EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 28.02.1996 
KOM(96) 54 slutlig 
MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN 
TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET 
OM HANDEL OCH MILJÖ 

MEDDELANDE TILL RÅDET OCH PARLAMENTET 
OM HANDEL OCH MILJÖ 
Sammanfattning 
Inledning 
1. Riokonferensen: utgångspunkten 
2. Samspelet mellan handel och miljö 
2.1 Miljöeffekter av handelsliberaliseringen 
2.2 Miljöskydd och internationell konkurrenskraft 
2.3 Internationella handelsförbindelser och skillnader i nationell 
miljöpolitik: behovet av multilateralt samarbete 
3. Utvecklingsländer och länder med ekonomi i omvandling i debatten om 
handel och miljö 
4. Det multilaterala handelssystemet och miljöskydd 
4.1. GATT/WTO -regler och multilaterala miljöavtal 
4.2. Produktrelaterade åtgärder och process- och produktionsmetoder 
4.3. Nya miljöpolitiska styrmedel inbegripet miljömärkningssystem 
4.4. Ekonomiska instrument 
4.5. Tvistlösning för miljörelaterade handelsåtgärder 
4.6. Handel med farliga ämnen och frågan om inhemskt förbjudna 
varor 
4.7. Handel med tjänster och miljön 
40L 
4.8. Immateriella rättigheter och miljön 
5. Vägen framåt i den internationella handels- och miljödebatten 
5.1. WTO-kommittén för handel och miljö 
5.2. Andra relevanta organ 
Slutsatser 
it 
MEDDELANDE TILL RÅDET OCH PARLAMENTET 
OM HANDEL OCH MILJÖ 
Sammanfattning 
Världssamfundet ägnar allt större uppmärksamhet åt frågan om handel och miljö. I en 
värld där oron för miljön är större än någonsin tidigare och där det ändå har gjorts 
betydande framsteg i liberaliseringen av världshandeln är det oundvikligt att sambandet 
mellan dessa två kommer att analyseras närmare. 
Denna process har särskilt stimulerats av skapandet av Kommittén för handel och miljö 
inom WTO. Denna kommitté kommer att avge sin första rapport till WTO:s första 
ministerkonferens som kommer att äga mm i Singapore i december 1996. 
Med hänsyn till betydelsen av frågan om handel och miljö är det av största vikt att EU 
fullt ut bidrar till debatten och de slutsatser som blir resultatet. Syftet med detta 
meddelande till rådet och parlamentet är att lämna kommissionens synpunkter på de 
huvudfrågor som kommer att tas upp i samband med handel och miljö. 
Gemenskapen stödjer en hög miljöskyddsnivå och ett öppet, rättvist och icke­
diskriminerande multilateralt handelssystem. Huvudtemat i detta dokument är att det inte 
finns någon inneboende konflikt mellan miljöskydd och handelsliberalisering. 
Handelspolitik och miljöpolitik kan spela en ömsesidigt stödjande roll till förmån för en 
hållbar utveckling. 
Ekonomisk prestanda och miljöprestanda inte nödvändigtvis är oförenliga. Även om 
miljövinster kan medföra merkostnader på kort sikt finns det ett omfattande spektrum av 
dubbla vinstmöjligheter vid utformningen och genomförandet av miljöpolitiken, som 
skulle kunna förbättra resurseffektivitet, konkurrenskraft och sysselsättning. Höga 
miljöstandarder kan tvärtom t.o.m, skapa sådana förhållanden att företag som investerar i 
renare och mera effektiv teknik kan förbättra sitt konkurrensläge. Länderna har 
oinskränkt rätt att utforma och genomföra sin egen miljöpolitik genom sådana åtgärder 
som de anser lämpliga för att skydda sin inhemska miljö. Olikheter i miljöpolitiken skall 
inte leda till att man inför kompensationstullar eller exportrabatter (dvs. "eco-duties") 
som kompensation för de kostnader som orsakas på grund av strängare miljökrav för den 
inhemska industrin än för dess utländska konkurrenter. 
Alla länder har emellertid ansvar för att bidra till att lösa de internationella 
miljöproblemen. Det effektivaste sättet att hantera sådana problem är genom 
internationella och multilaterala avtal, inte genom unilaterala handelsåtgärder. 
I enlighet med de principer som man enades om vid Förenta nationernas konferens om 
miljö och utveckling skall särskild hänsyn tas till utvecklingsländernas särskilda problem 
i samband med frågan om handel och miljö. Mekanismer som utvecklats för att lösa 
miljöproblem bör inte äventyra utsikterna till en hållbar utveckling eller otillbörligt hota 
2 
A C 
exportprestandan hos utvecklingsländer eller länder med en ekonomi i omvandling. Det 
finns många mekanismer för att hjälpa utvecklingsländer och länder med en ekonomi i 
omvandling att uppnå en hållbar utveckling. 
För att säkerställa att handels- och miljöfrågorna kan hanteras effektivt på internationell 
nivå bör världshandelspolitiken och miljöpolitiken inte bara vara förenliga utan också 
ömsesidigt stödjande. Detta är särskilt fallet när handelspolitiska instrument används som 
ett medel för att stödja internationella miljöstandarder. 
Att klargöra vilket samband som föreligger mellan handelsåtgärder och miljöåtgärder 
som vidtas för att främja en hållbar utveckling kommer att säkerställa den förutsägbarhet 
som är så viktig för dem som utformar miljöpolitiken både på nationell och internationell 
nivå och för industrivärlden son måste följa miljc traven. Huvuduppgiften för WTCb 
kommitté för handel och miljö, kommer att vara att klarlägga om det krävs någn 
ändringar i det multilaterala handelssystemets bestämmelser i frågor såsom WTO-regler 
och multilaterala miljöavtal, nya miljöpolitiska styrmedel som miljömärkning och handel 
med farliga ämnen. Det är också nödvändigt att se till att andra berörda internationella 
organ, som CSD, UNEP, UNCTAD och OECD, får en aktiv roll i dessa diskussioner. 
Lika viktiga mål är att skydda miljön och bibehålla ett öppet, icke-diskriminerande och 
rättvist multilateralt handelssystem. Under förutsättning att det rätta ramverket finns på 
plats på internationell nivå behöver dessa inte utesluta varandra. Huvudsyftet för 
kommissionen i diskussionerna under de kommande månaderna kommer att vara att 
förbättra villkoren för att effektivt uppnå dessa båda mål. Detta huvudsyfte ligger bakom 
den strategi som beskrivs i detta meddelande. 
3 
/i Å 
MEDDELANDE TILL RÅDET 
OCH PARLAMENTET 
OM HANDEL OCH MILJÖ 
Inledning 
Världssamfundet ägnar allt större uppmärksamhet åt frågan om handel och miljö. I en 
värld där oron för miljön är större än någonsin tidigare och där det ändå har gjorts 
betydande framsteg i liberaliseringen av världshandeln är det oundvikligt att sambandet 
mellan dessa två kommer att analyseras närmare. 
Ett antal viktiga frågor har ställts: 
— I vilken utsträckning är handelsliberalisering förenlig med miljöskydd? 
— Vilken inverkan har miljöskyddspolitik på konkurrenskraft? 
— Vilka är de bästa mekanismerna för att skydda miljön och samtidigt bevara ett 
öppet handelssystem? 
— Vilken hänsyn bör tas till utvecklingsländernas intressen? 
Det är bland annat dessa frågor som man har börjat debattera inom internationella forum. 
Vid exempelvis Förenta nationernas konferens om miljö och utveckling (UNCED) 1992 
erkändes att större samstämmighet mellan internationell handels- och miljöpolitik var 
nödvändig för att främja en hållbar utveckling och att man på internationell nivå borde 
arbeta för att klargöra sambandet mellan de två typerna av politik. 
När Världshandelsorganisationen (WTO) inrättades erkände parterna i det multilaterala 
handelssystemet uttryckligen att deras handelsförbindelser och ekonomiska förbindelser i 
samband med den nya organisationen borde överensstämma med målsättningen om en 
hållbar utveckling. De beslöt därför vid den ministerkonferens som hölls i Marrakech i 
april 1994 för avslutandet av Uruguayrundan att inrätta en kommitté för handel och miljö 
inom WTO. Kommittén, som började arbeta i början av 1995, fick i uppdrag att 
identifiera sambandet mellan handelsåtgärder och miljöåtgärder för att främja hållbar 
utveckling och att utfärda lämpliga rekommendationer om huruvida ändringar av 
bestämmelserna i det multilaterala handelssystemet krävs 
Efter UNCED har initiativ också tagits inom andra internationella forum, särskilt FN-
kommissionen för hållbar utveckling (CSD), UNEP, UNCTAD och OECD, för att 
undersöka beröringspunkterna mellan handels- och miljöpolitiken. Dessa olika 
internationella institutioners deltagande i diskussionen vittnar inte bara om den vikt 
världssamfundet fäster vid denna fråga utan avspeglar dessutom behovet av oberoende 
JU 
och kompletterande sakkunskap för att förstå handels- och miljöfrågomas hela 
spännvidd. 
All denna utveckling har under senare år lett till en ökad medvetenheten om att handels-
och miljöområdet är ett komplext område med nya politiska samband som kräver 
omedelbar uppmärksamhet av alla medlemmar i världssamfundet och det multilaterala 
handelssystemet. 
Det är mot denna bakgrund som kommissionen överlämnar detta meddelande till rådet 
och Europaparlamentet. Syftet är att lämna kommissionens synpunkter på huvudfrågorna 
i handels- och miljödebatten och på målen för ytterligare diskussioner på internationell 
nivå. 
Av särskild betydelse är det arbete som kommer att genomföras av Kommittén för nandel 
och miljö i år som förberedelse för den första ministerkonferensen för WTO-medlemmar 
som skall hållas i Singapore i december 1996. En av huvudpunkterna på agendan 
kommer att vara diskussioner om sambandet mellan styrmedel för miljöskydd och 
bestämmelserna i det multilaterala handelssystemet. 
Dokumentet är indelat i fem delar. 
Del 1 anger bakgrunden till begreppet hållbar utveckling som det utformades vid 
UNCED. 
Del 2 analyserar några av de viktigaste grundläggande frågorna i debatten om handel och 
miljö, t.ex. handelsliberaliseringens förenlighet med miljöskydd, miljöskyddspolitikens 
inverkan på konkurrenskraften och de bästa mekanismerna för att skydda miljön och 
samtidigt bevara ett öppet handelssystem. 
Del 3 behandlar utvecklingsländernas intressen i frågan. 
Del 4 behandlar några av de detaljfrågor som uppstår i samband med miljöskydd och det 
multinationella handelssystemets regler. Den behandlar sambandet mellan nationell 
miljölagstiftning och det multilaterala handelssystemet innan några av de frågor som 
uppstår på internationell nivå analyseras, t.ex. WTO-regler och multilaterala miljöavtal, 
frågan om bearbetnings- och produktionsmetoder, nya miljöpolitiska styrmedel som 
miljömärkningssystem, handel med farliga ämnen samt tvistlösningsmekanismer för 
miljörelaterade handelsåtgärder. 
