpolitiskt hänseende diskutabla åtgärder. En verklig integration av miljövårdsaspekter i övriga politikområden - såsom kommissionen efterlyser - förutsätter även att budgeten struktureras om på ett genomgripande sätt och ges en ny inriktning, samt att i synnerhet "nedifrån-och-upp"-projekt främjas så att företagens och även allmänhetens motivation för nya politiska och tekniska initiativ på miljöområdet ökar.

3.4.1.4. Även de miljöpolitiska styrmedlen borde ha granskats ur effektivitetssynpunkt. Vid det här laget bör man ha samlat tillräckligt med erfarenheter - även i medlemsstaterna - om var styrkan respektive svagheten ligger i sådana styrmedel som t.ex. rambestämmelser, marknadsinriktade styrmedel och frivilliga överenskommelser, och hur en lämplig mix av dessa styrmedel skulle kunna se ut(6). En sådan bedömning bör även omfatta en konkret beskrivning av de hinder som man hittills stött på i samband med tillämpningen av de olika styrmedlen. Man borde därvid bland annat försöka klarlägga varför det knappast gjorts några framsteg beträffande det sedan länge framförda kravet på en internalisering av kostnaderna - och följaktligen beträffande en konsekvent tillämpning av EU-principen om att förorenaren betalar. ESK betonar att det finns många orsaker till att ordentlig information om åtgärdernas effektivitet har avgörande betydelse, däribland det faktum att det utan sådan information är svårt att göra tillförlitliga prognoser om vilka effekter de åtgärder som man beslutat vidta kommer att få ("framtidsscenario") och ge vägledning till kandidatländerna om hur de till lägsta kostnad och med bästa resultat skall anpassa lagstiftningen.

3.4.1.5. Även frågan om att det (delvis) saknas kvantifierade mål borde ha uppmärksammats mer ingående. Kommittén är dock medveten om att detta är en av svagheterna med det 5:e miljöhandlingsprogrammet. Av debatten om klimatpolitiken framgår dock att klart formulerade mål i sig inte är någon garanti för en effektiv politik. I Kyoto förpliktade sig EU att fram till år 2008/2012 minska sina växthusgasutsläpp med 8 % i förhållande till 1990 års nivå. Enligt Europeiska miljöbyråns analys kommer man om man fortsätter med den politik som hittills förts dock inte att lyckas med en sådan minskning, utan måste tvärtom räkna med en ökning på 6 %. Det misslyckande som man redan nu kan se beträffande ett klart definierat och allmänt accepterat miljöpolitiskt mål får dock inga som helst märkbara politiska konsekvenser. Med andra ord: Ouppfyllda klart definierade mål kan inte ses som den enda anledningen till uteblivna miljövårdsframsteg.

3.4.1.6. Förutom de anförda problemen inom EU:s organ och politik finns det även stora brister i medlemsstaterna. Det skadar miljövårdssträvandena om allmänheten - som man ju vill göra mer medveten om miljöfrågor - får intrycket att medlemsstaterna - genom ministerråden - utarbetar miljöbestämmelser som de sedan själva inte följer, alternativt endast ger efter för påtryckningar (genom klagomål från EU). Som typiska exempel kan här nämnas de viktiga naturvårdsdirektiven (fågelskyddsdirektivet och direktivet om skydd för vilda djur och växter och deras livsmiljö - flora-fauna-livsmiljö-direktivet), nitratdirektivet samt vissa medlemsstaters fördröjning med att införa förbud mot blyhaltig bensin. Även här saknar ESK en systematisk undersökning om hur man i framtiden bättre skall kunna handskas med en sådan situation. En tänkbar lösning är hårdare restriktioner, men även en väl avvägd och samordnad åtgärdspolitik(7).

3.4.1.7. Som den andra viktiga aktören nämns i 5:e miljöprogrammet statliga och privata företag. ESK menar dessutom att det vore lämpligt att i högre grad än tidigare uppmärksamma den know-how som finns, men även de gränser inom näringslivet som sätts utifrån vad gäller miljöfrågor. Kommittén ser särskilt positivt på de många olika initiativ som ett stort antal företag har tagit. Gränserna för industrins engagemang bestäms dock alltmer av bland annat globala ramvillkor. Att förlora detta engagemang ligger inte i EU:s intresse som industrilokaliseringsområde, och det gagnar heller inte globala miljövårdsintressen att industrier flyttar utomlands på grund av för högt satta miljönormer och etablerar sig i länder med lägre eller inga miljönormer alls. Så länge det inte finns tillräckliga och internationellt gällande bestämmelser för miljönormer (t.ex. via WTO) måste EU utveckla och tillämpa en egen strategi för de högre satta miljönormer som krävs för att förhindra negativa effekter för Europas företag och för Europas miljö. Ett liknande resonemang gäller även för jordbruket och EU:s jordbrukspolitik. ESK hänvisar här exempelvis till sitt yttrande om "En politik som främjar den europeiska jordbruksmodellen"(8), där det tydligt klargörs att den europeiska jordbruksmodellen inte verkar kunna gå att genomföra under de förutsättningar som världsmarknaden erbjuder. I kommissionens helhetsbedömning av 5:e miljöprogrammet saknas en motsvarande bedömning av dessa frågor, som för övrigt även hade kunnat tas upp bland globaliseringens positiva miljökonsekvenser (t.ex. de konkurrensfördelar som miljöpolitiskt motiverade process- och produktionsinnovationer för med sig).

