Yttrande från Regionkommittén om "Förberedelser inför genomförandet av Kyotoprotokollet"

(2000/C 57/13)

BAKGRUND

Meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om "Förberedelser inför genomförandet av Kyotoprotokollet" [KOM(1999) 230 slutlig] av den 19 maj 1999.

Kommissionens beslut av den 28 maj 1999 att rådfråga Regionkommittén i enlighet med artikel 265 första stycket i EG-fördraget.

Presidiets beslut av den 2 juni 1999 om att låta utskott 4 - fysisk planering, stadsfrågor, energi och miljö - utarbeta ett yttrande i ärendet.

Protokollet om minskning av växthusgaser antaget vid den tredje konferensen för parterna till FN:s ramkonvention om klimatförändring (COP3) den 1-10 december 1997 i Kyoto.

Kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet om att ge miljön en starkare roll i gemenskapens energipolitik [KOM(1998) 571 slutlig].

Regionkommitténs tidigare yttrande av den 18 september 1997 om "Klimatförändringarna och energin" (CdR 104/97 fin)(1).

Regionkommitténs tidigare yttrande av den 16 juli 1998 om kommissionens meddelande om "Energi för framtiden: Förnybara energikällor. Vitbok för en gemenskapsstrategi och handlingsplan" [KOM(97) 599 slutlig] (CdR 57/98 fin)(2).

Regionkommitténs tidigare yttrande av den 19 november 1998 om "Meddelande från kommissionen om miljö och sysselsättning - En hållbar utveckling i Europa" (CdR 75/98 fin)(3).

Regionkommitténs tidigare yttrande av den 19 november 1998 om kommissionens meddelande om miljöstrategier inför anslutningen [KOM(1998) 294 slutlig] (CdR 267/98 fin)(4).

Regionkommitténs tidigare yttrande av den 11 mars 1998 om "Koldioxidutsläpp inom transportsektorn - utveckling av en gemenskapsstrategi" (CdR 230/98 fin)(5).

Det utkast till yttrande (CdR 295/99 rév. 1) som antogs enhälligt av utskott 4 (sammanträdet den 7 oktober) (Föredragande: Hannu Penttilä, FIN, PSE).

Vid sin 31:a plenarsession den 17-18 november 1999 (sammanträdet den 18 november) antog Regionkommittén enhälligt följande yttrande.

1. Inledning

1.1. Kommissionen antog den 19 maj 1999 ett meddelande till rådet och Europaparlamentet om förberedelser inför genomförandet av Kyotoprotokollet.

1.2. Kommissionen uttrycker i sitt meddelande sin omsorg om genomförandet av Kyotoprotokollet. Så många avtalsparter som möjligt borde ratificera Kyotoprotokollet. Genomförandet av protokollets förpliktelser bör inledas i EU.

1.3. I syfte att minska utsläppen måste man enligt kommissionen stärka både nationella och gemensamma och samordnade strategier.

1.4. Kommissionen anser att huvudansvaret för att ta fram lämpliga strategier och åtgärder ligger hos medlemsstaterna, vars egna beslutsfattande måste göras snabbare i fråga om att genomföra åtgärderna.

1.5. Enligt kommissionen kan åtgärder som genomförs på gemenskapsnivå vara ett viktigt komplement till nationella initiativ. Under toppmötet i Helsingfors 1999 skall man redan kunna fatta beslut (särskilt vad gäller växthusgaserna) om att integrera klimatfrågorna i alla andra viktiga politiska områden. Kommissionen vill påskynda beslutsprocessen gällande energibeskattning, energisektorn och transporter.

1.6. Kommissionen hyser tilltro till att utsläppen av växthusgas kommer att minska till följd av de miljöavtal som skall slutas med industrin och förväntar sig att industriella branschsammanslutningar skall meddela sitt intresse före utgången av 1999.

1.7. Kommissionen anser att system för övervakning och kontroll av utsläpp är viktiga för att utvärdera framstegen och effektiviteten av åtgärder vidtagna i syfte att minska utsläppen, såväl nationellt som internationellt.

1.8. De mekanismer som anges i Kyotoprotokollet och som möjliggör flexibilitet bör ytterligare preciseras, och inom utsläppshandeln bör man organisera ett brett samråd med alla aktörer. På basis av detta bör man enligt kommissionens förslag publicera en grönbok.

1.9. Kommissionen föreslår att Europeiska investeringsbanken (EIB) och Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling (EBRD) undersöker möjligheterna till finansiering av projektrelaterade utsläppsminskningar genom investeringar och tekniköverföring och att dessa möjliggör särskilda kreditmodeller. Användningen av offentligt utvecklingsbistånd för att finansiera klimatrelaterade projekt i utvecklingsländerna måste enligt kommissionen övervägas. Detta kräver ett aktivt engagemang från utvecklingsländerna.

1.10. Enligt kommissionens meddelande kan man inom EU:s utvidgningsprocess skapa bättre förutsättningar i kandidatländerna för en betydande minskning av utsläppen.

1.11. Under den fjärde konferensen för parterna till FN:s ramkonvention om klimatförändring (COP4) i Buenos Aires 1998 lades tyngdpunkten vid de egna initiativ som slagits fast i Kyotoprotokollet samt vid granskningen av flexibilitetsmekanismer och en vidareutveckling av dessa.

1.12. I syfte att minska utsläppen och bevara kolsänkorna i utvecklingsländerna finns det utöver avtalsparternas egna åtgärder även flexibilitetsmekanismer såsom utsläppshandeln (ET), gemensamt genomförande (JI - Joint Implementation) och mekanismen för ren utveckling (CDM - Clean Development Mechanism). Tillämpningsreglerna för dessa utarbetades och behandlades vid den femte konferensen för parterna till FN:s ramkonvention om klimatförändring i Bonn 1999 (COP5) och antas vid den sjätte konferensen i Haag år 2000 (COP6).

2. Allmänna kommentarer

2.1. ReK anser att meddelandet om genomförandet av Kyotoprotokollet är viktigt och att de åtgärder som föreslås där är brådskande.

2.2. ReK anser att växthuseffektens återverkningar på organiskt liv och på människans existens är allmänt erkända, särskilt på lång sikt. En kontinuerlig global uppvärmning av atmosfären och smältande glaciärer höjer havsnivån. Även i EU kan det troligtvis inträffa oförutsägbara förändringar i landskapet. De risker som ansluter sig till klimatförändringen - t.ex. plötsliga regionala klimatförändringar och även större naturkatastrofer till följd av dessa - kan leda till såväl mänskligt lidande som allvarliga ekonomiska förluster.

2.3. Enligt kommissionens uppfattning och enligt Europeiska miljöbyråns (EEA) rapporter har EU svårigheter att nå det mål som uppställdes vid FN:s konferens i Kyoto 1997, att minska utsläppen med 8 % mellan åren 2008 och 2012. I stället för att minska har utsläppen ökat 1994. Nu beräknar man att utsläppen av växthusgaser kommer att stiga med 6 % (business-as-usual) före 2010. Enligt vissa uppskattningar borde industriländernas utsläppsminskning vara 30-35 % för att undvika att jordens medeltemperatur skall stiga med över 1,5 grader Celsius före 2100.

2.4. Att efterleva Kyotoavtalet är en förtroendefråga för EU, vars riktlinjer för miljön i övrigt är progressiva, initiativrika och ambitiösa. EU:s svårigheter med att vidta åtgärder för att minska sina egna utsläpp är ett allvarligt problem såväl i relation till länderna utanför Annex 1 som i relation till avtalsparterna till detta.

2.5. Utsläpp av växthusgaser uppstår på så gott som alla ekonomiska områden, t.ex. energi, transport, industri, hushåll och jordbruk. Det är främst energiproduktionen med fossila bränslen och särskilt transporterna som är de huvudsakliga källorna till ökade utsläpp av växthusgaser.

2.6. I synnerhet den kraftiga ökningen av person- och godstransporter utgör ett hot mot EU:s mål i fråga om utsläppsminskning även om de specifika utsläppen från fordon kan minskas genom särskilda program som görs upp med fordonstillverkarna. Under åren 1985-1996 ökade energikonsumtionen inom transportsektorn med 40 % och den beräknas stiga ytterligare 30 % före år 2010.

2.7. Enligt Europeiska miljöbyråns rapport 1999 om miljötillståndet förutspås industrins koldioxidutsläpp däremot minska med 15 % under åren 1990-2010. Hushållens och servicesektorns utsläpp tros inom de närmaste åren förbli nästan oförändrade. Inom el- och värmeproduktionen är det möjligt att bibehålla utsläppsnivån från år 1990 åtminstone till år 2010.

2.8. Situationen i kandidatländerna och andra till EU gränsande "övergångsekonomier" betecknas av en minskning av utsläppen inom den energidominerade industrin och samtidigt av en ökad andel utsläpp inom transportsektorn. De flesta av kandidatländerna är parter till Kyotoprotokollet.

Kandidatländerna, de till EU gränsande reformländerna samt övriga länder som står utanför Kyotoprotokollets Annex 1 utgör i fråga om utsläppsminskningar var för sig en egen helhet och behöver gemenskapsstöd för att kunna minska utsläppen.

2.9. Enligt ReK är kraven på minskning av utsläppen av växthusgaser stränga. Därför behövs det vid genomförandet av dessa krav nya individualiserade aktörer. För att kunna hålla tillbaka klimatförändringen och för att kunna efterleva Kyotoprotokollet behövs det beslut och åtgärder på EU-nivå samt på nationell och lokal nivå som garanterar en ekologiskt, ekonomiskt och socialt hållbar utveckling. Beslutsfattandet och påverkningsmöjligheterna måste föras nära medborgarna.

2.10. Minskningen i utsläppen av växthusgaser är en bred och global samhällelig fråga. Det handlar inte bara om miljöpolitik för hållbar utveckling eller om energi- och transportpolitik. Med stöd av Amsterdamfördraget finns det skäl att inom gemenskapen och kandidatländerna integrera jordbruks-, sysselsättnings-, social- och strukturpolitiken i energi- och miljöpolitiken samt i olika forsknings- och finansieringsprogram.

3. Särskilda kommentarer

3.1. I Kyotoprotokollet fastställdes att de centrala verksamhetsområdena var energiproduktion, industri, transporter och jordbruk. Kommissionen har beslutat utöka dessa områden med hushållen och servicesektorn. Till servicesektorn hör även många offentliga tjänster, t.ex. barnomsorg och skolor samt social- och hälsovård. Dessa tjänster produceras särskilt på lokal och regional nivå. Servicesektorn är dock som begrepp mycket vidsträckt. Den består av verksamheter av olika storlek och av ett stort antal aktörer. Som exempel på ytterligheter kan man nämna en frisersalong som sysselsätter 1-2 personer och en multinationell planeringsbyrå eller en taxiföretagare och ett hotell.

3.2. På lokal nivå och i kommunerna är möjligheterna mycket olika när det gäller att minska utsläppsmängden, utsläppskällorna samt när det gäller de ekonomiska och tekniska instrumenten. Även tidsperspektivet för förväntad effekt varierar. På lokal nivå finns det dock ett brett utbud av metoder.

3.3. Ansvaret för energiproduktion och energidistribution, markanvändning, planering och anläggning av trafikleder, kollektivtrafik, vattenrening och hantering av fast stadsavfall ligger ofta på regional och lokal nivå.

3.4. De regionala och lokala myndigheterna har även i flera EU-länder en myndighetsroll när det gäller att genomföra nationell miljölagstiftning i fråga om lokala miljöskyddsprojekt. Den lokala myndigheten kan t.ex. bevilja lagenliga utsläppstillstånd till verksamhetsutövare, övervaka utsläppen och göra uppföljningar samt kan även beroende på sina resurser delta i det rådgivande arbetet.

3.5. Miljöproblemen måste lösas där de uppstår. Det är på lokal nivå man finner den bästa expertisen och de lösningar som ligger närmast medborgarna när det gäller växthusgasfrågor som angår verksamheten i samhället. Nyttan av vidtagna åtgärder syns även ofta på lokal nivå, antingen direkt eller indirekt, varvid de även får ett allmänt erkännande.

3.6. De olika sätten att bekämpa klimatförändringen för med sig en rad olika återkommande allmännyttiga effekter. Förbättring av luftkvaliteten t.ex. i livligt trafikerade industri- eller bostadsområden i städer påverkar invånarnas hälsa, livskvalitet och trivsel positivt.

3.7. En minskning av de växthusgaser som förstör ozonet i övre delen av atmosfären förbättrar t.ex. produktiviteten inom jord- och skogsbruket och minskar mängden UV-strålning från solen som är skadlig för människans hälsa.

3.8. De åtgärder som vidtas för att minska utsläppen förbättrar invånarnas utkomstmöjligheter. Detta gäller en effektivisering av den traditionella energiproduktionen och energidistributionen, en fördubbling av andelen gemensamt producerad värme och el, energieffektivitet, energisparande och en fördubbling av användningen av förnybara energikällor samt ett gynnande av ekologisk upphandling. I samband med användning av förnybara energikällor intar den kommersiella energiproduktionen en nyckelroll. Bland annat för att stärka sin företagsimage levererar redan nu många producenter energi producerad från förnybara energikällor. En avreglerad energimarknad innebär dessutom att konsumenterna kan komma att kräva energi som producerats med hänsyn till principen om en hållbar utveckling.

3.9. I detta sammanhang är det särskilt angeläget att begränsa vägtrafikens koldioxidutsläpp, som fortfarande ökar, speciellt att genomföra miljöavtalet med den europeiska bilindustrisammanslutningen ACEA. Samtidigt har man utvecklat ny bränslesparande motorteknik, men detta förutsätter bränsle av högre kvalitet än som fastställdes i bränsledirektivet 98/70/EG. Med svavelfria bränslen kommer biltillverkarna att kunna gå ut med nya, energisnålare motor-konstruktioner, t.ex. Ottomotorer med bensin-direktinsprutning, på marknaden.

3.10. Utvecklingen och produktionen av den nya miljö- och energiteknik som behövs i kampen mot klimatförändringen samt främjandet av och forskningen i förnybara energikällor skapar även nya arbetstillfällen och förbättrar näringslivets konkurrenskraft. Vindkraftsindustrin i Danmark är ett gott exempel på detta.

3.11. Den lokala nivån är även själv - då den erbjuder tjänster till invånarna - en betydande energikonsument och leverantör av tjänster som påverkar energianvändningen och utsläppen. Betydande mängder energi krävs i uppvärmningen, nedkylningen och belysningen av byggnader samt i den kommunaltekniska infrastrukturen, t.ex. gatubelysning, vattendistribution och avfallshantering. Då det t.ex. gäller energiförbrukningen i kommunernas byggnader har man enligt vissa energiöversikter genom regleringar och förändringar i förbrukningstiden kunnat uppnå betydande inbesparingar i energi. Energiförbrukningen vid pumpning av rent vatten och av avfallsvatten har kunnat minskas med hjälp av varvtalsreglering.

3.12. ReK är medveten om att vissa stora beslut om minskning av utsläppen även kan ha negativa strukturella återverkningar på regional och lokal nivå och på dess livskraft. I syfte att minimera de negativa ekonomiska återverkningarna och garantera ett allmänt godtagande av åtgärderna behövs det stödsystem på såväl nationell nivå som på gemenskapsnivå.

3.13. Genomförandet av politiken och de praktiska åtgärderna har försenats såväl i medlemsstaterna som på EU-nivå på grund av de internationella förhandlingar om kompletterande åtgärder som fastställts inom ramen för Kyotoavtalets flexibilitetsmekanismer. I likhet med de flesta andra Annex 1-länder använder EU ännu inte, eller har EU inte erfarenheter av, exempelvis handel med utsläpp. För att starta en sådan handel krävs tillförlitlig statistik, övervakning och nationella försök.

3.14. Det är Regionkommitténs ståndpunkt att Kyotoinstrumenten - handel med utsläppsrätter, "Joint Implementation and Clean Development Mechanism" - kan bidra till ett kostnadseffektivt klimatskydd om de sätts in i ett internationellt sammanhang. Här måste reglerna för den internationella handeln med utsläppsrätter klargöras snarast möjligt. Man bör också räkna med medverkan från företagens sida i anslutning till detta. Dessutom bör det utarbetas förslag till "Early-Crediting System", så att det går att genomföra klimatprojekt inom ramen för Clean Development Mechanism redan före Kyotos budgetperiod 2008-2012.

3.15. Medlemsstaterna, EU och EU:s finansorganisationer har stor erfarenhet när det gäller bistånd till kandidatländer och övriga central- och östeuropeiska länder i form av gemensamt genomförande i syfte att minska utsläppen.

3.16. Även de lokala och regionala myndigheterna i EU:s medlemsstater har direkta kontakter med lokala myndigheter i kandidatländerna och andra närliggande områden. Genom att till dessa länder förmedla kunskap om utvärdering och övervakning av utsläpp och erfarenheter av konkreta reduktionsmetoder kan man bidra till att minska utsläppen av växthusgaser.

3.17. I många medlemsstater har den lokala nivån redan den kunskap och de instrument som behövs för att övervaka utsläppen av växthusgaser - till exempel statistik och program för beräkning av utsläpp som ligger i linje med rekommendationerna i FN:s ramkonvention om klimatförändring. För att samla exempel på och utöka erfarenheterna av välfungerande övervakningsmetoder och konkreta metoder för att minska utsläppen kan tävlingar om bästa praxis anordnas såväl inom EU som i närliggande områden.

3.18. De åtgärder inom mekanismen för gynnsam utveckling som är inriktade på utvecklingsländer kan också användas för att stärka kolreserven, till exempel genom skogsplanteringsprojekt.

3.19. Flera metoder kan användas för att styra minskningen av växthusgasutsläpp. Standardreglering (egna utsläpp, egen energiförbrukning eller utsläppskvoter/utsläppstillstånd), prismekanismer (skatter, avgifter, handel med utsläpp) samt frivilliga avtalsförfaranden och ekonomiska stödåtgärder till förmån för exempelvis förnybara energikällor och samproduktion är både praktiska och nödvändiga åtgärder.

3.20. Energi- och miljöavgifter är ett av medlemsstaternas viktigaste instrument när det gäller att genomföra den allmänt erkända principen om att "förorenaren betalar".

3.21. Att vidta åtgärder för att minska utsläppen inom kostnadseffektiva ramar framstår i teorin som en rimlig lösning, men utgångspunkten är problematisk. Det är ofta oklart om man med kostnadseffektivitet menar den enskilda aktörens egna driftekonomiska vinst eller samhällsnyttan. Dessutom är tidsperspektivet oklart. Det är viktigt att de externa kostnader och besparingar som hänger samman med åtgärderna räknas in i de investeringar som görs för att minska utsläppen.

3.22. Det är dessutom svårt att värdera och fördela alla de kostnader och positiva återverkningar på samhället (i form av besparingar) som en minskning av växthusgasutsläppen för med sig. Vissa effekter är okända och kan därför inte bedömas.

3.23. I EU:s femte ramprogram för forskning fäster man stor vikt vid klimatfrågorna. Vid genomförandet av programmet bör hänsyn tas till de lokala och regionala myndigheternas synvinkel.

3.24. Kraven på återbetalningstid för de nödvändiga investeringarna varierar från aktör till aktör. Man kan till exempel i samband med basinfrastrukturliknande investeringar i energiproduktionsanläggningar godta krav på en återbetalningstid på 10-20 år. På energikonsumtionssidan kräver små och medelstora företag och industriföretag emellertid en kort återbetalningstid på 2-4 år för investeringar i energibesparingar. Frågan är dock om man skall eftersträva en lika stor energieffekt och energimängd eller om man skall producera mindre. Kapitalstarka producenter med långtidsperspektiv som investerar i relativt riskfria projekt har ett helt annat utgångsläge när det gäller den ekonomiska planeringen än aktörer med större ekonomisk risk.

3.25. För att minska utsläppen kan de olika grupperna aktörer sluta frivilliga avtal, som är förenade med ekonomiska stödpaket. Ett lovande exempel är programmet för minskning av koldioxidutsläpp som slöts inom den europeiska bilindustrin. Avtalsförfarandet har sannolikt störst genomslagskraft inom sektorer med relativt få och stora aktörer. Dessa avtalsförfaranden kan antingen vara nationella eller sträcka sig över hela EU.

3.26. När det gäller energisparande finns det i vissa EU-länder möjlighet till avtalsförfarande, t.ex. mellan kommunerna och staten. Vad avfall anbelangar finns det många exempel på välfungerande nationella frivilliga avtalssystem. De mest kända exemplen på sådana avtal är bryggeri- och läskedrycksindustrins pantsystem för returflaskor och aluminiumförpackningar som skall återvinnas, fordonsimportörernas och producenternas insamling av bildäck samt organiseringen av insamling av papper, förpackningsavfall och avfallsglas.

3.27. För att kunna påverka individernas konsumtionsbeteende krävs det dock kontinuerlig information och attitydförändringar t.ex. i form av informations-, utbildnings- och rådgivningsarbete. Mer utbildning behövs på olika nivåer. Energiverken, organisationer, läroanstalter samt olika myndigheter kan ge olika målgrupper goda råd om energi. Undervisningen i skolorna ger resultat även på lång sikt. Detta är viktigt när det gäller att bromsa den globala växthuseffekten.

3.28. Det är oundgängligt att öka den allmänna kunskapen om klimatförändringen och att integrera energi- och miljöfrågor såväl på lokal och nationell nivå som på EU-nivå. Programmet Altener, som stöder förnybara energikällor, och Save II, som stöder lokala och regionala energibyråer, har visat sig vara gångbara informationskanaler.

3.29. Kartläggningen och uppföljningen av utsläpp av växthusgaser i enlighet med rekommendationerna från FN:s ramkonvention om klimatförändring är en absolut förutsättning för att man skall kunna fördela det gemensamma ansvaret på medlemsstaterna. Uppföljningen av utsläppen kan därmed utvidgas till att gälla den regionala och lokala nivån samt - på ett överskådligt sätt - olika branscher. Information om utsläppssituationen och förändringar i denna gör det möjligt att skräddarsy åtgärder enligt behov och målgrupp.

3.30. De frivilliga miljöskyddskampanjer som städer och regioner inlett i flera europeiska länder - t.ex. ICLEI:s kampanj Cities for Climate Protection och olika regionala program för hållbar utveckling (LA21)- erbjuder goda möjligheter till konkreta miljöskyddsåtgärder och till iakttagande av en övergripande hållbar utveckling i beslutsfattandet på regional och lokal nivå nära medborgarna. För att ta fram och presentera god praxis på lokal nivå kan man exempelvis ordna tävlingar.

4. Slutsatser

4.1. ReK anser att det behövs nationella åtgärder och gemenskapsåtgärder för att genomföra Kyotoprotokollet och för att uppnå dess mål om en utsläppsminskning på 8 %.

4.2. ReK uppmanar Europeiska rådet i Helsingfors vid årsskiftet att gynna integrationsprocessen för miljö- och klimatpolitiken i syfte att konkret minska utsläppen av växthusgaser.

4.3. ReK anser att det med tanke på den väldiga utmaningen att minska utsläppen är oundgängligt att många olika lokala aktörer heltäckande deltar i de nationella klimatstrategierna.

4.4. ReK anser att påverkningsmöjligheterna på regional, lokal och kommunal nivå i fråga om växthusgaser på kort och lång sikt är betydande samt likartade i många EU-länder. Därför bör den regionala och lokala nivån beaktas i de nationella klimatstrategierna. Den bör också därför betraktas som en egen relevant aktör i de nationella klimatstrategierna och på gemenskapsnivå.

4.5. EU har som mål att fördubbla andelen förnybara energikällor så att de uppgår till 12 % år 2010 och att även fördubbla samproduktionen av värme och el, att utnyttja energin effektivare samt att betydligt öka bruket av naturgas. Man bör enligt ReK ytterligare påskynda processen för att uppnå dessa mål. ReK anser vidare att EU bör ha som mål att öka andelen fordon som drivs på alternativa bränslen, t.ex. vätgas, biogas, etanol och rapsmetylester.

4.6. ReK stöder kommissionens förslag att i god tid före den utsatta tiden (år 2008) inleda nationella försök angående utsläppshandeln. Samtidigt betonar kommittén emellertid att klimatskydds-åtgärderna primärt måste sättas in i det egna landet, i linje med Kyotoprotokollets bestämmelser.

4.7. Enligt ReK är det viktigt med de i Kyotoprotokollet avsedda möjligheterna till utvecklingshjälp i samband med flexibilitetsmekanismerna och med en integrerad politik som syftar till minskning av växthusgasutsläppen. Den humanitära roll som den offentliga utvecklingshjälpen spelar får dock inte försummas i detta sammanhang.

4.8. ReK anser att Kyotoprotokollets internationella flexibilitetsmekanismer, nämligen gemensamt genomförande (JI - Joint Implementation) och mekanismen för ren utveckling (CDM - Clean Development Mechanism), kompletterar avtalsparternas egna åtgärder och att de på ett naturligt sätt kan integreras i samarbetet med kandidatländerna, övergångsländerna och övriga länder som står utanför Kyotoprotokollets Annex 1 om utsläppsminskning samt i inrättandet av lokala myndigheter.

4.9. Medlemsstaterna bör enligt ReK i brådskande ordning nå enighet om en miniminivå för energibeskattning.

4.10. ReK anser att de strukturella problemenen på regional och lokal nivå i samband med minskningen av växthusgaser skall kompenseras med medel från EU och medlemsstaterna.

4.11. Det krävs mer forskningsanslag och utbildning för att man i samband med minskningen av växthusgasutsläpp skall kunna analysera relationen mellan kostnad och nytta samt för att man skall kunna utvärdera de samhälleliga effekterna. I det femte ramprogrammet för forskning bör den regionala och lokala aspekten beaktas.

4.12. ReK anser att man bör gynna avtalsförfarandet på regional och lokal nivå i syfte att minska utsläppen av växthusgaser. ReK uppmanar EU och medlemsstaterna att eftersträva denna dialog och stödja regionerna i deras ansträngningar att skydda det globala klimatet.

4.13. Såväl på nationell nivå som på gemenskapsnivå bör man målmedvetet fortsätta stödja frivilliga avtal, kampanjer och program samt tävlingar som effektivt stöder målen om utsläppsminskning.

4.14. För att kunna minska växthusgasutsläppen från trafiken måste man även säkerställa finansiella resurser för lokala behov av en utveckling av sådana transportsätt som spårbunden trafik, kollektivtrafik samt cykel- och gångtrafik.

Bryssel den 18 november 1999.

Regionkommitténs

ordförande

Manfred DAMMEYER

(1) EGT C 379, 15.12.1997, s. 11.

(2) EGT C 315, 13.10.1998, s. 5.

(3) EGT C 51, 22.2.1999, s. 41.

(4) EGT C 52, 22.2.1999, s. 33.

(5) EGT C 198, 14.7.1999, s. 3.