3. gläder sig över det engagemang som kommissionen visat när det gäller åtgärder för att underlätta för
jordbrukarna, särskilt vid sådden,
4. begär att kommissionen i samråd med den franska regeringen och de lokala myndigheterna skall
bevilja ett extraordinärt ekonomiskt stöd för att komplettera anslagen från de franska myndigheterna isyfte att ta itu med de mest drabbade gruppernas akuta behov, reparera den förstörda infrastrukturen ochbidra till att stimulera näringsverksamheten,
5. uppmanar följaktligen kommissionen att påskynda utbetalningarna av de redan fastställda anslagen
från strukturfonderna och att till rådet översända ett förslag till beslut i syfte att frigöra ett gemenskapsstödsom möjliggör återuppbyggnad av de översvämningsdrabbade områdena,
6. uppmanar till återinförande av en budgetpost som är avsedd för katastrofbistånd vid naturkatastrofer
inom EU,
7. uppmanar kommissionen att föreslå extraordinära ändringar av zonindelningen i de översvämmade
regionerna inom ramen för strukturfonderna,
8. uppmanar medlemsstaterna att vända den rådande tendensen att förstöra ekosystemen och att i stället
bevara dem, i synnerhet vattendrag, bevattningsssystem, vallar och dammar; understryker även att man iframtiden bör undvika att anlägga infrastruktur och bostäder i områden som i hydrogeologiskt avseendeutgör riskområden,
9. gläder sig över utarbetandet av gemenskapsinstrument i syfte att på europeisk nivå samordna de olika
systemen för civilskydd så att de blir mer lättillgängliga och användbara vid naturkatastrofer,
10. konstaterar att jorden för närvarande utsätts för klimatförändringarnas konsekvenser och att
åtgärder omgående måste vidtas på internationell, nationell och lokal nivå för att bekämpa effekterna avdetta fenomen; uppmanar medlemsstaterna att i samarbete med kommissionen göra allt för att med tankepå parternas konferens i Bonn i juli 2001 sträva efter respekt för åtagandena från Kyoto med en strikttillämpning av principen om ömsesidighet från alla parter i avtalet,
11. uppdrar åt talmannen att översända denna resolution till rådet, kommissionen, Frankrikes regering
och parlament, ledamöter i lokala och regionala fullmäktigeförsamlingar samt berörda kommuner.
18. Ömsesidigt erkännande av slutgiltiga avgöranden i brottmål
A5-0145/2001
Europaparlamentets resolution om meddelandet från kommissionen till rådet och Europaparlamen-
tet om ömsesidigt erkännande av slutgiltiga avgöranden i brottmål (KOM(2000) 495  C5-0631/
2000  2000/2295(COS))
Europaparlamentet utfärdade denna resolution
 med beaktande av meddelandet från kommissionen (KOM(2000) 495  C5-0631/2000),
 med beaktande av artikel 31 i Fördraget om Europeiska unionen,
 med beaktande av slutsatserna från Europeiska rådets möte i Cardiff den 1516 juni 1998, där rådet
uppmanades att fastställa i vilken utsträckning principen om ömsesidigt erkännande av avgöranden ibrottmål skulle tillämpas,
 med beaktande av rådets och kommissionens handlingsplan av den 3 december 1998, där man i
punkt 45 f begärde att arbetet med att genomföra denna princip skulle inledas inom två år från Ams-terdamfördragets ikraftträdande,7.2.2002 SV C 34 E/385 Europeiska gemenskapernas officiella tidning
Torsdag 17 maj 2001
 med beaktande av slutsatserna från Europeiska rådets möte i Tammerfors den 1516 oktober 1999,
där man begärde att principen om ömsesidigt erkännande skulle bli en hörnsten i det rättsliga sam-arbetet både på det civilrättsliga och det straffrättsliga området inom unionen,
 med beaktande av åtgärdsprogrammet för genomförande av principen om ömsesidigt erkännande av
domar i brottmål (
1) som godkänts av rådet och redan införlivats i kommissionens resultattavla,
 med beaktande av artikel 47.1 i arbetsordningen,
 med beaktande av betänkandet från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och
inrikes frågor och yttrandet från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden (A5-0145/2001), och av följande skäl:
A. De gemensamma insatser rörande straffrättsligt samarbete som avses i artikel 31 i Fördraget om Euro-
peiska unionen kan genomföras på ett tillfredsställande sätt med användning av förslagen i kommis-sionens meddelande och förslagen i rådets åtgärdsprogram.