3.4.1.8. Vidare saknar ESK information om i synnerhet läget för de små och medelstora företagen. Ett stort antal av dessa företag har inte råd med egna miljöexperter. Små och medelstora företag har förmodligen de största anpassningsproblemen. De saknar ofta viktig information om miljöpolitikens mål och om möjliga strategier. En bristanalys borde ha tagit upp denna omständighet. Det 6:e miljöhandlingsprogrammet bör innehålla information om hur man skulle kunna hjälpa just dessa företag att på ett framgångsrikt sätt möta de nya utmaningarna. Häri ingår även att aktivt involvera små och medelstora företag i samband med utformningen av olika program och satsningar och att de åtgärder som krävs får brett stöd.

3.4.1.9. Slutligen bör det påpekas att miljöpolitiken endast kan bli framgångsrik om miljömedvetandet hos befolkningen är tillräckligt högt och de politiska åtgärderna inte bara accepteras, utan att man till och med kräver dem. Miljömedvetande och miljöupplysning utgör således nyckelfaktorer för en framgångsrik miljöpolitik. Även på detta område saknar ESK en ingående analys och lägesrapport. Man bör se allt allvarligare på att miljövård är något som alltmer sällan nämns som ett viktigt politiskt åtagande, och att det bland allmänheten verkar finnas en uppfattning att det finns ett inbyggt motsatsförhållande mellan ekonomi och ekologi. Detta är ett ytterst dåligt utgångsläge för en innovativ miljövård.

3.4.1.10. På flera olika nivåer har man tidigare inte tillmätt miljöupplysning den betydelse den förtjänar. Innovativ miljöupplysning skall inte bara syfta till att förbättra kunskaperna hos allmänheten, utan även till att främja en ansvarsfull inställning gentemot kommande generationer och övriga levande varelser som vi lever tillsammans med. Samtidigt skall miljöupplysningssträvanden - trots det komplexa förhållandet mellan människan och miljön - även informera den enskilde medborgaren om de beslut som fattas och göra dem förståeliga. Miljöorganisationerna har här en viktig roll.

3.4.2. Ett problem är även att kommissionen endast delvis berör orsakerna till att det 5:e miljöhandlingsprogrammet endast gett begränsade resultat, men inte går djupare in på dessa. Ett annat problem är att vissa mycket grundläggande frågor inte tas upp över huvud taget, något som i synnerhet gäller frågan om under vilka omständigheter ekonomisk tillväxt och miljövård är förenliga med varandra och när resursförbrukning eftertryckligen skall undvikas(9). Med andra ord borde man ha frågat sig hur ekonomisk tillväxt, miljöskador och resursförbrukning såväl relativt som absolut sett hänger samman, så att det kan bli fråga om en "kvalitativ tillväxt", dvs. en tillväxt utan miljöskador(10). Att en miljöpolitik som endast innehåller åtgärder av teknisk natur [som avgasavsvavling, lastbilskatalysatorer etc.(11)] alltid fullständigt kan råda bot på de miljöskador som en fortsatt ekonomisk tillväxt ger upphov till ("absolut separation") ställer sig ESK tveksam till. Eftersom marginalkostnaderna för tekniska insatser för att minska utsläpp stiger snabbt så snart som möjligheterna att vidta "enklare" åtgärder uttömts, finns det - till och med i de fall då tekniska initiativ kort- eller långsiktigt leder till en relativ eller absolut separation - även risk för att det åtminstone i samband med sådana långsiktiga miljöproblem som klimatförändring och avfallshantering(12) på längre sikt skall uppstå ett förnyat samband. Denna insikt väcker frågan om det inte vid sidan av tekniska åtgärder även krävs strukturella makroekonomiska förändringar i EU-ekonomin för att man skall kunna minska den absoluta resursförbrukningen samtidigt som man ökar effektiviteten i enlighet med "faktor 10"-principen(13). Därigenom möjliggörs även en rättvisare internationell fördelning av naturresurserna, och starkt miljönedsmutsande produktionsmetoder kan ersättas av renare processer(14).