Del 5 analyserar det sätt på vilket debatten kommer att föras på internationell nivå och 
anger några kriterier för det sätt på vilket arbetet inom WTO:s kommitté för handel och 
miljö bör ske. 
Dokumentet avslutas med kommissionens övertygelse att det inte bör finnas och inte 
heller behöver finnas någon motsägelse mellan att å ena sidan upprätthålla det nuvarande 
öppna, icke-diskriminerande och rättvisa multilaterala handelssystemet och å andra sidan 
vidta åtgärder för att skydda miljön och främja en hållbar utveckling. Det är med denna 
övertygelse som kommissionen överlämnar detta meddelande till rådet och 
Europaparlamentet. 
1. Riokonferensen: utgångspunkten 
När man konfronterades med den fortsatta och allvarliga försämringen av världens miljö 
och uppkomsten av miljöproblem av en ny dimension blev det under den andra hälften av 
åttiotalet uppenbart för regeringarna i världssamfundet i stort att det fanns ett trängande 
behov av åtgärder på internationell nivå för att ändra på situationen. Detta ledde till att 
Förenta nationerna, 20 år efter 1972 års FN-konferens om människans miljö i Stockholm, 
anordnade en konferens om miljö och utveckling (UNCED) i Rio sommaren 1992. 
UNCED har inneburit ett avgörande steg som gav den internationella dialogen och 
samarbetet ny stimulans och tillät att de grunder lades som är nödvändiga för att man 
gradvis på olika relevanta nivåer skall kunna ta itu med de miljömässiga och 
utvecklingsmässiga utmaningar som världen för närvarande står inför1. Resultaten från 
Rio grundas på det allmänna erkännandet av att utsikterna för en långsiktig ekonomisk 
utveckling oundvikligen är beroende av att världens miljö bevaras och att en hållbar 
utveckling i alla länder är ett oeftergivligt syfte både på nationell och internationell nivå. 
Genom främjandet av principen om "hållbar utveckling" innebar UNCED en 
grundläggade förändring i tillvägagångssättet. Principen om hållbar utveckling förutsätter 
inte, i motsats till principen om tillväxtbegränsning under sjuttiotalet, att ekonomisk 
tillväxt nödvändigtvis har en negativ inverkan på miljön, även om den kräver en sund 
ekonomisk politik och förvaltning. Den tar i stället hänsyn till de resurser som en 
liberalisering av handeln och ekonomisk utveckling kan medföra för länder som bidrar 
till kostnaderna för miljöskydd. Denna princip innebär snarare ett övergripande och 
integrerat tillvägagångssätt utformat kring följande tre krav: i) miljö- och 
utvecklingshänsyn bör integreras i all relevant sektoriell politik på nationell och 
internationell nivå; ii) ekonomisk utveckling bör på ett rättvist sätt täcka behoven hos nu 
levande och framtida generationer; iii) ett värde bör sättas på miljöresurserna för att 
identifiera och värdera de miljömässiga effekterna av ekonomisk verksamhet. 
En betydelsfull slutsats från UNCED var att målen för miljöpolitik och ekonomisk och 
social utvecklingspolitik inte längre bör behandlas åtskilt om en hållbar utveckling skall 
kunna uppnås. Förutom att regeringarna antog ett antal principer och instrument för detta 
ändamål kom de också överens om att genomföra ett åtgärdsprogram, Agenda 21, som 
omfattar ett brett urval av miljö- och utvecklingsutmaningar och ger en effektiv ram för 
att främja hållbar utveckling och inrätta ett globalt partnerskap mellan nationer. Detta 
globala partnerskap skall grunda sig bl.a. på principen om gemensamt ansvar för alla 
UNCED antog tre juridiskt icke-bindande texter: Riodeklarationen om miljö och utveckling som är 
ett uttalande av tjugosju principer, Agenda 21 som är ett dokument på 800 sidor som anger målen 
och verksamheterna inom fyrtio områden, och ett juridiskt icke-bindande uttalande om 
skogsbruksprinciper. Den lade också fram för underteckning två miljöavtal som är juridiskt 
bindande för parterna: Förenta nationernas ramkonvention om klimatförändring och konventionen 
om biologisk mångfald. Kapitel 2 i Agenda 21 är mest relevant för diskussionen om handel och 
miljö. 
länder men med olika ansvar för länder på olika utvecklingsnivåer. I enlighet med 
ingressen till Agenda 21 måste stödet till utvecklingsländerna ökas för att täcka de 
ökande kostnaderna för de åtgärder som utvecklingsländerna måste vidta för att hantera 
de globala miljöproblemen och påskynda en hållbar utveckling. 
Såsom rekommenderas i kapitel 2 i Agenda 21 skall ett övergripande mål som 
regeringarna i detta sammanhang skall sträva efter vara att få internationell handelspolitik 
och miljöpolitik att stödja varandra. Regeringarna åtog sig i Rio särskilt att främja en 
dialog mellan handels-, utvecklings- och miljösamfunden och att uppmuntra arbetet inom 
de berörda internationella institutionerna för att uppnå en bättre förståelse för samspelet 
mellan handels- och miljöpolitik. Med hänsyn till de höga anpassningskostnaderna för att 
uppnå hållbar utveckling underströk Agenda 21 också behovet av att ta hänsyn till den 
särskilda situationen för utvecklingsländer som genomgår denna process och av att 
säkerställa dessa länders fulla deltagande i den internationella handeln. 
Kommissionen ansåg i sitt femte åtgärdsprogram för miljön ("Towards Sustainability") 
att integreringen av internationell handels- och miljöpolitik borde vara en av 
huvudpunkterna på dagordningen efter Uruguayrundan och att det var väsentligt för 
gemenskapen att aktivt delta i diskussionen inom detta område för att uppfylla de 
åtaganden som gjorts i Rio. Enligt kommissionens åsikt överensstämmer detta också med 
målen för gemenskapens politik i fråga om yttre förbindelser och miljö, vilka uttryckligen 
omfattar bl.a. främjandet av hållbara ekonomiska modeller såväl som integreringen av 
miljökraven i all relevant EG-politik inbegripet gemenskapens handels- och 
samarbetspolitik. 
2. Samspelet mellan handel och miljö 
2.1 Miljöeffekter av handelsliberalisering 
I Agenda 21 anges att handels- och miljöpolitik kan stödja varandra till förmån för en 
hållbar utveckling. Denna syn baseras på övertygelsen att ett öppet, multilateralt 
handelssystem gör det möjligt att använda naturresurserna mera effektivt ur både 
ekonomisk och miljömässig synvinkel och bidrar till att minska påfrestningarna på 
miljön. 
Avskaffandet av handelshinder och snedvridningar ökar den totala effektiviteten i 
världens ekonomiska system genom att länder kan specialisera sig på sektorer inom vilka 
de har konkurrensmässiga fördelar, inbegripet fördelar som grundar sig på deras 
miljöförhållanden. Andra positiva miljöeffekter på handelsliberaliseringen inbegriper 
underlättandet av internationell spridning av miljömässigt sund teknik, tjänster och varor 
och större tillgänglighet till miljöskyddsresurser för både enskilda bolag och regeringar. 
Genom att höja inkomstnivåerna och förbättra levnadsstandarden kan handeln dessutom 
utveckla medvetenheten om och uppskattningen av miljövärden. 
Å andra sidan kan den ökade ekonomiska verksamhet som följer av 
handelsliberaliseringen2 öka påfrestningarna på miljön och naturresurserna (t.ex. vatten, 
jordbruksmark, skog, fisk) om inte effektiva åtgärder vidtas för att bemöta möjliga 
negativa verkningar. Mer betydelsefullt är att utan nationella hållbara 
utvecklingsstrategier som ger ett ramverk för att säkerställa integreringen av 
miljöskyddskrav inom alla relevanta politiska områden och internaliseringen av 
miljökostnader, skulle de negativa miljöverkningarna kunna förvärras genom en 
interventionspolitik som syftar till att uppnå kortsiktiga ekonomiska fördelar (t.ex. 
utvecklingen av exportinriktade kraftigt miljöförstörande industrier). 
Vilken inverkan handeln har på miljön beror alltså huvudsakligen på den 
miljöpolitik och de strategier för en hållbar utveckling som genomförs på nationell 
och internationell nivå. Handelsliberaliseringen kan tjäna som förstärkare av 
politiska misstag, men sådana misstag skulle undergräva en hållbar utveckling även 
i en sluten ekonomi. Omvänt, om den politik som är nödvändig för att skydda 
miljön och främja en hållbar utveckling finns, kommer den tillväxt som föranletts 
av handeln att bli hållbar. 
Detta är förenligt med den analys som kommissionen ger i sitt meddelande om 
ekonomisk tillväxt och miljö från 1994 (KOM(94)465 slutl.). En grundläggade slutsats i 
detta meddelande är att det inte finns något enkelt, linjärt samband mellan ekonomisk 
tillväxt och belastning på miljön, men att det är osannolikt att miljömässigt hållbar 
utveckling kan uppnås i det långa loppet utan ekonomisk tillväxt. Det anges dock också i 
meddelandet att det inte finns någon automatik i en sådan utveckling mot miljömässigt 
hållbar utveckling. Även om det är sant att ekonomisk tillväxt i sig själv genererar 
ytterligare resurser som kan användas till att minska föroreningar och till miljöskydd, kan 
mycket av detta förverkligas endast om ett lämpligt politiskt ramverk finns. 
För att uppnå en bättre förståelse av de potentiella effekterna av handelsliberaliseringen 
behövs emellertid mera analytiskt arbete, inbegripet fallstudier landsvis och sektorsvis. 
Detta bor förbli en viktig prioritet för alla berörda internationella institutioners arbete, 
särskilt UNEP, UNCTAD och OECD, och även för EU:s arbete. Det är också nödvändigt 
att genomföra miljööversyn av handelsinstrument och avtal i syfte att identifiera 
potentiella miljöverkningar och utarbeta lämpliga motåtgärder3. 
2.2 Miljöskydd och internationell konkurrenskraft 
Det har hävdats att införandet av strängare miljökrav på nationell nivå skulle skada 
inhemska industriers konkurrensställning och leda till att miljöförorenande verksamheter 
omlokaliseras. Sådana farhågor kan vara en av orsakerna till den möjliga lägre takten i ny 
miljölagstiftning i OECD-länder som dokumenteras i några färska rapporter. De 
pågående diskussionerna om införande av en koldioxid-/energiskatt i Europeiska unionen 
Enligt vissa beräkningar som gjorts av GATT-sekretariatet kommer genomförandet av 
Uruguayrundans avtal att resultera i en ökning av världsinkomsten på 510 miljarder dollar fram till 
år 2005 
Metoder för miljööversyn av handelspolitik och avtal har utvecklats av OECD:s gemensamma 
session av handel- och miljöexperter (se dokument 0ECD/GD(94)1Ö3). 
visar att sådana farhågor kan hindra införandet av nya miljöåtgärder som syftar till att 
främja intemaliseringen av miljökostnader. Enligt vad den gemensamma sessionen av 
handels- och miljöexperter har kommit framt till i sin rapport till OECD:s ministerråd i 
maj 1995 finns emellertid inte något systematiskt samband mellan nuvarande miljöpolitik 
och inverkan på konkurrenskraften. Det finns inte heller belägg för att länder medvetet 
tillämpar låga miljöstandarder i syfte att vinna konkurrensfördelar eller locka till sig 
investeringar och det finns inte heller några bevis på att storskalig industriell migration 
ägt rum till länder med lägre miljöstandarder4. 
