RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET om tillämpningen av rådets förordning (EG) nr 1221/97 om allmänna tillämpningsregler för åtgärder som syftar till att förbättra villkoren för produktion och saluföring av honung

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

1. Inledning

2. Världssituationen

2.1. Produktion

2.2. Handel

2.2.1. Export

2.2.2. Import

3. Situationen i Europeiska unionen

3.1. Försörjningsbalans

3.2. Produktionsstruktur

3.2.1. Biodlingens omfattning

3.2.2. Produktionskostnader

3.3. Marknadsstruktur

3.3.1. Utmärkande drag för honungsmarknaden

3.3.2. Saluföring

3.3.3. Producentpris

3.3.4. Importpriset

3.3.5. Tillträde till marknaden

4. Genomförandet av de nationella programmen

4.1. Beräkning av kostnader

4.2. Verkställighet av utgifter

4.3. Utvärdering

4.3.1. Åtgärdens mål

4.3.2. Genomgång av utgifter per åtgärd. Uppnådda resultat

4.3.3. Förslag från medlemsstaterna

5. Näringens svårigheter och krav14

6. Framtidsutsikter och förslag

6.1. Framtidsutsikter

6.2. Förslag

7. Bilagor

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET

om tillämpningen av rådets förordning (EG) nr 1221/97 om allmänna tillämpningsregler för åtgärder som syftar till att förbättra villkoren för produktion och saluföring av honung

1. Inledning

Rådet antog i juni 1997 förordning (EG) nr 1221/97 [1] i syfte att förbättra villkoren för produktion och saluföring av honung i Europeiska unionen. Inom ramen för denna förordning kan medlemsstaterna införa nationella årliga program i nära samarbete med branschorganisationer och kooperativa organisationer, och programmen kan omfatta en eller flera av följande prioriterade åtgärder: teknisk hjälp, bekämpning av varroakvalster, rationalisering av flyttning av bisamhällen, stödåtgärder för laboratorier för analys av honung samt tillämpade forskningsprogram för förbättring av honungens kvalitet.

[1] EGT L 173, 1.7.1997, s. 1. Förordningen ändrad genom förordning (EG) nr 2070/98 (EGT L 265, 30.9.1998, s. 1).

Kommissionen har fastställt tillämpningsföreskrifter för denna förordning genom förordning (EG) nr 2300/97 [2]. I dessa tillämpningsföreskrifter anges bland annat vad de nationella programmen skall innehålla, datum för anmälan av programmen, nyckeltal för fördelning av gemenskapsmedel vid samfinansiering av program, samt de punkter som skall omfattas av studierna av sektorns struktur.

[2] EGT L 319, 21.11.1997, s. 4. Förordningen senast ändrad genom förordning (EG) nr 1438/2000 (EGT L 161, 1.7.2000, s. 65).

Medlemsstaterna har genomfört sina studier av sektorns struktur i syfte att komplettera biodlingsstatistiken. I dessa studier behandlas produktionsstruktur, saluföring och prisbildning.

I artikel 6 i förordning (EG) nr 1221/97 anges att en rapport om tillämpningen av förordningen skall lämnas vart tredje år till Europaparlamentet och rådet. Denna rapport har utarbetats för att uppfylla detta krav.

2. Världssituationen

Största delen av världsproduktionen sker i Asien, följt av Europa och Nord- och Centralamerika (tabell 1). När det gäller världshandel är Kina det största exportlandet och Europeiska unionen den viktigaste importmarknaden.

2.1. Produktion

Världsproduktionen av honung uppgick 1999 till 1 173 000 ton, enligt FAO (tabell 1). Världsproduktionen ökade med 30 procent mellan 1979 och 1989. Under det följande årtiondet mellan 1989 och 1999 var ökningen 3 procent, vilket vittnar om stabilitet i världsproduktionen.

Europeiska unionen är med sina 116 000 ton år 1999 världens tredje största producent efter Kina med 214 000 ton och Oberoende staters samvälde med 134 000 ton (tabell 2). Andra stora producenter är USA (101 000 ton) och Argentina (85 000 ton).

2.2. Handel

Världshandeln motsvarar omkring 25 procent av den totala honungsproduktionen.

2.2.1. Export

Världsexporten av honung uppgick 1998 till nästan 300 000 ton (tabell 3a). År 1998 exporterade Kina 37 procent av sin honungsproduktion, vilket motsvarar 26 procent av den totala världshandeln med honung.

De viktigaste marknaderna för den kinesiska exporten är i storleksordning Japan, USA och Tyskland (tabell 3b). Det skall framhållas att Japan år 1994 var den främsta exportmarknaden för honung från Kina och att det skett en förskjutning av denna export mot Europeiska unionen som blivit en allt viktigare exportmarknad. Honung har ersatts av andra sötningsmedel i vissa mycket efterfrågade läskedrycker i Japan, och detta tycks vara anledningen till de förändrade exportmönstren.

2.2.2. Import

Världsimporten av honung uppgick 1998 till omkring 300 000 ton. (tabell 4). Den viktigaste importmarknaden är Europeiska unionen, som står för 47 procent av världens honungsimport. Nästan 70 procent av importen till Europeiska unionen 1999 går till Tyskland och Förenade kungariket med 85 000 ton respektive 21 000 ton (tabell 6).

Världsimporten har stadigt ökat sedan slutet av 1970-talet (figur 2), och detta beror på ökad konsumtion av natur- och dietprodukter, vissa aktörers initiativ för att införa specialhonung eller lågprishonung, vanligen i form av blandningar, samt ökad industriell användning av honung i vissa länder.