3.4.2.1. Ett viktigt problem är emellertid att det liksom tidigare finns en utbredd uppfattning om att miljöskyddsproblem kan lösas med tekniska medel. Det har inte gått att skapa något brett samförstånd i samhället om att det krävs strukturella förändringar - i många fall dramatiska - i vårt produktions-, konsumtions- och tjänstesystem och på de politikområden som berörs (exempelvis energi-, trafik- eller jordbrukspolitiken). Samtidigt går dagens utvecklingstendenser i en helt annan riktning. Enligt kommissionsdokumentet kommer den väntade globala ekonomiska utvecklingen, och den fortsatt växande världshandeln, att leda till att de begränsade naturtillgångarna utnyttjas i ännu högre grad. När de västliga industriländernas beteendemönster övertas av en stor del av världens befolkning, samtidigt som denna växer och BNP per capita höjs, kommer de globala koldioxidutsläppen att tredubblas fram till år 2050. Samtidigt visar beräkningar att dessa utsläpp måste reduceras med minst 35 % om den långsiktiga temperaturhöjningen skall kunna begränsas till 1,5 °C till år 2010. Detta exempel visar tydligt storleksordningen på de förändringar som krävs. Det är djupgående strukturomvandlingar som måste genomföras i industriländerna, och man måste utveckla radikalt nya (ekologiskt hållbara) utvecklingsmodeller för andra, tredje och fjärde världens samhällsekonomier. På grund av sin ekonomiska betydelse och sitt oproportionerliga resursutnyttjande, men också med hänsyn till sin kompetens och förnyelsepotential, bör Europeiska unionen gå i spetsen för dessa frikopplingsinsatser. De förändringar som krävs är emellertid delvis så genomgripande att det inte gått att nå samförstånd om dem, vare sig på EU:s och världssamfundets nivå eller inom de enskilda staterna, alltså exempelvis mellan regeringarna och intressegrupperna i näringsliv och samhälle. Det finns många orsaker till detta, delvis förståeliga. Människor är rädda för starka förändringar och "språng" (även om det "bara" är tekniksprång). Det är följaktligen en viktig uppgift för miljöpolitiken att övertyga aktörerna - myndigheter och politiker, statliga och privata företag och den breda allmänheten - om att dessa "språng", som begreppet "faktor 10", är både nödvändiga, förnuftiga och genomförbara. Kommittén betonar att en förutsättning för en framgångsrik europeisk miljöpolitik är att den i möjligaste mån baseras på brett samförstånd mellan samtliga berörda grupper om de eventuellt långtgående målsättningarna och om tidsschemat för att uppnå dem.

3.5. Den nödvändiga analysen av de problem som uppstått vid genomförandet av det 5:e handlingsprogrammet för miljön - och generellt vid utformning och genomförande av EU:s miljöpolitik - hinner inte längre genomföras innan det 6:e programmet skall utarbetas. ESK anser trots detta att det är väsentligt, framför allt med hänsyn till genomförandet av detta program och den framtida miljöpolitiken i en utvidgad union, att vidta dessa åtgärder och presentera resultaten i form av ett meddelande till rådet, parlamentet och ESK/ReK. Detta meddelande kan bygga vidare på den studie av den europeiska miljöpolitiken som Europeiska miljöbyrån nyligen fick i uppdrag att utarbeta.

4. På väg mot ett 6:e miljöhandlingsprogram

4.1. Inledning

4.1.1. Med tanke på att det 6:e miljöhandlingsprogrammet planeras bli ett kort, strategiskt dokument kommer detta fjärde avsnitt av yttrandet att i mindre utsträckning behandla speciella miljöproblem; i stället framförs några allmänna förslag om 6:e miljöprogrammets uppbyggnad och centrala element och om de tematiska åtgärdsprogram som kommissionen överväger och som kommittén eftertryckligen har krävt.

4.1.2. I linje med kommentarerna under avsnitt 3 i detta yttrande uppmanar kommittén kommissionen att låta det nya programmet även beskriva de svårigheter som uppstått vid genomförandet av 5:e miljöprogrammet och de övriga faktorer som nämnts. Annars kan man befara att 6:e miljöprogrammet bara lyckas i begränsad omfattning, liksom de föregående.

4.1.3. ESK noterar att kommissionen planerar att först föreslå ett (rättsligt bindande) generellt ramprogram (det egentliga 6:e programmet) som senare eventuellt följs av enskilda, specifika åtgärdsplaner. Kommittén förespråkar denna modell, men med det uttryckliga villkoret att dessa planerade specifika åtgärdsprogram verkligen blir av och precis som själva ramprogrammet blir föremål för medbestämmandeförfarandet. Mot bakgrund av motiven för detta förfaringssätt - kommissionens farhågor om att ett alltför detaljerat program leder till ett mellaninstitutionellt dödläge - betonar kommittén att kommissionen inte bör överge sin traditionella föregångarroll på miljöpolitikens område. Kommissionen har sin initiativrätt och bör fortsätta att samla in progressiva förslag. Under den fortsatta beslutsprocessen finns det fortfarande utrymme för att hitta en kompromiss mellan motstridiga intressen.

