[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |

Bryssel den 13.11.2008

KOM(2008) 769 slutlig

MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN OCH REGIONKOMMITTÉN

om rådets direktiv 2004/67/EG av den 26 april 2004 om åtgärder för att säkerställa en tryggad naturgasförsörjning

MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN OCH REGIONKOMMITTÉN

om rådets direktiv 2004/67/EG av den 26 april 2004 om åtgärder för att säkerställa en tryggad naturgasförsörjning (Text av betydelse för EES)

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

1. Inledning 3

2. Begreppet försörjningstrygghet 3

3. Utvärdering av genomförandet av direktiv 2004/67/EG 4

3.1. Tillämpningsområde 5

3.2. Försörjningstrygghetsnormerna 5

3.3. Marknadsaktörernas roller och ansvar 6

3.4. Definitionen av ett betydande försörjningsavbrott 6

3.5. Gemenskapsmekanismen 7

3.6. Gruppen för samordning av gasförsörjningen 7

3.7. Öppenhet och rapportering 8

3.8. Instrument för tryggad gasförsörjning och nationella krisåtgärder 8

4. Framtida alternativ 9

4.1. Tillämpningsområde och bättre genomförande av normerna för försörjningstryggheten på nationell nivå 9

4.2. Gemenskapsmekanism och solidaritet 10

4.2.1. Regional nivå jämfört med EU-nivå 10

4.2.2. Omdefiniering av gemenskapsåtgärderna 10

4.3. Öppenhet 11

4.4. Försörjningstrygghetsmarginalen 11

4.5. Strategisk lagring 12

5. Slutsatser 13

BILAGA 1: Jämförelse mellan medlemsstaterna 14

INLEDNING

Naturgas är för närvarande det näst viktigaste bränslet i EU:s energimix och den står för cirka en fjärdedel av EU:s bruttoförbrukning. Energikällan används i stor utsträckning inom olika sektorer som elproduktion, fjärrvärme, hushåll och industrin. Syftet med detta meddelande är att undersöka och diskutera förslag om hur EU kan röra sig mot en tryggad gasförsörjning på ett mer effektivt sätt i dag och i framtiden och vilka delar av EU:s nuvarande politik vad gäller tryggad gasförsörjning som bör utvecklas ytterligare.

Tryggad försörjning, en av de tre pelarna i Europas energipolitik såsom den definierades av Europeiska rådet i mars 2007, ses alltmer som en kollektiv nyttighet som förtjänar ökad uppmärksamhet från Europeiska unionen. Det ömsesidiga beroendet mellan externa leverantörer och EU:s konsumenter och integreringen av de nationella marknaderna till en enda europeisk marknad är faktorer som det måste tas hänsyn till fullt ut vid utvärderingen av EU:s nuvarande gasförsörjningsläge och de åtgärder som ska vidtas vid avbrott.

Den inre gasmarknaden är under utveckling. Den regleras genom Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/55/EG[1] och Europaparlamentets och rådets förordning 1775/2005[2] som ska ändras i enlighet med det förslag som lades fram i september 2007, det så kallade tredje paketet om de inre el- och gasmarknaderna[3]. För att stärka regelverket vad gäller en tryggad naturgasförsörjning antogs direktiv 2004/67/EG[4] om åtgärder för att säkerställa en tryggad naturgasförsörjning. Såsom fastställts i artikel 6.3 ska kommissionen senast den 19 maj 2008 lämna en översynsrapport till Europaparlamentet och rådet om erfarenheterna av tillämpningen och effektiviteten av direktivet. Direktivet har genomförts och alla relevanta medlemsstater har meddelat kommissionen genomförandeåtgärderna[5].

BEGREPPET FÖRSÖRJNINGSTRYGGHET

Det är inte lätt att definiera försörjningstrygghet. Vanligtvis innebär det naturgasens tillgänglighet för användare till rimliga priser. I vilket fall som helst måste det göras en åtskillnad mellan långsiktigt och kortsiktigt tryggad naturgasförsörjning , eftersom riskerna, sätten hur man ska förhindra försörjningsproblem och de eventuella verktygen för att lindra effekterna skiljer sig åt.

Den långsiktiga försörjningstryggheten beror huvudsakligen på

- efterfrågestyrningen (20-20-20-strategin[6]),

- utvecklingen av EU:s inhemska produktion, som med hänsyn till ny teknik och höga priser, kan utnyttjas ytterligare eller eventuellt främjas,

- en effektiv extern energipolitik för EU: för närvarande produceras 58 % av den förbrukade gasen inom EES-området medan 42 % importeras från länder utanför EES-området. Importen från tredjeländer är emellertid mycket högre för de ”nya medlemsstaterna[7]” (63 %) än för de ”gamla medlemsstaterna” (39 %). Det är därför viktigt med ett gott samarbete med de existerande producent- och transitländerna, tillsammans med utveckling av nya källor och rutter samt utveckling och genomförande av strategier för att påverka utvecklingen av balansen mellan tillgång och efterfrågan i den globala gasmarknaden,

- främjandet av investeringar i infrastrukturen för att nå balans mellan tillgång och efterfrågan, både inom EU och mellan EU och externa leverantörer, och

- uppnåendet av en välfungerande inre gasmarknad i EU.