3. Situationen i Europeiska unionen

Biodlingen i EU har en heterogen struktur, när det gäller såväl produktion som saluföring.

3.1. Försörjningsbalans

Europeiska unionen har underskott på honung och måste vanligen importera ungefär hälften av den honung som konsumeras i unionen. År 1998/1999 var självförsörjningsgraden 47,4 procent, vilket innebär att den för första gången sjönk under 50 procent (tabell 5).

De största honungsproducenterna i Europeiska unionen är Spanien, Frankrike och Tyskland med en honungsproduktion på 33 000, 27 000 respektive 16 000 ton 1998/1999. Honungsproduktionen var stabil i EU under perioden 1997-1999 (figur 3).

Däremot ökade honungsimporten med 11,5 procent under perioden 1997-1999 (figur 4). Argentina ligger nu på första plats när det gäller export till Europeiska unionen med 30 procent av den totala importen till gemenskapen, medan Kina har fallit tillbaka till andra plats med 23 procent. Mexiko ligger på tredje plats med 12 procent (tabell 6).

Gemenskapens export till tredje land uppgår till ungefär 6 000 ton, och detta motsvarar endast 5 procent av produktionen 1999 (tabell 7).

3.2. Produktionsstruktur

3.2.1. Biodlingens omfattning

Enligt de uppgifter medlemsstaterna lämnat var antalet biodlare i Europeiska gemenskapen med tolv medlemsstater 435 000 år 1992, och av dessa angavs 13 000 vara yrkesverksamma biodlare. En biodlare måste inneha minst 150 bikupor för att betraktas som yrkesverksam [3].

[3] En siffra som föreslagits av kommittén för jordbrukets näringslivsorganisationer (COPA) och kommittén för lantbrukskooperativ inom Europeiska gemenskapen (Cogeca).

År 1999 var enligt samma källor antalet biodlare 460 071, och antalet yrkesverksamma biodlare uppskattades till 14 351. Man kan alltså konstatera att det totala antalet biodlare ökat med 5,7 procent och att antalet yrkesverksamma biodlare ökat med 10 procent (tabell 8).

Under perioden 1992-1999 ökade antalet bikupor med 11 procent till 8 652 643. De yrkesverksamma biodlarna sköter mer än tre miljoner bikupor, vilket motsvarar 42,4 procent av det totala antalet bikupor i EU. Denna andel i förhållande till det totala antalet bikupor är oförändrad i jämförelse med undersökningen år 1992. Den medlemsstat som har största antalet bikupor är Spanien, med mer än två miljoner bikupor, följt av Frankrike, med nästan en och en halv miljon bikupor.

Om andelen yrkesverksamma definieras som förhållandet mellan antalet yrkesverksamma biodlare och det totala antalet biodlare, har Spanien den högsta andelen med 16,4 procent, följt av Grekland och Portugal med 12,5 procent respektive 6,9 procent. I dessa tre medlemsstater (Spanien, Grekland och Portugal) finns i själva verket 73 procent av det totala antalet yrkesmässigt skötta bikupor i Europeiska unionen. I andra medlemsstater där det finns många bikupor är andelen yrkesverksamma betydligt lägre.

I absoluta tal finns de flesta yrkesverksamma biodlarna i tre medlemsstater, nämligen Spanien med 32 procent av det totala antalet yrkesverksamma biodlare, Frankrike med 21 procent och Grekland, likaså med 21 procent.

Den observerade ökningen av antalet biodlare och bikupor tycks snarare bero på bättre branschstatistik än på en reell ökning inom sektorn. Andelen yrkesmässigt skötta bikupor är oförändrad liksom andelen yrkesverksamma inom branschen i de olika medlemsstaterna.

3.2.2. Produktionskostnader

Medlemsstaterna har lämnat uppgifter om produktionskostnader i enlighet med punkt 4 i bilaga II till kommissionens förordning (EG) nr 2300/97. Produktionskostnaderna är uppdelade på fasta kostnader och rörliga kostnader. Kostnader som betraktats som fasta i detta sammanhang är bland annat utgifter för arbetsutrustning och transportmedel, byggnader, amorteringar på dessa samt försäkringar och skatter. De rörliga kostnaderna utgörs av utgifter för vinterfoder till bisamhällena, sanitära åtgärder, förpackning, utplacering och flyttning av bisamhällen.

Enligt de uppgifter som lämnats kan medlemsstaterna delas in i följande tre kategorier (för IRL finns inga uppgifter):

- Höga produktionskostnader, från 112 till 142 EUR/bikupa (D, S, FIN, UK, NL),

- Produktionskostnader på mellannivå, från 56 till 91 EUR/bikupa (A, DK, B, L, P),

- Låga kostnader, från 20 till 41 EUR/bikupa (EL, E, F, I).

Det förefaller vara svårt att räkna ut en genomsnittlig produktionskostnad på gemenskapsnivå, mot bakgrund av den statistik som tillhandahålls av de olika medlemsstaterna (tabell 9). Det råder bristande enhetlighet beträffande de kostnader som ingår, vilket gör att skillnaden mellan medlemsstaterna kan uppgå till mer än 120 EUR/bikupa. Detta gäller särskilt fasta kostnader vid jämförelse grannländer emellan (S och FIN med 109 respektive 38 EUR/bikupa; NL, B och D med 16,5, 45 respektive 65 EUR/bikupa) samt för vissa medlemsstater (NL och FIN) där de rörliga kostnaderna inte, eller endast delvis, har specificerats. En viss överensstämmelse kan dock noteras när det gäller uppgifterna i de tre medlemsstater som innehar 56 procent av det totala beståndet av bin i Europeiska unionen. Den genomsnittliga produktionskostnaden i Grekland, Spanien och Frankrike är enligt vad dessa länder meddelat 36,5 EUR/bikupa.