4.1.4. Kommittén välkomnar de nya föreslagna ämnesområdena för 6:e miljöprogrammet: kemikalier, genetiskt modifierade organismer (GMO), markfrågor(15) och resursutnyttjande. Däremot är det fullständigt oförståeligt att en så mångfacetterad utmaning som utvidgningen med tolv medlemsstater inte nämns som ett prioriterat nytt problemområde, utan behandlas nästan i förbigående och reduceras till ett övertagande av gemenskapens regelverk.

4.1.5. Om så bara i konsekvensens namn bör hänsyn också tas till beslut nr 2179/98/EG av den 24 september 1998 om en översyn av 5:e åtgärdsprogrammet för miljön(16).

4.1.6. Slutligen gäller det att noggrant väga in dels miljöpolitikens gemenskapsdimension, dels den nationella, regionala och lokala dimensionen. Man kan inte vänta sig att EU:s miljöpolitik och 6:e miljöprogrammet skall ta upp och lösa samtliga miljöproblem i Europa. Mot bakgrund av kommissionens strategiska mål att främja nya styrelseformer i Europa(17) bör 6:e handlingsprogrammet - kanske tydligare än de tidigare - acceptera att det finns en "rollfördelning" mellan de olika förvaltningsnivåerna som bland annat styrs av de olika formella befogenheterna(18). Detta grepp skulle också kräva att 6:e programmet kompletteras med liknande strategiska och bindande planer på nationell (och regional) nivå (det vill säga med en miljöhandlingsplan per medlemsstat). För närvarande finns det inte sådana planer i samtliga EU-stater, och i den mån de finns är de inte direkt samstämda med en europeisk strategi.

4.2. Miljöpolitikens principer

4.2.1. Med utgångspunkt i en analys av den hittillsvarande tillämpningen av de miljöpolitiska principerna, som är förankrad i EG-fördragets artikel 174 (försiktighet, förebyggande, insatser "vid källan" och "förorenaren betalar"), skulle 6:e miljöprogrammet kunna visa hur det går att åstadkomma konsekvent och allmän tillämpning av dessa principer. 6:e programmet kan bli utgångspunkt för ett större hänsynstagande till dessa principer samtidigt som separata åtgärdsplaner kan omfatta noggrannare bedömningar och en överblick av de åtgärder som krävs. En grundval skulle kunna vara kommissionens färska meddelande om försiktighetsprincipen(19).

4.3. Målsättningar

4.3.1. Med avseende på 6:e miljöprogrammets övergripande mål, ett av EU:s viktigaste, är det välkommet att begreppet "en hållbar och miljövänlig utveckling" (oftast kallad "en hållbar utveckling") uppfattas i vid bemärkelse i enlighet med Brundtland-definitionen. I dokumentet beskrivs den som en utveckling som syftar till dagens och morgondagens generationers väl, i fråga om ekonomiskt välstånd, social rättvisa och säkerhet i Europa och hela världen, högt ställda miljökrav och förnuftig förvaltning av naturtillgångarna. Enligt ESK:s uppfattning innebär denna definition bland annat att ett framtida miljöhandlingsprogram inte bara bör behandla livsmiljöns kvalitet (rent vatten, ren luft, ren mark osv.); det bör också uppmärksamma effekterna av EU:s utvecklingsmodell a) på de miljönormer som gäller globalt och b) på resursutnyttjandet i Europa och i hela världen. Detta bör uttryckligen tas upp i 6:e miljöprogrammet. I sista hand skulle ett sådant grepp leda till en världsomspännande och radikal omfördelning av möjligheterna att utnyttja naturtillgångar, i form av en tilldelning per capita av "miljöutrymme" eller "miljöandelar"(20). ESK anser också att en bred definition av hållbarhet gör det helt berättigat att kommissionen vill lägga en tyngdpunkt på skydd av människors hälsa och livskvalitet. Denna uppläggning rimmar väl med EU:s miljöpolitiska mål som uttrycks i EG-fördragets artikel 174.1, som inte bara behandlar miljöskydd utan också folkhälsa, ett skonsamt utnyttjande av naturtillgångarna och globala miljöproblem.

