EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 15.12.1995 
KOM(95)711 slutlig 
MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN 
TILL RÂDET OCH EUROPAPARLAMENTET 
OM KALVARS VÄLBEFINNANDE 

FÖRORD 
I artikel 6 i rådets direktiv 91/629/EEG om fastställande av lägsta djurskyddskrav för kalvar(1) 
anges följande i det första stycket: 
"Senast den 1 oktober 1997 skall kommissionen till rådet överlämna en rapport som 
utarbetats på grundval av ett yttrande från Vetenskapliga veterinärmedicinska kommittén, om 
ett intensivt uppfödningssystem som ur patologisk, zooteknisk, fysiologisk och 
beteendemässig synpunkt uppfyller kraven på kalvarnas välfärd, samt om de olika systemens 
samhällsekonomiska återverkningar, tillsammans med förslag som bygger på rapportens 
slutsatser." 
Jordbruksministrarna i rådet uppmanade vid sitt möte i januari 1995 kommissionen att 
utarbeta denna rapport så snart som möjligt. 
På kommissionens begäran inrättade Vetenskapliga veterinärmedicinska kommittén 
(sektionen för djurens välfärd) en arbetsgrupp av experter för att utarbeta ett utkast till rapport 
under ordförandeskap av professor D. M. Broom, Department of Clinical Veterinary Medicine, 
Cambridge University. Ledamöter i arbetsgruppen, som valts ut på grundval av sin 
vetenskapliga sakkunskap på området och inte som företrädare för sina länder, var 
professor D. M. Broom, Department of Clinical Veterinary Medicine, University of Cambridge, 
UK, biträdd av R. Kirkden på samma avdelning, 
dr H.J. Blokhuis, Institute for Animal Science and Health, Zeist, NL, 
dr E. Canali, Instituto de Zootecnica Veterinaria, Université di Milano, IT, 
prof. A.A. Dijkhuizen, Wageningen Agricultural University, NL, 
dr R. Fallon, Grange Research Centre, IRL, 
dr P. Le Neindre, Institut National de la Recherche Agronomique, Theix, FR, 
prof. H. Saloniemi, College of Veterinary Medicine, Helsinki, Fl, 
prof. A. J. F. Webster, Dept. of Clinical Veterinary Science, Bristol University, UK, 
dr P Van Houwelingen, Europeiska kommissionen (sekreterare). 
Arbetsgruppen har redovisat sitt utkast till rapport för Vetenskapliga veterinärmedicinska 
kommittén. På grundval av arbetsgruppens utkast har kommittén utarbetat detta yttrande och 
lagt fram det för kommissionen. Yttrandet kommer att skickas separat till Europaparlamentet 
och rådet. Detta meddelande bygger på Vetenskapliga veterinärmedicinska kommitténs 
rapport. 
(1) EGT nr L 340, 11.12.1991, s. 28 
INLEDNING 
Välbefinnande 
Djuren har utvecklat fysiologiska och beteendemässiga metoder för att hantera de 
påfrestningar de utsätts för under sin livstid. Eftersom alla djur har utvecklats så att varje art 
har anpassat sig på sitt eget sätt till sin egen speciella miljö, måste definitionen av begreppet 
välbefinnande och bedömningen av djurs välbefinnande utgå från denna djurarts specifika 
miljö, fysiologi och beteende. Ett djurs välbefinnande är ett inre tillstånd hos djuret själv, inte 
en samling uppfattningar och värderingar som människan tillskriver det. 
Under sin levnad utsätts djuren för påfrestningar, alltifrån triviala till livshotande. Varje enskilt 
djur försöker komma till rätta med dessa påfrestningar på sitt eget sätt och med olika 
framgång, alltefter sina miljömässiga, fysiologiska och beteendemässiga förutsättningar. Hur 
det lyckas varierar från det bästa tänkbara, vilket innebär att det helt undgår alla obehag, till 
det värsta: döden. Mellan dessa ytterligheter kan djurets välbefinnande variera mellan mycket 
gott och mycket dåligt. 
Ett sådant synsätt leder till följande definition av begreppet välbefinnande: 
En individs välbefinnande är ett uttryck för i vilken grad dess strävan att komma till rätta med 
sin miljö lyckas. 
Behov 
Uttrycket "behov" används i detta meddelande för att beskriva både livsviktiga krav och krav 
som inte är av livsavgörande betydelse, men som är av stor betydelse för djuret. Med behov 
avses inte sådant som djuret kanske i och för sig tycker om, men som inte förefaller vara 
särskilt viktigt för djuret. 
Tamboskap har en rad behov i arv från sina vilda förfäder, även om vissa av dessa behov har 
modifierats genom domesticeringen. Självklart är de grundläggande behoven såsom föda, 
vatten och skydd desamma för både vilda och tama arter, men det är kanske inte lika 
självklart att de vilda förfädernas instinkt att bete sig på ett alldeles speciellt sätt i samband 
med fortplantning, anskaffning av föda, vatten och skydd faktiskt finns kvar hos deras tama 
efterkommande. 
Liksom välbefinnande är behov ett inre tillstånd hos en individ. Behov definieras på följande 
sätt: 
Ett behov är ett krav, som uppstått i och genom djurets biologiska natur, på tillgång till en 
viss nyttighet eller ett svar på en viss yttre eller kroppslig stimulus. 
MATNINGAR AV VÄLBEFINNANDE 
Välbefinnandet kan bedömas genom mätningar av beteende, fysiologi, hälsotillstånd och 
produktion. Även om en enda mätning i vissa fall kan ge besked om djurets tillstånd, är det 
för det mesta nödvändigt att utvärdera flera olika mått för att få en klar bild. 
Beteende 
Preferenstest ställer djuret inför ett val mellan olika alternativ, t.ex. mellan olika slags föda 
eller boende. Styrkan i en preferens avgör om den kan anses vara uttryck för ett verkligt 
behov. Styrkan kan bedömas genom att man avläser den grad av onormalt beteende och 
fysiologisk stress som blir följden av att det åtråvärda görs oåtkomligt för djuret eller genom 
att mäta hur mycket djuret är berett att anstränga sig för att få det. 
Aversionstest mäter hur stark ett djurs motvilja mot ett stimulus är. Sådana test används 
ibland när man vill pröva vilken effekt olika boplatser har på djur, men resultaten kan 
påverkas av och förväxlas med inlärningseffekter. 
Avsaknad och motivation. Djur fortsätter att vara benägna för och inställda på vissa 
beteenden även när deras fysiska miljö gör dessa beteenden omöjliga. Detta leder till 
onormala beteendemönster där djuret försöker bete sig som det vill och brukar, men på ett 
avvikande sätt eller i egendomliga sammanhang. Styrkan i motivationen för beteendet kan 
uppskattas genom att man mäter hur mycket djuret är berett att "betala" i form av möda eller 
tid för att bete sig på ett visst sätt. 
Stereotypier är upprepade, föga varierade rörelsesekvenser som inte har något synbart 
ändamål. De utvecklas när djuret är allvarligt eller kroniskt frustrerat, och de visar att djuret 
har svårigheter med att klara av sin tillvaro och att det inte alls befinner sig väl. 
Beteenden som har studerats hos kalvar med hjälp av ovannämnda metoder är: diande, annat 
sugande, slickande, slickande av den egna kroppen, orala stereotypier, kroppshållning, 
rörelseschema, nyfikenhet och socialt beteende. 
Fysiologi 
Kortisol/kortikosteron avsöndras när djuret befinner sig i olika svåra situationer och det kan 
användas vid mätningar av välbefinnande. Men eftersom dessa hormoner även produceras 
vid t.ex. brunst och parning, som ju inte är något skadligt för djuret, är det viktigt att 
komplettera med annan information om djurets tillstånd när hormonvärdena används för att 
bedöma välbefinnandet. 
Hjärtrytmen kan, tillsammans med iakttagelser av andra beteenden, användas för att bedöma 
effekten av akuta påfrestningar. 
Immunförsvaret. Många metoder att mäta immunförsvarets aktivitet kan användas för att mäta 
stress. 
Alla dessa mätmetoder har använts vid bedömningar av kalvars välbefinnande. 
Hälsa 
Dödligheten är ett grovt men otvetydigt tecken på illabefinnande. Publicerade värden från 
undersökningar av kalvar från födseln till sex månaders ålder varierar mellan 1% och över 
30%. Hos kalvar upp till sju dagars ålder är blodförgiftning orsakad av bristande hygien och 
otillräckligt kolostrumintag de vanligaste dödsorsakerna. Hos äldre kalvar är orsakerna 
vanligen diarréer och lunginflammation, vilka indirekt och delvis kan hänföras till förhållandena 
vad gäller utfodring och stallar. Ett omvänt förhållande har konstaterats mellan dödligheten 
och kalvarnas marknadsvärde, vilket tyder på att dödligheten kan minskas om det ekonomiska 
intresset är tillräckligt stort. 
Sjukligheten är också ett mått på en besättnings välbefinnande, men den är inte lika exakt 
som dödligheten. De vanligaste sjukdomarna bland kalvar är: diarréer, lunginflammation, 
idisslingssvårigheter, skador på löpmagen, blodbrist, navelinfektion och artriter. 
Tillväxt 
Man måste vara försiktig med att använda tillväxt som ett bevis på välbefinnande, eftersom 
en märkbart nedsatt tillväxttakt visserligen kan vara ett tecken på illabefinnande men 
motsatsen behöver inte för den skull tyda på att djuret befinner sig väl. Unga däggdjur kan 
fortsätta att växa som de skall även om de lider ont. 
KALVARS BEHOV 
Kalvar behöver kolostrum för att kunna bygga upp immunförsvaret under de första 
levnadsveckorna, och de behöver de näringsämnen som ingår i mjölk och mjölkersättningar. 
De måste kunna och vilja leta, slicka och suga för att få kolostrum och mjölk. Om kalven inte 
hittar någon spene börjar den förgäves suga på andra föremål eller andra kalvar, och det kan 
leda till orala stereotypier. 
Vila och sömn är viktiga för kalvar. När de vilar och sover intar de speciella ställningar: de 
sträcker på benen och spärrar ut dem så att de tar lika mycket plats på bredden som på 
höjden, mätt över manken, när de står upp. 
Nyfikenhet och flyktbeteenden visar alla kalvar prov på, och om de inte har möjlighet att ge 
utlopp för sådana beteenden kan detta vara en bidragande orsak till den stora förekomsten 
av orala stereotypier bland de kalvar som är instängda. Stressymtomen vid hantering och 
transporter är betydligt mera påtagliga hos kalvar som har hållits i individuella kättar än i 
gruppfållor, och hos sådana som tidigare har haft få kontakter med människor. Tät och vänlig 
kontakt har visat sig vara välgörande för kalvar. 
Motion är viktig för att benstomme och muskler skall utvecklas normalt. Efter sex månader 
i en spjälbox uppvisar många kalvar allvarliga rörelsehinder. 
Kalvar behöver äta grovfoder och idissla. Onormala beteenden förekommer i betydande 
utsträckning hos kalvar som fötts upp på enbart mjölk, och kalvar som är äldre än fyra veckor 
och bara har fått sådan föda mår inte bra. 
Kalvar behöver skydd mot sjukdomar och parasiter, och de har utvecklat en mängd sätt att 
genom sitt beteende hålla sig vid god hälsa och sköta sig, inbegripet sin egen hygien och sina 
matvanor, överdriven kroppsvård i form av slickande av den egna kroppen, vilket ofta kan ses 
hos kalvar som hålls i spjälboxar, kan vara ett resultat av att kalven inte kan komma åt de 
bakre delarna av sin kropp och därför försöker kompensera detta genom att desto intensivare 
rengöra de delar av kroppen som den når. 
Kalvar behöver kontakt med sina mödrar eller med substitut som erbjuder en trygghet och 
omtanke liknande mödrarnas. Även om kalvar kan överleva en tidig skilsmässa från modern 
är hälsan och livskraften väsentligt bättre hos de kalvar som har fått stanna hos sin mor. 
Kalvar behöver sällskap med annan boskap. Kalvar i grupp uppvisar sällan något 
rivaliserande beteende som kan anses vara störande och de drar klara fördelar av sina 
sociala erfarenheter. Kalvar som hålls i avskildhet gör allt vad de kan för att komma åt att se 
och röra vid andra kalvar. 
METODER FÖR KALVUPPFÖDNING 
DerTnaturliga" metoden 
Varken boskapens domesticering eller något uppfödningsprogram har ändrat på den 
biologiska relationen mellan ko och kalv. Det system som kommer närmast det naturliga är 
det i ett lantbruk som är inriktat på köttproduktion, där kalven växer upp tillsammans med sin 
mor större delen av sitt liv, vanligtvis på öppen betesmark. Under sådana förhållanden diar 
kalvarna minst åtta månader och de äter normalt inte fast föda förrän de blivit 2-3 månader 
gamla trots att de börjar idissla redan under sin första levnadsmånad. 
Så länge dessa kalvar har tillgång till lämplig betesmark eller kraftfoder och tillfredsställande 
skydd när så krävs, och om de står under ändamålsenlig veterinärkontroll, finns inga 
nämnvärda problem med djurens välbefinnande. 
Kalvar som kommer till som en biprodukt i mejeriindustrin kan emellertid inte födas upp på 
detta sätt. De måste skiljas från sina mödrar på ett tidigt stadium. Det har i huvudsak 
utvecklats två uppfödningsmetoder där kalvarna skiljs från sina mödrar: 
* Gödkalvmetoden, i vilken kalven får så lite fast föda som möjligt. 
* Metoden med tidig avvänjning, i vilken kalven ges så mycket fast föda som möjligt. 
Gödkalvmetoden 
Omkring 30 miljoner kalvar föds varje år i gemenskapen och ungefär sex miljoner av dessa 
föds upp enligt denna metod. Denna produktion är bland medlemsstaterna störst i Frankrike, 
Nederländerna och Italien och har sin största avsättning i Frankrike, Italien och Tyskland. 
Köttets färg 
Syftet med denna metod är att få fram ett ljust, skärt kött (ofta felaktigt betecknat som 
"vitt kött") med låg halt av det muskulära järnpigmentet myoglobin. 
Från gångna tider har en del konsumenter övertagit föreställningen att den ljusa färgen på 
köttet är ett tecken på hög kvalitet. Denna tro grundar sig på en mycket gammal tradition med 
rötter i Bibeln, nämligen att en kalv som livnärts endast på sin moders mjölk ger det möraste 
köttet. Att slakta ett sådant djur var en särdeles lyx, förbehållen särskilda tillfällen. 
I själva verket är det en rad faktorer som avgör vilken färg det kött har som konsumenten 
erbjuds, t.ex. kalvens Hb-värde vid födseln, dess föda, uppfödningsmetoden och hur den och 
slaktkroppen har transporterats och behandlats i samband med slakten. Till exempel kan en 
kalv med lågt myoglobinvärde, om den utsätts för dålig behandling under transporten och 
före slakten, ha mörkare kött än en med högre myoglobinvärde vars slaktkropp har elektriskt 
stimulerats efter slakt för att påskynda rigor mortis. 
Även förhållandet mellan järnet i födan, hemoglobinvärdet och muskelmyoglobinet är 
komplext. Det är emellertid möjligt att föda upp en kalv med ett hemoglubinvärde som är 
tillräckligt högt för att bevara god hälsa och livskraft, men som ändå erbjuder ett kött så ljust 
att det uppfyller de högst ställda kraven på kalvkött. 
Utfodring 
Eftersom kalvar vanligtvis föds med järnbrist och mjölk inte innehåller mycket järn har kalvar 
som föds upp på bara mjölk mycket låga Hb-värden. Om hemoglobinhalten sjunker så lågt 
att kalven får klinisk anemi, upphör den att växa och utvecklas och löper stor risk att dö av 
lunginflammation eller diarré. Därför har man börjat injicera järn i nyfödda kalvar och 
eventuellt ge dem en ny spruta efter två eller tre veckor för att höja Hb-värdet under den 
första tillväxtperioden, då kalven är som mest utsatt för risken att drabbas av en i värsta fall 
dödlig sjukdom. Med en ensidig mjölkdiet avtar hemoglobinhalten -och därmed myoglobinet -
under gödningstiden till en låg nivå fram till slakten. Denna behandling har blivit möjlig i och 
med att gödningsperioden har börjat förlängas i Europa under de senaste tio åren. 
Förlängningen av gödningsperioden för kalvar har också i viss utsträckning lett till att man 
börjat använda även andra näringsämnen än mjölk och mjölkersättningar i utfodringen. Med 
tanke på kalvens välbefinnande är det oacceptabelt att hålla kvar kalven på stadiet före 
idisslande efter det att kalven blivit tre månader gammal. För att våmmen skall kunna 
utvecklas på ett normalt sätt krävs att grovfoder tillförs dieten. Grovfoder är sådan föda som 
innehåller mycket cellulosa och liknande hårdsmälta ämnen, d.v.s. är fiberrik. Grovfodret för 
kalvar bör innehålla "långa" fibrer (längre än 10 mm) för att erbjuda tillräcklig mekanisk 
stimulans för att idisslingen skall komma igång. 
Tillskottet i dieten av grovfoder med låg järnhalt påverkar inte köttets färg, och tekniken 
användes i Frankrike under 1980-talet. På grund av att det kostade lite extra men inte ökade 
förtjänsten har emellertid tekniken nästan helt övergetts där. Den används fortfarande i 
Nederländerna. 
Stallar 
Gödkalvar samlas in från mjölkproducerande lantbruk vid en till tre veckors ålder. De kan ha 
varit utan kolostrum och de kan passera marknader eller uppsamlingscentraler där de 
kommer 
i kontakt med mängder av kalvar från olika gårdar, och de kan lida svårt av stress. Under 
dessa omständigheter, med nedsatt immunförsvar och utsatthet för många smittkällor, 
föreligger stor risk för spridning av lunginflammations- och diarrépatogener, t.ex. salmonella, 
bland kalvarna. 
Kalvarna bör därför hållas i separata kättar och under noggrann uppsikt de första fyra till sex 
veckorna efter ankomsten till gödningsanläggningen. I Frankrike och Italien hålls gödkalvar 
för det mesta i separata spjäiboxar med solida sidor, spjälgolv och utan ströbädd under hela 
gödningstiden. I Italien förekommer det att kalvarna hela denna tid stårtjudrade runt halsen. 
Ett så hårt frihetsberövande eller tjudring är inte nödvändigt av hälsoskäl, och det är icke 
önskvärt med tanke på kalvarnas välbefinnande. 
Förvaring av djuren i grupp används också för gödkalvar. Sådana system med stora 
djurgrupper på halm och med automatisk utfodring har under de senaste 15 åren byggts upp 
i Schweiz, Tyskland, Storbritannien och Frankrike, men i Frankrike har detta system kommit 
ur bruk på grund av problem med driften och dålig lönsamhet. Elektroniskt kontrollerad 
utfodring som ger varje kalv dess utmätta ranson har konstruerats, men ett sådant system är 
ganska dyrbart och förekommer sällan i kalvproduktionen. 
Gemensamma kättar med spjälgolv, där kalvarna får mjölk ur hink två gånger om dagen, har 
använts några år, framförallt i Nederländerna. Kalvarna får vanligen en viss begränsad mängd 
grovfoder i form av höpelletar också. Andelen kalvar som hålls på detta sätt i Nederländerna 
har ökat från 4,7 % år 1985 till 22,9 % år 1995. 
Kalvar som avvänjs tidigt 
Det huvudsakliga syftet med den tidiga avvänjningen av vissa kalvar, nämligen sådana som 
är avsedda för nötköttsproduktion eller avel, är att så tidigt som möjligt utveckla deras 
förmåga att äta och smälta fast föda. De avvänjs så tidigt som efter den fjärde veckan, då 
deras matsmältningsorgan börjar utveckla vuxna egenskaper, men de kan inte smälta alla 
sorters näringsämnen förrän de har blivit tre månader gamla. 
Utfodring 
Sätten att utfodra dessa kalvar varierar, men en typisk rutin är utfodring med kolostrum och 
färsk mjölk i en vecka, därefter 20 till 25 kg mjölkersättningspulver i sex till åtta veckor och 
kraftfoder så mycket kalven vill ha från den sjunde dagen. Kalvarna brukar äta ungefär ett kilo 
kraftfoder om dagen innan de är avvanda. De får också en daglig ranson långfibrigt grovfoder 
(hö eller halm) för att stimulera våmmens utveckling. 
Stallar 
Av de hälsoskäl som förklarades i samband med gödkalvar förvaras tidigt avvanda kalvar 
vanligen i separata kättar i en till två månader efter födseln. Därefter hålls de för det mesta 
i grupp inomhus eller på betesmark. 
Det finns många olika kombinationer av sätt att hålla och föda upp tidigt avvanda kalvar. De 
kan hållas på betesmark, i gemensamma kättar av varierande storlek eller i stora stallar, 
med eller utan ströbäddar, och de utfodras med färsk mjölk så mycket de vill ha eller 
ransonerat, från spannar, spenar eller genom automatiserad distribution samt med många 
olika sorters kraftfoder. 
Man gör ingenting för att begränsa deras järnintag, hindra våmmens utveckling eller inskränka 
deras rörelsefrihet. 
JÄMFÖRELSE MELLAN OLIKA SYSTEM 
En jämförelse mellan de olika systemen för kalvuppfödning som utgår från de vetenskapliga 
undersökningar som anges i rapporten har lett den Vetenskapliga veterinärmedicinska 
kommittén till följande slutsatser. 
Skötseln i allmänhet 
1. Kalvarnas stallar och skötsel bör vara utformad så att djurens behov tillfredsställs och 
att de befinner sig väl. 
2. Det finns en mångfald olika metoder att hålla kalvar, vare sig de föds upp för att bli 
mjölkkor, biffkor eller gödkalvar, med varierande effekter på kalvarnas välbefinnande. 
De bästa villkoren för ungkalvar erbjuds när kalven får stanna hos sin mor under 
sådana förhållanden att den kan dia och senare beta och umgås med andra kalvar. 
3. Det är viktigt att kalven får tillräckligt med kolostrum under de första sex timmarna i 
livet, så snart som möjligt efter födseln, under förhållanden som underlättar 
upptagningen av antikroppar, helst genom att den diar modern, för att säkerställa 
tillräckliga hemoglobinnivåer i blodet. 
4. Kalvar behöver det stöd och den stimulans som deras mödrar normalt kan ge dem. 
Alla kalvar bör få tillräckligt med föda, lämpliga temperaturförhållanden och fuktighet, 
tillräckliga möjligheter att motionera och att kunna ligga på ett bekvämt sätt, lämpliga 
stimuli för diande under de allra första levnadsveckorna och social kontakt med andra 
kalvar efter den första veckan. Kalvar som föds upp utan sina mödrar bör få nära 
mänsklig kontakt, helst med samma skötare under hela uppväxttiden. 
Utfodring 
1. Kalvar som lider brist på vissa näringsämnen, däribland järn, och som får dåligt 
balanserad föda och inte förses med tillräckligt mycket grovfoder i kosten efter fyra 
veckors ålder kan få allvarliga problem med hälsan, de kan uppvisa svåra 
beteendestörningar och de kan utveckla en kraftigt störd tarmfunktion. Alla kalvar bör 
få en balanserad kost med lämpliga näringsämnen. 
2. Kalvar bör utfodras med jäsbara ämnen av lämplig kvalitet och i tillräcklig mängd för 
att de skall kunna behålla tarmarnas bakterieflora och tillräckligt med fibrer för att 
stimulera luddbildningen i våmmen. Kalvar bör få minst 100 g grovfoder per dag från 
två till femton veckors ålder, utökat till 250 g per dag från den femtonde till den 
tjugosjätte veckan, men gärna dubbla dosen. 
3. Det finns klara belägg för ökad mottaglighet för sjukdomar och nedsatt immunförsvar 
hos kalvar med lägre hemoglobinkoncentration än 4,5 mmol/l i blodet. Kalvar bör 
utfodras på ett sådant sätt att deras hemoglobinvärde inte understiger detta värde. 
4. Kalvar bör få sin mjölk från en spene under de första fyra veckorna av sin levnad. De 
bör under den tiden åtminstone ha tillgång till en "napp". För kalvar som hålls i grupp 
bör man sätta upp flera sådana nappar nära varandra. 
5. Sjuka kalvar och kalvar som lever i varma miljöer behöver dricka vatten ofta och inte 
bara mjölk. Alla kalvar vill dricka vatten om de kommer åt, och mjölk eller 
mjölkersättningsmedel duger inte som alternativ till vatten. Kalvar bör ha daglig tillgång 
till dricksvatten. 
Stallar 
Kalvarna mår mycket dåligt om de hålls i små separata kättar där de inte har tillräckligt 
med utrymme för att kunna ligga ner bekvämt, inga sociala kontakter och ingen 
ströbädd eller annat underlag att ordna till det för sig i. Kalvar bör ha möjlighet att 
hålla sig rena, vända på sig, ställa sig upp och ligga ner på ett normalt sätt och ligga 
med benen utsträckta. 
För att kalvarna skall ha en miljö som medger motion, rörlighet och social interaktion 
bör de hållas i grupp. Kalvar bör aldrig hållas i för stor trångboddhet. Stora grupper 
är att föredra eftersom de erbjuder bättre möjligheter till en gynnsam miljö. 
Om det mest lämpliga systemet, dvs. gruppboende, inte är möjligt, bör de separata 
kättarna ge tillräckligt utrymme och, med undantag för kalvar som måste isoleras av 
direkt nödvändiga hälsoskäl, ha öppna sidor och fronter som ger möjlighet till direkt 
syn- och känselkontakt. 
4. Både för kalvar i gruppboende och i separata kättar är det minsta acceptabla 
utrymmet per kalv, för att det skall kunna anses medge normal rörlighet när kalven 
står upp och ligger ner, höjden x kroppslängden x 1,1. Höjden mäts från toppen av 
manken och längden från nosspetsen till den bakre spetsen på tuber ischii (höftbenet). 
Det har visat sig att kalvar mår betydligt sämre om en ensamkätte är smalare än 
kalvens mankhöjd. 
5. Tjudring innebär alltid problem för kalvar. Kalvar i grupp bör inte tjudras i mer än högst 
en timme vid utfodringen med mjölk. Kalvar- i ensamkättar bör inte tjudras. 
6. Lämpligt golvunderlag, t.ex. halm, rekommenderas. Underlaget måste bytas ut med 
lämpliga mellanrum och varje kalv bör ha tillgång till ett torrt utrymme att ligga på, inte 
bara våta spjälar. Spjälgolv får inte vara hala. 
Ekonomi 
Studier av konsumtionen av kalvkött visar på en kraftig nedgång i flera medlemsstater 
under de senaste 7-10 åren. En del av nedgången beror antagligen på att 
konsumenterna oroar sig för hur djuren hanteras. Denna oro kan mycket väl öka i alla 
medlemsstater och medföra ett fortsatt tryck på köttproducenterna, om dessa inte 
förefaller beredda att sköta djurhållningen på ett sådant sätt att djuren inte far illa. 
Av den totala kostnaden för gödkalvproduktion utgör 45 % foderkostnader, 30 % 
kalvens inköpspris, 15 % fasta kostnader (byggnader och arbete) och 10 % andra 
kostnader. 
Investeringskostnaden per kalv i byggnader och utrustning ökar avsevärt när krav 
ställs på utökat utrymme i både separata och gemensamma kättar, även om ett visst 
utökat utrymme per kalv är billigare i gemensamma kättar än i separata. 
10 

ISSN 1024-4506 
KOM(95)71l slutlig 
DOKUMENT 
SV 03 
Katalognummcr : CB-CO-95-742-SV-C 
ISBN 92-77-98331-0 
ByrSn tär Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2955 Luxembuis 
>w