3.3. Marknadsstruktur

3.3.1. Utmärkande drag för honungsmarknaden

Honungsmarknaden utmärks av att det finns två mycket olikartade produkter: bordshonung och industrihonung.

Bordshonung används för hushållskonsumtion, i första hand som smörgåspålägg. Andra användningsområden är som sötningsmedel i mat, drycker och bakverk framställda i hemmet.

Konsumentens bedömning av bordshonungen grundas på faktorer som ursprung, färg och konsistens samt från vilken växt den härrör.

Största delen av honungskonsumtionen är av detta slag, och uppskattningsvis 85 procent av all honung saluförs i form av bordshonung.

Honung för industriellt bruk används i livsmedelsindustrin (bakverk, konfekt, frukostflingor, drycker) som sötningsmedel eller smakgivare, i läkemedelsindustrin, kosmetikaindustrin och tobaksindustrin. Trots utvecklingen av billiga ersättningsprodukter [4] används honung alltjämt i vissa livsmedel, både för den speciella smak som honungen ger livsmedlet och för det värde som omnämnandet av honung i innehållsdeklarationen ger produkten.

[4] Industrihonung konkurrerar med andra ersättningsprodukter, till exempel invertsocker och majssirap.

Industrihonungens marknadsandel uppskattas till 15 procent av den totala honungskonsumtionen i Europeiska unionen. Denna andel varierar dock mellan olika medlemsstater, och i Italien utgör industrihonungen så mycket som 40 procent av all honung som saluförs inom landet.

3.3.2. Saluföring

På den europeiska marknaden för honung verkar förpackningsföretag, importörer och företrädare för branschen. Allt fler förpackningsföretag föredrar att direktimportera en del av honungen. Efter det att honungen förpackats, levereras den till konsumenterna via de normala kanalerna för livsmedelsdistribution (figur 5).

Förpackningsföretagen kan indelas i följande tre grupper:

1. förpackare-producenter: biodlare med egen utrustning för bearbetning och förpackning av honung. De säljer produkten direkt till konsumenterna eller till detaljhandeln. De är vanligen hantverkare och saluför ingen importerad honung;

2. kooperativa förpackningsföretag: grupper av biodlare som köper in, bearbetar, förpackar och saluför honung, ofta under eget firmamärke. De köper ibland in importerad honung;

3. förpackningsföretag som köper in honung både från biodlare och importörer. De har eget firmamärke, men kan ibland även förpacka honung för andra märken. De säljer honungen vidare både till detaljhandeln och till industrin.

En beräkning av omfattningen av olika typer av saluföring av honung (tabell 10) visar att över hälften av den honung som produceras säljs direkt till konsumenterna och detaljhandeln i de flesta av medlemsstaterna, med undantag av Spanien. Direktförsäljning till konsumenterna utgör 35,7 procent och till detaljhandeln 22 procent, vilket innebär att direktförsäljningen utgör mer än 50 procent av den honung som saluförs av producenterna. Indirekt försäljning utgör 38 procent av den totala mängd honung som saluförs av producenterna, varav 32 procent utgör försäljning till förpackare.

3.3.3. Producentpris

Producentpriset är generellt omvänt proportionellt mot den samlade produktionsvolymen. En riklig skörd ökar utbudet på marknaden och tenderar att skapa lägre priser.

Det pris som betalas till biodlarna varierar påtagligt mellan olika medlemsstater. Denna variation är delvis förorsakad av avsaknaden av harmoniserade kriterier för prissättning och av olikheterna i marknadsstruktur. År 1997 kunde man dock konstatera följande tendenser (tabell 11):

- Tyskland och Österrike har de högsta priserna vid direktförsäljning till konsumenterna, ungefär 8 EUR/kg. I övriga medlemsstater varierar priset mellan 5 och 3,5 EUR/kg.

- Priset vid försäljning till förpackningsföretag är lägre i medlemsstater med en hög andel professionella biodlare. I Spanien, Frankrike och Portugal är priset vid försäljning till förpackningscentraler 1,58, 1,88 respektive 1,95 EUR/kg. I Tyskland är detta pris 5 EUR/kg och i Österrike, Förenade kungariket och Finland 3 EUR/kg.

De genomsnittliga försäljningspriserna i Europeiska unionen, viktade i förhållande till kvantitet, är 5,1 EUR/kg för honung som producenterna säljer direkt till konsumenterna, och 2,05 EUR/kg för honung som producenterna säljer till förpackningsföretagen (tabell 11).

3.3.4. Importpriset

De priser som noterats för honung som importeras till europeiska hamnar har i genomsnitt sjunkit cirka 18 procent under perioden 1998-1999 (figur 6). Sänkningen av importpriserna är inte lika stor om man utgår från en jämförelse av tulluppgifterna för all gemenskapsimport. Den genomsnittliga sänkningen för samma period är då 11 procent (tabell 12).

Importpriserna beror på honungskategorin, avsättningsmarknaden och den ekonomiska situationen i exportländerna, som kan skapa ett utbud på honung till låga priser om deras ekonomi är i behov av hårdvaluta.