B. Meddelandet syftar till att införa en mekanism som kommer att förenkla och förkorta den nuvarande
tidsödande behandlingen av ansökningar om erkännande och, om slutligen, i allt väsentligt göraansökningar om utlämning överflödiga och förhindra behörighetskonflikter mellan medlemsstaterna,i enlighet med artikel 31 i Fördraget om Europeiska unionen.
C. För att genomföra principen om ömsesidigt erkännande föreslår kommissionen olika lösningar. Parla-
mentet bör välja ut några alternativa förfaranden för ömsesidigt erkännande som är mindre komplice-rade än de som för närvarande gäller för en ansökan om erkännande.
D. En mekanism för ömsesidigt erkännande skulle kunna införas genom att man försöker harmonisera
medlemsstaternas lagstiftningssystem, processrättsliga system samt rättssystem. Den skulle också kunnainföras på grundval av ett ömsesidigt förtroende för att de enskilda staternas rättssystem är adekvata
och för att bestämmelserna tillämpas på ett korrekt sätt i de enskilda förfarandena.
E. Den första lösningen är svår att genomföra eftersom de rättsliga systemen i en stat är intimt för-
bundna med dess institutioners historia och utformning samt med kulturella aspekter. En kombinationav olika rättsliga system eller en anpassning av vissa system till andra system skulle aldrig accepteras.
F. Den andra lösningen är mer genomförbar eftersom de enskilda medlemsstaternas system, även om de
är olika utformade, bygger på en samling processuella regler som ger tillräckliga garantier, och på enkorrekt tillämpning av dessa, vilket innebär att meddelade brottmålsdomar är korrekta och alltså kanverkställas i andra medlemsstater utan att man behöver tillgripa utdragna och osäkra erkännandeför-faranden.
G. Problemet med ömsesidigt erkännande rör rent konkret behörigheten att i en medlemsstat verkställa
ett slutgiltigt avgörande som meddelats av den behöriga myndigheten i en annan medlemsstat.
H. Ömsesidigt erkännande av slutgiltiga avgöranden innebär erkännande av samtliga tidigare avgöranden,
inbegripet beslut som föregår domstolsprövningen.
I. Regler som avser beslut som föregår domstolsprövningen varierar betydligt i de olika medlemsstaterna.
J. Syftet med ömsesidigt erkännande är att öka rättssäkerheten (genom en effektiv tillämpning av lagstift-
ningen inom hela EU), att återintegrera den dömde i samhället (genom att undvika att han måstelämna den stat där han valt att bo och där han har sin familj och sitt arbete), samt att skydda ochvärna brottsoffrets rättigheter.
K. Ömsesidigt erkännande och de åtgärder som måste vidtas för dess genomförande, i synnerhet de
processuella åtgärderna, bör gälla samtliga brott och inte bara allvarliga brott, eftersom det är svårtatt särskilja dessa från övriga brott på grund av att det saknas en gemensam definition av vad som ärett allvarligt brott.
(1) EGT C 12, 15.1.2001, s. 10.C 34 E/386 SV 7.2.2002 Europeiska gemenskapernas officiella tidning
Torsdag 17 maj 2001
L. Parlamentet godtar kommissionens förslag om att slutgiltigt avgörande skall definieras som ett beslut
i sakfrågan i ett brottmål mot vilket det saknas ordinära rättsmedel, eller, om ordinära rättsmedelfinns, där dessa saknar uppskjutande verkan.
