Förfarandet för att slå fast att ett avgörande som meddelats i en annan medlemsstat är verkställbart (exekvaturförfarande) utgör fortfarande ett hinder för den fria rörligheten för avgöranden, vilket medför onödiga kostnader och förseningar för föräldrar och barn som är involverade i gränsöverskridande förfaranden. Hur lång tid det tar att erhålla ett exekvaturförfarande varierar mellan medlemsstaterna; det kan ta ett par dagar till flera månader beroende på jurisdiktion och hur komplicerat ärendet är. Den angivna tiden beaktar inte den tid som krävs för att samla in de handlingar som är nödvändiga för tillämpning och översättningar. Om ett överklagande mot att bevilja eller vägra ett exekvaturförfarande lämnas in leder detta till betydande förseningar; överklagandeförfaranden kan ta upp till två år i vissa medlemsstater. Detta är särskilt frustrerande för föräldrar som förväntar sig att avgöranden som rör barn ska vinna laga kraft utan onödiga fördröjningar.

I ärenden där en förälder har fört bort ett barn är skyndsamheten central för att det förfarande för återlämnande av barnet som fastställs i förordningen ska vara framgångsrikt. Det har visat sig att ett omedelbart återlämnande av barnet inte kan säkerställas i alla ärenden. Ineffektiva återlämnandeförfaranden kan ha flera orsaker. Tidsfristen på sex veckor för att utfärda ett avgörande om återlämnande visade sig i praktiken vara olämplig eftersom domare och rättstillämpare var osäkra på om de sex veckorna är tillämpliga per rättsinstans, om de omfattar överklaganden eller till och med verkställighet av ett avgörande om återlämnande. I den gällande förordningen fastställs inte heller någon tidsfrist för den mottagande centralmyndighetens handläggning av ansökan. Vidare anses det att problem med att respektera tidsfristen särskilt beror på att det i nationell lagstiftning saknas en begränsning av antalet gånger som ett avgörande om återlämnande kan överklagas. Förseningar i handläggningen av ärendena orsakades också av att det i flera medlemsstater saknades domstolar som specialiserat sig på att hantera ansökningar om återlämnande. Dessa gränsöverskridande bortförandeärenden är komplicerade och känsliga men en enskild domare handlägger sällan sådana ärenden eftersom de handläggs av de enskilda lokala familjedomstolarna. Resultatet är att domarna tenderar att ha mindre kännedom om de förfaranden och bestämmelser som berörs och har färre möjligheter att samarbeta på ett rutinmässigt sätt med andra EU-jurisdiktioner vilket skulle bygga upp den ömsesidiga tilliten.

Avgöranden om föräldraansvar verkställs ofta sent eller inte alls. En effektiv verkställighet är beroende av de nationella strukturer som finns för att säkerställa verkställighet. Den juridiska och praktiska strategin för att verkställa avgöranden i familjefrågor varierar mellan medlemsstaterna, särskilt när det gäller vilka verkställighetsåtgärder som vidtas. När ett avgörande har fattats är det viktigt att det finns effektiva åtgärder för att verkställa det, medan man måste komma ihåg att för att utföra verkställighet i förhållande till barn, måste det vara möjligt att snabbt reagera på eventuella tillfälliga eller permanenta risker mot barnets bästa intresse som kan orsakas av verkställigheten.

Tillgången på statistik rörande förordningens tillämpning och hur fullständig den är varierar stort mellan medlemsstaterna. Den kvalitativa och kvantitativa analysen av hur förordningen fungerar genomfördes via en extern studie. Utöver studien inleddes två undersökningar 2015 – en med de centralmyndigheter som fastställts enligt förordningen och en annan med medlemsstaterna – för att samla in specifika uppgifter om avgöranden om föräldraansvar. Dessutom tillsattes en separat expertgrupp för att diskutera problem och potentiella lösningar i relation till omarbetningen. Förordningens funktion diskuterades också regelbundet vid flera av centralmyndigheternas möten som anordnades inom ramen för det europeiska rättsliga nätverket på privaträttens område.

Utvärderingen visade att när det gäller de två stora områden som omfattas av förordningen, äktenskapsärenden och ärenden om föräldraansvar, har man konstaterat att det senare området har orsakat akuta problem. Den övergripande effektiviteten av vissa aspekter av de förfaranden som rör barn har ifrågasatts. Vad gäller ärenden rörande föräldrar som för bort barn, gränsöverskridande placeringar av barn, erkännande och verkställighet av avgöranden och samarbete mellan nationella myndigheter (både centralmyndigheter och andra) förekommer det orimliga och oberättigade förseningar som beror på hur befintliga förfaranden har utformats eller tillämpas. Detta har haft negativa följder för förhållandet mellan föräldrar och barn och för barnets bästa. Dessutom har krav på exekvaturförfarandet medfört genomsnittliga förseningar på flera månader per fall och kostnader på upp till 4 000 euro för privatpersoner. Den otydliga beskrivningen av samarbetet mellan centralmyndigheterna har ofta lett till förseningar på flera månader eller till och med att en begäran inte har verkställts – vilket är skadligt för barnens bästa. Verkställigheten av avgöranden som meddelats i en annan medlemsstat uppgavs vara problematisk; ofta verkställs inte avgöranden eller detta sker med avsevärda förseningar. Dessutom medför de specialiserade juristernas arbete kostnader på mellan 1 000 och 4 000 euro per ärende för föräldrarna. För medlemsstaterna har förordningen å andra sidan medfört mycket begränsade kostnader som huvudsakligen har samband med driften av centralmyndigheterna.

Förordningen utvärderades mot bakgrund av målen i programmet om lagstiftningens ändamålsenlighet och resultat (Refit-programmet). Det är kommissionens program för att se till att EU-lagstiftningen är ändamålsenlig och levererar de resultat som EU:s lagstiftare har avsett. Utvärderingen av förordningen grundas på kvalitativa och kvantitativa analyser. Empirska data samlades in genom en extern studie; se den slutliga utvärderingsrapporten och de analytiska bilagorna för att utvärdera förordningens relevans, samstämmighet, effektivitet, ändamålsenlighet samt europeiska mervärde och nytta. Dessutom inleddes två undersökningar 2015 för att samla in specifika uppgifter om avgöranden om föräldraansvar.

För att övervaka att den ändrade förordningen tillämpas effektivt kommer kommissionen regelbundet att rapportera och göra efterhandsutvärderingar med stöd av samråd med medlemsstaterna, berörda parter och externa experter. Regelbundna expertmöten kommer att anordnas i syfte att diskutera tillämpningsproblem och utbyta bästa praxis mellan medlemsstaterna inom ramen för det europeiska rättsliga nätverket på privaträttens område. Samarbetet med det rättsliga nätverket kommer att vara särskilt användbart i utformningen av behovet av att samla in specifika uppgifter som i form av statistik ska ligga till grund för framtida förslag.

Förfarandena skulle bli mer effektiva när det gäller förfarandet för att återlämna barn genom att antalet möjligheter att överklaga minskar, genom att provisorisk verkställighet av överklaganden blir möjlig när det är lämpligt, genom att centralmyndigheternas roll och uppgifter definieras mer tydligt och genom att medlemsstaterna blir skyldiga att koncentrera behörigheten till ett begränsat antal domstolar på ett sätt som är samstämmigt med strukturen i deras respektive rättssystem. Vad gäller placeringsavgöranden kommer de förseningar som rör erhållande av samtycke att minska genom att det fastställs ett autonomt förfarande för samtycke och en tidsfrist (högst åtta veckor jämfört med sex månader och mer för närvarande) för den anmodade medlemsstaten att besvara begäran. Vad gäller erkännande och verkställighet kommer förseningarna avseende att erhålla ett exekvaturförfarande (vilket kan ta flera månader) att undanröjas. Eftersom rättssäkerhetsgarantierna (skäl för icke-erkännande och bestridande av själva verkställigheten eller av särskilda verkställighetsåtgärder) ska åberopas samtidigt av den svarande i samband med verkställigheten skulle den totala längden på förfarandet minska. På liknande sätt skulle det rekommenderade alternativet minska förseningar (som i vissa instanser sträcker sig över ett år) under den faktiska verkställigheten genom att en maximal tidsfrist på sex veckor fastställs. Slutligen kommer förtydligandet av centralmyndigheternas allmänna roll att minska förseningarna i deras ömsesidiga samarbete.

Dessutom skulle exekvaturförfarandet avskaffas samtidigt som man upprätthåller lämpliga rättssäkerhetsgarantier (skäl för icke-erkännande och bestridande av själva verkställigheten eller av särskilda verkställighetsåtgärder) som ska åberopas av den svarande föräldern i samband med verkställigheten i verkställighetsmedlemsstaten, vilket minskar förfarandets övergripande längd. För att minska de problem som orsakas av varierande nationell praxis för att höra barn och av avgöranden som meddelats av domstolar som saknar en nära koppling till barnet när avgörandet meddelas och en resulterande vägran att erkänna avgörandet, skulle det rekommenderade alternativet kräva att medlemsstaterna ömsesidigt respekterar varandras nationella regler samtidigt som de är skyldiga att låta barnet uttrycka sin åsikt och beakta den i vederbörlig ordning och se till att behörigheten överensstämmer med den vägledande principen om närheten till barnet genom att nyansera principen om att ett ärende har anknytning till den domstol som först var behörig (perpetuatio fori). När det gäller verkställighet skulle det rekommenderade alternativet garantera att verkställighet endast kan vägras på grundval av en enhetlig och begränsad förteckning över grunder för vägran. Det skulle också anges en tidsfrist för verkställighet med en rapporteringsskyldighet om den överskrids och möjlighet för domstolen i ursprungslandet att förklara att ett avgörande är provisoriskt verkställbart oberoende av att avgörandet har överklagats, samtidigt som man ger utrymme för att ta itu med brådskande risker för barnets bästa under verkställighetsskedet, vilket i sin tur tydligt skulle effektivisera förfarandena och skyddet av barnets bästa.

Den svarande föräldern skulle ha tillgång till rättsmedel som under vissa exceptionella omständigheter innebär att ett avgörande som meddelats i en medlemsstat inte vinner laga kraft i en annan medlemsstat. Om något av skälen för icke-erkännande eller skälen för att bestrida konkreta verkställighetsåtgärder skulle kunna tillämpas, skulle svaranden kunna ansöka om att bestrida erkännandet och/eller verkställigheten i verkställighetsmedlemsstaten i ett och samma förfarande.

Exekvaturförfarandet avskaffas och lämpliga säkerhetsåtgärder åberopas i verkställighetsskedet, dvs. ett ifrågasättande av erkännande eller verkställighet av det avgörande som meddelats av ursprungsmedlemsstaten eller ett ifrågasättande av konkreta verkställighetsåtgärder som beordrats av den stat där verkställighet begärs ska ske under ett och samma förfarande i den stat där verkställighet begärs

–Alla framställningar kanaliseras via centralmyndigheterna.

–Det införs enhetliga krav på de handlingar som ska bifogas begäran om samtycke: den anmodande myndigheten måste lämna in en rapport om barnet och fastställa skälen för den planerade gränsöverskridande placeringen.

För det första förtydligar förslaget tidsfristen för att utfärda ett verkställbart avgörande om återlämnande i enlighet med förhållningssättet bland de medlemsstater som snabbast hanterar återlämnandeärenden enligt 1980 års Haagkonvention. En separat tidsfrist på sex veckor skulle tillämpas på förfarandena inför domstolen i första instans respektive appellationsdomstolen. Dessutom skulle förslaget innebära att centralmyndigheterna också måste arbeta enligt en tidsfrist på sex veckor under vilken man mottar och handlägger ansökan, lokaliserar svaranden och barnet, främjar medling samtidigt som man säkerställer att detta inte innebär att förfarandet försenas och hänvisar sökanden till en kvalificerad jurist eller vidarebefordrar ärendet till domstolen (beroende på det nationella rättssystemet). För närvarande har centralmyndigheterna ingen tidsfrist. Genom denna nya tidsfrist på 6+6+6 veckor förutses därför en maximal period på 18 veckor för alla stadier som kan utnyttjas, istället för förfaranden som i nuläget pågår i upp till 165 dagar. Detta skulle göra domstolarnas tidsfrister mer realistiska varigenom man vill skydda svarandens rätt till en rättvis rättegång samtidigt som man begränsar den till en så kort period som rimligtvis är möjligt.

I förslaget förtydligas följande aspekter: 1) vem som kan begära stöd, 2) vilken typ av stöd eller information som kan begäras, 3) från vem och 4) på vilka villkor. Det förtydligas att även domstolar och barnavårdsmyndigheter kan begära stöd från centralmyndigheterna. Vad gäller överföring av rapporter om socialärenden förtydligas i förslaget dessutom att även rapporter om vuxna eller syskon som är relevanta i det förfarande som rör barn enligt förordningen omfattas, om barnets situation kräver det. Det görs klart att det (för domstolarna) är ett kostnadsfritt alternativ till förordningen om bevisupptagning (utom eventuella kostnader för översättning) och skapar en rättslig grund för att barnavårdsmyndigheter ska kunna erhålla nödvändig information från andra medlemsstater genom centralmyndigheterna. Begäran ska åtföljas av en översättning till den anmodade medlemsstatens språk. Dessutom fastställs det i förslaget minimikrav för en framställning om en rapport om ett socialärende, nämligen en beskrivning av det förfarande som rapporten behövs för och den faktiska situation som gett upphov till förfarandet. I förslaget fastställs en tidsfrist inom vilken den anmodade myndigheten måste svara. Vad gäller den anmodade nationella myndigheten, t.ex. när det görs en framställning om en rapport om ett socialärende, klargörs det i förordningen att den anmodade myndigheten har en oberoende skyldighet enligt förordningen att tillhandahålla en sådan rapport utan att några ytterligare krav enligt den anmodade statens nationella lagstiftning behöver uppfyllas. Exempelvis kan en domstol innan den fattar ett avgörande om omhändertagande av ett barn, som för närvarande befinner sig i domstolens behörighetsområde, få information genom centralmyndigheterna om huruvida det pågår förfaranden i ett annat land och be att få kopior om eventuella avgöranden med förordnande om säkerhetsåtgärder för andra barn i samma familj och eventuella socialrapporter om syskon och om deras förhållande till varandra eller om föräldern, vilka är relevanta för det pågående förfarandet.

En part som bestrider verkställigheten av ett avgörande som meddelats i en annan medlemsstat bör under samma förfarande, i den mån det är möjligt och i enlighet med rättssystemet i den anmodade medlemsstaten, kunna åberopa skäl för att verkställighet som sådan ska vägras, utöver skälen för att erkännande eller verkställighet ska vägras. Oförenlighet med barnets bästa som har orsakats av ändrade förhållanden (till exempel att ett barn har en allvarlig sjukdom) eller av att ett barn som har en tillräcklig ålder och mognad har uttryckt tillräckligt starka invändningar bör endast beaktas om detta är jämförbart med det undantag som rör grunderna för rättsordningen.

För att hantera problemet med ineffektiv verkställighet införs det flera åtgärder genom förslaget. Ansökan om verkställighet måste riktas till en domstol i verkställighetsmedlemsstaten men det allmänna förfarandet, verkställighetsmetoderna och villkoren regleras i verkställighetsmedlemsstatens lagstiftning, t.ex. vilken särskild verkställighetsåtgärd som bör beordras och under vilka omständigheter. Om ett avgörande från en annan medlemsstat behöver ytterligare detaljer eller anpassningar för att kunna verkställas enligt den nationella lagstiftningen i verkställighetsmedlemsstaten bör den behöriga domstolen i den medlemsstaten ange de nödvändiga specifikationerna eller anpassningarna samtidigt som de väsentliga delarna i avgörandet behålls.

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen Ö Europeiska unionens funktionssätt Õ , särskilt artikel 61 c och artikel 67.1 Ö 81.3 Õ i detta,

(15)När barnets hemvist har ändrats efter en laglig flytt bör behörigheten följa barnet för att behålla närheten. Detta bör gälla när inga förfaranden ännu pågår och även under pågående förfaranden. Vid pågående förfaranden får parterna, för att säkra effektiva förfaranden, dock enas om att domstolarna i den medlemsstat där förfarandena pågår behåller behörigheten till dess att ett slutligt avgörande har meddelats, förutsatt att detta är för barnets bästa. Denna möjlighet är särskilt viktig när förfarandena närmar sig sitt slut och en av föräldrarna önskar flytta till en annan medlemsstat med barnet.

(37)En part som bestrider verkställigheten av ett avgörande som meddelats i en annan medlemsstat bör under samma förfarande, i den mån det är möjligt och i enlighet med rättssystemet i verkställighetsmedlemsstaten, kunna åberopa skäl för att verkställighet som sådan ska vägras enligt artikel 40.2 i denna förordning, utöver skälen för att erkännande eller verkställighet ska vägras enligt artiklarna 37 och 38 i denna förordning. Att verkställigheten av ett avgörande är oförenligt med barnets bästa på grundval av att ett barn som har tillräcklig ålder och mognad har uttryckt tillräckligt starka invändningar eller av ändrade omständigheter som inträffade efter det att avgörandet meddelats bör endast beaktas om detta är jämförbart med ett undantag som rör grunderna för rättsordningen. Skäl för att vägra verkställighet enligt nationell lagstiftning får inte åberopas. Om verkställigheten vägras på grundval av att ett barn som har tillräcklig ålder och mognad har uttryckt invändningar, bör de behöriga myndigheterna i verkställighetsmedlemsstaten dock vidta alla lämpliga åtgärder för att förbereda barnet inför verkställigheten och se till att barnet samarbetar innan verkställigheten vägras.

(53)För att säkerställa att de intyg som ska användas i samband med erkännande eller verkställighet av avgöranden, officiella handlingar och överenskommelser enligt denna förordning är uppdaterade, bör befogenheten att anta akter delegeras till kommissionen i enlighet med artikel 290 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt vad gäller ändringar av bilagorna I−III till denna förordning. Det är särskilt viktigt att kommissionen utför lämpliga samråd under det förberedande arbetet, bland annat på expertnivå, och att dessa samråd utförs i enlighet med de principer som fastställs i det interinstitutionella avtalet om bättre lagstiftning av den 13 april 2016. För att i synnerhet säkerställa ett jämlikt deltagande i förberedelsen av delegerade akter bör rådet motta alla handlingar samtidigt som medlemsstaternas experter och deras experter ha systematisk tillgång till de möten för kommissionens expertgrupper som hanterar förberedelsen av delegerade akter.

(49)Om en myndighet i en medlemsstat redan har meddelat ett avgörande i ett ärende om föräldraansvar eller överväger ett sådant avgörande och genomförandet ska äga rum i en annan medlemsstat, får myndigheten begära att myndigheterna i den andra medlemsstaten bistår med att genomföra avgörandet. Detta bör till exempel gälla avgöranden om beviljande av umgänge under övervakning som ska genomföras i en annan medlemsstat än den medlemsstat där den myndighet som fattat beslut om umgänget är belägen eller som omfattar eventuella andra kompletterande åtgärder för de behöriga myndigheterna i den medlemsstat där avgörandet ska genomföras.

c) barnets efternamn och förnamn,

c) förordnande av och uppgifter för en person eller ett organ som skall ansvara för barnets person eller egendom, företräda eller bistå barnet,

7. barn: varje person som är under 18 år.

b) under förutsättning att denna vårdnad verkligen utövades, antingen gemensamt eller för sig, vid den tidpunkt då barnet fördes bort eller hölls kvar eller skulle ha utövats om inte bortförandet eller kvarhållandet hade ägt rum. Vårdnaden skall anses utövas gemensamt när en av personerna med föräldraansvar, enligt en dom eller på grund av lag, inte får besluta var barnet skall bo utan medgivande från en annan person med föräldraansvar.

ii) En begäran om återlämnande som lämnats in av den som har vårdnad om barnet har återkallats, och ingen ny begäran har lämnats in inom den tidsfrist som avses i led i.

i) Ingen begäran om återlämnande har lämnats in till de behöriga myndigheterna i den medlemsstat dit barnet har bortförts eller där barnet kvarhålls inom ett år efter det att den som har vårdnad om barnet har fått eller borde ha fått kännedom om var barnet befinner sig.

1. När Ö Om Õ ett barn lagligen flyttar från en medlemsstat till en annan och förvärvar nytt hemvist där skall, med avvikelse från artikel 8, domstolarna Ö myndigheterna Õ i den medlemsstat där barnet tidigare hade hemvist under en tid av tre månader efter flyttningen vara fortsatt behöriga att ta upp en fråga om ändring av Ö ändra Õ en dom Ö ett avgörande Õ om umgänge som meddelats i den medlemsstaten innan barnet flyttade, om den Ö person Õ som har rätt till Ö beviljats Õ umgänge enligt denna dom om umgänge Ö det avgörandet Õ fortfarande har hemvist i den medlemsstat där barnet tidigare hade hemvist.

c) eller, i de Ö förfaranden Õ fall som avses i leden a och b , så snart förfarandet har avslutats av något annat skäl.

Ö c) denna behörighet Õ är till barnets bästa.

b) dessa domstolars behörigheten har godtagits uttryckligen eller på något annat entydigt sätt av makarna och personerna med föräldraansvar, ð senast ï vid den tidpunkt då talan väcks, ð eller, om så föreskrivs i den medlemsstatens lag, under förfarandenas gång, ï och

iii) En begäran om återlämnande som lämnats in av den som har vårdnad om barnet har vägrats på andra grunder än artikel 13 i 1980 års Haagkonvention.

5. Om alla parter i förfarandena avseende föräldraansvar godtar den behörighet som avses i punkt 1 eller 3 under dessa förfarandens gång, ska parternas godtaganden registreras vid domstolen i enlighet med lagen i domstolens medlemsstat.

Ö c) denna behörighet Õ är till barnets bästa.

b) deras behörigheten har godtagits uttryckligen eller på något annat entydigt sätt av alla parter i förfarandet ð senast ï vid den tidpunkt då talan väcks, ð eller, om så föreskrivs i den medlemsstatens lag, under förfarandenas gång, ï och

a) låta handläggningen av målet Ö ärendet Õ eller den aktuella delen av Ö detta Õ målet vila och ge parterna tillfälle att väcka talan Ö ge in en begäran Õ vid domstolen Ö den behöriga myndigheten Õ i den andra medlemsstaten, i enlighet med punkt 4, eller

6. Domstolarna Ö Myndigheterna Õ skall samarbeta vid tillämpningen av denna artikel, antingen direkt eller via de centralmyndigheter som har utsetts i enlighet med artikel 5360, ð eller genom det europeiska rättsliga nätverket på privaträttens område ï.

c) barnet är medborgare i den medlemsstaten, eller

c) på begäran av en domstol Ö myndighet Õ i en annan medlemsstat till vilken barnet har en särskild anknytning, i enlighet med punkt 3.

b) om delgivning av handlingen skall äga rum innan handlingen ges in till domstolen, när den tas emot av den myndighet som är ansvarig för delgivningen, förutsatt att sökanden inte därefter har underlåtit att vidta de åtgärder som krävs av honom Ö eller henne Õ för att få handlingen ingiven till domstolen.

När medlemstaternas myndigheter utövar sin behörighet enligt avsnitt 2 i detta kapitel ska de säkerställa att ett barn som är i stånd att bilda egna åsikter ges verklig och faktisk möjlighet att fritt uttrycka dessa under förfarandena.

2. Vid tillämpningen av artiklarna 12 och 13 i 1980 års Haagkonvention skall det Ö domstolen Õ säkerställas att barnet ges möjlighet att komma till tals Ö i enlighet med artikel 20 i denna förordning Õ under förfarandet, om detta inte förefaller olämpligt med hänsyn till barnets ålder eller mognad.

2. Så tidigt som möjligt under förfarandena ska domstolen undersöka huruvida parterna är villiga att delta i medling för att, med hänsyn till barnets bästa, komma överens om en lösning, under förutsättning att detta inte onödigt försenar förfarandena.

2. När det rör sig om en dom som har meddelats i någons utevaro skall den part som ansöker om erkännande eller verkställbarhetsförklaring dessutom ge in

1. En part som gör gällande att en dom skall erkännas eller inte erkännas eller som ansöker om verkställbarhetsförklaring Ö som i en medlemsstat vill åberopa ett avgörande som har meddelats i en annan medlemsstat Õ skall ge in Ö följande: Õ

Handlingar Ö som ska ges in för erkännande Õ

c) i fråga om ett avgörande om föräldraansvar, förfaranden om att ändra avgörandet eller om ett nytt avgörande pågår om samma sak i den medlemsstat som är behörig i att pröva ärendet i sak enligt denna förordning.

1. Ansökan om verkställighet ska ges in till den domstol som är behörig för verkställighet enligt nationell lagstiftning i den verkställande medlemsstaten. Dessa domstolar ska meddelas av varje medlemsstat till kommissionen i enlighet med artikel 81.

1. Domstolarna i den verkställande medlemsstaten får Ö särskilt Õ besluta om de praktiska arrangemangen för utövande av umgänget, om de nödvändiga arrangemangen inte eller endast otillräckligt regleras i den dom Ö det avgörande Õ som har meddelats av den domstol Ö myndighet Õ i en medlemsstat som är behörig att pröva målet Ö ärendet Õ i sak och under förutsättning att de väsentliga inslagen i den domen iakttas.

1. Om nödvändigt får domstolarna i den verkställande medlemsstaten ange de närmare detaljerna för verkställigheten och göra varje anpassning som krävs för att verkställa avgörandet, under förutsättning att de väsentliga inslagen i avgörandet behålls.

3. Inga skäl för vägran av erkännande eller verkställighet får undersökas i detta skede om inte en ansökan enligt artikel 39 eller artikel 41 om vägran av erkännande eller verkställighet ges in.

c) Ge instruktioner till exekutionstjänstemannen.

1. En part som ansöker om verkställighet Ö i en medlemsstat Õ av en dom Ö ett avgörande som har meddelats i en annan medlemsstat Õ skall ge in Ö följande: Õ

Handlingar Ö som ska ges in tillsammans med ansökan om verkställighet Õ

c) om detn är oförenligt med en dom Ö ett avgörande Õ som har meddelats i ett mål Ö förfarande Õ mellan samma parter i den medlemsstat där domen Ö avgörandet Õ görs gällande, eller

Domstolen får bevilja undantag från skyldigheten att ge in de handlingar som avses i första stycket om den redan innehar dem eller om den finner det orimligt att kräva att sökanden ska tillhandahålla dem.

c) I fråga om ett avgörande om föräldraansvar, förfaranden om att ändra avgörandet eller om ett nytt avgörande pågår om samma sak i den medlemsstat som är behörig att pröva ärendet i sak enligt denna förordning.

1. Den domstol Ö till vilken en ansökan om vägran av verkställighet ges in eller Õ som handlägger ansökan om ändring Ö ett överklagande Õ enligt artikel 3344 eller 3445 får på begäran av den part mot vilken verkställighet begärs låta målet vila Ö av något av följande skäl: Õ

Erkännande av en dom Ö ett avgörande Õ Ö i äktenskapsfrågor Õ får inte vägras på den grunden att lagen i den medlemsstat där domen Ö avgörandet Õ görs gällande inte tillåter äktenskapsskillnad, hemskillnad eller annullering av äktenskap under samma omständigheter.

Artikel 2652

Förbud mot omprövning i sak

En dom Ö Ett avgörande som har meddelats i en annan medlemsstat Õ får aldrig omprövas i sak.

Artikel 38

Avsaknad av handlingar

1. Om de i artikel 37.1 b eller 37.2 angivna handlingarna inte har givits in, kan domstolen bestämma en tid inom vilken de skall ges in, godta likvärdiga handlingar eller, om tillgängliga uppgifter kan anses tillräckliga, befria sökanden från skyldigheten att ge in dem.

2. Om domstolen begär det, skall en översättning av handlingarna ges in. Översättningen skall vara bestyrkt av en person som är behörig därtill i någon av medlemsstaterna.

Artikel 3953

Intyg om domar Ö avgöranden Õ i äktenskapsmål Ö äktenskapsfrågor Õ och intyg om domar Ö avgöranden i frågor Õ om föräldraansvar

1. Den behöriga domstolen eller myndigheten i ursprungsmedlemsstaten Ö som har meddelat ett avgörande i äktenskapsfrågor Õ skall på begäran av Ö en berörd Õ part utfärda ett intyg enligt standardformuläret i bilaga I (domar i äktenskapsmål) eller bilaga II (domar om föräldraansvar).

Ö 2. Den domare som har meddelat ett avgörande i frågor om föräldraansvar ska utfärda ett intyg enligt formuläret i bilaga II. Om ett sådant avgörande är av gränsöverskridande art vid den tidpunkt då avgörandet meddelas, ska domaren utfärda intyget på eget initiativ när avgörandet blir verkställbart, även endast interimistiskt. Om situationen blir av gränsöverskridande art först senare ska intyget utfärdas på begäran av någon av parterna. Õ

AVSNITT 4

Verkställbarhet av vissa domar om umgänge och av vissa domar som kräver återlämnande av barn

Artikel 40

Tillämpningsområde

1. Detta avsnitt skall tillämpas på

a) umgänge

och