Kina, Argentina och Mexiko har under åren 1998 och 1999 tillsammans stått för 70 procent respektive 66 procent av den totala honungsimporten till Europeiska unionen (tabell 6). År 1998 var det genomsnittliga importpriset för honung från Kina och Argentina 17,5 procent respektive 5,5 procent lägre än det genomsnittliga priset för honung som importerades till gemenskapen. År 1999 var motsvarande siffror 24 procent för Kina och 6,3 procent för Argentina (tabell 12).

Under de senaste åren har konkurrensen intensifierats mellan den honung som produceras i gemenskapen och den som importeras. Vissa neutrala honungssorter, som är lätta att blanda och importeras till lågt pris, kan påverka priset på gemenskapsproducerad honung, särskilt när det gäller honung som härrör från flera olika växter.

3.3.5. Tillträde till marknaden

All honung som saluförs inom gemenskapen måste generellt sett överensstämma med de definitioner och normer som anges i direktiv 74/409/EEG [5]. I juni 2000 nåddes i rådet politisk enighet om ett nytt direktiv om honung, genom vilket följande ändringar införs:

[5] EGT L 221, 12.8.1974, s. 10.

- definitioner och kriterier gällande honungens sammansättning anpassas till de värden som anges i Codex Alimentarius för bordshonung,

- i innehållsdeklarationen skall obligatorisk uppgift lämnas om honungens ursprung, oavsett om det rör sig om gemenskapshonung eller om honung från tredje land,

- tillämpningsvillkor i syfte att införa harmoniserade analysmetoder.

Dessutom är den tullsats som gäller i Europeiska unionen 17,3 procent ad valorem, efter den progressiva reduktion av tullsatsen som beslutades i Marrakechavtalet. Produkter med ursprung i de AVS-länder som undertecknat Lomékonventionen och i de minst utvecklade länderna kan exporteras utan tullavgift till gemensamma marknaden.

Inom ramen för det bilaterala avtal som slutits med Mexiko och som gäller från och med 1 juli 2000, kan en kontingent om 30 000 ton honung exporteras till en reducerad tullsats på 50 procent MGN [6].

[6] Mest gynnad nation.

4. Genomförandet av de nationella programmen

De nationella program som införs genom förordning (EG) nr 1221/97 som syftar till att förbättra villkoren för produktion och saluföring av honung, har antagits för de fyra första regleringsåren. Det skall dock framhållas att antagandet av programmen för den första perioden försenades, vilket gjorde det nödvändigt att undantagsvis överföra gemenskapsmedel till följande budgetår för att programmen skulle kunna genomföras.

4.1. Beräkning av utgifter

I artikel 2 i förordning (EG) nr 2300/97 anges att medlemsstaterna skall anmäla sina program före den 15 april varje år. De program som anmäls skall innehålla beräknade kostnader och en finansieringsplan.

På grundval av medlemsstaternas meddelanden om beräknade utgifter för olika åtgärder, fördelas disponibla medel med hänsyn till hur bestånden av bin är fördelade inom gemenskapen, i enlighet med vad som anges i bilaga I till förordning (EG) nr 2300/97. Besluten om godkännande av de nationella programmen träder i kraft den 1 september varje år.

Under de tre första programåren har de fyra medlemsstater som har de största bestånden av bin, nämligen Spanien, Frankrike, Grekland och Italien, erhållit närmare tre fjärdedelar av de disponibla gemenskapsmedlen varje år. För programåret 2000 motsvarar Spaniens beräknade utgifter 26 procent av gemenskapsmedlen, följt av Frankrike med 18 procent samt Grekland och Italien med 14 procent (tabell 13).

På EU-nivå är det bekämpningen av varroakvalster som med 40 procent tar den största delen av de planerade utgifterna, och detta gäller för de flesta medlemsstater. Därefter följer tekniskt stöd med 25 procent, flyttning av bisamhällen med 17 procent i åtta medlemsstater samt analys av honungen och projekt för tillämpad forskning med vardera 10 procent.

De beräknade kostnaderna förändras inte mycket över tiden när det gäller de fem åtgärderna på gemenskapsnivå (figur 7), men mer på medlemsstatsnivå.

För de olika åtgärder som ingår i programmen motsvarar Greklands och Italiens beräknade utgifter 31 procent respektive 20 procent av de totala gemenskapsmedel som går till teknisk hjälp till biodlarna. Spaniens beräknade utgifter för att bekämpa varroakvalster motsvarar 25 procent av det totala gemenskapsstödet på området, följt av Portugal med 13 procent och Frankrike med 11 procent. Beträffande rationalisering av flyttningen av bisamhällen beräknas Spanien förbruka 63 procent av det totala gemenskapsstödet till detta ändamål, följt av Frankrike och Italien med 22 procent respektive 21 procent. När det gäller stöd till laboratorieanalyser beräknas Frankrike använda 30 procent av det totala gemenskapsstödet till detta ändamål, följt av Grekland och Spanien med 16 procent respektive 12 procent. Frankrike beräknar en andel på 38 procent av det totala gemenskapsstödet för forskningsprojekt rörande förbättring av honungskvaliteten, följt av Grekland med 14 procent och Spanien med 10 procent.