4.3.2. Kommittén föreslår att detta övergripande mål spaltas upp i en rad centrala etappmål i form av "miljöteman" som resursutnyttjande, klimatförändring, försurning, luftkvalitet, natur- och artskydd, avfallshantering, buller, farliga ämnen, markskydd och GMO(21). Det är givet att det viktigaste urvalskriteriet i detta sammanhang bör vara gemenskapsdimensionen av problemet i fråga. Eftersom resursförbrukningen i viss mån kan betraktas som representativ för andra former av miljöförstöring anser ESK att detta tema är i högsta grad relevant. I konsekvens med karaktärsdragen i den så kallade hållbara utvecklingen bör man välja de ekologiska effekterna av EU:s och medlemsstaternas verksamhet på tredje land som prioriterat tema för 6:e miljöprogrammet. Med avseende på de miljöteman som tas upp här hänvisar kommittén också till de komplexa sambanden mellan olika miljöproblem som - mer än tidigare - kräver ett integrerat angreppssätt. Något liknande gäller samtidigt för sektorstrategierna; i det 6:e programmet bör de separeras mindre strikt än i 5:e programmet.

4.3.3. Nästa steg bör vara att etablera samförstånd på gemenskapsnivå för samtliga nämnda miljöteman, via de eftersträvade långsiktiga kvalitets- eller riktmålen. Dessa kan definieras som "att sänka resursförbrukningen i absoluta tal", "högsta tillåtna temperaturhöjningar" (klimatförändring), "inget överskridande av kritiska belastningar och värden" (försurning, luftföroreningar), "god vattenkvalitet" osv. Som bekant innehåller 5:e miljöprogrammet, utöver olika europeiska och internationella miljörättsakter, redan en lång rad exempel på sådana kvalitativa (och kvantitativa) mål(22).

4.3.4. Det är visserligen användbart med (långsiktiga) kvalitetsmål som kan bilda utgångspunkt för globala riktlinjer, men miljöskyddet behöver också konkret definierade och mätbara kvantitativa målsättningar - bl.a. analogt med den ekonomiska politiken (konvergenskriterier inför valutaunionen, stabilitets- och tillväxtpaktens budgetkriterier, ECB:s kvantifierade prisstabilitetsmål osv.). Följaktligen rekommenderar ESK, i linje med sitt yttrande(23) från 1996 om översynen av 5:e miljöprogrammet, att man i möjligaste mån ersätter kvalitetsmålen med (långsiktiga) kvantitativa mål, speciellt i form av nödvändiga utsläppsminskningar (med avseende på specifika indikatorer som CO2, SO2, NOx osv.) och reduktion av resursförbrukningen (energi, råvaror, mark, vatten)(24). När detta har genomförts och det därmed har tydliggjorts vad de överenskomna kvalitetsmålen innebär bör man fortsätta med ytterligare två steg, eventuellt samtidigt: Dels skall exakta tidsplaner på medellång och lång sikt ställas upp för när målen skall ha uppnåtts, dels bör man undersöka i vilken utsträckning de kvantitativa mål som avtalats på gemenskapsnivå (t.ex. nödvändiga utsläppsminskningar) kan omsättas till mål för de enskilda medlemsstaterna. Det är givet att ett fastställande av sådana kvantitativa mål på nationell nivå borde bidra till att råda bot på det stora ointresset från medlemsstaternas sida, som beklagades under punkt 3.3.

4.3.5. Där så är möjligt blir det således medlemsstaternas sak (enligt subsidiaritetsprincipen) att via kvantifierade nationsspecifika sektorsmål redovisa hur mycket varje sektor skall bidra med för att genomföra de minskningar av utsläppen och resursutnyttjandet som krävs. Dessa mål bör genomföras i form av EU-finansierade åtgärder och kan fastställas bland annat på basis av varje sektors andel av dagens utsläpps- eller resursutnyttjandenivå. ESK menar att de föreslagna sektorsinriktade målen har de bästa möjligheterna att avhjälpa de problem med bristande engagemang och uppmärksamhet som togs upp under punkt 3.3, och att de därför bör vara fasta inslag i alla nationsspecifika och sektorsinriktade integrationsstrategier. Målsättningar på nationell nivå är sannolikt verksammare än kvantifierade sektorsmål som fastställs på EU-nivå, inte minst genom att det är mycket lättare att organisera dialogen med sektorer (och branscher) inom ett land. Kommittén anser emellertid att det också är lämpligt att fastställa sektorsmål på EU-nivå, särskilt för att man skall få referensvärden för att bedöma framstegen med sektorsstrategierna på EU-nivå.

4.3.6. Vi noterar också att den modell som föreslagits ovan för närvarande utnyttjas i samband med gränsöverskridande miljöproblem som klimatförändringarna (nationella mål för minskning av växthusgasutsläpp på basis av Kyotoprotokollet) och försurningen [se kommissionens aktuella förslag om fastställande av nationella maximigränser(25)].

