EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 12.03.1997 
KOM(97) 88 slutlig 
97/0105 (SYN) 
97/0107 (CNS) 
MEDDELANDE TILL RÅDET OCH PARLAMENTET 
om en gemensam strategi för att motverka försurning 
Förslag till 
RÅDETS DIREKTIV 
om minskning av svavelhalten i vissa flytande bränslen och 
om ändring av direktiv 93/12/EEG 
Förslag till 
RÅDETS gESLVT 
om Europeiska gemenskapens ingående av protokollet till 1979 års Konvention 
om långväga gränsöverskridande luftföroreningar angående fortsatta 
minskningar av svavelutsläppen 
(framlagt av kommissionen) 

MEDDELANDE TILL RÅDET OCH PARLAMENTET 
om en gemensam strategi för att motverka försurning 
Innehåll 
1. INLEDNING 
2. BAKGRUND 
2.1 Försurningsproblemet 
2.2 Andra effekter av försurande luftföroreningar 
2.3 Befintlig EG-lagstiftning om försurande luftföroreningar 
2.4 FN-ECE/CLRTAP 
3. UTVECKLING AV STRATEGIN 
3.1 Strategins vetenskapliga grund 
3.2 Slutmålet - att inte överskrida kritiska belastningar - och behovet av delmål 
3.3 Preliminär uppskattning av de utsläppsminskningar som erfordras för att 
nå målet om en förbättring på 50 procent 
3.4 Antaganden beträffande energiförbrukning och C02-utsläpp 
3.5 Samarbete med FN-ECE/CLRTAP 
4. STRATEGIN 
4.1 Förslag till nationella utsläppstak 
4.2 Ratifikation av 1994 års svavelprotokoll 
4.3 Förslag till ändring av direktivet om svavelhalten i vissa flytande bränslen 
4.4 Åtgärder i samband med LCP- och IPPC-direktiven 
4.5 Åtgärder avseende utsläpp från sjöfarten 
4.6 Åtgärder avseende länder i Central- och Östeuropa 
4.7 Åtgärder inom ramen för konventionen om långväga gränsöverskridande 
luftföroreningar 
4.8 Möjliga åtgärder för att minska utsläppen av ammoniak 
4.9 Ekonomiska styrmedel 
4.9.1 Energi 
4.9.2 Sjöfart 
4.9.3 Jordbruk 
4.9.4 Gemensamt genomförande av nationella utsläppstak 
4.10 Möjliga ytterligare åtgärder beträffande utsläpp från transporter 
4.11 Åtgärder för att främja energieffektivitet och energisparande 
4.12 Översyn 
5. PRELIMINÄRBEDÖMNING AV STRATEGINS FÖRDELARFOR MILJÖN SAMT DESS 
KOSTNADER 
6. POSITIVA BIEFFEKTER/DUBBLA FÖRDELAR 
6.1 Eutrofiering 
6.2 Ozon 
6.3 Luftkvalitet 
6.4 Förbättringar utanför EG 
6.5 Ekonomisk värdering av vissa fördelar 
1. INLEDNING 
Miljörådet begärde i december 1995 att kommissionen skulle utarbeta en samlad strategi för att 
motverka försurning och presentera den för rådet i början av 1997. Detta beslut fattades sedan 
kommissionensinternaarbetsdokumentomförsurning(SEK(95)2057)offentliggjortsinovember 
1995. Av arbetsdokumentet framgick att det visserligen gjorts stora framsteg, men att gällande 
och planerad lagstiftning trots det inte skulle räcka till för att uppnå det långsiktiga mål som 
fastställts i femte miljöhandlingsprogrammet, nämligen att aldrig överskrida kritiska belastningar 
och nivåer. 
I detta meddelande presenteras den strategi som utarbetats på rådets begäran. Meddelandet inleds 
med en kortfattad redogörelse för försurningsproblemet och för den metodik som kommissionen 
använt för att utveckla strategin och därefter följer en beskrivning av strategins huvuddrag. 
2. BAKGRUND 
2.1 Försurningsproblemet 
I denna strategi avses med försurning: resultatet av att försurande ämnen förs in i miljön genom 
atmosfäriskt nedfall. De luftföroreningar som främst bidrar till försurning är 
- svaveldioxid (S02), främst från förbränning av kol och olja, 
- kväveoxider (NO^), främst från motorfordon och andra förbränningsprocesser, 
- ammoniak (NH4), främst från jordbruket. 
I tabell 1 visas utsläppen i gemenskapen (15 medlemsstater) per sektor och i tabell 2 anges 
utsläppen per land 1990. 
Tabell 1. Utsläpp av försurande föroreningar i Europeiska gemenskapen per sektor 1990 
Sektor 
Stora förbränningsanläggningar > 300 MW 
Stora förbränningsanläggningar 50-300 MW 
Andra förbränningsanläggningar 
Industriella processer 
Vägtransport 
Annan transport 
Avfall 
Jordbruk 
Naturliga källor % S02 
56 
7 
24 
4 
3 
2 
0 
0 
3 
100% %NOx 
19 
2 
13 
2 
51 
12 
1 
0 
0 
100% %NH3 
0 
0 
0 
3 
0 
0 
1 
94 
2 
100% 
Källa: CORINAIR 1990 
Dessa försurande ämnen kan med vindens hjälp spridas hundratals och till och med tusentals 
kilometer innan de faller ned och upptas i miljön. Redan i atmosfären kan svaveldioxid 
omvandlas till svavelsyra, och kväveoxider till salpetersyra. När dessa ämnen faller ned och 
upptas i vegetation, mark och vatten ger de upphov till försurning som har långtgående biologiska 
konsekvenser både för akvatiska och terrestriska ekosystem, vilka genomgår stora förändringar 
och utarmas genom att artrikedomen av djur och växter minskar. 
Försurning av jorden leder till urlakning av växtnäringsämnen som kalium, kalcium och 
magnesium, vilket på lång sikt kan ge upphov till näringsbrist och därmed hota skogsmarkens 
produktivitet. Försurningsprocessen resulterar också i ökade koncentrationer av aluminium och 
andra giftiga metaller i mark, grundvatten och ytvatten. Den biologiska mångfalden i sjöar och 
floder utarmas kraftigt i områden med försurat ytvatten. Försurat grundvatten kan förorsaka 
problem till exempel genom att rörledningar korroderar, men det utgör också en hälsorisk på 
grund av den ökade urlakningen av vissa skadliga metaller som aluminium, kvicksilver, koppar, 
zink, kadmium och bly. Surt nedfall gör att byggnadsmaterial, konstföremål och kulturminnes­
märken förfaller snabbare, särskilt i tätorter. 
Tabell 2: Utsläpp av S02, NOx och NH3 1990 (i tusentals ton) 
Land 
Belgien 
Danmark 
Finland 
Frankrike 
Förenade kungariket 
Grekland 
Irland 
Italien 
Luxemburg 
Nederländerna 
Portugal 
Spanien 
Sverige 
Tyskland 
Österrike 
EG som helhet so2 
317 
180 
260 
1298 
3 752 
510 
178 
1678 
14 
205 
283 
2 266 
136 
5 331 
90 
16 498 NOx 
352 
269 
300 
1585 
2 702 
306 
115 
2 047 
23 
575 
215 
1 178 
411 
3 071 
222 
13 371 NH3 
95 
140 
41 
700 
320 
78 
126 
416 
7 
236 
93 
353 
61 
759 
91 
3 516 
(•>• i.--, Det sura nedfallets effekter varierar geografiskt och beror huvudsakligen på recipienten 
ett ekosystem) känslighet och på mängden surt nedfall. Begreppet kritisk belastning används 
för att ange hur känslig en viss miljö är genom att definiera i vilken utsträckning den tål att 
exponeras för föroreningar utan att långsiktiga eller andra betydande skador uppkommer. Kriti ska 
belastningar fastställs för naturliga och delvis naturliga ekosystem såsom skogsmark, 
hedlandskap och ytvatten, medan exempelvis odlad jord och bebyggda områden undantas. 
Begreppet kritisk belastning har en vetenskaplig grund. De använda uppgifterna speglar således 
nuvarande högsta kunskapsnivå och inrymmer en viss osäkerhet. Kritiska belastningar är viktiga 
när man talar om hållbar utveckling, eftersom surt nedfall som överstiger de kritiska 
belastningarna inte är hållbart på lång sikt. 
Känsligheten för surt nedfall varierar mycket mellan olika områden och ekosystem. De områden 
inom Europeiska gemenskapen där den kritiska belastningen med avseende på försurning är lägst 
- d.v.s. områdena med de känsligaste ekosystemen - finns framförallt i norra delen av gemen­
skapen och omfattar Sverige, Finland, Förenade kungariket, Nederländerna och Tyskland. 
Försurningen bestäms av förhållandet mellan det totala nedfallet av försurande föroreningar och 
den kritiska belastningen för en viss miljö. En minskning av det försurande nedfallet leder till 
minskad försurning, men försurningen upphör inte, och en hållbar återhämtning kan således inte 
ske förrän nedfallet begränsas till en nivå där den kritiska belastningen inte längre överskrids. 
Faktum är att återhämtningen i vissa områden kan ta decennier eller till och med hundratals år, 
vilket är ett resultat av en försurningseffekt som ackumulerats i marken genom tiderna. 
Hastigheten med vilken återhämtningen sker beror främst på ekosystemets egenskaper och på hur 
snabbt nedfallet minskas - ju snabbare nedfallet begränsas så att det underskrider den kritiska 
belastningen desto snabbare sker återhämtningen. 
Är 1990 överskreds den kritiska belastningen för försurning på ett område större än 32 miljoner 
hektar i medlemsstaterna. Hårdast drabbade, om man ser till den totala ytan där den kritiska 
belastningen överskreds, var Sverige (10 miljoner hektar), Tyskland (7 miljoner hektar) och 
Finland (5 miljoner hektar) (se tabell 5). Som nämnts ovan leder försurningen till minskad 
biologisk mångfald i terrestriska och limniska ekosystem, vilket i sin tur påverkar till exempel 
skönhets- och rekreationsvärdet. Jordens försämrade näringsvärde kan på längre sikt leda till 
minskad produktivitet i skogsbruket. Även om det är möjligt att med relativt stor säkerhet ringa 
in och kvantifiera påverkade områden och riskområden, råder det fortfarande stor osäkerhet vad 
gäller kostnadsberäkningen av de skador och långsiktiga risker som uppkommer genom 
försurning. 
2.2 Andra effekter av försurande luftföroreningar 
Även om denna strategi är inriktad på försurning (i form av surt nedfall) är det viktigt att 
observera att luftburna utsläpp av nämnda försurande föroreningar också har andra negativa 
effekter på miljön. I synnerhet luftens koncentrationer av svaveldioxid och kvävedioxid har visat 
sig skadliga för människans hälsa, särskilt för personer med andningsproblem (t.ex. astma, 
bronkit och emfysem). Dessa föroreningar bidrar även till att byggnader och byggnadsmaterial 
korroderar. Allt mer tyder på att små, sura partiklar, som är sekundärt bildade produkter från 
utsläpp av svavel- och kväveoxider, påverkar lungfunktionen. Kväveoxider spelar också en viktig 
roll vid bildning av marknära ozon (03), en aggressiv förorening som kan skada människans 
hälsa, leda till skador på växtlighet och organiska material och försämra sikten. Nedfall av kväve­
föreningar, som härrör från utsläpp av kväveoxider och ammoniak, kan fungera som 
gödningsmedel och bidra till eutrofiering av terrestriska, limniska och marina ekosystem, vilket 
bland annat påverkar den biologiska mångfalden. 
Fördelarna med att minska utsläppen av försurande luftföroreningar hänger alltså inte enbart 
samman med de minskade försurningsskadorna, utan är betydligt mer vidsträckta och omfattar 
bland annat förbättrad hälsa, minskad dödlighet och sjuklighet, minskad korrosion av byggnader 
och byggnadsmaterial, bättre skydd av kulturminnesmärken, minskad eutrofiering och förbättrad 
sikt. En del av dessa fördelar (t.ex. effekter på hälsa och korrosion) kan med viss säkerhet 
uttryckas i ekonomiska termer (se avsnitt 6), medan andra (t.ex. ekologiska effekter) är svåra att 
värdera i pengar. För att påvisa de ekologiska fördelarna med minskade utsläpp kan man 
utvärdera förändringen av de områden i de känsliga ekosystemen där den kritiska belastningen 
inte längre överskrids. 
2.3 Befintlig gemenskapslagstiftning om försurande luftföroreningar 
Utsläpp av svaveldioxid och kväveoxider regleras genom en rad styrmedel på gemenskapsnivå, 
men ännu så länge finns ingen särskild lagstiftning som begränsar utsläpp av ammoniak. Den 
befintliga lagstiftningen har till stor del utformats för att motverka försurning, men i viss 
utsträckning har den också tillkommit av andra skäl. I figur 1 på nästa sida redovisas den 
viktigaste lagstiftningen, både befintlig och planerad. 
Förutom de åtgärder som vidtas på gemenskapsnivå har många medlemsstater infört nationella 
bestämmelser för att ytterligare minska de försurande utsläppen 
2.4 FN-ECE/CLRTAP 
Konventionen om långväga gränsöverskridande luftföroreningar (CLRTAP) undertecknades 
1979. Konventionens sekretariat drivs av Förenta nationemas ekonomiska kommission för 
Europa (FN-ECE) i Geneve. Av nuvarande 55 medlemsstater i FN-ECE är 40 parter i konven­
tionen, bland andraEuropeiskagemenskapen och dess medlemsstater. Sedan konventionen trädde 
i kraft 1983 har den utökats med fem tilläggsprotokoll. I fyra av dessa föreskrivs mål och åtgärder 
för att reglera och minska utsläppen av gränsöverskridande luftföroreningar. Tre protokoll rör 
försurande luftföroreningar: De två svavelprotokollen från 1985 och 1994 och NOx-protokollet 
från 1988. Det fjärde protokollet syftar till att begränsa utsläppen av flyktiga organiska föreningar 
(VOC) för att därigenom minska koncentrationerna av marknära ozon. 
1993 tillträdde gemenskapen 1988 års NOx-protokoll(1). Tolv medlemsstater har ratificerat det, 
två har undertecknat det utan att ratificera det och en medlemsstat har inte undertecknat 
protokollet. Vad beträffar 1994 års svavelprotokoll har fjorton medlemsstater och gemenskapen 
undertecknat det, medan endast fyra medlemsstater har ratificerat det (se avsnitt 4.2). 
I slutet av 1980-talet började man inom ramen för konventionen utveckla en metod för att utifrån 
kritiska belastningar utforma effektbaserade och kostnadseffektiva minskningsstrategier. Denna 
metod användes vid förhandlingarna om 1994 års svavelprotokoll och används även vid de 
pågående förhandlingarna om ett nytt protokoll om ett flertal verkningar och föroreningar, vilket 
behandlar effekterna av marknära ozon, försurning och eutrofiering samt föroreningar såsom 
kväveoxider, flyktiga organiska föreningar och ammoniak. Detta nya protokoll väntas bli klart 
under 1998 och kommer så snart det träder i kraft att ersätta befintliga protokoll om flytaiga 
organiska föreningar och NOx. I praktiken bibehålls emellertid de grundläggande kraven i 
befintliga protokoll. Det fortgående arbetet inom CLRTAP spelar dessutom en viktig roll för 
framtagande av information, datautbyte och för att öka kunskaperna och medvetandet om dessa 
frågor. 
(i) EGT nr L 149, 21.6.1993, s. 14. 
Figur 1. Befintlig gemenskapslagstiftning om minskning av försurande utsläpp 
Rådets direktiv 88/609/EEG om begränsning av utsläpp till luften av vissa föroreningar 
från stora förbränningsanläggningar. Detta direktiv antogs av rådet i november 1988 och 
avser förbränningsanläggningar med en tillförd effekt på 50 megawatt (MW) eller mer. I 
detta direktiv fastställs gränsvärden för utsläpp från nya (efter 1987) anläggningar och 
utsläppstak per land för totala utsläpp från befintliga (före 1987) anläggningar. Dessa 
utsläppstak minskas successivt och under en längre tid. Kommissionen förbereder för 
närvarande en översyn av direktivet, vilken föreskrivs genom bestämmelser i det ursprung­
liga direktivet. Kommissionens ändringsförslag väntas vara klart hösten 1997. 
Rådets direktiv 93/12/EEG om svavelhalten i vissa flytande bränslen. I detta direktiv fast­
ställs gränser för den maximala svavelhalten till 0,2 procent för gasoljor som används i 
stationära förbränningskällor och till 0,05 procent för dieselbränslen som används i mobila 
källor. Det ursprungliga direktivet innehöll en ändringsbestämmelse, där en lägre gräns 
föreskrivs för gasoljor som används i stationära förbränningskällor. 
Lagstiftning som avser kontroll av utsläpp från mobila källor. Det finns en omfattande 
gemenskapslagstiftning som reglerar atmosfäriska utsläpp från personbilar och lätta 
nyttofordon (direktiv 70/220/EEG med ändringar) och tunga fordon (direktiv 88/77/EEG 
med ändringar). I juni 1996 antog kommissionen en strategi för att ytterligare begränsa 
utsläppen i samband med vägtransporter (KOM(96)248 slutlig). I denna strategi förutses 
att NOx-utsläppen i samband med vägtransporter skall minska med 65% från 1995 till 
2010. Vad beträffar andra mobila källor till försurande utsläpp lade kommissionen 1995 
fram ett förslag för att begränsa utsläppen från icke vägbundna mobila maskiner 
(KOM(95) 350 slutlig). 
- Ramdirektiv 96/61/EG om samordnade åtgärder för att förebygga och minska föroreningar 
(IPPCY Detta direktiv antogs av rådet i september 1996 och föreskriver användning av 
bästa tillgängliga teknik enligt definitionen i detta direktiv vid varje befintlig anläggning 
som omfattas av direktivet senast 2007 och vid nya anläggningar från 1999. Hänsyn skall 
därvid tas till lokala förhållanden och utsläppens bidrag till gränsöverskridande 
luftföroreningar. 
Luftkvalitetsdirektiv bland annat för SQ2. NQ2. partiklar och ozon. Kommissionen för­
bereder för närvarande, inom ramen för direktiv 96/62/EG om utvärdering och säker­
ställande av luftkvaliteten, nya gränsvärden för S02, N02 och partiklar i luft. Ett förslag 
till nytt direktiv för dessa föroreningar väntas under första hälften av 1997. Ett förslag till 
ändring av rådets direktiv 92/72/EEG om luftförorening genom ozon, liksom en gemen­
skapsstrategi för att minska utsläppen av ämnen som kan ge upphov till ozon, väntas i 
början av 1998. 
3. UTVECKLING AV STRATEGIN 
3.1 Strategins vetenskapliga grund 
På uppdrag av rådet har kommissionen i samarbete med en konsult (International Institute for 
Applied Analysis (ILASA)) genomfört en detaljerad vetenskaplig analys som kan tjäna som solid 
teknisk grund för en strategi för att motverka försurning i Europeiska gemenskapen. De uppgifter 
som användes vid denna analys och modellerna för samlad bedömning var desamma som de som 
låg till grund för protokollen inom FN-ECE/CLRTAP, vilket utgjorde en garanti för att kommis­
sionens strategi skulle vara förenlig med det arbete som pågår inom FN-ECE. I kommissionens 
analys har bland annat följande aspekter beaktats: 
1 ) Väntad utveckling av utsläppen av försurande ämnen, med hänsyn till effekten av befintlig 
och framtida lagstiftning på gemenskapsnivå samt enskilda medlemsstaters lagstiftnings­
åtgärder och -planer. 
2) Försurningsproblemets gränsöverskridande natur, genom att använda internationellt 
överenskomna uppgifter om utsläpp, gränsöverskridande flöden och nedfall av försurande 
luftföroreningar. 
3) Fastställande av kostnadseffektiva strategier för att motverka försurning, med hänsyn till 
ändrade utsläppsmönster, skillnader i kritisk belastning mellan olika delar av gemenskapen 
och kostnaden för olika minskningsåtgärder. 
4) Möjliga konsekvenser av minskningsåtgärder som vidtas utanför EG:s territorium. 
5) Effekten på likartade miljöproblem såsom eutrofiering och bildning av troposfariskt ozon. 
Den vetenskapliga analys som ligger till grund för utformningen av försurningsstrategin redo­
visas i bilagan till detta meddelande. Innan de olika elementen i kommissionens strategi beskrivs 
närmare bör ett antal viktiga frågor uppmärksammas. 
3.2 Slutmålet - att inte överskrida kritiska belastningar - och behovet av delmål 
I rådets slutsatser i december 1995 erkändes att det är svårt att på kort sikt nå målet att inte över­
skrida kritiska belastningar. Kommissionen uppmanades därför fastställa delmål på vägen mot 
slutmålet. Analysen bekräftade behovet av att fastställa sådana delmål. Strategin begränsas av 
att åtgärderna för att minska utsläppen i första hand måste vidtas inom EG, eftersom EG inte kan 
driva igenom juridiskt bindande skyldigheter och åtgärder utanför gemenskapens territorium. 
Analysen visade att det, även om bästa tillgängliga teknik användes vid alla utsläppskällor i hela 
Europa, inte skulle vara möjligt att nå det långsiktiga miljömålet för hela EG till 2010. 
Flera möjliga delmål analyserades utifrån en modell med stegvisa förbättringar. En liknande 
modell användes vid förhandlingarna om 1994 års svavelprotokoll inom CLRTAP. Eftersom de 
kritiska belastningar som idag används är mer komplexa och omfattar både svavel- och kväve­
föreningar (till skillnad från svavelprotokollet, där endast svavel beaktades) grundas den för­
bättringsmodell som idag tillämpas på uppgifter vad gäller skyddet av ekosystemen. 
Följaktligen är syftet med den använda modellen att stegvis minska skillnaden mellan eko­
systemsskyddets nivå 1990 och slutmålet om ett fullgott ekosystemsskydd (100 procent) med en 
viss procentsats. 
8 
Efter noggrann analys av olika alternativ konstaterades att det var lämpligt att eftersträva en 
förbättring på 50 procent, vilket med nuvarande kunskapsnivå skulle minska den areal med 
känsliga ekosystem där kritiska belastningar överskreds 1990 med minst 50 procent i de olika 
regionerna i medlemsstaterna, på ett sätt som är mest kostnadseffektivt för EG som helhet. Det 
främsta skälet till valet av detta delmål för miljökvalitet var att det ansågs utgöra en god 
avvägning mellan ekosystemsskydd och kostnader: vid förbättringar över 50 procent ökar 
merkostnaderna för utsläppsminskningar mycket snabbt. Kommissionen anser att delmålet för 
miljön om en förbättring på 50 procent skall ha uppnåtts år 2010. Som ett led i översynen 
kommer delmålet att bli föremål för omprövning år 2004 (se avsnitt 4.12). 
I bilagan förklaras den använda förbättringsmodellen närmare och där ges också en motivering 
till att just 50 procents förbättring valdes som delmål. 
3.3 Preliminär uppskattning av de utsläppsminskningar som erfordras för att nå målet 
om en förbättring på 50 procent 
Kommissionen har i samarbete med IIASA analyserat det mest kostoadseffektiva sättet att nå 
delmålet om en förbättring på 50 procent senast år 2010. Denna analys tar hänsyn till de gräns­
överskridande flödena av atmosfäriska föroreningar i gemenskapen och varje lands kostnader för 
att minska utsläppen av de tre föroreningarna S02, NOx och NH3. Resultatet av denna analys är 
en global lösning för att nå målet om en förbättring på 50 procent, vilken kostar så lite som 
möjligt för gemenskapen som helhet. En sammanfattning av analysens preliminära resultat 
redovisas i tabell 3, medan detaljerna framgår av bilagan. 
Tabell 3: Sammanfattning av de utsläppsnivåer som är nödvändiga i gemenskapen för att 
nå målet om en förbättring på 50 procent jämfört med 1990 och den situation som kan 
förväntas 2010 på grundval av nuvarande planer (miljoner ton) 
1990 2010 
(nuvarande planer) 2010 
(för att nå delmålet) 
W* vr 16,5 5,6 
NO. 13,4 6,9 6,0 
NH, 3,5 3.0 2,5 
3.4 Antaganden beträffande energiförbrukning och C02-utsläpp 
Vid den vetenskapliga analys som ligger till grund för strategin var det nödvändigt att göra vissa 
antaganden beträffande energiförbrukningen. Eftersom energiproduktionen och den därmed 
sammanhängande förbränningen av kol och flytande petroleumprodukter är en av de främsta 
källorna till försurande utsläpp, hade dessa antaganden stor betydelse för försurningsstrategin, 
särskilt när det gällde att hitta de billigaste lösningarna. Med tanke på oron för den globala 
uppvärmningen stod det också klart att det vid antaganden beträffande energiförbrukningen var 
nödvändigt att beakta behovet av att minska C02-utsläppen. 
Den analys som ligger till grund för försurningsstrategin utgår från ett sk. "Conventional 
Wisdom" scenario, enligt vilket man antar att energiförbrukningen kommer att öka med 
20 procent och C02-utsläppen med 10 procent mellan 1990 och 2010. Emellertid genomfördes 
ytterligare en analys utifrån ett alternativt scenario grundat på antagandet att C02-utsläppen 
kommer att minska med 10 procent mellan 1990 och 2010. Resultaten visar att kostnaderna för 
de minskningsåtgärder som erfordras för att nå delmålet om en förbättring på 50 procent under 
sådana förutsättningar kunde minskas betydligt (se bilagan). 
3.5 Samarbete med FN-ECE/CLRTAP 
Rådet har erkänt att det krävs internationellt samarbete och samordning för att nå målet att inte 
överskrida kritiska belastningar och anser att det är viktigt att framtida gemenskapsstrategier 
utvecklas med beaktande av det arbete som bedrivs inom ramen för FN-ECE/CLRTAP. Rådet 
har förklarat att kommissionen vid utarbetandet av försurningsstrategin bör ha regelbunden 
kontakt med bland andra FN-ECE/CLRTAP. 
Efter bilaterala överläggningar mellan kommissionen och FN-ECE/CLRTAP i april 1996 
bildades en styrgrupp med nyckelpersoner från de båda institutionerna vars främsta uppgift var 
att underlätta samordning. Formella möten i styrgruppen hölls i juli och november 1996, medan 
informella överläggningar hållits regelbundet. 
4. STRATEGIN 
Mot bakgrund av den ovan beskrivna vetenskapliga analysen och med beaktande av 
medlemsstaternas synpunkter, vilka framförts bl.a. vid tre möten som hölls den 29 maj 1996, 
31 oktober 1996 och 16 januari 1997, har kommissionen utvecklat en strategi för att motverka 
försurning inom Europeiska gemenskapen. Vid dessa möten har kommissionen också tagit del 
av synpunkter från näringslivet och icke-statliga organisationer. 
Om de åtgärder som föreslås utgöra en del av strategin genomförs, kommer det att vara möjligt 
att nå delmålet om en förbättring på 50 procent senast 2010, såsom beskrivs i avsnitt 3.2. De 
föreslagna åtgärderna kommer att leda till ytterligare utsläppsminskningar utöver dem som följ er 
av gällande lagstiftning och åtaganden, vilka väntas minska gemenskapens totala utsläpp av S02, 
NOx och NH3 med 66, 48 respektive 15 procent mellan 1990 och 2010. Det långsiktiga 
miljömålet är emellertid att aldrig överskrida kritiska belastningar. Med tanke på detta förutses 
i kommissionens strategi en fortlöpande utvärdering, både för att undersöka vilken effekt de 
föreslagna åtgärderna får och för att bedöma behovet och typen av ytterligare åtgärder för att 
minska försurande utsläpp. Nedan redogörs för strategins huvuddrag. 
4.1 Förslag till nationella utsläppstak 
Kommissionen anser att gemenskapens framtida politik avseende försurning och därmed 
sammanhängandegränsöverskridandeproblem,t.ex.troposfarisktozon,börgrundaspånationella 
utsläppstak för ett antal viktiga föroreningar. Sådana nationella utsläppstak måste vara förenliga 
med de fastställda milj ömålen. Åtgärden att fastställa nationellautsläppstak överensstämmer med 
det arbete som bedrivs inom ramen för FN-ECE: s konvention om långväga gränsöverskridande 
luftföroreningar. En av fördelarna med en politik som grundas på utsläppstak är att den ger 
medlemsstaterna stor flexibilitet när det gäller att bestämma hur utsläppstaken skall genomföras 
så kostnadseffektivt som möjligt. Medlemsstaternas åtgärder måste naturligtvis vara förenliga 
med de gemenskapsregler som styr den inre marknadens funktion och med EG: s konkurrens­
regler. Medlemsstaterna kan till exempel tillgripa ekonomiska styrmedel eller andra icke tekniska 
åtgärder som extra hjälpmedel i sina nationella strategier för att klara utsläppstaken. 
10 
Som nämnts ovan beror nivån på de nationella utsläppstaken på den föregående definitionen av 
miljömålet. Vad gäller försurning anser kommissionen att ett lämpligt mål på medellång sikt är 
att senast år 2010 uppnå delmålet om 50 procents förbättring (se avsnitt 3.2). 
Genom den vetenskapliga analys som kommissionen genomfört har preliminära uppgifter 
erhållits om de utsläppsminskningar som skulle erfordras för att nå delmålet om en förbättring 
på 50 procent (se avsnitt 3.3 och bilagan). Kommissionen vill understryka att dessa siffror är 
preliminära och att de kommer att ses över mot bakgrund av ozonstrategin (se nedan) och 
ytterligare förbättringar av den vetenskapliga analysen. Det är emellertid klart att delmålet om 
en förbättring på 50 procent utgör en verklig utmaning utöver de ansträngningar som 
medlemsstaterna redan gör för att minska sina försurande föroreningar. 
Troposfäriskt ozon är en annan typ av gränsöverskridande förorening som kräver en samlad 
lösning på gemenskapsnivå. I början av 1998 väntas kommissionen lägga fram ett förslag till en 
gemenskapsstrategi för att motverka denna typ av förorening. Kommissionen genomför för 
närvarande i samarbete med sin konsult IIASA de vetenskapliga analyser som erfordras för att 
utveckla den föreslagna ozonstrategin. Dessa analyser grundas på samma metodik som använts 
för att utveckla försurningsstrategin. Den vetenskapliga analysen väntas göra det möjligt att 
definiera nationella utsläppstak för NOx och flyktiga organiska föreningar, dvs. de föroreningar 
som främst bidrar till uppkomsten av troposfiriskt ozon. 
Under 1998 kommer kommissionen att lägga fram ett förslag till direktiv om fastställande av 
nationella utsläppstak för S02, NOx, NH3 och flyktiga organiska föreningar, vilket är förenligt 
med målet om en förbättring på 50 procent vad gäller försurning och med de luftkvalitetsmål som 
överenskommits för troposfiriskt ozon. Förslaget kommer att utarbetas mot bakgrund av 
1) förbättringarna av försurningsanalysen, 
2) slutförandet av analysen om troposfäriskt ozon, 
3) de fortsatta diskussionerna med experter från medlemsstaterna, näringslivet och icke­
statliga organisationer, 
4) framstegen i diskussionerna om slutförandet av det nya protokollet inom ramen för FN-
ECE: s konvention om långväga gränsöverskridande föroreningar och den planerade 
översynen av Internationella sjöfartsorganisationens (IMO) konvention om skydd mot 
föroreningar från fartyg (MARPOL-konventionen). 
Vid fastställandet av dessa utsläppstak kommer kommissionen att ta hänsyn till konsekvenserna 
av de föreslagna utsläppstaken för den ekonomiska och sociala utvecklingen i vissa regioner i 
gemenskapen. 
Även om införandet av bindande nationella utsläppstak är ett viktigt initiativ qr det endast en del 
av försurningsstrategin. Enligt förslaget skall utsläppstaken kompletteras med ett antal andra 
åtgärder (se nedan) som skall bidra till att utsläppstaken verkligen genomförs i praktiken och att 
kostnadseffektiva tekniska åtgärder för att minska utsläppen vidtas inom och utom Europeiska 
gemenskapen. 
11 
4.2 Ratifikation av 1994 års svavelprotokoll 
Med undantag av Portugal har alla medlemsstater och Europeiska gemenskapen undertecknat 
1994 års svavelprotokoll som ingår i Konventionen om långväga gränsöverskridande luft­
föroreningar. Dessutom har hittills följande länder utanför EG undertecknat protokollet: 
Bulgarien, Kanada, Kroatien, Liechtenstein, Norge, Polen, Ryssland, Schweiz, Slovakien, 
Slovenien, Tjeckien, Ukraina och Ungern. I december 1996 hade emellertid endast fyra 
medlemsstater (Sverige, Nederländerna, Luxemburg och Förenade kungariket) och ett land som 
inte är medlem i EG (Norge) ratificerat protokollet. För att protokollet skall kunna träda i kraft 
måste det ratificeras av 16 undertecknande länder. 
Om gemenskapen verkligen siktar på att utforma en målmedveten politik för att motverka för­
surning bör den som ett första steg ratificera 1994 års svavelprotokoll. Innan gemenskapen 
beslutar om ytterligare åtgärder för att minska försurande utsläpp måste den visa sin vilja att full­
göra internationella åtaganden. Genom att protokollet dessutom omfattar bestämmelser om 
framtida översyn möjliggörs mer långtgående åtaganden som ytterligare kan bidra till att gemen­
skapens miljökvalitetsmål uppnås. 
Förutom att det av politiska skäl är viktigt att gemenskapen ratificerar 1994 års svavelprotokoll 
kan det även vara värdefullt för gemenskapen genom att Konventionen om långväga gränsöver­
skridande luftföroreningar för närvarande är det effektivaste medlet att minska utsläppen i länder 
utanför EG som påtagligt bidrar till det sura nedfallet inom EG. 
Kommissionen föreslår därför att rådet beslutar att Europeiska gemenskapen skall ratificera 
protokollet om en ytterligare begränsning av svavelutsläppen, vilket ingår i 1979 års Konvention 
om långväga gränsöverskridande luftföroreningar. Bifogat återfinns ett förslag till rådets beslut 
om Europeiska gemenskapens ingående av 1994 års svavelprotokoll. 
4.3 Förslag till ändring av direktivet om svavelhalten i vissa flytande bränslen 
I mars 1993 antog rådet direktiv 93/12/EEG om svavelhalten i vissa flytande bränslen. I detta 
direktiv fastställdes svavelhalten i dieselbränsle till 0,2 viktprocent från 1 oktober 1994 och 
minskades till maximalt 0,05 viktprocent från 1 oktober 1995. Den maximala svavelhalten i andra 
gasoljor än dieselbränslen fastställdes till 0,2 viktprocent från 1 oktober 1994. Enligt artikel 2 i 
detta direktiv skall kommissionen avge en rapport om hur arbetet med att begränsa 
svaveldioxidutsläppen fortskrider och lägga fram ett förslag om att sänka svavelhalten i andra 
gasoljor än dieselbränslen. Detta förslag senarelades emellertid i avvaktan på försurnings­
strategins resultat. 
Vid den analys som genomfördes för att ge underlag till försurningsstrategin konstaterades att 
det i åtta medlemsstater (Belgien, Danmark, Finland, Förenade kungariket, Nederländerna, 
Sverige, Tyskland och Österrike) skulle vara ekonomiskt lönsamt att ytterligare sänka 
svavelhalten i gasoljor som används i fasta förbränningskällor eller att en sådan sänkning redan 
genomförts. (I Österrike och Finland är den maximalt tillåtna svavelhalten för närvarande 0,1 
procent. När dessa båda länder blev medlemmar i EG beviljades de ett undantag i anslutnings­
akten vilket gäller under en övergångsperiod på fyra år till och med den 31 december 1998.) I alla 
andra medlemsstater skulle en ytterligare sänkning av sya^ejftalten i gasolja under det nuvarande 
gränsvärdet på 0,2 procent inte vara kostnadseffekt enbart för att nå försurningsstrategins 
delmål. l 
n 
Förbränning av tung eldningsolja är den främsta källan till S02-utsläpp genom användning av 
flytande bränslen och stod 1990 för cirka 20 procent av de totala utsläppen inom EG. I frånvaro 
av målinriktade åtgärder uppskattas att denna andel fram till 2010 skulle stiga till nära 40 procent. 
Utsläpp av S02 från tung eldningsolja härrör från flera olika källor (se tabell 4). 
Tabell 4: Utsläpp av S02 från tung eldningsolja 2010 enligt referensscenariot och efter en 
begränsning av svavelhalten till 1 procent (kiloton) 
Referens-
scenario 
1% S i tung 
eldningsolja 
Skillnad Raffinaderier 
och liknande 
industri 
404 
207 Industri 
574 
329 Hushåll 
158 
75 Transport 
81 
27 Kraftverk 
901 
350 TOTALT 
2 119 
988 
1 131 
Den analys som ligger till grund för försurningsstrategin visade att användning av tung 
eldningsolja med låg svavelhalt inom t.ex. transportsektorn och av hushållen skulle utgöra ett 
kostnadseffektivt minskningsalternativ i tolv medlemsstater (med undantag för Spanien, Portugal 
och Grekland) för att nå delmålet. Inom andra sektorer som kraftverk och industri skulle 
avsvavling av rökgaserna vara ett både lönsammare och effektivare sätt minska utsläppen. 
Med tanke på att förbränningen av tung eldningsolja bidrar markant till utsläppen av S02 anser 
kommissionen att det är lämpligt att som ett led i försurningsstrategin minska utsläppen av S02 
från denna källa genom att fastställa gränser för den tillåtna svavelhalten i tung eldningsolj a. Med 
beaktande av slutsatserna av den samlade bedömningen och för att undvika icke kostnads­
effektiva utgifter medger kommissionen att det i vissa fall kan bli aktuellt att bevilja undantag 
från en generell begränsning av svavelhalten. Så kan exempelvis vara fallet i länder eller regioner 
där det på grund av miljöförhållandena är möjligt att tillåta större S02-utsläpp, och vid industrier 
som redan använder minskningsmetoder (t.ex. avsvavling av rökgaser) vilka ger likvärdiga eller 
bättre resultat när det gäller att minska S02-utsläppen. Vid fastställande av regler avseende tung 
eldningsolja är det viktigt att beakta bestämmelserna i direktiv 88/609/EEG om utsläpp från stora 
förbränningsanläggningar och den föreslagna ändringen av detta direktiv (se avsnitt 4.4 nedan) 
så att reglerna är förenliga med dessa. Vad beträffar översynen av direktiv 88/609/EEG verkar 
det i nuläget som om det kommer att omfatta bestämmelser om bland annat utsläppstak (liknande 
dem som ingår i det nuvarande direktivet) som ger stora förbränningsanläggningar en viss 
flexibilitet med avseende på svavelhalten i tung eldningsolja som de använder. 
Ett förslag till rådets direktiv om svavelhalten i gasolja och tung eldningsolja, vilket tar hänsyn 
till ovan nämnda principer, bifogas detta meddelande. 
Begränsningen av svavelhalten i marin bunkerolja behandlas i avsnitt 4.5 nedan. 
13 
4.4 Åtgärder i samband med LCP- och IPPC-direktiven 
I samband med översynen av direktiv 88/609/EEG om begränsning av utsläpp till luften av vissa 
föroreningar från storaförbränningsanläggningar (LCP-direktivet) förbereder kommi s-sionen för 
närvarande nya gränsvärden för utsläpp av S02 och NOx från alla nya stora förbrännings­
anläggningar. De nya utsläppsgränsvärdena kommer att grundas på bästa tillgängliga teknik för 
att begränsa föroreningar. Som ett led i det förberedande arbetet inför översynen av direktiv 
88/609/EEG undersöker kommissionen bland annat det eventuella värdet av att fastställa 
nationella utsläppstak för både nya och befintliga anläggningar. Sådana utsläppstak motiveras 
av behovet att säkerställa både kostnadseffektivitet och uppnående av kvalitetsmål för miljön. 
En studie som genomfördes inför Översynen av LCP-direktivet har tillsammans med praktisk 
erfarenhet i flera medlemsstater visat att utsläppen från stora förbrännings-anläggningar kan 
begränsas mer kostnadseffektivt genom utsläppstak (möjligen i kombination med gränsvärden) 
än om man enbart använder utsläppsstandarder. 
Slutsatserna från den analys som ligger till grund för försurningsstrategin visade att 
vad beträffar S02 skulle det i alla medlemsstater utom Grekland och Portugal och delvis 
även Spanien antingen vara nödvändigt att avsvavla rökgaserna, eller fastställa gränsvärden 
eller utsläppstak som leder till motsvarande minskningar av utsläppen från befintliga stora 
förbränningsanläggningar, 
vad beträffar NOx skulle det i alla medlemsstater utom Grekland, Portugal, Spanien, 
Italien, Finland och Luxemburg vara nödvändigt att denitrifiera rökgaserna eller fastställa 
gränsvärden eller utsläppstak som leder till motsvarande minskningar av utsläppen från 
befintliga stora förbränningsanläggningar. 
Kommissionens förslag inför översynen av LCP-direktivet kommer att vara förenligt med det 
uppställda målet vad gäller försurning, d.v.s. en förbättring på 50 procent till år 2010. 
De utsläppsgränsvärden som fastställs i enlighet med IPPC-direktivet (96/61/EEG) skall senast 
1999 (för nya anläggningar) eller 2007 (för befintliga anläggningar) grundas på bästa tillgängliga 
teknik, enligt definitionen i detta direktiv, med hänsyn till 
geografiskt läge, 
lokala miljöförhållanden, 
bestämmelser om begränsning av långväga eller gränsöverskridande föroreningar, 
EPPC-direktivets främsta målsättning, nämligen att förebygga eller, om detta inte är 
möjligt, begränsa föroreningar för att uppnå en hög skyddsnivå för miljön som helhet. 
IPPC-direktivet är också det viktigaste instrumentet för att minska utsläppen från industriell 
verksamhet. Enligt resultaten av den analys som ligger till grund för försurningsstrategin skulle 
det för att nå delmålet om en förbättring på 50 procent vara kostnadseffektivt att införa stränga 
begränsningar av S02-utsläppen från industriell verksamhet i alla medlemsstater i gemenskapen 
utom Grekland och Portugal. Tio medlemsstater skulle också behöva begränsa utsläppen av NOx 
från dessa källor (med undantag av Grekland, Portugal, Spanien, Italien och Finland). 
Utsläppstak eller ekonomiska styrmedel som på ett mer kostnadseffektivt sätt leder till 
motsvarande utsläppsminskning är tänkbara alternativ. 
14 
Slutsatsen av den analys som ligger till grund för försurningsstrategin är därför att det, för att nå 
delmålet, behövs kompletterande åtgärder av gemenskapskaraktär eller regional karaktär för att 
minska utsläppen från förbränningsanläggningar och industriell verksamhet. De rättsliga 
instrument som kan komma ifråga är en omarbetning av direktiv 88/609/EEG om utsläpp frîîn 
stora förbränningsanläggningar samt IPPC-direktivet. 
4.5 Åtgärder avseende utsläpp från sjöfarten 
När utsläppen från den internationella sjöfarten togs med i optimeringen för att uppnå delmålet 
om en förbättring på 50 procent visade det sig att det skulle vara kostnadseffektivt att minska 
fartygens utsläpp av S02 i Östersjön och Nordsjön och att minska utsläppen av NOx i Östersjön, 
Nordsjön och delar av Atlanten. Beroende på att uppgifter inte fanns tillgängliga omfattade 
analysen inte fartygens utsläpp i Medelhavet. Svaveldioxidutsläppen kan minskas genom att 
sänka svavelhalten i bunkerolja medan utsläppet av kväveoxider bland annat kan minskas genom 
användning av katalytisk avgasrening. 
Det finns idag inga internationella regler för svavelhalten i bunkerolja. Det föreligger emellertid 
förslag om att reglera svavelhalten inom ramen för Internationella sjöfartsorganisationens (IMO) 
konvention om skydd mot föroreningar från fartyg (MARPOL-konventionen). Denna konvention 
är för närvarande föremål för översyn och förhandlingarna väntas vara slutförda i slutet av 1997. 
Vid de diskussioner som föregick översynen föreslog länderna kring Östersjön att detta hav bör 
betecknas som ett känsligt område med avseende på S02-utsläpp. De länder som gränsar till 
Nordsjön arbetar också för att få hela eller delar av Nordsjön och Engelska kanalen klassificerade 
som känsliga områden med avseende på S02-utsläpp. I sådana känsliga områden föreslås att 
fartyg endast skall tillåtas bränna bunkerolja med en maximal svavelhalt om 1,5%. 
En klassificering av Östersjön och hela eller delar av Nordsjön och Engelska kanalen som 
känsliga områden med avseende på S02-utsläpp och en begränsning av svavelhalten i marin 
bunkerolja som används i dessa områden skulle enligt kommissionens analys vara en mycket 
kostnadseffektiv åtgärd som en del av en samordnad strategi för att motverka försurning inom 
EG. Kommissionen anser därför att alla medlemsstater i samband med den pågående översynen 
av MARPOL-konventionen bör stödja förslaget att klassificera Östersjön och hela eller delar av 
Nordsjön och Engelska kanalen som känsliga områden med avseende på S02-utsläpp. Efter 
ändringen av MARPOL-konventionen bör medlemsstaterna snarast möjligt sträva efter att 
uppfylla bestämmelserna angående de känsliga områdena. Kommissionen kommer, om det 
förefaller lämpligt, att lägga fram förslag för att säkerställa att medlemsstaterna skyndsamt 
genomför dessa bestämmelser. 
4.6 Åtgärder avseende länder i Central- och Östeuropa 
Genom sina yttre förbindelser skulle EG och dess medlemsstater kunna spela en aktiv roll för att 
främja kostnadseffektiva åtgärder utanför gemenskapens jurisdiktion. I vissa länder utanför EG 
skulle det vara ekonomiskt lönsamt att minska svavelutsläppen utöver vad som redan fastställs 
i 1994 års svavelprotokoll för att därigenom ytterligare minska försurningen inom EG. En 
ytterligare begränsning av NOx- och NH3-utsläppen, vilket planeras i det kommande protokollet 
om ett flertal föroreningar inom ramen för CLRTAP, skulle också bidra till att kritiska 
belastningar för försurning inte överskrids i lika stor utsträckning. För att nå målsättningen att 
15 
underskrida de kritiska belastningarna för försurning är det ekonomiskt lönsamt och med största 
sannolikhet nödvändigt att ytterligare begränsa utsläppen inte bara i EG: s medlemsstater utan 
också i länder i Central- och Östeuropa, särskilt i de länder som gränsar till EG. 
De utsläppsminskningar som anges i avsnitt 3.3 grundas på antagandet att utsläppen i länder 
utanför EG kommer att minska i enlighet med deras befintliga lagstiftning och genom olika FN-
ECE/CLRTAP-protokoll. Ett sådant antagande om hur utsläppen kommer att utvecklas i länder 
utanför EG är välbetänkt med tanke på att EG endast har ett begränsat inflytande över den 
försurningspolitik som drivs av andra länder. Känslighetsanalyser som genomförts av 
kommissionen visar emellertid tydligt att ytterligare minskning av de försurande utsläppen från 
vissa länder, särskilt i Central- och Östeuropa, skulle göra det möjligt för EG att höja sin 
ambitionsnivå i fråga om miljömål för surt nedfall. 
Den vetenskapliga analys som ligger till grund för kommissionens strategi om försurning har 
visat att utsläpp från vissa länder i Central- och Östeuropa, exempelvis Polen, Tjeckien, Ungern 
och Slovenien, helt klart bidrar till att kritiska belastningar för försurning överskrids inom EG 
(se bilagan). Tendensen är emellertid att EG "exporterar" mer försurande utsläpp till dessa länder 
än den tar emot. Ändå krävs det i allmänhet en mindre investering i Central- och Östeuropa än 
i EG för att uppnå samma utsläppsminskning. Av detta skäl, och så länge beslut fattas i varje 
enskilt fall, bör det finnas situationer där det skulle vara ekonomiskt lönsamt för alla berörda 
parter att främja utsläppsminskningar i Central- och Östeuropa. Gemenskapen bör försöka att 
identifiera och utnyttja dessa situationer som ju gagnar alla parter. För att nå detta mål är det 
nödvändigt att utforska flera möjliga vägar. 
EG har utvecklat kontakterna med tio länder i Central- och Östeuropa (Bulgarien, Estland, 
Lettland, Litauen, Polen, Rumänien, Slovakien, Slovenien, Tjeckien och Ungern) för att 
uppmuntra dem att närma sin lagstiftning till gemenskapens och på så sätt underlätta den 
anpassning som skulle bli nödvändig om och när det blir aktuellt med ett medlemskap. 
Miljöhänsyn, och särskilt antagandet av EG:s regelverk (acquis communautaire) på 
miljöområdet, är ett av de områden som bör prioriteras i en sådan förhandlingsstrategi. I den 
pågående dialogen med dessa länder vill kommissionen framhålla försurningen som en av de 
viktigaste miljöfrågorna. Kommissionen kommer därför att utnyttja det befintliga programmet 
Phare och resurser såsom TAIEX (Technical Assistance and Information Exchange Office -
byrån för tekniskt bistånd och informationsutbyte) och DISAE (Development of Implementation 
Strategies for Approximation in Environment - utveckling av strategier för tillnärmning i 
miljöfrågor) för att finna vägar till intensivt samarbete kring åtgärder för att minska försurande 
utsläpp. 
Ett av de effektivaste medlen för att få till stånd en minskning av utsläppen i Central- och 
Östeuropa är att påverka investeringsmönstret, såväl det statliga som privata, särskilt inom 
energisektorn. Kommissionen har därför för avsikt att fortsätta sina diskussioner med regeringar, 
stora industrikoncerner och finansinstitut i syfte att fastställa optimala investeringsstrategier för 
att minska de utsläpp som bidrar till försurningen. 
16 
4.7 Åtgärder inom ramen för konventionen om långväga gränsöverskridande luftförore­
ningar 
FN-ECE/CLRTAP är det viktigaste forum genom vilket Europeiska gemenskapen och medlems­
staterna kan påverka öch främja utsläppsminskningar i länder som inte är medlemmar av EG. 
Ytterligare åtgärder i vissa av dessa länder har visat sig vara kostnadseffektiva medel för att nå 
det delmål som ställts upp för miljöns kvalitet i EG, en förbättring på 50 procent. Sådana åtgärder 
är dessutom nödvändiga för att nå slutmålet att de kritiska belastningarna inte ska överskridas. 
Kommissionen och EG: s medlemsstater bör därför spela en aktiv och pådrivande roll i CLRTAP-
förhandlingarna om ett nytt protokoll om ett flertal verkningar och föroreningar och medverka 
till att 1994 års svavelprotokoll (se avsnitt 4.2) snarast ratificeras och omarbetas. Därigenom kan 
man bidratill att möta EG: s milj ökvalitetsmål avseende försurning och därmed sammanhängande 
problem. 
4.8 Möjliga åtgärder för att minska utsläppen av ammoniak 
En del gällande eller framtida EG-lagstiftning på miljöområdet väntas medföra att utsläppen av 
ammoniak minskar. För det första väntas det vara möjligt att minska inte bara urlakningen av 
nitrat till yt- och grundvatten, utan även ammoniakutsläppen, genom att fastställa och tillämpa 
en god jordbrukspraxis inom ramen för nitratdirektivets (91/676/EG) genomförande. För det 
andra gäller IPPC-direktivet (96/61/EG) även stora anläggningar för uppfödning av fjäderfä eller 
grisar och industrianläggningar som avger ammoniak. Slutligen kan förvaring av stallgödsel i 
täckta bassänger, vilket behandlas i kommissionens meddelande om en strategi för att minska 
metanutsläppen (KOM(96)/557/2), leda till en minskning av ammoniakutsläppen. 
Den analys som utgör grunden för denna försurningsstrategi talar för att det är kostnads-effektivt 
att ytterligare minska utsläppen av ammoniak. I synnerhet följande åtgärder förefaller 
kostnadseffektiva: 
Metoder som minskar utsläppen av ammoniak vid användning av gödsel (från mjölkkor, 
nötkreatur, grisar, värphönor, fjäderfä och far), med undantag för vissa länder (t.ex. 
Finland, Grekland, Portugal och Spanien) 
Anpassningar av stallar för att minska utsläppen från fjäderfä, utom i Finland, Grekland, 
Portugal och Spanien. 
Minskning av industriella utsläpp av ammoniak, utom i Finland, Grekland, Luxemburg, 
Portugal och Spanien. 
Osäkerheterna vad gäller minskningarnas effektivitet, nuvarande och framtida utsläppsnivåer och 
kostnader för att minska utsläppen av föroreningar i samband med djurhållning ser ut att vara 
större än för andra föroreningar. Eftersom metoderna för att minska ammoniakutsläppen inte är 
vedertagna på samma sätt som för andra föroreningar, förefaller det lämpligt att ge 
medlemsstaterna större frihet att själva välja åtgärder för att klara de föreslagna nationella 
utsläppstaken. Nya forskningsresultat skall beaktas när de nationella utsläppstaken fastställs. 
17 
4.9 Ekonomiska styrmedel 
En av de fem huvudprioriteterna i det femte miljöhandlingsprogrammet är att bredda 
användningen av styrmedel och komplettera normgivande lagstiftning med marknadsbaserade 
instrument där detta är lämpligt. Genom användning av nationella utsläppstak ges medlems­
staterna möjlighet att tillgripa ekonomiska styrmedel i sina nationella strategier. Förslagen om 
källbaserade åtgärder i de föregående avsnitten skall också i möjligaste mån utformas så att de 
skapar ett visst utrymme för användning av ekonomiska styrmedel. Användning av nationella 
utsläppstak utgör emellertid det främsta operativa målet och fungerar som ram för medlems­
staterna när de utformar egna ekonomiska styrmedel (eller regler) som går längre än de gemen­
samma minimikraven. Man kan skilja mellan fyra typer av styrmedel: 1) avgifter/skatter, 
2) bidrag, 3) överlåtbara utsläppstillstånd och 4) miljöavtal. Kommissionen har nyligen antagit 
ett meddelande om milj öskatter (KOM(97) 9 slutlig) i vilket man anger på vilka villkor medlems­
staterna far tillgripa denna åtgärd. I meddelandet redogörs för de rättsliga ramar som med­
lemsstaterna måste respektera med avseende på den inre marknaden om de önskar införa 
miljöskatter och miljöavgifter. Kommissionen har även antagit ett meddelande om miljöavtal 
(KOM(96) 561 slutlig), vilket klargör vilka kriterier som gäller för användning av detta styrmedel. 
De nationella utsläppstaken och dessa meddelanden kommer att ange ramarna för 
medlemsstaternas åtgärder och främja ökad användning av ekonomiska styrmedel i de fall där 
det är lämpligt. 
Utöver medlemsstaternas användning av ekonomiska styrmedel kan man tänka sig flera områden 
där det skulle vara särskilt värdefullt att tillgripa ekonomiska styrmedel på EG-nivå. Det skulle 
kunna bidra till att nå de nationella utsläppstaken eller främja ytterligare utsläppsminskningar 
genom strukturella förändringar inom energianvändning och jordbruk i syfte att underskrida de 
kritiska belastningarna. Sådana områden är energibeskattning, sjöfartsavgifter, jordbruk och 
gemensamt genomförande av nationella utsläppstak. 
4.9.1 Energi 
Användning av ekonomiska styrmedel inom energisektorn skulle kunnaresultera i en omställning 
till andra bränslen och en ökad energieffektivitet. Därmed skulle det kosta mindre att nå de 
föreslagna nationella utsläppstaken för NOx och S02, samtidigt som C02-utsläppen skulle 
minskas. Differentierade skatteåtgärder för olika energiprodukter kan användas för detta 
ändamål. Kommissionen anser inte att det är lämpligt att reglera dessa åtgärder i separata direktiv 
för värj e enskilt milj öproblem eller produkt. På rådets och parlamentets begäran bör milj öhänsyn 
i stället utgöra en integrerad del av ett mer samordnat gemensamt punktskattesystem för energi­
produkter. 
Kommissionen kommer därför i sitt förslag till direktiv om beskattning av energiprodukter, på 
begäran av ECOFIN-rådet den 11 mars 1996, att ta hänsyn till behovet av att styra marknaden 
mot en effektivare och renare bränsleanvändning. Därigenom ges utrymme för en flexiblare 
politik på nationell nivå inom den inre marknaden. Man överväger att differentiera 
miniminivåerna för beskattning av tung eldningsolja beroende på svavelhalten och att ge 
medlemsstaterna möjlighet att tillämpa olika nationella skattesatser för energiprodukter på 
grundval av deras miljömässiga kvaliteter. Dessutom skulle nya energiprodukter kunna omfattas 
av gemenskapslagstiftning, och vid en framtida översyn av gemenskapens skattesatser bör man 
ta hänsyn till miljömål. Förslaget väntas leda till en liten men inte försumbar minskning av 
utsläppen av NOx, S02 och C02. 
18 
4.9.2 Sjöfart 
I avsnitt 4.5 redogjordes för de diskussioner som pågår inom Internationella sjöfarts­
organisationen (IMO) om att begränsa svavelhalten i bunkerbränslen De åtgärder som disku­
terats inom ramen för MARPOL är emellertid inte heltäckande och det finns andra medel att 
tillgå för att ytterligare minska S02-utsläppen från sjöfarten. De pågående diskussionerna inom 
ramen för MARPOL behandlar inte heller på ett adekvat sätt sjöfartens NOx-utsläpp. 
En möjlighet är att differentiera sjöfartsavgifterna utifrån miljökriterier. De svenska myndig­
heterna strävar efter att använda ett allmänt avgiftssystem som är förenligt med de nuvarande 
sjöfartsavgifterna. Vad beträffar NOx diskuteras i det svenska förslaget möjligheten att minska 
driftskostnaderna och en del av kapitalinvesteringen för katalytisk avgasrening. Fartygen skulle 
alltså tvingas betala högre miljöavgifter om de inte installerar katalytisk avgasrening. Vad 
beträffar svavel överväger Sverige att höja genomsnittsnivån för de nuvarande fyravgifterna och 
medge lägre avgift för fartyg som använder bränsle med låg svavelhalt (mindre än 0,5%). Mot 
denna bakgrund skulle kommissionen kunna undersöka om det vore möjligt att differentiera 
sjöfartsavgifterna i ett antal medlemsstater för att på så sätt främja ytterligare kostnadseffektiva 
minskningar av försurande utsläpp. 
4.9.3 Jordbruk 
Inom jordbrukssektorn är det inte nödvändigt att ta till alla tillgängliga tekniska minsk­
ningsåtgärder för att på ett kostnadseffektivt sätt nå delmålet om en förbättring på 50 procent. 
Förutom att ytterligare tekniska åtgärder kan bidra till att minska ammoniakutsläppen, kan också 
en reform av den gemensammaj ordbrukspolitiken utifrån 1992 års plattform ha en positiv effekt 
på ammoniakutsläppens storlek. Vid en sådan reform är det viktigt att beakta behovet av att 
minska ammoniakutsläppen samtidigt som man har i åtanke att detta bara är ett av de 
miljöproblem som jordbruket har att brottas med. Andra problem som urlakning och avrinning 
av nitrater till yt- och grundvatten och utsläpp av metan är också viktiga och behandlas lämpligen 
tillsammans med försurningen genom samlade åtgärder. Vid 1996 års översyn av det femte 
miljöhandlingsprogrammet (KOM(95)647 slutlig) ansågs en av de främsta prioriteterna vara att 
integrera miljöpolitiken i andra politiska områden. Följande prioriteter som nämndes i 1996 års 
översyn är särskilt viktiga för att komma tillrätta med försurningen: 
a) Att i enlighet med den pågående reformprocessen av den gemensamma jordbrukspolitiken 
förstärka sambandet mellan jordbrukets marknadsinstrument och miljökraven, så att man 
förlitar sig mindre på marknadsprisstöd och strävar efter bättre samordning av 
marknadspolitk, landsbygdsutveckling och miljöpolitik. 
b) Att främj a extensiva produktionsmetoder, hållbara odlingsmetoder och biodynamisk odling 
i nära samarbete med berörda aktörer. Förordning 2078/92 är ett bra exempel på ett sådant 
samarbete och skulle kunna bidra till att minska utsläppen av ammoniak. 
Slutligen kan ekonomiska styrmedel (t.ex. skatt på gödselmedel, som redan införts i vissa länder) 
övervägas för att ytterligare minska utsläppen och nå målsättningen att underskrida kritiska 
belastningar. 
19 
4.9.4 Gemensamt genomförande av nationella utsläppstak 
Gemensamt genomförande innebär att två eller flera aktörer samarbetar för att fullgöra vissa 
åtaganden. I samband med försurningsstrategin betyder det att medlemsstaterna gemensamt 
genomför de nationella utsläppstak de enats om. Gemensamt genomförande är intressant efter­
som det ger större flexibilitet vid genomförandet av utsläppstaken, till lägre kostnad. Av 1994 års 
svavelprotokoll framgår att protokollets parter, i enlighet med ännu ej fastställda regler och 
villkor, gemensamt kan fullgöra sina skyldigheter (nationella utsläppstak). Det finns studier som 
visar att gemensamt genomförande möjliggör betydande kostnadsbesparingar. Det är inte lika 
klart hur dessa kostnadsbesparingar skall genomföras samtidigt som man uppnår miljökvalitets­
mål. Kommissionen kommer att undersöka möjligt bidrag av gemensamt genom-förande i 
samband med det kommande förslaget till direktiv om nationella utsläppstak. 
4.10 Möjliga ytterligare åtgärder beträffande utsläpp från transporter 
Begränsning av utsläpp från vägtransporter regleras av en omfattande gemenskapslagstiftning. 
Kommissionen har nyligen antagit ett antal förslag till nya, strängare utsläpps- och bränsle-
standarder som skall införas från och med år 2000 (KOM(96)248 slutlig). I slutet av 1998 
kommer kommissionen att lägga fram förslag till ytterligare fordons- och bränslekvalitets-
standarder som skall gälla från och med 2005. 
Ett kommissionsförslag (KOM(95)350 slutlig) om att minska utsläppen från icke vägbundna 
mobila källor väntas antas av rådet och parlamentet inom en snar framtid. Kommissionen 
kommer att undersöka om det är möjligt att ytterligare skärpa dessa utsläppsstandarder och att 
utvidga dem till fler fordonskategorier. 
4.11 Åtgärder för att främja energieffektivitet och energisparande 
Såsom beskrivs i avsnitt 3.3 och i bilagan kan förändringar i energiförbrukningen och i energi­
produktionsmönstret ha stor betydelse för mängden försurande föroreningar som släpps ut i 
atmosfären. Initiativ som syftar till att utveckla alternativa och förnyelsebara energikällor och till 
energisparande kan därför leda till minskningar av de försurande utsläppen. 
På gemenskapsnivå ger JOULE-programmet ökad förståelse för mer rationell energianvändning 
och energisparande. Inom FAIR-programmet undersöks bl.a. användning av förnyelsebara 
råvaror och produktion av "ren" energi. Demonstrationsprogram såsom ALTENER och SAVE 
kommer att underlätta utvecklingen av alternativa energikällor och energisparande teknik. 
Resultaten av dessa forsknings- och demonstrationsprogram kommer att påverka energi­
förbrukningen och balansen mellan olika energikällor, och kommer som en följ d därav att minska 
de försurande utsläppen. 
I meddelandet"Sammanhållningspolitik och miljö" (KOM(95)509 slutlig) betonas att främj andet 
av milj ovänlig produktion uppmuntras genom strukturfonderna, t. ex. främj andet av förny el sebara 
energikällor och användning av energisparande teknik. 
20 
4.12 Översyn 
Som nämns ovan är det inte möjligt att nå slutmålet till 2010 även om tekniskt genomförbara 
minskningsåtgärder vidtas inom EG. Kommissionen måste därför återkomma till denna fråga i 
ett senare skede. Kommissionen bör då se över försurningsstrategin och utvärdera uppnådda 
resultat och likaså medlemsstaterna möjligheter att uppfylla fastställda utsläppstak för att nå 
delmålet senast 2010. Utifrån denna utvärdering och eventuella nya vetenskapliga rön på 
området, t.ex. beträffande kritiska belastningar för försurning, och med hänsyn till de åtgärder 
som redan vidtagits för att minska utsläppen, bör kommissionen föreslå vilka ytterligare åtgärder 
som erfordras för att nå målet att inte Överskrida kritiska belastningar. 
Förslagsvis bör kommissionen före utgången av år 2004 överlämna en rapport till rådet där man 
redogör för de framsteg som gjorts när det gäller att begränsa utsläppen av försurande 
luftföroreningar och presenterar en utvärdering av medlemsstaternas möj ligheter att uppfylla sina 
respektive utsläppstak senast 2010. Med utgångspunkt från denna rapport och eventuella nya 
vetenskapliga rön om försurning bör kommissionen överlämna en reviderad försurningsstrategi 
till rådet före utgången av 2004. 
5. PRELIMINÄR BEDÖMNING AV STRATEGINS FÖRDELAR FÖR MILJÖN 
SAMT DESS KOSTNADER 
Kommissionens strategi kommer att leda till att delmålet om en förbättring på 50 procent nås 
inom Europeiska gemenskapen. Om man ser till varje lands ekosystemsareal där de kritiska 
belastningarna överskrids, kommer kommissionens strategi att leda till en markant förbättring 
jämfört med situationen 1990 (se tabell 5). 
Tabell 5: Ekosystem där kritiska belastningar for försurning överskrids. Situationen 1990, 
jämfört med 2010 enligt referensscenariot (REF) och efter genomförande av försurnings­
strategin (STRÅT) (tusentals hektar) 
Belgien 
Danmark 
Finland 
Frankrike 
Förenade kungariket 
Grekland 
Irland 
Italien 
Luxemburg 
Nederländerna 
Portugal 
Spanien 
Sverige 
Tyskland 
Österrike 
EG som helhet 1990 
477 (77%) 
174(18%) 
•5 016(16%) 
618 (4,3%) 
4 741 (60%) 
0(0%) 
23 (4,8%) 
1 160(18%) 
15(17%) 
282 (88%) 
1 (0%) 
74 (0,9%) 
10 108 (23%) 
6 972 (80%) 
2 896 (59%) 
32 557 (24%) 2010 (REF) 
117(19%) 
38 (3,9)%) 
1211(3,8%) 
82 (0,6%) 
2 112(27%) 
0 (0%) 
4 (0,7%) 
285 (4,3%) 
7 (7,5%) 
121 (38%) 
0 (0%) 
24 (0,3%) 
1 235 (2,8%) 
2 541 (29%) 
943 (19%) 
8 719(6,5%) 2010 (STRÅT) 
9(1,4%) 
21 (2,2%) 
1 144 (3,6%) 
40 (0,3%) 
809(10,3%) 
0 (0%) 
1 (0,1%) 
103 (1,6%) 
2 (2,2%) 
23 (7,3%) 
0 (0%) 
10(0,1%) 
699 (1,6%) 
978(11,3%) 
642 (13,2%) 
4 481 (3,3%) 
21 
I detta sammanhang är det viktigt att komma ihåg att ytterligare minskningar, utöver de som 
krävs för att nå delmålet om en förbättring på 50 procent, är nödvändiga för att nå slutmålet - att 
inte överskrida kritiska belastningar. Dessutom är försurning bara en av flera miljöaspekter som 
motiverar behovet av att minska utsläppen av svaveldioxid, kväveoxider och ammoniak. När man 
överväger huruvida det är nödvändigt och möjligt att minska utsläppen måste även dessa andra 
aspekter tas med i bedömningen (se avsnitt 2.2). 
Kostnaden för ytterligare utsläppsminskningar, det vill säga den årliga kostnaden för ytterligare 
åtgärder jämfört med referensscenariot, vilka erfordras för att EG som helhet skall nå delmålet, 
har uppskattats till 7 miljarder ecu år 2010. Denna uppskattning grundas på antagandet att 
minskningarna åstadkoms enbart genom tekniska åtgärder. Det bör observeras att analyserade 
minskningsalternativ inte tar hänsyn till icke-tekniska minskningsåtgärder som strukturella 
förändringar (bland annat omställning till andra bränslen) inom olika sektorer. Gemenskapens 
internationella åtaganden vad gäller klimatförändringar och den därmed sammanhängande 
minskningen av utsläppen av "växthusgaser", särskilt koldioxid, kommer dessutom att leda till 
betydande minskningar av utsläpperi av försurande föroreningar. Därmed minskar även de 
uppskattade kostnaderna för försurningsstrategin (se avsnitt 3.4). Sammanfattningsvis är det 
därför troligt att kostnaderna för att genomföra de nödvändiga minskningarna har överskattats. 
De kostnader som är förenade med uppnåendet av målet om en 50 procents förbättring redovisas 
närmare i bilagan. 
Tabell 6: Merkostnad för de utsläppsminskningar som erfordras för att nå delmålet 
(miljoner ecu/år, år 2010) 
Land 
EG som helhet so2 
2 940 NOx 
1795 NH3 
2 305 Totalt 
7 040 
6. POSITIVA BIEFFEKTER/DUBBLA FÖRDELAR 
Trots att denna strategi avser försurning (i form av surt nedfall) är det viktig att uppmärksamma 
att luftburna utsläpp av försurande föroreningar också har andra skadliga effekter på miljön. En 
minskning av utsläppen av försurande luftföroreningar ger således upphov till "sekundära" för­
delar genom att bidra till att minska andra miljöproblem som förorsakas av samma föroreningar, 
till exempel eutrofiering, marknära ozon, korrosion av byggnader och material och skador på 
människans hälsa. En minskning av utsläppen inom EG kommer dessutom att leda till att det sura 
nedfallet minskar i länder utanför EG. Några av dessa bieffekter har analyserats mer i detalj, 
nämligen effekterna på eutrofieringen och ozonet, liksom fördelarna för länder utanför EG. 
Bieffekterna på luftens kvalitet har inte analyserats i detalj men det är ändå möjligt att dra vissa 
slutsatser. Resultaten sammanfattas nedan. 
22 
6.1 Eutrofiering 
Analysen visade att kritiska belastningar för eutrofiering överskreds över 34 procent av 
ekosystemen inom EG 1990. Det motsvarar en areal på omkring 38 miljoner hektar. Enligt 
referensscenariot skulle utsläppsminskningar som genomförs fram till 2010 komma att minska 
denna areal till 19 procent eller 21 rriiljoner hektar. Om man genomför de utsläppsminskningar 
som krävs för att nå delmålet om en förbättring på 50 procent skulle arealen där de kritiska 
belastningarna överskrids minska till 13 procent eller 15 miljoner hektar. Detta innebär att man, 
jämfört med referensscenariot, nått mer än halvvägs till den nivå som anses vara den högsta som 
är tekniskt möjlig att uppnå genom åtgärder inom EG. 
Som känslighetsanalys utvärderades resultatet av att kombinera miljökvalitetsmål grundade på 
kritiska belastningar för försurning och eutrofiering, som uttryckliga mål för det sura nedfallet 
vid optimeringen. Resultatet visade på en förskjutning av utsläppsminskningarna från svavel­
dioxid till kväveoxider och ammoniak. Det var särskilt fallet i länder i de södra och centrala 
delarna av EG som Spanien, Italien, Frankrike och Tyskland. Skyddet av ekosystemen mot 
eutrofiering förbättrades - vilket resulterade i att de kritiska belastningarna överskreds inom en 
areal på mindre än 10 miljoner hektar - liksom skyddet mot försurning. Samtidigt ökade 
kostnaderna. De totala merkostnaderna för detta scenario uppgick till 9,4 miljarder ecu jämfört 
med 7 miljarder ecu för huvudscenariot. 
6.2 Ozon 
Effekterna på marknära ozon analyserades med hjälp av EMEP-modellen, och mot bakgrund av 
NOx-utsläpp som i försurningsanalysen. Uppskattade utsläpp av flyktiga organiska föreningar 
år 2010 hämtades från FN-ECE/CLRTAP:s nuvarande minskningsplaner, vilka främst grundas 
på uppgifter som lämnas av respektive land. För att analysen skulle bli konsekvent och realistisk 
medtogs för medlemsstaterna även de ytterligare utsläppsminskningar som förväntas av förslag 
till nya utsläpps- och bränslekrav för fordon enligt KOM(96)248 slutlig. 
Analysen visade en tydlig förbättring i de flesta medlemsstater. I referensscenariot minskade 
överskridandet av det kritiska tröskelvärdet på 40 ppb (parts per billion) för skogar, grödor och 
naturlig växtlighet och det kritiska tröskelvärdet på 60 ppb för hälsa i nästan hela EG j ämfört med 
1990. De största förbättringarna gällde det minskade överskridandet av det vägledande 
tröskelvärdet på 60 ppb, som CLRTAP använder för att ange möjliga effekter på människans 
hälsa. De ytterligare utsläppsminskningarna i huvudscenariot kommer att leda till ytterligare 
minskningar av ozonhalten i de flesta berörda områdena. I vissa mindre områden kommer 
emellertid ozonhalten att öka något. De ytterligare krav som ställs på att minska utsläppen av 
flyktiga organiska föreningar väntas eliminera eller kraftigt minska denna negativa bieffekt. 
6.3 Luftkvalitet 
Som en följd av minskade S02- och NOx-utsläpp kommer luftens koncentration av dessa 
föroreningar och av deras sekundära produkter (t.ex. partiklar och ozon) att minska. Detta skulle 
innebära motsvarande fördelar för människans hälsa, liksom för byggnader och material samt för 
vårt historiska och kulturella arv. En del av dessa fördelar har beaktats vid den ekonomiska ut­
värderingen (se avsnitt 6.5). 
23 
6.4 Förbättringar utanför EG 
Eftersom de försurande föroreningarna är av gränsöverskridande natur kommer utsläpps­
minskningar inom EG att medföra minskat nedfall och följaktligen minskat överskridande av 
kritiska belastningar för försurning i länder utanför EG. Till exempel tyder beräkningarna på att 
skyddsnivån för ekosystemen i dessa länder, som ett resultat av utsläppsminskningar i huvud­
scenariot, skulle förbättras från 97 till 98 procent fram till 2010 jämfört med referensscenariot. 
Annorlunda uttryckt skulle den areal där de kritiska belastningarna överskrids i länder utanför 
EG minska från 11 till 9 miljoner hektar. De största förbättringarna i detta avseende skulle 
noteras i Norge, Tjeckien, Polen, Ryssland och Schweiz. Fram till 2010 skulle överskridandet av 
de kritiska belastningarna för ozon (se avsnitt 6.2) minska i alla länder utanför EG. 
Vad beträffar eutrofiering överskreds de kritiska belastningarna 1990 inom 10 procent av eko­
systemsområdet, det vill säga över 39 miljoner hektar, i länder utanför EG. Referensscenariot 
skulle fram till 2010 minska denna areal till omkring 27 miljoner hektar. Utsläppsminskningar 
inom EG enligt huvudscenariot skulle ytterligare minska detta överskridande till omkring 
6 procent eller 25 miljoner hektar. Denna förbättring skulle gälla många länder utanför EG men 
om man ser till det skyddade områdets absoluta storlek skulle förbättringen vara störst i Tjeckien, 
Norge (inget överskridande), Schweiz, Polen och Ungern. 
6.5 Ekonomisk värdering av vissa fördelar 
Ytterligare minskningar av försurande utsläpp kommer att leda till ett antal fördelar för 
människans hälsa, för material och byggnader, för grödor, skog och för terrestriska och akvatiska 
ekosystem. GDXII har inom projektet ExternÈ arbetat med att göra en ekonomisk värdering av 
dessa fördelar. Den metod som utvecklades inom ramen för detta projekt användes för att 
uppskatta några av fördelama med de utsläppsminskningar som erfordras för att nå försurnings-
strategins delmål. Närmare bestämt beräknades de extra ekonomiska fördelar som uppstår genom 
att vissa skadliga miljöeffekter undviks. Konsulten utvärderade effekterna på folkhälsan genom 
att studera dödlighet och sjuklighet, liksom effekterna på grödor, och skador på moderna 
byggnadsmaterial. Ett antal viktiga fördelar bedömdes inte i studien, till exempel den minskade 
risken för skador på skogen, förbättring av skogens funktion (stabilisering av jorden, förmåga att 
binda kol, biologisk mångfald m.m.), förbättringar i andra terrestriska och akvatiska ekosystem 
samt effekterna på vårt historiska och kulturella arv. 
De dominerande ekonomiska fördelama skulle enligt studien vara minskade skador på 
människans hälsa, främst beroende på minskade halter av sekundära föroreningar som sulfat- och 
nitrataerosoler samt ozon. För EG som helhet var slutsatsen att dessa fördelar skulle uppväga 
kostnaderna. Fördelama skulle bli störst i Tyskland, Frankrike, Förenade kungariket, Italien, 
Spanien, Nederländerna, Belgien och Danmark. Bara i ett land, Irland, skulle kostnaden för 
föroreningskontroll vara större än de ekonomiska fördelama. Om man även tog hänsyn till hur 
långsiktig (kronisk) exponering för luftföroreningar påverkade dödligheten uppvägdes emelî *z*\ d 
kostnaderna med stor marginal av fördelama i samtliga medlemsstater. Fördelama för ekolog'ska 
och kulturella resurser, vilka inte är enkla att värdera i pengar, skulle ytterligare öka fördelarna 
med utsläppsminskningar. 
Sammanfattningsvis uppskattades att EG:s medlemsstater, genom att genomföra ytterligare 
utsläppsminskningar (det vill säga de minskningar som erfordras utöver referensscenariot för att 
nå delmålet), år 2010 skulle göra en årlig vinst på nära 20 miljarder ecu. Dessutom uppskattades 
fördelama i länder utanför EG till omkring 4 miljarder ecu. De så kallade kroniska effekterna på 
dödligheten ingick inte i någon av dessa siffror. 
24 
Bilaga till 
MEDDELANDE TILL RÅDET OCH PARLAMENTET 
om en gemensam strategi för att motverka försurning 
Innehåll 
1. MILJÖKVALITETSMÅL: KRITISKA BELASTNINGAR 
2. DELMÅL: FÖRBÄTTRINGSMODELLEN 
3. MODELL FÖR SAMLAD BEDÖMNING. KOSTNADSEFFEKTIVITET 
4. ANTAGANDEN OCH UTGÅNGSPUNKT FÖR SCENARIOANALYSEN 
4.1 Referensår 
4.2 Antaganden beträffande energiförbrukning 
4.3 Referensscenario 
4.4 Största tekniskt möjliga minskningar 
5. RESULTAT AV SCENARIOANALYSEN 
5.1 Fastställande av delmålet 
5.2 Känslighetsanalyser 
5.3 Bindande rutnätsceller 
Tabeller och figurer 
25 
1. MIUÖKVALITETSMÅL: KRITISKA BELASTNINGAR 
Kritiska belastningar används för att ange hur känslig en viss miljö är genom att definiera i 
vilken utsträckning den tål att exponeras för föroreningar utan att långsiktiga eller andra 
betydande skador uppkommer. Begreppet kritisk belastning har en vetenskaplig grund. De 
använda uppgifterna speglar således nuvarande högsta kunskapsnivå och inrymmer en viss 
osäkerhet. Kritiska belastningar är viktiga när man talar om hållbar utveckling, eftersom surt 
nedfall som överstiger de kritiska belastningarna inte är hållbart på lång sikt. 
De uppgifter om kritiska belastningar för försurning som används vid utarbetandet av denna 
strategi, har tagits fram inom ramen för Konventionen om långväga gränsöverskridande luft­
föroreningar (CLRTAP) och de reviderades och uppdaterades 1996. Uppgifterna har tillhanda­
hållits av den enhet inom CLRTAP som svarar för kartläggning av kritiska belastningar, 
Coordination Center of Effects (CCE) i Nederländerna. Tio av EG: s medlemsstater har tagit 
fram nationella uppgifter som överlämnats till CCE, nämligen Danmark, Finland, Frankrike, 
Förenade kungariket, Italien, Nederländerna, Spanien, Sverige, Tyskland och Österrike. 
Uppgifter har också inkommit från sex länder utanför EG. För de resterande fem medlems­
staterna och för andra länder i Europa som inte lämnat några nationella uppgifter har CEE 
uppskattat kritiska belastningar på grundval av information i sin europeiska bakgrundsdatabas. 
För samtliga länder har kritiska belastningar beräknats för skogsekosystem och i många länder 
även för sötvattensekosystem. Vissa länder har också beräknat kritiska belastningar för 
torvmossar, hedar och grässlätter. Ekosystemsarealen är det område för vilket kritiska belast­
ningar har uppskattats. 
När man fastställer kritiska belastningar för försurning måste hänsyn tas till de sammanlagda 
försurningseffekterna av både svavel- och kväveföreningar. Deras relativa bidrag till försur­
ningen beror på det undersökta ekosystemets egenskaper och på hur stort nedfallet av svavel-
respektive kväveföreningar är. Genom att jämföra de kritiska belastningarna med nuvarande 
och förväntade nedfallsnivåer är det möjligt att bestämma hur stora utsläppsminskningar - i 
olika kombinationer - som erfordras för att undvika att överskrida kritiska belastningar. 
Eftersom det inte finns ett kritiskt belastningsvärde för var och en av de tre aktuella förore­
ningarna (svavel, oxiderat och reducerat kväve) kan överskridandet av kritiska belastningar 
inte uttryckas som skillnaden mellan den kritiska belastningen och nedfallet av en enda 
förorening. Därför uttrycks överskridandet i stället som den andel av ekosystemen i varje 
EMEP^- rutnätscell som inte är skyddad mot försurning vid en viss kombination av svavel-
och kvävenedfall i detta rutnät. (En cell i EMEP:s rutnät är 150 x 150 km, vilket är den 
upplösning som används av CLRTAP vid kartläggning av kritiska belastningar i europeisk 
skala och även vid övervakning av utsläpp och nedfall av luftföroreningar.) Termen 
ekosystemsskydd används för att ange den procentandel av ekosystemen i en rutnätscell, ett 
land eller annat område, där de kritiska belastningarna inte överskrids. 
Slutmålet som fastställs i det femte miljöhandlingsprogrammet, och som också återges i rådets 
slutsatser av den 18 december 1995, är att kritiska belastningar inte skall överskridas. Detta 
innebär att det sura nedfallet i varje ekosystem inom EG skall understiga den kritiska 
belastningen. Eftersom uppgifter om nedfall och kritiska belastningar kartläggs med utgångs­
punkt från den upplösning som erhålls i EMEPs rutnätssystem beslutades att målsättningen 
(2) EMEP är ett samarbetsprogram inom CLRTAP för övervakning och utvärdering av 
långväga spridning av luftföroreningar i Europa. 
26 
skulle vara ett ekosystemsskydd på 100 % i varje sådan rutnätscell i EG. Genom att använda 
samma målsättning för varje mtnätscell kan man säkerställa att förbättringar erhålls i alla 
geografiska områden där kritiska belastningar överskrids, dvs. att de fördelar som 
utsläppsminskningarna medför får stor spridning och inte bara koncentreras till ett fåtal 
områden. I praktiken kan överskridandet av kritiska belastningar redovisas antingen som 
procent ekosystemsskydd för varje enskilt land eller uttryckas som den areal som förblir 
oskyddad. 
2. DELMÅL: FÖRBÄTTRINGSMODELLEN 
Slutmålet - att inte överskrida kritiska belastningar för försurning - kan av praktiska och 
politiska skäl inte uppnås till år 2010. Den uppskattning av framtida utsläpp som gjorts inom 
ramen för denna strategi visade att det inte skulle vara möjligt att nå slutmålet för hela EG 
till år 2010, även om man genomför så kallade största tekniskt möjliga minskningar i hela 
Europa. 
I rådets slutsatser från december 1995 medgavs att det är svårt att på kort sikt nå målet att 
inte överskrida kritiska belastningar. Kommissionen uppmanades därför att inte bara utarbeta 
en mer konsekvent försurningsstrategi för att nå detta mål, utan att också fastställa delmål på 
vägen mot slutmålet. 
Genom att använda en så kallad förbättringsmodell har kommissionen därför analyserat olika 
möjliga delmål. En liknande metod användes vid förhandlingarna om 1994 års svavelprotokoll 
inom CLRTAP. På grund av de mer komplexa kritiska belastningar som idag används och 
som omfattar både svavel- och kväveföreningar, grundas emellertid förbättringsmodellen på 
uppgifter om ekosystemsskydd i varje enskilt rutnät. Syftet med den använda modellen är att 
fram till år 2010 stegvis minska skillnaden mellan ekosystemsskyddet 1990 och slutmålet om 
ett fullgott ekosystemsskydd (100 %) i EG med en viss minsta procentsats i varje EMEP-
rutnätscell. Med utgångspunkt från det ekosystemsskydd som skulle erhållas om alla tekniskt 
möjliga minskningsåtgärder genomfördes fullt ut fastställdes den största förbättring som kan 
uppnås på väg mot slutmålet, och kostnadsoptimerade scenarion grundades således på för­
bättringsmål under detta värde 
Efter noggrann analys av olika alternativ konstaterades att det lämpligaste delmålet skulle vara 
en förbättring på 50 %. Det innebär i praktiken att den areal med känsliga ekosystem där 
kritiska belastningar överskreds 1990 åtminstone borde halveras i varje EMEP-rutnätscell 
inom EG, d.v.s. minskas med minst 50 %. Det främsta skälet till valet av detta delmål för 
miljökvalitet var att det, med tanke på att ytterligare åtgärder begränsas till gemenskapen, 
erbjöd bästa möjliga ekosystemsskydd till lägsta möjliga kostnad. Orsaken till att samma för­
bättringsmål fastställdes för varje EMEP-rutnätscell var att man ville säkerställa att förbätt­
ringar skulle erhållas överallt där de kritiska belastningarna överskreds, d.v.s. åtgärderna 
skulle gagna alla berörda områden. 
Exempel: I en rutnätscell var ekosystemsskyddet 40 % år 1990 (d.v.s. kritiska belastningar 
överskreds i 60 % av ekosystemen). En förbättring på 50 % innebär att arealen där de kritiska 
belastningarna överskrids - här 60 % - åtminstone måste halveras. I detta fall skulle eko­
systemsskyddet uttryckt i procent öka med minst 30 procentenheter (hälften av 60 %). 
Slutresultatet skulle alltså bli ett ekosystemsskydd på minst 70 % (40 + 30 = 70). I en annan 
27 
rutnätscell var ekosystemsskyddet 80 % år 1990, d.v.s. de kritiska belastningarna överskreds 
i 20 % av ekosystemen. Med samma resonemang som ovan skulle en förbättring på 50 % för 
denna cell innebära en skyddsnivå på minst 90 % (80 + 10 = 90). 
Som alternativ till förbättringsmodellen har ett antal andra effektbaserade modeller beaktats. 
Ett sådant alternativ vore att minimera den areal - eller fastställa ett delmål för en maximal 
areal - där kritiska belastningar överskrids inom EG, oberoende av geografiskt läge. Fördelen 
med denna modell är att den jämfört med förbättringsmodellen skulle resultera i ett bättre 
ekosystemsskydd till en lägre kostnad. Den främsta nackdelen är emellertid att fördelama 
skulle koncentreras till ett fåtal geografiska områden, d.v.s. till några enstaka länder. Ett annat 
alternativ vore att minimera eller fastställa ett delmål för det absoluta överskridandet (uttryckt 
som t.ex. nedfall av syraekvivalenter). Ett stort problem med denna modell är att den förut­
sätter ett linjärt samband mellan graden av överskridande och effekterna på miljön, dvs. ju 
större överskridande desto större skador. 
3. MODELL FÖR SAMLAD BEDÖMNING: KOSTNADSEFFEKTIVITET 
Strategin skall göra det möjligt att uppnå målet och eventuella delmål på ett ekonomiskt 
lönsamt sätt. För att fastställa vilka olika tekniska åtgärder som står till buds och deras 
kostnadseffektivitet har kommissionen valt att arbeta med en datormodell för samlad 
bedömning. Den metoden har under många år använts med framgång inom CLRTAP, och 
eftersom alla medlemsstater och Europeiska gemenskapen är parter i konventionen är metoden 
välkänd och allmänt accepterad av medlemsstaterna. Valet av denna metod utgör dessutom 
en garanti för att strategin är förenlig med pågående och framtida arbete inom FN-
ECE/CLRTAP när det gäller att utforma nya internationella avtal för att minska 
luftföroreningar. Kommissionen har valt att samarbeta med en och samma konsult både för 
försurnings- och ozonstrategin, nämligen International Institute for Applied Systems Analysis 
(HASA), som har utvecklat huvudmodellen för samlad bedömning, den s.k. RAINS-modellen. 
RAINS-modellen kan användas antingen för att analysera ett scenario eller för optimering av 
ett scenario. Analysmetoden kan användas för att utvärdera vilka utsläpp, kostnader, nedfall 
och miljöeffekter som är förknippade med en viss begränsningsstrategi, t.ex. gällande lag­
stiftning eller användning av bästa tillgängliga teknik. Optimeringsmetoden kan användas för 
att begränsa kostnaderna för utsläppskontroll till ett minimum i en viss region, under förut­
sättning att man uppnår fastställda miljömål - i detta fall rutnätsspecifika mål för surt nedfall. 
En sådan optimering kan även kombineras med fastställda gränser för utsläppsminskningarna. 
Vid den analys som ligger till grund för strategin användes främst, men inte enbart, optime­
ringsmetoden för att minimera de totala kostnaderna för minskade utsläpp av S02, NOx och 
NH3 i EG:s medlemsstater, under förutsättning att 
- det sura nedfallet inte överstiger det eftersträvade målet för surt nedfall (en förbätt­
ring på minst 50 %) i varje rutnätscell inom EG, 
- utsläppen från varje land aldrig överstiger den nivå som gällande lagstiftning eller 
aktuella minskningsplaner skulle resultera i (referensscenariot), 
- utsläppen i länder utanför EG ligger kvar på den nivå som gällande lagstiftning eller 
aktuella minskningsplaner skulle resultera i (referensscenariot). 
28 
I modellen kombineras kostnadsberäkningar för olika minskningsaltemativ med förväntade 
mönster för energiförbrukning och jordbruksverksamhet år 2010. Med utgångspunkt från de 
icke åtgärdade nationella utsläppsnivåerna tas kostnadskurvor fram för varje land, där alla 
tekniska minskningsalternativ rangordnas efter deras respektive marginalkostnader. Icke­
tekniska minskningsaltemativ, såsom strukturella förändringar, omställning till andra bränslen 
och energisparande, beaktas inte om de inte förutsätts i det grundläggande energiscenariot. Det 
innebär också att kostnaderna för utsläppsminskningarna överskattas i dessa modeller. 
I (den statiska) optimeringsmetoden används de nationella kostnadsfunktionerna för att 
fastställa hur man till lägsta kostnad kan uppnå ett antal miljömål vid en viss tidpunkt. Av 
denna anledning räknas investeringskostnaderna om till årliga kapitalkostnader med hjälp av 
en diskonteringsfaktor och den uppskattade tekniska livstiden. De årliga kapitalkostnaderna 
kombineras sedan med andra kostnader för att fastställa den totala kostnaden för varje teknik. 
De årliga kostnaderna för alla tekniker kombineras därefter i de nationella kostnadsfunktio­
nerna. Optimeringen ger de årliga kostnaderna för ett visst år - för försurningsstrategin år 
2010. Modellen tillhandahåller ingen information om kostnademas nuvarande nettovärde under 
en viss tidsperiod. De årliga kostnaderna kan, beroende på energiförbrukningens och jord­
bruksverksamhetens storlek, vara lägre eller högre än de som har beräknats för en viss 
tidpunkt. 
Optimeringen resulterar i en uppsättning nationella utsläppstak för varje försurande förorening 
(se tabell 1), vilka fastställts för att ge maximal kostnadseffektivitet i den region som analysen 
omfattar. Optimeringen ger också besked om vilka tekniska åtgärder som kan vidtas i varje 
land för att klara dessa utsläppstak till lägsta möjliga kostnad. En preliminär uppskattning av 
merkostnaderna för de utsläppsminskningar som erfordras för att nå målet om en förbättring 
på 50% redovisas i tabell 2. 
29 
\ 
Tabell 1: Utsläppsnivåer år 2010 som enligt den preliminära vetenskapliga analysen 
erfordras för att nå målet om en förbättring på 50% (TAK) samt utsläpps­
nivåer i frånvaro av försurningsstrategi (REF) 
Land 
Belgien 
Danmark 
Finland 
Frankrike 
Förenade kungariket 
Grekland 
Irland 
Italien 
Luxemburg 
Nederländerna 
Portugal 
Spanien 
Sverige 
Tyskland 
Österrike 
EG som helhet S02 (kton) 
REF 
215 
71 
116 
691 
980 
361 
155 
847 
4 
56 
194 
1 035 
97 
740 
57 
5 619 TAK 
52 
31 
116 
235 
279 
361 
41 
204 
4 
38 
194 
618 
66 
414 
57 
2 710 NOx (kton) 
REF 
196 
119 
163 
895 
1 224 
282 
73 
1 160 
10 
140 
206 
851 
207 
1 279 
116 
6 921 TAk 
129 
88 
163 
766 
753 
282 
42 
1 160 
10 
140 
206 
826 
207 
1 079 
116 
5 967 NH3 (kton) 
REF 
1Ô6 
103 
30 
669 
270 
76 
126 
^91 
6 
81 
84 
373 
53 
539 
93 
i 000 TAK 
74 
82 
30 
630 
224 
76 
126 
305 
6 
81 
84 
373 
49 
318 
93 
2 551 
Tabell 2: Merkostnader för de utsläppsminskningar som erfordras för att nå delmålet 
(miljoner ecu/år, år 2010) 
Land 
Belgien 
Danmark 
Finland 
Frankrike 
Förenadekungariket 
Grekland 
Irland 
Italien 
Luxemburg 
Nederländerna 
Portugal 
Spanien 
Sverige 
Tyskland 
Österrike 
EG som helhet so2 
364 
59 
0 
294 
711 
0 
75 
433 
0 
76 
0 
159 
145 
624 
0 
2 940 NOx 
118 
42 
0 
153 
865 
0 
26 
0 
0 
0 
0 
5 
0 
586 
0 
1 795 NH3 
193 
80 
0 
36 
143 
0 
0 
400 
0 
0 
0 
0 
18 
1 435 
0 
2 305 Totalt 
675 
181 
0 
483 
1 719 
0 
101 
833 
0 
76 
0 
164 
163 
2 645 
0 
7 040 
30 
4. ANTAGANDEN OCH UTGÅNGSPUNKT FÖR SCENARIOANALYSEN 
I detta dokument avses med scenario en rad antaganden om kombinationer av minsknings-
åtgärder, utsläpp, kostnader och miljömål. En detaljerad beskrivning av modellarbetet och dess 
resultat återfinns i IIASA: s första och andra delrapport om kostnadseffektiv begränsning av 
försurning och marknära ozon (kontraktnr. B4-3040\96\000086\MAR\B1) sorh kommissionen 
tillhandahåller på begäran. För varje scenario har uppgifter tagits fram om utsläpp, om de 
minskningsåtgärder som varje land antas vidta och kostnaderna för dessa samt om det 
resulterande överskridandet av kritiska belastningar för försurning (uttryckt både i procent och 
som hektar av oskyddade ekosystem). 
4.1 Referensår 
1990 valdes som referensår, eftersom det var det senaste år för vilket det fanns en omfattande 
uppsättning kontrollerade utsläppsdata. Samma referensår kommer troligen att användas av 
CLRTAP vid förhandlingar om det nya protokollet om ett flertal föroreningar. Eftersom 
osäkerheten ökar ju längre tidsperiod som omfattas av scenariot, t.ex. vad avser energi­
förbrukning, och eftersom rättsliga åtaganden som binder medlemsstaterna måste införas och 
genomföras inom en rimlig tidsperiod, sträcker sig scenarierna för försurningsstrategin inte 
längre än till 2010. 
4.2 Antaganden beträffande energiförbrukning 
För EG:s medlemsstater grundades analysen på GD XVII:s energiprognoser, vilka hämtats 
från det s.k. "Conventional Wisdom" scenario och uppdaterats med nya offentliga uppgifter 
som tillhandahållits av en medlemsstat. I detta scenario antas att energiförbrukningen kommer 
att öka med 20 % och C02-utsläppen med 10 % mellan 1990 och 2010. För länder utanför 
EG grundas antaganden om energiförbrukning på nationella uppgifter som överlämnats till 
FN/ECE och som offentliggjorts i FN/ECE.s energidatabas. 
För att återspegla behovet av att minska C02-utsläppen, och också för att undersöka hur ett 
alternativt energiscenario skulle påverka utsläppen av försurande föroreningar och kostnaderna 
för utsläppsminskningar, gjordes en känslighetsanalys enligt ett s.k. låg-C02-energiscenario, 
vilket skulle leda till att C02-utsläppen inom EG minskar med 10 % mellan 1990 och 2010. 
4.3 Referensscenario (REF) 
Ett referensscenario (REF) fastställdes för att utvärdera behovet av ytterligare åtgärder samt 
deras kostnader och effektivitet. För att ta hänsyn till de olika metoder som används i olika 
länder konstruerades två scenarion. 
- Det första scenariot bygger på gällande lagstiftning (LAG). Med utgångspunkt från 
prognoser om framtida energiförbrukning uppskattades hur stora utsläpp gällande nationell, 
gemenskaplig och internationell lagstiftning skulle resultera i. Härvid användes en detaljerad 
förteckning över relevant lagstiftning i enskilda länder, EG-direktiv och obligatoriska tekniska 
krav i CLRTAP-protokoll. Vad beträffar EG-direktiv omfattar scenariot direktivet om stora 
förbränningsanläggningar (88/609/EEG), direktivet om svavelhalten i flytande bränslen 
(93/12/EEG), det s.k. IPPC-direktivet om samordnade åtgärder för att förebygga och minska 
31 
föroreningar (96/61/EEG) och direktiv om utsläpp från vägbundna och icke vägbundna fordon. 
Dessutom beaktades förslag som antagits av kommissionen, t.ex. inom motoroljeprogrammet 
(KOM(96)248 slutlig, 96/0163(COD) och 96/0164/COD. 
- Det andra scenariot bygger på nuvarande minskningsplaner (NMP). Om länder officiellt har 
antagit utsläppstak eller anmält sådana till ett internationellt organ (FN-ECE/CLRTAP), eller 
om de ingått internationella avtal om utsläppsminskningar (t.ex. genom att underteckna 
protokoll inom CLRTAP), omfattas dessa förpliktelser av detta scenario. 
För att i tillräcklig grad ta hänsyn till båda dessa typer av begränsningar, använde man som 
referensscenario det av dessa två scenarion (LAG eller NMP) som ledde till de lägsta 
utsläppen år 2010. En närmare presentation av de specifika minskningsåtgärder som medlems­
staterna förutsattes vidta i detta scenario samt kostnaderna per land återges i tabellform i 
IIASA:s delrapport. 
Referensscenariot (REF) visar att om både gällande lagstiftning och framtida lagstiftning för 
vilken det finns långt framskridna planer till fullo genomförs i alla europeiska länder skulle 
utsläppen av S02, NOx och NH3 minska med 58, 36 respektive 16 % mellan referensåret 1990 
och 2010. 
Ekosystemsarealen inom EG där kritiska belastningar för försurning överskrids skulle minska 
från 33 miljoner hektar 1990 till 9 miljoner hektar. Uttryckt i procent skulle 
ekosystemsskyddet förbättras från 76 % till 93 %. Den minsta skillnaden - en förbättring på 
mindre än 10 % - skulle erhållas i Nordtyskland, Nederländerna och norra Finland. 
4.4 Scenario med största tekniskt möjliga minskningar (SMM) 
I RAINS-modellen begränsas den största möjliga minskningen av luftföroreningar av de 
tekniska minskningsåtgärder som finns tillgängliga. Vissa typer av åtgärder genomförs succes­
sivt under en längre tid, vilket till exempel är fallet när det gäller att införa nya utsläpps­
standarder för nya motorfordon. Eftersom det tar en viss tid att förnya bilparken, och denna 
tid varierar från land till land, dröjer det innan alla fordon är förenliga med de nya 
standarderna. Av detta skäl har två SMM-scenarion utvecklats. Det första, kallat SMM,^, 
visar de största minskningar som är tekniskt möjliga att genomföra till år 2010 och bygger 
på antagandet om en genomsnittlig omsättningstid för motorfordon och anläggningar. Det 
andra scenariot, kallat SMM^,,^, visar resultatet efter fullständigt genomförande av samma 
åtgärder. I detta scenario ingick, utöver åtgärderna i SMM,^ dessutom de utsläppsstandarder 
för fordon som fastställs i motoroljeprogrammet för år 2005. Därmed förutsätts en orealistiskt 
snabb omsättningstid, samtidigt som de antaganden om energiförbrukning som gjorts för år 
2010 fortfarande antas gälla. Det bör observeras att de minskningsscenarion som presenteras 
inte tar hänsyn till icke tekniska minskningsåtgärder såsom strukturella ändringar (inklusive 
omställning till andra bränslen) inom olika samhällssektorer. SMM-scenariot har alltså en 
tendens att underskatta möjligheterna att minska utsläppen och att överskatta kostnaderna för 
att genomföra angivna minskningar. 
Enligt SMM^a, skulle utsläppen inom EG av S02, NOx och NH3 minskas med 91, 
69 respektive 44 % mellan 1990 och 2010. De årliga merkostnaderna jämfört med REF skulle 
bli 30 miljarder ecu för EG som helhet. Ekosystemsskyddet inom EG skulle nå 99 %, vilket 
innebär att en areal på 1,1 miljoner hektar skulle förbli oskyddad. Enligt SMM^^ skulle 
32 
S02-utsläppen minskas med 92 %, NOx-utsläppen med 84 % och NH3-utsläppen med 44 %. 
Ekosystemsskyddet inom EG skulle därmed överstiga 99 %, vilket innebär att en areal på 
0,8 hektar skulle förbli oskyddad. 
För att fastställa det maximala ekosystemsskyddet som kan uppnås i EG fram till 2010 då 
ytterligare utsläppsminskningar begränsas till unionen, undersöktes ett tredje SMM-scenario 
kallat EG,^. Här antogs att utsläppen i EG skulle följa SMM^, och att utsläppen i resten av 
Europa skulle följa REF. Det resulterade i ett ekosystemsskydd för EG på 98 % år 2010, 
vilket innebär att en areal på 3 miljoner hektar skulle förbli oskyddad. 
5. RESULTATEN AV SCENARIOANALYSEN 
Mellan ytterligheterna REF-scenariot och SMM-scenarierna, dvs. vad som kan förväntas vara 
resultatet av gällande lagstiftning eller om alla tekniskt genomförbara minskningsåtgärder 
genomförs, har man utarbetat och analyserat en rad scenarier med lägsta möjliga kostnader. 
5.1 Fastställande av delmålet 
Först undersöktes tre olika förbättringsmål på 45, 50 respektive 55 %. För dessa begränsades 
målen gällande nedfall till rutnätsceller uteslutande i EG. Optimering av 
utsläppsminskningarna begränsades också till EG, medan det för resten av Europa räknades 
med utsläpp enligt REF-scenariot, bortsett från förbättringen på 55 %, där också utsläppen 
från fartyg i Östersjön ingick i optimeringen. 
Försurningsstrategin begränsas av det faktum att åtgärder för att minska utsläppen framförallt 
måste vidtas inom EG, eftersom EG inte kan införa juridiskt bindande förpliktelser/åtgärder 
utanför sitt territorium. Således var förbättringen på 50 % det mest relevanta scenariot, 
eftersom detta mål kan nås genom åtgärder i EG, och eftersom det resulterar i nedfallsnivåer, 
som ligger närmare slutmålet. Scenarier med större minskning av surt nedfall resulterade 
dessutom i en relativt kraftig ökning av marginalkostnaderna jämfört med ökningen av 
ekosystemsskyddet (jfr figur 1). 
5.2. Känslighetsanalyser 
En rad scenarier grundade på olika antaganden och olika begränsande faktorer utfördes för 
att undersöka alternativa möjligheter och kontrollera inmatningsdatans stringens och modell­
resultatens soliditet. Resultaten kunde jämföras med resultaten av huvudscenariot, d.v.s. 
scenariot för en förbättring på 50 %, grundat på optimerade utsläppsminskningar i EG. Alla 
dessa scenarier uppnår delmålet om en förbättring av ekosystemsskyddet på minst 50 % inom 
varje EMEP-rutnätscell i EG. 
Försurande luftföroreningar transporteras med vinden över långa avstånd, och möjligheterna 
och kostnaderna för utsläppsminskningar varierar från land till land. För att uppfylla 
miljömålen på billigast möjliga sätt ville man därför undersöka om en utsläppsminskning 
utanför EG kunde innebära en billigare lösning än ytterligare minskningar inom EG. I de fyra 
följande scenarierna undersöktes denna fråga, och resultaten framgår av tabell Al: 
33 
Scenario 1: Optimering vad gäller fartyg 
Då utsläppen från internationell sjöfart togs med i optimeringen, visade det sig vara 
ekonomiskt lönsamt att minska S02-utsläppen i Östersjön och Nordsjön, samt NOx-utsläppen 
i Nordsjön och Atlanten. Sådana minskningar innebar att några medlemsstater befriades från 
att genomföra dyrare minskningsåtgärder för landbaserade utsläppskällor. För EG som helhet 
kunde merkostnaden för att uppfylla delmålet, minskas med mer än 2 miljarder ecu per år 
Den årliga merkostnaderna för åtgärder för att minska utsläppen från fartyg beräknades uppgå 
till ungefär 300 miljoner ecu. 
Scenario 2: Optimering vad gäller hela Europa, med undantag av fartyg. 
I detta scenario undersöktes kostnadseffektiviteten av att inbegripa länderna utanför EG i 
optimeringen av ytterligare åtgärder för utsläppsminskning, samtidigt som miljökvalitetsmålet 
begränsades till EG: s medlemsstaterna. Resultatet blev att det var kostnadseffektivt att 
ytterligare minska S02-utsläppen i Polen, Ungern, Tjeckien och Slovenien. Utsläpps­
minskningar i dessa länder skulle ersätta vissa åtgärder som vidtagits i EG:s medlemsstater 
och på så sätt minska kostnaderna för de berörda medlemsstaterna. För EG som helhet kunde 
de årliga merkostnaderna, jämfört med huvudscenariot, minskas med nästan 1 miljard ecu, en 
inbesparing på ca. 14 %, medan merkostnaderna för åtgärder i de ifrågavarande fyra länderna 
utanför EG skulle uppgå till 400 miljoner ecu. Den potentiella inbesparingen skulle uppgå till 
ca. 600 miljoner ecu. EG:s ekosystemsskydd skulle uppnå nästan 97 %, med en areal på 
4,5 miljoner hektar där kritiska belastningar överskrids. 
Scenario 3: Optimering vad gäller hela Europa, EG:s delmål för hela Europa 
I detta scenario undersöks möjligheterna för hela Europa, d.v.s. att ett mål om en förbättring 
på minst 50 % och en kostnadsoptimering eftersträvas för hela Europa, inbegripet fartyg. För 
att uppnå detta mål måste utsläppen i EG minskas mer än i huvudscenariot, vilket skulle öka 
EG:s kostnader. Utsläppen från internationell sjöfart skulle minskas i alla de tre 
havsområdena. Dessutom skulle utsläppen i länderna utanför EG behöva minskas betydligt. 
De årliga merkostnaderna jämfört med REF skulle uppgå till 8 miljarder ecu för EG (nästan 
1 miljard mer än i huvudscenariot), 0,5 miljarder för åtgärder för att minska utsläppen från 
fartyg och 3,4 miljarder för åtgärder vidtagna i länder utanför EG, vilket sammanlagt skulle 
innebära merkostnader på nästan 12 miljarder ecu. I EG uppnåddes ett ekosystemsskydd på 
98 %, vilket lämnade en areal på 2,9 miljoner hektar oskyddad. För Europa som helhet 
uppnåddes ett ekosystemsskydd på 99 %, vilket lämnade en areal på 6,1 miljoner hektar 
oskyddad. 
Scenario 4: Optimering vad gäller EG, med fastställande av svavelhalten i bunkerolja 
till 1,5 % 
I samband med översynen av MARPOL-konventionen (se avsnitt 4.5 i meddelandet) föreslogs 
det att Nordsjön och Östersjön utmärks som känsliga områden och att svavelhalten i den 
bunkerolja som används av fartygen i dessa havsområden begränsas till högst 1,5 %. I detta 
scenario förutsattes att en sådan gräns används. Det visade sig att denna åtgärd kunde minska 
EG: s kostnader för att uppnå delmålet på en 50-procentig förbättring med mer än 
1,1 miljarder ecu. Merkostnaderna för en minskning av svavelhalten i bunkerolja beräknades 
till mindre än 100 miljoner ecu. Resultatet blev ett ekosystemsskydd som var något sämre än 
för huvudscenariot: 96,4 % jämfört med 96,7 %, vilket lämnade en areal på 4,7 miljoner 
hektar oskyddad, jämfört med 4,5 miljoner hektar i huvudscenariot. 
Utöver dessa fyra scenarier undersöktes en rad andra frågor relaterade till de huvudsakliga 
antaganden som gjorts, genom en scenario-analys. De viktigaste resultaten presenteras nedan, 
och för scenario 5 och 6 även i tabell A2: 
34 
Scenario 5: Optimering vad gäller EG, med användning av ett alternativt (låg C02-halt) 
energiscenario 
Av de anledningar som redovisas i stycke 4.2, har man analyserat resultaten av ett alternativt 
(låg-C02) energi scenario. I detta scenario begränsades ökningen av den slutliga energi-
efterfrågan, energieffektiviteten förbättrades och andelen förnyelsebara energikällor ökades, 
vilket resulterade i att C02-utsläppen minskade med 10 % mellan 1990 och 2010. Dessutom 
minskade även S02- och NOx-utsläppen. Av dessa anledningar behövdes färre minsknings­
åtgärder för att uppfylla delmålet vad beträffar försurningen. De årliga merkostnaderna för 
detta scenario uppskattades därför till 2,9 miljarder ecu, vilket utgör en minskning på mer än 
4 miljarder ecu, eller nästan 60 % jämfört med huvudscenariot. Det är värt att notera att 
kostnaderna i samband med en omläggning av energisystemen inte har uppskattats, och därför 
inte kunnat beaktas. Ekosystemsskyddet uppnådde 96,5 %, vilket lämnade en areal på 
4,7 miljoner hektar oskyddad. 
Scenario 6: Optimering vad gäller EG, eutrofiering inbegripet 
Man har utvärderat ett scenario med kombinerade miljökvalitetsmål, grundat på de kritiska 
belastningarna för både försurning och eutrofiering, som uttryckliga nedfallsmål för en 
optimering. Resultatet av ett sådant kombinerat scenario beror naturligtvis på de förutsatta 
miljökvalitetsmålen. I detta fall behölls målet vad gäller försurningen (en minst 50-procentig 
förbättring) och ett liknande mål användes för eutrofiering. (Det var inte lämpligt att använda 
exakt samma mål för eutrofieringen. Således gjordes vissa justeringar och vissa rutnätsceller 
som var direkt olämpliga - på gränsen mellan Belgien och Frankrike samt mellan 
Nederländerna och Tyskland - måste utelämnas vid optimeringen.) Resultatet blev att vissa 
utsläppsminskningar "försköts" från S02 till NOx och NH3. Den oskyddade arealen vad gäller 
eutrofiering minskades från 21 miljoner hektar i REF (14,6 miljoner hektar i huvudscenariot) 
till 9,4 miljoner hektar. En viss förbättring konstaterades också vad gäller försurningen; den 
oskyddade arealen minskades till 4,2 miljoner hektar. De sammanlagda merkostnaderna steg 
med 40 % till 9,4 miljarder ecu. 
Scenario 7: Optimering vad gäller EG, med användning av andra kritiska belastningar 
för Förenade kungariket 
I samband med förberedelsen av försurningsstrategin framkom det att värdena för de kritiska 
belastningarna för Förenade kungariket var för låga och att nya, korrekta värden inte kunde 
inlämnas i tid för att de skulle kunna beaktas i modellberäkningen. På begäran av Förenade 
kungariket enades man därför om att använda modellen, i form av en känslighetsanalys, med 
en alternativ uppsättning data, inlämnade av Förenade kungariket, där de kritiska 
belastningarna för landet var för höga. Detta gjordes och det framgick att en sådan ändring 
inte hade någon inverkan på den erforderliga utsläppsminskningen för något land. Den enda 
ändringen i resultaten var att ekosystemsskyddet i Förenade kungariket ökades. 
Scenario 8: Optimering vad gäller EG med användning av en avskämingspunkt på 
95 percentil 
Av såväl tekniska som praktiska skäl har man i modellberäkningen för försurningsstrategin 
använt en så kallad avskämingspunkt vid 98-percentilnivån, d.v.s. uppgifter om de kritiska 
belastningarna för de 2 % mest känsliga ekosystemen utelämnades när optimeringen utfördes. 
1994 års svavelprotokoll grundas på de så kallade 5-percentil kritiska belastningarna, vilket 
innebär att man här har utelämnat data avseende kritiska belastningar för de 5 % mest 
känsliga ekosystemen. För att undersöka de möjliga verkningarna av valet av 
avskämingspunkt har man företagit en känslighetsanalys med användning av en 95 percentil. 
Resultaten visade några relativt små ändringar vilka innebar att Spanien kunde öka S02-
utsläppen från 618 kiloton i huvudscenariot till 730 kiloton, medan Förenade kungariket -
35 
troligtvis som ett resultat därav - skulle minska S02-utsläppen från 279 kiloton till 
272 kiloton. De sammanlagda kostnaderna och ekosystemsskyddsnivån för EG som helhet 
förblev i stort sett oförändrade. 
5.3. Bindande rutnätsceller 
Vid användning av scenarier för en kostnadsoptimerad förbättring kommer några EMEP-
rutnätsceller oundvikligen att vara "bindande". Detta innebär att nedfallsmålet uppfylls 
fullständigt i dessa rutnätsceller medan nedfallet i alla andra rutnätsceller är lägre än målet. 
Det kan sägas att dessa bindande rutnätsceller kan framtvinga krav på utsläppsminskning för 
ett eller flera länder som bidrar till nedfall i dessa rutnätsceller. Eftersom det rör sig om ett 
stort geografiskt område kommer det för varje scenario att finnas ett antal (vanligtvis 3-6) 
sådana bindande rutnätsceller som kommer att finnas i de norra, södra, västra och centrala 
delarna av EG. Den främsta anledningen till detta är att några rutnätsceller, som ett resultat 
av de ekosystem som de innehåller, har lägre kritiska belastningar än de omgivande 
rutnätscellerna i området. I optimeringsmodellerna var de bindande rutnätscellerna vanligtvis 
de samma i de olika scenarierna (med undantag för scenario 3, där målet gäller för hela 
Europa), och placerade i Nordtyskland/Nederländerna, sydöstra Sverige (Gotland), östra 
Tyskland och Norditalien. Trots att de sammanlagda minskningskostnaderna skulle minska 
om nedfallsmålet togs bort eller sänktes för sådana bindande rutnätsceller, medför det inte 
nödvändigtvis att de länder som bidrar till nedfall i sådana rutnätsceller inte behöver vidta 
åtgärder för att minska utsläpp. Orsaken till detta är att andra, vanligtvis angränsande, 
rutnätsceller i stället kommer att bli bindande. 
Under vissa omständigheter kan det uppställda målet vad beträffar nedfall/förbättring inte 
uppnås i vissa rutnätsceller som då blir "ouppnåeliga". Det framgick således att tre rut­
nätsceller på gränsen mellan norra Finland och Ryssland var ouppnåeliga, om optimerings-
åtgärdena begränsades till EG. Huvudproblemet med överskridandet i detta område kunde 
relateras till det svavelnedfall som främst kom från källor i de angränsande områdena i 
Ryssland. I alla scenarier, med undantag av de scenarier som omfattade hela Europa i 
optimeringen, togs dessa tre rutnätsceller bort från förbättringsmålen när optimeringen 
utfördes. 
För känslighetsanalysen gjordes ytterligare två optimeringar: en med utelämnande av den 
bindande rutnätcellen på Gotland och en annan utan den bindande rutnätcellen i Norditalien 
Det första fallet resulterade i högre S02-utsläpp i Sverige, med den sidoeffekten att det 
krävdes att Förenade kungariket skulle minska sina S02-utsläpp något mer. NOx-utsläppen i 
Tyskland ökade, medan utsläppen i Belgien minskade. De sammanlagda kostnaderna för EG 
förblev i stort sett de samma, men ekosystemsskyddet minskade, vilket lämnade en areal på 
4,6 miljoner hektar oskyddad. 
I det andra fallet, med utelämnande av den bindande rutnätcellen i Norditalien, var 
huvudresultatet att utsläppen av alla tre föroreningarna från Italien låg kvar på samma nivå 
som i REF-scenariot vilket resulterade i inbesparingar för Italien. En sidoeffekt av detta var 
att S02-utsläppen i Förenade kungariket och Danmark minskades något vilket resulterade i 
kostnadsökningar. Nettoresultatet var att kostnaderna minskade med omkring 700 miljoner 
ecu. Med avseende på ekosystemsskyddet förblev en areal på 4,7 miljoner hektar oskyddad 
för EG som helhet. För Italien ökade den oskyddade arealen från 103 000 hektar i 
huvudscenariot till 246 000 hektar. En viss inverkan kunde också noteras i de angränsande 
länderna, som tex. Österrike, där det oskyddade området ökade jämfört med huvudscenariot. 
36 
Tabell Al: översikt över resultaten av REF, huvudscenariot och scenario 2-4 
Scenario 
Utsläpps-ändring 
i EG 
(från 1990): 
S02 
NOx 
NH3 
Merkostnader för 
EG jämfört med 
REF 
(miljarder ecu/år) 
Oskyddad eko­
systemsareal i 
EG (miljoner ha) mp 
-66% 
-48% 
-15% 
-
8,7 "TS— 
procentig 
förbättring 
-84% 
-55% 
-27% 
7,0 
4,5 SM 
reellt 
-91% 
-69% 
-44% 
30,0 
1,1 Scen. 2 
utanför 
EG 
-83% 
-55% 
-26% 
6,1 
4,5 Scen. 3 
hela 
Europa 
-85% 
-56% 
-28% 
8,0 
2,9 Scen. 4 
Fartyg 
1,5% S 
-83% 
-54% 
-26% 
5,9 
4,7 
Tabell A2: översikt över resultaten från REF, huvudscenariot och scenario 5 och 6. 
Scenario 
Utsläppsändring i 
EG 
(från 1990): 
S02 
NOx 
NH3 
Merkostnader för 
EG jämfört med 
REF 
(miljarder ecu/år) 
Oskyddad 
ekosystemsareal i 
EG 
(miljoner ha) REF 
-66% 
-48% 
-15% 
-
8,7 50-procentig 
förbättring 
-84% 
-55% 
-27% 
7,0 
4,5 Scen. 5 
lågC02 
-85% 
-57% 
-24% 
2,9 
4,7 Scen. 6 
Eutro-fiering 
-82% 
-59% 
-37% 
9,4 
4,2 
37 
Figur 1 : Scenariernas kostnadseffektivitet 
10 
Oskyddade 
ekosystem 
(miljoner hektar) 
Totala kostnader (miljarder ecu/ar) 
38 
Motivering till 
FÖRSLAG TILL RÅDETS DIREKTIV 
om minskning av svavelhalten i vissa flytande bränslen 
och om ändring av direktiv 93/12/EEG 
1. Inledning 
Svavel förekommer naturligt i både kol och flytande petroleumprodukter, och det härrör 
från proteinerna som finns i vävnad från växter och andra organismer av vilka kol och olja 
bildas. När kol och flytande petroleumprodukter förbränns i kraftverk, inom industrin, i 
förbränningsmotorer etc, oxideras svavlet till svaveldioxid som, i avsaknad av lämpliga 
metoder för att minska utsläppen, släpps ut i atmosfären (tabell 1 visar de olika 
bränsletypernas relativa bidrag till de samlade svaveldioxidutsläppen). Svaveldioxid är en 
av de viktigaste föroreningarna (de andra är oxider av kväve och ammoniak) som orsakar 
försurning (surt regn). Svaveldioxid är direkt giftigt för människor och växter. Dessutom 
kan svaveldioxid bidra till bildandet av små partiklar i atmosfären, vilka numera anses ha 
betydande inverkan på människors hälsa. 
Målet för detta direktiv är att minska utsläppen av svaveldioxid inom Europeiska 
gemenskapen genom att införa restriktioner för svavelhalten i vissa flytande 
bränsleprodukter. Det föreslagna direktivet är bara en del av ett integrerat åtgärdspaket 
som är avsett för bekämpning av försurning och luftföroreningar som orsakas av 
svaveldioxid och ämnen i partikelform. 
2. Svaveldioxidutsläppens effekter nå miliö och människors hälsa 
2.1 Försurning 
Detta förslag läggs fram tillsammans med kommissionens meddelande om en 
gemenskapsstrategi för bekämpning av försurning(3). I detta meddelande, på grundval av 
en omfattande analys, anser kommissionen att begränsningen av svavelhalten i vissa 
flytande bränslen utgör en väsentlig del av en kostnadseffektiv strategi. Miljöproblemen 
till följd av försurningen, samt den logiska grunden till den strategi som kommissionen 
föreslår, beskrivs i meddelandet och kommer inte att upprepas här. Ett antal frågor är 
emellertid av största betydelse vid utformandet av en politik för framtiden, och dessa 
behöver därför understrykas. 
För det första utgör försurningsproblemets karaktär en betydande utmaning för de 
politiskt ansvariga, eftersom ekosystemens känslighet för surt nedfall varierar avsevärt 
inom gemenskapen. I allmänhet har länderna i den norra delen av gemenskapen de mest 
känsliga ekosystemen. Utsläpp av gaser i atmosfären, som svaveldioxid, kan färdas 
hundratals och även tusentals kilometer innan de faller ned. Därför blir det nödvändigt, för 
att minska försurningen i ett land, att minska utsläppen i många länder inom gemenskapen, 
även i sådana länder där försurning inte utgör något allvarligt miljöproblem. 
Kommissionens förslag till en strategi för bekämpning av försurningen tar hänsyn till 
miljöns olika känslighet i de olika delarna inom gemenskapen, samt till mönstren för 
utsläpp och surt nedfall. För att strategin ska förbli kostnadseflfektiv är det väsentligt att 
de föreslagna enskilda åtgärderna, även de som rör produkter, tar hänsyn till de regionala 
mönstren vad gäller känslighet, utsläpp och surt nedfall. 
(3) Ref... 
39 
Tabell 1 
Utsläpp av svaveldioxid år 1993 från olika bränslen 
Svaveldioxidutsläpp 1993 I 
BRÄNSLE 
Miljoner ton/år Procent 
EG 15 EG 15 
Bensin 0_09 0_5 
Fotogen 0^03 0_2 
Gasolja/diesel y_ 7_0 
Bunkerolja 0_3 _0 
Tung eldningsolja 2__2 1__4 
Kol 9,66 __9 
Raffinaderi- 0,99 6,5 
I bränslen 
1 Övriga 0,38 2_ 
I TOTALT 15,35 | 100 
Kommissionens strategi for begränsning av försurningen är avsedd att åstadkomma 
betydande framsteg i strävan att uppnå det mål som anges i det femte åtgärdsprogrammet 
för miljön, och som rådet ännu en gång uttryckte sitt stöd för i december 1995, nämligen 
att de kritiska nivåerna för försurning inte får överskridas. Kommissionens strategi anses 
vara det billigast möjliga åtgärdspaket som kan ge betydande framsteg i strävan att uppnå 
miljömålet. 
2.2 Effekter nå människors hälsa 
Svaveldioxid är direkt giftigt för människor. Svaveldioxid påverkar slemhinnor i mun, näsa 
och lungor och slår särskilt hårt mot andningsfunktionen. De befolkningssektorer som 
löper störst risk från effekterna av svaveldioxidföroreningar är de unga, de gamla och de 
sjuka, särskilt de som lider av kroniska andningsbesvär, t.ex. astma, bronkit och kronisk 
nedsättning av lungfunktionerna. Svaveldioxid kan genom dess inverkan på 
andningsfunktionen också förvärra hjärtkarlsjukdomar. 
Förutom svaveldioxidens direkta effekter finns det också belägg för indirekta effekter som 
beror på små sura partiklar som bildas vid reaktion mellan svaveloxider och små 
vattendroppar. Dessa små partiklar tros framkalla andnings- och hjärtkärlproblem hos 
utsatta befolkningsgrupper. 
Gemenskapen har sedan 1980 haft lagstiftning som fastställer gränsvärden för 
luftkvaliteten vad gäller svaveldioxid och ämnen i partikelform, (direktiv 80/779/EEG om 
gränsvärden och vägledande värden för luftkvalitet med avseende på svaveldioxid och 
svävande partiklar^. En rapport från kommissionen(5) visade på en klart nedåtgående trend 
vad beträffar svaveldioxidkoncentrationen i den omgivande luften och att målen i 
(4) 
(5) EGT nr L 229, 30.08.1980, s. 30. 
KOM(95) 372 slutlig: Kommissionens rapport om tillämpningen av direktiven om 
luftkvalitet. 
40 
direktiv 80/779/EEG i allmänhet är uppfyllda. Färska studier (APHEA(6)) visar dock att 
svaveldioxid fortsätter att förorsaka hälsoproblem inom gemenskapen och bidrar till ökad 
dödlighet, sjuklighet och sämre livskvalitet. En betydande andel av invånarna i 
gemenskapens städer utsätts för svaveldioxidkoncentrationer som överskrider WHO:s 
senaste riktlinjer för långtidsexponering (50 jxg/m3)(7). 
Mot bakgrund av de färska epidemiologiska beläggen för fortsatta hälsoeffekter, samt 
kostnaderna för svaveldioxidföroreningar, är kommissionen nu i färd med att utarbeta ett 
förslag om revidering av de luftkvalitetsmål för svaveldioxid som fastställdes i direktiv 
80/779/EEG. Som grundval för förslaget används WHO:s senaste rekommendationer. 
2.3 Skador på växtlighet från svaveldioxid i atmosfären 
Svaveldioxid i atmosfären bidrar till surt nedfall, men påverkar också växtligheten direkt 
genom upptagning i växtdelar ovan jord. Potentiella effekter inbegriper nedbrytning av 
klorofyll, reducerad fotosyntes, ökad respiration och förändringar i proteinmetabolismen. 
Känsligheten varierar stort mellan olika typer av växter, och lavar är de mest ömtåliga. 
WHO har antagit en rad riktlinjer för års- och vinterkoncentrationer av svaveldioxid för 
att skydda olika typer av växtlighet. Kommissionen tar dessa riktlinjer som utgångspunkt 
för sina förslag till ändrade luftkvalitetsmål för svaveldioxid i enlighet med målet som 
fastställdes i det femte åtgärdsprogrammet för miljön och som rådet ännu en gång 
uttryckte sitt stöd för i december 1995. Enligt det målet skall hänsyn tas till 
miljöskyddsaspekter vid fastställandet av tillåtna koncentrationer av luftföroreningar. 
2.4 Skador på byggnader och material 
Förutom skador på ekosystem och människors hälsa bidrar svaveldioxidföroreningar till 
att byggnader och byggnadsmaterial förvittrar och korroderar. Stenmaterial, cement, 
betong och puts utsätts alla för korrosion av försurande utsläpp. Äldre byggnader, som 
utgör en del av Europas rika byggnadsminnen, är särskilt känsliga för angrepp. 
2.5 Kostnader för svaveldioxidffiroreningar 
Man har genomfört ett antal studier*8*9* av kostnaderna för svaveldioxidutsläpp öch andra 
försurande utsläpp. Studier av denna typ inrymmer nödvändigtvis ett visst mått av 
osäkerhet. Dessa studier har dock i allmänhet lett till relativt goda uppskattningar av 
kostnaderna för effekterna på människors hälsa och på byggnader och byggnadsmaterial. 
Skadorna på ekosystemens struktur och funktion, och särskilt på den biologiska 
(6) Katsouyanni K., Zmirou D., Spix C, Sunyer I, Schouten JP., Ponka A., Anderson 
HR., Le Moullec Y-, Wojtyniak B., Vigotti MA., Bacharova L. (1994). - Short-
term Effects of Air Pollution on Health: A European Approach Using 
Epidemiological Time Series Data. - Eur Resir J 1995; 8: 1030-1038. 
(7) Utkast till ståndpunkt om svaveldioxid inom ramen för kommissionens framtida 
förslag till reviderade luftkvalitetsnormer. Kan beställas hos GD XI. 
(8) Fallstudie 2: Benefits of an Acidification Strategy for the European Union. 
EXTLRNE-projektet 1996. Europeiska kommissionen, GD XII, JOULE-
programmet. 
(9) Cost Benefit Analyses of the Different Municipal Solid Waste Management 
Systems. Objectives and Instruments for the year 2000. Gjord av Coopers and 
Lybrand på uppdrag av GD XI. Slutrapport 1996. 
41 
mångfalden, har dock inte kvantifierats. Effekterna av svaveldioxidutsläpp varierar från 
region till region beroende på hur många människor som utsätts och beroende på miljöns 
känslighet. Man har uppskattat att kostnaderna för skador som orsakas av 1 ton 
svaveldioxidutsläpp i gemenskapen i genomsnitt är ungefär 4 000 ecu. Större delen (minst 
80 %) kan hänföras till skadlig inverkan på människors hälsa. 
3- Direktiv 93/12/EEG 
I direktiv 93/12/EEC(10) om svavelhalten i vissa flytande bränslen fastställs gränsvärden för 
koncentrationer av svavel i gasoljor (0,2 viktprocent från den 1 oktober 1994) och 
dieselbränslen (0,2 viktprocent från den 1 oktober 1994, sänkt till 0,05 % från den 
1 oktober 1996). I artikel 2 i direktiv 93/12/EEG anmodas kommissionen att senast den 
1 januari 1994 lägga fram en rapport som visar vilka framsteg som gjorts vad gäller 
kontroll av svaveldioxidutsläpp samt ett förslag om införande av ännu strängare normer 
för svavelhalten i gasoljor och dieselbränslen, plus nya gränsvärden för svavelhalten i 
flygfotogen. 
Kommissionen ville inte lägga fram förslag om införande av ytterligare restriktioner för 
svavelhalten i flytande bränslen innan dessa åtgärder kunde motiveras inom ramen för en 
global, kostnadseffektiv och integrerad strategi för bekämpning av försurningen. 
Dessutom visar .den analys som gjorts till stöd för kommissionens försurningsstrategi att 
en hårdare begränsning av svavelhalten i gasoljor och dieselbränslen inte alltid är det mest 
effektiva sättet att minska svaveldioxidutsläppen från förbränning av flytande bränslen, 
och att andra produkter, särskilt tunga eldningsoljor, är en långt mer betydande 
föroreningskälla. 
Vad gäller dieselbränslen har kommissionen nyligen lagt fram ett förslag till ett direktiv 
om kvaliteten på bensin och dieselbränslen00. Enligt detta förslag skall svavelhalten i 
dieselbränslen minskas till 0,035 viktprocent, jämfört med 0,05% enligt direktiv 
93/12/EEG. Denna minskning av svavelhalten motiverades dock mer av behovet att 
minska partikelutsläpp än av behovet att minska svaveldioxidutsläpp. 
Vad gäller flygfotogen anser kommissionen att svaveldioxidutsläpp från denna källa utgör 
ett mycket litet bidrag till problemen med försurning och atmosfäriska föroreningar. 
Kommissionen anser därför att det i detta skede inte är nödvändigt att lagstifta för att 
införa obligatoriska gränsvärden för svavelhalten i flygfotogen. 
Som en del av dess strategi för bekämpning av försuming och minskning av 
svaveldioxidföroreningar i städer anser kommissionen att det är kostnadseffektivt att 
införa eller bibehålla begränsningar av svavelhalten i vissa flytande bränslen, närmare 
bestämt tunga eldningsoljor och gasoljor. Nedan ges en beskrivning av de föreslagna 
åtgärderna och deras relation till den aktuella marknadssituationen. 
(10) EGT nr L 74, 27.03.1993, s. 81. 
(11) KOM(96) 248 slutlig: Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om 
kvalitetsstandarder för bensin och dieselbränslen (ändring av rådets 
direktiv 93/12/EEG). 
42 
4. Produkter som skall regleras i detta förslag 
4.1 Tung eldningsolja 
Tung eldningsolja är den viktigaste källan till svaveldioxidutsläpp från förbränning av 
flytande bränslen (se tabell 1). Tung eldningsolja används i raffinaderier, kraftverk och 
industri, och mindre kvantiteter används för bostadsuppvärmning och transporter. 
Förbrukningen av och den genomsnittliga svavelhalten i tung eldningsolja för respektive 
medlemsland visas i tabell 2. Det finns klart signifikanta skillnader mellan 
medlemsstaterna, där Italien, Spanien, Frankrike, Grekland och Irland, och i mindre 
utsträckning Förenade kungariket, Tyskland och Belgien, visar ett betydande beroende av 
tung eldningsolja som värme- och energikälla. Den beräknade genomsnittliga svavelhalten 
i tung eldningsolja varierar dessutom stort över hela gemenskapen. Flera medlemsstater 
har genomsnittssiffror på 1 % svavel eller mindre, medan man i andra länder för vissa 
kategorier av tunga eldningsoljor har genomsnittliga svavelkoncentrationer på upp 
till 3,5 %. 
Kommissionen har beslutat att föreslå 1 % (viktprocent) som generellt gränsvärde för 
svavelhalten i tung eldningsolja inom gemenskapen. Som framgår av tabell 7 kommer det 
att medföra betydande fördelar i form av minskade svaveldioxidutsläpp. 
Tabell 2 
Statistik över förbrukning och genomsnittlig svavelhalt för tunga eldningsoljor i 
medlemsstaterna 
Total årsförbrukning0 
år 1995 (kiloton) 
inklusive tunga eldningsoljor som 
används i raffinaderier Genomsnittlig 
svavelhalt 
(procent) 
Belgien 1975 (1 925) (**) ^0 
Danmark 811 sm. 1,0 
Tyskland 7 012 (3 160) 12 
Grekland 2 677 liga. 2J Spanien 8 222 (720) 1-3,5 (•••) 
Frankrike 7 275 (1 215) 2,1 
Irland 1284 J5SL -2,0 
Italien 30 586 (19 406) 1,53 
Luxemburg 98 SSSL 
Nederländerna 1 176 (170) 2,2 
Österrike 930 J4751 Oäi 
Portugal 3 335 (339) 
Finland 1678 (1 220) 1,1 
Sverige 1930 (1 930) A3 
Förenade kungariket 9 028 (?) 2,18 
(•*) 
(•••) Uppgifter från medlemsstaterna i november/december 1996. 
Siffrorna inom parentes anger beräknad förbrukning av tunga eldningsoljor med mindre 
än 1 % svavelhalt. Uppgifter från medlemsstaterna till GD XI i november/ 
december 19% eller till GD XVII som en del av den årliga presentationen av statistik. 
Beroende på vilken typ av tung eldningsolja som används. 
43 
Kommissionen inser dock att åtgärderna måste vara kostnadseffektiva. Det är uppenbart 
att det i vissa regioner inom gemenskapen, där luftkvalitetsmålen med avseende på 
svaveldioxid uppfylls och där svaveldioxidutsläppen inte i någon större omfattning bidrar 
till försurningsproblem, kanske inte är nödvändigt att införa en sträng enprocentsgräns för 
svavelhalten i tung eldningsolja. I sådana regioner skulle högre gränsvärden för 
svavelhalter kunna tillåtas utan att det äventyrar miljömålen. Kommissionen föreslår att 
användning av tung eldningsolja med en svavelhalt på upp till 2,5% skall tillåtas i sådana 
regioner. En övre gräns för svavelhalten i tung eldningsolja bör införas för att undvika 
"dumpning" av tung eldningsolja med mycket hög svavelhalt i regioner som för 
närvarande har en god miljö. Kommissionens förslag bör inte medföra någon försämring 
av miljön i dessa regioner. 
Den analys som genomförts till stöd för den föreslagna strategin för bekämpning av 
försurning visade också att det för kraftverk och vissa industrier skulle vara mer 
kostnadseffektivt att ta bort svaveldioxid från utsläppen, t.ex. med hjälp av metoder som 
rökgasavsvavling, ån att använda lågsvavliga tunga eldningsoljor. Kommissionen är också 
medveten om behovet att undvika alla onödiga överlappningar mellan detta direktiv och 
bestämmelserna i direktivet om stora förbränningsanläggningar (88/609/EEG)(12). Det står 
helt klart att det inte skulle vara någon mening med att kräva att tung eldningsolja med 
högst 1 % svavelhalt skall användas i sådana anläggningar, samtidigt som man kräver 
användning av sofistikerad teknik för att ta bort svaveldioxid från deras utsläpp. 
I ljuset av dessa överväganden anser kommissionen att alla nya (enligt definitionen i 
artikel 2.9 i direktiv 88/609 EEG) förbränningsanläggningar med en termisk ineffekt över 
50 MWatt, vilka uppfyller kraven i direktiv 88/609/EEG, bör undantas från kravet på att 
använda tung eldningsolja med en svavelhalt på högst en viktprocent. För alla andra 
förbränningsanläggningar anser kommissionen att man bör kräva att de antingen använder 
tung eldningsolja med en svavelhalt på högst 1 % eller respekterar en utsläppsnorm på 
1 700 mg svaveldioxid per kubikmeter, vilket i utsläppstermer torde motsvara förbränning 
av tung eldningsolja med svavelhalten 1 %. 
Beträffande förhållandet mellan detta direktiv och direktiv 88/609/EEG bör man komma 
ihåg att kommissionen redan har meddelat sin avsikt att till slutet av 1997 lägga fram 
förslag om ändring av direktiv 88/609/EEG. De bestämmelser i detta direktiv söm rör 
stora föitränningsanläggningar kommer att behöva ses över mot bakgrund av den 
kommande översynen av direktiv 88/609/EEG. 
4.2 Gasolior 
En gräns på 0,2 viktprocent svavel fastställdes för gasoljor i direktiv 93/12/EEG. Aktuell 
förbrukning och genomsnittlig svavelhalt i gasoljor som används i de olika 
medlemsstaterna visas i tabell 3. 
Analysen som genomfördes till stöd för kommissionens föreslagna strategi för 
bekämpning av försurning visade att för sex medlemsstater - Belgien, Danmark, Tyskland, 
Nederländerna, Sverige och Förenade kungariket - skulle en ytterhgare sänkning av 
svavelhalten i gasolja vara en kostnadseffektiv åtgärd. I Frankrike, Grekland, Irland, 
(12) EGT nr L 336, 07.12.1988, s.l. 
44 
Italien, Luxemburg, Portugal och Spanien skulle en sådan åtgärd däremot inte vara 
kostnadseffektiv. Beträffande Österrike Och Finland, så hade båda dessa länder ett 
gränsvärde på 0,1 % före sin anslutning till unionen, och enligt villkoren i 
anslutningsavtalen med dessa länder får de behålla sina lägre gränsvärden under en 
övergångsperiod fram till den 31 december 1998. Under perioden från den 1 januari 1995 
till slutet av övergångsperioden, och enligt villkoren i anslutningsavtalen, skall de 
bestämmelser i direktiv 93/12/EEG som är tillämpliga för gasoljor ses över i 
överensstämmelse med EG-fÖrfarandena. 
Tabell 3 
Statistik0 över förbrukning och svavelhalt för gasoljor i medlemsstaterna 
Total årsförbrukning 
år 1995 Qdloton) Genomsnittlig svavelhalt 
(procent) 
Belgien 5 623 0,20 
Danmark 1643 0,20 
Tyskland 34 382 0J6 
Grekland 2 259 0,27 
Spanien 1650 0,30 
Frankrike 14 050 0,15 
Irland 1214 0,16 
Italien 3 578 0,20 
Luxemburg 
Nederländerna 1594 0,19 
Österrike 2 460 <0,2 
Portugal 900 uppgift saknas 
Finland 2 334 0,05 
Sverige 2 700 0,076 
Förenade kungariket 3 815 0,14 
(•) Uppgifter från medlemsstaterna i november/december 1996. 
Mot bakgrund av ovanstående överväganden anser kommissionen att det inte är lämpligt 
att införa en gräns på 0,1 % svavel för gasolja inom gemenskapen. Å andra sidan anses det 
inte heller lämpligt att tvinga medlemsstater som vill gå längre än nuvarande gräns på 
0,2 %, särskilt Österrike och Finland, att avstå från att göra så. Av skäl som förklaras mer 
i detalj nedan anser kommissionen att eftersom det primära motivet för de aktuella 
åtgärderna är miljöbetingat är det lämpligare att det aktuella direktivet baseras på 
artikel 130s i fördraget. Kommissionen avser därför att behålla nuvarande norm, 0,2 % 
svavel i gasolja, men som en miniminorm. Medlemsstaterna kommer inte att hindras från 
att behålla eller införa strängare bestämmelser, förutsatt att sådana bestämmelser är 
förenliga med fördragej och att kommissionen underrättas därom. Om en medlemsstat vill 
införa strängare bestämmelser skall den underrätta kommissionen om detta i 
överensstämmelse med bestämmelserna i direktiv 83/189/EËG. Vad gäller Österrike och 
Finland, kommer dessa länder att kunna behålla sina nuvarande bestämmelser från den 
tidpunkt då detta direktiv träder i kraft, i enhghet med bestämmelserna i artikel 130t i 
fördraget. 
45 
Merparten av gasoljorna används för uppvärmning av bostäder, men en viss del används 
för kraft- och värmeproduktion inom sjöfarten. Ett gränsvärde på 0,2 % svavel i gasoljor 
för sjöfarten kan få betydande ekonomiska följder för Greklands hela territorium och för 
Spanien i fråga om Kanarieöarna. Dessutom är det så att utsläpp av svaveldioxid från 
sjöfarten runt Greklands fastland och den grekiska övärlden liksom från sjöfarten i 
närheten av Kanarieöarna har minimal effekt på människans hälsa och miljön. Av 
ovannämnda skäl anser kommissionen det lämpligt att i fråga om gasoljor för marint bruk 
medge ett undantag från införandet av en 0,2 % svavelgräns för Grekland beträffande hela 
dess territorium och för Spanien beträffande Kanarieöarna. 
4-3 Övriga tvner av flytande bränslen inklusive bunkerolia 
Som framgår av avsnitt 3 kommer det föreliggande direktivet inte att omfatta vare sig 
dieselbränslen som används för vägtransporter eller flygfotogen. En annan kategori av 
flytande bränslen som tills vidare inte kommer att omfattas av direktivet är bunkerolja. 
Bunkerolja används på fartyg, och den analys som kommissionens försurningsstrategi är 
baserad på har visat att bunkeroljan är en viktig källa till försurande utsläpp, särskilt i 
Östersjön och vissa delar av Nordsjön. Att begränsa utsläppen av svaveldioxid från 
förbränningen av bunkerolja skulle också vara en ytterst kostnadseffektiv åtgärd. Även om 
svavelhalten i bunkeroljor för närvarande inte är föremål för någon internationell reglering, 
diskuteras ändå förslag i den riktningen inom ramen för Internationella 
sjöfartsorganisationens (IMO) konvention om förhindrande av förorening från fartyg 
(MARPOL). MARPOL-konventionen håller för närvarande på att ses över, och den nya 
konventionen väntas bli klar till hösten 1997. Den reviderade konventionen kommer att 
innehålla ett avsnitt som går ut på att vissa områden kan betecknas som känsliga för 
svaveloxider. I sådana områden kommer fartygen att tvingas använda bunkerolja med en 
svavelhalt på max 1,5 % i stället för det generella gränsvärdet 4,5 %, som enligt förslaget 
skall gälla överallt annars. I stället för ätt införa ensidiga EG-omfattande åtgärder för att 
begränsa svavelhalten i bunkerolja anser kommissionen att det torde vara verkningsfullare 
för gemenskapens länder att driva en gemensam linje i de pågående förhandlingarna om 
ändringen av MARPOL-konventionen. På det sättet skulle Östersjön och hela eller delar 
av Nordsjön och Engelska kanalen betecknas som känsliga för svaveloxider enligt 
konventionen. När översynen av MARPOL-konventionen är klar kommer kommissionen 
att se över sin ståndpunkt beträffande behovet av att ta med bestämmelser för bunkeroljor 
i det föreliggande direktivet. 
5- Den europeiska raffinaderiindustrin 
I Europeiska gemenskapen (15) finns 106 raffinaderier med en samlad 
destillationskapacitet på 13 212 833 fat per dag. Tidigare delades raffinaderierna in i tre 
kategorier: enkla raffinaderier, raffinaderier med katalytisk krackning och fullt 
uppgraderade raffinaderier ("full upgrading"). 
Dessa kategorier representerar emellertid inte längre de olika raffinaderityper som är i drift 
i Europa. Under de senaste tre till fem åren har en del raffinaderiföretag moderniserat sina 
anläggningar för att möta strängare produktkrav, som t.ex. minskad blyhalt i bensin och 
sänkning av svavelhalten i gasolja och dieselbränsle. 
46 
Dagens raffinaderier delas lämpligen in på följande sätt: 
Enkel raffinering - inklusive termisk krackning och viss vakuumdestillation 
FCC (Fluid Catalytic Cracking) 
- med/utan förbehandling av råvaran ("feed pretreatment") 
- med/utan C6-isomerisering 
Hydrerande krackning 
FCC och hydrerande krackning 
övrigt (produktion av smörjmedel etc.) 
Den vanhgast förekommande raffinaderitypen i Europa är FCC (med/utan förbehandling 
och med/utan C6-isomerisering, men inte med kombinationen FCC + hydrerande 
krackning), och den typen svarar för omkring 61 % av den samlade kapaciteten av 
atmosfMsk destination i Europeiska gemenskapen. 
Tabell 4 ger en översikt av raffinaderityperna i Europa och deras procentuella andel av 
den samlade europeiska destillationskapaciteten. Figur 1 visar vilka typer av raffinaderier 
som finns i respektive land och deras samlade destillationskapacitet. 
Tabell 4 
Europeiska raffinaderityper och deras andel av destillationskapaciteten i Europa 
(1994) 
Typ Antal Total 
atmosfärisk 
destillations­
kapacitet 
(fat/dag) % av europeisk 
kapacitet 
Enkel utan termisk krackning och C6-isomeri-sering 18 969 030 7,3 % 
Enkel utan termisk krackning men med C6-isome-
risering 244 000 1,8 % 
Enkel med termisk krackning men utan C6-isome-
risering 10 737 118 5,6 % 
Enkel med termisk krackning och C6-isomeri-sering 696 700 5,3 % 
Hydrerande krackning utan C6-isomerisering 881 160 6,7 % 
Hydrerande krackning med C6-isomerisering 494 000 3,7 % 
FCC utan förbehandling och C6-isomerisering 19 3 218 500 24,4 % 
FCC utan förbehandling men med C6-isomeri-sering 17 2 793 000 21,1 % 
FCC med förbehandling men utan C6-isomeri-sering 1 454 025 11,0% 
FCC med förbehandling och C6-isomerisering 598 300 4,5 % 
FCC och hydrerande krackning utan förbehandling 
och C6-isomerisering 737 000 5,6 % 
FCC och hydrerande krackning utan förbehandling 
men med C6-isomerisering 390 000 3,0 % 
övriga 0 0% 
Totalt i Europa 106 13 212 833 
47 
Figur 1 
Europeiska raffinaderityper uppdelat pa länder (1994) 
Hydrerande krackning 
FCC plus hydrerande 
krackning utan 
Av figur 1 framgår att de olika typerna av FCC-raffinaderier dominerar i Österrike, 
Belgien, Frankrike, Italien, Nederländerna, Förenade kungariket och Spanien. Greklands 
destillationskapacitet är emellertid uppdelad på enkla raffinaderier och FCC-raffinaderier, 
och ett av FCC-raffinaderierna har också viss kapacitet för hydrerande krackning, vilket 
ökar dess flexibilitet med avseende på de förändringar i bränslekvaliteten som kommer att 
krävas. De tyska raffinaderierna har den största kapaciteten för hydrerande krackning av 
alla EU:s medlemsstater. Finland har ett enkelt raffinaderi och ett FCC-raffinaderi med 
hydrerande krackning. I Danmark och Irland finns bara enkla raffinaderier. Sveriges 
destillationskapacitet är uppdelad nästan lika mellan enkla raffinaderier och FCC-
raffinaderier. Ett av de senare har dock viss kapacitet för hydrerande krackning. 
Raffinaderitypen har stor betydelse för oljeindustrins förmåga att klara produktkrav och är 
den avgörande faktorn för huruvida den tekniska kapaciteten hos ett enskilt raffinaderi 
kommer att klara de strängare krav som blir en följd av den europeiska miljölagstiftningen. 
48 
I allmänhet är FCC-raffinaderierna den typ som kommer att få det svårast att framställa 
lågsvavliga produkter. Det är därför uppenbart att den föreslagna lagstiftningen kommer 
att innebära en stor utmaning för raffinaderiindustrin i Frankrike, Belgien, Portugal, 
Förenade kungariket och Spanien. 
6* Effekter nå handeln 
För att kunna producera ett sortiment med olika bränslen och tillfredsställa den lokala 
efterfrågan behöver raffinaderiföretag ofta idka handel med en del av sina raffinaderipro­
dukter. På så sätt får raffinaderiföretagen möjlighet att balansera raffinaderiets typ och 
konstruktion mot bränsleefterfrågan och karaktären på råoljetillgången. För närvarande 
sker denna handel både mellan medlemsstater och - i mindre utsträckning - till tredje land. 
Riktvärden för handelns omfattning ges i tabell 5 nedan. 
N Tabell 5 
Utrikeshandel med tung eldningsolja inom EG (15) 1995. 
(Källa: databasen COMEXT2) 
KN-nr 
2710 00 74 
2710 00 76 
2710 00 77 
2710 00 78 Svavelhalt 
<1% 
1-2 % 
2-2,8 % 
> 2,8 % 
TOTAL Import Export 
(miljoner ton) 
11662 
1 125 
2 749 
1332 
16 868 3 041 
0 582 
1028 
14 151 
18 802 
Handelsbalans: 1 934 miljoner ton 
Handel mellan raffinaderianläggningar, ombearbetning av produkter och omklassificering 
medför att ett visst mått av dubbelräkning och oegentligt bokförda siffror kan förvränga 
handelsstatistiken. Tabellen visar ändå att nettohandeln med dessa flytande bränslen är 
liten jämfört med produktions- och förbrukningsnivåerna. 
En stor del av de betydande handelsflödena, både mellan regioner inom gemenskapen och 
mellan gemenskapen och tredje länder, är en följd av säsongsvariationer och kvalitets­
fluktuationer. Samtidigt som högsvavliga bränsleoljor i allmänhet exporteras från EG och 
lågsvavliga kvaliteter importeras, sker också omfattande rörelser av restprodukter för 
ytterligare bearbetning. 
Förslaget kommer sannolikt, åtminstone på medellång sikt, att leda till en ökning av den 
allmänna nivån på handeln med flytande bränslen, och en del av denna ökning kommer att 
ligga inom utrikeshandeln med tredje länder, särskilt i fråga om lågsvavlig tung 
eldningsolja. Samtidigt förväntas dock inte förslaget på något markant sätt förändra 
utrikeshandelsbalansen för flytande bränslen som helhet. I själva verket är det möjligt att 
raffinaderiföretagen finner att ökningar i importen av lågsvavlig tung eldningsolja kommer 
att leda till en ökat prisgap mellan högsvavliga och lågsvavliga tunga eldningsoljor, vilket 
gör det mer lönsamt att investera i kapacitet för kvaUtetsförbättring av eldningsoljor och 
för rökgasavsvavling. 
49 
Svavelhalten i de råoljor som importeras till gemenskapen varierar inom vida gränser. Den 
genomsnittliga svavelhalten under första kvartalet 1995 var ca 1,0 %. I tabell 6 visas 
riktvärden för svavelhalten i olika råoljor från olika producentregioner. 
Tabell 6 
Riktvärden för svavelhalten i råoljor från olika producentregioner 
Råolja 
Saudiarabien 
Lätt 
Medeltung 
Tung 
Berri 
övriga 
Libyen 
Lätt 
Medeltung 
Tung 
Ryssland 
Ural 
övriga 
Mexiko 
Maya 
Isthmus 
Norge 
Statfjord 
Gullfaks 
Oseberg 
Ekofisk 
övriga Gemenskapens import* 
Volym 
(1000 fet) 
97 010 
11243 
10 881 
21564 
9 024 
36 690 
42 785 
3 889 
49,501 
46 610 
13 065 
296 
54 725 
15 067 
23 252 
29 925 
30 589 %avEU-
importen 
11,4 
1,3 
1,3 
2,5 
1,1 
4,3 
5,0 
0,5 
5,8 
5,5 
1,5 
0,0 
6,5 
1,8 
2,7 
3,5 
3,6 Pris("> 
(USD/fet) 
18,3 
17,7 
17,45 
18,61 
-
18,76 
18,68 
18,04 
18,40 
17,81 
16,54 
19,23 
18,68 
19,08 
18,89 
19,11 
18,75 Svavelhalt (procentinter- 1 
' vallf > 
1,33-1,9 
2,4-2,41 
2,55-2,8 
1,2-1,33 
1,1 
0,1-0,43 
0,18-0,39 
1,8-1,85 
0,88-1,6 
0,3-3,7 
2,32-3,31 
Okänd 
0,2-0,3 1 
0,25-0,45 
0,3-0,31 
0,17-0,2 
0,02-0,26 
(*> Första kvartalet 1995. Uppgifter från GD XVII. 
("} Siffror från april 1995. Uppgifter från GD XVII. 
Handeln med raffinerade flytande bränslen kommer att i viss mån minska direktivets effekt 
på handeln med råoljor. Eftersom reserverna av lågsvavUg råolja är begränsade är det ändå 
rimligt att anta att prisgapet mellan lågsvavliga ("söta") råoljor och högsvavliga ("sura") 
råoljor kommer att öka. Det är också rimligt att anta att importen till gemenskapen av 
råoljorna med den högsta svavelhalten kommer att avta. Av tabell 6 framgår emellertid att 
samtliga producentregioner som för närvarande levererar råoljorna med högst svavelhalt 
också levererar lättare råoljor vars svavelhalt ligger närmare eller på den nuvarande 
genomsnittliga svavelhalten 1,0 %. 
50 
7. Kostnader och positiva effekter i form av minskade utsläpp som blir Följden 
av kommissionens förslag 
I tabell 7 visas de beräknade positiva effekter i form av minskade svaveldioxidutsläpp som 
blir följden av ett införande av en enprocentsgräns för svavelhalten i tung eldningsolja 
inom gemenskapen. I denna tabell görs ingen skillnad mellan de utsläppsminskningar som 
har ett direkt samband med sänkningen av svavelhalten i tung eldningsolja till 1% och de 
minskningar som beror på användarnas omställning till andra bränslen eller installation av 
avsvavlingsanläggningar för rökgaserna, vilket är två alternativa och möjligen billigare sätt 
att minska utsläppen. I tabell 7 tas heller ingen hänsyn till de undantag som planeras i vissa 
regioner, och följaktligen är de positiva effekterna i form av minskade utsläpp utan tvekan 
beräknade i överkant. Trots dessa reservationer kommer införandet av enprocentsgränsen 
för svavelhalten i tung eldningsolja medföra att svaveldioxidutsläppen sänks med ca 1 
miljon ton år 2010 jämfört med hur det skulle bli utan kommissionens förslag. 
Tabell 7 
Beräknade svaveldioxidutsläpp år 2010 från förbränning av tung eldningsolja (i 1 000 ton) 
Belgien 
Danmark 
Tyskland 
Grekland 
Spanien 
Frankrike 
Irland 
Italien 
Luxemburg 
Nederländerna 
Österrike 
Portugal 
Finland 
Sverige 
Förenade kungariket 
TOTALT Jämförelsevärde för 
fortsatt verksamhet med 
oförändrade villkor 
("business as usual") 
104,1 
12,0 
125,2 
79,0 
400,1 
177,1 
94,6 
500,2 
0,2 
18,2 
22,9 
74,7 
36,0 
23,6 
451.2 
2 119,0 Med 1% svavel 
54,4 
10,6 
76,2 
27,4 
151,9 
63,6 
33,7 
240,7 
0,1 
17,7 
21,9 
32,4 
35,9 
23,6 
197.5 
987,6 Skillnad 
49,7 
1,4. 
49,0 
51,6 
248,2 
113,5 
60,9 
259,5 
0,1 
0,5 
1,0 
42,3 
0,1 
— 
253.5 
1 131,4 
De beräknade kostnaderna för kommissionens förslag för respektive land och sektor 
presenteras i tabell 2 i den bifogade konsekvensbedömmngen. Kommissionen anser att 
man lyckats göra en god avvägning mellan kostnader och fördelar. 
8. Berörda parters ståndpunkter 
I den bifogade konsekvensbedömningen redogörs för hur förslaget påverkar näringslivet 
samt för berörda parters ståndpunkter. 
51 
?• Rättslig grund 
Utsläpp av svaveldioxid är en bidragande orsak till försurningsproblem. De har också både 
direkta och indirekta effekter på människors hälsa (se avsnitt 2). Motivet till att minska 
sådana utsläpp är därför i första hand miljöbetingat. Att minska svavelhalten i vissa 
flytande bränslen är en integrerad del av ett kostnadseffektivt paket av åtgärder inriktade 
på att sänka svaveldioxidutsläppen till nivåer som är förenliga med uppnåendet av 
långtgående miljömål både i fråga om surt nedfall och om luftkvalitetsmål för svaveldioxid 
och fasta partiklar. 
När man tar fram kostnadseffektiva strategier för bekämpning av försurning och 
atmosfäriska föroreningar är det också nödvändigt att ta hänsyn till karaktären hos det 
aktuella miljöproblemet. Beträffande försurningen finns det markanta skillnader i fråga om 
ekosystemens känslighet sett över hela gemenskapen. Det betyder att nedfallet av en viss 
mängd försurande ämnen kan ge allvarliga följder för t.ex. Sveriges jordar och sjöar, 
medan samma mängd kart ha en försumbar effekt på markerna i Spanien eller Portugal 
med deras höga buflringskapacitet. Försurande utsläpp förflyttas också tiotals eller 
hundratals mil i förhärskande vindriktningar och åstadkommer skada långt bort från den 
plats där de har sitt ursprung. I en kostnadseffektiv strategi måste man ta hänsyn till dessa 
aspekter. Den analys som genomförts till stöd för kommissionens strategi för bekämpning 
av försurningen och där det tas hänsyn till bl. a. skillnader i ekosystemens känslighet, 
regionala mönster i fråga om utsläpp och nedfall liksom kostnadseffektivitet, har visat att 
en reglering av svavelhalten i flytande bränslen kommer att bli kostnadseffektiv i en del 
länder och regioner men inte i andra. Om man vill behålla kostnadseffektivitetsaspekterna, 
som har utgjort en integrerad del i utformningen, är det av stor vikt att de föreslagna 
lagstiftningsåtgärderna för strategins genomförande är flexibla och svarar mot den 
geografiska komplexiteten hos de aktuella miljöyttringarna. 
De ovannämnda aspekterna, som betonar miljömålen och behovet av flexibilitet, torde 
tydligt tala för användning av artikel 130s i fördraget som rättslig grund. De regler som 
gäller för den inre marknaden måste emellertid beaktas. Den möjUghet som med­
lemsstaterna har enligt artikel 130t att införa strängare skyddsåtgärder undantar inte dessa 
åtgärder från kravet att de skall vara förenliga med fördraget, d.v.s. berättigade och 
proportionella. I förslaget förutsätts att medlemsstater som önskar införa strängare 
åtgärder måste underrätta kommissionen om detta i enhghet med bestämmelserna i 
direktiv 83/189/EEG. Kommissionen noterar dessutom att produktens karaktär (produkts-
lag, ekonomiskt värde, handelsformer etc.) är sådan att den flexibilitet som medges inte 
kan leda till en allvarlig störning på marknaden med påföljande betydande ekonomiska 
skadeverkningar. I fallet tung eldningsolja och gasolja finns emellertid inga belägg för att 
förekomsten av ett begränsat antal olika nationella normer skulle ha några negativa 
ekonomiska konsekvenser. I själva verket är det sannolikt tvärtom, i den meningen att 
variationer på marknaden kommer att ge raffinaderiindustrin möjUghet att komponera och 
blanda sina produkter så att de högsvavUga bränslena kan avsättas i regioner eller till 
industrier som har rätt till de olika undantag som direktivet medger, samtidigt som de 
lågsvavUga produkterna kommer att avsättas i de regioner och till de industrier som på 
grund av sitt geografiska läge i betydande grad bidrar till miljöproblemen. SlutUgen 
kommer inrättandet, i enlighet med artikel 6, av nationeUa program att medföra att 
kontroUen av att bränslena uppfyUer normerna kommer att ske när de används i stället för 
vid gränsen, och därigenom minimerar man de eventueUa störande effekterna på handeln. 
52 
Till sist bör man komma ihåg att en rättsakt som grundas på artikel 13 Os gör det möjligt 
för Finland och Österrike att fortsätta tillämpa gränsvärdet 0,1 %, som gällde redan före 
deras anslutning och som de för närvarande har tillstånd att behålla under en fyraårig 
övergångsperiod som löper ut i december 1998. 
Mot bakgrund av att 
a) det primära motivet för åtgärden är miljöskyddet, 
b) karaktären hos de miljöproblem som skall lösas kräver ett flexibelt och geografiskt 
differentierat tillvägagångssätt, 
c) det inte finns några belägg för att förekomsten av olika svavelgränsvärden för 
gasolja och tung eldningsolja i oUka länder och regioner i gemenskapen skulle leda 
till några betydande marknadsstörningar eUer ekonomiska nackdelar, 
har kommissionen följaktligen beslutat att den rättsliga grund som lämpar sig bäst för det 
föreUggande direktivet är artikel 130s i fördraget. 
10. Behovet av åtgärder på gemenskapsnivå - subsidiaritetsprincipen 
10.1 Vilfai ftr infilen med $W Planerade tiilMf J?flW i reMJP" ffl gemensfripens 
åtaganden? 
Den föreslagna åtgärden utgör en integrerad del av en kostnadseffektiv strategi som är 
inriktad på att bekämpa försurningen samt på att minska de atmosfäriska föroreningarna i 
form av svaveldioxid och fasta partiklar. 
Försurningen är ett allvarligt hot mot miljön. Den är gränsöverskridande tiU sin karaktär 
och kräver en gemenskapsövergripande strategi för att någon förbättring skall 
åstadkommas. Åtgärder som enskilda medlemsstater vidtar på egen hand kommer, i 
avsaknad av kompletterande åtgärder i andra medlemsstater, i bästa fall att få en minimal 
effekt. 
I det femte åtgärdsprogrammet för miljön var målet för försurningen att kritiska 
belastningar och nivåer aldrig skulle få överskridas. Den målsättningen fick ännu en gång 
tiUstyrkan av rådets möte i december 1995. Vid det rådsmötet anmodades kommissionen 
att senast i början av 1997 lägga fram en gemenskapsstrategi för bekämpning av 
försurningen med slutmålet att inga av de kritiska belastningarna och nivåerna skulle få 
överskridas. 
Kommissionen har nu lagt frarn sin strategi för bekämpning av försurningen. Det 
föreUggande förslaget utgör en del av denna strategi. 
Beträffande luftkvaUteten har gemenskapen redan luftkvalitetsnormer för svaveldioxid och 
fasta partiklar, och de normerna håUer för närvarande på att ses över. Atmosfäriska 
föroreningar i form av svaveldioxid och fasta partiklar är en bidragande orsak tiU 
luftvägssjukdomar och hjärt- och kärlsjukdomar hos utsatta delar av befolkningen. 
Koncentrationer av svaveldioxid har också direkta effekter på miljön. Det behövs 
53 
betydande minskningar i utsläppen av svaveldioxid för att åstadkomma tillfredsställande 
luftkvalitet med avseende på svaveldioxid och fasta partiklar (svaveldioxid medverkar till 
bildandet av sulfater, som i sin tur medverkar till bildandet av sekundära fasta partiklar i 
atmosfären). Den minskning av svaveldioxidutsläppen från förbränning av flytande 
bränslen som blir följden om det föreliggande förslaget genomförs kommer att bli ett 
viktigt bidrag för att uppnå tillfredsstäUande mål för luftkvaliteten. 
Att motverka försurning och förbättra luftkvaliteten är en del av gemenskapens 
miljöpolitik enligt artikel 130r i fördraget. Vidare föreskrivs i artikel 129 i fördraget att 
hälsoskyddskraven skall ingå som ett led i gemenskapens övriga politik. Dessutom skall 
gemenskapens verksamhet enligt artikel 3 o i fördraget bidra till att en hög hälsoskydds­
nivå uppnås. 
10.2 Skall den planerade åtgärden vara en exklusiv behörighet för gemenskapen 
eller en gemensam behörighet tillsammans med medlemsstaterna? 
Gemenskapen har en allmän behörighet att vidta åtgärder för att uppnå miljömålen i 
artikel 130r. 
I det förslag om en gemenskapsomfattande strategi för bekämpning av försurningen som 
nyligen antogs av kommissionen sätts det upp kvantifierade mål för de minskningar av 
utsläppen som måste åstadkommas av varje medlemsstat för att miljömålet skall nås. 
Minskningarna av utsläppen skall åstadkommas på ett kostnadseffektivt sätt, och det 
kommer att kräva ett integrerat paket av sammankopplade och ömsesidigt förstärkande 
åtgärder. En del av dessa åtgärder bör vidtas på gemenskapsnivå, som i fallet med det 
föreliggande förslaget och den förestående översynen av direktiv 88/609/EEG om 
begränsningen av utsläpp av vissa föroreningar i luften från stora förbränningsan­
läggningar. Andra åtgärder såsom förhandlingar med sektorer eller branscher i näringslivet 
kommer att äga rum på nationell nivå. Dessutom kommer det att behöva vidtas ytterligare 
åtgärder i internationeUa forum som Internationella sjöfartsorganisationens (IMO) 
konvention om havsföroreningar och ECE-konventionen öm långväga gränsöverskridande 
luftföroreningar. 
10.3 Vilken är gemenskapsaspekten på problemet och hur har man tacklat det 
hittills? 
Försurning är ett gränsöverskridande problem, som bäst kan angripas genom en samlad 
insats på gemenskapsnivå. På samma sätt är atmosfäriska föroreningar ett miljöhot som 
kräver en samlad insats. 
I avsaknad av en gemenskapsstrategi mot försurningen har tendensen hittills varit att 
åtgärderna införts från fall till fall. Det finns i själva verket gemenskapslagstiftning för 
begränsning av utsläpp från förbränningsanläggningar (direktiv 88/609/EEG) där man 
sätter en övre gräns för svavelhalten i vissa flytande bränslen (direktiv 93/12/EEG). 
Kommissionens förslag om en gemenskapsomfattande strategi för bekämpning av 
försurningen bttdar en tydlig ram för utvecklandet av framtida politiska instrument. 
54 
10.4 VUken är den effektivaste lösningen om man iämför medlemsstaternas och 
I den analys som kommissionen genomfört till stöd för utvecklandet av en gemenskap­
somfattande strategi för bekämpning av försurningen utpekas begränsningen av 
svavelhalten i vissa flytande bränslen som en nödvändig del av en kostnadseffektiv strategi 
för minskning av försurande utsläpp. 
10.5 VUket mervärde för gemenskapen ger den planerade åtgärden, och vad 
skulle det fcofffà att avsrâ frfa dep? 
De ekonomiska konsekvenserria av försurning och luftföroreningar är betydande (se 
avsnitt 2). En ensidig åtgärd på egen hand av en medlemsstat kommer inte att bli 
framgångsrik så länge det inte vidtas kompletterande åtgärder i andra medlemsstater: i 
själva verket är det så att det finns risk för att medlemsstaterna i avsaknad av en klar 
strategi och en samordnad insats vidtar åtgärder som motverkar varandra. Genomförandet 
av en integrerad gemenskapsstrategi är ett medel att se till att miljömålen kommer att 
säkras på ett effektivt sätt. En tydUg strategi baserad på principer som kostnadseffektivitet 
och ansvarsfördelning samt med en klar definition av gemenskapens och medlemsstaternas 
roll gagnar näringslivet genom att den möjliggör investeringar och planering på lång sikt 
med utgångspunkt i ett rationeUt och tydligt tillvägagångssätt för utvecklingen av 
miljöpolitiken. 
Kostnaderna som är förknippade med förslaget beräknas till 0,8 miljoner ecu/år. Med 
detta uppnår man en minskning på 1 113 kiloton svaveldioxid. Detta skall jämföras med 
en situation där man inte vidtar någon ytterligare åtgärd utan låter verksamheten fortsätta 
som förut med oförändrade villkor ("business as usual"), och i det fallet är den 
genomsnittliga kostnaden omkring 700 ecu per ton svaveldioxid. Det finns utrednings­
resultat som talar för att vinsterna, i den mån de har kunnat värdesättas, skuUe kunna vara 
så stora som 4 000 ecu per ton svaveldioxid. 
10.6 Vilka åtgärder står till buds för gemenskapen? 
Syftet med åtgärden är att minska svaveldioxidutsläppen från förbränning av vissa flytande 
bränslen. Medlet som har pekats ut för att uppnå detta mål är fastställandet av 
gränsvärden fbr svavelhalten i vissa flytande bränslen. Den bästa formen för att fastställa 
gränsvärdena är en förordning eller ett direktiv. 
10.7 Behövs ett enhetligt regelverk eller räcker det med ett direktiv som anger de 
allmänna principerna och Överlämnar detalitillämpningen till 
medlemsstaterna? 
Genom att fastställa generella gränser för svavelhalten i vissa flytande bränslen inom 
gemenskapen kan utsläppen av svaveldioxid vid förbränning av sådan bränslen minskas på 
ett kostnadseffektivt sätt. Åtgärdens kostnadseffektivitet förbättras avsevärt, särskilt vad 
gäUer tunga eldningsoljor (se avsnitt 4.1), om man medger en viss flexibilitet och tar 
hänsyn till att miljöförhållandena varierar inom gemenskapen och till det faktum att man 
vid en anläggning kan välja att använda alternativa metoder för att minska utsläppen av 
svaveldioxid. 
55 
En bedömning av de miljöförhållanden som råder i oUka regioner i gemenskapen och 
tillståndsgivningen till industriella anläggningar sköts bäst av myndigheterna i de olika 
medlemsstaterna, eventuellt i samarbete med regionala och lokala myndigheter. Likaså är 
det lämpligt att nationella myndigheter svarar för övervakning och kvalitetskontroll av de 
bränslen som används i gemenskapen. 
Av ovan angivna skäl menar kommissionen att ett direktiv i detta fall är ett lämpligare 
rättsligt instrument än en förordning. De nationella myndigheternas delaktighet och deras 
betydande handlingsfrihet är en garanti för att de nödvändiga åtgärderna genomförs på 
mest kostnadseffektiva sätt. 
H- Beskrpvning av rättsläget j medlemsstaterna 
511 Gasolia 
För gasolja gäller att alla medlemsstater utom Finland och Österrike är skyldiga att hålla 
gränsvärdet 0,2 % som är fastlagt i direktiv 93/12/EEG. I Finland och Österrike gäller för 
närvarande ett gränsvärde på 0,1 % svavel i gasolja. 
11*2 Tung eldningsolja 
För tung eldningsolja är situationen i medlemsstaterna den här: 
Österrike 
En generell gräns på 1 % svavel i tung eldningsolja är i kraft. Det existerar dock hårdare 
begränsningar (0,2 %, 0,3 % och 0,6 % svavelhalt) för förbrännmgsanläggningar beroende 
på deras ålder och kapacitet. 
Belgien 
Belgisk lagstiftning skiljer på tre typer av tung eldningsolja. Svavelgränser på 1 %, 2 % 
och 3 % tillämpas för var och en av de tre typerna. Enligt beräkningar använde man 1995 
omkring 1 925 kiloton tung eldningsolja med en svavelhalt mindre eller Uka med 1 % 
jämfört med bara 51 kiloton med en svavelhalt över 1 %. Man erbjuder också 
skattelättnader för att främja användningen av lågsvavUga bränslen. 
Danmark 
En gräns på 1 % är införd för svavelhalten i tunga eldningsoljor. Vidare tar man ut en 
avgift på 10 DKK per kilo för svaveldioxidutsläpp för att gynna användningen av 
lågsvavUga bränslen. 
Finland 
Svavelhalten i tunga eldningsoljor är begränsad tiU 1 %. 
56 
Frankrike 
Fransk lagstiftning skiljer på tre typer av tung eldningsolja. Svavelgränser på 1 %, 2 % 
och 4 % tillämpas för var och en av de tre typerna. Enligt beräkningar använde man 1995 
omkring 1 215 kiloton bränsle med 1 % svavelhalt jämfört med 1 162 och 2 608 kiloton 
av bränslen med en svavelhalt på 2 % respektive 4 %. Ytterligare 2 290 kiloton tung 
eldningsolja med obestämd svavelhalt användes på raffinaderier. 
Tyskland 
För förbränningsanläggningar med en kapacitet på över 1 MW måste antingen 
svavelhalten i den tunga eldningsoljan hålla max 1 %, eller också måste utsläppen av 
svaveldioxid hållas under 1 700 mg per kubikmeter rökgas. 
Grekland 
En genereU gräns på 3,2 % gäUer för svavelhalten i tung eldningsolja. I Aten är dock 
gränsen satt till 0,7 %. 
Irland 
Det finns inga lagstadgade gränser för svavelhalten i tunga eldningsoljor. Vissa 
industribranscher måste dock följa gränsvärden för utsläpp av svaveldioxid. Gränsvärdena 
är satta så att de motsvarar användning av tung eldningsolja med 1 % svavelhalt. 
Italien 
Inom industrisektorn måste man på förbränningsanläggningar med en kapacitet på max 
3 MW använda bränsle med en svavelhalt på max 0,3 %. Anläggningar med en kapacitet 
på minst 50 MW samt raffinaderier far använda bränsle med en svavelhalt på max 0,3 % 
under förutsättning att de håller fastlagda utsläppsgränser. 
Luxemburg 
Det existerar inga gränsvärden för svavelhalten i tung eldningsolja. 
Nederländerna 
På förbränningsanläggningar i industrisektorn (med undantag av raffinaderier) måste man 
antingen använda tung eldningsolja med max 1 % svavelhalt eller hålla en utsläppsnorm på 
1 700 mg svaveldioxid per kubikmeter rökgas. Raffinaderiindustrin har en generell 
utsläppsgräns på 1 500 mg svaveldioxid per kubikmeter rökgas räknat på hela branschen. 
För raffinaderiindustrin existerar inga gränsvärden för svavelhalten i tunga eldningsoljor. 
Portugal 
Den portugisiska lagstiftningen skiljer på fyra typer av tunga eldningsoljor. Svavelgränser 
på 1 %, 2 %, 3 % och 3,5 % tillämpas för var och en av de tre typerna. 
Spanien 
Det finns två typer av tung eldningsolja med svavelgränser på 2,7 % och 3,5 %. 
Sverige 
För större delen av Sveriges yta är utsläppsnormer införda, och svavelutsläppen från 
förbränning av olika slags bränslen får inte överskrida följande värden. 
1) 50 mg svavel per megajoule (årUgt genomsnitt) om de sammanlagda utsläppen av 
svavel överskrider 400 ton per år. 
57 
2) 100 mg svavel per megajoule (årUgt genomsnitt) om de sammanlagda utsläppen av 
svavel underskrider 400 ton per år. 
Gränsvärdena gäller räknat på aUa värmepannor tiUsammans inom ett och samma 
fjärrvärmesystem eller en och samma industrianläggning. De här utsläppsnormerna 
motsvarar svavelgränser på 0,2 % respektive 0,4 % för tung eldningsolja. I vissa delar av 
Sverige gäller en svavelhaltgräns på 0,8 % eller motsvarande utsläppsgräns 
Förutom utsläppsnormer har Sverige också infört en svavelskatt på 27 SEK per 
kubikmeter bränsle och 0,1 % svavelhalt. 
Förenade kungariket 
För närvarande finns inga gränser införda för svaveUialten i tung eldningsolja. 
l2- Förklaring till detalibestämmelserna i förslaget 
12.1 Direktivets jindamfrl och tillämpningsområde (artikel 1) 
Syftet med förslaget är att minska utsläppen av svaveldioxid från förbränning av vissa 
flytande bränslen. Det målet skall uppnås genom en reglering av svavelhalten i dessa 
bränslen. 
Förslaget omfattar inte bränsle i bränsletankarna på fartyg som passerar en gräns mellan 
ett tredje land och en medlemsstat. Förslaget omfattar heUer inte bränslen avsedda för 
bearbetning i raffinaderiindustrin. 
12.2 Definitioner (artikel 2) 
Definitionerna av de olika bränslena stämmer med de definitioner som getts på andra 
stallen i gemenskapslagstiftningen. 
12.3 Maximal svavelhaU ji tyng eldningsolja (arjikej 3) 
En generell gräns på 1 % för svaveUialten i tung eldningsolja föreslås. Undantag föreskrivs 
för länder eller regioner där utsläppen av svaveldioxid inte utgör någon bidragande orsak 
till hälso- eller miljöproblem. Undantag föreskrivs också för nya förbränningsanläggningar 
som omfattas av direktiv 88/609/EEG och för andra förbränningsanläggningar som håUer 
en norm för utsläpp av svaveldioxid som motsvarar användning av tung eldningsolja med 
1 % svavelhalt. 
12.4 Maximal svavelhalt i easolia (artikel 4) 
Det nuvarande gränsvärdet på 0,2 % svavel som är fastlagt i direktiv 93/12/EEG behålls. 
Undantag föreskrivs för Grekland och Kanarieöarna i fråga om gasoljor för marint bruk. 
58 
12.5 Ändringar i tiffiritogff pft rÅolJa (alike! g) 
I syfte att sUppa problem orsakade av en plötslig ändring i tiUgången till råolja eller 
petroleumprodukter kan kommissionen godkänna ett högre gränsvärde för svavelhalten i 
de olika bränsletyperna för en period av högst sex månader. 
12.6 Provtagning och analys (artkel fl 
Här beskrivs summariskt förfaranden för provtagning och analys. 
12.7. Rapportering oçh flndringar (artikel 7) 
Medlemsstaterna är skyldiga att varje år lämna in en kortfattad rapport till kommissionen 
om svaveUialten i flytande bränslen som saluförs i respektive land. På grundval av 
rapporterna och de observerade tendenserna i fråga om luftkvalitet och försurning 
kommer kommissionen att senast vid utgången av år 2003 lämna en rapport till rådet. Om 
det behövs kommer rapporten att åtföljas av förslag till ändringar av bestämmelserna i 
direktivet. 
12.8 Upphävande av nuvarande direktiv (artikel 8i 
SamtUga berörda bestämmelser i direktiv 93/12/EEG som gäller gasoljor kommer att 
ersättas av bestämmelserna i det föreUggande förslaget. Bestämmelserna i 
direktiv 93/12/EEG måste därför upphävas. 
12.9 Överförande, påföljder och ikraftträdande (artikel 9-111 
Dessa artiklar innehåller standardbestämmelser. 
59 
97/0105 (SYN) 
Förslag till 
RÅPETS PIREKTIV 
om minskning av svavelhalten i vissa flytande bränslen och 
om ändring av direktiv 93/12/EEG 
EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV 
med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt 
artikel 130s.l i detta, 
med beaktande av kommissionens förslag*13*, 
med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande(U) 
i enlighet med förfarandet i artikel 189c i Fördraget om upprättandet av Europeiska 
gemenskapen, och i samarbete med Europaparlamentet 
med beaktande av följande: 
1. De mål och principer för gemenskapens miljöpolitik som fastställs i miljöhandlings­
programmen för miljön, och i synnerhet det femte miljöhandlingsprogrammet(15), som 
bygger på de principer som uttrycks i artikel 130r i fördraget, syftar i synnerhet till 
att effektivt skydda alla människor från de erkända riskerna med svaveldioxidutsläpp 
och till att skydda miljön genom att förhindra att svavelhalterna i miljön överskrider 
kritiska mängder och nivåer. 
2. I enlighet med artikel 129 i fördraget skall hälsoskyddskraven ingå som ett led i 
gemenskapens övriga politik. I enlighet med artikel 3 o i fördraget skall gemenskapens 
verksamhet bidra till att en hög hälsoskyddsnivå uppnås. 
3. Utsläppen av svaveldioxid bidrar väsentligt till försurningsproblemen inom 
gemenskapen och svaveldioxid har också en direkt inverkan på människans hälsa och 
miljön. 
4. Försurningen och svaveldioxiden i atmosfären skadar känsliga ekosystem, minskar den 
biologiska mångfalden och naturens skönhet och har en negativ inverkan på jordbruks­
produktion och skogarnas tillväxt. I städerna kan det "sura regnet" allvarligt skada 
byggnader, bland annat gamla, arkitektoniskt värdefulla sådana. Svaveldioxid kan 
också ha en avsevärd inverkan på folkhälsan, i synnerhet när det gäller människor som 
lider av luftvägssjukdomar. 
5. Försurningen är en företeelse som överskrider nationsgränserna och som kräver såväl 
lösningar på gemenskapsnivå som nationella eller lokala lösningar. 
(13) EGT nr C 
<14> EGT nr C 
<15> EGT nr C 138, 17.5.1993, s. 5. 
60 
6. Utsläppen av svaveldioxid bidrar till stoftbildningen i atmosfären. 
7. Såväl gemenskapen som de enskilda medlemsstaterna är avtalsslutande parter i UN-
ECE:s konvention om långväga gränsöverskridande luftföroreningar. På grundval av 
denna har ett protokoll upprättats om fortsätta minskningar av svavelutsläpp, och enligt 
detta bör de avtalsslutande parterna avsevärt minska sina utsläpp av svaveldioxid. 
8. Svavel, söm naturligt finns i små mängder i olja och kol, har i årtionden erkänts som 
den viktigaste källan till svaveldioxidutsläpp, som i sin tur är en av huvudorsakerna 
till "surt regn" och en av de viktigaste faktorerna bakom luftföroreningarna i många 
stads- och industriområden. 
9. Nyligen offentliggjorde kommissionen ett meddelande(16) om en kostnadseffektiv 
strategi för att bekämpa försurningen inom gemenskapen. Att begränsa 
svaveldioxidutsläppen från förbränning av vissa flytande bränslen utpekades som en 
nödvändig del av denna kostnadseffektiva strategi. 
10. I enlighet med subsidiaritetsprincipen och proportionalitetsprincipen, som (hänvisas till 
i artikel 3b i fördraget, kan målet att minska utsläppen av svaveldioxid vid 
förbränning av vissa typer av flytande bränslen inte uppnås på ett effektivt sätt om 
medlemsstaterna agerar var för sig. Icke samordnade åtgärder erbjuder ingen garanti 
för att det eftersträvade målet uppnås, de kan motverka sitt eget syfte och leder till en 
stor osäkerhet på marknaden för de berörda bränsleprodukterna. Med hänsyn till 
behovet av att minska utsläppen av svaveldioxid inom gemenskapen är det därför 
bättre att vidta åtgärder på gemenskapsnivå. Detta direktiv begränsas till minimikrav 
som är nödvändiga för att uppnå det eftersträvade målet. 
11. Gasoljor och tunga eldningsoljor bör kunna användas inom gemenskapens territorium 
endast på villkor att svavelhalten inte överskrider vissa gränser, som fastställs i detta 
direktiv. • /' • 
12. I enlighet med artikel 130t i fördraget skall detta direktiv inte förhindra någon 
medlemsstat från att bibehålla eller införa strängare skyddsåtgärder. Dessa måste dock 
vara förenliga med fördraget och skall anmälas till kommissionen. 
13. Innan en medlemsstat inför nya, strängare skyddsåtgärder skall förslaget härom 
anmälas till kommissionen enligt det förfarande som fastställs i rådets 
direktiv 83/189/EEG av den 28 mars 1983 om ett förfarande för information om 
tekniska standarder och regjer,(17) senast ändrat genom kommissionens 
beslut 967139/EG(18). 
14. I medlemsstaterna och deras regioner där milj öförhållandena så tillåter, är det lämpligt 
att medge undantag från de gränser som sätts för svavelhalten i tunga eldningsoljor. 
(16) EGT nr C 
(17) EGT nr L 109, 26.4.1983, s. 8. 
(18) EGT nr L 32, 1Ô.2.1996, s. 31. 
61 
15. Det är också lämpligt att medge undantag från gränserna för svavelinnehållet i tunga 
eldningsoljor vid användning i förbränningsanläggningar som uppfyller reglerna för 
utsläpp i rådets direktiv 88/609/EEG av den 24 november 1988 om begränsning av 
utsläpp till luften av vissa föroreningar från stora förbränningsanläggningar,09* senast 
ändrat genom direktiv 94/667EG(20). Mot bakgrund av den kommande granskningen av 
direktiv 88/609/EEG kommer det att vara nödvftndigt att se över och i förekommande 
fall ändra vissa bestämmelser i det här direktivet. 
16. För svavelinnehållet i gasoljor har gränsvärdet 0,2 % redan fastställts i rådets 
direktiv 93/12/EEG, av den 23 mars 1993 om svavelhalten i vissa flytande bränslen*21*, 
senast ändrat genom Anslutningsakten för Österrike, Finland och Sverige, och detta 
värde är fortfarande allmänt tillämpligt. 
17. Enligt Anslutningsakten för Österrike, Finland och Sverige har Österrike och Finland 
i fyra år från anslutningsdagen rätt till undantag från bestämmelsen om svavelhalten 
i gasolja i direktiv nr 93/12/EEG. 
18. Gränsvärdet 0,2 % för svavelhalten i gasoljor för marint bruk i havsgående fartyg kan 
orsaka tekniska och ekonomiska problem för Grekland vad gäller hela dess territorium 
och för Spanien i fråga om Kanarieöarna. Ett undantag för Grekland och Kanarieöarna 
bör inte ha någon negativ inverkan på marknaden för gasoljor, med tanke på att export 
av dessa från Grekland och Kanarieöarna till andra medlemsstater måste uppfylla de 
krav som gäller i mottagarmedlemsstaten. Grekland och Kanarieöarna bör alltså få rätt 
till undantag från gränsvärdet om 0,2 viktprocent för gasoljor för marint bruk. 
19. Vid störningar i tillgången på råolja eller oljeprodukter kan kommissionen besluta om 
att ett högre gränsvärde skall tillämpas inom en medlemsstats territorium. 
20. Medlemsstaterna bör inrätta lämpliga mekanismer för att övervaka att detta direktivs 
bestämmelser följs. Rapporter om svavelhalten i flytande bränslen bör regelbundet 
föreläggas kommissionen. 
21. För tydlighetens skull är det nödvändigt att ändra direktiv nr 93/12/EEG. 
HÄRIGENOM BESLUTAS FÖLJANDE: 
ARTIKEL 1 
Ändamål och omfattning 
1. Andamålet med detta direktiv är att minska utsläppen av svaveldioxid från förbränning 
av vissa typer av flytande bränslen och därigenom minska skadeverkningarna på 
människa och miljö från sådana utsläpp. 
(19) 
(20) EGT nr L 336, 7.12.1988, s. 1. 
EGT nr L 337, 24.12.1994, s. 83. 
(21) EGT nr L 74, 27.3.1993, s. 81. 
62 
Utsläppen av svaveldioxid från förbränning av vissa petroleumbaserade flytande 
bränslen skall minskas genom att det fastställs gränsvärden för svavelhalten i sådana 
bränslen vid användning inom gemenskapens territorium. Begränsningen av 
svavelhalten enligt detta direktiv skall dock inte gälla för 
a) bränsle i bränsletankarna i fartyg som passerar en gräns mellan tredje land öch 
en medlemsstat, 
b) bränsle som är avsett för bearbetning före slutlig förbränning, 
c) bränsle som används för förädling inom raffineringsindustrin. 
ARTIKEL 2 
Definitioner 
I detta direktiv används följande beteckningar med de betydelser som här anges: 
1) Tung eldningsolja: Alla flytande bränslen som utvinns ur petroleum öch som faller 
under KN-nummer 2710 00 71 - 2710 00 78 och alla flytande bränslen som utvinns 
ur petroleum (andra än gasolja enligt definitionen i 2) och som på grund av sina 
destillationsgränser faller inom kategorin tunga oljor avsedda för användning som 
bränsle och varav mindre än 65 volymprocent (inklusive förluster) destillerar vid 
250*C enligt ASTM D86-metoden. Om destillationen inte kan fastställas med ASTM 
D86-metoden klassas petroleumprodukten likaledes som tung eldningsolja. 
2) Gasolja. Alla flytande bränslen som utvinns ur petroleum och som faller under KN-
nummer 2710 00 69 eller som beroende på sina destillationsgränser faller inom 
kategorin mellandestillat avsedda för användning som bränsle, och varav minst 
85 volymprocent (inklusive förluster) destillerar vid 350*C enligt ASTM D86-
metoden. Dieselbränslen enligt definitionen i artikel 2.2 i Europaparlamentets och 
/ rådets direktiv*22* [om kvaliteten på bensin och dieselbränslen] ingår inte i denna 
definition. 
3) ASTM-metoder: De metoder som fastställs av American Society for Testing and 
Materials i 1976 års upplaga av Standarddefinitioner och specifikationer för 
petroleumprodukter och smörjmedel. 
ARTIKEL 3 
Maximal svavelhalt i TUNG ELDNINGSOLJA 
1. Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som krävs för att säkerställa att tunga 
eldningsoljor från och med den 1 januari 2000 inte kan användas inom deras 
territorier om svavelhalten överstiger 1,0 viktprocent. 
(22> EGT nr L 
63 
2. Under förutsättning att luftkvalitetsstandarder för svaveldioxid enligt rådets 
direktiv 80/779/EEG*23* och andra relevanta gemenskapsbestämmelser respekteras, och 
att bidraget till gränsöverskridande förorening är försumbart, får en medlemsstat tillåta 
tunga eldningsoljor och med en svavelhalt mellan 1,0 och 2,5 viktprocent inom delar 
eller i hela sitt territorium. 
3. Punkt 1 och 2 skall inte tillämpas på tunga eldningsoljor som används i stora 
förbränningsanläggningar (med nominell termisk ingångseffekt 50 MW eller högre) 
som betraktas som nya anläggningar enligt definitionen i artikel 2.9 i 
direktiv 88/609/EEG och som håller gränserna för utsläpp av svaveldioxid för sådana 
anläggningar enligt artikel 4 och bilaga 4 till det direktivet. 
Punkt 1 och 2 skall inte tillämpas på tunga eldningsoljor som används i andra 
förbränningsanläggningar och cementfabriker än de ovan nämnda, om utsläppen av 
svaveldioxid från anläggningen är högst 1700 mg S02/m3. 
Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som krävs för att säkerställa att varje 
förbränningsanläggning som använder tung eldningsolja med en svavelhalt som 
överstiger den som anges i punkt 1 får drivas endast efter tillstånd utfärdat av en 
behörig myndighet som specificerar utsläppsgränserna. 
4. Bestämmelserna i punkt 3 skall ses över och om så krävs ändras vid eventuell 
framtida granskning av direktiv 88/609/EEG. 
5. Om en medlemsstat utnyttjar möjligheterna som anges i punkt 2 och 3, skall den 
underrätta kommissionen och allmänheten om detta minst tolv månader i förväg. 
Kommissionen skall ges tillräckligt mycket information för att möjliggöra en 
bedömning av huruvida kriterierna i punkt 2 och 3 är uppfyllda. Kommissionen skall 
underrätta de övriga medlemsstaterna. Inom sex månader från dagen för mottagandet 
av underrättelsen från medlemsstaten skall kommissionen undersöka de planerade 
åtgärderna för att se till att de stämmer överens med detta direktiv och med andra 
bestämmelser i gemenskapslagstiftningen, och sedan meddela sitt beslut till 
medlemsstaterna. 
ARTIKEL 4 
Maximal svavelhalt i GASOLJA 
1. Medlemsstaterna skall vidta alla åtgärder som krävs för att säkerställa att gasolja från 
och med den 1 januari 1999 inte kan användas inom deras landområden och 
territorialvatten om svavelhalten överstiger 0,2 viktprocent. 
2. Genom undantag från punkt 1 får Spanien för Kanarieöarna och Grekland för hela 
eller delar av sitt territorium tillåta användning av gasolja för marint bruk med en 
svavelhalt överstigande 0,2 viktprocent. 
(23) EGT nr L 229, 30.8.1980, s. 30. 
64 
ARTIKEL 5 
Förändring i tillgången på RÅOLJA 
Om en plötslig förändring i tillgången på råolja eller petroleumprodukter gör det svårt för en 
medlemsstat att tillämpa gränserna för högsta svavelhalt enligt artiklarna 3 och 4, skall 
medlemsstaten underrätta kommissionen om detta. Kommissionen får tillåta att en högre gräns 
tillämpas inom den medlemsstatens territorium under en period söm inte överstiger sex 
månader, och skall då meddela sitt beslut till rådet. Var och en av medlemsstaterna far inom 
en månad hänskjuta det beslutet till rådet. Inom två månader får rådet fatta ett annat beslut 
med kvalificerad majoritet. 
ARTIKEL 6 
Stickprovsundersökning och analys 
1. Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som krävs för att genom 
stickprovsundersökning kontrollera svavelhalten i de bränslen som avses i artiklarna 
3 och 4 och som används. Stickprovsundersökningen skall börja inom sex månader 
från det datum då gränsvärdet för högsta svavelhalt i respektive bränsle träder i kraft. 
Den skall utföras i nödvändig omfattning och på ett sådant sätt att proven är 
representativa för det undersökta bränslet. 
2. Den referensmetod som skall tillämpas för att fastställa svavelhalten skall vara den 
som definieras av 
a) ISO-metod 8754 (1992) för tung eldningsolja och marin dieselolja, 
b) ISO-metod 4260 (1987) för gasolja. 
Denna statistiska tolkning av kontrollen av svavelhalten för använda gasoljor skall 
göras enligt ISO-standard 4259 (1992). 
ARTIKEL 7 
Rapportering och översyn 
1. På grundval av den stickprovsundersökning och analysen som utförs i enlighet med 
artikel 6 skall medlemsstaterna senast den 30 juni varje år lämna kommissionen en 
kortfattad rapport om svavelhalten i de flytande bränslen som faller inom detta 
direktivs tillämpningsområde och som använts inom medlemsstaternas territorium 
under föregående kalenderår. 
2. På grundval av bland annat de årliga rapporter som lämnas i enlighet med punkt 1 
ovan och den konstaterade utvecklingen vad gäller luftkvalitet och försurning, skall 
kommissionen senast den 31 december 2003 förelägga rådet en rapport. Kommissionen 
kan, tillsammans med denna rapport, lämna förslag till ändringar av detta direktiv, 
särskilt vad avser de gränsvärden som fastställts för varje bränslekategori och de 
undantag som beviljas enligt artiklarna 3.2, 3.3 och 4.2. 
65 
ARTIKEL 8 
Ändringar av direktiv 93/12/EEG 
Direktiv 93/12/EEG ändras på följande sätt: 
1) I artikel 1 skall punkt la och punkt 2 utgå. 
2) I artikel 2 skall första stycket i punkt 2 och punkt 3 utgå. 
3) Artiklarna 3 och 4 skall utgå. 
Första punkten skall gälla från den 1 januari 1999. 
ARTIKEL 9 
Införlivande 
1. Medlemsstaterna skall före den 1 januari 1998 sätta i kraft de lagar och andra 
författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv. De skall omedelbart 
underrätta kommissionen om detta. 
Medlemsstaterna skall tillämpa dessa bestämmelser från och med den 1 januari 1999. 
När en medlemsstat antar dessa bestämmelser, skall de innehålla en hänvisning till 
detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de offentliggörs. Närmare 
föreskrifter om hur hänvisningen skall göras skall varje medlemsstat själv utfärda. 
2. Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna texterna till de bestämmelser i 
nationell lagstiftning som de antar inom det område som omfattas av detta direktiv. 
ARTIKEL 10 
Påföljder 
Medlemsstaterna skall fastställa påföljderna för brott mot de nationella bestämmelser som har 
antagits i enlighet med detta direktiv och skall vidta alla åtgärder som krävs för att säkerställa 
att dessa påföljder tillämpas. Dessa skall vara effektiva, proportionerliga och avskräckande. 
Medlemsstaterna skall meddela kommissionen bestämmelserna i fråga före den 1 juni 1998 
och skall sedan meddela alla följande ändringar så snabbt som möjligt. 
ARTIKEL 11 
Ikraftträdande 
Detta direktiv träder i kraft den tjugonde dagen efter det att det har offentliggjorts i 
Europeiska gemenskapernas officiella tidning. 
66 
ARTIKEL 12 
Adressater 
Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna. 
Utfärdat i Bryssel den På rådets vägnar 
Ordförande 
67 
KONSEK VENSBEDÖMNING 
Förslagets konsekvenser för näringslivet, 
särskilt för små och medelstora företag 
FÖRSLAGETS TITEL 
Förslag till rådets direktiv om svavelhalten i vissa flytande bränslen och ändring av 
direktiv 93/12/EEG. 
Referensnummer (Förteckning): 
1. ME1) HÄNSYN TILL SUBSIDIARITETSPRINCIPEN. VARFÖR BEHÖVS 
GEMENSKAPSLAGSTIFTNING PÅ DETTA OMRÅDE OCH VAD AR DESS 
FRÄMSTA SYFTE? 
Kommissionen har nyligen på rådets begäran lagt fram ett förslag till en gemenskaps­
strategi för att motverka försurning(24). pär konstateras att det finns behov av samlade 
och kostnadseffektiva åtgärder för att minska utsläppen av försurande föroreningar 
som svaveldioxid, kväveoxider och ammoniak. Strategin omfattar ett antal åtgärder 
som skall vidtas på gemenskapsnivå, på nationell och lokal nivå samt i internationella 
organ. En viktig del av strategin är att begränsa svavelhalten i vissa flytande bränslen. 
Det är inte bara för att motverka försurning som det är nödvändigt att minska 
utsläppen av svaveldioxid, utan svaveldioxid har också betydande effekter på 
människors hälsa och bidrar till att byggnader och byggnadsmaterial korroderar. 
Gemenskapen har fastställt vägledande värden för luftkvalitet med avseende på 
svaveldioxid (direktiv 80/779/EEG) och kommissionen förbereder för närvarande ett 
förslag för att skärpa dessa värden. Att begränsa svavelhalten i vissa flytande bränslen 
och på så sätt minska utsläppen av svaveldioxid kommer påtagligt att bidra till 
möjligheten att nå de nya vägledande värdena för luftkvalitet, vilket innebär uppenbara 
fördelar både för miljön och för människors hälsa. 
Förslaget omfattar inte alla kategorier av flytande bränsle. Den gräns för svavelhalten 
i gasolja som fastställs i direktiv 93/12/EEG bibehålls. Den viktigaste nya åtgärden i 
förslaget är införandet av en generell begränsning av svavelhalten i tung eldningsolja 
till 1% (dock med många undantag). 
2. VILKA KOMMER ATT PÅVERKAS AV FÖRSLAGET? 
Vilka ekonomiska sektorer? 
Det är främst raffineringsindustrin som kommer att påverkas av förslaget, eftersom den 
måste producera tung eldningsolja med lägre svavelhalt. Företag som importerar och 
saluför olja kommer också att påverkas. 
(24> Ref... 
68 
Tung eldningsolja används främst vid kraftverk, raffinaderier och inom industrin, 
medan mindre mängder används av hushållen och inom transportsektorn. Det är 
uppenbart att priset på tung eldningsolja med låg svavelhalt kommer att öka, även om 
de många undantag som medges i förslaget kommer att begränsa dessa kostnader inom 
många områden. 
Hur stora företag? 
Oljeraffinaderier är stora och ofta multinationella koncerner. Företag som importerar 
och saluför olja kan vara små eller medelstor* företag. Kraftbolag är också stora 
koncerner. Användarna av tung eldningsolja inom industri och transport utgörs av en 
blandning av stora, medelstora och små företag. 
Finns dessa företag i vissa delar av gemenskapen? 
De företag söm producerar och använder tung eldningsolja finns utspridda över hela 
gemenskapen. I många medlemsstater har emellertid svavelhalten i tung eldningsolja 
redan begränsats så att den överensstämmer med eller ligger nära den gräns på 1% 
som föreslås av kommissionen (se tabell 1). Förslagets ekonomiska konsekvenser 
kommer att vara mest kännbara i de medlemsstater där svavelhalten i tung eldningsolja 
för närvarande är relativt hög och där konsumtionen av denna typ av olja också är 
hög, till exempel i Frankrike, Grekland, Irland, Italien, Portugal, Spanien och Förenade 
kungariket. Många av dessa länder kan emellertid komma att beviljas undantag som 
ger dem möjlighet att tillåta användning av tung eldningsolja med högre svavelhalt i 
de delar av landet som inte har problem med luftens kvalitet och som inte bidrar 
nämnvärt till försurning. 
3. VAP MÅSTE NÄRINGSLIVET GÖRA FOR ATT UPPFYLLA BESTÄMMER 
SERNA I FÖRSMGET? 
Vissa raffinaderier måste förändra sina raffineringsprocesser, installera nya process­
enheter eller vidta blandningsåtgärder för att sänka oljans svavelhalt. Alla metoder som 
används för att minska svavelhalten i tung eldningsolja bygger på redan tillgänglig och 
beprövad teknologi. ' 
Raffinaderierna kan också i viss utsträckning minska svavelhalten i sina produkter 
genom att utgå från råolja med lägre svavelhalt. Nordsjöolja har i allmänhet lägre 
svavelhalt än råolja från Mellanöstern 
Konsumenter av tung eldningsolja måste försäkra sig om att den brännolja de 
använder har en svavelhalt som underskrider gränsen på 1%. 
69 
4. VILKA EKONOMISKA KONSEKVENSER VÄNTAS FÖRSLAGET FÂ? 
För sysselsättning, investeringar och ny företagsetablering 
1 de länder där svavelhalten i tung eldningsolja redan ligger nära den gräns på 1% som 
kommissionen föreslår blir de ekonomiska konsekvenserna försumbara. I de länder där 
en kraftig sänkning av svavelhalten i tung eldningsolja är nödvändig (se tabell 1) 
kommer konsekvenserna för raffineringsindustrin att bli mer kännbara. Storleken på 
de investeringar som erfordras beror till stor del på raffineringsindustrins nuvarande 
struktur i varje land. Särskilt i Frankrike, Förenade kungariket, Spanien och Portugal 
där merparten av raffineringskapaciteten grundas på flytande katalytisk krackning 
(en teknik som inte är anpassad för produktion av olja med låg svavelhalt) kommer 
betydande investeringar att vara nödvändiga. Med tanke på den europeiska 
raffineringsindustrins nuvarande Överkapacitet och det kraftigt begränsade 
manöverutrymmet är det inte uteslutet att förslaget kommer att påskynda en 
omstrukturering av industrin vilken leder till en förlust av arbetstillfällen. 
Kommissionens förslag kommer emellertid inte i sig att medföra sådana förändringar, 
men kan göra det i kombination med andra belastningar för industrin. 
Investeringen i de nya anläggningar som erfordras för att raffinaderierna skäll kunna 
framställa en produkt med låg svavelhalt kommer att leda till ökade intäkter för 
företag som tillverkar och installerar sådana anläggningar. Detta kommer utan tvekan 
att ge upphov till fler arbetstillfällen inom dessa industrier. 
Raffinaderierna kommer troligen att försöka kompensera de ökade produktions­
kostnaderna genom att ta ut högre priser från användare av tung eldningsolja. I tabell 
2 anges den uppskattade merkostnaden per ekonomisk sektor i respektive land. Det är 
uppenbart att merkostnaden som företagen ådrar sig om de fortsätter använda tung 
eldningsolja som värme- och energikälla, kommer att variera betydligt mellan olika 
ekonomiska sektorer och mellan olika delar av gemenskapen. En mycket tydlig trend 
under de senaste åren har varit övergången från fasta och flytande bränslen till gas. 
Det här förslaget kommer att förstärka denna trend. 
För företagens konkurrenskraft 
Som framgår ovan kommer konsekvenserna för raffineringsindustrin att variera mycket 
från land till land. Vissa raffinaderiers konkurrenskraft kommer att försämras, medan 
andra som redan är utrustade med rätt teknologi kommer att få en konkurrensfördel. 
För den europeiska raffineringsindustrin som helhet väntas förslaget endast försämra 
konkurrenskraften marginellt. 
Vad beträffar användarna av tung eldningsolja är det inte sannolikt att deras 
konkurrenskraft kommer att påverkas nämnvärt av förslaget. 
5. TAR FÖRSLAGET HANSYN TILL SMÅ OCH MEDELSTORA FÖRETAGS 
SÄRSKILDA SITUATION i T.EX. GENOM LÄGRE ELLER ANDRA KRAV)? 
Eftersom förslaget i första hand kommer att påverka raffineringsindustrin och inte 
väntas få några betydande konsekvenser för användare av tung eldningsolja, har det 
inte ansetts nödvändigt att införa några särskilda bestämmelser för små och medelstora 
företag. 
70 
6. SAMRÅD 
Under 1996 och 1997 höll kommissionen tre möten med medlemsstaterna, näringslivet 
och icke-statliga organisationer (29 maj, 31 oktober och 16 januari) för att diskutera 
den föreslagna strategin för att motverka försurning samt lagförslag i anslutning till 
denna. Kommissionen har haft bilaterala diskussioner med UNICE, EUROPIA och 
EURELECTRIC. Nedan sammanfattas näringslivsorganisationernas synpunkter, såsom 
de kom till uttryck vid det sista mötet som hölls den 16 januari 1997 och i 
brevväxling efter det mötet. 
Med tanke på den osäkerhet som är förknippad med försurningsprognoser och de stora 
framsteg som redan gjorts för att minska försurande utsläpp, menade UNICE.s 
(arbetsgivarorganisation som företräder det europeiska näringslivet) representanter att 
det är för tidigt att vidta ytterligare åtgärder - såsom det aktuella förslaget - för att 
minska utsläppen. Organisationen anser att det är nödvändigt att först få en klarare 
bild av vilka förbättringar redan beslutade åtgärder kommer att medföra för miljön. 
Kommissionen anser att de synpunkter som framförts av UNICE inte är förenliga med 
rådets begäran att kommissionen i början av 1997 skulle presentera en gemenskaps­
strategi för att motverka försurning. Kommissionen medger att alla modellprognoser 
är förknippade med en viss osäkerhet, men är förvissad om att RAINS-modellen som 
använts för att underbygga försurningsstrategin utgör en solid grund för fortsatta 
åtgärder. När det gäller miljöfenomen som är väl dokumenterade och om vilka man 
har goda kunskaper, t.ex. försurning, anser kommissionen att den princip om 
förebyggande åtgärder som föreskrivs i fördraget inte är förenlig med den avvaktande 
hållning som UNICE uppenbarligen förespråkar. 
EUROELECTRIC (organisation som företräder europeiska eldistributörer) ifrågasatte 
nyttan av de utsläppsminskningar som blir nödvändiga som en följd av kommissionens 
föreslagna strategi för att motverka försurning. Organisationen menar att särskilt de 
föreslagna minskningarna av svaveldioxidutsläppen är alltför ambitiösa. Man ställer 
sig alltså tveksam till det aktuella förslaget som syftar till att minska utsläppen av 
svaveldioxid. I korrespondens har EURELECTRIC även uttryckt åsikten att det 
aktuella förslaget bör ingå i den framtida reviderade versionen av direktiv 88/609/EEG 
om utsläpp från stora förbränningsanläggningar. 
Kommissionen menar att EURELECTRIC gjort en felaktig bedömning. De neder­
ländska studier som organisationen anför som bevis på att de föreslagna 
minskningarna av svaveldioxidutsläppen är för höga, syftade till att lösa ett problem 
i Nederländerna och inte ett gränsöverskridande problem i hela gemenskapen. Med 
tanke på förhållandet mellan det aktuella förslaget och direktiv 88/609/EEG, och den 
framtida översynen av detta direktiv anser kommissionen att de undantag och 
hänvisningar som ingår i förslaget säkerställer nödvändig samordning. 
EUROPIA: s representanter ifrågasatte om de modeller på vilka kommissionen grundat 
strategi är tillförlitliga. Organisationen varnade också för att angripa försurnings-
problemet utifrån ett alltför snävt perspektiv utan att ta hänsyn till sammanhängande 
problem som eutrofiering och troposfäriskt ozon. 
71 
Beträffande det aktuella förslaget anser EUROPIA att tung eldningsolja som används 
vid raffinaderier inte bör omfattas av direktivet. Organisationen menar också att 
medlemsstaterna bör ges större frihet att bevilja undantag enligt artikel 3.2 och 3.3. 
EUROPIA vänder sig särskilt mot kravet på en övre gräns för svavelhalten i tung 
eldningsolja som används i verksamhet som kan beviljas undantag enligt artikel 3.2. 
Kommissionens ståndpunkt beträffande de använda modellernas tillförlitlighet har 
redan redovisats i anslutning till UNICE:s synpunkter (se ovan). Kommissionens för­
surningspolitik tar också hänsyn till troposfäriskt ozon och eutrofiering. Det nuvarande 
förslaget ger möjlighet till undantag för bränslen som är avsedda för raffinering. 
Bränslen som raffinaderierna använder som värme- och kraftkälla i sina produktions­
processer, däremot, ger upphov till förorenande utslåpp på samma sätt som andra 
produktionsprocesser och det finns ingen anledning att ge raffineringsindustrin en 
särbehandling jämfört med andra industrisektorer. Frågan om en övre gräns för svavel­
halten enligt artikel 3.2 i förslaget behandlas i avsnitt 4.1 i motiveringen till förslaget. 
Europeiska cementorganisationen var mån om att undantaget avseende tung eldnings­
olja, som förutses i artikel 3.3 i förslaget, även skulle gälla cementfabriker. 
Kommissionens förslag innehåller de garantier som efterfrågats av cementtillverkarna. 
Tabell 1 
Statistik( ) om medlemsstaternas användning av tung eldningsolja 
och oljans genomsnittliga svavelhalt 
Total årskonsumtion 1995 
(kiloton) Genomsnittlig svavelhalt 
(procent) 
Belgien 1 976 
Danmark .1,0 
^TT 
Tyskland 
I Greklamf 7SÏ2 
TZTT 1,2 
VT Spanien 8 222 1-3,5 
Frankrike 7 275 2,1 
Irland 1 284 .2,0 
Italien 30 586 1,53 
Luxemburg 
Nederländerna TTfê 2,2 
Österrike 930 0,96 
Portugal 
Finland 1 678 1,1 
Sverige 1 930 0,3 
Förenade kungariket 9 028 2,18 
(*} Uppgifter lämnade av medlemsstaterna i november/december 1996. 
(**} Beroende på typen av tung eldningsolja. 
72 
Tabell 2 
Merkostnaden per land och per ekonomisk sektor 
vid en begränsning av svavelhalten i tung eldningsolja till 1% 
Land/Sektor 
Belgien 
Danmark 
Tyskland 
Grekland 
Spanien 
| Frankrike 
| Irland 
| Italien 
| Luxemburg 
| Nederländerna 
Österrike 
Portugal 
Finland 
Sverige 
Förenade 
kungariket 
Summa Raffinaderier 
och liknande 
industri 
19,1 
0,5 
17,5 
5,1 
44,0 
37,1 
0,5 
11,3 
0,0 
0,0 
0,0 
4,6 
0,0 
0,0 
9,2 
148,9 Annan 
industri 
0,0 
0,0 
25,4 
2,3 
74,0 
27,4 
16,5 
20,1 
0,1 
0,2 
0,0 
21,3 
0,0 
0,0 
8,4 
195,8 aa 
7,1 
0,4 
0,1 
0,6 
18,4 
6,4 
3,3 
0,1 
0,0 
0,0 
0,0 
3,0 
0,0 
0,0 
35,3 
743 Transport 
9,1 
0,0 
0,0 
16,2 
20,7 
0,0 
0,0 
0,0 
0,0 
0,0 
0,0 
0,3 
0,0 
0,0 
2,5 
483 Kraftverk 
2,1 
0,4 
0,2 
11,0 
21,0 
1,9 
19,5 
68,0 
0,0 
0,2 
0,5 
4,3 
0,0 
0,0 
162,2 
2914 Totalt 
37,4 
1,2 
43,3 
35,1 
178,1 
72,7 
39,9 
99,6 
0,1 
0,4 
0,5 
33,6 
0,0 
0,0 
217,5 
759,4 
De uppskattade kostnaderna grundas på antagandet att man för kraftverk och stora 
värmepannor vid industrier och raffinaderier hellre kommer att välja att rena rökgaserna från 
svavel, om detta blir billigare, än att använda eldningsolja med låg svavelhalt. Siffrorna tar 
inte hänsyn till det faktum att direktivet också medger undantag i de regioner där 
luftkvalitetsstandarderna för S02 respekteras och där utsläppen inte nämnvärt bidrar till 
försurning. 
73 
Motivering till 
KOMMISSIONENS FÖRSLAG TILL RÅDETS BESLUT 
om Europeiska gemenskapens ingående av protokollet till 1979 års Konvention 
om långväga gränsöverskridande luftföroreningar angående fortsatta 
inskningar av svavelutsläppen 
På grundval av rådets beslut av den 9 juni 1994 undertecknade gemenskapen i Oslo den 
14 juni 1994 protokollet till 1979 års Konvention om långväga gränsöverskridande luft­
föroreningar angående fortsatta minskningar av svavelutsläppen. 
Gemenskapen har varit en part i konventionen sedan 1982. Den 28 september 1984 
undertecknade gemenskapen protokollet om den långsiktiga finansieringen av samarbets­
programmet för övervakning och utvärdering av den långväga transporten av luftförore­
ningar i Europa (EMEP), vilket godkändes den 17 juli 1986. Gemenskapen tillträdde 
protokollet om reglering av utsläpp av kväveoxider och dessas gränsöverskridande flöden 
den 17 december 1993 och undertecknade protokollet om reglering av utsläpp av flyktiga 
organiska föreningar och dessas gränsöverskridande flöden den 2 april 1992. Ett förslag 
till godkännande av det sistnämnda protokollet läggs fram separat. 
Syftet med protokollet om en fortsatt minskning av svavelutsläppen är att reducera 
parternas årliga svavelutsläpp, att fastställa gränsvärden och att säkerställa att nedfall av 
oxiderade svavelföreningar på lång sikt inte överskrider kritiska belastningar. I gemen­
skapens femte miljöhandlingsprogram fastställs en liknande långsiktig målsättning. 
Protokollets syfte sammanfaller med målen för gemenskapens miljöpolitik enligt artikel 
130r i fördraget. Godkännandet av protokollet kommer att bidra till att dessa mål uppnås. 
I gemenskapens lagstiftning finns flera direktiv där frågan om svavelutsläpp behandlas 
särskilt. Rådets direktiv 96/61/EG av den 24 september 1996 om samordnade åtgärder för 
att förebygga och begränsa föroreningar, som är ett av de senast antagna direktiven, gäller 
även svavelutsläpp från stora stationära förbränningskällor. I kommissionens nyligen 
antagna strategi för att motverka försurning förutses ett stort antal åtgärder för att be­
gränsa svavelutsläppen från olika källor. 
De åtgärder som förutses i protokollet utgör miljöpolitiska styrmedel. Förslaget till rådets 
beslut grundas därför på artikel 13 Or punkt 4 samt artikel 228 punkt 2 första meningen 
och punkt 3 första stycket i fördraget. 
74 
97/0107 (CNS) 
Förslag till 
RÅDETS BESLUT 
om Europeiska gemenskapens ingående av protokollet till 1979 års Konvention 
om långväga gränsöverskridande luftföroreningar angående 
fortsatta minskningar av svavelutsläppen 
EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR BESLUTAT FÖLJANDE 
med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt 
artikel 130r.4 samt artikel 228.2 första meningen och 228.3 första stycket i detta, 
med beaktande av kommissionens förslag,(25) 
med beaktande av Europaparlamentets yttrande(26), och 
med beaktande av följande: 
Gemenskapen undertecknade i Oslo den 14 juni 1994 protokollet till 1979 års Konvention 
om långväga gränsöverskridande föroreningar angående fortsatta minskningar av svavel­
utsläppen (nedan "protokollet"). 
Syftet med protokollet är att fastställa övre gränser för svavelutsläppen för alla avtals­
slutande parter i konventionen. 
De åtgärder som förutses i protokollet bidrar till att målsättningen med gemenskapens 
miljöpolitik uppnås. 
Gemenskapen och medlemsstaterna samarbetar, inom ramen för sina respektive 
befogenheter, med tredje land och behöriga internationella organisationer. 
Följaktligen bör gemenskapen godkänna protokollet. 
HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE. 
Artikel 1 
Protokollet till 1979 års Konvention om långväga gränsöverskridande föroreningar 
angåsea^e fortsatta minskningar av svavelutsläppen, undertecknat den 14 juni 1994. 
Jgpfcokolltexten bifogas detta beslut. 
(25) EGT nr C 
(26) EGT nr C 
75 
Artikel 2 
Rådets ordförande bemyndigas att utse den person som skall ha befogenhet att deponera 
godkännandeinstrumenten hos Förenta nationemas generalsekreterare, enligt artikel 14 i 
protokollet. 
Artikel 3 
Detta beslut kommer att offentliggöras i Europeiska gemenskapernas officiella tidning. 
Utfärdat i Bryssel den 
På rådets vägnar 
Ordförande 
76 
ISSN 1024-4506 
KOM(97) 88 slutlig 
DOKUMENT 
SV 14 11 15 12 
Katalognummer : CB-CO-97-101-SV-C 
ISBN 92-78-16953-6 
Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg