MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET, EUROPAPARLAMENTET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN SAMT REGIONKOMMITTÉN - Genomförandet av direktiv 96/71/EG i medlemsstaterna

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

1. Inledning

2. Direktiv 96/71/EG - bakgrund, innehåll och mervärde

2.1. Bakgrund till direktivet

2.2. Direktivets innehåll

2.3. Direktivets mervärde

2.3.1. Vad tillför direktivet i förhållande till den internationella privaträtten?

3. Genomförandet av direktivet i medlemsstaterna

3.1. De grundläggande bestämmelserna (artiklarna 1-3)

3.2. Genomförandet av samarbetet i fråga om information (artikel 4)

3.3. Åtgärder för att garantera efterlevnaden av direktivet (artiklarna 5 och 6)

4. Bedömning av situationen

4.1. Införlivandet av direktivet i medlemsstaterna

4.1.1. Metoden

4.1.2. Arten av tillämpliga bestämmelser

4.2. Den praktiska tillämpningen

4.2.1. Problem som uppstått för myndigheterna i medlemsstaterna

4.2.2. Problem som uppstått för tjänsteföretag och utstationerade arbetstagare

4.3. Anslutande länder

5. Slutsatser

Meddelande från kommissionen om genomförandet av direktiv 96/71/EG

1. Inledning

Den 16 december 1996 antogs Europaparlamentets och rådets direktiv 96/71/EG om utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster. Syftet med direktivet är att undanröja de hinder och oklarheter som kan komma i vägen för genomförandet av friheten att tillhandahålla tjänster, samtidigt som man ökar rättssäkerheten och gör det möjligt att fastställa vilka arbetsvillkor som skall tillämpas på de arbetstagare som tillfälligt arbetar i en medlemsstat som inte är den, vars lagstiftning är tillämplig på anställningsförhållandet. Direktivet är resultatet av strävan att finna balans mellan de ekonomiska friheter som stadfästs i EG-fördraget och arbetstagarnas rättigheter under utstationeringstiden.

Effekterna av direktivet går över de nationella gränserna och det sätt på vilket det införlivas i en medlemsstats lagstiftning påverkar omedelbart arbetsgivare och arbetstagare från andra länder. Därför är det konkreta genomförandet av det särskilt viktigt för samtliga medlemsstater. Det är orsaken till att det i artikel 8 i direktivet föreskrivs att kommissionen skall företa en förnyad prövning av föreskrifterna för genomförandet för att vid behov föreslå rådet nödvändiga ändringar.

För att skaffa underlag till denna prövning har kommissionens avdelningar arbetat på olika sätt. I ett första steg togs en rapport fram om införlivandet av direktivet i de femton medlemsstaterna för att få kännedom om den aktuella situationen i fråga om lagstiftning och kollektivavtal på nationell nivå. Samtidig sändes ett frågeformulär till de nationella myndigheterna, med frågor om den praktiska tillämpningen och eventuella svårigheter som uppstått. Resultaten av studierna av införlivandet och frågeformulären diskuterades sedan i en grupp med experter på regeringsnivå.

Syftet med det här meddelandet är att dra slutsatserna av samtliga förberedande arbeten i fråga om införlivandet och den praktiska tillämpningen av direktiv 96/71/EG i medlemsstaterna, och att klarlägga kommissionens inställning till frågan om huruvida direktivet från 1996 bör revideras.

Syftet med det här meddelandet är inte att värdera de nämnda genomförandebestämmelserna i förhållande till direktivet och fördraget och det föregriper inte den ståndpunkt kommissionen kommer att inta när det gäller bl.a. kontrollen av genomförandet av EG-rätten.

2. Direktiv 96/71/EG - bakgrund, innehåll och mervärde

2.1. Bakgrund till direktivet

Genomförandet av den inre marknaden, särskilt när det gäller friheten att tillhandahålla tjänster mellan medlemsstaterna, har medfört att en ny form av rörlighet för arbetstagarna uppstått. Denna rörlighet är tydligt skild från den rörlighet för migrerande arbetstagare som uttryckligen avses i EG-fördraget och i sekundärrätten i fråga om arbetstagarnas fria rörlighet. Dynamiken på den inre marknaden med dess ekonomiska friheter stimulerar företagen att utveckla sin transnationella verksamhet och tillhandahålla alltfler tjänster över gränserna. Arbetstagare som tillfälligt skickas till en annan medlemsstat för att arbeta där i samband med tillhandahållande av en tjänst för arbetsgivarens räkning hamnar i en situation som ger upphov till ett stort antal juridiska frågor.

I transnationella situationer uppstår först och främst frågan om vilken lagstiftning som är tillämplig på den utstationerade arbetstagarens anställningsförhållande. På denna punkt föreskrivs i Romkonventionen av den 19 juni 1980 om tillämplig lag för avtalsförpliktelser [1] att parterna som allmän regel fritt kan välja tillämplig lag. Om inget val gjorts skall anställningsavtalet enligt artikel 6.2 i konventionen underkastas lagen i det land där den anställde vid fullgörande av avtalet vanligtvis utför sitt arbete, även om han tillfälligt är sysselsatt i ett annat land. Om den anställde inte vanligtvis utför sitt arbete i ett och samma land, skall lagen i det land där det verksamhetsställe genom vilket han anställdes är beläget tillämpas, om det inte av de samlade omständigheterna framgår att avtalet har närmare anknytning till ett annat land. Enligt artikel 6.1 i konventionen får parternas val av tillämplig lag inte medföra att den anställde berövas det skydd som tillförsäkras honom enligt tvingande bestämmelser i den lag som enligt nämnda artikel 6.2 skulle tillämpas om inget lagval gjorts. Enligt artikel 7 i Romkonventionen kan under vissa omständigheter tvingande bestämmelser i en annan lag tillerkännas verkan samtidigt som den lag som förklarats tillämplig. Det gäller särskilt tvingande bestämmelser i den medlemsstat i vilken arbetstagaren tillfälligt utstationerats.

[1] EGT L 266, 9.10. 1980, s.1.

Domstolen har flera gånger fått klargöra utstationerade arbetstagares situation i förhållande till EG-fördraget och den frihet att tillhandahålla tjänster som föreskrivs i artikel 49 i fördraget. I ett antal mål har domstolen fastställt kriterier, bl.a. för att dra gränsen mellan friheten att tillhandahålla tjänster och arbetstagarnas fria rörlighet. På denna punkt framhåller domstolen att arbetstagare som utstationeras inom ramen för tillhandahållande av tjänster - till skillnad från migrerande arbetstagare - återvänder till ursprungslandet sedan de utfört sitt uppdrag, utan att vid något tillfälle komma in på arbetsmarknaden i den mottagande medlemsstaten. Med hänsyn till denna specifika situation kan således de bestämmelser i gemenskapens primärrätt och sekundärrätt som utformats för migrerande arbetstagare inte tillämpas för att lösa de specifika problem som uppstår vid utstationering. I frågan om vilka anställningsvillkor som skall tillämpas under utstationeringstiden har domstolen fastställt att det är förenligt med gemenskapsrätten att medlemsstaterna tillämpar sin lagstiftning eller de kollektivavtal som slutits av arbetsmarknadens parter på samtliga personer som arbetar som anställda i landet, även tillfälligt, oberoende av i vilket land arbetsgivaren är etablerad. [2]

[2] Dom av den 3 februari 1982, Seco och Desquenne, punkt 14, 62/81 och 63/81, REG s. 223; dom av den 27 mars 1990, Rush Portuguesa, punkt 18, C-113/89, REG s.I-01417.