4.3.7. Det allmänna grepp som förordas här kan ta sig uttryck i att man utarbetar olika typer av handlingsplaner. Vid sidan av definitionen av det övergripande målet och de allmänna principerna för EU:s miljöpolitik går det att låta 6:e miljöprogrammet omfatta både miljöteman och långsiktiga kvalitativa och (om möjligt) kvantitativa mål. Eftersom sådana långsiktiga mål inte i förväg är knutna till en viss tidsplan bör det vara möjligt att enas om dem inom rimlig tid. Senare kan man ta itu med mer specifika, tematiska åtgärdsprogram på EU-nivå. Här bör de olika kvantitativa målen knytas till exakta tidsplaner, och de enskilda medlemsstaterna bör tilldelas kvantifierade mål. Slutligen bör medlemsstaterna ställa upp nationella handlingsplaner med utgångspunkt i dessa nationella mål, som bl.a. skall omfatta de föreslagna nationella sektorsmålen (om möjligt branschspecifikt) och de åtgärder som krävs för att uppnå dem. Dessutom bör de tematiska EU-handlingsplanerna kompletteras med EU-handlingsplaner för varje sektor, med inriktning på utvecklingsläget i de sektorsinriktade integrationsstrategierna. Dessa måste emellertid förbättras i avsevärd grad, till exempel genom tillämpning av de "integrationskriterier"(26) som utarbetats av Europeiska miljöbyrån. Dessa bör tas upp i 6:e miljöprogrammet, så att det finns klara och enhetliga riktlinjer för framtida insatser på området för sektorsinriktad integration. EU-handlingsplaner för varje sektor skulle inte bara vara till ledning vid utformningen av gemenskapspolitiken, de skulle också hjälpa medlemsstaterna att etablera, genomföra och övervaka egna nationella handlingsplaner.

4.3.8. I syfte att få till stånd ett verkligt engagemang bland medlemsstaterna och de egentliga aktörerna bör ovan nämnda kvalitativa och kvantitativa mål fastställas genom en process nedifrån och upp. Processen bör involvera alla berörda parter såväl i medlemsstaterna som på EU-nivå, inbegripet de olika rådskonstellationerna, varvid målen kan fastställas som en del av integreringen av miljöfrågor på andra politiska områden. Detta är visserligen tidskrävande, men kan i ljuset av det 5:e handlingsprogrammet för miljön leda till ett bättre slutresultat.

4.3.9. Det säger sig självt att framstegen med att realisera de överenskomna målen på alla nivåer (europeisk och nationell nivå, sektor) måste bevakas med jämna mellanrum. Miljöbyråns och motsvarande nationella organs rapporter bör så mycket som möjligt ansluta till de berörda miljöplanernas teman och mål. Detta förutsätter ett övervaknings- och rapporteringssystem som ligger i linje med utarbetandet av 6:e miljöprogrammets och EU:s strategi för en hållbar utveckling. I denna typ av rapporter måste man också i högre grad uppmärksamma sambandet mellan BNP och miljökraven.

4.4. Åtgärder och instrument

Beträffande de specifika åtgärderna och instrumenten vill kommittén framföra följande korta kommentarer:

4.4.1. ESK efterlyser radikala förbättringar med avseende på tillämpningen och uppföljningen av EU:s miljörätt. Kommissionen bör utarbeta och offentliggöra en handlingsplan för tillämpningen, som bland annat utförligt redovisar alla brott mot EU:s miljörätt (exempelvis i form av en "resultattavla" eller "skamvrå" som också utnyttjas på inre marknaden), men också positiva utvecklingssteg i medlemsstaterna. Kommittén betonar att finansiella sanktioner (t.ex. tillämpning av EG-fördragets artikel 228 eller "frysning" av finansiella transfereringar från EU) är en möjlighet att genomföra EU-rätten.

4.4.2. Kommittén betonar att det är absolut nödvändigt att fortsätta internaliseringen av externa kostnader, varvid inte endast avgifter och skatter är av betydelse, utan även andra marknadsinriktade instrument.

4.4.2.1. När det gäller skatter och avgifter upprepar kommittén sin uppfattning att dessa kan vara ganska effektiva styrmedel för miljöpolitiken om de utformas på ett adekvat sätt och om de är förenliga med konkurrenskraven på den globaliserade marknaden(27). Det är därför bland annat nödvändigt att granska och vidareutveckla de nuvarande nationella skattesystemen vad gäller deras sociala och ekologiska effekter. Man måste härvid ägna särskild uppmärksamhet åt de inslag av ekologiskt motiverade skatter och avgifter som förekommer i vissa medlemsstater.

4.4.2.2. Med avseende på harmoniseringen av sådana avgifter och skatter på europeisk nivå (framför allt den planerade EU-skatten på energi) rekommenderar ESK vidare att man tillämpar den klausul om intensifierat (eller flexibelt) samarbete som införts i Amsterdamfördraget för att motverka den nuvarande blockaden mot införande av sådana skatter (vilken förorsakats av kraven på enhällighet).

