MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET "UTVECKLING AV NÄRMARE FÖRBINDELSER MELLAN INDONESIEN OCH EUROPEISKA UNIONEN"

1. Inledning

2. Politisk dialog

2.1 Indonesiens roll i regionen

2.1.1 En aktör av central betydelse i Asien-Stillahavsregionen

2.1.2 Förhållandet till Östtimor i framtiden

2.2 De mänskliga rättigheterna

2.3 Förankring av demokratin, rättsstaten och en god förvaltning

2.3.1 Författningsreform

2.3.2 De väpnade styrkornas roll

2.3.3 Rättsstaten, rättsliga och institutionella reformer och möjligheten till rättslig prövning

2.3.4 Rättsväsendet och den rättsliga ramen

2.3.5 God förvaltning av offentlig verksamhet

2.4 Ett stabilt och sammanhållet Indonesien

2.4.1 Bevarad sammanhållning av Indonesien

2.4.2 Ett samhälle präglat av tolerans

3. Ekonomiska förbindelser och handelsförbindelser

3.1 Handel

3.1.1 Multilateral handel

3.1.2 Bilateral handel

3.1.3 Allmänna preferenssystemet (GSP)

3.2 Återhämtning efter krisen

3.2.1 Den ekonomiska återhämtningens utmaningar

3.2.2 De internationella finansinstitutens roll

3.2.3 Investeringspolitiken i framtiden

3.3 Ekonomisk omstrukturering

3.3.1 God förvaltning av offentlig verksamhet

3.3.2 Reformering av bankväsendet

3.3.3 Ekonomisk lagstiftning

4. Hållbar Utveckling

4.1 Bakgrunden till den sociala utvecklingen

4.2 Lindring av fattigdomen

4.3 Främjande av miljövård i praktiken

4.4 Skogarna och miljön

4.4.1 Skogsbruket och EU:s åtgärder

5. Framtida strategi

5.1 Politiska frågor och säkerhetsfrågor

5.2 Ekonomiska förbindelser och handelsförbindelser

5.3 Höja EU:s profil i Indonesien

5.3.1 Utveckla en dialog med myndigheterna

5.3.2 Göra EU:s närvaro i Indonesien mera synlig

5.4 Fokusering på utvecklingsstöd

1. Inledning

Förbindelserna mellan EU och Indonesien har nu varat i tre årtionden. Såsom en av grundarna av Asean deltog Indonesien i den dialog mellan EU och Asean som inleddes vid det första mötet på ministernivå mellan de båda parterna 1978 och var en av undertecknarna av samarbetsavtalet mellan EG och Asean från 1980. Indonesien har spelat en framträdande roll i Asean-sammanhang, men frågan om Östtimor har under flera år gjort EU:s förhållande till Indonesien och i förlängningen till Asean ansträngt. I och med att Indonesien givit upp sina territoriella anspråk på Östtimor har det emellertid skapats ett nytt läge som gör att EU kan inta en ny och övergripande attityd till Indonesien och dess förhållande till unionen.

Dessutom har Indonesien nyligen inlett den mest långtgående förändringen i landets historia sedan självständigheten genom att fria och rättvisa val har hållits och att en demokratisk regering därefter bildats.

Det är nu lämpligt att etablera ett grundligt partnersamarbete mellan EU och Indonesien som är världens fjärde mest befolkade land, har världens största muslimska befolkning och spelar en strategisk roll av central betydelse i regionen. Det är viktigt för regionen att Indonesien är stabilt och landet har potential för att spela en framträdande roll när det gäller att främja fred, stabilitet och demokratiska värderingar i Asien. Under tidigare årtionden och fram till den nyligen uppkomna ekonomiska krisen hade landet åstadkommit imponerande framsteg i fråga om ekonomisk utveckling, fattigdomsminskning och förbättring av de sociala villkoren. EU:s ekonomiska band med Indonesien är redan omfattande vad gäller handel, investeringar och närvaro av europeiska företag, men de skulle kunna förbättras ytterligare. Indonesien kommer att kunna erbjuda ännu större möjligheter i framtiden.

I detta meddelande redogörs för de olika sätt på vilka EU kan hjälpa Indonesiens regering och folk att anta de utmaningar som är omedelbart förestående på det politiska, sociala och ekonomiska planet och inom utveckling och miljö samt att bygga upp ett nytt, starkare och mångsidigt förhållande med ett Indonesien som håller på att demokratiseras.

Samtidigt som EU tar vara på detta tillfälle måste unionen på lämpligt sätt uppmärksamma behovet av att främja ökad respekt för de mänskliga rättigheterna, vilket är en förutsättning både för ett demokratiskt samhälle och för en hållbar utveckling.

2. Politisk dialog

2.1. Indonesiens roll i regionen

2.1.1. En aktör av central betydelse i Asien-Stillahavsregionen

Indonesien är en aktör av central betydelse i Asien-Stillahavsregionen. EU bör eftersträva att stärka både de bilaterala överläggningarna och det regionala samarbetet. Indonesien har även en uppgift av avgörande betydelse inom ramen för Asean, inte enbart i sin egenskap av organisationens största medlem utan också av traditionsenlig respekt för Indonesiens internationella ställning, i synnerhet inom den alliansfria rörelsen. Indonesiens förbindelser med Japan, Kina och Australien påverkar också förhållandet mellan Asean och dessa länder.

EU:s förhållande till Indonesien har utvecklats inom ramen för partnerskapet mellan EU och Asean. Indonesien har även varit en samarbetspartner av betydelse inom ASEM. Diskussioner om säkerhetsfrågor kan föras inom ramen för ASEAN Regional Forum (ARF), i vilket EU är medlem.

Dialogen mellan EU och Indonesien inom dessa forum i syfte att främja gemensamma intressen har tidigare, jämfört med den dialog som förts med andra medlemsländer i Asean, t.ex. Thailand och Filippinerna, varit tämligen begränsad. Indonesiens nya ledarskap öppnar nya möjligheter för dialog på följande områden:

- Främjandet av säkerheten i regionen, vad gäller t.ex. Sydkinesiska sjön, stärkandet av ARF och cirkulationen av lätta vapen.

- Förstärkt dialog mellan EU och Asean: För att den politiska dialogen mellan EU och Asean skall kunna återupptas kommer det att krävas ett aktivt stöd från alla Asean:s medlemsländer för att man skall kunna åstadkomma konstruktiva diskussioner om viktiga frågor.

- Främjandet av demokratin och de mänskliga rättigheterna i regionen: Indonesien är ett av de medlemsländer i Asean som bidrar till den utveckling som pågår i riktning mot demokrati och värnandet av de mänskliga rättigheterna. EU bör stödja den stimulans som dessa medlemsländer kan bidra med för att skapa en öppnare politisk dialog inom Asean. Mot bakgrund av att Indonesien tidigare betraktats som en förebild för Myanmar (f.d. Burma) bör den positiva utvecklingen i Indonesien utnyttjas för att främja demokratin och respekten för de mänskliga rättigheterna där.

2.1.2 Förhållandet till Östtimor i framtiden

Ett av de mest brådskande ärenden som EU bör ta ställning till är upprättandet av ett partnerskap för fred och samförstånd mellan Indonesien och Östtimor. Det är viktigt att gränserna öppnas och att handeln kan bedrivas fritt mellan Öst- och Västtimor för att öns båda delar skall kunna utvecklas i framtiden. Det finns lovande tecken på detta: Xanana Gusmãos besök i Jakarta och det försonliga språkbruket på båda sidor. Det är emellertid mindre uppmuntrande att framstegen varit långsamma vad gäller repatrieringen av östtimoresiska flyktingar från Västtimor och undersökningen om kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Östtimor. När det gäller repatrieringen håller samarbetet med de indonesiska myndigheterna på att förbättras och förhoppningsvis kommer det, enligt löften från den indonesiska regeringen, att snart uppnås en lösning på den svåra situation som för närvarande råder. Hur framgångsrik undersökningen om kränkningar av de mänskliga rättigheterna blir kommer i hög grad att bero på samarbetet mellan FN:s undersökningskommission och Indonesiens kommission för de mänskliga rättigheterna (KomNasHAM).

2.2. De mänskliga rättigheterna

Övergångsregeringen under ledning av B.J. Habibie hade redan inlett reformer för att komma till rätta med de allvarliga missförhållanden som tidigare rådde. Sedan maj 1998 har detta inneburit bl.a. att steg tagits i riktning mot pressfrihet [1], att de flesta politiska fångarna frigetts och att det gjorts en partiell undersökning om tidigare kränkningar av de mänskliga rättigheterna, i bl.a. Östtimor. Regeringen har ratificerat flera internationella instrument på området för de mänskliga rättigheterna. Indonesiens kommission för de mänskliga rättigheterna, KomNasHAM (Komisi Nasional Hak Asasi Manusia), har blivit ett effektivare redskap när det gäller undersökningar om kränkningar av de mänskliga rättigheterna, däribland tvister rörande mark- och arbetsförhållandefrågor, påståenden om avrättningar, försvinnanden och tortyr. I en del av dess offentliggjorda undersökningsresultat har de ansvariga för kränkningar av de mänskliga rättigheterna kunnat utpekas, däribland för de kränkningar som begåtts i Aceh-provinsen, i vilka det har kunnat fastställas att de väpnade styrkorna deltog. Ett liknande testfall för KomNasHAM:s trovärdighet blir de slutsatser den kommer fram till beträffande de våldshandlingar som inträffat i Östtimor och huruvida myndigheterna följt upp undersökningsresultaten.

[1] Den lag om offentlig yttrandefrihet som antogs av parlamentet i augusti 1999, men som ännu inte vunnit laga kraft, betraktas fortfarande som en inskränkande åtgärd, eftersom det skulle kunna hävdas att en sådan bestämmelse överhuvud taget inte alls behövs.

Dessutom är det fortfarande oroväckande att de sker kränkningar av de mänskliga rättigheterna i de provinser i vilka staten - samtidigt som den har ansvar för att upprätthålla säkerheten - ställs inför krav på någon form av regionalt självstyre eller regionalt oberoende.

Ändå är det uppenbart att den nuvarande regeringen hyser en klar strävan att skapa en allmänt förankrad känsla av respekt för de mänskliga rättigheterna och att få ett slut på de tidigare missförhållandena, bl.a. genom utnämningen av en minister med ansvar för de mänskliga rättigheterna och frigivningen av de återstående politiska fångarna genom att de beviljas nåd av parlamentet och presidenten.

Lika viktigt är det att man tar itu med miljöfrågorna, respekten för de mänskliga rättigheterna vad gäller de lokala intressenterna i skogsområdena och respekten för ursprungsbefolkningarnas rättigheter.

EU inser att Indonesiens politik och tillämpning av de mänskliga rättigheterna måste ses i ett långsiktigt perspektiv. Erfarenheterna visar att upprättandet av respekt för de mänskliga rättigheterna, en rättsstat och en god förvaltning av institutioner och strukturer inom stat och samhälle är en process som sker gradvis. Gemenskapsstödet måste därför bygga på en långsiktig strategi och vara programinriktat i stället för projektinriktat.

Möjliga infallsvinklar skulle kunna vara bl.a. en ständig dialog med regeringen, regelbundna kontakter med den indonesiska kommissionen för de mänskliga rättigheterna och med de icke-statliga organisationerna samt program för att öka allmänhetens insikter om de mänskliga rättigheterna och förbättra det civila samhällets institutionella kapacitet i olika avseenden. I ett land av Indonesiens storlek kommer de övergripande förändringarna inte att ske över en natt och dessutom måste den sociala och ekonomiska situationen och landets kultur beaktas.

2.3. Förankring av demokratin, rättsstaten och en god förvaltning

Indonesien befinner sig i en process som innebär en grundlig förändring och syftar till en demokratisk reformering av staten och dess förhållande till det civila samhället. I denna övergångsfas, i kombination med de ekonomiska och sociala effekterna av den ekonomiska krisen, har det uppstått ett bräckligt och instabilt läge.

EU medger att reformer i syfte att upprätta de demokratiska principerna, rättsstaten och en god förvaltning naturligtvis är en krävande uppgift för vilket land som helst. Sådana reformer är delar i ett projekt på lång sikt, eftersom de för att kunna genomföras inte bara kräver nya rättsakter utan även förändringar i den institutionella uppbyggnaden och förvaltningen av statens affärer. EU välkomnar i detta sammanhang Indonesiens ratificering av Internationella arbetsorganisationens (ILO) konventioner om föreningsfrihet, rätten till kollektiva förhandlingar, icke-diskriminering och avskaffande av tvångsarbete och barnarbete och är förvissad om att de indonesiska myndigheterna kommer att se till att dessa konventioner tillämpas på ett korrekt sätt.

Det parlamentsval som hölls den 7 juni 1999, vilket betraktades som fritt samt uppfyllde internationella normer, visade att Indonesien eftersträvar demokrati. Valresultatet var ett tydligt och trovärdigt uttryck för valmanskårens vilja till kursändring. För första gången i Indonesiens historia hade landets medborgare tillfälle att på fredlig väg åstadkomma ett regeringsskifte. Många nybildade politiska partier deltog i valet. En annan milstolpe i den demokratiska utvecklingen var det presidentval som genomfördes den 20 och den 22 oktober 1999. Den nya regeringens breda förankring speglar en önskan att lämna det förflutna bakom sig.

Alla de formella beståndsdelarna i ett demokratiskt och ansvarsfullt styrelseskick är nu på plats. Men ledningens goda avsikter stöter på motstånd från anhängarna till det gamla gardet inom byråkratin och armén. Indonesiens största utmaning blir nu att ge delarna i den nya demokratiska uppbyggnaden ett innehåll och förstärka deras respektive institutionella kapacitet och samtidigt undvika sammanstötningar av funktionellt och regionalt slag.

2.3.1. Författningsreform

En av de mest brådskande frågorna rör den framtida maktfördelningen mellan regeringen och provinserna. De oroligheter som råder i vissa regioner hotar Indonesiens stabilitet och landets territoriella integritet. Indonesien måste uppnå en jämvikt mellan kraven på jämlikhet och erkännandet av kulturella olikheter på lokal och regional nivå och behovet av en för hela landet konsekvent politik på olika områden och en samordnad och rättvis fördelning av resurserna mellan regionerna och regeringen.

2.3.2. De väpnade styrkornas roll

Även efter författningsändringen kommer de väpnade styrkorna fortfarande att sitta i parlamentet utan väljarnas mandat. Under den tidigare regimen var militärens dubbla funktion ("dwi-fungsi") ett grundläggande faktum i och med att den hade ansvar för både försvaret och den nationella säkerheten. Ansvaret för den nationella stabiliteten gav armén en avgörande politisk roll. Företeelsen med dubbla funktioner har formellt sett inte övergivits, men försök pågår att omvandla de väpnade styrkorna till en professionell försvarsorganisation. Spänningarna mellan den nyligen valda regeringen och de väpnade styrkorna har ökat. Ett första steg togs nyligen för att förändra militärens ställning inom landet genom att den skildes från polisen. EU ser detta som positivt. Andra länder i Sydostasien har på senare tid visat hur man framgångsrikt frigör de väpnade styrkorna både från samhällsförvaltningen och från politiken.

EU anser att alla samarbetspartner bör stödja denna process, vilken innebär ett krav på att väljarnas önskemål beaktas i stället för förlegade intressen.

2.3.3. Rättsstaten, rättsliga och institutionella reformer och möjligheten till rättslig prövning

Rättssäkerheten är en grundläggande princip i varje demokratiskt system, eftersom den innebär att de mänskliga rättigheterna skyddas och främjas och erbjuder ett tryggare klimat för handel och investeringar inom den privata sektorn. Rättssäkerheten innebär att det sätts gränser för statens befogenheter, att det finns en tydlig och öppen rättslig ram för den offentliga myndighetsutövningen och att det finns effektiva medel för kontroll av lagstiftningens efterlevnad och för medborgarnas möjlighet att överklaga i syfte att försvara sina rättigheter .

Regeringen under ledning av B.J. Habibie inledde en reformprocess, men många av de föreslagna åtgärderna genomfördes aldrig. Den nya regeringen har uttryckt en tydlig avsikt att fortsätta på den rättsliga reformvägen. Den har ännu inte lagt fram alla beståndsdelarna i en övergripande politik. Detta kan komma att dröja med tanke på att Indonesiens rättsväsende och politiska system är komplicerade [2].

[2] Inom den offentliga rätten och privaträtten, däribland handelsrätten, är det den nederländska civilrätten som dominerar. Under de två senaste årtiondena har lagförslagen påverkats från andra håll. När det gäller t.ex. handelsrättsliga frågor har den indonesiska regeringen sökt hjälp av rättspraxis på olika håll, särskilt i USA och Australien. I frågor som rör familjerätten och ägandeskap inom släkten, finns det ofta inslag av traditionell rätt, däribland muslimsk rätt.

Regeringens sätt att hantera anklagelserna mot den tidigare presidenten Suharto kommer att bli mycket betydelsefullt ur symbolisk synpunkt.

2.3.4. Rättsväsendet och den rättsliga ramen

För att rättvisa skall kunna skipas krävs det ett oberoende rättsväsende som i sin tur inger förtroende. Trycket inom landet är stort för att man skall komma till rätta med den frågan. Det planerade inrättandet av en enda oberoende advokatsammanslutning med en tydligt avfattad uppförandekod för yrkesutövande advokater samt befogenhet att avskeda advokater som använder korrumperade arbetsmetoder eller begår andra lagöverträdelser skulle vara en annan betydelsefull åtgärd.

I nära samarbete med den indonesiska regeringen bör EU stödja inrättandet av ett helt och hållet oberoende rättsväsen och erbjuda stöd för en förstärkning av den institutionella kapaciteten. Det förefaller angeläget att det görs en översyn av den rättsliga ramen - i synnerhet av den ekonomiska lagstiftningen. Den grundläggande strukturen hos och innehållet i den indonesiska handelslagstiftningen är mycket ofullständig och det råder allvarlig brist på sakkunskap och utbildad personal för att lagstiftningen på dessa områden skall kunna reformeras, moderniseras och implementeras. I Internationella valutafondens nya avsiktsförklaring om Indonesien betonas uppenbarligen behovet av en modernisering av den handelsrättsliga strukturen (konkurs, konkurrens, finansiella frågor, osv.) och den roll som allmänna åklagarens ämbete spelar i det sammanhanget. Vid sidan av sin uppgift som utredare och åklagare är den allmänna åklagaren i färd med att utarbeta ett offensivt rättsligt reformprogram. Hitintills har detta lett till bl.a. ett förslag om att inrätta en domstol för de mänskliga rättigheterna. Stödet till den allmänna åklagaren och hans ämbete skall prioriteras.

2.3.5. God förvaltning av offentlig verksamhet

EU ser det som uppmuntrande att den nya regeringen ger högsta prioritet åt frågan om god förvaltning av den offentliga verksamheten, däribland bekämpningen av korruption, i synnerhet vad gäller offentlig upphandling. Nästan alla de problem som Indonesien för närvarande möter kan härledas till bristen på ett system för god förvaltning av den offentliga verksamheten och att landet inte är en fungerande rättsstat. Allmänt sett krävs det ett politiskt klimat med effektiva, öppna och ansvarsmedvetna institutioner för att demokratin skall kunna förankras, förtroendet för det offentliga beslutsfattandet kunna ökas och en ekonomisk återhämtning kunna åstadkommas.

En av det stora svårigheter som den nya regeringen står inför är kommer att bli reformeringen av den offentliga förvaltningen, eftersom nästan alla förvaltningsgrenar har problem med överbemanning och att färdigheter saknas. Bristen på resurser och de offentliganställda tjänstemännens bristande benägenhet att godta förändringar kommer förmodligen att hämma regeringens reformansträngningar. Vikten av att beslutsfattandet sker på solid grund och bygger på forskning och vetenskapliga belägg bör i det sammanhanget framhävas.

Under det senaste årtiondet har EU utvecklat en tydlig politik och samlat sakkunskap i fråga om att främja god förvaltning av den offentliga verksamheten och bedriver ett nära samarbete med sina internationella samarbetspartner. Med tanke på att den indonesiska regeringen är fast besluten att gå vidare på detta område skulle EU kunna erbjuda tekniskt bistånd. Detta bör samordnas med andra internationella biståndsgivare och genomföras via mekanismer som den indonesiska regeringen inrättar, leder och driver. Programmet bör åtföljas av åtgärder avsedda att stärka de civila samhällsorganisationernas uppföljningskapacitet.

För att en demokrati där medborgarna har ett direkt inflytande skall bli hållbar måste det civila samhällets aktörer vara effektivt organiserade. Indonesien har ett stort antal samhällsorganisationer på gräsrotsnivå. Inom de begränsningar som det tidigare politiska systemet hade var deras arbete främst koncentrerat till att tillhandahålla socialt stöd. Vissa av dessa organisationer lämnar redan värdefulla bidrag till arbetet med att stärka det civila samhället. Som ett komplement till den dialog som förs med Indonesien på regeringsnivå bör EU bygga upp kapaciteten hos dessa organisationer och EU skulle kunna fungera som en katalysator för kontakterna mellan effektivt ledda icke-statliga organisationer, företagssammanslutningar, fackföreningar samt akademiska institutioner och forskningsinrättningar.

2.4. Ett stabilt och sammanhållet Indonesien

Indonesien har under hela sin historia varit tvunget att hantera etniska, religiösa och regionala spänningar [3], men dessa har ökat avsevärt under de senaste två åren. På kort sikt är dessa spänningar en av den nya regeringens största utmaningar. I synnerhet kraven på oberoende i Aceh-provinsen och, om än i mindre utsträckning, i Irian Jaya är ett akut och brännbart problem. Efter vad som hänt i Östtimor råder det utbredda farhågor om att varje nytt krav på självstyre skulle kunna innebära att Indonesien splittras.

[3] Indonesien har världens fjärde största befolkning med uppskattningsvis 210 miljoner invånare och dess territorium, som består av 17 506 öar, sträcker sig över en tiondel av ekvatorn. Befolkningen består huvudsakligen av malajiska indoneser, melaneser i Irian Jaya och på öarna i öster samt en minoritet av 3 % etniska kineser. Indonesien har 87 % muslimer, 10 % kristna samt 3 % hinduer och buddhister.

2.4.1 Bevarad sammanhållning av Indonesien

Indonesien söker det internationella samfundets stöd för skydd av sin territoriella integritet. Ett positivt gensvar har redan kommit från USA, Asean och landets samarbetspartner i Ostasien, vilka stödde ansträngningarna att på fredlig väg få ett slut på de separatistiska oroligheterna i Aceh-provinsen och stödde president Wahids åsikt att Aceh inte skulle erbjudas oberoende.

Det är också EU:s hållning för närvarande att stödja skyddet av Indonesiens territoriella integritet (se ordförandeskapets förklaring av den 25 november 1999) och uppmana till en fredlig lösning av den pågående krisen i Aceh-provinsen. Indonesiens kulturella mångfald inom ett enda land kan vara en tillgång: erfarenheterna från Europa är ett gott exempel. Ansträngningarna inom Asean att fördjupa den regionala integrationen bör det också tas hänsyn till. För att på ett bättre sätt kunna möta frigörelsesträvandena från regioner i Asean:s medlemsländer skulle organisationen eventuellt kunna förstärka den regionala dimensionen, såsom EU gjort.

Det kommer att innebära ett stort steg framåt om det fastställs en heltäckande och balanserad ram som innebär att provinserna erbjuds ett visst mått av autonomi. Diskussionerna vad gäller decentralisering och verkligt federala frågor har varit långt ifrån fullständiga, eftersom det finns skiljaktiga intressen på nationell nivå (behovet av en samordnad överföring av resurser och nationell sammanhållning) och på provinsnivå (provinser med stora eller små naturtillgångar men som gör anspråk på regionalt självstyre, osv.).

2.4.2 Ett samhälle präglat av tolerans

De etniska och religiösa oroligheterna är en annan central fråga. Trots tidigare tillkortakommanden lyckades man åstadkomma samexistens mellan den muslimska majoriteten och många andra religioner. Det instabila politiska läget på sistone har skärpt de religiösa spänningarna, i synnerhet i Ambon och i andra delar av Moluckerna där den folkomflyttningspolitik som sedan årtionden förts i syfte att minska befolkningstätheten i de överbefolkade områdena har bidragit till de etniska och religiösa spänningarna. De etniska problemen är också av särskild betydelse för den kinesiska minoriteten, vilken på grund av sina ekonomiska framgångar regelbundet angrips av upprorsmakare under tider av social oro. Oroligheter med etniska förtecken har tidigare till och med gett upphov till flyktingproblem i det närliggande Papua Nya Guinea.

Dessa frågor ger anledning till allvarlig oro och EU har vid upprepade tillfällen uppmanat den indonesiska regeringen att lösa problemen på fredlig väg och att nå fram till försonliga lösningar. Utnämningen av en minister med ansvar för bosättning och regional utveckling tyder på en attitydförändring vad gäller omflyttningspolitiken inom landet.

Vicepresident Megawati Soekarnoputri har utsetts till särskilt ansvarig för Ambon efter att tillsammans med presidenten ha besökt regionen. Deras gemensamma uttalande om försoning förtjänar EU:s fulla stöd. Kommissionen (ECHO) håller på att återuppta sitt humanitära bistånd till fördrivna personer i Moluckerna.

De grundläggande fri- och rättigheterna, däribland minoriteters rättigheter, bör utgöra en väsentlig del av varje form av framtida politisk dialog med Indonesien med sikte på att stödja ett konstruktivt förhållningssätt till detta problem.

3. Ekonomiska förbindelser och handelsförbindelser

3.1. Handel

Indonesiens handel förblev dämpad under 1998-99 trots den stimulans som devalvering av den inhemska valutan medförde. Indonesiska källor visar att exporten, efter en nedgång med 9 % 1998, minskade på årsbasis med 3,5 % under perioden januari-oktober 1999 trots att försäljningen av olja och gas noterade rekordpriser. Importen sjönk på årsbasis med 7,1 % under perioden januari-oktober 1999, efter att ha gått ned kraftigt 1998. Stagnationen vad gäller importen beror på minskade investeringar och svårigheterna för industrisektorn att ta upp lån inom landet.

3.1.1. Multilateral handel

Indonesien är en inflytelserik medlem av Världshandelsorganisationen (WTO) och spelar en central roll inom Asean när det gäller multilaterala handelsfrågor. Sedan Uruguayrundan avslutades förefaller Indonesien att noggrant ha uppfyllt sina åtaganden. Ett system som innebar diskriminering på personbilsområdet ifrågasattes med framgång av EU och andra WTO-medlemmar [4] och har ändrats. Indonesien spelade en konstruktiv roll i förberedelserna inför ministerkonferensen i Seattle och var ett av de utvecklingsländer som EU samverkade med för att åstadkomma ett balanserat och brett upplagt resultatpaket. De områden som Indonesien prioriterar inom WTO är bl.a. bättre marknadstillträde för textil- och beklädnadsprodukter, en översyn och en skärpning av antidumpningsreglerna och större flexibilitet för utvecklingsländerna på en rad områden. EU har intresse av att fortsätta diskussionerna med Indonesien om frågor av gemensamt intresse inom WTO och genom ett närmare samarbete såväl bilateralt som inom ramen för samarbetsavtalet mellan EG och Asean samt inom ASEM för att underlätta att en ny handelsrunda inleds inom ramen för WTO i syfte att tillgodose båda parters intressen.

[4] Rapport från panelen om Indonesien: Vissa åtgärder rörande personbilsindustrin, 2.7.99 ref. WT/DS64/R

3.1.2. Bilateral handel

EU är en av Indonesiens främsta handelspartner. Unionen är den största mottagaren av indonesisk export utom vad gäller olja och gas [5] och är den största leverantören av varor till Indonesien. Den indonesiska högkonjunkturen under 1980- och 1990-talen gav ett synnerligen kraftigt genomslag på den ömsesidiga handeln mellan EG och Indonesien, vilken 1997 översteg 16,5 miljarder euro (8,27 miljarder respektive 8,29 miljarder euro) - en mer än åttafaldig ökning sedan 1980.

[5] Japan köper den mesta oljan och gasen.

Finanskrisen ledde emellertid till en markant nedgång av EG:s export till Indonesien (53 % 1998 och 23 % på årsbasis under första halvåret 1999). Värdet av EG:s import från Indonesien ökade (7 % 1998) men sjönk (-11 % på årsbasis) första halvåret 1999. 1998 registrerade EG ett underskott i den bilaterala handeln på 5 miljarder euro. Detta handelsunderskott utgör en väsentlig del av EU:s bidrag till återhämtningsprocessen och EU har agerat helt och hållet i överensstämmelse med ASEM:s kommersiella åtagande från april 1998. Ett nytt kommersiellt åtagande visavi Indonesien skulle innebära en kraftig politisk markering om stöd för den indonesiska regeringens ansträngningar för att komma till rätta med landets ekonomiska problem.

Det finns ett betydande utrymme för att bygga ut handeln med både varor och tjänster, vilket kan ske genom en fortlöpande fokusering på att nya marknader öppnas. Under tiden bör diskussioner inledas om löpande frågor vad gäller marknadstillträde mellan parterna med sikte på att stimulera det ömsesidiga handelsflödet. Sådana diskussioner är planerade inom ramen för EG-Asean och skulle kunna föras bilateralt inom ramen för ett möte mellan högre tjänstemän.

3.1.3. Allmänna preferenssystemet (GSP)

1997 rankades Indonesien som den totalt sett tredje största förmånstagaren inom Allmänna preferenssystemet och som den största förmånstagaren bland medlemsländerna i Asean. Då omfattades ca 55 % av den indonesiska handeln med EU av Allmänna preferenssystemet. Den sammanlagda graderingen av Indonesien vad gäller tre avgörande produktsektorer (trä, skor och animaliska fetter och oljor) i januari 1998, påverkade i hög grad landets möjligheter att få tillträde till EU-marknaden. Beklagligtvis sammanföll detta med att den ekonomiska krisen i regionen nådde sin kulmen. Graderingen byggde på 1992 års siffror över utvecklingsindex och 1993 års siffror över handelsdata och återspeglar därför inte genomslaget av krisen på den indonesiska exporten. Den översyn av graderingsmekanismen som hade planerats ske 1999 har skjutits upp till år 2000. Därigenom tas 1999 års siffror med i beräkningen, vilka på ett mera korrekt sätt återspeglar de negativa konsekvenserna av den ekonomiska krisen än som skulle ha varit fallet om en översyn hade gjorts 1999. När det gäller trä skulle Indonesien kunna undersöka möjligheterna att använda de stimulanssystem som infördes 1998 [6], genom vilken ytterligare förmåner erbjuds de länder som respekterar de normer som gäller för hållbar förvaltning av tropiska skogar (ITTO). Hitintills har Indonesien underlåtit att visa intresse för dessa system.. Stöd för att hjälpa Indonesien att gradvis tillämpa dessa normer skulle emellertid kunna komma att erbjudas inom ramen för EU:s skogsprogram.

[6] Rådets förordning (EG) nr 1154/98 av den 25 maj 1998.

3.2 Återhämtning efter krisen

Före krisen hade Indonesien gjort anmärkningsvärda ekonomiska framsteg. Från och med 1960-talet till och med 1990-talet var det bara tre länder i världen, däribland Indonesien, vilka klättrade från botten- till topplats i tabellerna över världens ekonomiska tillväxt. Detta ledde till en avsevärd minskning av fattigdomen och till betydande sociala framsteg, särskilt på utbildningsområdet och inom hälso- och sjukvården.

Tillväxten var emellertid delvis ett resultat av svagheterna i bankväsendet och det finansiella systemet, vilka tillsammans med svågerpolitik och korruption också var de underliggande orsakerna till finanskrisen runtom i regionen. När det gäller Indonesien, som är det fattigaste av de drabbade länderna, var det ekonomiska och det politiska systemet ännu bräckligare och mindre öppna. Den förändring av det politiska systemet som krisen framkallade blev också mera dramatisk än i andra länder i regionen och det ledde till att Indonesien drabbades värst av alla. Det är också i Indonesien som återhämtningen har varit svårast och tagit mest tid.

3.2.1 Den ekonomiska återhämtningens utmaningar

Den främsta utmaningen blir att upprätta en ny och demokratisk politisk regim så att landet på nytt blir stabilt. Genom att fria och rättvisa val har hållits och att en regering utsetts som bör komma att tillmötesgå den på bred front uttryckta viljan till förändring har det skapats förutsättningar för en återhämtning, men det är fortfarande långt kvar dit.

Regeringen måste snabbt och bestämt ta itu med de makroekonomiska utmaningarna, i synnerhet följande:

- Reformera och tillföra det finansiella systemet nytt kapital.

- Minska statsskulden och utlandsskulden, i synnerhet den utländska statsskulden.

- Utrota korruption och svågerpolitik och i stället införa rättsstat.

Den nya indonesiska regeringen förefaller inställd på att inrikta sin ekonomiska politik främst på dessa utmaningar. Den kommer att behöva hjälp av internationella samarbetspartner, i synnerhet internationella finansinstitut, för att kunna driva fram de reformer som krävs.

3.2.2 De internationella finansinstitutens roll

Indonesiens offentliga finanser befinner sig i ett allvarligt läge. En uppgift av central betydelse är att tygla den indonesiska statsskulden. Behovet av skattepolitiska åtgärder för att stimulera ekonomin och de stegrande kostnaderna för saneringen av bankerna sätter ytterligare press på statens tillgångar. Världsbanken har varnat för att statsskulden år 2000 skulle kunna öka till ca 100 % av BNP, vilket innebär en uppgång från endast 24 % vid mitten av 1997. De internationella finansinstitutens stöd behövs därför mer än någonsin. De internationella finansinstituten kommer dessutom att spela en avgörande roll när det gäller att ge den indonesiska regeringen råd i fråga om ekonomiska, sociala och administrativa reformer. Eftersom EU, tillsammans med medlemsstaterna, lämnar betydande bidrag till de internationella finansinstituten och i sig är en betydande biståndsgivare, har unionen en uppgift att fylla i syfte att se till att rätt stöd ges på rätta villkor. Diskussioner har förts mellan Internationella valutafonden och den indonesiska regeringen om dessa frågor och en avsiktsförklaring undertecknades den 20 januari, i vilken ett tydligt reformprogram anges. Det förutsätts att samhällets kostnader för dessa reformer ägnats vederbörlig uppmärksamhet. Denna aspekt är viktig, eftersom den tidigare reformplanen i kombination med en känsla av politisk vanmakt utlöste social oro i maj 1998.

EU bör i det sammanhanget förstärka samordningen med de internationella finansinstituten och i synnerhet Världsbanken och Asiatiska utvecklingsbanken. Ett system för regelbunden samordning i Jakarta mellan beskickningscheferna och de internationella finansinstituten skulle vara till betydande fördel för båda sidor.

3.2.3 Investeringspolitiken i framtiden

Det föreligger ett akut behov av nya investeringar inom den privata sektorn för att ekonomin skall kunna ta ny fart. Tillgängliga uppgifter fram till det tredje kvartalet 1999 tyder emellertid på att investeringarna ännu inte har börjat öka från 1998 års blygsamma nivå. Detta avspeglar sig i EU:s export av maskiner och kapitalvaror till Indonesien vilken fortsatte att minska under det första halvåret 1999.

Före krisen var EU:s direktinvesteringar i Indonesien betydande och uppgick under perioden 1995-1997 till i medeltal 550 miljoner euro. Enligt den indonesiska styrelsen för samordning av investeringar (Indonesian Investment Coordinating Board) är EU den aktör som investerat mest i Indonesien sedan registreringen av uppgifter om de utländska direktinvesteringarna inleddes 1967.

När det gäller investeringspolitiken har den nuvarande regeringen visat ett tydligt engagemang och givit högsta prioritet åt frågan om att locka till sig nytt utländskt kapital. Vissa sektorer som tidigare inte var öppna för investeringar (t.ex. transport-, lagrings- och tele-kommunikationssektorerna) har sedan mitten av 1999 gradvis öppnats för utländska direktinvesteringar medan andra sektorer (t.ex. bankväsendet) har blivit mera positiva till dessa investeringar. Ökat tillträde för utländska leverantörer av tjänster till den finansiella sektorn, bl.a. inom bankväsendet och på försäkringsområdet, skulle kunna hjälpa den indonesiska regeringen att skapa en starkare finansiell sektor och ge den den diversifiering, likviditet och stabilitet som krävs. Ansträngningar bör dessutom göras för att förbättra det sätt som ansvarstagandet fungerar för närvarande.

Begränsningar eller förbud för utländska direktinvesteringar gäller fortfarande beträffande flera sektorer, men den nya regeringen väntas fortsätta sträva efter större öppenhet för utländska direktinvesteringar.

Mot bakgrund av den indonesiska regeringens åtagande och EU:s framträdande ställning som investerare i Indonesien bör diskussionen mellan EU och Indonesien om politiken på dessa områden förstärkas, i synnerhet inom ramen för möten mellan högre tjänstemän. Dialogen med Indonesien om investeringar kan även föras inom ramen för ASEM (expertgruppen för investeringsfrågor) och EG-Asean.

Medlemsstaterna skärper nu sina ansträngningar att upprätta investeringslänkar med Indonesien. Närvaron av företag från EU behöver samordnas. Genom att stöd ges till den nyligen inrättade sammanslutningen Europa-Indonesien (EIA) kommer att bidra till att detta uppnås.

3.3 Ekonomisk omstrukturering

Allmänt sett kommer regeringens främsta uppgift bli att återupprätta förtroendet för den indonesiska ekonomin inom landet och på det internationella planet genom att fastställa en ny och effektiv politik som innebär att man gör upp med det förflutna på de flesta politikområdena. EU kan bidra med omfattande erfarenheter till den processen och stöd skulle vid behov kunna erbjudas. Följande områden skulle särskilt kunna uppmärksammas:

3.3.1 God förvaltning av offentlig verksamhet

Ett av de bästa sätten att stimulera till ytterligare investeringar, åstadkomma en sund ekonomisk utveckling och se till att skattebetalarnas pengar används på bästa sätt är att införa en god förvaltning av den offentliga verksamheten. Se punkt 2.3.5.

3.3.2 Reformering av bankväsendet

Programmet för en omstrukturering av de indonesiska bankerna går framåt. Ett antal reformer har genomförts, men fortfarande återstår flera mycket krävande utmaningar. Internationella valutafonden och Världsbanken har vid flera tillfällen med framgång använt sitt inflytande för att förhindra att processen avstannade. Skandalen kring Bank Bali gav det organ som ansvarar för omstruktureringen av de indonesiska bankerna (Indonesian Bank Restructuring Agency - IBRA) en törn. Kontrollen över IBRA överfördes nyligen från finansministeriet till presidenten personligen i syfte att öka organets oberoende. De uppskattade rekapitaliseringskostnaderna är enorma och den totala kostnaden skulle kunna bli så mycket som 60 % av BNP. EU:s stöd till omstruktureringen av bankerna har lämnats via de internationella finansinstituten, ASEM:s förvaltningsfond, det europeiska nätverket av finansexperter (EFEX) och genom bistånd från medlemsstaterna.

3.3.3 Ekonomisk lagstiftning

Indonesiens ekonomiska lagstiftning är mycket svag och kräver en ingående reformering och modernisering. Avsaknaden av ett fungerande system, i kombination med utbredd korruption inom rättsväsendet, har lett till bristande respekt för rättssystemet. Den allmänna förekomsten av utlåning på lösa grunder har lett till kraftiga begränsningar i kreditgivningen till seriösa affärsprojekt. Även om affärsverksamheten bör skötas av den privata sektorn, måste regeringen skyndsamt inrätta en fast rättslig ram för ekonomin som främjar ansvarstagande och god affärssed. Samtidigt bör privatiseringen av IBRA:s tillgångar, vilkas nominella värde motsvarar ca 80 % av Indonesiens BNP, omedelbart inledas. De lagstiftningsområden som kräver särskild uppmärksamhet är konkursrätten (tillsammans med bestämmelser om likvidation vilket krävs för en återgång till ett sunt näringsliv), konkurrensrätten, budgetförordningen och immaterialrätten. Det krävs också att företagskontrollen och bokföringsrutinerna förbättras. EU har omfattande erfarenheter på dessa områden vilka skulle kunna utnyttjas i samarbetet med Indonesien.

4. Hållbar utveckling

4.1 Bakgrunden till den sociala utvecklingen

Regeringen under Suharto (1965-1998) riktade bevisligen in sig på utveckling och gjorde imponerande framsteg på det sociala området och utbildningsområdet. Fattigdomen minskades i absoluta och relativa tal. Urbaniseringen ökade och standarden på bostäder och offentlig infrastruktur var hög. Den årliga befolkningsökningen sjönk i jämn takt till 1,7 %, en anmärkningsvärt låg siffra som uppnåddes utan tvångsåtgärder. Efter att under 1950-talet och början av 1960-talet ha tillhört de fattigaste länderna steg Indonesien vid mitten av 1990-talet in bland medelinkomstländerna med en BNP per capita på över 1 100 US-dollar. Betydande framsteg gjordes även vad gäller bl.a. hälso- och sjukvården, medellivslängd och läs- och skrivkunnighet. Dessa framsteg i den sociala utvecklingen avstannade eller gick till och med tillbaka till följd av krisen och läget förvärrades ytterligare genom svår torka. 1998 krympte ekonomin med 13,6 % jämfört med den årliga ekonomiska tillväxt på i medeltal 6,5 % som Indonesien hade upplevt under perioden 1967 - 1997. Det förefaller som om låginkomsttagarna och medelklassen i tätorterna drabbades värst av den minskade efterfrågan på arbetskraft och de sjunkande reallönerna. Eftersom landsbygdsbefolkningen hade ett sämre utgångsläge, klarade den sig relativt sett bättre. Ökningen av arbetslösheten och dess negativa effekt på anställningsvillkoren är mycket oroväckande. Den indonesiska regeringen har tagit itu med problemet och lyckats skapa nya arbetstillfällen, men det är uppenbart att en ekonomisk tillväxttakt på mindre än 5 % per år inte kommer att räcka till för att problemet med arbetslöshet och undersysselsättning skall kunna lindras.

För att motverka dessa negativa effekter igångsattes 1998, med hjälp av Världsbanken, "sociala skyddsnäts program". Värdet av dessa program erkänns förbehållsfritt av alla politiska partier med tanke på att miljoner människor lever under fattigdomsstrecket, att ett stort antal skolbarn riskerar att avbryta sin utbildning för gott [7] samt programmens betydelse i fråga om subventionering av livsmedel och sjukvård. Genomförandet av dessa program har väckt polemik och kritik på grund av att pengar kommit på avvägar och att övervakningen varit otillräcklig.

[7] Inskrivningen i primärskolan förefaller att vara stabil och omfatta ca 95 % av elevunderlaget, inskrivningen i sekundärskolan sjönk något från 54,4 till 53,2 %, trots att de offentliga utgifterna vad gäller utbildning minskade kraftigt mellan 1996 och 1998.

I avvaktan på att det uppnås en lösning på Bank Bali problemet har de internationella finansinstituten lagt allt budgetstöd i form av snabba utbetalningar på is. Det gäller bl.a. det sociala skyddsnätsprogrammet. Eftersom den indonesiska regeringen har samtyckt till att lämna ut revisionsrapporten om det inträffade, kan de internationella finansinstituten återuppta stödverksamheten, men värdefull tid har gått till spillo.

EU bör öka sitt stöd till den sociala sektorn. För att man skall kunna undvika att de tidigare missförhållandena återuppstår måste dialogen mellan de olika berörda grupperna förbättras liksom även förvaltningen på nationell och provinsnivå. På lång sikt skulle ett allsidigt socialförsäkringssystem kunna övervägas.

På längre sikt och för att det skall kunna undvikas att nedgångar i ekonomin får så negativa effekter bör EU hjälpa Indonesien inrätta grundläggande socialförsäkringssystem av oberoende karaktär så att i stort sett alla arbetstagare får rätt till en minimiersättning för arbetslöshet och pension samt en grundläggande sjukförsäkring. På så sätt skulle det i tider av ekonomisk kris kunna undvikas att stora grupper av friställda drabbas av fattigdom. Dessa system kommer även att bidra till att fattigdomen lindras genom att människor som befinner sig nära fattigdomsstrecket blir mindre sårbara. Systemen måste vara fristående från företagen så att de inte går om intet om företaget skulle gå i konkurs. EU har en lång och varierande erfarenhet på detta område vilket skulle kunna vara av stort intresse för Indonesien.

4.2 Lindring av fattigdomen

Krisen och den svåra torkan som drabbade landet 1998 medförde en ökning av andelen fattiga från 11 % 1996 till 14-20 % 1998 [8]. I tätorterna fördubblades fattigdomen i stort sett (från 3,8 %). På landsbygden skedde en markant ökning i absoluta tal till ca 17,6 %. Allmänt sett förefaller den bristande ekonomiska jämlikheten ha förändrats i liten utsträckning, men en detaljerad utvärdering som genomförts uppvisar mycket olika regionala och sociala mönster. Fattigdomen ökade mera i tätorterna än på landsbygden. Java påverkades mera än de andra öarna. Jordbruks- och byggnadssektorn, inom vilka de fattigare befolkningslagren är anställda, var mera sårbara. Förvånansvärt nog påverkades även tätorternas medelklass i hög grad. Det är emellertid fortfarande oklart i vilken utsträckning den djupa lågkonjunkturen i Indonesien fick olika genomslag på män och kvinnor. Uppgifter i det avseendet är viktiga för att fattigdomslindringen på bästa sätt skall kunna målinriktas.

[8] Data enligt de ur metodsynpunkt mest tillförlitliga källorna (World Bank studies, 1998).

Den indonesiska regeringen bidrog till att dämpa de negativa effekterna genom att tillhandahålla subventionerade livsmedel.

ASEM:s förvaltningsfond som inrättades särskilt för att åtgärda ekonomiska och sociala reformproblem som uppstått på grund av krisen har också varit ett värdefullt redskap för Indonesien. Den har medfört att en rad rådgivningsåtgärder med anknytning till centrala socialpolitiska frågor har kunnat genomföras. EU har bidragit med omfattande medel till fonden [9]. De 4,5 miljoner euro som hitintills anslagits till Indonesien har omfattat projekt på olika områden, t.ex. skolbidrag, snabbutredningar rörande fattigdomen, läkarvård och förnödenheter.

[9] Kommissionens utfästelse på 15 miljoner euro kompletterades med åtaganden av medlemsstaterna till ett sammanlagt värde av 28 miljoner euro (Danmark, Frankrike, Italien, Luxemburg, Nederländerna, Finland, Sverige och Förenade kungariket).

Eftersom den sakkunskap som tillhandahållits via ASEM:s förvaltningsfond bevisligen varit effektiv, bör EU överväga att bidra med ytterligare resurser, eventuellt t.ex. genom en utökning av fonden. I största allmänhet bör utsikterna för en social dialog mellan EU, regeringen och icke-statliga organisationer på båda sidor undersökas.

4.3 Främjande av miljövård i praktiken

Under årtiondena med mycket stor tillväxt ägnades mycket liten uppmärksamhet åt miljöfrågor. Därför är det mycket stora föroreningshalter i många områden. De förorsakar hälsoskador och ökade dödlighetssiffror, i synnerhet i tätorterna. De fattiga, som i allmänhet är mera beroende av naturresurser, drabbas särskilt av den försämrade miljön. De planerade reformerna för att åstadkomma en bättre förvaltning av offentlig verksamhet skulle kunna bereda tillfälle för att reformera och undanröja en del miljöskadliga subventioner (exempelvis på vissa mycket förorenande bränslen).

Den ekonomiska återhämtningen och nya investeringsflöden skulle dessutom kunna bereda tillfälle för att införa mera miljövänliga (eller renare) tekniker och förbättra bränsleanvändningens effektivitet. EU har stor erfarenhet på detta område och skulle kunna ge Indonesien värdefullt tekniskt bistånd.

Finanskrisen i Indonesien har förvärrat de befintliga miljöproblemen och skapat nya och det finns en påtaglig risk för att miljöhänsynen i den ekonomiska återhämtningens intresse förpassas till en lägre prioritetsnivå. EU bör utgå från den grundläggande förutsättningen att Indonesien inte får vänta med att ta itu med miljöproblemen till dess att det ekonomiska läget förbättras. Riskerna för att miljöförstöringen blir orsaken till nästa ekonomiska kris är alltför stor.

Under de senaste åren har skogsbränderna och de problem med rökdis som dessa givit upphov till (se punkt 4.4 nedan) gjort att uppmärksamheten har fokuserats på den indonesiska miljöpolitiken i allmänhet, bl.a. vad gäller industriproduktionen, förvaltningen av kustområdena, gruvbrytningen, miljön i tätorterna, osv.

Indonesien bör uppmuntras att låta miljöhänsynen ingå som en del i politiken på alla områden. Bland de särskilda områdena kan nämnas följande: industripolitiken (t.ex. genom att ett ordentligt system för bedömning av miljöeffekterna införs, med särskild inriktning på investeringar i nya industriföretag); utbildningspolitiken, genom att utbildningen om miljöfrågor främjas på alla nivåer; politiken vad gäller städernas utveckling och stadsplanering; transportpolitiken och landsbygdsutvecklingspolitiken. Indonesien bör erbjudas bistånd med att fastställa prioriteringarna på miljöområdet och att styra resurserna dit. Sådan miljöteknik som är relevant och som EU förfogar över skall, i förekommande fall, tas med i programmen för ekonomiskt samarbete och utvecklingssamarbete.

Med hänsyn till Indonesiens storlek och landets potentiella påverkan på miljön under de kommande årtiondena, allteftersom den förväntade ekonomiska tillväxten tar fart, bör särskilda globala miljöprioriteringar, t.ex. begränsade utsläpp av växthusgaser, ingå i de gemensamma samarbetsåtgärder som ges bistånd från EU.

4.4 Skogarna och miljön

Indonesiens skogar motsvarar 10 % av världens återstående tropiska skogar och anses vara bland de rikaste i fråga om biologisk mångfald och hysa ett stort antal arter som inte förekommer någon annanstans i världen. Skogarna spelar en betydelsefull ekonomisk, social och miljömässig roll i Indonesien. Bindningen av kol i atmosfären och den biologiska mångfalden är av global betydelse.

Hotet mot landets skogar går längre tillbaka än den ekonomiska krisen. Bland de problem som fanns tidigare var ett överskott i bearbetningskapacitet inom träindustrin, överdriven produktionsiver på bekostnad av skogsvård, begränsad tillträdesrätt till skogarna på lokal nivå, avsaknad av skydd för den biologiska mångfalden och ohejdad illegal avverkning. Genom den ekonomiska krisen förvärrades dessa olägenheter, ökade den illegala avverkningen och försvagades de lokala intressenternas ekonomiska ställning.

Förutom den illegala avverkningen är bränderna det största problemet. Skogsbränder är i en särskilt klimatbetingad bemärkelse ett uttryck för trender i praxis för markutnyttjande. Den nationella politiken vad gäller industriplantager är en av de drivande krafterna bakom utnyttjandet av skogsmark. Regeringen vidhåller sin politik som går ut på att utvidga oljepalmsplantagerna på bekostnad av skogsområden. Det är ingen nyhet att denna sektor ger ekonomiska resultat, men det är också fastställt att den i mycket liten utsträckning präglas av hållbara markförvaltningsmetoder och föga uppmuntrar till investeringar. Fortfarande måste man söka och utveckla alternativ till avbränning (svedjebruk).

Bränderna i Indonesien under 1997 uppskattades ha förorsakat större mängder koldioxidutsläpp än antropogena källor i Nordamerika. Okontrollerade bränder har förorsakat allvarliga skador (dimma, träförluster, minskad turism, osv.). De är också ett symptom på brister i förvaltningen av skogarna och i fråga om genomförandet av politiken på olika områden. Bruket av eld för att röja jordbruksmark olagligförklarades redan 1995, men på grund av bristande politisk vilja och bristande budgetmedel tillämpades inte förbudet på ett effektivt sätt.

De indonesiska skogarna håller i snabb takt på att avverkas både "på laglig väg" i områden för skogsomvandling och illegalt i många andra områden, till och med i nationalparker. De klimat- och miljömässiga effekterna på lång sikt ger anledning till allvarlig oro för samfundet i sin helhet. Förlorarna i den här processen är emellertid också de många marginaliserade grupper som i större eller mindre utsträckning är beroende av skogarna för sitt uppehälle vilkas intressen ofta inte har beaktats.

4.4.1 Skogsbruket och EU:s åtgärder

Den nya indonesiska regeringen har uttryckt sin strävan att åstadkomma en reformering. Om förhållningssättet inom skogssektorn på allvar förändrades skulle kommissionen kunna bidra i betydande omfattning. EU har valt utvecklingen av skogssektorn som ett av dess främsta prioriterade stödområden. Omkring 60 % av utvecklingsbiståndet till Indonesiens skogssektor ges för närvarande via projekt som finansieras av kommissionen. EG:s nuvarande skogsprogram (ca 106 miljoner euro) består av sex sinsemellan sammanhängande projekt med åtgärder som rör viktiga frågor [10]: skogsbränder, skogsförvaltning, hållbar skörd och bevarande av den ekologiska jämvikten. Inom de områdesbaserade skogsprojekten pågår redan åtgärder för att bistå vid lösningen av tvister mellan intressenter vilket numera är lättare att uppnå på nationell nivå och provinsnivå.

[10] 1. Utvecklingsprojekt för Leuser (Gunung Leuser National Park som omfattar 2 miljoner hektar i norra Sumatra och Aceh-provinsen), 2. Projekt för förebyggande och bekämpning av skogsbränder (södra Sumatra), 3. Skogsförvaltningsprogram för Berau (östra Kalimantan), 4. Projekt för inventering och övervakning av skogstillgångar (uppdatering av data rörande de nationella skogstillgångarna och inrättande av ett integrerat informationssystem), 5. Projekt avseende produktionsskogar i södra och centrala Kalimantan, 6. Skogsförbindelsebyrån (Jakarta).

Det bedrivs redan ett omfattande arbete inom denna sektor som bekostas med medel från kommissionen, men ytterligare åtgärder behöver övervägas. Det finns ett antal problem som inom en snar framtid bör åtgärdas i samarbete med andra bidragsgivare (bl.a. medlemsstaterna). Det gäller bl.a. det otillräckliga tillhandahållandet av personal för projekten från motpartens sida, det ibland begränsade deltagandet från stödmottagarens sida, den tämligen låga känslan av delaktighet och bristen på politisk uppföljning. EG borde kunna skärpa sina åtgärder, i synnerhet genom att fortast möjligt inrätta ett fullständigt program för förebyggande och kontroll av bränder.

Problemet med indonesiska skogsbolag som verkar i andra länder - vilka ibland deltar i icke hållbar avverkningsverksamhet utomlands - skulle med fördel kunna ingå i dialogen med de indonesiska myndigheterna och även inom ramen för dialogen mellan EU och Asean.

Dessa problem har i stor utsträckning ett samband med de specifika sociala och politiska förhållanden som råder i Indonesien. För att dessa problem skall kunna lösas krävs det förändringar av det sätt på vilket de politiska besluten fattas och genomförs. Det civila samhället i sina olika former kommer att tvingas spela en aktiv roll. Den processen har redan inletts. Den skulle kunna påskyndas om resurserna fördelades på ett mera effektivt sätt och de omfattande erfarenheter som kommissionen och EU:s medlemsstater förfogar över utnyttjades av regeringen på ett bättre sätt. Ett första steg i den riktningen har tagits genom det regeringsstödda skogsseminarium som ägde rum i januari 2000.

5. Framtida strategi

Ovanstående överväganden ledde fram till slutsatsen att Europeiska unionen bör uppdatera och stärka förbindelserna med Indonesien. Detta bör ske stegvis varvid man beaktar de framsteg som gjorts av den indonesiska regeringen när det gäller att lösa interna konflikter på fredlig väg, reformera ekonomin och stärka de demokratiska institutionerna.

I sitt arbete med att fastställa strategiska nyckelmål bör EU koncentrera sig på en dialog som är särskilt inriktad på Indonesien, men som bedrivs inom ramen för partnerskapet mellan Asean och EU. Detta skulle omfatta en bilateral politisk och ekonomisk dialog i syfte att utveckla ömsesidiga intressen, varvid hänsyn tas till de båda parternas respektive ställning på regional nivå.

5.1 Politiska frågor och säkerhetsfrågor

EU:s bidrag till valen [11] blev mycket framgångsrikt och välkomnades av den indonesiska befolkningen. EU:s stöd till demokratiseringsprocessen bör dock vidareutvecklas.

[11] I samband med parlamentsvalet gavs betydande finansiella bidrag och en stor valövervakningsgrupp med 136 observatörer utsedda på längre eller kortare sikt sändes till landet. Gruppens nära samarbete med förvaltningen sågs som ett viktigt bidrag till arbetet med att stärka demokratin.

(1) Unionen bör utveckla en politisk dialog med Indonesien på lika villkor, vars främsta syften skulle vara att:

- utbyta åsikter om den politiska utvecklingen och säkerhetsutvecklingen i regionen och fastställa möjliga samarbetsområden.

- stödja regeringsinsatser för att åstadkomma nödvändiga reformer och främja ytterligare insatser för att förankra demokratin i Indonesien.

- utveckla en dialog med Indonesien om de mänskliga rättigheterna.

(2) Unionen bör särskilt främja god förvaltning av offentlig verksamhet och tillämpning av rättsstatens principer, vilket har hög prioritet för den indonesiska regeringen. EU-stödet skulle kunna koncentreras på:

- samarbete i fråga om upprättande och utveckling av ett oberoende rättssystem, vilket skulle inbegripa att främja respekten för de mänskliga rättigheterna och stärka åklagarmyndighetens roll.

- att stödja reformen av den offentliga förvaltningen, med betoning på ett eller två nyckelområden, där ett skulle kunna vara skogsbruk, med beaktande av EU:s centrala roll som bidragsgivare på detta område.

- att utveckla kontakterna mellan tjänstemän med ansvar för försvarsfrågor inom EU och i Indonesien.

- att stärka det civila samhället.

(3) Åtgärder för att minska de kulturella och religiösa spänningarna bör inriktas på:

- humanitärt bistånd till fördrivna personer och personer som löper risk att fördrivas.

- insatser för att främja dialog och försoning, med beaktande av såväl regeringsinsatser som internationella och regionala ansträngningar och med särskild betoning på det civila samhällets roll.

- att dela med sig till Indonesien av medlemsstaternas omfattande och varierande erfarenheter när det gäller decentralisering och regional förändring. Utbyte av kunskap och information om de federala styrelseskick som finns i Europa skulle kunna visa sig värdefullt.

(4) När det gäller regioner som eftersträvar lokalt självstyre bör unionen utveckla en dialog med Indonesien och andra internationella partner för att bidra till att finna möjliga lösningar som uppfyller dels dessa regioners önskemål, dels målsättningen att undvika en sönderdelning av Indonesien. Detta är visserligen en inrikespolitisk fråga, men den kan också få långtgående följder i internationella sammanhang.

5.2 Ekonomiska förbindelser och handelsförbindelser

Förbättrade handelsförbindelser bör vara en central målsättning inom denna strategi. Särskilt bör följande beaktas:

- Det ligger i EG:s intresse att fortsätta diskussionerna med Indonesien om frågor av gemensamt intresse inom WTO och EG bör därför fördjupa samarbetet, både bilateralt och inom ramen för Asean och ASEM, för att underlätta inledandet av en ny WTO-runda som beaktar bägge parters intressen.

- Ett nytt "handelslöfte" gentemot Indonesien, innebärande en bekräftelse av ASEM:s "handelslöfte", skulle vara en tydlig politisk markering till stöd för den indonesiska regeringen och dess insatser för att lösa landets ekonomiska problem.

- Diskussioner bör inledas om aktuella frågor gällande marknadstillträde i fråga om handel med varor och tjänster mellan de båda parterna för att främja ömsesidiga handelsflöden.

- Stöd till ekonomisk återhämtning bör prioriteras i EU:s strategi på kort sikt när det gäller Indonesien.

- EU bör stärka samordningen med internationella finansinstitut [12], särskilt Världsbanken och Asiatiska utvecklingsbanken. En regelbundet fungerande samordningsmekanism i Jakarta för delegationschefer och finansinstitut skulle innebära betydande fördelar för bägge parter. För EU:s del skulle det innebära ökade kunskaper om hur situationen utvecklas och en möjlighet att samordna projekt i enlighet med den politik som antagits. För finansinstituten skulle det vara en möjlighet att på ett mer effektivt sätt integrera EU-stödet i de sammanlagda insatserna.

[12] Självklart måste man beakta konsekvenserna av det treåriga reformprogram som regeringen kom överens med Internationella valutafonden om den 20 januari 2000. Det omfattar långtgående reformer inom banksektorn (privatisering), energisektorn och på områdena beskattning och handelspolitik. Sannolikt kommer en noggrann utvärdering att göras av detta reformprogram och dess återverkningar på EU:s handel och investeringar.

- Med tanke på att EU är en betydande investerare i Indonesien bör utbytet av åsikter mellan Europa och Indonesien om investeringspolitik ökas, särskilt på högre tjänstemannanivå [13] inom ASEM:s investeringsexpertgrupp och inom ramen för EG-Asean.

[13] Senior Officials' Meeting.

- Europeiska instrument som syftar till att främja investeringar, t.ex. AsiaInvest, skulle kunna användas för att främja europeiska små och medelstora företags investeringar i Indonesien. Det finns också en rad program för ekonomiskt samarbete mellan EG och Asean som syftar till att förbättra företagsklimatet och öka investerarnas förtroende. Kommissionen skall överväga möjligheten att främja en utökad användning av dessa instrument och program i Indonesien genom seminarier eller företagsarrangemang.

- Med tanke på vilken betydelse gemenskapens transportlagstiftning har bör EU och Indonesien undersöka huruvida det är möjligt att samarbeta i frågor som satellitnavigering (GNSS), lufttransportekonomi (t.ex. allmän trafikplikt och regional lufttrafik), flygsäkerhet, sjöpiratverksamhet på och andra områden av gemensamt intresse.

5.3 Höja EU:s profil i Indonesien

EU som sådant uppfattas inte av Indonesien som en betydande partner och ägnas inte lika stor uppmärksamhet som USA eller Japan. EU ses främst som ett handelsblock och kunskaperna om EU:s överstatliga karaktär är inte stor.

5.3.1 Utveckla en dialog med myndigheterna

En bilateral dialog mellan EU och Indonesien skulle avsevärt förbättra den indonesiska regeringens uppfattning om Europa och dess intresse för Indonesiens framtid, vilket skulle bidra till att unionen får en framträdande roll som samtalspartner. Liksom för de andra ursprungliga medlemmarna i Asean finns det för Indonesien inget bilateralt avtal med EU. EG-Asean-avtalet från 1980 fungerar som ram för de ekonomiska förbindelserna medan ministermötena mellan EU och Asean-länderna utgör en plattform för en politisk dialog. Kommissionen har reagerat positivt på Indonesiens förslag att i framtiden hålla regelbundna framtida möten mellan högre tjänstemän, så som redan sker med Thailand och Filippinerna. Ett bilateralt samarbetsavtal med Indonesien, utöver det befintliga samarbetsavtalet mellan EG och Asean, skulle kunna övervägas. Det är inte svårt att se fördelarna för EU med att delta i en allomfattande dialog med en reformvänlig indonesisk regering. En sådan dialog skulle till och med kunna stimulera dialogen mellan EG och Asean.

5.3.2 Göra EU:s närvaro i Indonesien mera synlig

Inom ramen för den nya strategin för Asien har man redan betonat behovet av att främja bättre kunskaper om Europa i Asien och vice versa. Det innebär att enskilda aktörer inom EU måste slå sig samman när det gäller t.ex. information, högre utbildning och kultur. För att främja detta mål skulle kommissionen och medlemsstaterna kunna försöka utveckla ytterligare gemensamma verksamheter "på fältet". Inom ramen för EG:s nuvarande strategi för samarbete i fråga om högre utbildning har man inlett, eller håller man på att förbereda, ett flertal program. Dessa utgör en lämplig grund för ett utökat samarbete med Indonesien, men för att de skall bli verkligt effektiva krävs det också att de marknadsförs på lämpligt sätt i Indonesien.

5.4 Fokusering på utvecklingsstöd

Indonesiens behov av utvecklingsbistånd är mycket omfattande. EG:s finansiella åtaganden gentemot Indonesien är betydligt mindre många andra bidragsgivares. Men det sammanlagda EU-stödet, inbegripet bilateralt bistånd från medlemsstaterna och bidrag till internationella finansinstitut, är betydande. Först och främst bör genomslaget av EU:s totala bidrag maximeras genom att unionens övergripande strategi i fråga om utvecklingssamarbete med Indonesien förstärks.

De förändringar som pågår i Indonesien tilldrar sig uppmärksamhet från alla de huvudaktörer som har ett gemensamt intresse av att reformerna genomförs så snabbt som möjligt. Samordning är nödvändigt för att se till att det framtida EU-samarbetet kompletterar stödet från andra bidragsgivare.

En EU-strategi för att främja en hållbar utveckling i Indonesien skulle kunna inriktas på en mängd mål:

(1) För att tillgodose behoven hos de målgrupper som drabbats av krisen bör man inom ramen för framtida åtgärder prioritera program för sociala skyddsnät, t.ex. familjeplanering, stöd till barn så att de kan fortsätta sin skolgång, mödra- och barnavård/näringslära och stöd till nätverket av icke-statliga organisationer [14].

[14] Dvs. gemenskapens återhämtningsplan för Världsbanken.

(2) Unionen bör också ägna särskild uppmärksamhet åt fattigdomslindring, särskilt i problemområden som Moluckerna och Västtimor. Detta skulle kunna inbegripa småskaliga projekt för landsbygdsutveckling, utveckling av småföretagarverksamhet och jordbruksindustri, vatten och avlopp i landsbygdssamhällen samt folkhälsa och utbildning. Slutsatserna från Kairo bör beaktas, i synnerhet när det gäller kvinnornas roll i den sociala och ekonomiska utvecklingen.

(3) En huvudprioritering för EU kommer även i fortsättningen att vara en hållbar förvaltning av naturresurserna, särskilt med avseende på skogsbruk där EG och medlemsstaterna redan har skapat en gedigen samarbetsbas i Indonesien. Detta inbegriper ett effektivt bevarande av områden med stor biologisk mångfald och åtgärder för att förbättra hållbarheten i skogsproduktionsförvaltningen. I anslutning till detta bör Indonesiens forskningskapacitet ökas, men inte uteslutande inriktas på skogsforskning. Det har visat sig tydligt att en hållbar utveckling förutsätter att man investerar i ren teknik, goda arbetsmetoder och en förbättrad naturresursförvaltning.

Det är uppenbart att eftersom de finansiella resurser som kommissionen tilldelat Asien är begränsade är även möjligheterna till framtida åtgärder på klart definierade prioriterade områden begränsade. Kommissionen bör dock göra ytterligare en ansträngning för att utveckla samarbetet så att det motsvarar Indonesiens behov.

Den politiska situationen verkar för närvarande medge att en konkret programplaneringsdialog upprättas mellan kommissionen och regeringen, särskilt med avseende på en hållbar utveckling.

Rådet uppmanas att anta detta synsätt och att uppmana kommissionen, medlemsstaterna, näringslivet och andra aktörer att samarbeta för att förverkliga dessa idéer.

FINANSIERINGSÖVERSIKT

1. Åtgärdens beteckning

Meddelande från kommissionen: "En strategi för närmare förbindelser mellan Indonesien och Europeiska unionen".

2. Berörda budgetposter

- B7-20 Livsmedelsbistånd och stödåtgärder

- B7-21 Humanitärt bistånd

- B7-30 Samarbete med utvecklingsländer i Asien

- B7-60 Gemenskapsåtgärder till förmån för icke-statliga organisationer

- B7-61 Utbildning och upplysning i frågor som rör utveckling

- B7-62 Miljö, hälsa och kamp mot narkotika i utvecklingsländerna

- B7-63 Befolkning och demografi i utvecklingsländerna

- B7-64 Särskilt bistånd på utvecklingsområdet

- B7-65 Åtgärder för att bekämpa bedrägeri i sektorn för utvecklingssamarbete samt administration och utvärdering av gemenskapens bistånd

- B7-70 Europeiskt initiativ för demokrati och skydd av mänskliga rättigheter

- B7-87 Främjande av handelsförbindelser

- B8-01 GUSP

3. Rättslig grund

PVD/ALA-förordningen, förordningen om demokrati och mänskliga rättigheter etc.

4. Beskrivning av åtgärden

4.1 Allmänt mål

Meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet med centrala riktlinjer för en strategi för utveckling av närmare förbindelser mellan EU och Indonesien under 2000-talet.

4.2 Period som omfattas av åtgärden och bestämmelser om förlängning

5. Klassificering av utgifter och inkomster

5.1 Icke-obligatoriska utgifter

5.2 Differentierade anslag

5.3 Typ av inkomster som avses

De projekt som påbörjats enligt meddelandet kommer inte att generera någon särskild inkomst.

6. Typ av utgifter och inkomster

- Bidrag med 100 %

7. Budgetkonsekvenser

Detta dokument har inte i sig självt några direkta budgetkonsekvenser. Kostnaden för en enskild åtgärd för de flesta av de anslagsposter som kan beröras kommer att fastställas och beräknas från fall till fall.

7.1 Metod för att beräkna åtgärdens totala kostnad (samband mellan de enskilda kostnaderna och de totala kostnaderna)

7.2 Kostnadernas fördelning mellan åtgärdens olika delar

Åtagandebemyndiganden i miljoner euro (löpande priser)

>Plats för tabell>

7.3 Driftskostnader för undersökningar, expertmöten m.m. vilka ingår i Del B i budgeten

Åtagandebemyndiganden i miljoner euro (löpande priser)

>Plats för tabell>

7.4 Tidsplan för åtagande- och betalningsbemyndiganden

På begäran, efter kommissionens godkännande av projektet, och upp till ett belopp som inte överstiger de anslag som skall föras in under relevant budgetrubrik i samband med det årliga budgetförfarandet.

8. Bestämmelser om bedrägeribekämpning

- Särskilda kontrollåtgärder planeras.

- De indonesiska myndigheterna och kommissionen kommer vid genomförandet av projekten att vidta sedvanliga kontrollåtgärder i enlighet med varje enskilt finansieringsavtal och kontrakt.

9. Analys av kostnadseffektivitet

9.1 Särskilda och kvantifierbara mål. Målgrupp.

- Särskilda mål: Samband med det allmänna målet.

- Skall fastställas från fall till fall.

- Målgrupp: Ange i förekommande fall målgrupp för varje enskilt mål; ange slutmottagarna av gemenskapens ekonomiska bidrag och berörda mellanled.

- Skall fastställas från fall till fall.

9.2 Skäl för åtgärden

- Behov av gemenskapsfinansierat stöd med hänsyn särskilt till subsidiaritetsprincipen.

- Skall fastställas från fall till fall.

9.3 Uppföljning och utvärdering av åtgärden

- Resultatindikatorer

Skall fastställas från fall till fall och innefattas i varje enskilt finansieringavtal och kontrakt.

10. Administrativa utgifter (Avsnitt III, Del A i budgeten)

Denna del av finansieringsöversikten skall sändas till generaldirektoratet för personal och administration och generaldirektoratet för budget, varpå generaldirektoratet för personal och administration vidarebefordrar dokumentet jämte sitt yttrande till generaldirektoratet för budget.

Den faktiska användningen av erforderliga administrativa resurser kommer an på kommissionens årliga beslut om fördelningen av resurser, med hänsyn till den personalstyrka och de extrabelopp som budgetmyndigheten beviljar.

10.1 Konsekvenser för antalet tjänster

>Plats för tabell>

Om ytterligare resurser krävs, ange när dessa kommer att behöva ställas till förfogande.

10.2 Total budgetkonsekvens av ytterligare personal

euro

>Plats för tabell>

Beloppen skall omfatta den totala kostnaden för ytterligare tjänster under hela åtgärdens varaktighet, om denna är fastställd, och under 12 månader om varaktigheten inte är fastställd.

10.3 Ökning av andra administrativa utgifter till följd av åtgärden

euro

>Plats för tabell>

Beloppen skall omfatta den totala kostnaden för ytterligare tjänster under hela åtgärdens varaktighet, om denna är fastställd, och under 12 månader om varaktigheten inte är fastställd.

Kostnaderna skall täckas av befintliga resurser.