För att underlätta den fria rörligheten för tjänster bedömdes det nödvändigt och effektivt att samordna den lagstiftning i medlemsstaterna som berördes av domstolens rättspraxis och således på gemenskapsnivå fastställa ett antal tvingande bestämmelser om minimiskydd, som skall följas i det mottagande landet av de arbetsgivare som sänder ut arbetstagare för tillfälligt arbete i den medlemsstat där tjänsten tillhandahålls. I direktiv 96/71/EG om utstationering av arbetstagare, grundat på artiklarna 47.2 (f.d. 57.2) och 55 (f.d. 66) i EG-fördraget, fastställs gemenskapsförteckningen över tvingande minimibestämmelser. Direktivet tar hänsyn till de utstationerade arbetstagarnas specifika situation, och är en del av den juridiska ram som beskrivs ovan.

Det bör framhållas att direktivet inte gäller socialförsäkringar. På detta område skall de bestämmelser om förmåner och försäkringsavgifter som fastställs i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 [3] tillämpas.

[3] EGT L 149, 5.7.1971.

2.2. Direktivets innehåll

Direktivet skall tillämpas på företag som utstationerar en arbetstagare för att tillfälligt arbeta i en annan medlemsstat än den vars lagstiftning är tillämplig på anställningsförhållandet. Det omfattar följande tre typer av transnationell utstationering:

* Utstationering inom ramen för ett avtal mellan det utstationerande företaget och mottagaren av tjänsterna.

* Utstationering av arbetstagare på en arbetsplats eller i ett företag som tillhör koncernen.

* Utstationering av arbetstagare vid ett företag för uthyrning av arbetskraft, som ställs till förfogande för ett användarföretag som bedriver verksamhet i en annan medlemsstat än den där företaget för uthyrning av arbetskraft finns.

I samtliga tre fall förutsätts att det finns ett anställningsförhållande mellan det utstationerande företaget och den utstationerade arbetstagaren.

Företag som är etablerade i en icke-medlemsstat får inte behandlas mer förmånligt än företag som är etablerade i en medlemsstat. På denna punkt anges i skäl nr 20 i direktivet att direktivet inte påverkar varken de avtal som gemenskapen har ingått med tredje land eller medlemsstaternas lagstiftning om rätten för någon från tredje land att tillhandahålla tjänster inom deras territorium. Vidare påverkar direktivet inte nationell lagstiftning om villkor för inresa, bosättning och anställning för arbetstagare som är medborgare i tredje land.

Oberoende av vilken lagstiftning som tillämpas på anställningsförhållandet syftar direktivet till att garantera tillämpningen på de utstationerade arbetstagarna av vissa minimala skyddsbestämmelser som gäller i den medlemsstat dit han eller hon utstationerats. Därför fastställs i artikel 3.1 i direktivet att tvingande bestämmelser skall följas av arbetsgivarna under utstationeringsperioden på följande områden: längsta arbetstid och kortaste vilotid; minsta antal betalda semesterdagar per år; minimilön; villkor för att ställa arbetstagare till förfogande, särskilt genom företag för uthyrning av arbetskraft; arbetsmiljö; skyddsåtgärder med hänsyn till arbets- och anställningsvillkor för gravida kvinnor och kvinnor som nyligen fött barn samt för barn och unga. Bestämmelserna skall fastställas i det mottagande landets lagstiftning eller i kollektivavtal eller skiljedomar med allmän giltighet i den mån det rör sig om byggnadsarbete. Medlemsstaterna kan välja att göra bestämmelser som fastställts i kollektivavtal obligatoriska även inom annan verksamhet än byggnadsarbete. Medlemsstaterna kan också enligt fördraget kräva att bestämmelser om arbets- och anställningsvillkor tillämpas även på andra områden än de som räknas upp i direktivet i den mån bestämmelserna rör allmän ordning.

För att genomföra direktivet skall medlemsstaterna utse förbindelsekontor och inrätta ett administrativt samarbete i fråga om information. Vidare innehåller direktivet bestämmelser om rättslig behörighet, enligt vilka talan kan väckas i den medlemsstat inom vars territorium arbetstagaren är eller har varit utstationerad, utan att detta påverkar möjligheten att väcka talan i en annan stat enligt de befintliga bestämmelserna om rättslig behörighet.

2.3. Direktivets mervärde

2.3.1. Vad tillför direktivet i förhållande till den internationella privaträtten?

2.3.1.1. Romkonventionen

I Romkonventionen föreskrivs allmänna kriterier för att fastställa vilken lag som skall tillämpas på avtalsförpliktelser. Vidare ger konventionen domstolarna möjlighet att undantagsvis inta tillämpa den lag som normalt är tillämplig på avtalet utan tillämpa internationellt tvingande bestämmelser enligt den internationella privaträtten, även benämnda som "lois d'application immédiate" eller "lois de police" (artikel 7). I Romkonventionen anges inte vilka dessa direkt tillämpliga eller internationellt tvingande bestämmelser är. I direktiv 96/71 fastställs på gemenskapsnivå vilka bestämmelser som är tvingande i den mening som avses i artikel 7 i Romkonventionen vid transnationell utstationering. Dessa bestämmelser utgör kärnan i minimiskyddet för utstationerade arbetstagare, samtidigt som man följer principen om likabehandling mellan nationella tjänsteleverantörer och tjänsteleverantörer från andra länder (artikel 49 i EG-fördraget) och mellan nationella arbetstagare och arbetstagare från andra länder.

De lagvalskonflikter som föreskrivs i Romkonventionen för att fastställa tillämplig lag är en allmän rättslig ram. Direktivet är däremot specifikt inriktat på utstationerade arbetstagare, och utgör en vidareutveckling av denna rättsliga ram.

Avsikten med direktivet är inte alls att ändra den lag som skall tillämpas på anställningsavtalet, utan att fastställa ett antal tvingande bestämmelser som skall följas under utstationeringstiden i det mottagande landet "oavsett vilken lag som gäller för anställningsförhållandet".

2.3.1.2. Domstols behörighet

I rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område [4] fastställs gemenskapsbestämmelser för domstols behörighet och erkännande av domar på privaträttens område. I fråga om enskilda anställningsavtal föreskrivs i artikel 19 i denna förordning att talan mot en arbetsgivare som har sin hemvist i en medlemsstat kan väckas vid domstolen i den medlemsstat där arbetsgivaren har sin hemvist, eller i en annan medlemsstat vid domstolen i den ort där arbetstagaren vanligtvis utför eller senast utförde sitt arbete. Enligt denna regel kan man således, till arbetstagarens förmån, göra avsteg från den allmänna principen enligt vilken talan mot personer som är bosatta i en viss medlemsstat skall väckas vid domstol i bosättningslandet.

[4] EGT L 12, 16.1.2001, s. 1.

Till dessa bestämmelser kommer, till förmån för utstationerade arbetstagare som tillfälligt arbetar i en annan medlemsstat, enligt artikel 6 i direktiv 96/71/EG en ny specifik föreskrift om domstols behörighet som är anpassad till utstationering. För att göra gällande rätten till de arbets- och anställningsvillkor som garanteras i artikel 3 i direktivet kan enligt artikel 6 talan väckas i den medlemsstat inom vars territorium arbetstagaren är eller har varit utstationerad.