4.4.2.3. Kommittén betonar också behovet av ekonomisk stimulans för att åstadkomma en omorientering av investeringarna och ett stöd till tekniska innovationer. Vidare vore det lämpligt att ge impulser till att ersätta verksamheter som inte är miljövänliga, samt att vidareutveckla dessa impulser där de redan föreligger. Det slutliga målet bör vara att endast bevilja subventioner om de främjar en hållbar utveckling, samt att avveckla stöd till verksamheter som inte är hållbara.

4.4.2.4. Till de instrument som skulle kunna vara aktuella för att miljömålen skall kunna nås räknas även frivilliga avtal. ESK förespråkar användningen av detta instrument under förutsättning att vissa villkor uppfylls, exempelvis att det finns tillgång till sanktioner om avtalen ej iakttas(28).

4.4.2.5. Även instrumentet miljöansvar kan i detta sammanhang vara av värde och det kan leda till att såväl förorenaren-betalar-principen som försiktighetsprincipen beaktas och tillämpas i högre utsträckning.

4.4.3. Kommittén rekommenderar att det 6:e miljöhandlingsprogrammet och de tematiskt inriktade handlingsplanerna definierar prioriterade sektorer, men att man spaltar upp dem i mer specifika kategorier (till exempel beträffande företag: storföretag, småföretag, tjänsteföretag osv.) så att det går att föra en politik som är anpassad till de specifika behoven.

4.4.4. Kommittén kräver en konsekvent tillämpning av överenskommelsen i Århus beträffande tillgång till information, allmänhetens medverkan i beslutsprocessen samt tillgång till domstol i miljöfrågor.

4.4.5. Kommittén förespråkar vidare åtgärder på internationell nivå (WTO) för att säkerställa ett balanserat förhållande mellan ekonomiska och ekologiska intressen.

4.4.6. Kommittén uppmanar kommissionen att lägga fram förslag till specifika åtgärder för att åstadkomma avsevärda förbättringar av ekoeffektiviteten.

4.4.7. Kommittén betonar det nära sambandet mellan miljöskyddet och den fysiska planeringen. Härvid hänvisas till att befolkningen och de ekonomiska aktiviteterna ökar samtidigt som markanvändningen ökar dramatiskt och miljöproblemen koncentreras till vissa regioner medan andra områden avfolkas. Kommittén kräver att EU:s strukturpolitik i framtiden motverkar denna utveckling.

4.4.8. Kommittén efterlyser åtgärder som kan leda till bättre informationsförmedling, upplysning och ökad medvetenhet, bland annat med hjälp av de möjligheter som den moderna kommunikationstekniken ger.

Bryssel den 24 maj 2000.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Beatrice Rangoni Machiavelli

(1) SEK(1999) 1941 och SEK(1999) 1942 av den 24 november 1999.

(2) Under rubriken "Vissa framsteg, men överlag föga uppmuntrande" anges i tabellen i punkt 1.2 i rapporten en "ogynnsam utveckling" för 8 av de 15 studerade miljöproblemområden (klimatförändring, nedbrytning av ozonskiktet, markskador, avfall, människors hälsa, kust- och havsområden, landsbygd och bergstrakter), medan det för 6 områden (farliga ämnen, gränsöverskridande luftföroreningar, överbelastning av vattenresurser, naturliga och tekniska risker, biologisk mångfald och stadsområden) rapporteras "viss positiv utveckling, men otillräcklig". På ett område (genetiskt modifierade organismer) råder osäkerhet beträffande utvecklingen.

(3) Se dokumenten Global Assistent Stakeholder Consultation 9-10 February 1999 och Member States' Contributions to the Global Assessment från kommissionens generaldirektorat för miljö.

(4) Se dokumenten Global Assistent Stakeholder Consultation 9-10 February 1999 och Member States' Contributions to the Global Assessment från kommissionens generaldirektorat för miljö.

(5) Altener-programmet förfogar t.ex. endast över 11 miljoner EUR, och kommissionen har nyligen föreslagit (KOM(1999) 576) en minskning av stödet till (miljövänlig) odling av lin och hampa (EGT C 140 , 18.5.2000, s. 3.)

(6) En sådan bedömning skulle bland annat kunna bygga på Europeiska miljöbyråns rapporter om effektiviteten hos skatteåtgärder (1996) och frivilliga överenskommelser (1997).

(7) På jordbruksområdet t.ex. bör åtgärdspolitiken utformas så att den kan bidra till att lösa snarare än att förvärra konflikten mellan flora-fauna-livsmiljö-direktivet/Natura 2000 och jordbruket.

(8) EGT C 368, 20.12.1999.

(9) För allmänna synpunkter på denna fråga se ESK:s yttrande från 1995 om ekonomisk tillväxt och miljön; EGT C 155, 21.6.1995.