Den inre gasmarknaden måste färdigställas. Konkurrensen mellan naturgas och andra bränslen bör inte hindras genom subventioner, prisregleringar eller konkurrenshindrande prissättning som påverkar dess ställning i bränslemixen. En välfungerande inre marknad kommer att förbättra tillträdet till infrastruktur, tillhandahålla lämpliga prissignaler för investering i ny infrastruktur och kommer att öka attraktionskraften för EU:s gasmarknad för leverantörer, vilket gör att försörjningstryggheten ökar.

Detta meddelande fokuserar i första hand på den kortsiktiga försörjningstryggheten.

Den kortsiktiga försörjningstryggheten och solidariteten mellan medlemsstaterna ligger högt på de aktuella dagordningarna avseende gasmarknaderna. På en välfungerande inre marknad leder lämpliga prissignaler till balans mellan tillgång och efterfrågan och leder gasen till de marknadsplatser där den värderas högst. Marknadsmisslyckanden förekommer emellertid fortfarande och för närvarande finns det ingen fastställd krisplan inom EU för att hantera kortsiktiga bristsituationer eller avbrott utöver den nivå på vilken marknadsmekanismer, näringslivsåtgärder och nationella krisåtgärder är otillräckliga. En fördefinierad krisplan på regional nivå eller EU-nivå skulle vara effektivare och snabbare än den nuvarande särskilda beslutsprocessen vid ett större hot mot EU:s gasleveranser.

UTVÄRDERING AV GENOMFÖRANDET AV DIREKTIV 2004/67/EG

Medlemsstaternas utgångslägen vad gäller deras försörjningstrygghet för naturgas skiljer sig åt avsevärt och anledningen till detta beror på följande faktorer: tillgängligheten av inhemsk produktion, det geografiska läget, den geologiska potentialen för lagringsmöjligheter, den historiska utvecklingen av enskilda gasmarknader, olika nivåer på de befintliga sammanlänkningarna och de olika användningarna för naturgas som bestämmer graden av utbytbarhet (hushållsuppvärmning eller elproduktion). I direktivet beaktas dessa skillnader genom att medlemsstaterna får utrymme att anpassa sina normer och åtgärder så att de passar deras egna förhållanden.

Kommissionen har utvärderat[8] hur direktivet har genomförts i varje medlemsstat. I detta meddelande sammanfattas de viktigaste resultaten.

Tillämpningsområde

I direktivet fastställs medlemsstaternas skyldighet att ”inom respektive territorium se till att gasförsörjningen för hushållskonsumenter säkras i lämplig utsträckning” när det gäller partiella försörjningsavbrott och extrema väderförhållanden. I direktivet tillåts att tillämpningsområdet vidgas till att omfatta små och medelstora företag och kunder som inte har möjlighet att byta bränsle. Denna definition tar således inte hänsyn till prisaspekterna och tillhandahåller inga ytterligare upplysningar om den lämpliga omfattningen. Åtta medlemsstater har utvidgat tillämpningsområdet för skyddet till att omfatta andra kunder än hushållen.

Det krävs ytterligare undersökningar för att utröna om det finns alternativa åtgärder för försörjningstrygghet (som skyldighet att byta bränsle, obligatoriska reservlager av alternativa bränslen eller överskott på elproduktionskapacitet som inte är baserad på naturgas) i de länder där elproduktion som är baserad på naturgas dominerar och elproducenterna inte omfattas av nationella åtgärder för tryggad naturgasförsörjning (Luxemburg – 75 %, Nederländerna – 60 %, Italien – 52 % eller Irland – 51 %).

Tillämpningsområdet för skyddade konsumenter definieras på skilda sätt i de olika medlemsstaterna och detta innebär en viktig bristande överensstämmelse när det gäller genomförandet av direktivet. Det är inte tydligt om denna bristande överensstämmelse medför olika bördor på marknadsaktörerna i de olika medlemsstaterna, vilket således snedvrider konkurrensen, eller om de enskilt fastställda normerna möjliggör liknande nivåer vad gäller den övergripande försörjningssäkerheten bland medlemsstaterna.

Försörjningstrygghetsnormerna

I direktivet definieras händelser då normala marknadsmekanismer inte är tillräckliga och medlemsstaterna är tvingade att säkerställa gasförsörjningen i lämplig omfattning, åtminstone till hushållskunder, enligt följande:

a) partiellt avbrott i den nationella gasförsörjningen (nivå och löptid ska fastställas av medlemsstaterna baserat på deras egna särskilda förhållanden),

b) extrema vinterförhållanden : efterfrågetopp under extremt kalla vintrar (nivå och löptid ska fastställas av medlemsstaterna) och total förbrukning under extremt kalla vintrar (1-per-20).

Med försörjningstrygghetsnormerna menas den nivå upp till vilken varje medlemsstat på egen hand måste kunna täcka de definierade kundernas efterfrågan på naturgas (näringslivsåtgärder och nationella åtgärder). Det är en följd av definitionen av de händelser som beskrivs ovan. Införlivandet i olika medlemsstater har lett till en mycket heterogen övergripande bild och i fem fall[9] har händelserna inte definierats.

De nationella definitionerna för partiella avbrott , som inte ytterligare angavs i direktivet, varierar från ca 10 % (i Slovenien) till ca 30 % (Slovakien) av den genomsnittliga naturgasförbrukningen med varaktighet som sträcker sig från 48 timmar (Bulgarien) och ända upp till 6 månader (Frankrike).

Åtgärder för att lindra det definierade avbrottet bör följaktligen inrättas. Det krävs ytterligare analys för att bedöma om de fastställda normerna för försörjningstrygghet kan uppfyllas med de instrument som den enskilda medlemsstaten har använt.

Vad gäller de normer som avser efterfrågan under vinterns efterfrågetopp och kraftig efterfrågan under hela vintern, har det inte fastställts någon ytterligare information i direktivet. Definitionen (mängd och tidslängd) och tillämpningen av dessa normer skiljer sig åt mellan medlemsstaterna och den definition som oftast används är bestämmelserna 1-per-20 eller 1-per-50[10].

Flera länder har en mycket djupgående bedömning av deras försörjningsläge vad gäller naturgas och hur pass effektiva deras instrument för att lindra effekterna är, inbegripet testning under krissimuleringsövningar (t.ex. Storbritannien, Frankrike, Österrike), medan detta saknas i andra länder.

Marknadsaktörernas roller och ansvar

Det finns väsentliga skillnader när det gäller marknadsaktörernas roller och ansvar för den tryggade naturgasförsörjningen. Det övergripande ansvaret för försörjningstryggheten har tilldelats olika marknadsaktörer och gemensamt ansvar har fastställts i två medlemsstater. Övervakningen av försörjningstryggheten säkerställs i sex medlemsstater av ministeriet, i fyra medlemsstater av tillsynsmyndigheten och i övriga medlemsstater av de systemansvariga för överföringssystemen. Det krävs ytterligare undersökning för att fastställa om dessa skillnader gör att det gränsöverskridande samarbetet blir svårare i krissituationer. Genom det tredje paketet om den inre energimarknaden har samarbete mellan de systemansvariga för överföringssystemen införts. Detta avser emellertid endast planering av nätutvecklingen, vilket har betydelse för den långsiktiga försörjningstryggheten och det gäller inte särskilt samarbetet om den kortsiktiga försörjningstryggheten.

Definitionen av ett betydande försörjningsavbrott

I direktivet definieras för närvarande ett betydande försörjningsavbrott som förlusten – eller risken för förlust – av 20 % av naturgasimporten från tredjeländer till Europeiska gemenskapen under minst åtta veckor. Gruppen för samordning av gasförsörjningen har fastställt att denna indikator är mycket hög och att förluster som inte når denna nivå ändå kan komma att kräva ett svar från gemenskapen. Med ökat importberoende är det mer och mer osannolikt att denna indikator kommer att nås innan gemenskapsåtgärder behöver sättas in.

Å andra sidan är indikatorn på ett betydande försörjningsavbrott i direktivet inte i själva verket en förutsättning för gemenskapsåtgärder. Varje medlemsstat kan begära att kommissionen aktiverar gemenskapsmekanismen om den anser att underskottet i dess gasleveranser inte kan hanteras på ett lämpligt sätt på nationell nivå, även om underskottet inte är så allvarligt att det handlar om ett betydande försörjningsavbrott.

Gemenskapsmekanismen

I direktivet fastställs ett tillvägagångssätt i följande tre steg:

Det första steget är att näringslivet vidtar åtgärder för att hantera ett försörjningsunderskott.

Som ett andra steg aktiveras medlemsstaternas nationella åtgärder.

Om de åtgärder som vidtas på de första två nivåerna inte är tillräckliga för att hantera underskottet eller försörjningsavbrottet ”skall kommissionen så snart som möjligt på en medlemsstats begäran eller på eget initiativ sammankalla gruppen [för samordning av gasförsörjningen] .” ”Gruppen skall undersöka och vid behov bistå medlemsstaterna med att samordna de åtgärder som vidtas på nationell nivå för att hantera det betydande försörjningsavbrottet. […] Om de åtgärder som vidtas på nationell nivå […] är otillräckliga för att hantera effekterna av [ett underskott eller ett avbrott i försörjningen] får kommissionen i samråd med gruppen utfärda rekommendationer till medlemsstaterna om ytterligare åtgärder för att bistå de medlemsstater som särskilt berörs av det betydande försörjningsavbrottet”, eller så ”kan kommissionen lägga fram ett förslag för rådet om ytterligare nödvändiga åtgärder”.

Det allvarligaste gasförsörjningsunderskottet hittills ägde rum i januari 2006 och den påverkade cirka en tiondel av gemenskapens leveranser från tredje länder och varade 36 timmar. Denna krissituation hanterades till slut genom nationella åtgärder. Den lade emellertid grunden för första mötet i Gruppen för samordning av gasförsörjningen, som sammankallades på kommissionens initiativ. Då gruppen möttes hade de fulla leveranserna återställts. Alla andra försörjningsunderskott har också framgångsrikt hanterats genom näringslivsåtgärder eller nationella åtgärder. Hittills har inga medlemsstater bett kommissionen om gemenskapsbistånd.

Medlemsstaterna uttrycker emellertid ofta att det finns behov av en mer omfattande krisplan och/eller solidaritetsmekanism (på regional nivå eller på EU-nivå), eftersom dagens gemenskapsmekanism kanske inte kan erbjuda ett effektivt och snabbt svar i händelse av kris. När gemenskapsmekanismen väl har aktiverats tar det för närvarande fem dagar att sammankalla ett möte med gruppen för samordning av gasförsörjningen. Därefter diskuterar gruppen situationen baserat på den information som tillhandahållits av medlemsstaterna och när så är befogat, av de berörda tredje länderna som beskriver de åtgärder de har vidtagit för att lindra problemet. Efter diskussionerna är det önskvärt att gruppen definierar tillfälliga åtgärder som kommissionen sedan måste föreslå för rådet som måste godkänna dem för att de ska träda i kraft. Detta förfarande är utdraget och vid en verklig kris kan de vara alldeles för långsamma.

Gruppen för samordning av gasförsörjningen

Gruppen för samordning av gasförsörjningen i vilken medlemsstater, gasindustrin och konsumentföreträdare sammanförs genom sina europeiska förbund (Eurogas, OGP, GIE, IFIEC, BEUC, Eurelectric)[11] har visat sig vara ett framgångsrikt verktyg för att diskutera frågor som har med gasförsörjning att göra och utbyta bästa metoder på EU-nivå. Gruppen håller fyra regelbundna möten per år och sammankallas från fall till fall om det finns risk för betydande hot mot gemenskapens gasförsörjning. Hittills har alla potentiella krissituationer lösts innan gemenskapsåtgärder har blivit nödvändiga och därför har gruppens roll när det gäller att komma överens om och föreslå ytterligare åtgärder (från fall till fall) för gemenskapen inte testats. Det gemensamma politiska meddelandet – en europeisk röst – som gruppen kan tillhandahålla är också en viktig aspekt.

Öppenhet och rapportering

En betydande brist i direktivet är att de uppgifter som medlemsstaterna tillhandahåller, i enlighet med bestämmelserna om rapportering[12], inte är tillräckliga för att bedöma vare sig den nuvarande eller den framtida lång- och kortsiktiga försörjningstryggheten i medlemsstaterna och EU eller bedöma hur pass effektiva verktygen för att lindra effekterna är. Medlemsstaterna rapporteringsskyldigheter är begränsade vad gäller frekvens (en gång per år) och tillämpningsområde. Dessutom uppfylls inte ens dessa rapporteringsskyldigheter på ett godtagbart sätt av alla medlemsstater: endast två medlemsstater tillhandahåller fullständig rapportering. Den information som oftast saknas avser likviditetsgraden på marknaden (vilken endast tre medlemsstater tillhandahållit), incitament för investeringar, åtgärder för att täcka toppefterfrågan och den inverkan på konkurrensen som försörjningstrygghetsåtgärderna har.

Bland åtgärderna fokuserar rapporteringen huvudsakligen på långsiktiga kontrakt och de maximala lagringskapaciteterna. Den lediga kapaciteten är inte känd. Ingen information begärs om andra verktyg för att lindra effekterna, vilka förtecknas i bilagan till direktivet, som omfattningen av bränslebyte och kontrakt som går att avbryta, tillhandahålla flexibilitet i den inhemska produktionen eller vad gäller importkontrakt. En del medlemsstater samlar inte in dessa uppgifter. Som ett gott exempel kan nämnas den italienska tillsynsmyndigheten som samlar in tillräckliga mängder uppgifter för att följa utvecklingen över vintern: förutom lagringsnivåer och uppgifter om infrastruktur och omfattningen av kontrakt som går att avbryta måste villkoren för importkontrakt (flexibilitet) rapporteras till tillsynsmyndigheten, som således vet vilket underskott som kan täckas från ökningar av importen från tillgängliga leverantörer.

Europeiska gruppen av tillsynsmyndigheter för el och gas (ERGEG) har utfärdat nya riktlinjer för att förbättra kvaliteten och detaljnivån på den nationella rapporteringen. I det tredje paketet föreslås det också betydande öppenhet i fråga om uppgifter. De ytterligare uppgifter som ska tillhandahållas, och frekvensen, måste noggrant undersökas för att undvika att näringslivet och medlemsstaterna får en oproportionerligt hög rapporteringsbörda samt för att det ska bli möjligt att få en tydlig bild av försörjningstryggheten när det gäller gas i EU.

Instrument för tryggad gasförsörjning och nationella krisåtgärder

I direktivet tillhandahålls en förteckning över instrument i bilagan utan någon närmare specificering. Förteckningen är ”icke uttömmande” och gör det möjligt för medlemsstaterna att införa ytterligare instrument för tryggad gasförsörjning, särskilt långsiktiga planeringsförfaranden och skyldigheten att tillhandahålla allmännyttiga tjänster. Den annorlunda strukturen på de nationella gasmarknaderna styr mixen och balansen mellan de olika instrumenten.

De åtgärder som oftast används är gaslagringar, långsiktiga leveranskontrakt, produktions- och importflexibilitet och diversifieringar av gasförsörjningen. Den stora mångfalden åtgärder gör det möjligt för medlemsstaterna att beakta deras nationella förhållanden, men den gör att utvärderingen av de olika instrumentens roller blir mer komplicerad ur ett europeiskt perspektiv.

18 medlemsstater har meddelat sina nationella krisåtgärder till kommissionen. 10 medlemsstater har utarbetat sina krisåtgärder på ett systematiskt sätt genom att skapa nationella krisplaner. Skalan på hur pass allvarligt läget är skiljer sig åt mellan medlemsstaterna.

FRAMTIDA ALTERNATIV

Tillämpningsområde och bättre genomförande av normerna för försörjningstryggheten på nationell nivå

Det bör noggrant undersökas om det obligatoriska tillämpningsområdet för försörjningstrygghetsnormerna bör utvidgas till att gälla andra kunder än hushållen. Särskilt då elproduktionen från gas är betydande och det inte finns adekvata alternativa åtgärder (bränslebyte, lagring av alternativt bränsle eller tillräcklig reservkapacitet) bör leveranserna till kraftverk säkerställas även under extrema förhållanden.

Kommissionen bör tillsammans med medlemsstaterna och näringslivet undersöka om skillnaderna mellan definitionen av marknadsaktörernas roller och ansvar innebär en snedvridning av marknaden eller hindrar gränsöverskridande samarbete vid kriser.

Det ofullständiga genomförandet och heterogeniteten av normerna för försörjningstrygghet har uppmärksammats. Medlemsstaterna bör fullfölja genomförandet. En djupgående analys bör genomföras för varje land för att se

- om de enskilt definierade normerna för försörjningstrygghet står i proportion till de risker som uppstår, och

- om skillnaderna påverkar konkurrensen eller utgör ett hinder för solidaritetsavtal.

Denna djupgående analys kan understryka behovet av att på ett mer detaljerat eller mer harmoniserat sätt definiera försörjningstrygghetsnormerna för att minimera marknadssnedvridningen och av att ha en tillräckligt hög nivå på försörjningssäkerheten i hela EU.

Följande frågor bör undersökas: Finns det andra händelser som bör beaktas utöver partiella avbrott och extrema vinterförhållanden? Vad bör miniminivån för den kortsiktiga försörjningstryggheten som varje medlemsstat måste vara förberedd på vara och hur ska den definieras?

Normer för partiellt avbrott kan definieras som

- en procentsats av den genomsnittliga påverkan på förbrukningen, eller

- misslyckandet hos den största leverantören / i infrastrukturen / vid införselpunkten – det mest kritiska bland dessa. Denna strategi skulle kunna bidra till att långsiktiga mål uppnås; om varje medlemsstat skulle bli skyldig att vidta åtgärder för misslyckandet av sin största gasleverantör eller -infrastruktur för en given tidsperiod, skulle det kunna uppmuntra till en diversifiering av källor eller rutter, som kan kosta mindre än uppförandet av nya gaslager, eller

- särskilda mål som ska inrättas, t.ex. av tillsynsmyndigheten, för sammanlänkningskapacitet, diversifierad leveransportfölj (leverantörerna bör t.ex. inte tillhandahålla över en viss procentsats av leveranserna från samma källa), möjligheter till bränslebyte.

Tidslängden för detta partiella avbrott bör harmoniseras eller fastställas baserat på gemensamma kriterier.

För efterfrågetoppen under vintern , kan samma 1-per-20- eller 1-per-50-skyldighet införas tillsammans med en harmonisering av toppens tidslängd.

Metoden och de grundläggande antagandena för beräkningen av den extra gas som behövs under extrema vinterförhållanden, både för toppefterfrågan och för den totala vinterförbrukningen, bör anpassas på regional nivå.

Det behövs en ytterligare analys av de krisåtgärder och det instrument som medlemsstaterna använder. Ömsesidiga granskningar per land av försörjningstryggheten bör ange bästa praxis och de mest använda metoderna, vilka sedan kan delas i Gruppen för samordning av gasförsörjningen.

Gemenskapsmekanism och solidaritet

Regional nivå jämfört med EU-nivå

Det regionala samarbetet har en avgörande betydelse. Gasmarknaderna, vilka domineras (till 90 %) av gas från gasledningar, har en huvudsakligen regional karaktär. Flera länder är sammankopplade längs med samma större gasledningsinfrastruktur. Dessa medlemsstater är därför vanligtvis beroende av varandras åtgärder och förbrukning. Om det till exempel finns ett underskott i fråga om leveranser från en viss gasledning bör medlemsstaterna samarbeta om tilldelning av de tillgängliga leveranserna, minskad förbrukning, ökning i uttagen från lagren etc. Inom EU transporteras gasen fysiskt endast genom gasledningar och därför kan ett regionalt samarbete ge ett snabbt svar, vilket åtgärder på EU-nivå kanske inte har möjlighet att ge. Av samma skäl är det mest troligt att en leveransbrist påverkar en hel region, som kanske inte kan hantera den på egen hand. Därför kan ytterligare ett steg införas till åtgärdsnivåerna: 1) näringslivet, 2) medlemsstaterna, 3) regional nivå, 4) gemenskapsnivå. Om leveransavbrottet inte kan hanteras på ett nöjaktigt sätt på regional nivå ska regionen ha rätt att begära gemenskapsstöd.

I det tredje paketet om den inre energimarknaden har denna fråga delvis tagits upp och i paketet föreslogs att det regionala samarbetet ska vara obligatoriskt och att det ska utvecklas solidaritetssystem mellan tre eller fler medlemsstater. Hur mekanismerna och förfarandena exakt ska se ut måste emellertid definieras ytterligare.

Omdefiniering av gemenskapsåtgärderna

Såsom sammanfattats i det föregående kapitlet är det inte säkert att den nuvarande gemenskapsmekanismen , även om den ännu inte har testats, kan tillhandahålla ett effektivt och snabbt svar i krissituationer. Fördefinierade åtgärder kan säkerställa ett tydligt, förutsebart och snabbt svar. De definierade åtgärderna kan inkludera

- en gemensam deklaration om en krissituation,

- tilldelning av tillgängliga leveranser och infrastrukturkapacitet bland de berörda länderna,

- samordnad styrning,

- aktivering av krisåtgärder i icke-berörda eller mindre berörda stater för att öka mängden tillgänglig gas till de berörda marknaderna (kontrakt som går att avbryta, bränslebyte, lageruttag, leveransflexibilitet – se senare: försörjningstrygghetsmarginalen).

Denna strategi bör leda till att det definieras en effektiv krisplan på EU-nivå , inbegripet en europeisk krisskala som anger den nominella nivån för gasmarknadens funktion, förebyggande mekanismer, samt olika beredskaps- och krisnivåer kopplade till avbrottsvolymen och av den ekonomiska inverkan.

Gemenskapens svar skulle vara en de facto- solidaritetsåtgärd . Solidaritet kan inte likställas med välgörenhet och tillfredsställande kompensationsmekanismer skulle behöva tas fram.

Varje medlemsstat bör följa de definierade försörjningstrygghetsnormerna. Om det uppstår en situation i vilket effekterna överstiger de definierade normerna (en verklig kris), skulle detta läge automatiskt utlösa en deklaration om en krissituation och innebära att gemenskapens svar i form av solidaritetsåtgärden aktiveras. Detta skulle de facto upphäva den nuvarande indikatorn ”betydande försörjningsavbrott”. Förekomsten av solidaritetsmekanismer får naturligtvis inte tas som en ursäkt för medlemsstaterna att inte investera i sin egen försörjningstrygghet.

Öppenhet

För att öka öppenheten och bedöma situationen för EU:s försörjningstrygghet bör tillfredsställande rapporteringsskyldigheter föreslås. De åtgärder som föreslås i det tredje paketet om den inre energimarknaden för att öka öppenheten bör beaktas: bedömning av den framtida tillgången och efterfrågan från det europeiska nätet av de systemansvariga för överföringssystemen, skyldigheten att offentliggöra samlade nivåer för tillgång och efterfrågan, gas som finns på lager och användningen av lagringsanläggningar för gas och flytande naturgas.

Försörjningstrygghetsmarginalen

Under en leveransbrist måste gasförsörjningen garanteras till hushåll och andra enheter som skyddas enligt direktivet. Följande två åtgärder behövs:

- Att öka den gas som är tillgänglig för de konsumenter som skyddas av direktivet.

- Att förfoga över tillräckligt med infrastruktur för att transportera gasen till dessa kunder.

Denna överskottsgas och gaskapaciteterna kan benämnas ”försörjningstrygghetsmarginalen”. Storleken på denna marginal kan härledas direkt från de omdefinierade normerna för den nationella försörjningstryggheten. Dessa mängder kan sedan uttryckas som en procentsats av den genomsnittliga förbrukningen. Reservkapaciteten och ”överskottsgasen” bör vara anpassad till en sådan indikator.

a) Gastillgången : Vid händelser då det krävs solidaritet/ömsesidigt bistånd kan icke berörda medlemsstater göra gas tillgänglig för de berörda regionerna i en omfattning som motsvarar deras egen försörjningsmarginal. Denna ”överskottsgas” kan komma från en mängd olika åtgärder som varje medlemsstat ska definiera med hjälp av följande:

- Kontrakt som går att avbryta

- Lagring

- Försörjningsflexibilitet (produktion, import eller flytande naturgas)

b) Överföringsinfrastruktur : Solidariteten kan allvarligt urholkas om den tillgängliga gasen inte kan transporteras dit den behövs. Denna svårighet bör emellertid inte hindra genomförandet av principen. I vissa fall kan en kontraktsenlig överföring av gas göras genom byteshandel (swaps) vilket innebär att gas frigörs i de berörda marknaderna även om det fysiska återflödet av gasen inte är möjligt. Ett sådant avtal finns till exempel mellan företag i Ungern och Frankrike så att det franska företaget vid minskade leveranser från Ryssland lämnar sin andel av leveranserna i Ungern. Solidaritet bör motivera medlemsstaterna till att främja uppförandet av sammanlänkningar. Infrastrukturmål vad gäller ruttdiversifiering (uttryckt som antalet införselpunkter), sammanlänkningsnivå och reservkapacitet kan utvecklas.

Skyldigheten eller möjligheten att ställa gas till förfogande genom ovannämnda åtgärder och kapacitet måste strängt regleras (till exempel kopplas till deklarationen om kris) så att den inte kan missbrukas under normala marknadsförhållanden.

Strategisk lagring

Strategiska gaslager avser lagring av naturgas som är avsedd att användas endast i krissituationer och som således inte är tillgänglig under normala marknadsförhållanden. Lagring av naturgas är dyrt: kostnaden per energienhet är mycket högre än för olja (ca 16,7 miljoner euro per PJ, jämfört med 3,33 för olja[13]). De geologiska förhållandena kan också begränsa utvecklingen av anläggningar för lagring av gas i vissa områden.

Medlemsstaterna har olika nivåer för riskexponering och således olika gasförsörjningskrav (se bilaga 1). Strategiska lager kan vara den lösning som föredras eller den enda lösningen på medellång sikt för länder som är beroende av en enda källa eller som har en hög andel med konstant efterfrågan. Kommissionen föreslår inte någon skyldighet på EU-nivå vad gäller strategiska lager. Om en medlemsstat väljer detta alternativ som en nationell åtgärd måste användningen av strategiska lager regleras noggrant för att undvika snedvridningar på marknaden: strategiska lager bör inte släppas ut i icke-krissituationer eftersom de kan påverka värdet av lager och andra flexibilitetsinstrument som utvecklas under konkurrensutsatta marknadsförhållanden.

Utvecklingen av kommersiella lager bör uppmuntras.

SLUTSATSER

EU måste ta ett steg framåt när det gäller gasförsörjningstrygghet och solidaritet. Även om kriser är sällsynta kan de få mycket allvarliga ekonomiska och sociala följder. EU måste därför förbereda sig för att hantera försörjningstryggheten på ett effektivt sätt. Den nuvarande gemenskapsmekanismen – även om den som tur är inte har behövt användas ännu – är inte tillräcklig för att tillhandahålla ett snabbt svar på en gasförsörjningskris som överstiger den nivå som kan lösas genom nationella åtgärder. Dessutom hindrar den nuvarande bristen på öppenhet utvärderingen av gasförsörjningssituationen i realtid och de eventuella svaren inom EU. Direktivet behöver därför revideras i enlighet med de riktlinjer som föreslås i avsnitt 4 i detta meddelande. Syftet med detta meddelande är att få till stånd en debatt med medlemsstaterna och de europeiska institutionerna samt med de berörda parterna för att förbereda en revidering av direktiv 2004/67 som ska råda bot på de viktiga brister som har identifierats. Följande frågor behöver besvaras:

1. Hur ska jämförbara normer för försörjningstrygghet definieras på ett sätt som lägger lika stor och rimlig börda på marknadsaktörerna samtidigt som medlemsstaternas skillnader respekteras?

2. Bör direktivet utvidga det obligatoriska skyddet till att även gälla andra kunder än hushållen som elproducenter, små och medelstora företag och andra sårbara kunder?

3. Vilka bör vara de exakta åtgärder som definieras i gemenskapsmekanismen, i de regionala krisplanerna och i EU:s krisplaner?

4. Hur bör regionerna avseende gasförsörjningstrygghet definieras på bästa sätt?

5. Hur kan solidaritet kompenseras ekonomiskt?

6. Hur kan gasförsörjningstryggheten stärkas till så låga kostnader som möjligt?

Även om det ligger utanför detta direktivs tillämpningsområde, är den långsiktiga EU-strategin för gas och energiförsörjningstrygghet, vilken diskuterades i den strategiska energiöversynen[14], fortfarande mycket viktig. För att minska risken med och effekterna av de kortsiktiga chockerna på gasutbudssidan i framtiden måste EU fortsätta att sträva efter energieffektivitet, en välfungerande inre energimarknad, innovation och teknisk utveckling, diversifiering av energimixen, leveranserna och rutterna samt effektiva internationella ramar och relationer. Öppenhet och samordning mellan medlemsstaternas åtgärder mot tredjeländer bör bidra till att stärka den enda rösten vad gäller energi på internationell nivå. På detta sätt kommer EU att lägga en stabil grund för den framtida energiförsörjningstryggheten.

BILAGA 1: Jämförelse mellan medlemsstaterna

Följande diagram illustrerar medlemsstaternas sårbarhetsnivå beroende på koncentrationen av deras försörjningskällor[15] och andelen hushåll samt vad gäller den totala förbrukningen och andelen gas i elproduktionen. I avsaknad av skyddsåtgärder som lagring är sårbarheten högst i den övre högre kvadranten: hög hushållsförbrukning tillsammans med en låg diversifiering av källor.

[pic]

[pic]

[1] Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/55/EG av den 26 juni 2003 om gemensamma regler för den inre marknaden för naturgas (EUT L 176, 15.7.2003, s. 57–78).

[2] Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1775/2005 av den 28 september 2005 om villkor för tillträde till naturgasöverföringsnäten (EUT L 289, 3.11.2005, s. 1–13 ).

[3] Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av direktiv 2003/55/EG om gemensamma regler för den inre marknaden för naturgas, (KOM2007 (0529) slutlig) från den 19 september 2007.

[4] Rådets direktiv 2004/67/EG av den 26 april 2004 om åtgärder för att säkerställa en tryggad naturgasförsörjning (EUT L 127, 29.4.2004, s. 92–96).

[5] Malta och Cypern var undantagna, men Malta har införlivat det i sin lagstiftning.

[6] Meddelande - Mot 20–20–20 till 2020 – Europas möjligheter i samband med klimatförändringarna (KOM2008 (0030) slutlig) från den 23 januari 2008.

[7] Nya medlemsstater: de länder som anslöt sig till EU efter den 1 maj 2004.

[8] http://ec.europa.eu/energy/gas/sos/index_en.htm

[9] Bulgarien, Grekland, Irland, Luxemburg, Malta.

[10] Den kallaste vintern på 20 eller 50 år.

[11] Kommissionens beslut 2006/791/EG av den 7 november 2006 om att fastställa sammansättningen av gruppen för samordning av gasförsörjningen (Text av betydelse för EES) (EUT L319, 18.11.2006, s. 49–50).

[12] Artiklarna 5 i direktiven 2004/67/EG och 2003/55/EG.

[13] Study on natural gas storage in the EU, Europeiska kommissionen GD TREN, 2008.

[14] Meddelande från kommissionen om den andra strategiska energiöversynen, (KOM2008 (XXX)).

[15] Koncentrationen av källor beräknas på följande sätt: "(gasimport från land i/totalförbrukning)2, i=1 till n, källa: Eurostat 2006.

SV