4.2. Verkställighet av utgifter

Utgifterna måste vara verkställda senast den 31 augusti varje år och motsvarande utbetalningar skall göras senast den 15 oktober i enlighet med artikel 2 i förordning (EG) nr 2300/97. Vid utarbetandet av denna rapport var de slutgiltiga uppgifterna för programmet för år 2000 inte tillgängliga.

På grund av att godkännandet av programmen försenades och att det uppstod administrativa svårigheter i de flesta av medlemsstaterna i samband med verksamheten under det första året, verkställdes de beräknade utgifterna endast till strax under 50 procent (tabell 14). För att ge medlemsstaterna möjlighet att verkställa utgifterna i programmen, överfördes undantagsvis medel till 1999 års budget.

År 1999 verkställdes i medlemsstaternas programplanering 68 procent av de totala beräknade utgifterna (tabell 15). Tre medlemsstater verkställde alla sina beräknade utgifter: Danmark, Nederländerna och Sverige. Av de medlemsstater som erhåller majoriteten av anslagen verkställde Spanien 89 procent av sina beräknade utgifter och Italien 68 procent. I Grekland och Frankrike, däremot, har en stor del av anslagen inte använts, med en verkställighet på endast 28 procent respektive 50 procent av de beräknade utgifterna. Dessa båda medlemsstater står för 18 procent av de icke utnyttjade anslagen i den totala beräknade budgeten för samfinansiering från gemenskapen 1999.

4.3. Utvärdering

4.3.1. Åtgärdens mål

Det generella målet är att förbättra produktionen och saluföringen av honung. Detta mål kan uppnås genom att det utformas nationella program för de prioriterade åtgärder som nämndes inledningsvis. De specifika målen skiljer sig åt beroende på vilken åtgärd som avses.

Det tekniska stödet syftar till att höja effektiviteten inom produktion och saluföring genom användande av den bästa tekniken. Kurser och andra utbildningssatsningar riktade till biodlare och producentgrupperingar eller kooperativ handlar framför allt om områden som uppfödning, förebyggande verksamhet mot sjukdomar, villkor vid insamling och förpackning, lagring och transport av honungen, samt marknadsföring. Dessa kurser är mycket efterfrågade, och en förstärkning av biodlarorganisationernas möjligheter att bemöta denna efterfrågan är något som man i de flesta medlemsstater ansett vara av avgörande betydelse.

Bekämpning av varroakvalster och därmed associerade sjukdomar syftar till att minska de kostnader som uppstår vid behandling av bikupor. Denna parasitsjukdom leder i nuläget till en kraftigt minskad avkastning inom biodlingen i Europeiska unionen och till förlust av bisamhällen om ingen behandling sätts in. Den försvagning av bisamhällena som förorsakas av varroakvalster är ett skäl till förekomsten av associerade sjukdomar [7]. Varroakvalster kan inte utrotas fullständigt och behandlingen av bikuporna med godkända produkter (som inte lämnar några rester i honungen) är enda sättet att undvika följderna av denna sjukdom. Ekonomiskt stöd har därför bedömts vara nödvändigt för att förhindra att icke godkända produkter används eller att behandlingen blir ineffektiv.

[7] Uttrycket "associerade sjukdomar" refererar till vissa sekundära infektionssjukdomar vilkas spridning är direkt kopplad till varroakvalster (t.ex. akut virologisk paralysi).

Stödet till rationalisering av flyttning av bisamhällen syftar till att hantera denna flyttningsverksamhet inom gemenskapen och att iordningställa områden som kan ta emot många biodlare under blomningstiden. En loggbok över flyttningar, investeringar i utrustning och utarbetande av kartor över honungsproducerande områden kan bland andra åtgärder bidra till en förvaltning av flyttningsverksamheten.

Åtgärderna till stöd för honungsanalys syftar till att förbättra saluföringen av honung. Finansieringen av analyserna av honungens fysisk-kemiska egenskaper mot bakgrund av botaniskt ursprung gör det möjligt för biodlarna att få exakta uppgifter om den insamlade honungens kvalitet och därmed att på ett bättre sätt föra ut sin produkt på marknaden.

Förordningen ger möjlighet att i de nationella programmen införa särskilda projekt för tillämpad forskning när det gäller förbättring av honungskvaliteten och att sprida resultaten av denna forskning. Detta kan bidra till ökade inkomster för producenter i specifika områden.

4.3.2. Genomgång av utgifter per åtgärd. Uppnådda resultat

Beräkningarna av utgifter för olika åtgärder (figur 7) visar generellt sett att bekämpningen av varroakvalster utgör största delen (40 procent) av de planerade utgifterna i de flesta av medlemsstaterna. Därefter följer teknisk hjälp med 25 procent, flyttning av bisamhällen med 17 procent samt honungsanalyser och projekt för tillämpad forskning med 10 procent vardera.

För år 1999 [8] visar genomgången av verkställda utgifter per åtgärdstyp (tabell 16) att bekämpning av varroakvalster motsvarar 42 procent av utgifterna i medlemsstaternas program, följt av utgifter för teknisk hjälp med 20 procent och rationalisering av flyttningen av bisamhällen med 19,5 procent av de totala utgifterna. Projekt för tillämpad forskning motsvarar 10 procent av utgifterna och honungsanalyser 8,5 procent av de totala utgifterna.

[8] Referensåret för verkställda utgifter är 1999, eftersom svårigheter att genomföra stödordningen uppstod 1998 och eftersom uppgifterna för 2000 ännu inte är helt tillgängliga.

Det är svårt att på grundval av de uppgifter som medlemsstaterna lämnat göra en utvärdering av alla åtgärder.

Åtgärden för information är lättare att bedöma, eftersom antalet kurser och deltagare är ganska högt i förhållande till det totala antalet biodlare (tabell 17-A). Flera medlemsstater gör dock ingen åtskillnad mellan utbildningskurserna i åtgärder för tekniskt stöd respektive i bekämpning av varroakvalster, vilket gör utvärderingsarbetet svårare.

Beträffande bekämpning av varroakvalster har en mängd olika slag av åtgärder genomförts, och detta försvårar den jämförelse mellan olika medlemsstaters resultat som krävs för utvärderingen (tabell 17-B). Allmänt sett har medlemsstaterna följt tre olika linjer i sina nationella program: stöd till kemisk behandling, experiment och forskning om alternativa metoder samt handledning av biodlingsexperter på plats.

Rationaliseringen av flyttningen av bisamhällen tycks ge goda resultat i vissa medlemsstater som har gjort investeringar i särskild utrustning för denna typ av produktion eller i förbättring av bikupornas placering (tabell 17-C). Andra medlemsstater har sett mer restriktivt på denna åtgärd och har koncentrerat sig på att utarbeta kartor över honungsproducerande områden eller på sanitära kontroller i samband med flyttning av bikupor.

Honungsanalyserna har generellt sett bidragit till att biodlarna kunnat höja honungens värde inför saluföringen.

Vissa medlemsstater har i sina program infört forskningsprojekt som syftar till att förbättra honungens kvalitet (tabellerna 17-D och 17-E).

4.3.3. Förslag från medlemsstaterna

En stor majoritet av medlemsstaterna har haft svårigheter med genomförandet av de nationella programmen under första programåret, vilket återspeglas av den låga genomförandegraden under de två första åren. De viktigaste orsakerna till dessa svårigheter är följande:

- kommissionens tillämpningsföreskrifter antogs först i slutet av 1997,

- vissa medlemsstater har begärt längre tidsfrist för utarbetande av studien om sektorns struktur,

- stödordningen är ny till sin karaktär och medlemsstaternas förvaltningsstrukturer har bristande erfarenhet inom detta område.

Medlemsstaterna har påpekat att särskilda svårigheter förekommit när det gäller tidsplanen för genomförande och den administrativa handläggningen av programmen. Tidsplanen för gemenskapens ordning för stöd till biodlingen (se punkt 4.1) överensstämmer inte med tidtabellen för budgeten i sex medlemsstater (D, E, F, I, NL och UK). När det gäller administrativa frågor har tre medlemsstater anmält svårigheter med den generella administrativa handläggningen i samband med stödordningens genomförande (EL, F och I) och fyra har påpekat administrativa problem när det gäller samordningen med regionerna (D, E, I och P).

En del av dessa svårigheter tycks ha sitt ursprung i att kraven på ersättning för utgifter samlas kring den 15 oktober, i slutet av budgetåret för EUGFJ-garanti. Det skall dock framhållas att medlemsstaterna måste ha verkställt sina utgifter senast den 31 augusti varje år och att de därför vid denna tidpunkt redan måste känna till vad de skall betala. Från den tidpunkten har medlemsstaterna 45 dagar på sig att göra dessa utbetalningar. Medlemsstaterna kan dessutom betala i takt med att åtgärderna genomförs och begära ersättning från EUGFJ-Garanti utan att invänta den 15 oktober varje år. Detta möjliggör en snabb handläggning av programmen som är anpassad till medlemsstaternas finansieringsbehov.

Medlemsstaterna har bland annat också framfört följande förslag:

- behov av administrativa resurser för att handlägga programmen (E och P). I detta fall är det medlemsstatens sak att anslå de resurser som krävs för att genomföra programmet i enlighet med rådets förordning (EG) nr 1258/1999 [9],

[9] EGT L 160, 26.6.1999, s. 103.

- behov av förskott till medlemsstaterna (I och A). EUGFJ-Garanti är ett ersättningssystem där medlemsstaterna först verkställer utgifter för fondens räkning och därefter ersätts via EUGFJ-Garanti i enlighet med ett finansieringssystem som anges i förordningarna om detta system,

- ändring av systemet för fördelning av beräknade utgifter (DK och A). Beräkningarna av utgifter möjliggör en fördelning av gemenskapsfondernas medel på basis av bestånden av bin i de olika medlemsstaterna. Efter det att programmen antagits har dock medlemsstaterna en flexibilitet på 10 procent när det gäller överföring av beräknade utgifter mellan de olika åtgärderna i de nationella programmen.

- förvaltning av programmen på flerårsbasis (D, EL och NL). Denna stödordning ingår i marknadspolitiken och budgethandläggningen fastställs av EUGFJ-garanti för ettårsperioder. Dessutom har det i ordningen inte angivits något datum för upphävande, vilket gör det möjligt för medlemsstaterna att planera på medellång sikt. Kommissionens förordning om tillämpningsföreskrifterna kan ändras för att förenkla förvaltningen så att medlemsstaterna varje år endast behöver lägga fram eventuella anpassningar eller förändringar av föregående års program, vilket skulle ge en sammanhållen och konsekvent förvaltning av programmen,

- bekämpning av andra sjukdomar som drabbar bin (DK, D och NL). Denna stödordning syftar till att minska utgifterna för behandling av bikupor mot varroaangrepp och omfattar inte bekämpning av andra sjukdomar som drabbar bin (se 4.3.1). Det arbete som krävs för att bekämpa varroakvalster (t.ex. tillämpning av och experiment med bekämpningsmetoder) är mer omfattande än när det gäller andra sjukdomar, och sjukdomen är dessutom den enda som drabbar bisamhällen i alla medlemsstater,

- större flexibilitet när det gäller verkställighet av de utgifter som beräknas för de olika åtgärderna (I och A). Flexibilitetsnivån på 10 procent förefaller vara lämplig, eftersom en högre flexibilitetsnivå skulle kunna leda till att medlemsstaternas åtaganden när det gäller beräknade utgifter upphävdes. Det finns dock en möjlighet att genom omröstning i styrkommittén ändra de beräknade anslagen till åtgärder som överskrider tioprocentsgränsen under genomförandet av programmen, under förutsättning att de totala anslagen till det berörda nationella programmet inte överskrids,

- andra åtgärder, till exempel stöd till unga biodlare (D) och finansiering av marknadsföringsinsatser (E). Dessa förslag omfattas inte av förordningen utan snarare av allmänna politikområden, exempelvis landsbygdsutveckling respektive främjande av jordbruksprodukter.

De flesta medlemsstater har även sagt sig ha ett mycket gott samarbete med organisationer och föreningar inom branschen. Endast Österrike vill förbättra detta samarbete, och en förening för yrkesverksamma biodlare i Förenade kungariket vill att man i samband med utformningen av programmen bättre beaktar deras önskemål.

Alla medlemsstater vill att stödordningen för biodlare bibehålls, mot bakgrund av det positiva resultat den fått för produktion och saluföring av honung. Några medlemsstater vill dessutom att gemenskapen anslår större resurser till denna stödordning (Spanien, Italien och Sverige).

5. Näringens svårigheter och krav

De synpunkter som sektorn själv framfört kan sammanfattas på följande sätt:

- I Tyskland gör den federala strukturen att det ofta är svårt att fördela kostnaderna i enlighet med gällande regler. Ett problem är att tidsgränsen för genomförande av stödberättigande åtgärder satts till slutet av augusti, och ett annat problem är skillnaden mellan det tyska budgetåret och EU:s budgetår. Viktiga åtgärder, till exempel kvalitetsanalys och behandling mot varroakvalster, kan inte genomföras förrän binas säsong är över, det vill säga i slutet av augusti. Stödet har inte kunnat utnyttjas i sin helhet i Tyskland. EU-stödet har gjort det möjligt att nå den övervägande majoriteten av biodlarna och det är nödvändigt att stödet bibehålls;

- I Spanien är man mycket nöjd med att man utnyttjat nästan hela det beviljade stödet. Detta resultat har uppnåtts genom påtryckningar från biodlarorganisationer för att utvidga kriterierna för stödberättigande rörande de olika posterna. Investeringsbehoven och kostnaderna överstiger dock med god marginal vad som anslagits inom ramen för förordning 1221/97, och detta stöd är alltså otillräckligt;

- I Frankrike är resultatet på det stora hela positivt, även om biodlarna beklagar att man endast marginellt kunnat utnyttja det stöd som anges i förordningen. Under 1999 och 2000 använde Frankrike knappt 50 procent av det belopp som ursprungligen anslagits. De franska biodlarna beklaga att en stor del av det stöd som beviljats till forskning gått till offentliga organ som hade kunnat erhålla finansiering via andra poster i budgeten. Den byråkratiska tungroddheten har försenat de lokala myndigheternas deltagande i olika former av samfinansiering (de gällande förfarandena gör att lokala åtgärder blir svåra att genomföra). Fristerna för att genomföra investeringarna är alltför korta (att EU:s budgetår inte sammanfaller med kalenderåret gör situationen än mer komplicerad). De franska biodlarna ser positivt på att biodlarorganisationer varit företrädda i styrkommittén. De franska biodlarna beklagar kraftigt att stödet "underutnyttjats". De fruktar att skillnaderna mellan medlemsstaterna när det gäller användning av beviljat stöd skapar snedvridning av konkurrensen och kan leda till att biodling försvinner i vissa medlemsstater;

- I Italien ser man positivt på de resultat som förordning (EG) nr 1221/97 fått;

- I Finland har informationen till biodlarna gjort det möjligt att undvika stora förluster och resultatet bedöms därför vara positivt. Ett EU-program behövs fortfarande eftersom det ger resurser till det för sektorns överlevnad nödvändiga arbetet med att bekämpa varroakvalster. Stödets omfattning bör inte minska;

- I Förenade kungariket har alla satsningar gjorts på ett enda område, nämligen kontrollen av varroakvalster, vilket är en stor besvikelse för biodlarna i Förenade kungariket. De brittiska biodlarna beklagar också att jordbruksministeriet lagt beslag på merparten av de utnyttjade medlen genom att ägna sig åt verksamhet som uppfyller kriterierna för att få stöd i enlighet med förordningen. De brittiska biodlarna vill dock att förordningen skall tillämpas även fortsättningsvis, under förutsättning att biodlarorganisationerna får större inflytande över programmets utformning.

6. Framtidsutsikter och förslag

6.1. Framtidsutsikter

Biodlingen bidrar till jordbruksekonomin, landsbygdens utveckling och den ekologiska balansen.

Biodlingen omfattas inte av en gemensam organisation av marknaden, och det är bland annat svårt att samla in heltäckande statistik och information om denna sektor. Trenden är dock att produktionsvolymen minskar och att importvolymen ökar. Även om importpriserna har ökat en aning under de senaste åren är den beräknade skillnaden mellan genomsnittligt produktionspris [10] och genomsnittligt importpris [11] ungefär 1,05 EUR/kg.

[10] Viktat genomsnittspris vid inköp till förpackningscentraler (tabell 11).

[11] Genomsnittligt importpris för perioden 1994-1999 (tabell 12).

På världsnivå visar den europeiska biodlingen upp ett tydligt beroende av utländska marknader, då konsumtionen i EU är ungefär dubbelt så stor som gemenskapsproduktionen. Därför är Europeiska unionen den största importmarknaden i världen med en andel på 47 procent av den totala honungsimporten i världen. Inom ramen för bilaterala avtal har Europeiska unionen lämnat betydande handelsmedgivanden till vissa producentländer, till exempel Mexiko och länderna i Central- och Östeuropa.

6.2. Förslag

Förordning (EG) nr 1221/97, som syftar till att förbättra produktionen och saluföringen i Europeiska unionen, tycks ge positiva resultat för biodlingen. Denna näring karakteriseras av de stora olikheterna när det gäller produktionsvillkor, spridning av och skillnader mellan aktörerna, såväl i produktionsledet som i saluföringsledet.

De prioriterade åtgärder som anges i denna förordning har visat sig få ett verkligt kvalitativt värde för biodlingssektorn, även om de har begränsade budgetanslag. Trots inledande svårigheter vid införandet av de nationella programmen tycks genomförandet av dessa program ligga på en tillfredsställande nivå i medlemsstaterna.

Mot bakgrund av vad som sagts om genomförandet av de nationella programmen i medlemsstaterna och med tanke på den rådande situationen i Europeiska unionen, förefaller det vara lämpligt att även fortsättningsvis tillämpa denna förordning.

Dessutom är det önskvärt att förstärka samarbetet mellan å ena sidan berörda myndigheter i vissa medlemsstater och å andra sidan branschorganisationer och kooperativ inom biodlingen när det gäller utformningen av de nationella programmen.

De nationella programmen bör fortsatt läggas fast för ett år i taget. Med hänsyn till likheterna mellan programmen från ett år till ett annat har kommissionen emellertid för avsikt att införa en förenklad förvaltning i tillämpningsförordningen, för att göra det möjligt för medlemsstaterna att varje år endast lägga fram eventuella anpassningar eller förändringar av föregående års program. Kommissionen kommer därför inom kort att lägga fram ett förslag till ändring av kommissionens förordning (EG) nr 2300/97.

7. BILAGOR

Tabell 1. Världsproduktion per region (1000 t)

>Plats för tabell>

Figur 1. Världsproduktion av honung (1000 t)

>Hänvisning till>

Tabell 2. Världsproduktion av honung per land (1000 t)

>Plats för tabell>

Tabell 3a. Världsexport av honung

>Plats för tabell>

Tabell 3b. Kinas export per mottagarland (1000 t)

>Plats för tabell>

Tabell 4. Världsimport av honung

>Plats för tabell>

Figure 2. Världsimport av honung (1000 t)

>Hänvisning till>

Tabell 5. Försörjningsbalans för honung

>Plats för tabell>

Figur 3. Europeiska unionens honungsproduktion (1000 t)

>Hänvisning till>

Figur 4. Europeiska unionens honungsimport (1000 t)

>Hänvisning till>

Tabell 6. Europeiska unionens honungsimport (1000 t)

>Plats för tabell>

Tabell 7. Europeiska unionens honungsexport (1000 t)

>Plats för tabell>

Tabell 8. Biodlingens omfattning

>Plats för tabell>

Tabell 9. Produktionskostnader (euro/bikupa)

>Plats för tabell>

Figur 5. Diagram över marknadsflöden

>Plats för tabell>

Tabell 10. Saluföringens struktur (undersökning 1997)

>Plats för tabell>

Tabell 11. Försäljningspris (euro/kg)

>Plats för tabell>

Figur 6. Importpris till europeiska hamnar ($/t)

>Hänvisning till>

>Plats för tabell>

Tabell 12. Genomsnittligt importpris (euro/kg)

>Plats för tabell>

Figur 7. Beräknade utgifter för olika åtgärder (euro)

>Plats för tabell>

Figur 8. Verkställda utgifter för olika åtgärder (euro)

>Plats för tabell>

Tabell 13. Beräknade utgifter för olika åtgärder (euro)

>Plats för tabell>

Tabell 14. Verkställda utgifter - Program 1998 (i nationell valuta och euro)

>Plats för tabell>

Tabell 15. Verkställda utgifter - Program 1999 (i nationell valuta och euro)

>Plats för tabell>

Tabell 16. Verkställda utgifter för olika åtgärder - 1998 - 1999 - 2000 (euro) (*)

>Plats för tabell>

Tabell 17. Utvärdering av honungsprogrammens genomförande

A. Information - Tekniskt stöd

>Plats för tabell>

Tabell 17. Utvärdering av honungsprogrammens genomförande

B. Bekämpning av varroakvalster

>Plats för tabell>

Tabell 17. Utvärdering av honungsprogrammens genomförande

C. Rationalisering av flyttning av bisamhällen

>Plats för tabell>

Tabell 17. Utvärdering av honungsprogrammens genomförande

D. Honungsanalys

>Plats för tabell>

Tabell 17. Utvärdering av honungsprogrammens genomförande

E. Forskning om honungskvalitet

>Plats för tabell>