(10) I sitt yttrande av den 30 mars 2000 om "Ekonomin i EU: 1999 års översikt" (EGT C 140, 18.5.2000, s. 44.) betonar ESK återigen att EU måste ha ett medellångsiktigt tillväxtmål på minst 3,5 %, om man skall kunna uppnå en tillfredsställande minskning av arbetslösheten.

(11) Kommissionens dokument visar helt klart att beaktansvärda framsteg gjorts vad gäller "korrigerande" miljövård. Exempel på detta är de avsevärda minskningar av vissa miljöfarliga som redan uppnåtts alternativt förväntas. Detta gäller t.ex. utsläppen av SO2, eller NOX, där man enligt kommissionens dokument kan förvänta sig en minskning på 70-80 % fram till år 2010 genom att gamla lastbilar ersätts av fordon med katalysator.

(12) I Nederländerna visar statistiken över sambandet mellan BNP och miljöpåfrestningar för perioden 1985-1997 att det vid sidan av exempel på relativ (och ibland t.o.m. absolut) separation även påvisats fall av förnyat samband - beträffande giftiga och farliga ämnen (se Dutch 1998 Environmental Index).

(13) Det vill säga en tiofaldigt högre energi- och miljöeffektivitet i jämförelse med nuvarande produktionsmetoder.

(14) I den nyligen framlagda avhandlingen Economic Growth and the Environment: An Empirical Analysis (S. De Bruyn, Amsterdam 1999) drar författaren den slutsatsen att miljöbelastningen från länder med högre ekonomisk tillväxtgrad tvärt emot gängse uppfattning är mindre än beträffande länder med lägre tillväxtgrad. Orsaken till detta sägs vara att "miljöproduktiviteten" (dvs den grad av miljöskador som man får finna sig i för att en nå viss inkomstnivå) på längre sikt inte kan hålla jämna steg med den ökande ekonomiska tillväxten.

(15) Här anser kommittén att följande problem är särskilt viktiga: försurning, övergödning och erosion samt en tilltagande överexploatering genom byggande.

(16) EGT L 275, 10.10.1998.

(17) Se kommissionens meddelande KOM(2000) 154 slutlig av den 9 februari 2000, om de strategiska målen för perioden 2000-2005. I detta dokument förespråkar man nya styresformer i Europa, bland annat nya former av partnerskap mellan de olika administrativa nivåerna, som nämns som det första av fyra strategiska mål som kommissionen skall verka för under de kommande fem åren.

(18) Man frågar sig till exempel varför 5:e miljöhandlingsprogrammet innehåller så ambitiösa mål på turismområdet, där gemenskapens befogenheter faktiskt är relativt begränsade.

(19) KOM(2000) 1 slutlig. Till skillnad från förfarandet när detta meddelande utarbetades bör kommissionen rådfråga de övriga institutionerna officiellt om en sådan åtgärdsplan.

(20) Ytterligare detaljer finns i M. Carley & Ph. Spapens: Sharing the World, Earthscan, London, 1998.

(21) I sitt positionsdokument från oktober 1999 föreslår Europeiska miljöbyrån följande åtta teman i tre olika kategorier: luftkvalitet, vattenkvalitet, klimatförändring, farliga ämnen (som samtliga hör till den första kategorin "miljö och folkhälsa"), fysisk planering och artskydd (som hör till den andra kategorin) samt vatten- och råvaruförbrukning ("resursutnyttjande"). Miljöbyråns rapport innefattade 15 miljöteman, bl.a. markens kvalitetsförsämring, avfall och GMO.

(22) Se kommissionens interna arbetsdokument från september 1999, Key developments in the implementation of the 5th EAP, där man redovisar de senaste årens viktigaste framsteg med avseende på dessa väsentliga mål inom 5:e miljöprogrammet.

(23) EGT C 212, 22.7.1996.

(24) I detta sammanhang kan man utnyttja databasen EEA STAR, som har förteckningar över många "referensvärden för en hållbar utveckling" och "politiska riktvärden".

(25) KOM(1999) 125 slutlig; EGT C 56, 29.2.2000.

(26) Se Miljöbyråns rapport Monitoring progress towards integration. A contribution to the "Global Assessment" of the fifth Environmental Action Programme of the EU, 1992-1999 (kommande). Med de kriterier som beskrivs i detta dokument går det att skapa en katalog över enhetliga analytiska hållpunkter för konkret omsättning av integrationsbegreppet. Kriterierna avser fyra huvudaspekter av integrationen: "institutionella aspekter", "avvägd prissättning", "integrationsinstrument" och "övervakning/rapportering".

(27) Se även punkt 3.2 i ESK:s nyligen avgivna yttrande om kommissionens förslag om nationella utsläppstak - EGT C 51, 23.2.2000.

(28) Denna fråga och de nämnda villkoren behandlas även i ESK:s yttrande på eget initiativ om frivilliga avtal - EGT C 287, 22.9.1997.