Detta resultat är förenligt med det faktum att kostnaderna för att följa miljöföreskrifterna 
inte är en betydande faktor i kostnadsstrukturen för de flesta industrier. I Europeiska 
unionen utgör de normalt endast mellan 1 och 2 % av de totala produktionskostnaderna. 
Följaktligen är miljökostnaderna ingen avgörande parameter för de flesta bolag. 
Miljöpolitik kan ha en negativ inverkan på konkurrenssituationen i vissa sektorer men 
vanligen endast när industrier verkar med små vinstmarginaler, står inför strukturella 
problem eller när produktionsprocesserna har en särskilt stark miljöpåverkan . I de flesta 
fall är det andra faktorer, t.ex. marknadstillträde, tillgång till råvaror, transport- och 
kommunikationsinfrastruktur, arbetskraftkostnader och tillgången på utbildad arbetskraft, 
politisk stabilitet, etc, som inverkar mer på lokaliseringsbeslut och har en mer 
betydelsefull inverkan på den industriella konkurrenskraften än miljöstandarder. 
Det är också viktigt att hålla i minnet att miljöpolitik snarare än att vara en börda kan bli 
en drivkraft för tekniskt nyskapande, främja ekonomisk effektivitet och förbättra den 
totala produktiviteten. Erfarenheterna från länder in Central- och Östeuropa under de 
senaste årtiondena visar att slapp miljöpolitik och ekonomisk ineffektivitet ofta går hand i 
hand. 
För det andra skapar strävan efter högre miljöstandarder en global marknad för 
miljöindustrin som för närvarande är värd omkring 250 miljarder dollar per år med en 
årlig tillväxtsats (8 %). Nu när handeln med miljötjänster, utrustning och teknik snabbt 
ökar kan därför miljöpolitiken få en positiv inverkan på den internationella 
konkurrenskraften genom att ge initiativtagarna en konkurrensfördel. 
Marknader för ekologiskt sunda produkter växer också. Till exempel framgår det av en 
undersökning som genomförts i Europeiska unionen 1995 att andelen personer som redan 
har eller är redo att köpa varor med en miljöbonus, även till ett högre pris, uppgår till 67 
%5. Vid bedömningen av sambandet mellan miljöpolitik, konkurrenskraft och ekonomisk 
prestanda är konsumenternas ökande efterfrågan på mer miljövänliga produkter en 
betydande faktor ta hänsyn till. 
Dessa faktorer föranledde kommissionen att dra slutsatsen att ekonomisk prestanda 
och miljöprestanda inte nödvändigtvis är oförenliga. Även om miljövinster kan 
medföra merkostnader på kort sikt finns det ett omfattande spektrum av dubbla 
Se OECDrs rapport till ministrarna för handel och miljö, s. 5. 
Europas invånare och miljön. Eurobarometer 43.1a, rapport från INRA för kommissionens räkning 
(Europa) E.C.O. November 1995. 
vinstmöjligheter vid utformningen och genomförandet av miljöpolitiken, som skulle 
kunna förbättra resurseffektivitet, konkurrenskraft och sysselsättning. 
Länderna har oinskränkt rätt att utforma och genomföra sin egen miljöpolitik genom 
sådana åtgärder som de anser lämpliga för att skydda sin inhemska miljö. Skillnader i 
miljöstandarder kan ha en rad olika skäl, inbegripet skillnader i förmågan att utnyttja 
ekosystem, som utgör en helt legitim källa till konkurrensfördelar. Skillnaderna i 
miljöpolitik bör alltså inte medföra kompensationsavgifter eller exportrabatter eller 
åtgärder med motsvarande verkan (t.ex. s.k. "eco-duties") som ett sätt att 
kompensera kostnaderna för införandet av strängare miljökrav för inhemska 
industrier än de som gäller för utländska konkurrenter. 
Om det finns farhågor beträffande konkurrenskraften kan dessa oftast bemötas effektivt 
med internationell harmonisering eller samordning av miljöpolitiken Trots att man 
erkänner att total enhetlighet i miljöpolitiken inte är möjlig eller ens önskvärd med 
hänsyn till de olika förhållanden, värderingar och prioriteringar som råder i varje land har 
internationell miljölagstiftning ändå genomgått en betydande utveckling de senaste tjugo 
åren, vilket borde leda till att konvergensen mellan miljöpolitik och -föreskrifter på 
regional och internationell nivå gradvis ökar. 
2.3 Internationella handelsförbindelser och skillnader i nationell miljöpolitik: behovet 
av multilateralt samarbete 
Förutom eventuella inverkningar på internationell konkurrenskraft kan skillnader i 
nationell miljöpolitik resultera i handelsmotsättningar på grund av att handelsåtgärder 
vidtas av miljöskäl eller att miljöåtgärder med betydande handelseffekter antas. 
Först och främst kan spänningar uppkomma även när miljöproblem är rent inhemska, om 
en inhemsk föreskrift antingen diskriminerar eller har en särskilt tyngande effekt på 
import. Med andra ord är det ytterst viktigt att garantera att handelsprinciper och 
bestämmelser för utformning av och genomförande av miljöåtgärder respekteras när 
sådana åtgärder kan ha en betydelsefull inverkan på handeln. 
Det är allmänt erkänt att inom dessa gränser är ländernas tillgängliga handlingsutrymme 
redan stort.WTO-medlemmar får vidta de åtgärder som är nödvändiga för att skydda 
miljön inom deras eget territorium, förutsatt att sådana åtgärder inte är diskriminerande 
eller godtyckliga och inte resulterar i dolda restriktioner av den internationella handeln. 
En andra typ av spänning uppstår när miljöpolitiken behandlar globala eller 
gränsöverskridande miljöproblem. I dessa fall kan länderna tillgripa handelsrestriktioner 
för att bemästra miljöproblem som har en inverkan helt eller delvis utanför deras 
behörighetsområde. När detta sker utanför ett multilateralt miljöavtal kan det resultera i 
ett försök att unilateral påverka miljöpolitik och -praxis i ett annat land. 
Kommissionen anser att EU bör förbli strikt inriktad på ett multilateralt 
tillvägagångssätt som det effektivaste sättet att hantera globala och 
gränsöverskridande miljöproblem. Som erkänns i princip 12 i Riodeklarationen bör 
unilaterala åtgärder för att hantera miljöproblem utanför det importerande landets 
jurisdiktion undvikas och miljöåtgärder som är inriktade på gränsöverskridande 
eller globala miljöproblem så långt möjligt grundas på ett internationellt 
samförstånd. 
Användningen av handelsrestriktioner inom ett multilateralt miljöavtal bör dessutom inte 
gå utöver vad som är nödvändigt för att säkerställa effektiviteten i ett sådant avtal och 
uppnående av dess miljömål. Om en annorlunda logik accepterades skulle räckvidden för 
tillämpningen av handelsåtgärder enligt ett miljöavtal vara praktiskt taget gränslös. 
Gällande multilaterala miljöavtal såsom Montrealprotokollet om ämnen som bryter ner 
ozonskiktet, Baselkonventionen om kontroll av gränsöverskridande transporter och om 
slutligt omhändertagande av riskavfall och konventionen om internationell handel med 
utrotningshotade arter av vilda djur och växter visar att handelsåtgärder under de rätta 
förhållandena kan vara ett användbart medel att genomdriva internationellt godkända 
standarder eller multilaterala miljöavtal. Kommissionen anser att det för att undvika 
rättsosäkerhet är nödvändigt att den nyligen inrättade WTO-kommissionen för handel och 
miljö prioriterar införandet av ett klart och förutsägbart ramverk för att införa 
användningen av handelsåtgärder enligt multilaterala miljöavtal i det multilaterala 
handelssystemet. 
3. Utvecklingsländer och länder med ekonomi i omvandling i debatten om 
handel och miljö 
Utvecklingsländer och länder med ekonomi i omvandling har särskilda problem i 
handels- och miljödebatten. Fastän stora framsteg har gjorts till följd av Förenta 
nationernas konferens om miljö och utveckling när det gäller att bättre förstå samspelet 
mellan handel, miljö och utveckling, ser många utvecklingsländer och ekonomier i 
omvandling fortfarande med oro på de växande kraven i industriländer på högre 
miljöstandarder. De förväntar sig att produktions- och konsumtionsmönstren i den 
utvecklade världen skall ändras, men de fruktar också att dess högre miljöstandarder och 
föreskrifter skall utgöra ett hinder för deras tillträde till marknaden. Lägre 
miljöstandarder i utvecklingsländerna kan dessutom utsätta dessa för anklagelser om 
"otillbörliga" handelsfördelar på grund av otillräcklig internalisering av kostnader. 
Utvecklingsländerna motsätter sig uppenbart ett sådant tillvägagångssätt, eftersom det 
skulle kunna leda till att deras export påförs "eco-duties". 
Kommissionen är fullt medveten om dessa problem: handels- och miljöfrågorna 
måste tacklas på ett sätt som inte äventyrar utsikterna till en hållbar utveckling 
eller hotar att undergräva den totala exportprestandan i utvecklingsländer och 
länder med ekonomi i omvandling. Genomförandet av principen om hållbar utveckling 
innebär att Rioprinciperna respekteras, i synnerhet de som understryker behovet av att 
speciellt uppmärksamma utvecklingsländernas särskilda situation och behov, särskilt de 
minst utvecklade och de miljömässigt mest sårbara utvecklingsländernas, och att erkänna 
att standarder som tillämpas på industriländer kan vara olämpliga och medföra 
oberättigade ekonomiska och sociala kostnader för utvecklingsländerna. 
Detta leder till erkännandet att miljöfrågor av gemensamt intresse kräver diskussioner 
och förhandlingar mellan länderna om prioriteringar och åtaganden samt en rättvis 
fördelning av bördan så att hänsyn tas till de gemensamma men olika skyldigheterna för 
länder på olika utvecklingsnivåer. En optimal miljöpolitik kan kräva olika 
miljöstandarder för olika länder. Dessa olika standarder eller mål bör tas i beaktande som 
godtagbara konkurrensfördelar. Därav kommissionens mycket klara inställning till 
begreppet "ekologisk dumpning". 
Följande två exempel som redan finns i WTO-avtal6 är vägledande för hur en särskild 
och differentierad behandling av utvecklingsländer kan återspegla principen om 
"gemensamt men differentierat ansvar": 
— Skilda scheman för uppfyllande (tidsbegränsade undantag, in- och 
utfasningsperioder) eller undantag från vissa miljöbestämmelser enligt väl 
definierade villkor, förutsatt att det underliggande miljömålet för vilket åtgärder 
vidtas inte riskerar att undergrävas. 
— Tillämpning av minimiklausuler, om utvecklingsländernas marknadsandel orsakar 
endast en minimal del av miljöförstöringen. 
Vad gäller marknadstillträde är mindre utvecklade länder potentiellt en rik källa till 
miljövänliga produkter och teknik. Exportprodukter från mindre utvecklade länder 
produceras i vissa fall på ett miljömässigt sunt sätt genom att t.ex. organiskt råmaterial 
föredras framom syntetiskt. Ansträngningar bör göras för att säkerställa att 
utvecklingsländerna kan dra fördel av "marknadspremier" som beviljas genom de allt mer 
miljömedvetna konsumtionsmönstren i de utvecklade länderna, när produkter med 
ursprung i mindre utvecklade länder har en väl utvärderad miljömässig fördel gentemot 
andra produkter. Ett antal avtal inom Uruguayrundan ger en grund för särbehandling av 
utvecklingsländer, särskilt de minst utvecklade, både vad gäller förbättrat 
marknadstillträde och fortsatt förmånstillträde. 
Det är även att märka att den strategi som bestämdes i Rio, särskilt genom Agenda 21, 
understryker att miljökrav måste införlivas i politiken avseende alla relevanta områden 
för att en hållbar utveckling skall kunna uppnås och för att möjligheterna till utveckling 
skall kunna förbättras på lång sikt för utvecklingsländerna och länderna med en ekonomi 
i omvandling. 
Som ett resultat av Uruguayrundan, men ocksä inom gällande multilaterala miljöavtal 
t.ex. Montrealprotokollet7, har nya tillvägagångssätt utvecklats för att uppmuntra 
Se artikel 12 i avtalet om tekniska handelshinder (TBT) och artikel 10 i avtalet om sanitära och 
fytosanitära åtgärder (SPS) angående särskild och differentierad behandling och artikel 9 i avtalet 
om skyddsåtgärder angående "de minimis"-klausulcn. 
Montrealprotokollet om ämnen som bryter ned ozonskiktet innehåller särskilda 
genomförandebestämmelser för utvecklingsländer vars förbrukning av ämnen som kontrolleras 
genom protokollet understiger en viss nivå. Genom protokollet åtar sig dessutom undertecknarna 
att underlätta utvecklingsländernas tillträde till miljömässigt säkra alternativa ämnen och teknik, 
medan parterna i protokollet också åtar sig att underlätta bilateralt eller multilateralt beviljande av 
bidrag, stödkrediter m.m. för utnyttjandet av alternativ teknik och ersättningsprodukter. 
Handelssanktioner föreskrivs mot dem som inte följer bestämmelserna i protokollet. 
utvecklingsländerna att anta alternativ teknik. Dessa initiativ som erkänner 
utvecklingsländernas differentierade ansvar kan spela en betydelsefull roll i att underlätta 
dessa länders anpassning. I enlighet med de åtaganden som gjordes i Rio kommer 
tekniskt och finansiellt stöd att spela huvudrollen i detta underlättande, som kan 
inbegripa 
— säkerställande av ett regelbundet informationsflöde om miljölagstiftning, 
— utbildningsprogram för att hjälpa utvecklingsländer och ekonomier i omvandling att 
tolka handels- och miljörelaterad information för att de skall kunna utveckla en 
lämplig politik som svarar mot denna, 
— förbättring av kapaciteten hos utvecklingsländer och ekonomier i omvandling inom 
produktkontroll, certifiering och andra kvalitetskontroller av miljöskäl, 
— förbättring av den institutionella och tekniska kapaciteten att kontrollera rörligheten 
för farliga ämnen såsom farligt avfall och kemikalier, 
— utnyttjande av möjligheter på marknaden och främjande av miljövänliga produkter, 
— samarbete avseende teknisk forskning och utveckling, och 
— tekniskt bistånd för att förbättra miljöprestandan i vissa nyckelsektorer vad gäller 
förorening (t.ex. gruvindustrin). 
Inom alla dessa områden finns betydande möjligheter till regionalt samarbete både inom 
och mellan de olika regionala handelsarrangemangen bland utvecklingsländerna (t.ex. 
MERCOSUR och ASEAN). Regionala avtal som ingåtts i överensstämmelse med WTO i 
syfte att libéralisera handeln mellan parterna kan skapa ytterligare resurser som behövs 
för investeringar i utvecklingsländer, inbegripet inom miljöskydd och hållbar utveckling. 
Regionala avtal kan dock inte rättfärdiga att parterna vidtar diskriminerande åtgärder för 
att skydda miljön eller att de genom handelsrestriktioner påtvingar ett tredje land utanför 
regionen sin miljöskyddspolitik.På liknande sätt ges genom associeringsavtalen med 
central- och östeuropeiska länder en grund för miljösamarbete och för att förbereda de 
associerade ländernas EU-medlemskap genom en strategi inför anslutningen som 
innefattar utbildning, forskning, informationsutbyte om miljöpolitik och 
samarbetsformer. 
Processen för anpassning till en hållbar utveckling sträcker sig också längre än till WTO-
mandat och dialogen om handel och miljö. Gemenskapens utvecklings- och ekonomiska 
samarbetsprogram såväl som de andra bilaterala givarnas program (dvs. Världsbanken), 
tillhandahåller medel för att stödja och uppmuntra utvecklingsländer och ekonomier i 
omvandling till att anpassa sig till hållbara produktions- och konsumtionssätt. Delta 
gäller även för multilaterala givare (dvs. Världsbanken) som måste säkra att "en hållbar 
utveckling är ett centralt mål för deras politik och program, vilket inbegriper ett ökat och 
fördjupat införlivande av miljöhänsyn vad gäller alla aspekter av deras program" (punkt 
26 i kommunikén från G7:s toppmötet i Halifax i juni 1995). Även 
standardiseringsorgan som ISO, som för närvarande utvecklar nya miljöstandarder, bör 
uppmuntras att utvidga stödet till utvecklingsländer och ekonomier i omvandling för 
tillämpningen av dessa nya standarder. Positiva initiativ som gemenskapens nya GSP-
förordning för industriprodukter (GSP = allmänna preferenssystemet för 
utvecklingsländer) kommer från och med 1998 och att uppmuntra miljömässigt sund 
10 
produktion. Det kan finnas möjligheter att bredda tillämpningen av detta 
tillvägagångssätt. Det stimulanssystem som inrättats enligt den nya förordningen kommer 
till en början att tillämpas på virkesprodukter som uppfyller ITTO:s (internationella 
virkeshandelsorganisationens) standarder8, och det kan utvidgas till andra produkter som 
tillverkas i överensstämmelse med relevanta internationella miljöstandarder. 
Slutligen är avskaffandet av handelsrestriktioner och snedvridningar särskilt viktigt för 
utvecklingsländerna och länder med ekonomi i omvandling som ett medel att främja 
deras effektiva integrering i världsekonomin, vilket är ett absolut villkor för att nå en 
hållbar utveckling. I detta perspektiv utgör det framgångsrika avslutandet av 
Uruguayrundans handelsförhandlingar en avgörande insats. 
4. Det multilaterala handelssystemet och miljöskydd 
Spänningar kan uppstå mellan handels- och miljöpolitiken bl.a. därför att medan det 
internationella handelssystemet söker åstadkomma en väsentlig minskning av tullar och 
handelshinder krävs för det för att miljöskyddsmålen skall nås att handeln med vissa 
produktkategorier kontrolleras. Det skulle emellertid vara olämpligt att dra slutsatsen att 
handelsreglerna utgör ett hinder för genomförandet av en effektiv miljöpolitik på 
nationell nivå. 
Handelsrelaterade miljöåtgärder är förenliga med bestämmelserna i det multilaterala 
handelssystemet om de uppfyller vissa grundläggande handelskrav, särskilt principerna 
om icke-diskriminering mellan exportländerna (artikel I i GATT) och mellan inhemska 
och importerade produkter (artikel III i GATT). Även om skyddet av miljön inte var 
någon större angelägenhet när utkastet till avtalet skrevs 1947 tillåter artikel XX i GATT 
handelsrestriktioner som är nödvändiga för att skydda människors, djurs eller växters liv 
eller hälsa eller gäller bevarande av icke förnybara naturresurser. Dessa undantag 
omfattar praktiskt taget miljöpolitikens alla mål. Statusen för åtgärder som krävs för att 
skydda miljön enligt artikel XX i GATT kan dock behöva klargöras. 
I den rapport om handel och miljö som utfärdades år 1992 av GATT-sekretariatet angavs 
att GATT-regler väsentligen inte uppställer några hinder för ländernas möjligheter att 
anta en lämplig politik för att skydda sin miljö mot skador orsakade av inhemsk 
produktionsverksamhet eller konsumtion av inhemskt producerade eller importerade 
varor. På liknande sätt kan av det analysarbete som hittills utförts (huvudsakligen av 
GATT:s grupp för miljöåtgärder och internationell handel, känd som EMIT-gruppen, och 
av OECD:s gemensamma session av handels- och miljöexperter) dras slutsatsen att 
handelsregler tillåter länder att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att skydda miljön 
inom sitt eget territorium om de inte är diskriminerande eller godtyckliga och inte medför 
förtäckta restriktioner for den internationella handeln. 
Dessutom innehåller det multilaterala handelssystemet redan omfattande åtgärder rörande 
miljöproblem. Positiva åtgärder som syftar till att passa in miljöangelägenheter i det 
ITTO:s huvudsakliga mål är tillse att handel endast sker i produkter som utvunnits genom en 
hållbar skogsskötsel. Detta är det s.k. "Mål 2000". 
11 
multilaterala handelssystemet antogs i Uruguayrundans förhandlingar. För det första 
föreskrivs i ingressen till avtalet om upprättandet av WTO att förbindelserna mellan 
WTO-medlemmar på det kommersiella och ekonomiska området "bör inriktas på att höja 
levnadsstandarden, och på att öka produktion av och handel med varor och tjänster, som 
medger ett optimalt utnyttjande av världens resurser i enlighet med målsättningen 
om en hållbar utveckling, i syfte att både skydda och bevara miljön och ge ökade 
möjligheter för detta ". För det andra tar flera avtal i Uruguayrundan uttryckligen hänsyn 
till miljön9. Slutligen - och viktigast - beslöts vid ministerkonferensen i Marrakech som 
avslutade Uruguayrundan att en kommitté för handel och miljö skulle inrättas med ett 
mycket omfattande mandat inom WTO. 
Kommittén för handel och miljö måste inrikta sig på ett antal specifika frågor i handels-
och miljödebatten. I detta kapitel sammanfattas de viktigaste. Tidsplanen för 
behandlingen av dessa frågor kommer att variera. Några - GATT/WTO-regler och 
multilaterala miljöavtal, nya miljöpolitiska instrument, handel med farliga ämnen, 
tvistlösning för miljörelaterade handelsåtgärder - kan vara klara att närmare övervägas 
vid WTO:s ministerkonferens i Singapore i december 1996. Andra - såsom 
produktrelaterade åtgärder och process- och produktionsmetoder, ekonomiska instrument, 
handel med tjänster och miljön samt immateriella rättigheter och miljön - kommer att 
kräva en längre tidsram. 
4.1 GATT/WTO-regler och multilaterala miljöavtal 
Internationellt samarbete inom området miljöskydd har hittills resulterat i 180 fördrag 
eller avtal för skydd av den globala miljön och bevarande av naturtillgångar. Alla dessa 
avtal inverkar inte på handeln och hamnar därför utanför debatten om handel och miljö. 
Endast 18 av dessa multilaterala miljöavtal innehåller handelsbestämmelser, dvs. förutser 
möjligheten att begränsa handeln i en eller annan form för att effektivt uppnå avtalets 
miljömål. 
De tre huvudexemplen på multilaterala miljöavtal som innehåller handelsrestriktioner är 
konventionen om internationell handel med utrotningshotade arter av vilda djur och 
växter (1973), Montrealprotokollet om ämnen som bryter ned ozonskiktet (1987), och 
Baselkonventionen om kontroll av gränsöverskridande transporter och om slutligt 
omhändertagande av riskavfall (1989). 
Konventionen om internationell handel med utrotningshotade arter av vilda djur och 
växter trädde i kraft år 1975 och har nu ratificerats av 130 länder. Den reglerar handeln 
med utrotningshotade arter genom att fastslå de förhållanden under vilka import- och 
exporttillstånd kan utfärdas. 
Miljön nämns i avtalen om tekniska handelshinder, om sanitära och fytosanitära åtgärder, om 
jordbruk, om handclsrclatcrade immateriella rättigheter och om subventioner och 
utjämningsåtgärder. Enligt det sistnämnda avtalet kan t.ex. sådant stöd för anpassning av befintliga 
anläggningar till nya lagstadgade miljökrav som ges under vissa förhållanden anses som en icke­
åtalbar subvention (s.k. "grön lista"). Detta visar att WTO särskilt har beaktat åtgärder avsedda att 
förbättra miljöskyddet. 
12 
Montrealprotokollet trädde i kraft år 1989 och har ratificerats av 149 parter. Det 
innehåller närmare bestämmelser för produktion och förbrukning av kemikalier som 
bryter ned ozonskiktet. Oreglerad handel med ämnen som bryter ned ozonskiktet skulle 
antagligen medföra omlokalisering av produktionsmöjligheterna till länder som inte är 
parter i protokollet och återexport av kemikalier eller produkter från dem till länder som 
är parter i protokollet. Till följd av dessa problem innehåller Montrealprotokollet olika 
bestämmelser som påverkar internationell handel. 
Baselkonventionen trädde i kraft i maj 1992 och har ratificerats av 92 länder. Varje part 
har rätt att förbjuda import av riskavfall. Export är tillåten när det importerande landet har 
gett skriftligt tillstånd. Handel med länder som inte är parter i konventionen är generellt 
inte tillåten. 
Sambandet mellan bestämmelserna i det multilaterala handelssystemet och 
handelsåtgärder som vidtagits enligt multilaterala miljöavtal är en kärnfråga i 
diskussionen om handel och miljö och på den internationella dagordningen. Beslut och 
rekommendationer i denna fråga bör antas med hänsyn till framtida multilaterala 
miljöavtal. 
Det erkänns allmänt att det multilaterala handelssystemet bör se förmånligt på 
handelsbegränsande åtgärder som vidtas enligt multilaterala miljöavtal. Som anges i 
principerna 7 och 12 i Riodeklarationen bör internationellt samarbete (kontra unilaterala 
åtgärder) stödjas för att skydda globala nyttigheter och lösa gränsöverskridande 
miljöproblem. 
Internationellt samarbete är effektivast ur miljösynpunkt eftersom gemensamma 
ansträngningar från alla berörda länders sida är nödvändiga för att miljöproblem av 
gränsöverskridande och global natur skall kunna angripas effektivt. Dessutom kan det 
sannolikt hindra att unilaterala handelsrestriktioner införs, vilket skulle kunna vara 
frestande om ingen multilateral åtgärd vidtas. 
Med hänsyn till detta anser kommissionen att det multilaterala handelssystemet 
enligt klara och förutsebara regler bör medge vidtagandet av handelsåtgärder som 
antas inom ramen för multilaterala miljöavtal. Sådana åtgärder kan bli nödvändiga 
för att uppnå målen för ett multilateralt miljöavtal, och det faktum att de har 
förhandlats fram och överenskommits multilateralt är den bästa garantin mot 
risken för protektionistiskt missbruk. 
Med detta syfte i åtanke kommer kommissionen att fortsätta att inta en ledande roll i 
diskussionerna inom WTO för att försöka nå en överenskommelse om ett system som är 
utformat så att handelsåtgärder som vidtas enligt multilaterala miljöavtal görs förenliga 
med WTO-regler. Överenskomna lösningar bör ge flexibilitet för miljömässiga 
förhandlingar i fråga om bedömning av legitimiteten av miljömål och av de 
handelsåtgärder som behövs för att nå dem. På liknande sätt bör förhållandet mellan 
handelsbestämmelser i multilaterala miljöavtal och WTO-avtal utformas på ett sådant sätt 
att uppfattningen att den senare har företräde framför den förra undviks. Utmaningen 
13 
ligger därför i att utarbeta ett system som i allt väsentligt tillåter WTO-systemet att 
omfatta handelsåtgärder som antas enligt ett multilateralt miljöavtal och samtidigt skapa 
ett skydd mot onödiga restriktioner mot WTO-medlemmar, särskilt sådana som inte är 
parter i det multilaterala miljöavtalet, alltmedan deras rätt att motarbeta protektionistiskt 
missbruk genom WTO:s tvistlösningsförfarande bevaras. Å andra sidan bör WTO-
medlemmar som är parter till det multilaterala miljöavtalet inte tillgripa WTO:s 
tvistlösningsförfarande för att kringgå eller urvattna de förpliktelser som de har antagit 
genom att ansluta sig till miljöavtalet. 
4.2 Produktrelaterade och process- och produktionsrelaterade åtgärder 
Reglerna i multilaterala handelssystem bör göra en grundläggande åtskillnad mellan 
produktrelaterade åtgärder och icke-produktrelaterade åtgärder. Produktrelaterade 
åtgärder är handelsåtgärder som gäller produktens karaktär eller kvalitet, t.ex. ett förbud 
att importera bromsar som innehåller asbest. Icke-produktrelaterade åtgärder är 
handelsåtgärder som avser det sätt på vilket produkten produceras eller bearbetas, dvs. 
dess process- och produktionsmetoder. Ett exempel skulle vara ett importförbud för 
papper som blekts med klorid. 
Det bör emellertid noteras att skillnaden mellan produktrelaterade åtgärder och åtgärder 
relaterade till process- eller produktionsmetoder blir alltmera otydlig. För det första kan 
process- och produktionsmetoderna ibland påverka produktens egenskaper (t.ex. kan 
bekämpningsmedel finnas kvar i jordbruksprodukter och vara skadliga för människors 
hälsa). I enlighet därmed omfattar begreppet produktrelaterade krav också åtgärder 
avseende process- och produktionsmetoder som inverkar på produktens slutliga 
egenskaper. För det andra grundas några av de miljöpolitiska styrmedlen (t.ex. 
miljömärkningssystem) på den så kallade "livscykelanalysen", som används för att 
bedöma en produkts miljöpåverkan "från vaggan till graven". De innehåller därför 
kriterier som rör både en produkts miljöegenskaper och de process- och 
produktionsmetoder som används. 
När det gäller produktrelaterade åtgärder är de hinder som GATT/WTO-reglerna 
uppställer för medlemmarnas rätt att skydda sin egen miljö mot skador från inhemsk 
produktion och konsumtion av inhemska och importerade produkter mycket begränsade. 
Produktrelaterade miljökrav i form av tekniska föreskrifter och standarder är ett av de 
traditionella miljöpolitiska styrmedlen. Artikel Hl i GATT tillåter varje land att ställa 
samma krav på importerade produkter som på "likadan produkt" som är inhemsk, så 
länge detta inte medför att behandlingen av import blir mindre förmånlig. Ett omfattande 
system som i huvudsak ingår i avtalet om tekniska handelshinder (TBT) och i avtalet om 
sanitära och fytosanitära åtgärder (SPS) har också utvecklats. Detta system syftar främst 
till att säkerställa insynen i förberedelserna, antagandet och tillämpningen av tekniska 
föreskrifter och standarder och i förfarandena för bedömning av överensstämmelse, men 
vissa väsentliga bestämmelser om icke-diskriminering och begreppet minsta 
handelsrestriktivitet ingår också. 
Ett av de huvudsakliga syftena med TBT- och SPS-systemen är att främja internationell 
harmonisering av standarder och tekniska föreskrifter. En harmonisering på högsta 
14 
möjliga miljöskyddsnivå är emellertid mycket svår att uppnå på grund av de olika 
förhållanden, olika prioriteringar och olika nivå på den ekonomiska utveckling som råder 
i varje land. En viss flexibilitet är därför nödvändig för att göra det möjligt för länder att 
anta produktrelaterade miljökrav som är strängare än dem som överenskommits på 
internationell nivå samtidigt som man ser till att denna möjlighet inte utnyttjas av 
protektionistiska skäl. 
Process- och produktionsmetoder ger upphov till komplicerade frågor. Vissa process- och 
produktionsmetoder kan leda till förorening av luft, vatten eller mark i ett angränsande 
land eller i en gemensam region. Industriell produktion kan vara orsaken till 
luftförorening nära en gräns i en gemensam flod eller sjö. En process- eller 
produktionsmetod kan leda till förlust av migrerande arter och gemensamma levande 
resurser beroende på olämpliga åtgärder för bevarande (t.ex. utfiskning på öppet vatten 
eller utrotningshot för migrerande havsdäggdjur). En process- och produktionsmetod kan 
leda till miljömässig försämring av "gemensamma nyttigheter", dvs. tillgångar eller 
resurser som gemensamt delas av alla länder (t.ex. uttunnadet av ozonskiktet, 
klimatförändring, förlust av biologisk mångfald). 
Även om det är oomtvistat att länder har suverän rätt att bestämma sin egen miljöpolitik, 
förblir det ändå en öppen fråga i vilken utsträckning ett land enligt WTO-regler kan 
genomdriva sin miljöpolitik för att hantera gränsöverskridande och globala problem på 
ett sätt som påverkar den internationella handeln. 
Det är klart att kvantitativa import- och exportförbud eller -begränsningar som åläggs 
produkter vars egenskaper inte i sig orsakar skador på miljön är oförenliga med 
GATT/WTO-reglerna som de för närvarande tolkas av nyare (icke vedertagen) 
rättsvetenskap. Den viktigaste följden av denna tolkning är att en WTO-medlem inte 
unilateral kan förbjuda eller begränsa importen av produkter på grund av 
miljöverkningar hos de process- och produktionsmetoder som använts i det exporterande 
(producerande) landet. 
Huvudargumentet mot användningen av unilaterala handelsåtgärder är att de skulle strida 
mot suveräniteten över inhemska produktionsprocesser. I fråga om skador på miljön kan 
detta emellertid bemötas med argumentet att stater också har en skyldighet enligt princip 
2 i Riodeklarationen "att säkerställa att verksamheter inom deras jurisdiktion inte orsakar 
skada på miljön i andra stater eller områden utanför gränserna för nationell jurisdiktion". 
Behovet av att säkerställa att miljöskydd kan upprätthållas när det finns risk för 
obotlig skada på miljön i en annan stat eller på gemensamma nyttigheter, samtidigt 
som man skingrar risken för att ge fritt spelrum för eventuellt protektionistiskt 
missbruk är världssamfundets mest utmanande uppgift i handels- och 
miljödebatten. Kommissionen anser att det kan finns särskilda exceptionella 
omständigheter under vilka multilaterala handelsystems regler inte bör utesluta 
införandet av relevanta handelsåtgärder mot ett land som bryter mot några av de 
grundläggande skyldigheterna enligt internationell miljölagstiftning, såsom 
skyldigheten att garantera att verksamhet inom dess jurisdiktion inte orsakar skada 
på miljön i andra stater och skyldigheten att samarbeta, bevara, skydda och återge 
15 
jordens ekologiska system hälsa och integritet (principerna 2 och 7 i 
Riodeklarationen). Handelsåtgärder bör emellertid grundas på strikt vetenskapliga 
bevis, stå i proportion till de mål man vill uppnå och genomföras på ett öppet sätt; 
de bör anses som den sista utvägen när andra bilaterala och multilaterala lösningar 
har uttömts. 
4.3 Nya miljöpolitiska styrmedel inbegripet miljömärkningssystem 
Man inses allt mer att miljöpolitiken för att vara effektiv måste förlita sig på en mångfald 
nyskapande åtgärder, styrmedel och tillvägagångssätt och inte endast förlita sig på 
traditionella regler. Bland miljöpolitikens nya styrmedel har frivilliga 
miljömärkningssystem som grundas på produktens livscykel väckt mycket 
uppmärksamhet. Det finns också ett antal andra nya styrmedel och åtgärder, särskilt vad 
gäller förpackning och återan vändning (t.ex. frivilliga avtal, obligatoriska 
återvinningssystem och pantsystem), som i princip inte kan hänföras till någon av de 
traditionella kategorierna av produktrelaterade åtgärder och åtgärder som är relaterade till 
process- och produktionsmetoder. 
Ur ett handelsperspektiv är utvecklingen mot en ökad variation av miljömässiga 
styrmedel i allmänhet positiv. Nya miljöpolitiska styrmedel är mycket ofta frivilliga och 
utgår från marknadsmekanismer. Därför medför de inte att direkta 
gränshandelsrestriktioner införs. Sådana medel kan emellertid ha en indirekta inverkan 
på handeln. Den eventuella inverkan på handeln som kan orsakas av styrmedel som 
grundas på en "livscykel"-analys har gett upphov till särskild oro, särskilt vad gäller 
tillämpningen på importerade produkter av kriterier relaterade till process- och 
produktionsmetoder. 
Visst arbete har redan utförts för att analysera sambandet mellan de nya miljöpolitiska 
styrmedlen och WTO-avtalen och för att identifiera deras eventuella handelseffekter. 
Även om mer analytiskt arbete krävs har de preliminära resultaten visat att på grund av 
sin nyskapande karaktär omfattas inte vissa styrmedel på ett lämpligt sätt av de nuvarande 
bestämmelserna i det multilaterala handelssystemet. I enlighet därmed bör behovet av 
att utvidga räckvidden för gällande regler och mekanismer eller att utveckla nya 
sådana övervägas, särskilt i syfte att säkerställa insyn och öppenhet och icke­
diskriminering vid tillämpningen av sådana styrmedel, samtidigt som man undviker 
att skapa alltför omfattande tvångsmedel eller otympliga mekanismer. 
Kommissionens analys har särskilt inriktats på frivilliga miljömärkningssystem som 
grundas på produktens livscykel. Denna analys har visat att även om ett WTO-system 
som syftar till att säkra ökad insyn och öppenhet vid tillämpningen av 
miljömärkningssystem är önskvärt så verkar sådana system för närvarande inte helt 
omfattas av WTO-avtalen. 
Kommissionen anser också att ett eventuellt WTO-system som säkrar öppenhet och insyn 
bör innehålla bestämmelser för att undvika diskriminering och snedvridningar av handeln 
i hela processen i samband med tillämpningen av miljömärkningssystemet. På samma 
16 
sätt skulle det vara nödvändigt att säkerställa att samma krav tillämpas både på statliga 
och icke-statliga system och att livscykelprincipen bevaras intakt. 
Internationell harmonisering kan vara en effektiv metod för att minimera de nya 
miljöpolitiska styrmedels inverkan på handeln, särskilt miljömärkningssystem. Med 
hänsyn till de svårigheter som finns (t.ex. bristen på tillräcklig erfarenhet på nationell 
nivå, olika nationella egenskaper och prioriteringar), skulle det emellertid vara att föredra 
att följa en steg-för-steg-metod som inriktas först på frågan om öppenhet och insyn för att 
på ett senare stadium undersöka om ytterligare åtgärder behövs särskilt i fråga om 
harmonisering av livscykelanalysen. 
4.4 Ekonomiska instrument 
Användningen av ekonomiska instrument av miljöskäl, inbegripet miljöskatter och -
avgifter förordas i ökad utsträckning som ett komplement till traditionella styr- och 
kontrollåtgärder, eftersom dessa instrument om de är riktigt utformade och genomförda är 
särskilt effektiva och säkrar öppenhet och insyn. I vilken utsträckning handeln påverkas 
av dessa ekonomiska instrument såsom tillstånd som får säljas och köpas, pantsystem och 
miljöskatter är det fortfarande svårt att uttala sig om på grund av den begränsade roll som 
dessa instrument hittills har haft i genomförandet av den samlade miljöpolitiken 
Den fråga som hittills mest har uppmärksammats i handels- och miljödebatten om 
användningen av ekonomiska instrument är handelsreglerna om gränsskatteanpassningar. 
Dessa tillåter att inhemska skatter påförs vid import och att inhemska skatter dras av vid 
export. Reglerna om gränsskatteanpassningar är utformade för att utjämna skatten mellan 
inhemska och utländska produkter samtidigt som de skall säkerställa att skydd av 
inhemsk produktion genom beskattning undviks. Dessa principer måste upprätthållas när 
miljöbeskattning diskuteras. Det bör inte vara möjligt att diskriminera eller handla på ett 
protektionistiskt sätt endast genom att beteckna en skatt som "miljömässig". 
Det finns två aspekter rörande reglerna om gränsskatteanpassningar som särskilt måste 
behandlas i diskussionen om handel och miljö. I första hand har det hävdats att de 
nuvarande GATT-reglerna om gränsskatteanpassningar kan styra valet av 
miljöskatteinstrument eftersom skatter på produkter berättigar till 
gränsskatteanpassningar under det att skatter på produktionsprocesser (t.ex. 
utsläppsavgifter) inte gör det . Länder kan som en följd därav vara benägna att införa 
produktskatter av miljöskäl hellre än produktionsskatter som i vissa fall skulle vara ett 
effektivare instrument. 
Ett annat problem som måste tas upp rör berättigandet till vissa gränskatteanpassningar 
för dolda skatter ("taxes occultes") (dvs. skatter på anläggningstillgångar, hjälpmaterial 
och tjänster som används vid produktion av andra beskattningsbara varor, inbegripet 
energiskatter). Detta problem uppkommer på grund av att GATT-reglerna om 
gränsskatteanpassningar tycks mer utvecklade på export- än på importsidan och det finns 
ett behov av att bedöma om systemet är avsett att vara symmetriskt. Uruguayrundans 
avtal om subventions- och utjämningsåtgärder innehåller en särskild hänvisning till 
möjligheten att ge återbäring av vissa indirekta skatter på den energi, det bränsle och den 
17 
olja som används och förbrukas vid produktionen av exporterade varor medan det inte 
finns någon liknande bestämmelse för import. 
Kommissionen anser att det krävs ett klargörande av dessa frågor, särskilt rörande 
huruvida de nuvarande reglerna om gränsskatteanpassning främjar det effektivaste 
valet av skatteinstrument (t.ex. skatter på varor och skatter på 
produktionsprocesser) och om dolda skatter ("taxes occultes"), inbegripet 
energiskatter, är berättigade till gränsskatteanpassningar eller inte. 
4.5 Tvistlösning för milj öre late rade handelsåtgärder 
En betydelsefull aspekt i fråga om sambandet mellan handel och miljö är att det är 
nödvändigt att säkerställa att det vid tvister om miljörelaterade handelsåtgärder tas 
hänsyn till de två områdenas intressen och särskilda mål och att den ena inte äventyrar 
uppfyllandet av den andras legitima mål. I detta avseende förtjänar följande två 
huvudfrågor uppmärksamhet: 
— Behovet av att utveckla lämpliga och effektiva tvistlösningsmekanismer för 
multilaterala miljöavtal. 
Även om de multilaterala miljöavtalen innehåller bestämmelser om undvikande av 
tvister, samråd, medling, förlikning, skiljedom och domstolsbeslut anses 
tvistlösningsbestämmelserna i de multilaterala miljöavtalen i allmänhet inte vara särskilt 
verkningsfulla. 
Kommissionen understödjer utvecklingen av lämpliga och effektiva 
tvistlösningsmekanismer, inbegripet mekanismer för genomförande avseende 
gällande och framtida multilaterala miljöavtal. 
— Behovet av att fastställa de lämpligaste sätten för att knyta nödvändig miljöexpertis 
till miljörelaterade tvistlösningsförfaranden inom WTO. 
Kommissionen anser att miljöexpertis kommer att visa sig vara väsentlig för att pröva om 
miljörelaterade handelsåtgärder är nödvändiga och för att bedöma sådana vetenskapliga 
bevis som begärts till stöd för vidtagandet av vissa handelsåtgärder av miljöskäl. 
Kommissionen anser därför att de gällande bestämmelserna avseende 
Uruguayrundans åtagande om tvistlösning bör tillämpas på ett sådant sätt att man 
säkerställer att relevant juridisk och miljöexpertis används i miljörelaterade tvister. 
4.6 Handel med farliga ämnen och frågan om inhemskt förbjudna varor 
Denna fråga är särskilt betydelsefull för utvecklingsländer. De är oroade över att varor 
vars saluföring och konsumtion industriländerna förbjuder eller allvarligt begränsar inom 
sina egna territorier kan exporteras till utvecklingsländer utan kontroll. 
Många inhemskt förbjudna varor omfattas redan av internationella instrument som 
Montrealprotokollet om ämnen som bryter ned ozonskiktet och Baselkonventionen om 
kontroll av gränsöverskridande transporter och om slutligt omhändertagande av 
riskavfall. Dessutom har ett frivilligt system för förhandsgodkännande sedan information 
lämnats (PIC, "prior informed consent") för export av farliga ämnen och 
bekämpningsmedel inrättats genom London-riktlinjerna om utbyte av information om 
kemikalier i internationell handel och Förenta nationernas livsmedels- och 
jordbruksorganisations (FAO) internationella uppförandekod för distribution och 
användning av bekämpningsmedel. EU har redan gjort principen om 
förhandsgodkännande sedan information lämnats obligatorisk genom förordning 2455/92 
och deltar aktivt i det arbete som utförs under beskydd av Förenta nationernas 
miljöprogram (UNEP) och FAO för att förhandla fram en juridiskt bindande konvention 
om förhandsgodkännande sedan information lämnats. 
Kommissionen anser att WTO skall kunna vidta kompletterande åtgärder inom 
detta område genom att inrätta ett anmälningssystem som skulle fungera som ett 
"säkerhetsnät". För att undvika onödigt dubbelarbete och förvirring avseende regler bör 
detta anmälningssystem endast tillämpas på inhemskt förbjudna varor som inte omfattas 
av befintliga internationella avtal och/eller på export från WTO-medlemmar som inte är 
parter i dessa avtal. Det är emellertid viktigt att säkra att inrättandet av ett 
anmälningssystem inom WTO inte avskräcker WTO-medlemmar från att delta i relevanta 
gällande och framtida miljöavtal. 
4.7 Handel med tjänster och miljön 
Fram till helt nyligen har sambandet mellan handel med tjänster och miljön knappast 
behandlats, huvudsakligen på grund av bristen på tillräcklig uppmärksamhet och 
förståelse från allmänheten, privata och akademiska kretsar och framför allt beroende på 
att gemensamma multilaterala regler och ordningar saknas inom området handel med 
tjänster. 
Situationen förändrades genom att Uruguayrundans Allmänna tjänstehandelsavtal 
(GATS) och beslutet om handel med tjänster och miljön trädde i kraft. Eftersom 
processen startar från ett nolläge måste ett arbetsprogram inrättas. Ett viktigt första steg 
kommer att vara att analysera möjliga konflikter mellan alla tjänstesektorer som omfattas 
av GATS och miljön. Även om en omsorgsfull analys kommer att bli nödvändig för att 
fastställa de möjliga sambanden, kan det vara värdefullt att först inrikta sig på ett 
begränsat antal sektorer som på grund av själva sin karaktär är av betydelse för 
miljöområdet. Det tydligaste exemplet är transportsektorn, inom vilken betydande 
framsteg redan gjorts för att införliva miljöhänsyn i utvecklingen av transportpolitiken 
och för att utveckla omfattande program och projekt i detta avseende. Arbetet inom 
WTO:s kommitté för handel och miljö (CTE) måste behandla frågan om förhållandet 
mellan befintligt internationellt samarbete och WTO. 
Andra viktiga tjänstesektorer som oundvikligen har direkt eller indirekt miljöpåverkan är 
turism och resesektorn, byggsektorn och åtskilliga yrkestjänster, som arkitekt- och 
ingenjörsarbeten samt stadsplaneringstjänster. 
Förutom den sektorbaserade analysen finns det behov av att behandla sambandet mellan 
det nya multilaterala ramverket för tjänster och miljöavtalen, miljöpolitik och 
miljöåtgärder. Även om det föreligger tydliga skillnaderna mellan handeln med tjänster 
och handeln med varor skulle mycket av den befintliga sakkunskapen om sambandet 
mellan GATT och miljö kunna användas i detta sammanhang. 
4.8 Immateriella rättigheter och miljön 
Det framgångsrika slutandet av avtalet om handelsrelaterad immateriell äganderätt 
(TRIPs) utgör en viktig milstolpe i industriländernas ansträngningar att höja nivån på 
skyddet av immateriella rättigheter, nämligen i utvecklingsländer (med vissa 
övergångsperioder), till världsklassnivå. Detta gör i hög grad att investeringar i ny teknik 
främjas, inbegripet sådan som kan vara förmånlig för miljön och som utgör grunden för 
tekniköverföring. TRIPs-avtalet tillåter också att nödvändiga åtgärder vidtas enligt vissa 
villkor mot användningen av teknik som skadar miljön. 
Vid sidan av TRIPs-avtalet i WTO har frågan om immateriella rättigheter behandlats i ett 
antal fora, varav det mest framstående är Konventionen om biologisk mångfald. Tillträde 
till och överföring av teknik är betydelsefulla aspekter som omfattas av artikel 16 i 
konventionen. I artikel 16.5 anges att avtalsparterna som erkänner att patent och andra 
immateriella rättigheter kan ha inverkan på genomförandet av denna konvention skall 
samarbeta i detta avseende i enlighet med nationell lagstiftning och internationell rätt i 
syfte att säkerställa att sådana rättigheter stödjer och inte strider mot dess mål. Detta 
inkluderar enligt kommissionens åsikt WTO-avtalet och dess TRIPs-bestämmelser. I 
artikel 16.2 i konventionen erkänns dessutom att överföring och tillgång till teknik skall 
tillhandahållas på villkor som erkänner och är förenliga med ett lämpliga och effektivt 
skydd av immateriella rättigheter. 
I en ratifieringförklaring om konventionen har gemenskapen och dess medlemsstater 
klargjort att i samband med genomförandet av konventionen är förenlighet med de 
immateriella rättigheterna en väsentlig förutsättning för genomförandet av politik 
avseende tekniköverföringar och samfinansiering. Enligt denna förklaring kommer 
Europeiska unionen att främja användandet av de finansiella mekanismer som inrättas i 
konventionen för att främja frivillig överföring av immateriella rättigheter som innehas 
av europeiska aktörer, särskilt vad gäller licensgivning som sker på affärsmässiga 
grunder, samtidigt som ett lämpligt och effektivt skydd av immateriella rättigheter säkras. 
Kommissionen anser att det är av största betydelse att gemenskapen försvarar 
denna inställning inom miljöområdet och med avseende på immateriella rättigheter 
i konventionen, men också i andra relevanta fora. 
Även om det är regeringarna som har gjort åtaganden enligt Konventionen om biologisk 
mångfald är det inom den privata sektorn som man återfinner det mesta av den teknik och 
de därmed sammanhängande immateriella rättigheterna som skulle kunna överföras till 
utvecklingsländerna för att lösa de problem som behandlas i konventionen. Det är därför 
värt att överväga hur den privata sektorn effektivt skall kunna engageras för att hantera de 
frågor som uppstår, samtidigt som man beaktar den stödjande roll som regeringarna i de 
20 
industrialiserade länderna har, särskilt inom ramen för sina program för 
utvecklingssamarbete. 
5. Vägen framåt i den internationella handels- och miljödebatten 
Som anges i del I i detta meddelande framträdde handel och miljö som en viktig 
internationell fråga vid Riokonferensen om miljö och utveckling (UNCED). Sedan dess 
har vissa betydelsefulla åtgärder vidtagits på internationell nivå för att undersöka 
sambanden mellan handel och miljöskydd samt för att främja införlivandet av miljökrav i 
det multilaterala handelssystemet i syfte att uppnå ett bättre samspel mellan handels- och 
miljöpolitik till förmån för en hållbar utveckling. 
De hinder som måste övervinnas på internationell nivå för att uppfylla detta mål liknar i 
några avseenden dem som Europeiska unionen står inför för att införliva miljökraven 
inom andra politiska områden, inbegripet den inre marknadens upprättande och funktion. 
På internationell nivå finns det emellertid inte ett integrerat institutionellt ramverk som i 
EU utan en mångfald organ och institutioner med särskilda uppgifter, olika 
sammansättning och varierande struktur. 
För att miljö- och handelspolitiken bättre skall kunna komplettera och stödja varandra till 
förmån för en hållbar utveckling är det därför nödvändigt att samordna det arbete som 
utförs inom olika internationella fora. Dessa inbegriper särskilt WTO-kommittén för 
handel och miljö (CTE), CSD, Förenta nationernas miljöprogram (UNEP), UNCTAD:s 
tillfälliga arbetsgrupp om handel, miljö och utveckling och OECD:s gemensamma möte 
for handels- och miljöexperter (JSTE). 
5. / WTO-kommittén för handel och miljö 
Med stöd av sitt mandat och arbetsprogram kommer kommittén att vara huvudforum för 
behandlingen av sambandet mellan handel och miljö. Kommittén har getts både 
analytiska och normativa uppgifter, dels att överväga den sammanlänkning av handel och 
miljö som behövs för att främja en hållbar utveckling, dels att utfärda rekommendationer 
om det finns behov av ändringar av bestämmelserna i det multilateral handelssystemet. 
För att kommittén effektivt skall kunna utföra sina uppgifter och harmoniskt fylla sin roll 
inom andra relevanta fora måste den uppfylla vissa grundläggande parametrar och 
villkor. 
i) Kommitténs arbete måste vara resultatinriktat. 
Överläggningarna om handel och miljö inom GATT inleddes 1991 inom 
arbetsgruppen för miljöåtgärder och internationell handel (EMIT) och sedan dess 
har även betydande framsteg gjorts vad gäller det analytiska arbetet rörande några 
av frågorna i kommitténs arbetsprogram. 
21 
Handel och miljö kommer att finnas på dagordningen vid WTO:s första 
ministerkonferens (Singapore, december 1996) och för att öka kommitténs 
trovärdighet bör dess rapport till konferensen innehålla särskilda 
rekommendationer. 
ii) Kommitténs tillvägagångssätt bör vara balanserat. 
I enlighet med det kompetensområde som fastställdes i Marrakech bör kommitténs 
rekommendationer behandla på tre grundläggande aspekter; a) behovet av regler för 
att förstärka det positiva samspelet mellan handels- och miljöåtgärder för att främja 
en hållbar utveckling; b) undvikande av protektionistiska handelsåtgärder; och c) 
övervakning av handelsåtgärder som används av miljöskäl. 
Dessa tre aspekter måste vederbörligen införlivas i kommitténs arbete och bör ges 
samma prioriteringssnivå. Kommittén bör inte endast fungera som en väktare för att 
granska miljöåtgärders eventuella effekter på handeln utan också beakta positiva 
åtgärder för att främja införlivandet av miljökrav i det multilaterala 
handelssystemet. 
iii) Kommittén skulle dra fördel av att få ett effektivt bidrag från miljöexperter och 
av andra internationella organisationer. 
För att kommittén på bästa sätt skall kunna utföra sina uppgifter skulle kommittén 
ha nytta av att ha tillgång till miljöexpertis och vetenskaplig och teknisk rådgivning. 
För detta ändamål bör kommittén förbättra sitt samarbete med alla relevanta 
internationella organisationer, inbegripet Förenta nationernas miljöprogram (UNEP) 
och sekretariaten för de multilaterala miljöavtalen. 
iv) Ökad insyn i kommitténs arbete behövs. 
Icke statliga aktörer, inbegripet icke-statliga miljöorganisationer, industrin, 
konsumenter m.m. kan ge värdefulla bidrag till kommitténs arbete. Införandet av 
effektiva mekanismer brådskar för att säkerställa att icke-statliga organisationer får 
lämplig information i god tid om kommitténs verksamhet och kan överlämna sina 
kommentarer, synpunkter och förslag till kommittén. Detta kan genomföras utan att 
värdet av den mellanstatliga dialogen minskas genom att man tidigt frisläpper 
dokument och regelbundna håller informella möten där WTO-sekretariatet, 
delegationer och icke-statliga organisationer deltar. Det är också nödvändigt att 
upprätta kanaler för att ge icke-statliga organisationer möjlighet att lämna sina egna 
förslag. 
Insynen i kommittén bör emellertid inte anses som en ersättning för insyn i enskilda 
WTO-medlemmars verksamhet. Ansvaret för dialogen med icke-statliga aktörer 
ligger främst på nationell nivå. 
Enligt ministerbeslutet i Marrakech om handel och miljö bör det inledande 
arbetsprogrammet och kompetensområdet för kommittén ses över vid WTO:s första 
22 
ministerkonferens. Det är på detta stadium oklart om förändringar kommer att behövas 
eftersom genomförandet av det nuvarande programmet precis har inletts. 
Ministerkonferensen i Singapore kan emellertid ge möjlighet att behandla några 
obalanser i ministerbeslutet från Marrakech om handel och miljö. Exempelvis skall 
kommittén enligt punkt 6 i sitt arbetsprogrammet överväga "de miljömässiga fördelarna 
av att avskaffa handelsrestriktioner och snedvridningar" fast det vore lämpligare att i ett 
vidare perspektiv behandla miljöeffekterna, både positiva och negativa, av ett sådant 
avskaffande. Behovet av att förstärka samarbetet med alla relevanta internationella 
organisationer bör också uttryckligen anges. 
5.2 Andra relevanta organ 
Kommissionen för hållbar utveckling (CSD) som är det organ som har hand om 
övervakningen av genomförandet av Agenda 21 och andra resultat av Riokonferensen 
kommer att spela en fortsatt betydelsefull roll fram till 1997 års möte i Förenta 
nationernas allmänna församling om uppföljningen av Förenta nationernas konferens om 
miljö och utveckling (UNCED). Kommissionen för hållbar utveckling företar årligen en 
översyn av utvecklingen inom området handel och miljö i syfte att identifiera luckor och 
främja samordning och dess beslut har märkbart bidragit till att utforma dagordningen för 
handels- och miljöfrågor. 
Vid sitt andra möte (maj 1994) t.ex. antog kommissionen för hållbar utveckling en 
resolution som bl.a. erkänner behovet av att utvärdera handelns inverkan på miljön och 
att främja införlivandet av några miljöprinciper och miljöbegrepp i handelssystemet (t.ex. 
principen om att förorenaren betalar och försiktighetsprincipen). På samma sätt 
godkändes ett EU-förslag om en studie av sambandet mellan miljöskydd, 
konkurrenskraft, skapande av sysselsättning och utveckling vid det tredje mötet. 
I de slutsatser som antogs av rådet i april i år som en förberedelse inför kommissionen för 
hållbar utvecklings tredje möte noteras betydelsen av UNEP/UNCTAD-initiativet om 
handel, miljö och en hållbar utveckling och av UNCTAD:s tillfälliga arbetsgrupp för att 
komplettera kommitténs arbete. Det betonades att UNEP och UNCTAD bör fortsätta att 
bidra till kommissionens arbete och behandla vissa betydelsefulla frågor som inte 
omfattas av arbetsprogrammet för kommittén för hållbar utveckling, särskilt 
handelspolitikens miljöpåverkan, internaliseringen av miljökostnader och genomförande 
av principen om förorenaren betalar. 
Rådet noterade även att kommissionen förordar en starkare roll för UNEP, som en 
miljömotpart till handelssidan, som företräds av WTO, för att underlätta samarbetet 
mellan sekretariaten för de olika miljöavtalen och som en skapare av en modell för 
multilaterala miljöavtal. I detta sammanhang välkomnar kommissionen utgången av 
UNEP:s styrande råds 18 möte (Nairobi, maj 1995) och särskilt medtagandet av ett nytt 
programområde för handel och miljö i arbetsprogrammet för åren 1996 och 1997. Det är 
att märka att de finansiella resurser som budgeterats för detta nya programområde kan 
vara otillräckliga för att förstärka UNEP:s roll i den internationella debatten om handel 
och miljö. 
23 
Slutligen har OECD:s gemensamma möte för handels- och miljöexperter (JSTE) 
utfört omfattande analysarbete om olika handels- och miljöfrågor. I enlighet med 
rekommendationerna i rapporten, som OECD-rådet godkände på ministernivå i maj 1995, 
bör mötet fortsätta sitt tvärvetenskapliga arbete om handel och miljö för att bidra till 
förhandlingar inom andra nationella fora, särskilt kommittén för handel och miljö, och 
förse dem med analysmaterial. 
Slutsatser 
I det pågående arbetet i internationella fora om handel och miljö kommer kommissionen 
att följa några grundläggande riktlinjer. 
Gemenskapen stödjer en hög miljöskyddsnivå och ett öppet, rättvist och icke­
diskriminerande multilateralt handelssystem. Handelspolitik och miljöpolitik kan 
ömsesidigt stödja varandra till förmån för en hållbar utveckling. 
Dessa faktorer föranledde kommissionen att dra slutsatsen att ekonomisk prestanda 
och miljöprestanda inte nödvändigtvis är oförenliga. Även om miljövinster kan 
medföra merkostnader på kort sikt finns det ett omfattande spektrum av dubbla 
vinstmöjligheter vid utformningen och genomförandet av miljöpolitiken, som skulle 
kunna förbättra resurseffektivitet, konkurrenskraft och sysselsättning. 
Olikheter i miljöpolitiken skall inte leda till att man inför kompensationstullar eller 
exportrabatter (dvs. "eco-duties") som kompensation för de kostnader som orsakas på 
grund av strängare miljökrav för den inhemska industrin än för dess utländska 
konkurrenter. 
Det effektivaste sättet att hantera internationella miljöproblem är genom 
internationella och multilaterala avtal inte genom unilaterala handelsåtgärder. 
Kommissionen anser att särskild hänsyn skall tas till utvecklingsländernas särskilda 
problem i samband med frågan om handel och miljö. Mekanismer som utvecklats för att 
lösa miljöproblem bör inte äventyra utsikterna till en hållbar utveckling eller otillbörligt 
hota exportprestandan hos utvecklingsländer eller länder med en ekonomi i omvandling. 
Det finns många mekanismer för att hjälpa utvecklingsländer och länder med en ekonomi 
i omvandling att uppnå en hållbar utveckling. 
För att säkerställa att handels- och miljöfrågor kan hanteras effektivt på internationell 
nivå krävs ett klargörande av tillämpliga GATT-regler. Endast detta kommer att 
säkerställa den förutsägbarhet som är väsentlig för utformningen av miljöpolitiken både 
på nationell och internationell nivå, och för industrivärlden som måste uppfylla 
miljökrav. 
Att klargöra vilket samband som föreligger mellan handelsåtgärder och miljöåtgärder 
som vidtas för att främja en hållbar utveckling kommer att säkerställa den förutsägbarhet 
som är så viktig för dem som utformar miljöpolitiken både på nationell och internationell 
nivå och för industrivärlden som måste följa miljökraven. Huvuduppgiften för WTO:s 
24 
kommitté för handel och miljö, kommer att vara att klarlägga om det krävs några 
ändringar i det multilaterala handelssystemets bestämmelser i frågor såsom WTO-regler 
och multilaterala miljöavtal, nya miljöpolitiska styrmedel som miljömärkning och handel 
med farliga ämnen. Det är också nödvändigt att se till att andra berörda internationella 
organ, som CSD, UNEP, UNCTAD och OECD, får en aktiv roll i dessa diskussioner. 
Dagordningen för kommittén är omfattande men bland de nyckelfrågor som skall 
behandlas med hänsyn till WTO:s ministermöte i Singapore i december 1996 är följande: 
— Multilaterala miljöavtal. Under vissa förhållanden kan handelsrestriktioner anses 
vara nödvändiga för att uppnå miljömål i multilaterala miljöavtal. Under sådana 
förhållanden bör multilaterala handelsregler inte fungera som ett hinder utan snarare 
säkra att de berättigade handelsrestriktioner som införs genom multilaterala 
handelsavtal görs förenliga med det multilaterala handelssystemet. 
— Nya miljöpolitiska styrmedel, Förhållandet mellan handelsregler och nya 
miljöpolitiska styrmedel måste klargöras så att även instrument såsom 
miljömärkning kan omfattas. 
— Tvistlösning. Man bör undersöka vilka som är de bästa sätten för att säkra 
samarbete och utbyte avseende sakkunskap vid tvistlösning i samband med tvister 
om handels- och miljöfrågor. 
— Handel med farliga ämnen. Man bör överväga om WTO skall inrätta ett 
anmälningssystem som kompletterar befintliga internationella instrument avseende 
handel med farliga ämnen. 
Andra frågor som måste behandlas men som eventuellt kräver en längre tidsfrist omfattar 
följande: 
— Processer och produktionsmetoder. De gällande GATT-reglerna hindrar klart ett 
land från att unilateralt införa sina egna standarder på andra genom begränsningar i 
handeln för produkter som framställs genom vissa process- och 
produktionsmetoder. Men det finns ett behov av att behandla frågan om hur sådana 
regler bör tillämpas när det finns bevis för att användningen av vissa process- och 
produktionsmetoder orsakar verkliga och direkta miljöskador i en annan stat eller i 
den globala miljön. 
— Ekonomiska instrument och handelsregler. Frågan måste klargöras, särskilt om 
huruvida de gällande reglerna om gränsskatteanpassningar leder till det mest 
effektiva valet av skatteinstrument (t.ex. skatter på varor och skatter på 
produktionsprocesser) och om dolda skatter ("taxes occultes", inbegripet 
energiskatter är berättigade till gränsskatteanpassningar. 
Dessa och andra frågor måste behandlas på internationell nivå men kommissionen anser 
också TT de multilaterala handelsreglerna allmänt sett inte minskar länders möjligheter 
25 
att vidta åtgärder som är nödvändiga för att skydda den egna miljön. WTO-reglerna 
hindrar inte införandet av nationella åtgärder inriktade på inhemsk produktionsmetoder 
eller på konsumtion av inhemskt producerade eller importerade varor, förutsatt att 
åtgärder som påverkar handeln inte är diskriminerande och inte går utöver vad som är 
nödvändigt för att uppnå miljömålet. 
Att skydda miljön och behålla ett öppet icke-diskriminerande och rättvist multilateralt 
handelssystem är lika betydelsefulla mål. Under förutsättning att det rätta ramverket finns 
på internationell nivå behöver de inte utesluta varandra. Att förstärka villkoren för att 
effektivt uppnå båda dessa mål kommer att vara kommissionens huvudsakliga mål i 
diskussionerna under de kommande månaderna, och detta mål ligger till grund för det 
tillvägagångssätt som anges i detta meddelande. 
26 

ISSN 1024-4506 
KOM(96) 54 slutlig 
DOKUMENT 
SV 02 14 
Katalogmimmer : CB-CO-96-092-SV-C 
ISBN 92-78-01188-6 
Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg