GEMENSAM RAPPORT OM SYSSELSÄTTNINGEN 2000 - DEL I: EUROPEISKA UNIONEN - DEL II: MEDLEMSSTATERNA

(framlagd av kommissionen)

Sammanfattning

Detta är den tredje rapporten som utarbetats i enlighet med artikel 128 i Amsterdamfördraget. Den innehåller en jämförande bedömning av hur medlemsstaterna har genomfört 1999 års riktlinjer för sysselsättningen och hur de har införlivat de reviderade riktlinjerna för år 2000 i sina nationella handlingsplaner för sysselsättning. I rapporten ges både en övergripande analys av de fyra pelarna i den europeiska sysselsättningsstrategin (del I) och en detaljerad analys av de åtgärder som vidtagits av medlemsstaterna (del II), där man fäster särskild vikt vid hur rådets rekommendationer av den 14 februari har behandlats.

1. Bakgrund för åtgärderna: sysselsättningsläget i Europa

Sysselsättningsläget i EU har förbättrats stadigt under de senaste åren, vilket både återspeglar det övervägande positiva ekonomiska klimatet och framstegen med att reformera arbetsmarknaderna. Långvariga problem som t.ex. hög arbetslöshet och låg andel sysselsatta behandlas allt effektivare, samtidigt som man ställs inför nya utmaningar, som t.ex. brist på arbetskraft och kompetens. Följande viktiga utvecklingstendenser visar att sysselsättningsläget håller på att förbättras:

* Fyra miljoner nya arbetstillfällen har skapats sedan 1997, huvudsakligen inom tjänstesektorn. Ökningen har varit tydligast vad gäller arbetstillfällen inom högkvalificerade chefsyrken, specialistyrken och tekniska yrken, men även när det gäller arbeten inom försäljning och tjänstesektorn. För första gången sedan 1990 ökade antalet heltidsarbeten mer än antalet nya deltidsarbeten. Ändå fortsatte både antalet deltidsarbeten och tillfälliga arbeten att öka under 1999 och de utgör nu nästan 30 % av det totala antalet arbetstillfällen inom EU.

* Till följd av detta ökade sysselsättningen inom EU under 1998 från 61,3 % till 62,2 %. Dock var ökningen uttryckt i heltidsekvivalenter inte så markant. Kvinnorna var de som gynnades mest av sysselsättningstillväxten, men fortfarande återspeglar sysselsättningsgraden för kvinnor på 52,5 % en betydande könsklyfta på 18,5 % i förhållande till sysselsättningsgraden för män.

* Arbetslösheten har sjunkit med 4 miljoner sedan 1994 och låg under 1999 i genomsnitt på 9,2 %. Även om arbetslösheten har minskat sedan 1997 är långtidsarbetslöshet fortfarande ett problem för 4,2 % av arbetskraften.

* Ungdomsarbetslösheten, som ligger på 8,5 % för åldersgruppen 15-24 år, är nu den lägsta på tio år. Andelen äldre arbetstagare, över 55 år, på arbetsmarknaden ligger emellertid fortfarande på 37 %, vilket är en mycket låg nivå med tanke på att utbudet på arbetskraft minskar allt mer i vissa medlemsstater.

* De flesta medlemsstater har dragit nytta av de förbättrade ekonomiska villkoren under 1999 och har ökat sin sysselsättningsgrad. Vissa medlemsstater har redan överskridit de referenstal som vid toppmötet i Lissabon lades fast för EU fram till 2010 när det gäller den totala sysselsättningsgraden (Danmark, Sverige, Nederländerna och Förenade kungariket) och sysselsättningsgraden för kvinnor (Danmark, Sverige, Finland, Nederländerna och Förenade kungariket).

2. Bedömning av medlemsstaternas sysselsättningsåtgärder under 1999

Strukturreformerna på arbetsmarknaden går framåt med växande optimism:

* Det är uppenbart att medlemsstaterna nu reformerar sina arbetsmarknader i ett mycket bättre makroekonomiskt klimat än 1997 då Luxemburgprocessen inleddes. Detta borde uppmuntra till att förstärka åtgärderna ytterligare.

* Framstegen vad gäller sysselsättningsresultat visar att det skapas en positiv spiral - den makroekonomiska politiken, som är inriktad på stabilitet, och medlemsstaternas pågående strukturreformer på arbetsmarknaderna minskar arbetslösheten och den sociala utslagningen samtidigt som de skapar fler arbetstillfällen.

* Man bör dock komma ihåg att de övergripande åtgärdernas utformning är beroende av olika tidsaspekter. Räntorna kan ändras från en dag till en annan, men effekterna av investeringar i mänskliga resurser och institutionella reformer på arbetsmarknaden kräver fortsatta insatser och kan endast väntas ge synbara effekter på sikt.

* Det är fortfarande svårt att påvisa de sammanlagda effekterna av den europeiska sysselsättningsstrategin på den ökande sysselsättningen. De senaste uppgifterna avser 1999, året då de flesta politiska reformer började att införas i de nationella handlingsplanerna. Man kan dock visa på en gynnsam effekt för vissa grupper eller sektorer i samband med en del nya åtgärder.

* De 52 rekommendationer som rådet utfärdat till medlemsstaterna för 2000 har visat sig vara effektiva för att få medlemsstaterna att koncentrera sina åtgärder på de viktigaste utmaningarna. De flesta medlemsstater har vidtagit åtgärder för att tillgodose dem, men på vissa områden behöver ytterligare ansträngningar göras. Eftersom vissa åtgärder kräver längre tid för att få önskad effekt är det fortfarande för tidigt att bedöma om de är tillräckliga för att avhjälpa situationen på längre sikt.

* Det framgår tydligt att det finns en del att lära i fråga om medlemsstaternas åtgärder och hur de redovisas. Genomföranderapporterna har blivit mer målinriktade. I vissa medlemsstater finns emellertid fortfarande en allför stark betoning på enskilda initiativ, istället för på en heltäckande kombination av åtgärder som stöder varandra.

* Metoderna för att ställa upp mätbara syften och mål bör förbättras. I de riktlinjer där man ställt upp gemensamma mål syns resultaten av åtgärderna tydligare och det går att göra en objektiv bedömning av effekterna utifrån gemensamma indikatorer. Bedömningen ligger till grund för ytterligare utveckling av åtgärderna.

* I många riktlinjer finns det dock inte några sådana kvantifierade mål, eller de enskilda medlemsstaterna själva får sätta upp mål, och då tar det längre tid att nå resultat. Både insatserna och effekterna är svåra att mäta utifrån uppgifter som fokuseras på spridda åtgärder som inte hänger samman med varandra.

Genomförandet av de fyra pelarna har kommit långt men är ojämnt, vilket innebär att större vikt måste fästas vid att kombinera olika typer av åtgärder.

Även om mycket redan har uppnåtts är genomförandet av de fyra pelarna ojämnt såvitt man kan bedöma av medlemsstaternas rapporter. Detta gäller i synnerhet pelaren anpassningsförmåga och, i mindre utsträckning, pelaren företagaranda. En fullfjädrad kombination av olika åtgärder har alltså ännu inte utvecklats på ett tillfredsställande sätt i medlemsstaterna. De viktigaste åtgärderna som vidtagits i de fyra pelarna är följande:

Anställbarhet - pelare I

* Det har gjorts tydliga framsteg i fråga om att genomföra förebyggande och aktiva åtgärder. De flesta länder verkar nu kunna uppfylla de mål som ställs upp i riktlinjerna 1 och 2 före år 2002. Belgien, Grekland och Italien behöver dock fortfarande göra betydande insatser för att kunna uppfylla målen i riktlinjerna 1 och 2 till år 2002. Vad gäller riktlinje 3 uppfyller redan tolv medlemsstater 20-procentmålet för arbetslösa i aktiva arbetsmarknadsåtgärder.

* Översynen av skatte- och bidragssystemen har fortfarande inte fått en ordentlig uppföljning (förutom i Danmark, Förenade kungariket och Nederländerna) och detta är oroväckande med tanke på den stora andelen av befolkningen i flera medlemsstater som sedan lång tid är bidragsberoende. Detta gäller i synnerhet i de stater där det kommer att bli brist på arbetskraft.

* Att främja livslångt lärande möts av ett allt större gensvar i samtliga medlemsstater även om det generellt sett saknas en omfattande strategi och det endast var ett fåtal medlemsstater som rapporterade om obligatoriska nationella mål.

* Jämfört med 1998 fäster alla medlemsstater större vikt vid att förbättra möjligheterna för mindre gynnade arbetslösa att återinträda på arbetsmarknaden. I många medlemsstater har det skett en påfallande växling från individuella program till en mer enhetlig strategi till förmån för funktionshindrade. Det är dock fortfarande svårt att göra en jämförande analys eftersom det saknas grundläggande uppgifter och definitionerna skiftar, i synnerhet i fråga om etniska minoriteter.

Företagaranda - pelare II

* När det gäller företagaranda behöver ytterligare insatser göras för att inte bara sprida enskilda initiativ, utan för att skapa en omfattande ram för åtgärderna och ett gott klimat för företagskultur i Europa.

* Nästan hela sysselsättningstillväxten under 1999 skedde inom tjänstesektorn, men det är oklart hur mycket av denna ökning som berodde på sysselsättningsåtgärder och relaterade åtgärder (de flesta medlemsstater håller på att liberalisera tjänster som tidigare varit offentliga). Utvecklingen av den sociala ekonomin, vilken omfattar varor och tjänster som tillhandahålls av många olika organisationer, de flesta ideella, är fortfarande otillfredsställande.

* Trots alla åtgärder som presenteras i de nationella handlingsplanerna går framstegen vad gäller att minska skattetrycket på arbete långsamt och i vissa medlemsstater har den genomsnittliga skatten på arbete ännu inte börjat minska.

Anpassningsförmåga - pelare III

* Arbetsmarknadens parter har tillsammans med regeringarna ett huvudansvar för att uppfylla riktlinjernas åtaganden i fråga om anpassningsförmåga. I de flesta medlemsstater har man utvecklat partnerskap, ofta mellan tre parter, för att ta itu med frågor som rör anpassningsförmåga, däribland livslångt lärande. Det finns dock inte så mycket som tyder på att det gjorts några framsteg i frågor som rör moderniseringen av arbetsorganisationen. Den enda tydliga inriktningen har varit att arbeta med arbetstidsfrågor istället för med en mer omfattande reformering av arbetslivet.

* Framstegen med att införa mer flexibla former av avtal i medlemsstaternas arbetsrättslagstiftning är fortfarande begränsade.

Jämställdhet - pelare IV

* Medlemsstaterna uppvisar ett bättre resultat vad gäller integreringen av ett jämställdhetsperspektiv i alla de fyra pelarna. Många medlemsstater har också rapporterat om särskilda åtgärder som är inriktade på arbetslösheten bland kvinnor, könsuppdelningen och löneskillnaden mellan män och kvinnor. Det är dock långt kvar innan jämställdhetsaspekten tas i beaktande i alla politiska åtgärder.

* Åtgärder för att göra det lättare att förena yrkesliv och familjeliv varierar stort mellan medlemsstaterna. En positiv faktor är det blivit vanligare att ställa upp mål för barnomsorg, vilket rekommenderades i slutsatserna från toppmötet i Lissabon.

De offentliga arbetsförmedlingarnas roll

I samband med reformen av institutionerna på arbetsmarknaden anses de offentliga arbetsförmedlingarna vara avgörande för att man skall kunna genomföra riktlinjerna för sysselsättningen, i synnerhet riktlinjerna 1, 2 och 3. I många medlemsstater håller de offentliga arbetsförmedlingarna på att utvecklas eller moderniseras, men dessa initiativ måste påskyndas för att de offentliga arbetsförmedlingarna skall få den styrka och de verktyg som behövs för att tillmötesgå kraven på att genomföra strategin på ett effektivt sätt.

Att genomföra den europeiska sysselsättningsstrategin på lokal nivå

Medlemsstaterna inser vikten av åtgärder på lokal nivå för att den europeiska sysselsättningsstrategin skall bli en framgång på alla områden. Det måste emellertid även i detta avseende göras mycket mer i fråga om decentralisering, att skapa en positiv miljö, uppmuntra partnerskap mellan lokala aktörer och utveckla omfattande lokala sysselsättningsstrategier för att åstadkomma fler och bättre arbetstillfällen.

Strukturfondernas roll

Europeiska socialfonden har genom de nya programförslagen fått en central roll som ett instrument för att förstärka den europeiska sysselsättningsstrategin, i enlighet med förordningarna om strukturfonderna. Detta fastställs också i de nationella handlingsplanerna. Tyngdpunkten ligger på den förebyggande strategin, framförallt inom pelaren anställbarhet. Jämställdhet utgör emellertid också en tydlig del i programmen. I länder med mindre program inriktas insatserna mer på särskilda nyskapande arbetsmarknadsaspekter och på hanteringen av mänskliga resurser. Livslångt lärande och kraven från informationssamhället tas upp i många program i enlighet med de prioriteringar som gjordes vid Europeiska rådets möte i Lissabon.

Bortsett från Europeiska socialfonden är de andra strukturfondernas roll, som stöd för den europeiska sysselsättningsstrategin, inte tillräckligt tydlig och utnyttjas bara av ett fåtal medlemsstater. Dessutom skulle de ansvariga för hanteringen av fonderna på nationell nivå kunna strukturera sin delaktighet i genomförandet av de nationella handlingsplanerna för sysselsättning på ett mycket bättre sätt. Det gäller också att överföra åtagandena i de samlade programdokumenten till operativa program i enlighet med prioriteringarna i de nationella handlingsplanerna.

3. Institutionella och politiska frågor

* Som fastställdes i översynen av Luxemburgprocessen efter halva tiden förekommer också ett antal institutionella och politiska faktorer, som förstärker chanserna till ett lyckat genomförande av den europeiska sysselsättningsstrategin och som i sig kommer att bidra till att de mål som ställts upp i riktlinjerna för sysselsättningen uppnås. Följande faktorer är av betydelse:

* Det har skapats nya strukturer och institutioner för beslutsfattande och utvärdering av sysselsättningsåtgärderna. I dessa har sysselsättningen satts i centrum för den europeiska och nationella politiken, vilket lett till att samordningseffekterna och samarbetet mellan de olika politikområdena förbättrats.

* Ett ökat antal olika aktörer deltar i processen.

* Regeringar och alla andra aktörer har visat sitt engagemang genom att bidra till sysselsättningsstrategin inom sitt behörighetsområde.

* Det råder större öppenhet vad gäller uppställandet av mål, utbyte av bästa metoder och granskning. Detta är i sig en förtroendeskapande faktor i den ekonomiska politiken. "De öppna samordningsmetoderna" som inrättades genom Luxemburgprocessen och godkändes av Europeiska rådet i Lissabon har fortfarande positiv effekt.

Analysen i denna rapport stöder de rekommendationer till medlemsstaterna som kommissionen föreslog för andra gången i år till följd av att det nya fördraget trädde i kraft den 1 maj 1999. Kommissionen har tagit hänsyn till behovet av att se till att dessa rekommendationer överensstämmer med dem som ges i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken som utarbetas i enlighet med artikel 99.2 i fördraget. Dessutom måste medlemsstaterna genomföra sin sysselsättningspolitik på ett sätt som stämmer överens med de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken enligt artikel 126 i fördraget.

Under 2000 och 2001 kommer medlemsstaterna inte bara att genomföra reformer på sina arbetsmarknader under fortsatt gynnsamma ekonomiska förhållanden, utan även inom ramen för de nya politiska förutsättningar som skapades genom slutsatserna från Europeiska rådets extra möte som hölls i Lissabon i mars 2000. Det kommer att uppstå en ny situation som bygger på ett starkare engagemang för att uppnå full sysselsättning genom ständiga insatser för att främja kunskap, nytänkande och social sammanhållning. Att främja livslångt lärande, social sammanhållning och lika tillträde till alla arbetsmarknader har prioriterats högt i den europeiska politiken för att till slutet av det här årtiondet kunna skapa den mest konkurrenskraftiga och dynamiska ekonomin. Dessa åtaganden måste således tas med i beräkningen när det gäller ytterligare utveckling av de sysselsättningspolitiska riktlinjerna och de enskilda rekommendationerna till medlemsstaterna. På så sätt kan Luxemburgprocessen på ett avgörande sätt bidra till att uppnå målen från mötet i Lissabon.

Innehållsförteckning

DEL I: EUROPEISKA UNIONEN

1. Inledning

2. Sysselsättningsläget

2.1. Den makroekonomiska situationen och sysselsättningen i EU

2.2. Översikt av medlemsstaternas resultat på sysselsättningsområdet

3. Bedömning av de nationella handlingsplanerna

3.1. Pelare I: Anställbarhet

3.1.1. Översikt över utvecklingen av strategin

3.1.2. Förebyggande åtgärder och aktivering - hur de gemensamma målen

uppfylls

3.1.3. Reformer av skatte- och bidragssystem (riktlinje 4)

3.1.4. Utbildning (riktlinjerna 5 till 8)

3.1.5. Integration av missgynnade grupper på arbetsmarknaden (riktlinje 9)

3.2.1. Översikt över utvecklingen av strategin

3.2.2. Att förenkla näringslivsklimatet (riktlinje 10 och 11)

3.2.3. Att skapa arbetstillfällen inom tjänstesektorn och den sociala

ekonomin (riktlinjerna 12-13)

3.2.4. Sysselsättning och beskattning (riktlinje 14)

3.3. Pelare III: Anpassningsförmåga

3.3.1. Översikt över utvecklingen av strategin

3.3.2. Modernisering av arbetsorganisationen, företagens anpassningsförmåga

och intern vidareutbildning

3.3.3. Anpassning av arbetsrätten

3.4. Pelare IV: Jämställdhet

3.4.1. Översikt över utvecklingen av strategin

3.4.2. Att minska klyftan mellan könen

3.4.3. Familjevänliga åtgärder

4. Horisontella aspekter på handlingsplanernas genomförande.

4.1. Mot ett samhälle som bygger på kunskap och information

4.2. Strukturfondernas roll

4.3. Arbetsmarknadsparternas roll

4.4. De lokala och regionala myndigheternas roll

4.5. Jämställdhet mellan könen i de nationella handlingsplanerna

5. Översyn av Luxemburgprocessen efter halva tiden

DEL II: MEDLEMSSTATERNA

BELGIEN

DANMARK

TYSKLAND

GREKLAND

SPANIEN

FRANKRIKE

IRLAND

ITALIEN

LUXEMBURG

NEDERLÄNDERNA

ÖSTERRIKE

PORTUGAL

FINLAND

SVERIGE

FÖRENADE KUNGARIKET

GEMENSAM RAPPORT OM SYSSELSÄTTNINGEN 2000

DEL I EUROPEISKA UNIONEN

1. Inledning

Denna rapport läggs fram i enlighet med artikel 128 i fördraget med syfte att presentera de slutsatser som kommissionen dragit efter att ha studerat medlemsstaternas åtgärder för att genomföra riktlinjerna för sysselsättningen 2000. Rapporten utgör grunden för den gemensamma sysselsättningsrapport som rådet och kommissionen kommer att överlämna till Europeiska rådet i Nice i december 2000. Dessutom kommer kommissionen att ta hänsyn till dessa uppgifter när den utarbetar sina förslag till rådets beslut om 2001 års riktlinjer för sysselsättningen samt till rådets rekommendationer till medlemsstaterna om genomförandet av deras sysselsättningspolitik.

Kommissionen har tagit hänsyn till behovet av att se till att dessa rekommendationer överensstämmer med de rekommendationer som ges i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken som utarbetats i enlighet med artikel 99.2 i fördraget. Dessutom måste medlemsstaterna genomföra sin sysselsättningspolitik på ett sätt som stämmer överens med de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken enligt artikel 126 i fördraget.

Liksom de båda tidigare rapporterna från 1998 och 1999 består denna rapport av två delar. I den första delen görs en jämförande bedömning av hur medlemsstaterna genomfört riktlinjerna för sysselsättningen inom var och en av de fyra pelarna, med beaktande av de olika utgångssituationerna och de framsteg som gjorts sedan 1997 i fråga om resultaten på arbetsmarknaden. I den andra delen finns för varje medlemsstat en detaljerad analys av de åtgärder som vidtagits eller presenterats inom ramen för den nationella handlingsplanen, mot bakgrund av den senaste utvecklingen inom ekonomin och sysselsättningssituationen. Man har fäst särskild vikt vid att granska hur varje medlemsstat har genomfört rådets rekommendationer för detta år.

Rapporten bygger på informationen i de nationella handlingsplaner som lades fram av medlemsstaterna den 1 maj 2000 och inbegriper statistiska uppgifter på indikatorer för uppföljning av både EU-mål och nationella mål. I några fall har man tagit hänsyn till ytterligare uppgifter från de nationella myndigheterna i samband med de bilaterala sammanträden som hölls i juni och juli för att kontrollera att analysen i denna rapport är korrekt.

I den process som Europeiska rådet påbörjade under mötet i Luxemburg 1997 lades en ambitiös ram fram för samordning av sysselsättningspolitiken inom EU. Med tanke på reformernas struktur inom detta område skall man inte räkna med att de som regel får omedelbar och konkret effekt. Genomförandet av sysselsättningsriktlinjerna bedöms i denna rapport ur ett flerårigt perspektiv genom att väga framstegen mot de fastställda referenstalen. I några fall finns det emellertid redan tillräckligt starka bevis på att de större programmen eller reformerna har haft en gynnsam effekt. Sådana fall har lyfts fram. Kommissionen har för avsikt att göra en omfattande utvärdering av effekterna av den europeiska sysselsättningsstrategin. Resultaten av denna utvärdering kommer att tas i beaktande vid 2002 års översyn av strategin.

Jämfört med tidigare år finns det två stora skillnader som kännetecknar det ekonomiska och politiska sammanhanget kring rapporten.

Tack vare en förbättrad ram för den ekonomiska politiken, genomförs nu olika strukturreformer med betydelse för arbetsmarknaden mot bakgrund av gynnsammare ekonomiska utsikter, vilket särskilt kommer att leda till stor efterfrågan på arbetskraft. Denna utveckling kommer att medföra så många nya uppgifter för beslutsfattarna att det behövs ambitiösare insatser för att förändra strukturen så att tillväxten inom ekonomi och sysselsättning kan fortsätta och bli snabbare samtidigt som prisstabiliteten och den ekonomiska stabiliteten bibehålls.

Samtidigt som långvariga strukturella problem som exempelvis hög ungdomsarbetslöshet och långtidsarbetslöshet äntligen minskar i de flesta medlemsstater är arbetslöshetsnivåerna fortfarande alldeles för höga. Många länder har fortfarande strukturella problem, bland annat ojämlik utveckling mellan olika socialgrupper och regioner, vilket tar sig uttryck i två parallella arbetsmarknader och fortsatt stora regionala skillnader. Dessutom står vissa medlemsstater - och då inte enbart de med låg arbetslöshet - inför nya problem som t.ex. brist på arbetskraft och kompetens.

När det gäller politiken drog man vid Europeiska rådets möte i Lissabon slutsatsen att man måste sträva efter full sysselsättning i den nya ekonomins Europa. EU har ställt upp ett nytt strategiskt mål för nästa årtionde, nämligen att bli den mest konkurrenskraftiga och dynamiska ekonomin, med möjlighet till hållbar ekonomisk tillväxt med fler och bättre arbetstillfällen och en högre grad av social sammanhållning. Man har enats om en allmän strategi för att möta de utmaningar det innebär att övergå till en ekonomi och ett samhälle som bygger på kunskap, att modernisera och stärka den europeiska sociala modellen genom att investera i människor och bygga upp en aktiv välfärdsstat och att fortsätta att tillämpa olika makroekonomiska åtgärder som bidrar till goda utsikter för tillväxt. På så sätt vill man skapa förutsättningen för Europeiska unionen att kunna återgå till full sysselsättning och förbättra den regionala sammanhållningen.

I slutsatserna från toppmötet i Lissabon erkänns vilken grundläggande och övergripande betydelse kunskapssamhället har när det gäller att uppnå målet med full sysselsättning. Slutsatserna har sålunda gett ny kraft åt de prioriteringar som ställts upp i riktlinjerna för sysselsättningen 2000 och som handlar om att utveckla handlingslinjer för ett livslångt lärande och kompetens i informations- och kommunikationsteknik.

Om livslångt lärande skall bli en grundläggande del av den europeiska sociala modellen måste det utformas som en heltäckande strategi som omfattar samtliga aspekter och stadier av utbildningen. Det har också definierats av medlemsstaterna och kommissionen som "omfattande all meningsfull inlärningsverksamhet, formell eller informell, som bedrivs fortgående med syftet att förbättra kvalifikationer, kunskap och kompetens". Det livslånga lärandet spänner över och är integrerat i samtliga fyra pelare. Det inbegriper medlemsstaternas åtgärder för att främja ungdomars, äldre arbetstagares och arbetslösas anställbarhet genom att förbättra kvaliteten på och tillgången till grundläggande utbildning och fortbildning samt genom att utveckla de praktiska utbildningarna. Under pelaren anpassningsförmåga omfattar det livslånga lärandet i flertalet medlemsstater inrättandet av partnerskap mellan nationella myndigheter och arbetsmarknadens parter för att erbjuda fortbildning och bekämpa bristande kompetens, samt medlemsstaternas och företagens åtgärder för att motverka de hinder som finns för att investera i utbildning. Medlemsstaternas initiativ för att införliva företagaranda i utbildningar och kursplaner är ytterligare en aspekt på livslångt lärande, liksom de satsningar som syftar till att förbättra kvinnornas möjligheter till vidareutbildning eller omskolning för att förbättra jämställdheten.

När sysselsättningsstrategierna för ett informationssamhälle för alla i Europa genomförs, är det viktigt för samtliga medlemsstater när de genomför åtgärder och program att se till att utbildningsväsendet, och medborgarna på alla nivåer, är fullt utrustade för att kunna delta i informationssamhället och att de är förberedda för övergången till en kunskapsbaserad ekonomi. Att man prioriterar främjandet av livslångt lärande och utvecklingen av kunskaper i informations- och kommunikationsteknik framgår av den tonvikt som läggs vid detta i slutsatserna från Lissabon, riktlinjerna för sysselsättningen, kommissionens handlingsplan e-Europe och i synnerhet i kommissionens initiativ e-Learning.

För att genomföra Lissabon-strategin behövs inga nya processer utöver dem som redan trätt i kraft, dvs. de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, Luxemburg-, Cardiff- och Kölnprocesserna. I stället kommer utformningen av politiken på EU-nivå inom flera olika områden - nytänkande, ekonomiska reformer, utbildning och social trygghet - att stärkas genom att man inför en öppen metod för samordning, grundad på riktlinjerna, referenstalen och en systematisk kontroll. Denna metod är nu väl befäst i den europeiska sysselsättningsstrategin. Det är därför troligt att analysen i denna gemensamma rapport om sysselsättningen kommer att bidra med avgörande impulser till Europeiska rådets möte i Stockholm i vår, som till stor del kommer att ägnas åt ekonomiska och sociala frågor samt uppföljningen av framstegen mot de nya strategiska målen.

Å andra sidan står det klart att de nya politiska budskapen som godkändes i Lissabon samt den socialpolitiska agendan (som också skall antas vid toppmötet i Nice) kommer att styra strategin mot nya och högre ställda mål. Kommissionen och medlemsstaterna har gjort en översyn av Luxemburgprocessen efter halva tiden inom ramen för sysselsättningskommittén. Resultaten från denna har sammanfattats i kapitel 5 i denna rapport. Syftet är att använda slutsatserna från toppmötet i Lissabon till att ta fram nya förslag för att berika 2001 års riktlinjer för sysselsättningen, i synnerhet genom att ställa upp konkretare mål.

2. Sysselsättningsläget [1]

[1] Ytterligare information och mer djupgående analyser finns i kommissionens rapport om sysselsättningen i Europa 2000

2.1. Den makroekonomiska situationen och sysselsättningen i EU

Goda utsikter i fråga om tillväxt och sysselsättning borde uppmuntra till djärvare ekonomiska reformer för en varaktig förbättring på arbetsmarknaden

Sedan mitten av 1999 har en stark ekonomisk återhämtning kunnat konstateras inom EU, med prognoser på en genomsnittlig ökning av BNP med 3,4 % år 2000 och 3,1 % år 2001, alltså en uppgång från 2,5 % 1999. Denna återhämtning har skett inom exporten, delvis tack vare det förbättrade internationella klimatet, men också med en stadig grund i den inhemska efterfrågan. Tack vare en stark tillväxt och fortsatta arbetsmarknadsreformer förväntas det ske en kraftig ökning av antalet arbetstillfällen det här året och nästa år.

Arbetslösheten har sjunkit från 9,2 % 1999 till 8,7 % efter första halvåret 2000 och förväntas minska till under 8 % 2001. Den är dock fortfarande för hög och dessutom ojämnt fördelad bland geografiska områden och socialgrupper. Att det skapas fler arbetstillfällen under perioder med snabb tillväxt får inte dölja de svåra strukturproblem som fortfarande finns på arbetsmarknaden i många medlemsstater. Samtidigt blir arbetsmarknaden allt mer specialiserad i en del regioner och medlemsstater, med rapporter om brist på kvalificerad arbetskraft och rekryteringssvårigheter inom en rad olika sektorer och yrken. Dessutom börjar krav på högre löner dyka upp i vissa länder. I det stora hela är dock löneutvecklingen fortfarande måttlig.

EU har byggt upp en mycket gynnsam ekonomisk grund vilken börjar ge resultat. Inflationen är relativt låg, underskotten inom den offentliga sektorn har minskat kraftigt och i några fall resulterat i överskott, de långsiktiga räntenivåerna har fallit och statsskulden i förhållande till BNP minskar. En fortsatt ekonomisk tillväxt på ungefär 3 % och en kännbar ökning av sysselsättningsgraden mot referenstalet 70 % borde vara realistiska utsikter för de kommande åren om denna sunda makroekonomiska situation bibehålls och takten på de ekonomiska reformerna ökar. För att bibehålla de gynnsamma ekonomiska utsikterna är det av yttersta vikt att medlemsstaterna drar fördel av situationen och genomför de reformer som lades fram i Lissabon för att förbereda övergången till en konkurrenskraftig, dynamisk och kunskapsbaserad ekonomi och att modernisera den europeiska sociala modellen genom att investera i människor och bygga en aktiv välfärdsstat.

En kraftig ökning av sysselsättningen samtidigt som den ekonomiska återhämtningen fortsätter

Ökningen av real BNP var i genomsnitt 2,4 % i hela unionen 1999, dvs. 0,3 procentenheter mindre än 1998. Antalet sysselsatta ökade emellertid marginellt mer under 1999 än året dessförinnan, dvs. med 1,4 % jämfört med 1,1 % 1998, vilket innebär en ökning med nära 2,1 miljoner under 1999 och 4 miljoner under båda åren (se diagram 1 i den statistiska bilagan).

Effekten av den kraftiga uppgången i sysselsättningen under 1998 och 1999 medförde att antalet sysselsatta inom EU sedan början av återhämtningsperioden 1994 har ökat med totalt sett nära 7 miljoner eller 4,5 % under en femårsperiod.

Den totala sysselsättningsgraden i unionen [2] steg till 62,2 % 1999 från att 1998 ha varit 61,3 %. Denna förbättring var emellertid precis tillräcklig för att sysselsättningsgraden skulle hamna på samma nivå som 1990, innan konjunkturnedgången under första delen av nittiotalet började.

[2] I denna rapport definieras sysselsättningsgraden som andelen förvärvsarbetande av befolkningen i åldrarna 15 till 64 år. Källa: Europeiska arbetskraftsundersäkningen; årsgenomsnitt när uppgifter finns att tillgå.

Ökningen av sysselsättningsgraden räknad i heltidsekvivalenter har varit betydligt mindre markant. Den var under 1999 i genomsnitt 56,5 % av befolkningen i arbetsför ålder, vilket är knappt över en procentenhet högre än 1994.

Sysselsättningstillväxten spänner över alla typer av arbeten men andelen deltidsarbeten och tillfälliga arbeten fortsätter att öka

För första gången sedan 1990 ökade antalet heltidsarbeten mer än antalet nya deltidsarbeten. Cirka 63 % av tillväxten i sysselsättningen 1999 kan tillskrivas ökningen av heltidsarbeten. Antalet deltidsarbeten fortsatte dock att öka 1999 med nästan 3 % mer än året före och nästan 19 % mer än fem år tidigare. Under femårsperioden 1994 till 1999 utgjorde de nästan 64 % av alla skapade nettoarbetstillfällen.

De flesta nya deltidsarbeten har gått till kvinnor, som fortfarande står för 80 % av alla deltidsarbetande. Mer än 70 % av de nya nettoarbetstillfällena för kvinnor under de fem åren 1994 till 1999 var deltidsarbeten. Det har också skett en ökning i antalet män som arbetar deltid. Hälften av de nya nettoarbetstillfällena för män mellan 1994 och 1999 var deltidsarbeten. Under 1999 arbetade 33 % av alla sysselsatta kvinnor och 6 % av alla sysselsatta män inom unionen deltid, vilket kan jämföras med 28 % respektive 4 % i början av decenniet (se diagram 2).

Antalet nya tillsvidareanställningar överskred också antalet nya tillfälliga (dvs. visstidsanställningar) arbeten 1999. Cirka 57 % av de nya nettoarbetstillfällena för anställda 1999 var tillsvidareanställningar, vilket ligger i linje med de tendenser som kunnat observeras under hela återhämtningsperioden 1994 till 1999. Andelen anställda i tillfälliga arbeten ökade från 11 % till 13 % under denna period. Den relativa ökningen av tillfälliga arbeten är betydligt större bland män än bland kvinnor (se diagram 2).

Som en följd av detta har antalet sysselsatta som har deltidsarbeten eller tillfälliga arbeten ökat konstant de senaste fem åren och utgör nu 28,4 % av den totala sysselsättningen inom EU (se diagram 2). Motsvarande siffra för kvinnor är 45,7 %.

Den största delen nya arbetstillfällen har gått till kvinnor

En stor del av de nya nettoarbetstillfällena 1999 gick till kvinnor, som stod för 70 % av den totala sysselsättningsökningen, vilket är mer än 1998, men i linje med långtidstendensen med fler förvärvsarbetande kvinnor. Nästan två tredjedelar av de 6,8 miljonerna nya nettoarbetstillfällen mellan 1994 och 1999 gick till kvinnor.

Som ett resultat av detta fortsatte sysselsättningsklyftan mellan män och kvinnor att minska 1999. Sysselsättningsgraden för kvinnor i åldrarna 15 till 64 år steg från 51 % 1998 till 53 % medan sysselsättningsgraden för män steg från 71 % till 71,5 %. Klyftan mellan könen minskade därför till 18,5 procentenheter, vilket kan jämföras med 27 procentenheter i början av nittiotalet (se diagram 3).

Sysselsättningen inom tjänstesektorn fortsatte att utgöra huvuddelen av antalet skapade nettoarbetstillfällen i EU, men en ökning registrerades även inom industrin

Största sysselsättningsökningen sedan 1997 kan tillskrivas en ökning av antalet arbetstillfällen inom tjänstesektorn, vilken mer än uppväger den fortsatta minskningen av antalet arbetstillfällen inom jordbruket. Även antalet arbeten inom industrin ökade, till skillnad från de tre första åren (1994 till 1997) under återhämtningsperioden då arbetstillfällen gick förlorade i vissa medlemsstater, speciellt i Tyskland.

Till följd av detta höjdes sysselsättningsgraden inom tjänstesektorn i EU från 40,3 % till 41,6 % mellan 1997 och 1999. Eftersom sysselsättningen inom tjänstesektorn under samma period även ökade i USA, från 54,5 % till 55,5 %, bibehölls klyftan på 14 procentenheter mellan EU och USA. Räknat som andel av den totala sysselsättningen 1998 var denna 73,8 % för USA och 66,1 % för EU [3].

[3] Uppskattningen är grundad på OECD:s Employment Outlook 2000.

Även om de största möjligheterna för ökad sysselsättning inom EU finns i tjänstesektorn över lag, förekommer stora skillnader mellan de olika yrkeskategorierna inom denna sektor. Den största delen av de nya arbetstillfällen som skapats sedan återhämtningsperiodens början återfinns inom ett litet antal privata tjänster, nämligen data, företagstjänster, resetjänster och lufttransport. De återfinns också inom samhällstjänstesektorn, i huvudsak inom sjukvård och undervisning, men också inom rekreations- och kulturaktiviteter, samt inom personliga tjänstesektorn. Inom flera mer traditionella yrken har sysselsättningstillväxten varit mycket liten eller till och med negativ, bland annat inom detaljhandeln, land- och vattentransporter, posttjänster, bank- och försäkringstjänster, forskning och utveckling samt inom den offentliga förvaltningen.

Nya arbetstillfällen har fördelats mycket ojämnt mellan olika yrken

Antalet arbetstillfällen inom högkvalificerade chefsyrken, specialistyrken och tekniska yrken samt arbeten inom försäljnings- och tjänstesektorn har ökat drygt dubbelt så mycket som det genomsnittliga antalet nya arbetstillfällen inom EU (0,9 %) sedan 1994. Både kvalificerade och okvalificerade manuella arbeten minskade emellertid i antal under samma period. Antalet kontorstjänster har också ökat, men betydligt långsammare.

Detta mönster för tillväxt inom sysselsättningen har varit i det närmaste identiskt mellan båda könen och endast en mycket liten skillnad har kunnat observeras mellan medlemsstaterna. En något annorlunda utveckling har emellertid kunnat skönjas i Portugal [4] (där antalet arbetstillfällen har ökat mer inom okvalificerade än kvalificerade yrken) och i Spanien, Frankrike, Irland och Nederländerna, där antalet arbetstillfällen inom manuella yrkeskategorier har fortsatt att öka.

[4] På grund av ett avbrott i statistiken 1998 är dessa resultat inte helt tillförlitliga.

Sysselsättningstillväxten har varit mycket stor (mer än 5 % per år) de senaste fem åren inom yrken med anknytning till informationssamhället (data) eller yrken som den globala ekonomin och de pågående förändringarna inom företagsledning gett upphov till (näringsidkare, direktörer, kreativa yrken) samt yrken som uppstått från nya sociala behov (socialarbeten, vård och omsorg samt hälso- och sjukvård).

Arbetslösheten fortsätter att minska

Andelen arbetslösa i unionen var 1999 i genomsnitt 9,2 %. Detta var tredje året i rad som detta tal minskade, från att 1994 ha varit 11,1 % (se diagram 4). I mars 2000 fanns 14,9 miljoner arbetslösa i EU, vilket innebär en nedgång från den topp på 18,7 miljoner som nåddes i februari 1994. I synnerhet sedan 1997 har arbetslösheten sjunkit till följd av den ökade sysselsättningstillväxten. Antalet arbetslösa i unionen var emellertid fortfarande två miljoner fler 1999 än 1991.

År 1999 var arbetslösheten bland kvinnor (10,8 %) fortfarande högre än bland män (7,9 %), även om kvinnornas arbetslöshetstal minskade något mer än männens under detta år. Detta återspeglar den större ökningen i andelen skapade nettoarbetstillfällen för kvinnor under året.

Ungdomsarbetslösheten når sin lägsta nivå sedan slutet på åttiotalet men är fortfarande alldeles för hög

Antalet arbetslösa ungdomar i unionen var 1999 i genomsnitt 8,5 % i åldrarna 15 till 24 år. Det innebär en minskning från 9,2 % 1998 och från 10,7 % 1994 och en något lägre andel än i början av nittiotalet. Ungdomsarbetslösheten sjönk ungefär lika mycket bland män som bland kvinnor under 1999 (med 0,8 procentenheter). Man får dock inte blunda för allvaret i situationen för unga arbetssökande. Den traditionella ungdomsarbetslösheten (uttryckt i procent av arbetskraften) var 17,7 % under 1999.

Andelen arbetslösa ungdomar i förhållande till den totala arbetslösheten har också minskat, men detta återspeglar delvis den minskade andelen 15-24-åringar i befolkningen. Befolkningen i åldern 15-24 år har minskat med 1,5 % per år sedan nittiotalets mitt.

Långtidsarbetslösheten minskade också men förblir ett stort problem

I enlighet med den allmänna förbättringen av situationen på arbetsmarknaden minskade långtidsarbetslösheten mätt som andel av arbetskraften (långtidsarbetslöshetsgraden) till 4,2 % för hela unionen 1999, jämfört med 5,2 % 1997 och 4,9 % 1998. Över 2,5 % av arbetskraften hade varit arbetslös i minst två år, vilket innebär en nedgång med cirka 0,5 procentenheter från 1998.

Trots denna förbättring är långtidsarbetslöshet fortfarande ett stort problem inom EU. Den nuvarande långtidsarbetslöshetsgraden är fortfarande alldeles för hög, mycket högre än nivån i början av nittiotalet. Personer som kontinuerligt har varit utan arbete i över 12 (24) månader utgör 45 % (29 %) av det totala antalet arbetslösa. Denna situation innebär att det fortfarande behövs fler aktiva arbetsmarknadsåtgärder. Minskningen av andelen långtidsarbetslösa sedan 1997 (från 49 %) visar att långtidsarbetslöshetsgraden sjunker i snabbare takt än den totala arbetslösheten. Detta tyder på att en kombinerad effekt av de förstärkta aktiva arbetsmarknadsåtgärder och arbetsmarknadsreformer som genomförs i en del medlemsstater börjar ge synbart resultat i form av fler arbetstillfällen för långtidsarbetslösa.

2.2. Översikt av medlemsstaternas resultat på sysselsättningsområdet

Syftet med detta avsnitt är att ge en bedömning av de resultat som medlemsstaterna uppnått inom den europeiska sysselsättningsstrategin på grundval av en jämförande analys av sysselsättningssituationens utveckling sedan 1997. Denna översikt stöds av en serie gemensamma resultatindikatorer som utvecklats i ett samarbete mellan kommissionen och medlemsstaterna, inom ramen för sysselsättningskommittén. De gemensamma indikatorerna valdes för att ge bästa möjliga jämförelse, tillförlitlighet och aktualitet, med tanke på de begränsningar som finns i fråga om uppgifter [5].

[5] I bilagan finns en beskrivning av källor och metodik för de indikatorer som används i detta kapitel.

Sysselsättningsnivån steg i samtliga medlemsstater men framstegen var ojämnt fördelade

Samtliga medlemsstater kunde dra nytta av de förbättrade ekonomiska villkoren och höja sysselsättningsnivån 1999. Arbetsmarknadens styrka var dock mycket ojämnt fördelad mellan medlemsstaterna. Medan Irland haft en kraftig sysselsättningstillväxt på drygt 5 %, liksom Luxemburg, Finland, Spanien och Nederländerna (alla når över 2 % 1999), har majoriteten av medlemsstater registrerat en tillväxt som ligger nära genomsnittet i EU på 1,4 % och Tyskland bara en marginell ökning med 0,3 % (se diagram 5).

De flesta medlemsstater hade samma resultat inom sysselsättningsområdet 1999 som föregående år. De iögonfallande undantagen var Sverige och Finland, där antalet nya arbetstillfällen ökat betydligt sedan 1998, samt Danmark, Grekland och Portugal som erfor en minskning.

På samtliga marknader inom EU har nya arbetstillfällen skapats i en snabbare takt efter 1997 än totalt under perioden 1990-96. I de flesta fall beror detta på en snabbare tillväxt av BNP och på effekterna av olika arbetsmarknadsreformer. I vissa medlemsstater kan dessa reformer inverka så mycket på den genomsnittliga ökningen av arbetsproduktiviteten per arbetstagare (den påtagliga produktiviteten) att de leder till en total minskning av arbetstiden, en utökning av deltidsarbete eller en snabb utveckling inom tjänstesektorn. När det gäller Danmark, Tyskland, Italien och Förenade kungariket har nettosysselsättningstillväxten de senaste åren till stor del haft samband med en lägre arbetsproduktivitet per arbetstagare.

Sysselsättningsgraden ökar stadigt och har i vissa medlemsstater redan gått förbi EU-målet på 70 % ...

Som en följd av att sysselsättningstillväxten var större än tillväxten inom den del av befolkningen som är i arbetsför ålder, ökade sysselsättningsgraden i nästan alla medlemsstater under 1999. Ökningen var störst i Irland, Spanien, Belgien och Finland, vilka samtliga konstaterade en ökning med minst två procentenheter. Sedan den europeiska sysselsättningsstrategin inleddes har följande två grupper medlemsstater lyckats höja sin sysselsättningsgrad avsevärt, med uppgångar på mer än fyra procentenheter under denna tvåårsperiod (se diagram 6):

- Spanien och Irland drog fördel av den kraftiga efterfrågan på arbetskraft för att förbättra ett besvärligt utgångsläge.

- Sverige, Finland och Portugal lyckades ytterligare förbättra en situation som redan kännetecknades av höga sysselsättningsnivåer.

Danmark är det land i EU som har högst sysselsättning (76,5 %). I Sverige, Nederländerna och Förenade kungariket överskrider siffrorna redan den målsättning på 70 % som sattes upp vid toppmötet i Lissabon för hela unionen fram till 2010. Spanien, Italien och Grekland står inför den största utmaningen när det gäller att nå detta mål, eftersom deras sysselsättningsnivåer ligger under eller omkring 55 %. I Grekland minskade sysselsättningen något under 1999.

Eftersom andelen sysselsatta män i den aktivaste åldern är ungefär densamma i de olika medlemsstaterna, står orsakerna till de stora skillnaderna när det gäller sysselsättning främst att finna bland kvinnor, ungdomar och äldre. Vad gäller sysselsättningen bland kvinnor gynnas denna bl.a. av en flexibel arbetsrättslagstiftning, särskilt i fråga om deltidsarbete, föräldraledighet, tillgång till barnomsorg och låga marginalskatter för förvärvsarbetande par.

Andelen sysselsatta kvinnor är störst i Danmark (71,6 %), Sverige, Förenade kungariket, Finland och Nederländerna. I alla dessa medlemsstater överstiger nivån redan målet på 60 % i EU till 2010. Även Österrike och Portugal ligger mycket nära. I Spanien, Italien, Grekland, Belgien och Luxemburg ligger sysselsättningsgraden för kvinnor under eller omkring 50 % (se diagram 7).

... men omräknad som heltidsekvivalenter är ökningen betydligt mindre uttalad

Alltsedan 1997 har sysselsättningsgraden uttryckt i heltidsekvivalenter [6] ökat i samtliga medlemsstater, men i långsammare takt än det totala antalet sysselsatta. Förändringarna har varit minst (dvs. mindre än en procentenhet under en tvåårsperiod) i Tyskland, Frankrike, Luxemburg, Österrike och Förenade kungariket, vilket betyder att arbetsvolymen har ökat måttligt i dessa länder.

[6] Sysselsättningen uttryckt i heltidsekvivalenter, vilket motsvarar antalet heltidsekvivalenta arbetstillfällen, definieras som det sammanlagda antalet arbetstimmar delat med det genomsnittliga antalet årsarbetstimmar i heltidsarbeten i varje medlemsstat. Sysselsättningen uttryckt i heltidsekvivalenter beräknas genom att man delar sysselsättningen uttryckt i heltidsekvivalenter enligt definitionen ovan med den totala befolkningen i den berörda åldersgruppen.

Danmark har den högsta nivån sysselsatta räknat i heltidsekvivalenter (68,6 %), följt av Portugal, Finland, Sverige och Österrike, med nivåer på mellan 65 % och 63 %.

Ungdomar söker sig i allt högre grad till arbetsmarknaden...

Sysselsättningsgraden bland ungdomar varierar avsevärt i medlemsstaterna, vilket återspeglar den genomsnittliga utbildningslängden och betydelsen av arbetsplatsförlagda moment inom yrkesutbildningen. Möjligtvis återspeglar den också situationen på arbetsmarknaden såtillvida att en stark efterfrågan på arbetskraft uppmuntrar ungdomar att avsluta sina studier tidigare.

Sysselsättningsgraden för ungdomar (15-24 år) är högst i Danmark (66 %), Nederländerna, Österrike och Förenade kungariket (alla över 55 %), vilket beror på det stora antalet ungdomar som deltar i lärlingsutbildning eller kombinerar utbildning med deltidsarbete. Lägst siffror har Belgien, Frankrike, Spanien, Grekland och Italien (alla under 30 %).

Sedan 1997 har man i de flesta medlemsstater kunnat konstatera att allt fler ungdomar söker sig till arbetsmarknaden, vilket märks på det stigande arbetskraftsdeltagandet [7] i åldersgruppen 15-24 år, till skillnad från den trend som kunnat iakttas under nittiotalet. Uppgången har varit särskilt stor i Belgien, Finland, Grekland, Irland, Nederländerna, Portugal och Sverige.

[7] Summan av ungdomsarbetslöshetsgraden och sysselsättningsgraden i samma åldersgrupp.

... samtidigt som äldre arbetstagare fortsätter att sluta i förtid

Åtgärder som förtidspensioner, invaliditetsförmåner och arbetslöshetsersättning som inte är kopplade till aktivt arbetssökande efter en viss åldersgräns har uppmuntrat äldre att lämna arbetsmarknaden tidigare. Som en följd av detta har sysselsättningsgraden för personer i åldersgruppen 55-64 år minskat och når nu mycket låga nivåer inom EU - knappt 37 % under 1999 (se diagram 8).

Denna typ av åtgärder leder till kraftiga utgifter för det sociala trygghetssystemet. Mot bakgrund av demografiska prognoser som pekar på en gradvis ökning av andelen bidragsberoende människor, innebär detta på sikt ett hot mot det allmänna pensionssystemet. Dessutom innebär det en minskning av den arbetspotential som kommer att behövas som kompensation för att den yngre gruppen i arbetskraften minskar.

Det finns stora skillnader mellan medlemsstaterna i fråga om andelen äldre sysselsatta. Detta återspeglar dels skillnaderna i befolkningsstrukturen, dels i vilken utsträckning man med offentliga åtgärder har gjort det gynnsamt för äldre att lämna arbetsmarknaden tidigare, som ett sätt att hantera omstruktureringen av näringslivet och det faktum att nya arbetstillfällen skapas för långsamt. I Österrike, Belgien, Frankrike, Italien och Luxemburg är inte ens en tredjedel av befolkningen i åldrarna 55-64 år i arbete, medan denna andel är mer än hälften i Sverige (64,5 %), Danmark och Portugal.

Sedan 1997 har sysselsättningsgraden bland äldre fortsatt att minska i Frankrike och Tyskland. Den har förblivit oförändrad i Italien, medan små framsteg har kunnat konstateras på övriga håll, i synnerhet i Belgien, Danmark, Luxemburg, Nederländerna och Förenade kungariket.

Arbetslösheten sjunker nästan överallt och på vissa arbetsmarknader finns tecken på att flaskhalsar håller på att uppstå

Det har skett en stadig minskning av arbetslösheten i nästan samtliga medlemsstater sedan 1997 (se diagram 9). Bland de medlemsstater som hade tvåsiffriga arbetslöshetstal 1997, har framstegen varit störst i Spanien och Irland (fem respektive fyra procentenheter) samt i Finland och Sverige, där framstegen dock inte varit lika stora (cirka 2,5 procentenheter). Framstegen var måttligare i Tyskland, Frankrike och Italien, medan arbetslösheten har ökat i Grekland.

Den största arbetslösheten finns fortfarande i Spanien (15,9 %), följt av Frankrike, Italien (båda på 11,3 %), Grekland [8] (10,7 %) och Finland (10,2 %).

[8] Uppgifter från 1998

I en del medlemsstater har man nu en situation som närmar sig den klassiska fulla sysselsättningen, där den största delen av de arbetslösa håller på att byta arbete (friktionsarbetslöshet). Detta gäller för Österrike, Danmark, Luxemburg, Nederländerna, Irland och Portugal (samtliga med arbetslöshetssiffror under eller omkring 5 %). Trots att dessa länder fortfarande måste lösa problemet med svårplacerade grupper, vilka bildar huvuddelen av det minskande antalet långtidsarbetslösa, är det största problemet nu att förhindra uppkomsten av brist på arbetskraft och krav på högre löner. För några av dem kommer problemet delvis att kunna lösas genom att man aktiverar sådana människor som inte har haft tillräckliga incitament att ta sig ut på arbetsmarknaden eller som har lämnats utanför arbetsmarknaden på grund av höga indirekta arbetskostnader eller låg kvalifikationsnivå. Dessa personer räknas inte som arbetslösa trots att de kanske skulle acceptera ett arbete om de erbjöds ett (s.k. arbetstagare som tappat motivationen). För andra medlemsstater kan arbetskraftens rörlighet bidra till att minska bristen på arbetskraft.

Trots förbättringar på senare tid, har en del medlemsstater fortfarande oroväckande hög långtidsarbetslöshet ...

Sedan 1997 har minskningen av långtidsarbetslösheten varit ganska jämnt fördelad mellan de olika medlemsstaterna, med de största framstegen i Spanien, Irland, Portugal, Sverige, Förenade kungariket och Nederländerna. Andelen långtidsarbetslösa 1999 uppgick dock fortfarande till minst 5 % av arbetskraften i Belgien, Grekland, Spanien och Italien. I alla dessa medlemsstater var kvinnor kraftigt överrepresenterade bland de långtidsarbetslösa.

... och ungdomsarbetslöshet

Mer än 10 % av den yngre befolkningen (i åldersgruppen 15-24 år) i Italien, Finland, Spanien och Grekland var utan arbete 1999. Skillnaden mellan könen bland arbetslösa ungdomar är i allmänhet mindre uttalad än bland vuxna.

I samband med en minskning av den totala arbetslösheten fortsatte utsikterna för ungdomarna att förbättras och 1999 konstaterades en nedgång i ungdomsarbetslösheten i alla medlemsstater utom Belgien och Danmark. Framstegen var störst i Spanien, Irland och Sverige.

Regionala skillnader i fråga om arbetslöshet

I en del medlemsstater varierar arbetslöshetstalen avsevärt mellan de olika regionerna, vilket beror på långvariga skillnader i förmågan att locka till sig investerare. I en del fall kan sådana skillnader också tyda på otillräcklig rörlighet hos arbetskraften, dålig proportion mellan lön och produktivitet eller båda delarna. Mätt i variationskoefficienten [9] av arbetslösheten i NUTS 2-regionerna i varje medlemsstat var detta problem 1999 mest akut i Italien, följt av Tyskland, Finland, Belgien och Nederländerna (se diagram 10).

[9] Standardavvikelsen delat med den genomsnittliga nationella arbetslöshetsgraden.

Tyvärr har de regionala skillnaderna i arbetslöshet ökat sedan 1997 i de flesta länder, vilket tyder på att arbetslösheten minskat i mindre omfattning i de regioner som har högst arbetslöshet.

3. Bedömning av de nationella handlingsplanerna

3.1. Pelare I: Anställbarhet

3.1.1. Översikt över utvecklingen av strategin

I 1999 års gemensamma sysselsättningsrapport var man överens om att de tydliga målen och tidsfristerna i riktlinjerna 1 till 3 hade bidragit till att fokusera åtgärderna och mobilisera krafterna när de politiska initiativen i den europeiska sysselsättningsstrategin genomfördes. Det fanns bevis för att man gått mot en alltmer förebyggande strategi för att effektivare bekämpa ungdoms- och långtidsarbetslösheten, i kombination med förstärkta aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärder.

Granskningen av 2000 års nationella handlingsplaner har i stort sett gett en bekräftelse på att det skett ytterligare framsteg i denna riktning. Man har lyckats bättre med att uppnå de gemensamma målen i riktlinjerna 1 och 2 och minska antalet personer som går in i långtidsarbetslöshet i de medlemsstater som redan fullt ut genomfört en förebyggande strategi för både unga och vuxna arbetslösa (Sverige, Förenade kungariket, Österrike, Finland, Luxemburg). Framstegen märks i olika grad i de medlemsstater som har utökat räckvidden och intensiteten i den nya förebyggande politiken som bygger på individuell hjälp och tidiga åtgärder i enlighet med i förväg fastställda program (Nederländerna, Danmark, Tyskland, Irland, Portugal, Frankrike och Spanien). I några fall har man emellertid kunnat konstatera förseningar eller särskilda svårigheter i samband med genomförandet.

Gensvaret från de fyra medlemsstater som fick rekommendationer i detta avseende förra året var dock ojämnt fördelat. I Tyskland har man utvidgat de individuellt inriktade åtgärderna för förebyggande av långtidsarbetslöshet hos vuxna till att man faktiskt erbjuder alla behövande hjälp inom tolv månader. Belgien tog inför 2000 fram nya initiativ, som innebär att arbetsmarknadsåtgärderna närmar sig den förebyggande strategi som förespråkas i riktlinje 1. Däremot finns det nu mer som tyder på att Grekland och Italien inte kommer att kunna uppnå de gemensamma målen inom tidsramen, senast 2002, såvida inte insatserna intensifieras betydligt.

När det gäller uppfyllandet av riktlinje 3 har aktiveringsåtgärderna ökat i de flesta medlemsstater och tolv medlemsstater uppfyller 20 %-målet för arbetslösa i aktiva arbetsmarknadsåtgärder. Syftet med och omfattningen av denna riktlinje fortsätter emellertid att tolkas olika i medlemsstaterna och behöver klargöras ytterligare. Utbildning erbjuds i genomsnitt 47 % av de personer som deltar i åtgärder, medan de övriga 53 % deltar i mycket heterogena åtgärder, som innefattar allt från sysselsättningsprogram med mycket litet inslag av utbildning till subventionerad anställning och nyföretagarstöd. Den nuvarande trenden mot ökad aktivering bekräftas av den stigande andelen aktiva arbetsmarknadsåtgärder bland de totala utgifterna för arbetsmarknadsåtgärder.

Det är få medlemsstater som har satt igång en omfattande granskning av skatte- och bidragssystemen (Danmark, Förenade kungariket och Nederländerna). Reformsatsningen har varit måttlig i andra medlemsstater. En stor andel av befolkningen i arbetsför ålder är sedan länge bidragsberoende i flera medlemsstater, också i vissa av de medlemsstater som har låga arbetslöshetssiffror, till exempel Danmark och Nederländerna. Det krävs ytterligare framsteg när det gäller reformen av i skatte- och bidragssystemen för att målen skall kunna uppnås i fråga om minskad strukturell arbetslöshet, förbättrade sysselsättningsresultat och en återgång till full sysselsättning.

Trots att det i riktlinjerna för sysselsättningen 2000 finns ambitiösare mål för livslångt lärande, behöver majoriteten av medlemsstaterna fortfarande utveckla starkare kopplingar mellan olika politiska åtgärder, så att åtgärder och handlingsprogram för utbildning kan utformas och genomföras inom ramen för en övergripande strategi för livslångt lärande. Tydliga, kvantifierade mål och referenstal måste fastställas och uppnås, men endast en minoritet av medlemsstaterna tillgodoser målen för riktlinje 6 fullt ut och på ett tillfredsställande sätt (Nederländerna och Danmark). Medlemsstater som har ett sämre utgångsläge när det gäller den genomsnittliga utbildningsnivån behöver göra större insatser för att öka det livslånga lärandet.

När det gäller genomförandet av riktlinjerna 7 och 8 har de flesta medlemsstater utökat stödet för unga med inlärningssvårigheter, dels för att minska antalet ungdomar som lämnar skolan i förtid, dels för att angripa den ständigt höga andelen läs- och skrivsvårigheter som finns i vissa grupper och inom vissa områden. Stora satsningar görs för att förse elever med datorer och Internetuppkoppling samt att öka användningen av dessa hjälpmedel i undervisningen. Få åtgärder är inriktade på att förbättra utbildningens kvalitet. Utgångsläget är emellertid ojämnt i medlemsstaterna och framstegen mot de gemensamma mål som fastställts i riktlinjerna för sysselsättningen 2000 och som bekräftats i slutsatserna från toppmötet i Lissabon bör följas upp.

Vad beträffar riktlinje 9, som handlar om att främja integreringen av mindre gynnade grupper på arbetsmarknaden, krävs ytterligare insatser för att tydligare definiera målgrupperna och målen med åtgärderna. Större satsningar behövs dessutom för att kontrollera och utvärdera resultaten från de olika åtgärder som skall hjälpa funktionshindrade, etniska minoriteter och mindre gynnade grupper. Detta skulle ge medlemsstaterna en chans att i detalj ange vilka styrmedel som använts för att genomföra dessa åtgärder. I slutsatserna från toppmötet i Lissabon understryks behovet av att främja en effektiv integrering av mindre gynnade grupper i arbetet.

3.1.2. Förebyggande åtgärder och aktivering - hur de gemensamma målen uppfylls

Fakta:

* Trots att sysselsättningssituationen förbättrades 1999 har över två miljoner ungdomar, eller 50 % av de arbetslösa i åldersgruppen 15-24 år, varit utan arbete i minst sex månader.

* Problemet är störst i Italien, Spanien, Frankrike, Belgien och Grekland, där minst 10 % av ungdomarna hade varit arbetslösa i åtminstone sex månader. En tydlig förbättring observerades i Spanien och Frankrike under 1999, där långtidsarbetslösheten för ungdomar minskade till 17,5 % (från 23,1 %) respektive 9,6 % (från 13,2 %). Däremot har endast små framsteg gjorts i Belgien, Italien och Grekland.

* Det fanns över sex miljoner långtidsarbetslösa vuxna 1999, varav över hälften var kvinnor. Sex medlemsstater hade det svåraste utgångsläget 1997 med en långtidsarbetslöshet för vuxna nära eller över 5 %, nämligen Spanien, Italien, Irland, Tyskland, Belgien och Frankrike. Fram till 1999 kunde snabba förbättringar konstateras i Spanien och Irland, medan de fyra övriga ländernas framsteg har varit blygsammare.

Goda resultat:

* De lägsta nivåerna nya långtidsarbetslöshet (ungdomar) finns i Österrike, Sverige och Danmark. Genomsnitt: 5,5 %.

* De lägsta nivåerna nya personer i långtidsarbetslöshet (vuxna) finns i Österrike, Danmark och Finland. Genomsnitt: 5,2 %.

Riktlinjerna 1 och 2

I bedömningen av de förebyggande åtgärdernas genomförande (riktlinjerna 1-2) beaktas följande tre kriterier:

- Hur väl de planerade åtgärderna stämmer överens med de riktlinjer där tyngdpunkten ligger på individualiserad hjälp och tidigt ingripande.

- Vilka framsteg som gjorts för ge individuella erbjudanden till alla arbetslösa ungdomar och vuxna före sex respektive tolv månaders arbetslöshet.

- I hur hög grad de gemensamma kvantitativa målen för EU uppfylls, mätt med överenskomna åtgärdsindikatorer.

Man har också tagit hänsyn till resultatet av de nya förebyggande åtgärderna när det gäller att minska arbetslösheten och i synnerhet antalet nya långtidsarbetslösa.

När det gäller tillhandahållandet av åtgärdsindikatorer har situationen i sin helhet klart förbättrats, eftersom tretton medlemsstater (jämfört med fem 1999) nu tillhandahåller hela spektrumet av gemensamma åtgärdsindikatorer, eller åtminstone uppgifter som gör det möjligt att göra dessa beräkningar utifrån gemensamma definitioner. Flera av de medlemsstater som fick en rekommendation på denna punkt 1999 gjorde stora insatser för att komma till rätta med denna brist och lämna de erforderliga uppgifterna i de nationella handlingsplanerna 2000 (Tyskland, Spanien och Nederländerna). Både de kvantitativa uppgifternas exakthet och pålitlighet kan emellertid fortfarande ifrågasättas i flera fall, vilket kan avläsas i tabell 1. Ytterligare insatser när det gäller att anpassa nationella kontrollsystem och omvandla nationella uppgifter till definitioner som man gemensamt enats om krävs för att ge bättre jämförelse inom medlemsstaterna.

Den befintliga kvantitativa och kvalitativa informationen räcker för att beskriva framstegen i genomförandet av riktlinjerna 1 och 2. Medlemsstaterna kan i detta avseende delas upp i tre kategorier på grundval av ovannämnda bedömningskriterier.

Medlemsstater som har infört ett system med individuella erbjudanden till alla arbetslösa ungdomar och vuxna innan de varit utan arbete i sex respektive tolv månader och som är nära att uppfylla de gemensamma EU-målen. Dessa är Österrike, Sverige, Förenade kungariket, Luxemburg och Finland.

Medlemsstater som utvidgar genomförandet av de förebyggande åtgärderna i enlighet med riktlinjerna och som verkar kunna uppfylla både riktlinje 1 och 2 senast år 2002. Till denna kategori hör Danmark, Nederländerna, Irland, Tyskland, Spanien, Portugal och Frankrike. I de tre första länderna har de förebyggande åtgärderna redan genomförts fullt ut med avseende på riktlinje 1 och insatserna inriktas nu på att även gälla vuxna arbetslösa.

Medlemsstater som ännu inte har fastställt åtgärder för att erbjuda individuell hjälp och tidiga åtgärder åt arbetslösa ungdomar och vuxna före sex- respektive tolvmånadersgränsen eller som inte har lyckats göra tillräckliga framsteg när det gäller genomförandet under 1999. Hit hör Belgien, Grekland och Italien.

De största förändringarna jämfört med 1998 är att Finland och Luxemburg hamnar i den första gruppen och att Tyskland gjort stora framsteg när det gäller att vidta förebyggande åtgärder i enlighet med riktlinjerna.

Kategori 1

Österrike fullgjorde riktlinjerna 1 och 2 på ett mycket tillfredsställande sätt 1999, genom att satsa mer på utbildning i att söka arbete och ta fram en ny åtgärd (arbetshandledning). Man lade också mer vikt vid informations- och kommunikationsteknik inom utbildningen av arbetslösa. Österrike har en gynnsam arbetsmarknad och ser ut att kunna nå målet att fram till 2002 halvera antalet nya långtidsarbetslösa ungdomar och vuxna. Dessa siffror är redan nu bland de lägsta inom EU (3,4 % respektive 1 % ).

Sverige har ett väletablerat system baserat på tidiga åtgärder och individuell hjälp (med början efter tre månaders arbetslöshet) och fortsätter att visa goda resultat när det gäller ungdomsarbetslöshet. Däremot skedde en markant ökning av antalet vuxna som gick in i långtidsarbetslöshet 1999 (från 5,4 % till 15 %). Att försöka höja verkningsgraden när det gäller förebyggande åtgärder för arbetslösa vuxna är en prioriterad åtgärd inför 2000 och borde bidra till att vända trenden.

Finland hade i slutet av 1999 fullt ut lyckats genomföra de förebyggande åtgärderna baserade på individuella handlingsplaner. Detta har ännu inte återspeglats i åtgärdsindikatorerna, som fortfarande visar blygsamma resultat. Här har 48 % av de arbetslösa ungdomarna och 52 % av de vuxna överskridit tidsgränsen på sex respektive tolv månader utan att erbjudas individuell hjälp (avvikelse från målen). Finland ligger ganska bra till, men borde ändå kunna uppnå bättre resultat med tanke på andelen förebyggande åtgärder som vidtagits.

I Luxemburg genomfördes de förebyggande åtgärderna på grundval av det nya konceptet med uppföljning av arbetssökandes individuella sociala och psykologiska situation. De förebyggande åtgärderna är ambitiösare än riktlinjerna, eftersom de syftar till att nå arbetslösa ungdomar och vuxna inom tre respektive sex månaders arbetslöshet. Insatsnivån höjdes kraftigt mellan 1998 och 1999, särskilt i fråga om vuxna arbetslösa och andelen som inte uppfyllde målen minskade proportionellt. Det finns ändå mycket utrymme för att förbättra resultaten vad gäller antalet personer som blir långtidsarbetslösa.

Förenade kungariket har fortsatt med de förebyggande åtgärderna genom systemet med ersättning för arbetssökande (Job Seekers Allowance), där hjälp till att söka arbete tillsammans med stränga bidragssanktioner är det huvudsakliga stöd som erbjuds alla unga och vuxna arbetslösa inom sex respektive tolv månaders arbetslöshet. Mer specifika och intensiva stöd i fråga om utbildning, arbetspraktik eller sysselsättningsprogram sätts in senare inom ramen för New Deal-programmet. För vuxna i åldrarna 25 till 49 år, sätts New Deal-programmet in ganska sent (efter 24 månaders arbetslöshet), men det finns möjlighet att tidigare få ta del av intensivt stöd för dem som befinner sig i en mindre gynnad situation. Även om Förenade kungariket uppfyller kraven för EU-målen och har lyckats minska antalet nya långtidsarbetslösa mätt från sex respektive tolv månader, finns det fortfarande utrymme för förbättringar i detta avseende. De insatser som presenterades i den nationella handlingsplanen 2000 borde leda till en högre aktiveringsnivå under inledningsperioden av New Deal-programmet för ungdomar (planerat för juni 2000) samt tidigare aktivering av vuxna vid 18 månader (2001).

Kategori II

I Danmark erbjuds individuell hjälp och åtgärder för att främja anställbarheten för såväl arbetslösa ungdomar som vuxna. Detta sker i enlighet med principen om rättigheter och skyldigheter till aktivt arbetssökande, vilken konkretiserades i reformerna från 1994. Genomförandet var fortfarande på ett tidigt stadium 1999, vilket återspeglades genom indikatorerna, men för att uppfylla EU-målen infördes nya regler för att sätta in aktivering av arbetslösa ungdomar redan efter sex månader i slutet av 1999. Införandet av principen om rättigheter och skyldigheter för vuxna planerades för 2000, men sköts upp till början av 2001. Danmark ligger ganska bra till när det gäller andelen nya långtidsarbetslösa ungdomar (10 %) och mycket bra när det gäller andelen vuxna (4 %). Med tanke på den nuvarande bristen på arbetskraft satsar man på att öka aktiveringsåtgärdernas verkan och kvalitet samt att undvika eventuella hinder för tidig aktivering av arbetslösa med goda möjligheter att hitta arbete själva.

Irland utvidgade planenligt genomförandet av de förebyggande åtgärderna till att även gälla grupper med yngre vuxna. Resultaten är fortfarande blygsamma både i fråga om ungdomar och unga vuxna, med 58,8 % respektive 52,9 % som inte uppfyller målet. Med tanke på det snabbt minskade antalet nya långtidsarbetslösa bör uppmärksamheten riktas på de mest utsatta individerna. Det finns planer på att ytterligare utvidga de förebyggande åtgärderna inför 2000, så att de även gäller för den återstående åldersgruppen (över 55 år) samt att sätta in den första åtgärden redan efter nio månader. Pågående utvärdering av de huvudsakliga effekterna bör kunna bidra till att effektiviteten ökar och att kontakten med mest utsatta arbetslösa förbättras.

I Nederländerna har man tagit fram förebyggande åtgärder i två steg för arbetslösa ungdomar. Man erbjuder individuella handlingsplaner för alla och subventionerade arbeten till dem som inte lyckas få något arbete inom tolv månader. Andelen ungdomar som varit arbetslösa i tolv månader förblir emellertid ganska hög. Detta innebär att ökade insatser kan behövas i det första steget och en översyn av eventuella motverkande effekter i det andra steget. Nederländerna har börjat genomföra en "övergripande strategi" som riktar sig till vuxna arbetslösa och syftar till att uppfylla målen till 2002, men det går inte att göra en fullgod utvärdering av framstegen med hjälp av den befintliga kvantitativa informationen. Kontrollsystemet borde vara i gång ordentligt från 2001. Man har satt upp ambitiösa mål för 2000, vilka inbegriper ytterligare genomförande av de förebyggande åtgärderna för vuxna, utvidgat till att gälla för dem som redan är långtidsarbetslösa, samt kraftigare ansträngningar för att aktivera de mest svårplacerade individerna.

Portugal utvidgade den territoriella räckvidden för de nya förebyggande åtgärderna 1999 och kunde på så vis fördubbla respektive tredubbla antalet arbetslösa ungdomar och vuxna som får hjälp. Detta kombinerades med lämpliga insatser som i större utsträckning är riktade till arbetslösa ungdomar än vuxna (andelen unga arbetslösa som passerade gränsen utan att ha erbjudits en individuell handlingsplan minskade från 33,4 % till 18,7 %, medan motsvarande andel vuxna ökade från 11,1 % till 21,2 %). Portugal har dock fortfarande en hög grad arbetslösa som inte infinner sig till det första intervjutillfället i steget mot en individuell handlingsplan samt en stor andel nya långtidsarbetslösa. Precis som för Irland skall en utvärdering av de huvudsakliga effekterna göras. Man planerar att utvidga den territoriella räckvidden för de förebyggande åtgärderna, så att de täcker hela territoriet år 2000. Dessutom kommer man att successivt genomföra individualiserade åtgärder för långtidsarbetslösa fram till 2002.

I Spanien gjordes framsteg när det gäller att sätta in tidigare åtgärder för de båda målgrupper som avses i riktlinjerna. Detta ingick i en större handlingsplan för att stärka aktiveringen, och stöddes med stora finansiella bidrag. Det mål som ställts upp i form av ett totalt antal åtgärder för samtliga arbetslösa 1999 överskreds med 19 %. Man gjorde också ytterligare framsteg mot mer individualiserade åtgärder genom att införa individuell handledning och integrationsplaner i de kommuner som har högst arbetslöshet. Detta fungerar än så länge som pilotprojekt. Enligt målen för 2000 skall antalet åtgärder vara oförändrat. Mest tonvikt läggs vid åtgärder för vuxna arbetslösa inom tolvmånadersgränsen. I Spanien når 79 % av de arbetslösa ungdomarna och 82 % av de vuxna inte målet, varför landet har långt kvar innan de gemensamma målen kan uppfyllas, trots att graden nya långtidsarbetslösa minskat avsevärt. [10]

[10] Grunden för beräkningen av indikatorerna kan ifrågasättas, eftersom Spanien anger att det nya informationssystem som skall göra det möjligt att följa upp all registrering och som skall användas av arbetsförmedlingarna först kommer igång år 2000 eller 2001.

I Frankrike uppnådde man vid genomförandet av "ny start"-programmet de nationella målen i fråga om det totala antalet personer som fick hjälp. Man nådde dock inte upp till förväntningarna i fråga om förebyggande åtgärder för de båda målgrupperna. Det var främst långtidsarbetslösa och personer som riskerade att slås ut som fick ta del av programmet och 79 % av de arbetslösa ungdomarna och 75 % av de vuxna överskrider tidsgränsen på sex respektive tolv månader, utan att ha erbjudits en ny start. Även om dessa resultat ligger i linje med de nationella åtgärdsprioriteringarna (att bekämpa utslagning och fokusera på dem som står längst från arbetsmarknaden) har man inte lyckats uppfylla de gemensamma EU-målen om förebyggande åtgärder. Framstegen är också små när det handlar om att minska antalet nya långtidsarbetslösa, särskilt arbetslösa ungdomar. Större framsteg kan förväntas under år 2000, eftersom man i målen fastställt krav på en ny fördelning mellan förebyggande åtgärder och återinträde på arbetsmarknaden (arbetslösa ungdomar och vuxna före sex respektive tolv månader bör utgöra 62 % av ny start-mottagarna, vilket kan jämföras med 26,5 % under 1999).

I Tyskland har man börjat genomföra ett handlingsprogram som bygger på individuella integreringsvägar. Det vänder sig till både unga och vuxna arbetslösa, innan dessa överskrider gränsen på sex respektive tolv månader (gäller även oregistrerade arbetssökande) och förväntas ha genomförts av samtliga offentliga arbetsförmedlingar inom en tvåårsperiod. Erforderliga åtgärder för att stödja tidigare insatser för vuxna vidtogs såsom angivits och man överväger nu att satsa ännu mer på att förbättra den nya strategins effektivitet. Att öka antalet utbildningsplatser, i synnerhet lärlingsplatser, är fortfarande den viktigaste åtgärden för att förebygga ungdomsarbetslöshet. Indikatorerna avser endast början av genomförandeperioden och det krävs större insatser för att kunna anpassa övervakningssystemet i rätt tid. Målsättningen är att kunna minska graden nya långtidsarbetslösa till 10 % för både ungdomar och vuxna senast 2002.

Kategori III

I denna kategori kunde man urskilja två olika situationer när de nationella handlingsplanerna analyserades.

I Belgien har genomförandet varit ojämnt både vad beträffar de olika regionerna (endast Flandern hade infört individanpassade tidiga åtgärder 1999) och målgrupperna (de förebyggande åtgärderna riktades främst till dem som lämnade skolan med lägst utbildningsnivå). Bland ungdomarna är det 50 % och bland de vuxna 54 % som är arbetslösa i mer än sex respektive tolv månader utan att erbjudas en individuell åtgärdsplan. Som en följd av detta har framstegen varit små när det gäller att minska antalet nya långtidsarbetslösa. Federala och regionala myndigheter har gått med på att utöka de förebyggande åtgärderna till att gälla arbetslösa ungdomar och vuxna (under 45 år) år 2000. Genomförandet har inletts med att gälla endast för ungdomar med låg kvalifikationsnivå, genom att man infört "arbetsintroduktion för unga" (convention premier emploi jeunes), vilket innebär att man ber företag (privata, kommunala eller statliga) att erbjuda arbeten motsvarande 3 % av deras arbetskraft till ungdomar inom sex månader efter det att dessa slutat skolan. Denna åtgärd stöds av individuella integreringsvägar efter tre månaders arbetslöshet och riktar sig till alla arbetslösa ungdomar.

I de båda andra medlemsstaterna har reformtakten varit långsammare än beräknat och det finns nu skäl att betvivla att de gemensamma EU-målen skall kunna uppnås till 2002 såvida inte kraftiga satsningar görs under de kommande åren.

I Italien måste de offentliga arbetsförmedlingarna decentraliseras och ett nytt informationssystem för arbetslösa skapas för att individanpassade tidiga åtgärder skall kunna genomföras. Det har gjorts framsteg när det gäller reformens verkställande, men dessa har inte varit tillräckligt stora och snabba för att det skall kunna betraktas som möjligt att genomföra reformen före 2003 [11]. De flesta reformer i fråga om arbetsmarknadsåtgärder och bidragssystem, vilka skall bidra till att de förebyggande åtgärderna genomförs, är också försenade. De största svårigheterna med att införa sysselsättningscentra finns i södra Italien, där behoven av effektiva förebyggande åtgärder är som störst.

[11] Endast hälften av regionerna har nya sysselsättningscentra. Införandet av det nya informationssystemet, som planerades vara i funktion 2000, har skjutits upp till slutet av 2000 och bara åtta regioner har börjat använda systemet.

I Grekland gjordes framsteg när det gäller att modernisera de offentliga arbetsförmedlingarna, vilket är en förutsättning för man skall att kunna genomföra de förebyggande åtgärderna [12]. Genomförandet har emellertid varit ringa och inga tydliga tidsramar har angivits i detta avseende. Det nya kontrollsystemet har ännu inte tagits i bruk. Insatserna för de arbetslösa bygger fortfarande till stor del på en traditionell målgruppsstrategi, med flera olika program och åtgärder som i stort sett förblev oförändrade under 1999. Man kommer att ta fram nya reformer av de offentliga arbetsförmedlingarna, men detta kan göra det svårare att slutföra de pågående reformerna. Mot bakgrund av detta kommer det att vara svårt för Grekland att effektivt genomföra de förebyggande åtgärderna till 2002 om det inte i snabbt görs en kraftansträngning.

[12] 24 av de nya sysselsättningsfrämjande centrumen upprättades 1999, vilket kan jämföras med fyra 1998 och ytterligare 24 planeras för 2000.

Riktlinjerna 1 och 2 - Tabell över uppfyllande av målen

>Plats för tabell>

Anm.

(1) Uppfyllande definieras som åtgärdernas överensstämmelse med de riktlinjer i vilka krav ställs på individualiserad hjälp och tidiga åtgärder för alla arbetslösa ungdomar (vuxna) inom sex (respektive tolv) månaders arbetslöshet, samt bevis på framsteg i fråga om införandet av dessa.

(2) Italien har förklarat sig kunna genomföra riktlinje 1 och 2 helt till 2003.

Riktlinje 3

Uppfyllande av det gemensamma målet

Medlemsstaterna har åtagit sig att öka andelen arbetslösa som deltar i utbildning och liknande åtgärder till åtminstone 20 %, så att deras kompetensnivå höjs och deras chanser att bli anställda förbättras. På grundval av de uppgifter som presenterades i detta års nationella handlingsplaner (se tabell 4 i bilagan med statistiska uppgifter) uppfyller tolv medlemsstater det gemensamma målet [13]. Frankrike, Italien, Nederländerna och Österrike höjde sina aktiveringsgrader så mycket jämfört med 1998, att de för första gången nådde målet.

[13] Input-indikatorn som användes för att kontrollera riktlinje 3 (aktiveringsgraden) definieras som det genomsnittliga antalet tidigare arbetslösa som deltog i aktiva åtgärder under året delat med det registrerade antalet arbetslösa. Aktiva åtgärder definieras i vid bemärkelse som utbildning, arbetsrotation och arbetsdelning, sysselsättningsstimulerande åtgärder, integrering av funktionshindrade, direkta nya arbeten och starta-eget-initiativ.

Tre medlemsstater hade ännu inte nått referenstalen 1999.

I Portugal har aktiveringsgraden höjts och man är på väg att uppfylla målet för den aktuella riktlinjen år 2002, enligt planerna.

Greklands nationella uppgifter skiljer inte registrerade arbetslösa från studerande och sysselsatta bland deltagarna. Därför kan aktiveringsgraden inte beräknas enligt den överenskomna indikatorn.

Förenade kungariket ligger klart under EU-målet uttryckt med den aktuella indikatordefinitionen. I Förenade kungarikets nationella handlingsplaner finns ytterligare uppgifter om deltagande i "bistånd vid arbetssökning" och "intensiv vägledning" vilka visar att 100 % av de registrerade arbetslösa får hjälp i sådana former.

Aktivare åtgärder ...

Man fäste större vikt vid aktiva arbetsmarknadsåtgärder i de flesta medlemsstater 1999, och antalet registrerade arbetslösa sjönk. Som en följd av detta ökade aktiveringsgraden, eller förblev stabil, i de flesta medlemsstater [14], med undantag för Sverige som fortfarande har den högsta graden i EU (87 %).

[14] Det finns inga tillgängliga uppgifter för båda åren för Grekland, Italien, Frankrike (bara andelen) och Nederländerna.

Antalet deltagare i aktiva åtgärder ökade med drygt 10 % mellan 1998 och 1999 för de elva medlemsstater som lämnade absoluta tal för båda åren [15] (se tabellen nedan).

[15] Ibid.

I fråga om kostnader pekar preliminära uppgifter för 1999 på att utgifterna för aktiva åtgärder ökar i förhållande till de totala arbetsmarknadsutgifterna [16]. I fem medlemsstater (Österrike, Tyskland, Spanien, Italien och Nederländerna) ökade utgifterna för aktiva åtgärder, medan de i tre (Finland, Danmark och Sverige) minskade, dock i långsammare takt än de passiva åtgärderna. I alla de åtta medlemsstater som lämnat uppgifter för 1999, gick utgifterna för passiva åtgärder ned, vilket återspeglar en minskning av arbetslösheten. Dessa trender kan också tolkas som ett tecken på att medlemsstaterna infört aktivare och mer förebyggande åtgärder i sin arbetsmarknadspolitik.

[16] Employment Outlook 2000, OECD, juni 2000.

...men mindre vikt vid traditionell utveckling av mänskliga resurser för de arbetslösa

Det totala antalet deltagare i utbildningsåtgärder minskade med 16 % (se tabellen) [17]. Detta beror på en kraftig minskning av antalet deltagare i utbildning i Tyskland, Spanien och Sverige. I de övriga nio medlemsstaterna med jämförelseunderlag - utom Belgien och Luxemburg - ökade faktiskt andelen deltagare i utbildning mellan 1998 och 1999 eller också förblev den stabil, dock inte i proportion till ökningen av den totala aktiveringsgraden (inklusive utbildning och andra likvärdiga åtgärder).

[17] Ibid.

Sverige, Danmark och Luxemburg hade den största andelen deltagare i utbildning med ett genomsnitt på 28,7 %.

De flesta medlemsstaterna ökar deltagandenivån i en rad andra aktiviteter än utbildning, vilket pekar på en förändring av deras återintegreringsåtgärder. De olika stödåtgärderna blir alltmer mångskiftande, så att arbetslösa kan välja mellan ett större antal olika individuellt anpassade integreringsvägar. I enlighet med det successiva genomförandet av de förebyggande åtgärderna, tenderar den effektivaste åtgärdskombinationen att väljas efter det att man tagit hänsyn till individens egenskaper. Dessutom visar utvärderingsresultat som presenterats i några av de nationella handlingsplanerna, att åtgärder som endast fokuseras på utbildning är mindre effektiva än de som kombinerar arbete och utbildning.

Det totala antalet arbetslösa i samtliga åtgärder och utbildningsåtgärder 1998 och 1999 (i tusental).

>Plats för tabell>

(a) Det finns inga uppgifter för båda åren från Grekland, Italien, Frankrike och Nederländerna.

Återintegrering

Endast fyra medlemsstater (Danmark, Sverige, Förenade kungariket och Finland) lämnar uppgifter som gör det möjligt att använda en output-indikator för riktlinje 3. Denna definieras som andelen deltagare i aktiva åtgärder som på nytt är registrerade som arbetslösa efter tre eller sex månader. Från dessa uppgifter kan man utläsa att mellan 25 och 40 % av deltagarna i aktiva åtgärder åter är registrerade som arbetslösa tre månader efter programmens slut. Om ett stort antal blir arbetslösa igen efter att ha deltagit i de aktiva programmen, kan kvaliteten på den erbjudna hjälpen ifrågasättas. Man kan också misstänka att långtidsberoende av inkomststöd kan påverka aktivt arbetssökande negativt.

Det är av avgörande betydelse att fler jämförbara uppgifter över de aktiva arbetsmarknadsåtgärdernas resultat tas fram. Medlemsstater bör uppmuntras att utveckla sina kontrollsystem så att de kan beräkna framgången av varje enskild större återintegreringsåtgärd och på så vis kunna höja kostnadseffektiviteten.

Offentliga arbetsförmedlingar

Att det är viktigt med ett effektivt förmedlingssystem för att åtgärder för att förebygga och minska arbetslöshet skall lyckas återspeglas i riktlinjerna för 2000, där medlemsstaterna uppmanas att fortsätta moderniseringen av de offentliga arbetsförmedlingarna, så att de på effektivast möjliga sätt kan arbeta med förebyggande åtgärder och aktivering.

Samtliga medlemsstater gör för närvarande stora ansträngningar för att deras förmedlingssystem skall kunna möta de utmaningar som den europeiska sysselsättningsstrategin innebär. Trots att de nationella handlingsplanerna sällan ger en systematisk beskrivning av dessa reformer, framgår det att det finns tre aspekter på moderniseringsprocessen.

* Reformer inom den offentliga arbetsförmedlingens organisatoriska struktur, inbegripet dess koppling till andra aktörer. Dessa reformer avspeglar en omsorg om bättre samordning mellan passiva och aktiva åtgärder (Nederländerna, Förenade kungariket), en stärkt infrastruktur för yrkesinriktad utbildning (Italien, Portugal), satsning på skräddarsydda tjänster hos arbetsförmedlingarna efter behov och möjligheter på regional och lokal nivå (Italien, Spanien, Belgien, Frankrike, Nederländerna) samt en förbättring av den organisatoriska och rättsliga ramen för ett riksomfattande genomförande av "en ny start" (Tyskland, Irland, Portugal och Grekland).

* Förbättring av arbetsförmedlingarnas personalresurser. Detta gäller både en större personalstyrka (Tyskland, Frankrike, Finland, Spanien) och höjning av personalens kompetens (Italien, Grekland). Även om personalresurserna kan komma att minska i några länder till följd av den minskade arbetslösheten tycks förhållandet mellan personal och antalet registrerade arbetslösa arbetssökande öka i de flesta medlemsstaterna.

* Förbättring av arbetsförmedlingarnas arbetssätt. Arbetskraftsutbytet blir alltmer effektivt med utvecklingen av ett datorbaserat självbetjäningssystem, vilket särskilt har nämnts av Spanien, Italien och Förenade kungariket, men pågår för närvarande på de flesta arbetsförmedlingar. Med detta system kan arbetsförmedlingarna använda mer personal till intensiva tjänster för arbetssökande med särskilda återintegreringssvårigheter. Metoden med individuella program utvecklas på många arbetsförmedlingar (Tyskland, Irland, Finland, Sverige, Frankrike, Förenade kungariket och Nederländerna) och innefattar bättre diagnosredskap, tidigare åtgärder, fler och intensivare kontakter samt en fokusering på att placera arbetslösa i riktiga arbeten istället för i olika åtgärder. Tuffare kontroller av bidragstagares beteende när det gäller att söka arbete görs med anledning av det ökade antalet lediga platser i många länder (Sverige, Finland).

3.1.3. Reformer av skatte- och bidragssystem (riktlinje 4)

Framgångarna med reformerna av skatte- och bidragssystemen är hittills en besvikelse. Några få medlemsstater håller på att genomföra en omfattande granskning av sina skatte- och bidragssystem för att kunna förbättra incitamentsstrukturen, förstärka kontrollsystemen och införa strängare behörighetsvillkor. Flera medlemsstater har påbörjat allmänna nedskärningar i de sociala avgifterna och inkomstskatten, medan några har infört arbetsrelaterade förmåner för att höja motivationen att börja arbeta. I flertalet medlemsstater har reformerna hittills dock bara varit halvmesyrer och begränsats till riktade sänkningar av skatterna och de sociala avgifterna samt skattelättnader. Utvecklingen av omfattande reformer som gäller de kombinerade incitamentens inverkan på skatte- och bidragssystemen är därför fortfarande en prioriterad fråga för de flesta medlemsstater.

På det hela taget lyckas de nationella handlingsplanerna inte skilja på effekten av skatte- och bidragssystemen mellan män och kvinnor. Dessa effekter kan emellertid ha stor betydelse för kvinnors vilja att söka arbete och den allmänna minskningen av klyftan mellan könen.

Effekterna av olika skatte- och bidragsreformer återspeglas i arbetsmarknadens övergripande funktion och det kan ta några år innan de märks fullt ut. Därför är det viktigt att beakta tidigare reformer när resultaten bedöms.

Några medlemsstater, däribland Danmark, Nederländerna och Förenade kungariket, har fortsatt nå framgångar med reformerna, nu senast genom att vidta åtgärder som särskilt syftar till att det skall löna sig att arbeta. Det kvarstående problemet med ett stort antal mottagare i de passiva förmånssystemen måste emellertid angripas. Systemen för arbetslöshetsersättning måste granskas ytterligare i vissa medlemsstater, i synnerhet i Belgien och Tyskland. Där är förmånerna för en del kategorier arbetslösa inte tidsbegränsade och tillämpningen av behörighetsvillkor otillräcklig, vilket kan öka risken för bidragsberoende under lång tid. I Italien och Grekland å andra sidan, kan bidragssystemen behöva förbättras så att de omfattar arbetslöshetsförsäkring och så att de aktiva arbetsmarknadsåtgärderna blir effektivare.

Riktade stimulerande åtgärder som uppmuntrar arbetsgivare att anställa tidigare arbetslösa förekommer i flera medlemsstater. De inbegriper till exempel subventioner eller skattelättnader för arbetsgivare om de anställer lågkvalificerade arbetstagare, funktionshindrade eller arbetslösa som får arbetslöshetsersättning. Andra åtgärder ger sänkta arbetsgivaravgifter till arbetsgivare som anställer långtidsarbetslösa eller ungdomar som söker sitt första arbete. Det har inte tillkommit några nya åtgärder efter dem som genomfördes under de senaste fem-sex åren. Dessutom finns det ingen tillräcklig utvärdering av dessa åtgärders effektivitet i de nationella handlingsplanerna.

Framgångar med skatte- och bidragsreformer 2000

>Plats för tabell>

De flesta medlemsstater har börjat att genomföra eller planerar att snart sätta in åtgärder för att uppmuntra äldre att stanna kvar i arbetslivet längre, genom att höja pensionsåldern eller införa eller förstärka sådana åtgärder som gör det mindre attraktivt att gå i pension tidigt. De mest omfattande reformerna genomförs eller planeras i Danmark, Tyskland, Nederländerna, Österrike och Finland. I Danmark reviderade man det frivilliga förtidspensionssystemet genom att ställa upp incitament för flexibel pensionsålder. Man planerar också en revidering av invaliditetspensionssystemet. Finland införde ett åtgärdspaket som skulle uppmuntra aktivt åldrande med höjd pensionsålder, åtgärder som gör det mindre lockande att tidigt gå i pension, som underlättar flexibelt deltidsarbete och uppmuntrar omskolning. Tyskland höjer som planerat pensionsåldern och har infört bestämmelser för att uppmuntra deltidsarbete i stället för tidigare pension. Nederländerna lade fram ett åtgärdspaket som skall diskuteras tillsammans med arbetsmarknadens parter. Genom detta kommer den förmånliga skattebehandlingen vid förtidspensionering att minska och krav på äldre arbetslösa att söka arbete kommer att införas på nytt. Österrike genomförde ett åtgärdspaket för aktivt åldrande med inriktning på flexibla arbetsarrangemang och planerar att införa åtgärder för att höja åldern för förtidspensionering.

Åtgärder som syftar till ökad efterfrågan inriktas på att subventionera anställning av äldre arbetstagare eller äldre arbetslösa. Sådana åtgärder har genomförts eller håller på att genomföras i Grekland, Portugal och Sverige. I Spanien kombineras inkomststödet med aktiva åtgärder riktade till långtidsarbetslösa över 45 år, som inte längre är berättigade till arbetslöshetsersättning. I Förenade kungariket syftar New Deal-programmet för personer över 50 - och även i stor utsträckning New Deal för funktionshindrade - till att uppmuntra äldre att delta på arbetsmarknaden.

3.1.4. Utbildning (riktlinjerna 5 till 8)

Fakta:

* Över 60 % av den vuxna befolkningen i arbetsför ålder (25-64 år) i EU har åtminstone utbildning på gymnasienivå. Det förekommer emellertid stora skillnader mellan medlemsstaterna. I Spanien, Grekland, Irland, Italien och Portugal är utbildningsnivån lägre. Utmaningen är särskilt stor för Portugal (21,2 %) och Spanien (34,9 %).

* Man har satsat kraftigt på att minska denna klyfta i samtliga medlemsstater det senaste decenniet vilket har höjt den yngre generationens utbildningsnivå. Som en följd av detta har mer än 50 % av den yngre generationen vuxna (åldersgruppen 25-34) gymnasienivå i samtliga länder utom Portugal. Detta kan jämföras med genomsnittet i EU på drygt 70 %.

* Unga kvinnor börjar nu komma i närheten av, eller till och med gå förbi, männens utbildningsnivå.

Goda resultat:

* De högsta utbildningsnivåerna (mätt i procent av den vuxna befolkningen som har åtminstone gymnasienivå) finner man i Sverige, Tyskland och Danmark. Genomsnitt: 80 %.

I Europa finns en till stor del välutbildad arbetskraft och olika utbildningssystem som fungerar mycket bra. Man kan därför bygga vidare på denna styrka när man tar itu med problemet att aktualisera kunskap, i synnerhet när det gäller den allt äldre arbetskraften, och de fortsatta svårigheterna att erbjuda allmän arbetsplatsutbildning. Dessutom är andelen personer med läs- och skrivsvårigheter stor i vissa områden. Om detta problem inte behandlas på lämpligt sätt kommer arbetstagare med lägre utbildningsnivå oundvikligen att missgynnas i dagens informations- och kunskapssamhälle.

I riktlinjerna 5 till 8 uppmanas medlemsstaterna och arbetsmarknadens parter att främja anställbarheten och utvecklingen av en kvalificerad arbetskraft som kan anpassas till en framtida kunskapsbaserad ekonomi. Detta skall ske genom att man utvecklar en övergripande strategi för livslångt lärande (särskilt i informations- och kommunikationsteknik), förbättrar grundutbildningen för att förse ungdomar med relevanta färdigheter och för att minska antalet elever som slutar skolan i förtid samt arbetar fram överenskommelser för att kunna utöka utbudet av utbildning.

Att uppmuntra partnerskap

I riktlinje 5 uppmanas arbetsmarknadens parter att ingå överenskommelser för att öka möjligheterna till utbildning, arbetslivserfarenhet, praktik och andra åtgärder för att främja anställbarheten hos både vuxna och unga arbetslösa.

Trots att man i 2000 års riktlinjer för sysselsättningen förtydligar denna riktlinjes syfte, rapporterar mindre än hälften av medlemsstaterna huruvida arbetsmarknadens parter har ingått överenskommelser om åtgärder för att främja ungdomars och vuxnas anställbarhet. Övergripande åtgärder och institutionella ramar beskrivs av Frankrike, Italien och Förenade kungariket, medan Danmark, Finland, Tyskland och Grekland riktar in sig på överenskommelser och projekt med anknytning till specifika sektorer. En viktig utveckling av strategin i några medlemsstater (Finland, Danmark, Nederländerna och Förenade kungariket) är den ökade kontakten mellan arbetsmarknadens parter och lokala och regionala myndigheter samt andra parter inom utbildningsväsendet.

En detaljerad analys av den roll partnerskapsstrategin spelar för att främja fortbildning och för att överbrygga kunskapsklyftorna finns i avsnitt 3.3.2.

Livslångt lärande

Fakta:

* Under de senaste fyra veckorna, enligt Labour Force Surveys mätningar, har deltagandet i utbildningsrelaterad verksamhet varit fortsatt lågt i unionen. Det har dock ökat sedan 1997. Andelen deltagare i åldersgruppen 25 - 64 år ökade under 1999 till 8 %, vilket innebär en uppgång från 7,5 % 1998 och 6,5 % 1997 [18].

[18] Källa: European Labour Force Survey 1999. Det finns inga uppgifter för Grekland, Irland och Österrike 1999. Ökningen kan delvis hänga samman med att undersökningen numera görs i form av ett frågeformulär.

* Andelen deltagare i livslångt lärande kan tyckas vara otillräcklig när det gäller Portugal, Grekland, Luxemburg, Italien, Frankrike, Spanien, Tyskland och Irland, där mindre än 6 % av de vuxna i arbetsför ålder nyligen deltagit i utbildning 1999. De internationella jämförelserna har dock påverkats av svårigheten att få de olika statistiska uppgifterna att stämma överens på detta område [19].

[19] För Portugal, Frankrike och Nederländerna samlades information bara in om utbildningen pågick vid undersökningstillfället (i motsats till fyraveckorsperioden som gällde för övriga medlemsstater).

* Det förekommer också stora skillnader mellan olika åldersgrupper. I EU finns det för närvarande sju gånger större chans för unga mellan 25-34 år att få utbildning än för 55-64-åringarna. Dessutom är det mest troligt att de bäst utbildade deltar i utbildning som vuxna. Sannolikheten att de med högre utbildning skulle delta i utbildning är fem gånger så stor som för dem med som mest grundskolenivå.

Goda resultat:

* Det största deltagandet bland vuxna i utbildning finns i Sverige, Danmark och Förenade kungariket. Genomsnitt: 20,8 %.

Livslångt lärande har av medlemsstaterna och kommissionen definierats som "omfattande all meningsfull inlärningsverksamhet, formell eller informell, som bedrivs fortgående med syftet att förbättra kvalifikationer, kunskap och kompetens". Uppgifterna om - i synnerhet vuxnas - deltagande i utbildning som en bisyssla måste därför förbättras.

Den senaste utvecklingen på arbetsmarknaden innebär att mer tonvikt läggs på stöd för livslångt lärande som ett strategiskt instrument för att höja arbetskraftens potential i EU. I den gemensamma sysselsättningsrapporten 1999 pekade man på att brist på kompetens bildas när den efterfrågan på mer kvalificerad och utbildad arbetskraft som uppstår till följd av kunskapens och informationens allt viktigare del i den nya ekonomin inte kan tillgodoses. Bristen på arbetskraft har identifierats som en viktig anledning till hämmad ekonomisk tillväxt i Belgiens, Danmarks, Irlands, Nederländernas, Finlands, Sveriges och norra Italiens rapporter om de nationella handlingsplanerna 2000. Det finns ett antal områden eller yrken där det råder särskild brist på kvalificerad arbetskraft och rekryteringssvårigheter rapporteras över hela fältet, från informationsteknik till jordbruk och detaljhandeln.

I riktlinje 6 uppmanas medlemsstaterna och arbetsmarknadens parter att utveckla möjligheter för livslångt lärande och fastställa ett mål för deltagare i sådana åtgärder. Som ett resultat av att främjandet av livslångt lärande ges ökad prioritet, vilket återspeglas i den senaste översynen av sysselsättningsriktlinjerna, har fler medlemsstater vidtagit åtgärder i denna riktning. I de flesta nationella handlingsplanerna presenteras emellertid fortfarande endast lappverk. Endast ett fåtal länder, som redan tidigare hade satsat på ett livslångt lärande, har infört en heltäckande strategi. Framsteg i utvecklingen och genomförandet av åtgärderna har i allmänhet skett långsamt, särskilt i de länder som avslöjade svåra brister i utgångsläget.

På grundval av de uppgifter som presenterades i de nationella handlingsplanerna kan medlemsstaterna grupperas med avseende på de framsteg som gjorts när det gäller genomförandet av denna riktlinje. Man använde följande två kriterier i detta syfte:

* I hur hög grad man satsar på främjandet av ett livslångt lärande, både vad gäller hur omfattande och tydliga åtgärderna är.

* Hur man hanterar frågan om införande av nationella övergripande mål för att mäta framstegen enligt riktlinje 6.

Resultaten presenteras i följande tabell över graden av uppfyllande av målen:

Riktlinje 6 - Tabell över uppfyllande av målen

>Plats för tabell>

Medlemsstaterna kan delas in i fyra grupper avseende framgångarna i genomförandet av riktlinje 6:

* I. Tillräckliga: Medlemsstater som har infört en övergripande strategi, gör rimliga framsteg med genomförandet av sina strategiska mål och som har ställt upp mål för att kontrollera framstegen (Nederländerna och Danmark).

* II. Tillräckliga men utan mål: Medlemsstater som har infört en övergripande strategi, gör rimliga framsteg med genomförandet av sina strategiska mål, men som inte har ställt upp nationella mål för mätning av resultatet (Finland, Sverige och Irland).

* III. Ofullständiga: Medlemsstater som antingen har en långsam genomförandeprocess (Förenade kungariket), har tagit fram beaktansvärda initiativ till åtgärder som antingen fortfarande befinner sig på ett tidigt stadium eller är alltför begränsade (Portugal, Österrike, Frankrike och Tyskland), eller som har satt upp nationella mål, men inte har någon övergripande strategi (Belgien).

* IV. Otillräckliga: Medlemsstater som ännu inte på ett övergripande sätt uppfyllt riktlinjens mål vad gäller åtgärder för främjande av ett livslångt lärande (Italien, Grekland, Luxemburg och Spanien).

Dessa skillnader visar att förutsättningarna för ett livslångt lärande (i synnerhet utbildningsnivån hos vuxna) och behoven som måste uppfyllas för att en strategi för livslångt lärande skall kunna genomföras varierar kraftigt mellan medlemsstaterna. De svårigheter som gäller den sämre utgångssituationen i några medlemsstater måste vidkännas, men det är bekymmersamt att de länder som har lägst utbildningsnivå eller minst antal vuxna i utbildning (eller både och) finns i grupp III och IV.

Som under 1999 används de nationella målen för ett livslångt lärande i allmänhet inte som ett redskap för att mäta framsteg på vägen mot ett strategiskt mål. Faktum är att endast sju medlemsstater (Belgien, Nede