M. Det straffrättsliga beslutet måste kunna hänföras till en formell definition av straffrätt och till den
gällande straffrätten. Man måste alltså hänvisa till någon bestämmelse som i medlemsstatens lagstift-ning anses vara straffrättslig och som för en viss förbjuden handling förutser bestämda straffrättsligapåföljder.
N. Vad beträffar definitionen av brottmål bör ingen betydelse tillmätas vilken typ av myndigheter som
har att tillämpa straffrättsliga regler (de kan även vara förvaltningsmyndigheter) eller sättet att avgöraförfarandena, exempelvis överenskommelser mellan åklagare och åtalade, eller den rättsliga arten avden person som de straffrättsliga reglerna riktar sig till, vilken även kan vara en juridisk person.
O. Tydliga bestämmelser bör fastställas angående de fall där straffet måste verkställas i någon annan stat
än den som meddelat avgörandet, för att förhindra att den dömde efter eget gottfinnande kan väljavilken stat som skall verkställa straffet.
P. Det avgörande som skall erkännas måste snabbt översättas och meddelas, och således vore det lämpligt
att komma överens om att använda sig av ett begränsat antal språk med stor spridning, såsom är falletinom flera olika internationella organisationer.
Q. För att undvika att samma ärende prövas två gånger, liksom med hänsyn till återfall i brott, straff-
kumulation och behörighetskonflikter, måste man ha kännedom om både de slutgiltiga avgörandensom meddelats och pågående förfaranden. Därför vore det lämpligt att samla de nationella brotts-registren i ett och samma nät och datorisera registren över pågående ärenden.
R. Ne bis in idem-principen måste tillämpas fullt ut och därför bör idem förstås som samma gärning
i vid och substantiell betydelse, oberoende av brottsrubriceringen. I fall där två olika domar meddelatsför samma gärning skall det beslut som är mest gynnsamt för den dömde tillämpas.
S. För att tillämpa det ömsesidiga erkännandet korrekt måste några gemensamma bestämmelser antas
angående fall där samma ärende prövas två gånger (ne bis in idem), där den dömde återfaller i brott,där straffkumulation tillämpas och där behörighetskonflikter måste lösas. Sådana bestämmelser behövsäven beträffande register över avkunnade domar och pågående förfaranden, om översättning av avgö-randen, om återfall i brott och allt annat som kan visa sig nödvändigt, så att de slutgiltiga avgörandenakan ligga till grund för avgöranden i liknande ärenden inom hela EU:s territorium.
T. Register över brottsmålsdomar och pågående förfaranden i synnerhet kommer att möjliggöra ömse-
sidig tillgång till ytterst känslig information, varför det är nödvändigt att dessa omfattas av tydligasekretessregler.
U. Därför måste en oberoende central myndighet, exempelvis Europeiska gemenskapernas domstol, ges
behörighet att lösa konflikter av dessa slag.
V. Det kommer till en början att bli svårt att komma överens om rutinerna för direkt erkännande,
eftersom vissa gemensamma, oumbärliga garantier måste beaktas, såsom respekten för rätten till för-svar och brottsoffrens rättigheter, förbud mot att samma ärende prövas två gånger (ne bis in idem)samt förenlighet mellan det straff som skall verkställas och den anmodade statens rättsordning (exem-pelvis att ett livstidsstraff ersätts med ett annat maximistraff). Därför måste man undersöka om sådanagarantier finns innan man kan fatta beslut om verkställande.
W. För att upprätta ett gemensamt område med frihet, säkerhet och rättvisa måste ett system uppnås
genom vilket man fullt ut kan genomföra principen om direkt ömsesidigt erkännande av slutgiltigaavgöranden.
X. En slutlig dom bör utgöra ett prejudikat som skall beaktas av samtliga medlemsstater. I vissa fall, som
man i så fall i förväg skall komma överens om, då flera domar har meddelats, i synnerhet medavseende på gärningar som har ett inbördes samband, bör straffkumulation inte tillämpas.7.2.2002 SV C 34 E/387 Europeiska gemenskapernas officiella tidning
Torsdag 17 maj 2001
Y. Eftersom vissa brott begås på flera olika staters territorium måste generella behörighetsregler införas
för att lösa konflikter, för att undvika att samma ärende prövas två gånger, samt för att reglera de falldär flera anklagade bör ställas till svars i en och samma rättegång.