Denna föreskrift är en bestämmelse om ett särskilt område som är tillåten enligt artikel 67 i förordning nr 44/2001. Den påverkar inte möjligheten att väcka talan i en annan medlemsstat enligt ovan nämnda bestämmelser i förordningen eller enligt internationella konventioner om domstols behörighet.

2.3.1.3. Vad tillför direktivet i förhållande till domstolens rättspraxis?

Domstolen har fastslagit att gemenskapsrätten inte utgör något hinder för att medlemsstaterna utvidgar sin lagstiftning eller kollektivavtal som slutits av arbetsmarknadens parter till att omfatta samtliga personer som arbetar som anställda på deras territorium, även tillfälligt, oavsett i vilket land deras arbetsgivare är etablerad. Genom denna rättspraxis garanteras således medlemsstaterna möjligheten att tillämpa vissa bestämmelser på anställda som är utstationerade på deras territorium, medan de enligt direktivet har skyldigheten att se till att vissa tvingande bestämmelser följs när det gäller utstationerade arbetstagares arbetsvillkor.

Vidare anges inte i domstolens rättspraxis vilka bestämmelser i lagstiftning eller kollektivavtal som berörs. Direktivets syfte är att samordna lagstiftningen i medlemsstaterna för att upprätta en förteckning över tvingande bestämmelser som de företag som tillfälligt stationerar ut arbetstagare i ett annat land måste följa i värdlandet. I direktivet föreskrivs ingen harmonisering av det faktiska innehållet i de bestämmelser som klassas som "tvingande". Dessa bestämmelser kartläggs dock och görs obligatoriska för företag som stationerar ut arbetstagare i en annan medlemsstat än den på vars territorium de vanligtvis arbetar.

3. Genomförandet av direktivet i medlemsstaterna

3.1. De grundläggande bestämmelserna (artiklarna 1-3)

Redan innan direktiv 96/71/EG antogs hade flera medlemsstater infört nationell lagstiftning om utstationering i samband med tillhandahållande av tjänster över gränserna. Bland dessa länder fanns Tyskland [5], Österrike [6] och Frankrike [7]. När direktivet slutligen antogs anpassade dessa länder sin lagstiftning för att uppfylla de krav som ställs i direktivet [8].

[5] Lag om utstationering av arbetstagare av den 26 februari 1996.

[6] Bundesgesetzblatt I 1995/895.

[7] Lag av den 20 december 1993 och tillämpningsdekret av den 11 juli 1994.

[8] Se i Tyskland lag av den 19 december 1998 om ändring av lag av den 26 februari 1996 om utstationering av arbetstagare; i Österrike anpassningen av införlivandelagen AVRAG som trädde i kraft den 1 oktober 1999; i Frankrike, dekreten av den 4 september och den 29 maj 2000 om ändring av bestämmelserna i den franska arbetsrätten om utstationering i samband med internationellt tillhandahållande av tjänster.

På ett mer vanligt sätt införlivade andra länder som Spanien [9], Danmark [10], Finland [11], Grekland [12], Italien [13], Nederländerna [14], Portugal [15] och Sverige [16], Belgien [17] och Luxemburg [18] direktivet genom en lag som antogs efter det att gemenskapstexten antagits.

[9] Lag 45/1999 av den 29 november 1999.

[10] Lag nr 933 av den 15 december 1999, trädde i kraft den 17 december 1999.

[11] Lag 1146/1999, trädde i kraft den 16 december 1999, ändrad genom lag 74/2001 av den 26 januari 2001 för att beakta antagandet av en ny lag om avtal i arbetslivet.

[12] Presidentens dekret nr 219 av den 28 augusti 2000, trädde i kraft den 31 augusti 2000.

[13] Lagstiftningsdekret nr 72 av den 25 februari 2000.

[14] Lag av den 2 december 1999, trädde i kraft den 23 december 1999.

[15] Lag 9/2000 av den 15 juni 2000.

[16] Lag 1999:678, trädde i kraft den 16 december 1999.

[17] Lag av den 5 mars 2002 (Moniteur belge, 13.3.2002) och kungligt dekret av den 29 mars 2002 (Moniteur belge, 17.4.2002)

[18] Utstationering av arbetstagare och kontroll av tillämpningen av arbetsrätten, lag av den 20 december 2002, Recueil de législations A-No 154, 31 december 2002.

Alla medlemsstater ålägger de företag som är etablerade i utlandet och som utstationerar arbetstagare på deras territorium att följa lagstiftningen om införlivande. Den princip enligt vilken företag som är etablerade i ett land utanför gemenskapen inte får behandlas mer förmånligt än företag inom gemenskapen följs.

I Irland har ingen specifik åtgärd för att införliva direktivet vidtagits, men en bestämmelse i lagen om skydd för deltidsarbetande, som införlivar ett annat gemenskapsdirektiv, syftar till att klargöra att vissa bestämmelser i irländsk rätt skall tillämpas på arbetstagare som utstationeras i Irland.

I Förenade kungariket har man inte ansett det nödvändigt att anta en särskild lag om införlivande av direktivet, eftersom den nationella rätten tillämpas på samtliga arbetstagare oberoende av deras situation. Endast några mer restriktiva texter har ändrats så att deras tillämpningsområde även omfattar utstationerade arbetstagare.

Huvuddelen av medlemsstaterna har i sin lagstiftning definierat de olika former av utstationering som omfattas av direktivet. En del har bokstavligen använt de definitioner som ges i direktivet. I vissa lagar återfinns även den definition av begreppet "utstationerad arbetstagare" som ges i direktivet, medan innehållet i detta begrepp i andra medlemsstater följer av den samlade relevanta lagstiftningen.

I fråga om fastställande i lagstiftningen av de arbets- och anställningsvillkor som skall tillämpas på utstationerade arbetstagare kan följande tre grupper av medlemsstater särskiljas:

* I vissa medlemsstater upprepar man i huvudsak direktivets formuleringar utan att ange vilka bestämmelser i nationell rätt som reglerar de frågor som avses i direktivet.

* I andra medlemsstater har man kartlagt vilka nationella bestämmelser som skall tillämpas och hänvisar till dem.

* I två medlemsstater har ingen specifik lagstiftning om införlivande antagits i fråga om vilka bestämmelser i nationell rätt som skall tillämpas på utstationerade företagare. I ett av dessa länder har en enda bestämmelse antagits för att klargöra att arbetsrätten skall tillämpas på arbetstagare som är utstationerade i landet.

Frågan om tillämpning av kollektivavtal är särskilt viktig, eftersom lönerna i de flesta fall fastställs avtalsvägen. Enligt de flesta bestämmelserna om införlivande allmänt tillämpliga kollektivavtal tillämpas på eller utvidgas till att omfatta utstationerade arbetstagare. I vissa medlemsstater finns inga allmänt tillämpliga kollektivavtal. Följaktligen tillämpas på utstationerade arbetstagare i dessa länder endast de bestämmelser som återfinns i lagar eller andra förordningar.

Vad gäller undantaget, möjligheterna till avvikelser och de övriga alternativ som är möjliga enligt direktivet kan situationen sammanfattas enligt följande:

Undantaget i fråga om monteringsarbete - utanför byggbranschen - under högst åtta dagar (artikel 3.2) förekommer inte i alla medlemsstater. Man bör dock hålla i minnet att detta undantag inte tillämpas på sådan byggverksamhet som avses i bilagan till direktivet.

Huvuddelen av medlemsstaterna har inte utnyttjat de möjligheter till avvikelser som föreskrivs i direktivet (artiklarna 3.3, 3.4 och 3.5). I två medlemsstater har man kombinerat undantaget för monteringsarbete med samtliga avvikelser på så sätt att lagstiftningen om införlivande inte kan tillämpas på utstationeringar om högst åtta dagar.

Flera medlemsstater har använt sig av möjligheten enligt artikel 3.10, första strecksatsen, att ålägga de berörda företagen att tillämpa nationella arbetsvillkor även på andra områden än de som anges i artikel 3 i direktivet.

Enligt artikel 3.10 andra strecksatsen kan skyldigheten att tillämpa arbets- och anställningsvillkor som i den mottagande staten föreskrivs enligt kollektivavtal eller allmänt tillämpliga skiljedomar och som avser annan verksamhet än de som anges i bilagan [19] åläggas nationella företag och företag från andra medlemsstater på samma villkor.

[19] 9 I bilagan anges följande: All byggverksamhet som avser uppförande, iståndsättande, underhåll, ombyggnad eller rivning av byggnader, särskilt följande arbeten: schaktning, markarbeten, byggnadsarbete, montering och nedmontering av prefabricerade delar, ombyggnad eller inredning, ändringar, renovering, reparationer, nedmontering, rivning, löpande underhåll, underhåll i form av måleri- och rengöringsarbeten, sanering.

Följande medlemsstater använder sig av denna möjlighet att utvidga tillämpningsområdet: Österrike, Belgien, Spanien, Finland, Frankrike, Grekland, Italien, Portugal och Luxemburg. I dessa länder berörs samtliga branscher.

I Tyskland berör den utvidgade tillämpningen av avtalsenliga arbetsvillkor utanför byggbranschen endast lotstjänster i fråga om minimilöner, antal semesterdagar, semesterersättning och extra semestertillägg. I Nederländerna tillämpas de arbetsvillkor som fastställts i allmänt tillämpliga kollektivavtal endast på den verksamhet som anges i bilagan till direktivet. I Danmark, Förenade kungariket och Sverige är kollektivavtal inte allmänt tillämpliga, och denna möjlighet kan således inte utnyttjas.

3.2. Genomförandet av samarbetet i fråga om information (artikel 4)

Enligt artikel 4 i direktiv 96/71/EG skall medlemsstaterna utse förbindelsekontor eller nationella instanser och underrätta övriga medlemsstater och kommissionen om dessa. I artikeln föreskrivs ett samarbete mellan de offentliga förvaltningar som är behöriga att övervaka de arbetsvillkor som avses i artikel 3 i direktivet.

I artikel 4 tas tre olika slags samarbeten i fråga om information upp, nämligen samarbetet mellan de förvaltningar som är behöriga att övervaka de arbets- och anställningsvillkor som omfattas av direktivet, samarbetet för att granska de problem som kan uppstå vid tillämpningen av artikel 3.10 samt samarbetet för att se till att information om de berörda arbetsvillkoren är allmänt tillgänglig.

För att tjänsterna skall kunna tillhandahållas och för att de tvingande bestämmelserna verkligen skall tillämpas på arbetstagarna under utstationeringen är det mycket viktigt att de berörda på förhand informeras om de arbetsvillkor som skall tillämpas i värdlandet. Eftersom utstationeringen är ett tillfälligt arrangemang och innebär att de rättsliga systemen i flera medlemsstater konfronteras med varandra, kan det vara svårt att tillämpa de bestämmelser som införlivar direktivet. Det kan av samma skäl vara svårt att kontrollera att bestämmelserna följs. Detta gör det administrativa samarbete som föreskrivs mellan medlemsstaterna särskilt viktigt.

Samtliga medlemsstater har inrättat instanser för att möjliggöra det samarbete som föreskrivs i direktivet. Dessa instanser är i allmänhet avdelningar inom ministerier, arbetsmiljöinspektioner eller arbetsförmedlingar.

För att göra det lättare att få tillgång till information om de tillämpliga arbetsvillkoren har ett större antal medlemsstater tagit fram broschyrer eller handböcker som även finns tillgängliga på Internet.

3.3. Åtgärder för att garantera efterlevnaden av direktivet (artiklarna 5 och 6)

Två typer av åtgärder används av medlemsstaterna för att se till att bestämmelserna som följer på direktivet följs, nämligen kontroll av att utstationering sker på ett regelrätt sätt och sanktioner av de överträdelser som eventuellt upptäcks.

Utöver de kontroller som normalt sker i företag och på arbetsplatser har vissa medlemsstater infört två sätt att underlätta kontrollen av att bestämmelserna följs. Det är dels skyldigheten att bevara handlingar på den plats där tjänsten tillhandahålls och dels skyldigheten att meddela tillhandahållandet av tjänster till nationella myndigheter.

I fråga om sanktioner kan man konstatera att vissa medlemsstater inte infört några nya sanktioner vid fall av utstationering. I dessa länder är systemet för klagomål och tillämpliga sanktioner detsamma som för bestämmelserna i nationell rätt.

I enlighet med artikel 6 har de flesta medlemsstaterna gjort det möjligt att väcka talan på deras territorium när en arbetstagare är eller har varit utstationerad där, för att göra gällande rätten till de arbets- och anställningsvillkor som garanteras i direktivet. Denna behörighet för domstolarna i det land där utstationeringen sker erkänns antingen i den lagstiftning som införlivar direktivet eller i den gällande processrätten. Två länder har inte infört några uttryckliga bestämmelser om att utstationerade arbetstagare har rätt att väcka talan inför domstolarna i det land där de är utstationerade.

4. Bedömning av situationen

4.1. Införlivandet av direktivet i medlemsstaterna

Enligt de undersökningar som genomförts av oberoende experter är införlivandet av direktivet i medlemsstaterna allmänt sett tillfredsställande. Kommissionen vill dock i dagsläget framhålla tre slags problem som konstaterats i samband med införlivandet i vissa medlemsstater.

4.1.1. Metoden

Kommissionen anser att den metod som tillämpats i de två medlemsstater som inte antagit någon specifik lagstiftning för införlivandet (se ovan punkt 3.1.) bör bedömas mot bakgrund av de kriterier som fastställts av domstolen, bl.a. i målen C-365/93 [20] och C-144/99 [21]. I dessa mål påminde domstolen om att det enligt fast rättspraxis "inte nödvändigtvis krävs en lagstiftningsåtgärd i varje enskild medlemsstat för att införliva ett direktiv. Däremot är det nödvändigt att bestämmelserna i den nationella rättsordningen säkerställer att direktivet faktiskt tillämpas fullt ut, att den rättsliga situation som följer av dessa bestämmelser är tillräckligt klar och precis samt att de personer som berörs ges möjlighet att få full kännedom om sina rättigheter och, i förekommande fall, ges möjlighet att göra dem gällande vid de nationella domstolarna". Domstolen tillade att det sistnämnda kravet är särskilt viktigt då direktivet i fråga syftar till att skapa rättigheter för medborgare i andra medlemsstater (ovannämnda dom Kommissionen mot Grekland punkt 9 och ovannämnda dom Kommissionen mot Nederländerna, punkt 18).

[20] Dom av den 23 mars 1995, Kommissionen mot Grekland, REG. I-499, punkt 9.

[21] Dom av den 10 maj 2001, Kommissionen mot Kungariket Nederländerna, REG. I-3541, punkt 17.

Det bör framhållas att de rättigheter som följer av bestämmelserna i direktivet inte är klart fastställda i båda berörda länderna. Bestämmelserna om rättslig behörighet enligt artikel 6 i direktivet har inte uttryckligen genomförts.

I den mån det faktum att de "tvingande bestämmelserna" inte fastställts skall tolkas på så sätt att lagstiftningen inom det arbetsrättsliga området skall tillämpas på utstationerade arbetstagare i sin helhet, måste man dock framhålla att direktivet inte ger medlemsstaterna någon möjlighet att utvidga alla sina lagbestämmelser eller villkor i kollektivavtal avseende arbetsvillkor till att gälla arbetstagare som är utstationerade i landet. I fråga om de områden som berörs fastställs i direktivet en förteckning över tvingande bestämmelser som anges i artikel 3, och som är tillämpliga på utstationerade arbetstagare. Till dessa kan medlemsstaterna endast lägga bestämmelser som är tvingande i ett internationellt sammanhang (se nedan).

4.1.2. Arten av tillämpliga bestämmelser

Enligt artikel 3.1 i direktivet skall medlemsstaterna se till att de företag som faller inom direktivets tillämpningsområde garanterar de arbetstagare som är utstationerade inom deras territorium de arbets- och anställningsvillkor som är fastställda i medlemsstaten i lagar eller andra författningar och/eller i kollektivavtal eller skiljedomar som förklarats ha allmän giltighet. I direktivet fastställs således vilken typ av bestämmelser som medlemsstaterna skall tillämpa, och därefter innehållet i dessa bestämmelser.

4.1.2.1. Kollektivavtal

Allmänt sett har frågan om fastställande av vilka kollektivavtal som skall tillämpas på utstationerade arbetstagare inte tagits upp i alla länders lagstiftning om införlivande. Kommissionen vill fördjupa denna fråga för att granska de kriterier som använts för att avgöra om ett kollektivavtal skall tillämpas på nationella företag å ena sidan och på företag i andra medlemsstater å andra sidan. Som domstolen framhållit i de förenade målen C-49/98, C-50/98, C-52/98-C-54/98 och C-68/98-C-71/98 [22] kan dessa kriterier få praktiska följder bl.a. för s.k. blandade företag, dvs. företag som bedriver verksamhet i olika branscher.

[22] Dom av den 25 oktober 2001 "Finalarte", punkterna 76-83, REG. 2001, p. I-07831.

De kollektivavtal som avses i artikel 3.1 skall för tillämpningen av direktivet förklarats ha allmän giltighet enligt artikel 3.8. I det första stycket i artikel 3.8 behandlas kollektivavtal som har verkningar erga omnes (på alla). Dessa avtal skall följas av alla företag inom den aktuella branschen som omfattas av det geografiska tillämpningsområdet för att garantera likabehandling mellan nationella företag och företag som är etablerade i en annan medlemsstat och som erbjuder sina tjänster på medlemsstatens territorium.

Om det inte finns något system för att förklara att ett kollektivavtal har allmän giltighet, återfinns i artikel 3.8 andra stycket alternativ för att medlemsstaterna skall kunna garantera likabehandling. Den expertgrupp som förberedde införlivandet av direktivet ansåg att om medlemsstaterna, i avsaknad av system för att förklara att kollektivavtal eller skiljedomar har allmän giltighet, beslutar att utgå från de två andra kategorierna av kollektivavtal som anges i artikel 3.8 (kollektivavtal som gäller allmänt eller kollektivavtal som ingåtts av de mest representativa arbetsmarknadsorganisationerna), måste de uttryckligen ange detta i den lagstiftning som införlivar direktivet om utstationering av arbetstagare. Om någon sådan hänvisning inte finns i lagstiftningen om införlivande, kan medlemsstaterna inte kräva att de kollektivavtal som avses i artikel 3.8 andra stycket skall följas av företag i en annan medlemsstat som utstationerar sina arbetstagare på den aktuella medlemsstatens territorium.

Eftersom inget land i sin lagstiftning om införlivande hänvisar till alternativen i det andra stycket i artikel 3.8, drar kommissionen slutsatsen att de medlemsstater som inte har några kollektivavtal som förklarats ha allmän giltighet i den mening som avses i artikel 3.8 andra stycket inte tillämpar arbets- och anställningsvillkor som fastställts i kollektivavtal på arbetstagare som utstationeras på deras territorium. Följaktligen är det i dessa länder endast de arbets- och anställningsvillkor som fastställts i lag som skall tillämpas på utstationerade arbetstagare.

4.1.2.2. Arten av tillämpliga lagar på andra områden än de som uttryckligen nämns i direktivet

I artikel 3.10 första stycket första strecksatsen fastslås att direktivet inte hindrar att medlemsstaterna, i enlighet med fördraget, på samma villkor ålägger de nationella företagen och företagen från andra medlemsstater arbets- och anställningsvillkor på andra områden än de som anges i punkt 1 första stycket om bestämmelserna rör allmän ordning.

I fråga om definitionen av begreppet "bestämmelser som rör allmän ordning" vill kommissionen påminna om att rådet och kommissionen när direktivet antogs förklarade (förklaring 10) att begreppet "bestämmelser som rör allmän ordning" skall anses omfatta de tvingande bestämmelser som inga undantag kan göras från och som, genom sin art och sitt syfte uppfyller tvingande krav i allmänhetens intresse. Bland dessa bestämmelser kan särskilt finnas förbudet mot tvångsarbete eller offentliga myndigheters åtagande att kontrollera att lagstiftningen om arbetsvillkor följs. Som det uttryckligen anges i artikel 3.10 skall tillämpningen av de bestämmelser som rör allmän ordning ske enligt fördraget och på lika villkor för alla.

Kommissionen anser att artikel 3.10 första strecksatsen skall tolkas med bibehållandet av den objektiva andan att underlätta fri rörlighet för tjänster inom gemenskapen. I direktivet fastställs ett antal bestämmelser om minimiskydd i den mottagande medlemsstaten som de företag som utstationerar arbetstagare måste följa. Medlemsstaterna får inte kräva att de tjänsteutövare som är etablerade i andra medlemsstater tillämpar samtliga obligatoriska bestämmelser i den nationella arbetsrätten. De skall respektera bestämmelserna i fördraget och särskilt artikel 49EG såsom domstolen har tolkat den (se i detta avseende bl.a. målen Portugaia Construcoes [23] och Mazzonelli [24]).

[23] Dom av den 24 januari 2002, mål 164/99.

[24] Dom av den 15 mars 2001, mål 165/98, REG, s. I-2189.

När det gäller begreppet allmän ordning i enlighet med direktiv 96/71/EG skall tolkas mot bakgrund av domstolens rättspraxis. Domstolen har uttalat sig flera gånger om detta begrepp. Samtidigt som rättspraxis inte ger en exakt definition av detta begrepp allmän ordning, som bl.a. finns i artiklarna 46 och 56 i EG-fördraget, erkänner den att begreppet kan skifta från land till land och från tid till annan [25]. Den ger myndigheterna ett visst utrymme för bedömning inom ramen för fördraget. Domstolen preciserar dock att begreppet allmän ordning skall tolkas strikt [26] och att den inte ensidigt kan fastställas av varje medlemsstat. Därför preciserar domstolen att om man påkallar allmän ordning skall det motiveras av oavvisliga skäl av allmänt intresse [27] och man skall underförstå att det finns ett reellt och tillräckligt allvarligt hot som påverkar ett grundläggande intresse i samhället [28] och överensstämma med de allmänna rättsprinciperna, bl.a. de grundläggande rättigheterna och den allmänna principen om yttrandefrihet.

[25] Dom av den 27 oktober 1977, mål 30/77. Rec. 1977, s. 1999.

[26] Dom av den 18 juni 1991, mål C-260/89, Rec. 1991, P.I-2925.

[27] Dom av den 14 november 1995, mål 484/93, Rec. 1995, s.I-3955.

[28] Dom av den 27 oktober 1977, mål 30/77, Rec. 1977, s. I-1999.

Vad gäller definitionen av nationella lagbestämmelser om polisiära frågor och säkerhetsfrågor (lois de police et de sûreté) fastslog domstolen i sin dom i de förenade målen C-369/96 och C-376/96 [29] att uttrycket skall "förstås så, att det avser nationella bestämmelser vars iakttagande har ansetts så avgörande för skyddet av den politiska, sociala eller ekonomiska ordningen i den berörda medlemsstaten att det stadgas att dessa bestämmelser skall gälla för alla personer som befinner sig inom denna medlemsstats territorium och för alla rättsförhållanden lokaliserade till denna medlemsstat".

[29] Dom av den 23 november 1999, Jean Claude Arblade/Bernard Leloup, punkt 30, REG 1999, s. I-08453.

För att beskriva skillnaden mellan nationella bestämmelser som är tvingande inom landet och de bestämmelser som rör allmän ordning som är internationellt tvingande kan man t.ex. ta bestämmelserna om uppsägning. I vissa länder är dessa bestämmelser tvingande inom landet. Det rör sig om nationella tvingande bestämmelser som parterna inte kan avvika från genom avtal, och som syftar till att skydda den "svagare" parten (dvs. arbetstagaren). I dessa länder är alla avtal mellan arbetsgivare och arbetstagare enligt vilka arbetstagaren avstår från uppsägningsvederlaget eller godtar en kortare uppsägningstid utan kompensation ogiltiga i förhållande till den nationella rätt som skall tillämpas på avtalet. Däremot anses dessa bestämmelser inte vara internationellt tvingande i den mening som avses i artikel 7 i Romkonventionen. Internationellt tvingande bestämmelser skall tillämpas oavsett vilken rätt som är tillämplig på avtalet. När anställningsavtalet på ett giltigt sätt faller under ett annat lands lagstiftning skall följaktligen de nationellt tvingande bestämmelserna om uppsägning inte tillämpas automatiskt.

Vissa bestämmelser i Romkonventionen kan även vara till hjälp för medlemsstaterna vid tillämpningen av artikel 3.10 i direktivet om utstationering av arbetstagare. Enligt artikel 10 i konventionen skall följderna vid avtalsbrott regleras av den lag som är tillämplig på avtalet enligt artiklarna 3-6 och 12 i samma konvention. Vid utstationering är det i allmänhet ursprungslandets lagstiftning som är tillämplig. Detta bekräftar att värdlandets bestämmelser i fråga om följder vid avtalsbrott gällande ett anställningsavtal (t.ex. hävande av anställningsavtalet) inte kan tillämpas enligt artikel 3.10 i direktivet.

Slutligen vill kommissionen påminna om att den expertgrupp som förberedde införlivandet av direktivet ansåg att begreppet "bestämmelser som rör allmän ordning" i artikel 3.10 omfattar bestämmelser om grundläggande rättigheter och friheter som stadfästs i den berörda medlemsstatens lagstiftning eller i internationell rätt, bl.a. följande: föreningsfrihet och förhandlingsrätt, förbud mot tvångsarbete, principen om ickediskriminering och avskaffande av barnarbete när det utgör en form av exploatering [30], uppgiftsskydd och rätten till respekt för privatlivet.

[30] 0 Föreningsfriheten och förhandlingsrätten återfinns i ILO:s konventioner nr 87 och 98. Konventionerna nr 29 och 105 omfattar förbudet mot tvångsarbete, medan principen om icke-diskriminering fastslås i konvention nr 111. Konvention nr 182 gäller förbudet mot de värsta formerna av barnarbete.

Följaktligen är det så att de medlemsstater vars lagstiftning om införlivande medför att utländska företag under utstationeringen måste följa arbetsrätten i värdlandet i sin helhet tydligt överskrider den ram som fastställts i gemenskapsrätten. Andra medlemsstater som i sin lagstiftning om införlivande uttryckligen till förteckningen över tvingande bestämmelser lägger bestämmelser som är tvingande nationellt måste revidera sin lagstiftning. Kommissionen anser att vissa av dessa bestämmelser inte uppfyller de krav på internationellt tvingande bestämmelser som beskrivs ovan.

4.2. Den praktiska tillämpningen

4.2.1. Problem som uppstått för myndigheterna i medlemsstaterna

De problem som uppstått för myndigheterna i medlemsstaterna gäller i allmänhet kontrollen av att lagen följs. Den transnationella utstationeringens särdrag, dvs. kortvarigheten och konfrontationen mellan olika rättssystem, gör denna kontroll svår att genomföra.

Bland de problem som uppstått vid kontroll av utstationering återfinns för det första språkhinder. I vissa medlemsstater har kontrollmyndigheternas oförmåga att förstå handlingar som utfärdats på arbetstagarnas språk lett till krav på att dessa handlingar skall utfärdas på det språk som talas i det land där tjänsterna tillhandahålls.

Behovet av att jämföra lagstiftningen i olika länder är ytterligare ett problem. På vissa områden räcker det inte att de behöriga myndigheterna kontrollerar att bestämmelserna i den nationella arbetsrätten följs. De måste dessutom i förväg kontrollera om arbetsgivaren följer en motsvarande lagstiftning som gäller i etableringslandet. För att jämföra lagarna måste man inte bara känna till andra medlemsstaters lagstiftning, utan även kunna bedöma om de motsvarar bestämmelserna i det mottagande landets nationella rätt.

Särskilda problem har uppstått i byggbranschen när det gäller att jämföra arbetstagarnas semestersystem. I vissa medlemsstater fungerar systemet genom semesterkassor där arbetstagarnas rättigheter till semester som intjänats hos olika arbetsgivare under året läggs samman. För att fördela kostnaderna mellan de berörda arbetsgivarna betalar arbetsgivarna i byggbranschen avgifter till semesterkassan, som beräknas enligt relevanta nationella bestämmelser. När arbetsgivare som är etablerade i ett annat land åläggs att delta i semesterkassesystemet i värdlandet och att betala avgifter för utstationeringsperioden kan två olika situationer uppstå.

När systemet med semesterkassor används i de båda berörda länderna - i företagets ursprungsland och i det mottagande landet - måste man avgöra om semesterkassesystemet i de båda medlemsstaterna är likvärdigt. För att lösa problemen med jämförelser mellan systemen har ett samarbete vid sidan av de nationella myndigheternas samarbete inletts mellan semesterkassorna i flera medlemsstater. Syftet med samarbetet är att säkerställa ömsesidigt erkännande mellan semestersystemen och undvika att arbetsgivarna måste betala dubbla avgifter vid utstationering av arbetstagare.

Jämförelsen är krångligare när semesterkassesystemet finns endast i det ena av de två länderna, och är okänt i den andra. Det var en sådan situation som gav upphov till domen i de förenade målen C-49/98, C-50/98, C-52/98 - C-54/98 och C-68/98 - C-71/98 [31]. I dessa mål granskade domstolen frågan om huruvida artiklarna 49 och 50 (f.d. 59 och f.d. 60) i EG-fördraget hindrar en medlemsstat från att kräva att ett företag som är etablerat i en annan medlemsstat, där inget kassesystem förekommer, som tillhandahåller tjänster på den första medlemsstatens territorium och utstationerar arbetstagare där, skall tillämpa nationella bestämmelser om semesterkassesystemet.

[31] Dom av den 25 oktober 2001, Finalarte.

Domstolen påminde om att friheten att tillhandahålla tjänster, som är en grundläggande princip i fördraget, endast kan inskränkas genom bestämmelser som grundas på tvingande hänsyn till allmänintresset. Ett av dessa tvingande hänsyn är skyddet av arbetstagare. Det ankommer på den nationella domstolen att pröva huruvida bestämmelserna objektivt sett främjar skyddet av utstationerade arbetstagare. Enligt domstolen måste man fastställa om bestämmelserna i fråga medför en verklig fördel för de berörda arbetstagarna, som avsevärt bidrar till deras sociala skydd. Efter att ha räknat upp semesterkassesystemets potentiella fördelar fastslog domstolen att det ankommer på den nationella domstolen att "pröva huruvida sådana potentiella fördelar innebär att de utstationerade arbetstagarna erhåller ett verkligt tilläggsskydd. Vid en sådan prövning skall det för det första tas hänsyn till vilket skydd som arbetstagarna redan har när det gäller betald semester enligt bestämmelserna i den medlemsstat där deras arbetsgivare är etablerad."

Domstolen fastslog att artiklarna 49 (f.d. 59) och 50 (f.d. 60) i fördraget inte utgör något hinder mot att bestämmelser som de som prövats i målet tillämpas på ett företag som är etablerat i en annan medlemsstat "under förutsättning dels att arbetstagarna inte åtnjuter ett väsentligen jämförbart skydd enligt bestämmelserna i den medlemsstat där deras arbetsgivare är etablerad, så att tillämpningen av de inhemska bestämmelserna i den första medlemsstaten medför att de erhåller en verklig fördel som avsevärt bidrar till deras sociala skydd, dels att tillämpningen av den första medlemsstatens bestämmelser står i proportion till det mål av allmänintresse som eftersträvas."

Det är klart att samtliga dessa svårigheter endast kan lösas med hjälp av ett effektivt samarbete mellan medlemsstaternas förvaltningar. Genom detta samarbete bör kontrollmyndigheterna kunna få snabb information om innehållet i lagstiftningen i det land där företaget är etablerat. Dessutom bör man genom detta samarbete kunna få information om ett tjänsteföretag som är etablerat i en annan medlemsstat.

När det gäller kontrollen av att arbetsvillkoren tillämpas vill kommissionen dessutom understryka att domstolen framhållit vikten av det administrativa samarbetet i fråga om transnationell utstationering i de förenade målen C-369/96 och 376/96, även om dessa mål inte gällde tolkningen av direktiv 96/71/EG. I dessa mål granskade domstolen frågan om huruvida artiklarna 49 (f.d. 59) och 50 (f.d. 69) i fördraget skall tolkas så att de förbjuder en medlemsstat att ålägga ett företag, som är etablerat i en annan medlemsstat och tillfälligt utför arbete i den förstnämnda medlemsstaten, att bevara vissa anställnings- och arbetsrelaterade handlingar hos ett ombud i det land där arbetet utförs.

I fråga om principen om att bevara anställnings- och arbetsrelaterade handlingar i utstationeringslandet fastslog domstolen att denna skyldighet, om den åläggs företag från en annan medlemsstat, utgör en begränsning av friheten att tillhandahålla tjänster i den mening som avses i artikel 59 i fördraget, som endast är befogad om den är nödvändig för att effektivt skydda arbetstagarna. Domstolen fastslog att ett verksamt skydd för arbetstagare inom byggnadssektorn kan kräva att vissa handlingar hålls till förfogande på byggarbetsplatsen eller åtminstone på en åtkomlig och klart angiven plats i värdstaten för de myndigheter som i denna stat har ansvar för att utföra kontroller, i avsaknad av ett sådant organiserat system för samarbete eller informationsutbyte mellan medlemsstaterna som föreskrivs i artikel 4 i direktiv 96/71.

När det gäller vissa bestämmelser om förande och särskilt bevarande av dessa handlingar hänvisar också domstolen till det organiserade system för samarbete eller informationsutbyte mellan medlemsstaterna som föreskrivs i artikel 4 i direktiv 96/71, som snart kommer att göra det överflödigt att förvara handlingar i värdstaten efter att arbetsgivaren har upphört att sysselsätta arbetstagare där.

Genom denna rättspraxis uppmanas i första hand medlemsstaterna att vidta alla nödvändiga åtgärder för att införa ett organiserat och effektivt samarbetssystem inom ramen för införlivandet av direktivet som, enligt domstolen, skall ersätta vissa krav i fråga om förande och bevarande av anställnings- och arbetsrelaterade handlingar på arbetsplatsen. Sedan direktiv 96/71 genomförts kan de argument som bygger på skillnader mellan handlingarnas form eller innehåll i värdlandet respektive etableringslandet inte längre godtas för att motivera vissa skyldigheter på detta område som åläggs företag som är etablerade i en annan medlemsstat. I sin bedömning av huruvida dessa åtgärder är befogade kan man förvänta sig att domstolen tar full hänsyn till det samarbete som föreskrivs i artikel 4 i direktiv 96/71, genom vilket medlemsstaterna bör kunna få alla nödvändiga upplysningar i fråga om utstationering över gränserna.

4.2.2. Problem som uppstått för tjänsteföretag och utstationerade arbetstagare

Problemen för de berörda företagen kan bero på att de enligt direktivet måste följa lagstiftningen i ett land som inte är deras etableringsland. De relevanta bestämmelserna är ibland svåra att förstå och ibland även svåra att få tag på. Lagstiftningen om införlivande av direktivet är ofta komplicerad eftersom den innehåller ett stort antal hänvisningar. Med denna lagstiftningsmetod kan man inte förstå texterna utan att ta del av de andra texter som lagstiftningen hänvisar till. Dessutom verkar det i vissa medlemsstater vara svårt att få tag på tillämpliga kollektivavtal. Informationssökandet blir ännu svårare när det inte finns någon översättning av de tillämpliga texterna.

Kommissionen påminner om att det i artikel 4.3 i direktiv 96/71/EG uttryckligen föreskrivs att varje medlemsstat skall vidta åtgärder för att informationen om de arbets- och anställningsvillkor som avses i artikel 3 skall vara allmänt tillgänglig. Kommissionen välkomnar att vissa medlemsstater vidtagit åtgärder för att underlätta tillgången till de bestämmelser som tillämpas vid utstationering, bland annat genom publicering av informationsbroschyrer och inrättande av webbplatser med relevant information. Den uppmanar medlemsstaterna att fortsätta arbeta i denna riktning.

Dessutom finns det anledning att erinra om att en inventering av de svårigheter som konstaterats av tjänsteutövarna inom ramen för en gränsöverskridande tjänst, bl.a när det gäller utstationering av arbetstagare, har utarbetats av kommissionen i dess rapport om inventeringen av tjänster på den inre marknaden [32] som antogs den 30 juli 2002.

[32] KOM(2002) 441 slutlig.

4.3. Anslutande länder

Vad gäller situationen i de anslutande länderna bör man notera att dessa länder är skyldiga att införliva bestämmelserna i direktivet innan anslutningen till Europeiska unionen. Huvuddelen av de anslutande länderna har redan antagit nya bestämmelser eller anpassat sin befintliga lagstiftning för att införliva direktivet om utstationering av arbetstagare.

I flera länder förefaller arbetet med införlivandet att ha kommit långt, medan det i andra länder återstår mycket att göra. Det gäller bland annat införlivandet av artikel 3.1 enligt vilken värdlandet skall fastställa vilka bestämmelser som skall följas av utländska företag som tillhandahåller tjänster på dess territorium.

För att snabbt engagera de anslutande länderna i arbetet i gruppen med experter på regeringsnivå kommer experter från dessa länder att inbjudas till gruppens möten under 2003.

5. Slutsatser

Revidering av direktiv 96/71/EG

De resultat av undersökningarna om införlivandet av direktiv 96/71/EG som sammanfattas ovan bekräftas i stor utsträckning av medlemsstaternas svar på ett frågeformulär om den praktiska tillämpningen av de bestämmelser som direktivet gett upphov till, och av slutsatserna från gruppen av experter på regeringsnivå.

De synpunkter som uttryckts i denna grupp kan sammanfattas enligt följande:

* Ingen medlemsstat stötte på några särskilda juridiska problem när direktivet införlivades.

* Genomförandet av direktivet kan ge upphov till praktiska problem. De flesta av dessa problem bör kunna lösas efter hand med hjälp av bättre information och bättre administrativt samarbete mellan de offentliga myndigheterna (artikel 4 i direktivet).

* Det förefaller förhastat att föreslå ändringar av direktivet. När det gäller artikel 4, som är den viktigaste grunden för det praktiska genomförandet av direktivet, är det tydligt att informationsvägarna och samarbetsnäten byggs upp endast successivt.

Dessa yttranden och synpunkter visar kommissionen att det inte är nödvändigt att ändra direktivet. Även om problem uppstått vid det praktiska genomförandet kan man konstatera att dessa problem hittills varit praktiska och inte juridiska. Därför kommer kommissionen i dagsläget inte att lägga fram något förslag till direktiv för att ändra tillämpningsföreskrifterna i direktivet om utstationering av arbetstagare.

Kartläggning av problem

De problem som anmälts kan delas upp i grupper på följande sätt:

* Situationen i de medlemsstater som inte ansett det nödvändigt att vidta några specifika och uttryckliga införlivandeåtgärder uppfyller inte de kriterier som lagts fast i domstolens rättspraxis i fråga om införlivande av gemenskapsdirektiv. De tvingande bestämmelserna i den mening som avses i direktivet har inte fastställts, och de rättigheter och skyldigheter som direktivet ger upphov till har inte kartlagts på ett tydligt sätt. Bestämmelserna om rättslig behörighet i artikel 6 har inte införlivats uttryckligen.

* De bestämmelser som av flera medlemsstater gjorts tillämpliga på utstationering enligt artikel 3.10 första strecksatsen bör granskas för att kontrollera vilka av dessa bestämmelser som kan anses som tvingande bestämmelser i den internationella privaträttens mening. Begreppet "allmän ordning/tvingande bestämmelser" ("lois de police") i den internationella privaträtten avser bestämmelser som är så viktiga för en stat den kräver att de tillämpas i varje juridisk situation som har en koppling till statens territorium oavsett vilken lag som är tillämplig på anställningsavtalet eller anställningsförhållandet.

* De praktiska svårigheter som tagits upp under punkt 4.2. dvs. de problem som uppstått i samband med informationssökning, med kontroll av att de nationella bestämmelserna om införlivande efterlevs samt med tillämpningen av sanktioner kan göra direktivet mindre effektivt.

Förslag till lösningar

De två första problemgrupperna ovan gäller problem i samband med införlivandet av direktivet i medlemsstaternas nationella rätt. Dessa problem bör lösas på nationell nivå. Kommissionen kommer att ta kontakt med de berörda medlemsstaterna i frågan.

När det gäller den sista problemgruppen kommer kommissionen att fortsätta utvärdera vilka möjligheter den har att bidra till att förbättra informationsspridningen och samarbetet mellan medlemsstaternas förvaltningar. I dagsläget planerar kommissionen att vidta och uppmuntra följande åtgärder:

* En grupp av regeringsexperter på regeringsnivå, vars sammansättning varierar, inrättades inom ramen för kommissionens beslut av den 27 mars 2002 [33] och skall mötas minst två gånger om året för att diskutera de frågor som tas upp under punkterna 4.1. och 4.2. samt alla andra praktiska problem som eventuellt kan uppstå för de nationella förvaltningarna. Medlemmarna i gruppen av generaldirektörer med ansvar för arbetsmarknadsfrågor som inrättats enligt ovan nämnda beslut uppmanas att utse experter från de olika behöriga förvaltningarna, samarbetsorganen, förbindelsekontoren eller arbetsmiljöinspektionerna beroende på vilka frågor som skall diskuteras. Denna grupp bör i första hand klarlägga fördelningen av de olika samarbetsuppgifter som nämns i artikel 4 i direktivet och utbyta information om hur detta samarbete är organiserat och fungerar.

[33] Beslut om inrättande av en grupp bestående av generaldirektörer med ansvar för arbetsmarknadsfrågor (2002/260), EGT L 91 s.30.

* Expertgruppen skall undersöka möjligheterna att underlätta tillgången till information om vilka bestämmelser som skall tillämpas på de arbetstagare som utstationeras i de mottagande medlemsstaterna, bl.a. genom att ta fram lättförståeliga broschyrer och lägga ut information på webbplatser om de lagar och kollektivavtal som skall tillämpas vid utstationering och om kontaktpersoner vid förbindelsekontoren. Webbplatsen bör även innehålla länkar till andra medlemsstaters och kommissionens webbplatser.

* Kommissionens avdelningar skall samla in all relevant information från medlemsstaterna och göra den allmänt tillgänglig på kommissionens webbplatser. Den skall också lägga in länkar till medlemsstaternas webbplatser (lagar och kollektivavtal, förbindelsekontor).

* Vad gäller problemen i fråga om kontrollen av efterlevnaden av de tvingande bestämmelserna i den mening som avses i direktivet skall gruppen uppmanas att fastställa ett antal nödvändiga upplysningar som skall lämnas (av de berörda företagen) till kontrollorganen i värdlandet. Utbyte av information och goda metoder i expertgruppen kan bidra till att göra de praktiska metoder som hittills utvecklats i medlemsstaterna mer likartade och enklare, bl.a. i fråga om anmälningar till behöriga förvaltningar. Kommissionen anser att denna grupp även är ett lämpligt forum för att söka lösningar på de språkproblem som framkommit i detta sammanhang.

* Dessutom förefaller det inte enbart nödvändigt att förbättra samarbetet över gränserna genom de mekanismer som införts enligt direktiv 96/71/EG. Man bör även utvärdera möjligheterna med de olika samarbetsformer som inrättats oberoende av detta direktiv. Kommissionen reflekterar inom ramen för genomförandet av Strategin för tjänster på den inre marknaden som beslutades vid Europeiska rådets möte i Lissabon [34] över sätt att förbättra systemen för administrativt samarbete och kommer i denna fråga att föreslå konkreta åtgärder under 2003.

[34] KOM(2000) 888 slutlig, 29.12.2000.

* Slutligen påpekar kommissionen att rådet (Rättsliga och inrikesfrågor och civilskydd) den 8 maj 2003 nådde politisk enighet om ett rambeslut om tillämpningen av principen om ömsesidigt erkännande av bötesstraff. På detta sätt kommer ett enkelt och effektivt system att i framtiden underlätta det transnationella verkställandet av bötesstraff så snart medlemsstaterna har genomfört bestämmelserna i rambeslutet.