Z. Principen om ömsesidigt erkännande bör inte gälla de avgöranden som, enligt lagstiftningen i det
land där avgörandet meddelats, avser minderåriga eller psykiskt sjuka personer.
AA. Principen om dubbel straffbarhet fastslås i nästan alla internationella konventioner och skall enligt
dessa avse en anklagelse i vid betydelse, det vill säga inte bara en dubbel kriminalisering (en handlingsom teoretiskt är en överträdelse av en straffrättslig bestämmelse i den ansökande och den anmodadestatens lagstiftning), utan även en handling som är straffbar i praktiken (där gärningsmannen intebefinner sig i en situation som innebär straffrihet).
AB. Ett godkännande av principen om dubbel straffbarhet i vid betydelse skulle sannolikt leda till att alla
hinder kunde avlägsnas när det gäller förenligheten av olika rättssystem. Samtidigt skulle emellertidförfarandet för erkännande bli betydligt mer komplicerat eftersom den rättsliga myndigheten i denanmodade staten skulle behöva göra om rättegången genom att ompröva beslutet om sakfrågan ochom processen.
AC. EU:s medlemsstater tillämpar lagar som, även om de sinsemellan skiljer sig åt, garanterar att de
samhällsfarligaste brotten betraktas som brott, att rättegångarna är rättvisa och att rättsstatsprincipenrespekteras. Under alla omständigheter skulle principen om dubbel straffbarhet leda till att erkän-nande inte gällde för sådana avgöranden som rör mindre överträdelser eftersom dessa avgörandeninte är lika enhetliga som vid grövre brott.
AD. Därför bör klausulen om dubbel straffbarhet inte inbegripas bland de oumbärliga garantier som skall
ligga till grund för genomförandet av ömsesidigt erkännande, eftersom upprätthållandet av dennaskulle resultera i att problemen i stort sett förblev olösta, och inte skulle vara förenligt med stats-och regeringschefernas avsikt att betrakta ömsesidigt erkännande som en hörnsten i uppbyggandet avett gemensamt rättsligt område.
AE. Som kompensation för att principen om dubbel straffbarhet inte längre kommer att tillämpas, bör
man åtminstone i ett inledningsskede ge medlemsstaterna ett visst utrymme för egna beslut genomnågra skyddsklausuler, såsom uteslutande av ett begränsat antal brott (exempelvis dödshjälp) i frågaom vilka det kan vara svårt att nå en överenskommelse.
AF. Ytterligare skyddsklausuler bör finnas angående den anklagades rätt till ett försvar och brottsoffrens
rättigheter. Dessa klausuler bör avgränsas och definieras mycket noga så att avgörandet i sakfråganinte behöver omprövas.
AG. En viss harmonisering av nationell lagstiftning, i synnerhet av vissa processrättsliga frågor, kan bidra
till att bygga upp ett ömsesidigt förtroende och därigenom begränsa medlemsstaternas behov avskyddsklausuler och undersökningar innan ett beslut verkställs.
AH. Verkställandet av ett straff måste ske enligt den verkställande statens lagstiftning och därför bör det
även finnas en skyddsklausul som ger den anmodade staten möjlighet att anpassa straffets längd(exempelvis att inte verkställa livstidsstraff) och det sätt på vilket straffet verkställs (exempelvis attinte verkställa isolering) till sitt eget system.
AI. Därför bör den verkställande staten förbehållas rätten att fatta alla beslut om förmåner eller strängare
behandling på grund av den dömdes uppförande eller personliga förhållanden, såsom villkorlig fri-givning, tillstånd till arbete eller permission, eller uppskov med straffet av hälsoskäl.
AJ. Det bör emellertid även i fortsättningen vara den ansökande staten som är behörig att fatta beslut om
upphävande av straffpåföljd, nedläggande av åtal, benådning eller amnesti.C 34 E/388 SV 7.2.2002 Europeiska gemenskapernas officiella tidning
Torsdag 17 maj 2001
AK. Kostnaderna för straffets verkställande bör bäras av den anmodade staten för att undvika administra-
tiva fördröjningar, tvister och konflikter. I ett EU med fri rörlighet för personer kommer kostnadernai det långa loppet att jämna ut sig mellan medlemsstaterna.
AL. Om ett straff ändras eller upphävs måste man beakta brottsoffrets och dennes familjs rättigheter,
bland annat rätten till snabb information, tillbörligt skydd mot fysisk skada, samt respekt för derasvärdighet, vilket eventuellt kan förverkligas genom att förbjuda den dömde att beträda vissa delar avEU:s territorium.
AM. Ett beslut om diskvalifikation måste erkännas endast då ett sådant beslut kan innebära att samhället
skyddas eller den dömde återintegreras i samhället, även i den anmodade staten.
1. Parlamentet anser att principen om ömsesidigt erkännande bör tillämpas på samtliga brott, även dem
som endast medför böter, dock med vissa nödvändiga undantag,
2. anser därför att de åtgärder som anges i rådets program bör gälla samtliga brott,3. begär att ett slutgiltigt avgörande skall definieras som ett beslut i sakfrågan (även om det fattas till
följd av en förhandling mellan en allmän åklagare och den person som är föremål för undersökningen),mot vilket det saknas ordinära rättsmedel eller, om ordinära rättsmedel finns, där dessa saknar uppskju-tande verkan,
4. uppmanar kommissionen att innan den lägger fram rättsinstrument fastställa vilka problem som
verkligen uppstår i praktiken på grund av brister i verkställigheten av slutgiltiga avgöranden i brottmål,
5. anser att ett frisläppande i undersöknings- eller rannsakningsskedet alltså inte skall förstås som ett
slutgiltigt avgörande om det är möjligt att senare återuppta förfarandet,
6. uppmanar kommissionen att fastställa de materiella och processuella områden där minimistandarder
behövs,
7. anser att definitionen av begreppet brottmål bör kunna hänföras till den gällande straffrätten, det vill
säga till någon regel som i medlemsstatens lagstiftning anses vara straffrättslig, medan betydelse inte börtillmätas vilken typ av myndigheter som har att tillämpa straffrättsliga regler (exempelvis om dessa ärförvaltningsmyndigheter) eller sättet att avgöra förfarandena, eller den rättsliga arten av den person sompåföljden avser,
8. begär att tydliga bestämmelser fastställs angående de fall där straffet kan verkställas i någon annan
stat än den som meddelat avgörandet, bland annat för att förhindra att den dömde efter eget gottfinnandeväljer vilken stat som skall verkställa straffet,
9. uppmanar kommissionen att lägga fram planer för inrättandet av ett register över anhängiggjorda
och avslutade förfaranden; i detta sammanhang skall man framför allt redogöra för metoden för insamlingav uppgifter, tillgång till uppgifterna och sekretess,
10. begär att man, för att garantera ett snabbt tillkännagivande om ett avgörande som skall erkännas,
enas om att översättning skall ske till två eller tre av de vanligaste språken, i likhet med vad som är praxisinom vissa internationella organ, exempelvis Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna och FN,
11. begär att de nationella brottsregistren samlas i ett nätverk för att på så sätt främja utbytet av infor-
mation om slutgiltiga avgöranden, och uppmanar medlemsstaterna att vidta åtgärder för att se till att man
även utbyter information om pågående förfaranden,
12. begär att ett framtida nätverk av nationella register och ömsesidig tillgång till information om
pågående förfaranden skall omfattas av tydliga sekretessregler,
13. begär att man i ett system med ömsesidigt erkännande ser till att tillämpa ne bis in idem-principen
fullt ut, och att man tillämpar denna princip korrekt genom att låta det idem som den senare domenavser förstås som samma gärning i vid och substantiell betydelse och bortse från dess brottsrubricering,7.2.2002 SV C 34 E/389 Europeiska gemenskapernas officiella tidning
Torsdag 17 maj 2001
14. anser därför att man, i fall där en slutlig dom meddelats i en andra (eller ytterligare) rättegång om
samma gärning, måste tillämpa det beslut som är mest gynnsamt för den dömde,
15. anser att en slutlig dom som meddelats i en medlemsstat bör utgöra ett prejudikat som skall beaktas
vid en ytterligare dom i en annan medlemsstat, och att man därvid skall fastställa ett straff för återfall ibrott,
16. begär att man skall fastslå gemensamma regler för att straffkumulation inte alltid skall tillämpas då
flera fällande domar har meddelats i två eller flera medlemsstater (i synnerhet avseende gärningar som harett inbördes samband),
17. anser att generella behörighetsregler måste införas för att lösa behörighetskonflikter och för att
undvika dubbla rättegångar samt för att reglera de fall där flera ärenden bör tas upp i samma rättegång,
18. anser att alla eventuella konflikter som kan uppstå mellan medlemsstaternas rättsliga myndigheter
och som rör ömsesidigt erkännande bör lösas av en oberoende central myndighet, exempelvis Europeiskagemenskapernas domstol,
19. anser att slutgiltiga avgöranden där den dömde är minderårig eller psykiskt sjuk inte skall omfattas
av principen om ömsesidigt erkännande,
20. anser att klausulen om dubbel straffbarhet skall avskaffas, men att man samtidigt skall införa en
skyddsklausul där man kommer överens om ett begränsat antal brott som inte skall omfattas av principenom ömsesidigt erkännande,
21. anser dessutom att ytterligare skyddsklausuler bör införas angående den anklagades rätt till ett för-
svar och brottsoffrens rättigheter, och att dessa klausuler bör definieras mycket noga så att avgörandet isakfrågan inte behöver omprövas,
22. anser att medlemsstaterna, för att förhindra att ett alltför stort antal skyddsklausuler införs och för
att samtidigt garantera en gemensam nivå på skyddet för de grundläggande rättigheterna inom Europeiskaunionen, bör enas om gemensamma minimiregler för vissa processrättsliga frågor,
23. uppmanar kommissionen att göra kandidatländerna delaktiga i utarbetandet av ett system för ömse-
sidigt erkännande av slutgiltiga avgöranden i brottmål,
24. begär att verkställandet av ett frihetsberövande straff skall ske enligt den verkställande statens lag-
stiftning, och att denna stat skall ha möjlighet att anpassa straffets längd och det sätt på vilket straffetverkställs till sitt eget system, samt att man inte skall kunna kräva att ett straff (exempelvis samhällstjänsteller något annat liknande straff) skall verkställas som inte tillämpas i sagda stat,
25. begär också att den verkställande staten skall ha befogenhet att fatta alla beslut som rör den dömdes
uppförande eller personliga förhållanden, såsom villkorlig frigivning, tillstånd till arbete eller permission,
eller uppskov med straffet av hälsoskäl,
26. begär att det även i fortsättningen skall vara den ansökande staten som är behörig att fatta beslut
om upphävande av straffpåföljd, nedläggande av åtal, benådning eller amnesti,
27. begär att man, om ett straff ändras eller upphävs, tar hänsyn till brottsoffrens rättigheter, inbegripet
rätten till snabb information och tillbörligt skydd mot fysisk skada,
28. begär att kostnaderna för verkställande av frihetsberövande straff och böter bärs av den verkstäl-
lande staten, eftersom kostnaderna i det långa loppet kommer att jämnas ut mellan medlemsstaterna,
29. anser att principen om ömsesidigt erkännande av förbud skall tillämpas när detta innebär ett sam-
hällsskydd även för den verkställande staten,
30. uppdrar åt talmannen att översända denna resolution till rådet och kommissionen.C 34 E/390 SV 7.2.2002 Europeiska gemenskapernas officiella tidning
Torsdag 17 maj 2001