EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 06.11.1996 
KOM(96)560 slutlig 
RAPPORT OM KONVERGENSEN I EUROPEISKA UNIONEN 
UNDER AR 1996 
(utarbetad i enlighet med artikel 109j. 1 i fördraget) 
(framlagt av kommissionen) 

INNEHÅLL 
Sida 
1. INLEDNING 5 
2. DE NATIONELLA LAGSTIFTNINGARNAS FÖRENLIGHET MED 
FÖRDRAGET OCH STADGAN FÖR EUROPEISKA 
CENTRALBANKSSYSTEMET 7 
2.1 Anpassningen av nationell lagstiftning sedan undertecknandet av fördraget 
2.2 Rekapitulation av de tillämpliga bestämmelserna i fördraget och av 
stadgan för ECBS 
2.3 Översikt av de nationella lagstiftningarna 
2.4 Aktuella lagstiftningsinitiativ 
Ruta: Granskning av lagstiftning om centralbanker: några belysande exempel 
3. PRISSTABILITET 19 
3.1 Fördragets bestämmelser 
3.2 Bedömning av prisstabiliteten enligt IKPI 
3.3 Inflationsutvecklingen under EMU:s andra etapp 
3.4 Varaktigheten i priskonvergensen 
Ruta: Beräkning av referensvärdet för inflationen 
Ruta: Skillnader mellan IKPI och KPI 
4. OFFENTLIGA SEKTORNS FINANSER 32 
4.1 Förekomsten av alltför stora underskott 
4.2 Den statsfinansiella utvecklingen under 1996 
4.3 Framsteg i konsolideringen av de offentliga finanserna under EMU:s andra etapp 
4.4 Varaktigheten i budgetkonvergensen 
Ruta: Förfarandet vid alltför stort underskott 
5. VÄXELKURSER 45 
5.1 Fördragets bestämmelser 
5.2 Vidare analys av växelkursstabiliteten 
6. LÅNGA RÄNTOR 50 
6.1 Räntekonvergens 
6.2 Den senaste tidens utveckling av de långa räntorna 
6.3 Förklaringsfaktorer och bedömning 
Ruta: Underlag och referensvärden för kriteriet om konvergens i räntesatserna 
7. TILLÄGGSINFORMATION 59 
7.1 Ecuns utveckling 
7.2 Resultat av integreringen av marknaderna 
7.3 Läget för och utvecklingen av bytesbalanserna 
7.4 Granskning av utvecklingen av arbetskostnaderna per enhet och andra prisindex 
8. SAMMANFATTNING OCH SLUTSATSER 72 
8.1 Allmän bedömning 
8.2 Sammanfattning beträffande de enskilda medlemsstaterna 
TABELLER: 
3.1 Inflationskonvergens 
3.2 Genomsnittlig inflationsnivå 
3.3 Den privata konsumtionsdeflatorn och konsumentprisindex 
3.4 Inflationskonvergensen enligt alternativa metoder för beräkning av referensvärdet, IKPI 
3.5 Skillnaden mellan IKPI och KPI 
3.6 Inflationskonvergensen enligt IKPI respektive KPI 
4.1 Offentliga sektorns underskott 
4.2 Offentlig sektorns bruttoskuld 
4.3 Förändringar från föregående år av det faktiska och det konjunkturjusterade totala offentliga 
underskottet 
4.4 Konjunkturjustering av offentliga underskott 1996 
4.5 Andra faktorer än underskottet som bidrar till skuldsättningen 
4.6 Intäkts- och utgiftsandelar 1993 och 1996 
4.7 Offentliga investeringar och underskott 
4.8 Mål för det totala offentliga underskottet 1997 
6.1 Konvergens i de långfristiga räntesatserna i medlemsstaterna 
6.2 Utvecklingen av de långfristiga räntesatserna 
6.3 Den senaste tidens utveckling av de långfristiga räntesatserna 
7.1 Bytesbalansen 
7.2 Arbetskostnader 
7.3 Importprisinflation 
7.4 Importprisernas bidrag till förändringar av deflatorn för slutlig efterfrågan 
7.5 Ändringar av nominella effektiva växelkurser i relation till 23 industriländer 
7.6 Effekterna av ändringar av indirekta skatter på konsumentprisinflationen 
8.1 Medlemsstaternas utveckling med avseende på konvergensen under 1996 
DIAGRAM 
3.1 IKPI för EUR 15 och medlemsstaterna 
3.2 Interimistiska konsumentprisindex (IKPI) 
4.1 Offentliga sektorns underskott 
4.2 Offentliga sektorns bruttoskulder 
4.3 Kvoter för offentliga underskott och skulder 1993-1996 
4.4 Faktiska och konjunkturjusterade offentliga underskott, EUR 
5.1 Variationsbredden inom ERM 
5.2 Fluktuationer inom ERM-bandet 
5.3 Växelkursstabilitet i förhållande till DEM 
6.1 Den senaste tidens utveckling av de långfristiga räntesatserna 
6.2 Konvergensen i de långfristiga räntesatserna 
6.3 Genomsnittlig avkastning på statsobligationer i EG 
7.1 Internationella råvarupriser 
1. INLEDNING 
Denna rapport har utarbetats i enlighet med artikel 109J.1 i fördraget som föreskriver att 
kommissionen skall rapportera till rådet om de framsteg som gjorts beträffande medlemsstaternas 
uppfyllande av sina förpliktelser för att förverkliga Ekonomiska och monetära unionen (EMU). 
Europeiska monetära institutet (EMI) är likaså skyldigt att avlägga rapport till rådet. 
Dessa rapporter är de första stegen i det förfarande som anges i artikel 109j och som utmynnar i 
att rådet, i dess sarnmansättning på stats- eller regeringschefsnivå, för första gången, och senast 
den 31 december 1996, skall besluta i frågan om en majoritet av medlemsstaterna uppfyller de 
nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta, och om det är ändamålsenligt för 
gemenskapen att övergå till den tredje etappen. 
I praktiken har det, trots de avsevärda framsteg som medlemsstaterna har gjort beträffande alla 
aspekter på konvergensen och andra förberedelser för EMU, sedan en tid stått klart att en 
majoritet av dem ännu inte uppnått en tillräckligt hög grad av varaktig konvergens. Detta beror 
framför allt på att många medlemsstater ännu inte nått en tillfredsställande situation beträffande 
hållbarheten i de offentliga finanserna. Redan Europeiska rådet i Madrid i december 1995 drog 
slutsatsen att villkoren inte skulle vara gynnsamma för en tidig start av den tredje etappen, men 
slog ändå fast att den tredje etappen av EMU verkligen skulle inledas den 1 januari 1999. Denna 
enighet om tidpunkten upprepades av Europeiska rådet i Florens i juni 1996. Besluten om vilka 
medlemsstater som kommer att ingå i den första gruppen som inför den gemensamma valutan 
skall fattas så tidigt som möjligt under år 1998. 
Syftet med denna rapport är sålunda, bortsett från uppfyllandet av fördragets formella 
bestämmelser, för det första att undersöka det rådande konvergensläget och de nationella 
lagstiftningarnas förenlighet med fördragets bestämmelser och för det andra att mönstra de 
framsteg som gjorts sedan inledningen av den andra etappen av EMU den 1 januari 1994. 
Rapporten är strukturerad i enlighet med artikel 109J.1. I kapitel 2 granskas förenligheten 
mellan de enskilda medlemsstaternas nationella lagstiftningar (inklusive stadgarna för deras 
nationella centralbanker) och artiklarna 107 och 108 i fördraget samt ECBS-stadgan. De fyra 
följande kapitlen (kapitel 3-6) granskar i tur och ordning medlemsstaternas konvergensutveckling 
i relation till de fyra kriterierna rörande prisstabilitet, den offentliga sektorns finanser, 
växelkurserna och de långa räntorna. Kapitel 7 synar utvecklingen på flera andra områden som 
bör beaktas i kommissionens och EMI: s rapporter: ecuns utveckling, resultaten av 
marknadsintegrationen, bytesbalanserna samt enhetsarbetskostnader och andra prisindex. I det 
avslutande kapitlet (kapitel 8) sammanfattas rapportens slutsatser. 
Enligt Edinburghöverenskommelsen har Danmark tillkännagett att landet inte kommer att delta i 
den tredje etappen av EMU, men kvarstår vid sin förpliktelse att fullt ut delta i det ekonomiska 
och monetära samarbetet under den andra etappen av EMU. Med tanke på detta har 
utvecklingen i Danmark medtagits i denna rapport. 
På samma sätt har utvecklingen i Förenade kungariket Storbritannien och Nordirland medtagits, 
fastän landet anmält till rådet i enlighet med första punkten i protokoll nr 11 att det inte avser att 
övergå till den tredje etappen under år 1997, men kan komma att göra så senare. 
På grundval av denna och EMI: s rapport framlägger kommissionen separat en rekommendation 
till rådet för dess bedömning enligt artikel 109J.2. 
2. DE NATIONELLA LAGSTIFTNINGARNAS FÖRENLIGHET MED FÖRDRAGET 
OCH STADGAN FÖR EUROPEISKA CENTRALBANKSSYSTEMET 
Enligt artikel 109J.1 andra meningen i fördraget skall rapporterna som utarbetas enligt denna 
artikel "omfatta en granskning av i vilken utsträckning som varje medlemsstats nationella 
lagstiftning, inklusive stadgan för dess centralbank, är förenlig med artiklarna 107 och 108 i 
detta fördrag och med ECBS-stadgan ". 
Detta kapitel ägnas åt en sådan granskning. I det första avsnittet ges en sammanfattning av 
anpassningarna av nationell lagstiftning sedan undertecknandet av Fördraget om Europeiska 
unionen i februari 1992. Det andra avsnittet innehåller en rekapitulation av de tillämpliga 
bestämmelserna i fördraget och ECBS-stadgan. Det tredje avsnittet sammanfattar resultaten av 
granskningen av de nationella lagstiftningarna om centralbankerna i ljuset av dessa 
bestämmelser, och pekar på slag av bestämmelser som befunnits oförenliga med fördragets eller 
stadgans krav och som förväntas bli ändrade före införandet av ECBS. I det fjärde avsnittet 
presenteras lagstiftningsreformer som för närvarande planeras med den tredje etappen av EMU i 
åtanke. 
2.1 Anpassning av nationell lagstiftning sedan undertecknandet av fördraget 
Efter det att Fördraget om Europeiska unionen undertecknats och trätt i kraft har många 
nationella centralbanker anpassat sina stadgar för att de skall uppfylla fördragets krav. 
En del av dessa förändringar syftar till att säkerställa efterlevnad av artikel 104, som förbjuder 
krediter från centralbankerna till den offentliga sektorn, och med artikel 104a, som förbjuder 
positiv särbehandling av statliga eller andra offentliga organ hos finansinstitut. Dessa regler är i 
kraft sedan början av den andra etappen. Medlemsstaterna har på ett tillfredsställande sätt 
anpassat sina regelverk till dessa krav, med följd att inga allvarliga svårigheter uppträtt. 
Banque de Frances stadga ändrades 1993. Ansvaret för utformningen och genomförandet av 
penningpolitiken har förlagts till ett "penningpolitiskt råd", som inte får begära eller godta 
instruktioner från regeringen eller något annat organ, medan allt övrigt ledningsansvar i banken 
sköts av "allmänna rådet". Dessutom har bankens mål att säkerställa prisstabilitet 
omformulerats. 
Rättsreglerna för Banco de Espana anpassades 1994. Lagen införde prisstabilitet som huvudmål 
för penningpolitiken, som skall bestämmas och genomföras av banken. Varken regeringen eller 
någon annan offentlig myndighet får ge banken instruktioner om målen för eller genomförandet 
av penningpolitiken. 
En lagändring 1993 i Belgien begränsade regeringsrepresentantens och finansministerns rätt att 
motsätta sig och upphäva beslut i frågor som gäller utformning och genomförande av 
penningpolitiken, genomförande av valutatransaktioner, innehav och förvaltning av officiella 
valutareserver och främjande av väl fungerande betalningssystem. 
I Italien överfördes 1992 rätten att bestämma diskontot från finansministern till chefen för Banca 
d'Italia. Dessutom har Banca d'Italia getts ansvaret för att inom vissa gränser fastställa kraven på 
bankernas kassareserver och för tillsynen av betalningssystemet. 
I Portugal antogs förändringarna av lagen om Banco de Portugal år 1995. Lagen omformulerade 
bl.a. bankens huvudmål, att upprätthålla prisstabiliteten med beaktande av regeringens 
övergripande ekonomiska politik. 
2.2 Rekapitulation av de tillämpliga bestämmelserna i fördraget och av stadgan för ECBS 
Artikel 107 i fördraget säkerställer att ECBS kan verka oberoende av instruktioner från tredje 
part. Den lyder som följer: 
"Då de utövar de befogenheter och fullgör de uppgifter och skyldigheter som har tilldelats dem 
genom detta fördrag och ECBS-stadgan skall varken ECB eller någon nationell centralbank eller 
någon medlem av deras beslutande organ begära eller ta emot instruktioner från 
gemenskapsinstitutioner eller gemenskapsorgan, från medlemsstaternas regeringar eller från 
något annat organ. Gemenskapsinstitutionerna, gemenskapsorganen och medlemsstaternas 
regeringar förbinder sig att respektera denna princip och att inte söka påverka medlemmarna av 
ECB.s eller de nationella centralbankernas beslutande organ när de fullgör sina uppgifter. " 
Artikel 108 i fördraget ålägger medlemsstaterna att anpassa sina nationella lagstiftningar i 
enlighet med EMU:s krav: 
"Senast då ECBS upprättas skall varje medlemsstat säkerställa att dess nationella lagstiftning, 
inbegripet stadgan för dess nationella centralbank, är förenlig med detta fördrag och ECBS-
stadgan. " 
Artikeln hänvisar till de nationella lagstiftningarnas förenlighet med fördragets bestämmelser i 
allmänhet. Detta inbegriper förenlighet med artikel 105.1 i fördraget, som definierar målen för 
ECBS och vars två första meningar lyder som följer: 
"Huvudmålet för ECBS skall vara att upprätthålla prisstabilitet. Utan att åsidosätta detta skall 
ECBS stödja den allmänna ekonomiska politiken inom gemenskapen i syfte att bidra till att 
förverkliga gemenskapens mål enligt artikel 2. " 
Artikel 14.2 i ECBS-stadgan1 innehåller regler om anställningsskydd: 
Se protokoll nummer tre i fördraget. 
"I stadgarna för de nationella centralbankerna skall särskilt föreskrivas att ämbetstiden för 
chefen för en nationell centralbank skall vara minst fem år. 
En centralbankschef får avsättas endast om han inte längre uppfyller de krav som ställs för att 
han skall kunna utföra sina uppgifter eller om han gjort sig skyldig till allvarlig försummelse. " 
Var och en av dessa fyra bestämmelser sätter gränser för den nationella lagstiftningen om 
centralbanken: 
De förbud och skyldigheter som formuleras i artikel 107 gäller på samma sätt för såväl 
ECB som de nationella centralbankerna i den mån det är fråga om utförande av uppgifter 
med anknytning till ECBS. Emedan förbuden i artikel 107 första meningen riktas till 
centralbankerna och deras beslutande organ, synes det att rättigheter för tredje part att ge 
instruktioner i en eller annan form är oförenliga med dessa förbud. Vidare är det därför 
nödvändigt att alla nationella bestämmelser vars syfte eller effekt är att låta regeringen 
försöka utöva inflytande på medlemmarna i de nationella centralbankernas beslutande 
organ vid utförandet av deras uppgifter anpassas till artikel 107 andra meningen. Termen 
"beslutande organ" skall förstås som alla organ i en nationell centralbank vars beslut kan 
inverka på uppfyllandet av dess uppgifter i anslutning till ECBS. 
Det i artikel 105.1 angivna huvudmålet har föreskrivits för ECBS, som enligt artikel 1.2 i 
stadgan består av ECB och de nationella centralbankerna. Följaktligen måste målet för 
varje medlem av ECBS vara förenligt med artikel 105.1. 
Artikel 14.2 i EÇBS-stadgan riktar sig direkt till de nationella centralbankerna: icke­
uppfyllande av de gränser som däri fastslås kommer att kräva anpassning av den nationella 
lagstiftningen. 
Vid sidan av dessa specifika bestämmelser i fördraget och stadgan med krav på förenlighet, 
finns det förmodligen ett antal nationella bestämmelser - ofta av teknisk natur - som kan 
visa sig vara oförenliga med ECB: s företrädesrätt framför de nationella centralbankerna 
och som borde avskaffas så att de nya, förenliga bestämmelserna träder i kraft vid 
inledningen av tredje etappen för medlemsstater utan undantag och för medlemsstater med 
undantag inledningsvis eller med en särskild ställning då de börjar delta i full utsträckning 
i Europeiska monetära unionen. 
Det kan vara på sin plats att påminna om en del bestämmelser om tidsramen för eventuella 
justeringar av nationell lagstiftning och de särskilda reglernas geografiska täckning. Redan vid 
införandet av ECB i början av 1998 måste den fatta beslut som på förhand bestämmer dess 
skötsel av den monetära politiken från och med den 1 januari 1999. Artikel 108 föreskriver 
därför att förenligheten skall vara genomförd senast vid denna tidpunkt. Dessutom uppmanas 
medlemsstaterna i artikel 109e.5 att, i förekommande fall, under den andra etappen inleda det 
förfarande som leder till oberoende för deras centralbanker. 
Fördraget gör ingen skillnad mellan medlemsstater med och utan undantag vad beträffar 
tillämpningen av artikel 107 om centralbankens oberoende och artikel 108 om anpassningen av 
nationell lagstiftning och av stadgan för den nationella centralbanken (se artikel 109k.3 i 
fördraget). 
10 
Danmark kommer att behandlas som en medlemsstat med undantag (artikel 2 i protokoll nr 12). 
Stadgan för dess centralbank måste därför vara förenlig med artiklarna 107 och 108. 
Om Förenade kungariket inte deltar i tredje etappen kommer artikel 2 i protokoll nr 11 att 
undanta landet från tillämpningen av artiklarna 107 och 108 i fördraget. Med den lydelse som 
artikel 109e.5 har, är Förenade kungariket därför undantaget från skyldigheten att inleda 
processen som leder till oberoende för dess centralbank, tills det anmäler att det har för avsikt att 
övergå till den tredje etappen. 
I artikel 107 görs klart att kraven på förenlighet med fördraget och stadgan begränsar sig till 
uppgifter med anknytning till ECBS. Bland dessa finns de grundläggande uppgifterna enligt 
artikel 105.2 i fördraget och artikel 3.1 i stadgan, vilka går ut p. att utforma och genomföra 
gemenskapens monetära politik, att genomföra valutatransaktioner enligt bestämmelserna i 
artikel 109 i fördraget, att inneha och förvalta medlemsstaternas officiella valutareserver och att 
främja ett väl fungerande betalningssystem. 
2.3 Granskning av de nationella lagstiftningarna 
Centralbankernas stadgar återspeglar skiljaktiga nationella traditioner och institutionella ramar 
och varierar avsevärt mellan medlemsstaterna beträffande många kännetecken, såsom 
centralbankens rättsliga status, utformningen av dess mål och uppgifter, penningpolitiska 
instrument, förhållande till det nationella parlamentet och till socioekonomiska grupper, de 
beslutande organens struktur och sammansättning och finansiella regler. Med artiklarna 105 och 
107 i fördraget och artikel 14.2 i ECBS-stadgan som måttstock leder en granskning av den 
nuvarande lagstiftningen i medlemsstaterna till följande slutsats: i många avseenden är de 
nationella lagstiftningarna i enlighet med de villkor som EG: s lagstiftning uppställer. I ett antal 
fall krävs dock anpassning. Initiativ till lagstiftning för en sådan anpassning är långt framskridna 
i flera medlemsstater (se avsnitt 2.4). 
I några medlemsstater tillåter lagstiftningen att andra organ ger instruktioner till centralbanken i 
penningpolitiska frågor. Detta är oförenligt med kraven i den tredje etappen av EMU. 
I många medlemsstater är andra rättsliga bestämmelser i kraft vars effekt kan komma nära rätt 
för tredje part att ge direkta instruktioner. Sådana bestämmelser inbegriper rätt för andra organ 
att blanda sig i beslut som fattas av banken, rätt att delta i omröstningar om penningpolitiken, 
rätt att bli hörd innan centralbanken fattar beslut, otillräckligt finansiellt oberoende för 
centralbanken eller medlemskap i beslutande organ i centralbanken och i organ utanför ECBS. I 
några fall är det svårt att dra en gräns mellan förenliga och oförenliga bestämmelser. Det är dock 
uppenbart att de flesta existerande bestämmelser av detta slag måste ändras. 
I några medlemsstater är bestämmelserna om anställningstrygghet för centralbankschefen 
oförenliga med bestämmelserna i artikel 14.2 i ECBS-stadgan. 
11 
Rutan om "Granskning av lagstiftningen om centralbanker: några belysande fall" ger exempel 
på bestämmelser i nationella lagstiftningar som tjänar till att illustrera de frågor som det gäller. 
2.4 Aktuella lagstiftningsinitiativ 
Förberedande arbete på ändringar av den nationella lagstiftningen om centralbanken är långt 
framskridna i Irland, Luxemburg, Nederländerna, Finland och - med en längre gående ändring 
än 1993 - Belgien. 
Ett förslag till lagstiftning om centralbanken i Irland innehåller bestämmelser om bankens roll i 
betalningssystemet, insamling av statistik, tillsyn och den ställning som medlemmar i beslutande 
organ skall ha, inklusive direktörernas mandattid, som fastställts till fem år. 
I Luxemburg framlades ett lagförslag om Institut Monétaire Luxembourgeois och Luxemburgs 
monetära status för parlamentet i december 1993. Lagen som ännu är under behandling omfattar 
bl.a. IML:s mål och uppgifter. 
Diskussioner mellan finansministeriet och Nederlandsche Bank i Nederländerna i syfte att 
anpassa lagstiftningen om centralbanken till EMU-kraven befinner sig i ett avancerat stadium. 
Förslag till lagstiftning i Finland inriktar sig i synnerhet på det parlamentariska bankfullmäktiges 
framtida roll i penningpolitiken samt minimimandattiden för och grunderna för avsättning av 
centralbankschefen. 
I Belgien planerar regeringen att inom en nära framtid föreslå en omfattande reform av 
centralbankslagstiftningen. Lagförslaget syftar till att göra stadgan för Belgiens centralbank 
förenlig med fördraget och ECBS-stadgan. 
12 
GRANSKNING AV LAGSTIFTNING OM CENTRALBANKER; 
NÅGRA BELYSANDE FALL 
Överensstämmelse med artikel 107 i fördraget 
Följande rättigheter för tredje part synes strida mot eller inkräkta på förbuden och 
skyldigheterna i artikel 107: 
a. Allmän rätt att ge instruktioner 
Bestämmelser som underkastar de nationella centralbankerna instruktioner står i motsättning 
till deras skyldighet att inte begära eller ta emot instruktioner. 
Avsnitt 4 i lagen om Bank of England^ 
"Finansministeriet kan från gång till gång ge banken sådana anvisningar som det, efter 
samråd med bankchefen, anser nödvändiga för det allmänna intresset. " 
Rätten att ge sådana instruktioner är oförenliga med fördraget även då centralbanken kan 
invända, men till slut måste ge med sig. 
Artikel 26 i lagen om De Nederlandsche Bank 
"1 Ministern kan, efter att ha rådgjort med bankrådet, ge direktionen sådana anvisningar 
som han anser nödvändiga för att bankens politik på rätt sätt skall samordnas med 
regeringens penning- och finanspolitik. Förutom i det fall som anges i punkt 2 nedan skall 
direktionen följa sådana anvisningar. 
2. Om direktionen har några invändningar mot de anvisningar som avses i punkt 1 ovan, 
kan den meddela dessa i en skrivelse till kronan inom tre dagar efter att den fått 
anvisningarna. Kronan skall avgöra om anvisningarna skall följas eller inte. 
3. (...) 
2 Som tidigare påvisats undantas i enlighet med protokoll 11 det Förenade kungariket från tillämpning av 
artikel 107, såvida det Förenade kungariket inte anmäler sin avsikt att övergå till den tredje etappen. 
13 
4. Om kronan besluter att anvisningarna skall följas, skall styrelsens invändningar och 
kronans beslut offentliggöras i De Nederlandsche Staatscourant, om detta enligt kronans 
uppfattning inte strider mot det nationella intresset. " 
Artikel 15 i lagen om Finlands bank 
"Bankens administration och förvaltningen av dess affärer skall stå under tillsyn av 
parlamentets bankfullmäktige i enlighet med derma lag och de förordningar parlamentet 
godkänt. " 
Artikel 17 i samma lag 
"Det är bankfullmäktiges uppgift att fastställa bankens grundränta och andra räntesatser som 
tillämpas av banken och gränserna för dessa. " 
b. Rätt att godkänna, temporärt upphäva, annullera eller uppskjuta centralbanksbeslut 
Alla sådana bestämmelser innebär rätt att ge specificerade instruktioner. Bedömningen blir 
densamma som för allmänt formulerade rättigheter att ge instruktioner. 
Artikel 13.2 i lagen om Bundesbank 
"Medlemmarna av förbundsregeringen har rätt att delta i centralbanksrådets sammanträden. 
De har ingen rösträtt, men kan ställa förslag. På deras begäran skall beslut uppskjutas högst 
två veckor. " 
c. Rätt att censurera beslut på rättsliga grunder 
En rätt för regeringen att kontrollera legaliteten i centralbankens beslut synes oförenlig med 
artikel 107. Detta gäller även då regeringens rätt endast kan utövas indirekt. 
Artikel 43 i grundlagen om Banco de Portugal 
"1. Centralbankschefen skall ha utslagsröst vid sammanträden som han är ordförande för och 
kan upphäva ikraftträdande av beslut som fattas av styrelsen eller av verkställande 
kommittéer, som enligt hans uppfattning strider mot lagen eller mot landets eller bankens 
intressen. 
2. Upphävandet skall anmälas till regeringen, genom finansministern, och skall anses vara 
annullerat om regeringen inte har bekräftat det inom senast femton dagar efter att det 
beslutats. " 
14 
d. Rätt att delta och rösta i en nationell centralbanks beslutande organ 
Rätt för tredje part att rösta i beslut som ansluter till ECBS:s uppgifter såsom de formuleras 
i artikel 105.2 är oförenlig med förpliktelsen att inte försöka påverka sådana beslut. 
Artikel 14 i Irlands lag om centralbanken 
"Banken skall förvaltas och ledas i enlighet med denna lag av en styrelse bestående av 
(a) en centralbankschef och (b) ett sådant antal andra ledamöter (inte fler än nio och alltid 
högst två administrativa direktörer) som ministern från gång till gång skall bestämma... De 
administrativa direktörer skall inneha sitt ämbete för den tid som ministern finner för gott 
och kan när som helst avsättas av ministern. " 
e. Rätt att bli rådfrågad innan en centralbank fattar ett beslut 
Artikel 107 i fördraget utesluter naturligtvis inte samarbete och dialog mellan centralbanken 
och regeringen, parlamentet eller andra statsorgan. I själva verket föreskriver fördraget 
sådana kontakter och rapporter i flera bestämmelser. Frågan gäller om regeringen utnyttjar 
någon formell mekanism vars syfte är att påverka centralbankens slutliga beslut. En 
uttrycklig förpliktelse att rådfråga politiska organ före besluten innebär en sådan mekanism 
och synes inte vara förenlig med artikel 107 andra meningen. 
Artikel 42 i lagen om Sveriges riksbank 
"Innan riksbanken fattar beslut av större penningpolitisk vikt skall samråd ske med det 
statsråd som regeringen bestämmer. Kan samråd inte komma till stånd och finns det 
synnerliga skäl får riksbanken besluta utan samråd. " 
f. Rätt att förhandskontrollera centralbankens budget 
Liksom beträffande föregående punkt är det inte lätt att i varje enskilt fall dra gränsen 
mellan restriktioner som de nationella centralbankerna måste vara underkastade och försök 
att påverka medlemmarna i deras beslutande organ då de utför sina uppgifter. En 
centralbank måste naturligtvis vara ekonomiskt redovisningsskyldig. Å andra sidan kan ett 
krav på att dess budget skall godkännas på förhand skapa en situation i vilken en centralbank 
inte oavhängigt kan använda sig av de lämpliga medlen för att fullgöra sitt uppdrag. 
15 
Artikel 4.2 i lagen om autonomiför Banco de Espana 
"Bankens förslag till budget för driftsutgifter och investeringar skall, då det godkänts av dess 
styrande råd enligt artikel 21.1 g, föreläggas regeringen, som skall överlämna det till Spaniens 
parlament för godkännande. Bankens budget skall ha en estimerande karaktär och inte 
sammanföras med andra budgetar i den offentliga sektorn. " 
g. Ledamöters medlemskap i organ utanför ECBS 
Medlemskap i externa organ kan innebära intressekonflikter mellan förpliktelserna gentemot 
en centralbank (för centralbankschefer dessutom gentemot ECB) och det externa uppdraget. 
Det tycks dock vara svårt att ställa upp en allmän regel för att avgöra om ett sådant 
medlemskap är förenligt eller oförenligt med artikel 107. Det frågan gäller är om en medlem 
av centralbanksorganet utövar andra uppgifter som kan äventyra hans personliga 
oavhängighet. 
Artikel 22 i lagen om Österrichische Nationalbank 
"(3) Endast personer som har österrikiskt medborgarskap och som inte är förhindrade att 
väljas till nationalrådet (Nationalrat) får vara ledamöter av allmänna rådet. Ledamöterna av 
allmänna rådet skall vara personer som är framstående i någon ekonomisk verksamhetsgren 
eller jurister eller ekonomer. Bland dem skall finnas företrädare för 
1. banker, 
2. industri, 
3. handel och småföretag, 
4. jordbruk, och 
5. avlönade anställda och löntagare. 
(4) Ingen som innehar aktiv tjänst för förbundsrepubliken eller en delstat (Land) eller som är 
ledamot i nationalrådet, medlem i förbundsregeringen eller en delstats regering får vara 
ledamot i allmänna rådet. Förbudet beträffande personer som innehar aktiv tjänst för 
förbundsrepubliken skall inte tillämpas på universitetsprofessorer i juridik och ekonomi. Högst 
fyra ledamöter i det allmänna rådet får till sin huvudsakliga sysselsättning vara ledamöter av 
bankdirektioner, och sådana personer får inte vara ordförande eller vice ordförande i 
banken. " 
Förenlighet med artikel 14.2 i ECBS-stadgan 
I artikel 14.2 i ECBS-stadgan behandlas centralbankschefernas anställningstrygghet vad gäller 
deras mandattid och grunderna för avsättning av dem. 
16 
a. Mandattid för centralbankschefer 
Artikel 14.2 stadgar om en minimimandattid om fem år för centralbankschefer. Följaktligen 
måste stadgar med kortare mandattid ändras. 
Stadgar som inte uttryckligen föreskriver en minimimandattid uppfyller minimikravet, 
förutsatt att grunderna för avsättning begränsas till de fall som fastställs i artikel 14.2 andra 
stycket i stadgan (se nedan). 
Artikel 29 i stadgan för Greklands bank 
"Centralbankschefen och vice centralbankschefen ... skall utses ... genom ett regeringsbeslut 
för en mandattid på fyra år på förslag av bankens direktion... " 
Stadgan för Banca d'Italia uttalar sig inte om centralbankschefens mandattid eller grunderna 
för avsättning av denne. 
Artikel 19 i stadgan för Banca d'Italia 
"Direktionen kan tillsätta och avsätta centralbankschefen, den administrativa chefen och de 
två vice administrativa cheferna. " 
Artikel 7.3 i lagen om Bundesbank 
"Ordföranden, vice ordföranden och de övriga ledamöterna av direktionen nomineras av 
förbundsregeringen och utses av förbundspresidenten. Före sådana nomineringar skall 
förbundsregeringen höra centralbanksrådet. Direktionsledamöterna utses för en tid av åtta år, 
eller i undantagsfall för en kortare mandattid, men inte mindre än två år. " 
b. Grunder för avsättning av en centralbankschef 
Artikel 14.2 i stadgan syftar till att undvika att de myndigheter som är inblandade i 
utnämningsförfarandet godtyckligt avsätter centralbankschefen. Eftersom stadgan i detta fall 
rymmer ett uttryckligt krav på innehållet i de nationella lagstiftningarna måste alla 
motstridande bestämmelser ändras. 
17 
Artikel 12.3 i lagen om upprättande av Institut Monétaire Luxembourgeois 
"Regeringen kan för storhertigen föreslå att styrelsen avsätts om det råder fundamental 
oenighet mellan regeringen och styrelsen om institutets politik och utförandet av dess 
uppgifter. I så fall skall förslaget om avsättning gälla styrelsen i dess helhet. På samma sätt 
kan regeringen för storhertigen föreslå avsättning av en ledamot som är stadigvarande 
oförmögen att utföra sina uppgifter. Innan den överlämnar förslaget till storhertigen skall 
regeringen höra institutets råd. " 
Artikel 44 i stadgan för Belgiens nationalbank 
"Centralbankschefen utses och kan avsättas eller avstängas av konungen. " 
Förenlighet med artikel 105 i fördraget 
Kravet på att målen för alla medlemmar av ECBS måste överensstämma med artikel 105.1 
innebär inte att det i samtliga fall är nödvändigt att överföra denna punkt ordagrant till de 
nationella stadgarna. Formuleringen av centralbankens mål varierar även i stor utsträckning 
mellan medlemsstaterna. Detta återspeglar i viss grad det faktum att centralbankernas stadgar 
härrör från olika årtionden. Men alla formuleringar måste undvika att ge upphov till tvivel om 
banken i fråga är bunden till huvudmålet såsom det anges i fördraget. 
3 
Artikel 1 i lag nr 116 om Danmarks Nationalbank 
"Danmarks Nationalbank skall ha som mål att upprätthålla ett säkert och tryggt valuta system 
i detta land, och att underlätta och reglera penningtransaktioner och beviljande av krediter. " 
Eftersom Danmark har meddelat Rådet att landet inte kommer att delta i den tredje etappen, behöver Danmarks 
Nationalbank inte anpassa stadgarna i detta avseende. 
18 
Ytterligare stadgekrav som måste uppfyllas för att de nationella centralbankerna skall bli en 
integrerad del av ECBS 
Enligt artikel 14.3 i stadgan är de nationella centralbankerna en integrerad del av ECBS och 
skall verka i överensstämmelse med ECB: s riktlinjer och instruktioner. Omfattningen av de 
behövliga anpassningarna av nationell lagstiftning - antingen i stadgan för centralbanken eller i 
övriga delar av lagstiftningen - som denna princip medför kommer att framstå tydligare under 
det förberedande arbetet på ECB:s regelverk. Det är uppenbart att nationella särdrag kan 
fortbestå i den mån de inte påverkar den gemensamma monetära politikens effektivitet och 
enhetlighet. 
Ett exempel på nationella stadgebestämmelser som inte respekterar ECB:s företrädesrätt är regler 
som ger regeringsorgan behörigheter i samband med utgivningen av sedlar. 
19 
3. PRISSTABILTTET 
3.1 Fördragets bestämmelser 
Kriteriet om prisstabilitet definieras i artikel 109j. 1 första strecksatsen i fördraget: "En hög grad 
av prisstabilitet ... skall framgå av att inflationstakten ligger nära den i de, högst tre 
medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten ifråga om prisstabilitet. " 
Protokoll nr 6 om konvergenskriterierna utvecklar artikel 109J.1 genom att i artikel 1 fastslå att 
en medlemsstat för att uppfylla konvergenskriteriet i fråga om inflationen "under en tid av ett år 
före granskningen skall uppvisa en hållbar prisutveckling och en genomsnittlig inflationstakt som 
inte med mer än 1,5 procentenheter överstiger inflationstakten i de, högst tre medlemsstater som 
har uppnått de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet. Inflationen skall mätas med hjälp av 
konsumentprisindex på en jämförbar grund, med beaktande av skillnader i nationella 
definitioner. " 
De nationella konsumentprisindexen (KPI) avviker väsentligt från varandra i fråga om begrepp, 
metoder och praxis. För att uppfylla kravet i protokoll nr 6 på att inflationen skall mätas på 
jämförbar grund godkände därför rådet den 23 oktober 1995 en ramförordning (nr 2494/95) som 
föreskriver en harmonisering av de nationella KPI i två steg. 
Det första steg som krävdes för att framställa den rapport som avses i artikel 109J.1, dvs. det 
föreliggande dokumentet, var utarbetandet till mars i 1996 av en uppsättning sk. "interimistiska 
konsumentprisindex" (IKPI), som justerats för att minska skillnaderna som observerats mellan 
olika existerande nationella index beträffande omfattningen av de varor och tjänster som ingår i 
index. 
Månatliga IKPI har offentliggjorts från och med januari 1996 med indexserien utgående från 
januari 1994. Såsom ett första steg i harmoniseringen har de kategorier i de nationella indexen, 
för vilka praxis skiljer sig allra mest mellan medlemsstaterna, utelämnats i IKPI. Som sådana 
omfattar IKPI inte kalkylmässiga hyror för ägarlägenheter, sjukvårds- och utbildningstjänster 
och en del andra poster som hypoteksräntor, finansiella tjänster, försäkringar, charterresor och 
vissa tjänster som tillhandahålls av lokala myndigheter. Å andra sidan innehåller IKPI vissa 
komponenter, som t. ex. alkohol- och tobakspriser, som inte ingår i det nationella KPI i en del 
medlemsstater. Fast de inte är jämförbara i sträng mening anses IKPI för närvarande ge en mer 
jämförbar grund än de nationella KPI för bedömning av konvergensen i inflationstakten mellan 
medlemsstaterna. 
Det andra steget, som planeras för januari 1997, innebär införande av jämförbara harmoniserade 
index (HKPI) baserade på gemensamma definitioner och metoder, såsom användning av en 
gemensam uppsättning varor och tjänster för alla medlemsstater och harmonisering av 
referensperioden, standarder för stickprov, tidsfrekvensen för uppdatering av vikter, 
demografisk och geografisk täckning m.fl. 
20 
3.2 Prisstabilitet enligt IKPI 
3.2.1 Aktuella utvecklingstendenser 
Indexserierna för IKPI finns tillgängliga först från januari 1994, vilket innebär att analysen av 
inflationsutvecklingen baserad på detta index inte kan gå längre tillbaka än till januari 1995. 
Sedan början av år 1995 har det rått en allmän tendens mot lägre och mer konvergenta 
inflationstakter. Inflationen i gemenskapen som helhet mätt enligt IKPI (procentuell förändring 
från föregående år) uppgick till 2,8 % i januari 1995 och sjönk till 2,4 % i september 1996. 
Detta är historiskt sett en låg siffra, och inte långt ifrån vad som kunde kallas prisstabilitet. 
I de sju medlemsstater där den årliga inflationstakten låg under 2,5 % i januari 1995 (Belgien, 
Danmark, Tyskland, Frankrike, Luxemburg, Nederländerna n~h Finland) sjönk antingen 
prisökningstakten ytterligare eller så stabiliserades den på en låg nivå under de följande 20 
månaderna (diagram 3.1). I de tre eller fyra länder där den årliga inflationstakten låg mellan 
2,5 % och 3 % i början av 1995 (Irland, Österrike och Sverige, undantaget är Förenade 
kungariket) sjönk den till under 2 % vid mitten av 1996. Den minskande takten var mest 
markant i Sverige där den årliga inflationstakten sjunkit till under 1 % sedan augusti i år. I 
Förenade kungariket har utvecklingen mot prisstabilitet visat sig ske gradvis och något nyckfullt, 
men den nedåtgående tendensen har bekräftats under loppet av år 1996, trots den varaktiga 
ekonomiska återhämtningen och den tidigare pressen på landets valuta nedåt. 
I de övriga medlemsstaterna har det skett tydliga framsteg beträffande inflationsutvecklingen, 
men graden av prisstabilitet och priskonvergens är ännu inte tillfredsställande. Spanien och 
Italien upplevde en oroande ökning av inflationstakten under första hälften av 1995 på grund av 
såväl en plötslig ökning av importpriserna efter den markanta deprecieringen av deras valutor 
under våren som höjningar av de indirekta skatterna. I båda dessa länder nådde dock inflationen 
sin topp i mitten av 1995 och sedan dess har en stadig minskning tydligt kunnat avläsas. 
Inflationstakten uppgick till 3,5 % i Italien och 3,6 % i Spanien i september i år. I det senare 
landet har dock minskningen av inflationstakten upphört under de senaste månaderna, fastän den 
underliggande inflationstakten (exklusive priser på oförädlade livsmedel och energi) fortsatt att 
minska. Också i Portugal svängde inflationstakten uppåt under våren förra året, men uppsvinget 
var mycket mindre och kortvarigare än i de två tidigare nämnda länderna. Men efter att ha 
sjunkit till närmare 2 % i mars i år, har inflationstakten under de senaste månaderna skjutit fart 
och uppgick i september till 3,2 %. I Grekland har inflationstakten sjunkit från 10,9 % i januari 
1995 till 8,1 % i september 1996, men ligger fortfarande klart över genomsnittet i 
gemenskapen. 
21 
22 
3.2.2. Priskonvergensen mätt iförhållande till ett referensvärde 
I denna rapport har följande operationella definitioner använts (för en diskussion av de frågor det 
gäller, se rutan "Beräkning av referensvärdet för 
inflationen"). En medlemsstats inflation mäts genom 
den procentuella förändringen av det aritmetiska 
medelvärdet av tolv månatliga index i förhållande till 
det aritmetiska medelvärdet av de tolv månatliga 
indexen för föregående period1. Referensvärdet 
beräknas som det aritmetiska medelvärdet av 
inflationstakten i de tre medlemsstater som har den 
lägsta inflationen plus 1,5 procentenheter. 
För den period för vilken ett referensvärde kan 
beräknas minskade det marginellt, från 2,7 % i 
december 1995 till 2,6 % i september 1996 (tabell 3.1). 
Under den relevanta tidsperioden sker ingen större 
förändring av sammansättningen av referensgruppen 
bestående av de tre länder som haft den fördelaktigaste 
utvecklingen. Nederländerna och Finland har hela tiden 
ingått i gruppen, medan Tyskland ersatte Belgien från 
och med juni 1996. Tabell 3.1 I 
Inflationskonvergens 
(inflationen mätt som den procentuella 
förändringen av IKPI) 
Interimistiska 
konsumentprisindex 
De tre länder med december september 
den lägsta inflationen 1QQ<^ loa^1* 
~B L4 -
D - 1.3 
NL 1.1 1.2 
FIN LO 0.9 
Referens- 2.7 2.6 
värde^2) 
Medlemsstater som uppfyller 
referensvärdet 
Number: 9 10 
out of: 15 15 
"B \A U> 
DK 2.3 2.2 
D 1.5 1.3 
F 1.7 2.1 
IRL(3) 2.4 2.1 
L 1.9 1.3 
NL 1.1 1.2 
A 2.0 1.7 
FIN 1.0 0.9 
_S I - j 1.6 
(1 ) Mätt som den procentuella förändringen av 
det aritmetiska medelvärdet av tolv 
månatliga index i förhållande till det 
aritmetiska medelvärdet av de tolv 
månatliga indexen för föregående period. 
(2) Definition i denna rapport: det aritmetiska 
medelvärdet av inflationstakten i de tre 
länder som har uppnått de bästa resultaten i 
fråga om prisstabilitet plus 1,5 
procentenheter. 
(3) Mätt på grundval av kvartalsuppgifter. 
Källa: Kommissionen. tio medlemsstater en 
under referensvärdet 
3 I september 1996 hade 
genomsnittlig inflationstakt 
(Belgien, Danmark, Tyskland, Frankrike, Irland 
Luxemburg, Nederländerna, Österrike, Finland och 
Sverige), medan den i två andra länder (Portugal och 
Förenade kungariket) låg 0,4 % procentenheter över 
referensvärdet. I Spanien och Italien överskred den 
genomsnittliga inflationstakten referensvärdet med 1,2 
respektive 2,1 procentenheter. För Grekland uppgick 
gapet ull 5,8 procentenheter (tabell 3.2). 
Det bör observeras att detta mått skiljer sig från det som man vanligen hänvisar till som inflationstakten 
(beräknat som den procentuella förändringen av ett index under den senaste månaden jämfört med samma 
index 12 månader tidigare), vilket har använts i avsnitt 3.2.1. och diagram 3.1. 
Tidsserien för IKPI är endast tillgängliga från och med januari 1994. Till följd därav är referensvärdet för 
december 1995 det första som kan beräknas. 
För Irland är IKPI och det nationella KPI endast tillgängliga kvartalsvis. 
23 
I Tabell 3.2 
Den genomsnittliga inflationstakten 
(mätt som procentuell förändring av IKPI) 
Interimistiska 
konsumentprisindex 
December September 
(i) (i) 1995 1996 
B 1.4 1.6 
DK 2.3 2.2 
D 1.5 1.3 
EL 9.0 8.4 
E 4.7 3.8 
F 1.7 2.1 
IRL(2) 2.4 2.1 
I 5.4 4.7 
L 1.9 1.3 
NL 1.1 1.2 
A 2.0 1.7 
P 3.8 3.0 
FIN 1.0 0.9 
S 2.9 1.6 
UK 3.1 3.0 
EUR 3.0 2.7 
(1) Mätt som den procentuella förändringen av det 
aritmetiska medelvärdet av tolv månatliga 
index i förhållande till det aritmetiska 
medelvärdet av de tolv månatliga indexen för 
föregående period. 
(2) Mätt på grundval av kvartalsuppgifter. 
Källa: Kommissionen. Konvergensläget var bättre i september 1996 än i 
december 1995 då nio länder hade genomsnittliga 
inflationstakter under referensvärdet och avståndet till 
detta för de övriga länderna var större än i dag. 
Diagram 3.2 interimistiska konsumentprisindex {IKPI) 
m (Aritmetiskt medelvärde av tolv månatliga index i fårhålteade till det aritmetiska 
m&kh&tdet av de tolv mkmuigp fa&smi lör föregående period) frwentudt fôtëfectàrig 
O •dec. 199S 
SBsep. 1996 
Referensvärde * 
dec. 1995 = 2.7% Referensvärde * 
sep. 1996 = 2.6% 
fil mini 
* Génomsöitt*? «Jette tåafat SOJEK hardest lägsta inflationen +• l,$ procentenheter. 
24 
3.3 Inflationsutvecklingen under den andra etappen av EMU 
Den begränsade tid som IKPI täcker gör det inte möjligt att se den senaste inflationsutvecklingen 
i ett längre perspektiv. För att säkerställa en omfattande och balanserad granskning av graden av 
prisstabilitet och hållbarheten i inflationsutvecklingen måste även vissa andra 
inflationsindikatorer granskas, bland annat deflatorn för den privata konsumtionen och KPI. 
Rutan "Skillnader mellan IKPI och KPI" visar på omfattningen av skillnaderna mellan dessa 
indikatorer. 
Utvecklingen av den privata konsumtionsdeflatorn och KPI bekräftar att reella framsteg i 
inflationskonvergensen uppnåtts inom gemenskapen sedan inledningen av den andra etappen av 
EMU den 1 januari 1994. Från 1993 till 1995 föll inflationstakten för hela gemenskapen enligt 
den privata konsumtionsdeflatorn från 4 % till 3 % och enligt KPT från 3,5 % till 3 %. Denna 
nedåtgående trend har fortsatt under 1996 då den genomsnittliga inflationstakten i gemenskapen 
förväntas bli strax över 2,5 % enligt båda måtten (tabell 3.3). 
På landsnivå är den bild som ges av utvecklingen av den privata konsumtionsdeflatorn och KPI 
snarlik den som ges av IKPI. Nedgången i inflationen kan observeras, om än i olika 
utsträckning, i samtliga gemenskapsländer. Under den andra etappen har medlemsstater som 
under en lång tid deltagit i växelkursmekanismen (ERM) (Belgien, Danmark, Frankrike, Irland, 
Luxemburg, Nederländerna och Tyskland) konsoliderat sitt redan goda utgångsläge med 
avseende på inflationen, medan de tre nya medlemsstaterna (Finland, Sverige och Österrike) har 
närmat sig denna första grupp i fråga om prisstabilitet. 
I Förenade kungariket påverkas KPI kraftigt av fluktuationer i hypoteksräntorna. Detta förklarar 
till största delen fallet till 1,6 % under 1993 och den påföljande ökningen till 3,5 % fram till 
1995. Likaså beror huvuddelen av minskningen av konsumentprisinflationen under första hälften 
av 1996 på fallande hypoteksräntor. Den privata konsumtionsdeflatorn visade dock på en 
minskning av inflationstakten från 3,5 % år 1993 till 2,6 % år 1995, och den förväntas vara 
ännu något lägre under 1996. 
25 
Tabell 3.3 
Den privata konsumtionsdeflatorn och konsumentprisindex 
(nationell valuta, procentuell förändring) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 
CV 
CVERM 
CV 
Non-ERM Den privata 
konsumtionsdeflatorn 
1993 
3.0 
0.3 
3.9 
13.7 
5.5 
2.2 
1.9 
5.4 
7.0 
2.1 
3.4 
7.1 
4.2 
5.7 
3.5 
4.1 
0.73 
0.62 
0.59 1994 
3.2 
1.7 
2.7 
10.8 
4.9 
2.1 
2.6 
4.6 
2.4 
2.7 
3.0 
4.8 
1.4 
3.1 
2.5 
3.3 
0.63 
0.35 
0.59 1995 
1.6 
2.1 
2.0 
9.3 
4.7 
1.7 
2.0 
5.8 
2.0 
0.9 
2.3 
4.2 
0.2 
2.7 
2.6 
3.0 
0.75 
0.48 
0.76 1996 
(1) 
2.0 
2.0 
1.8 
8.5 
3.6 
1.9 
2.0 
3.9 
1.7 
1.9 
2.0 
3.3 
0.9 
1.7 
2.5 
2.6 
0.66 
0.34 
0.63 Konsumentprisindex 
1993 
2.8 
1.3 
3.6 
14.4 
4.6 
2.1 
1.4 
4.5 
3.6 
2.6 
3.6 
6.4 
2.2 
4.6 
1.6 
3.4 
0.85 
0.49 
0.81 1994 
2.4 
2.0 
2.7 
10.9 
4.7 
1.7 
2.3 
4.0 
2.2 
2.8 
3.0 
5.2 
1.1 
2.2 
2.5 
3.1 
0.68 
0.40 
0.63 1995 
1.5 
2.1 
1.8 
9.3 
4.7 
1.8 
2.6 
5.2 
1.9 
1.9 
2.2 
4.1 
1.0 
2.5 
3.4 
3.1 
0.66 
0.41 
0.67 sep. 96 
(2) 
1.8 
2.0 
1.6 
8.6 
3.8 
2.1 
1.8 
4.6 
1.3 
1.9 
1.8 
3.3 
0.5 
1.2 
2.6 
2.7 
0.74 
0.43 
0.66 
(1) Prognos hösten 1996. 
(2) Mätt som den procentuella förändringen av det aritmetiska medelvärdet av 
tolv månatliga index i förhållande till det aritmetiska medelvärdet av de tolv 
månatliga indexen för föregående period. 
C V = Variationskoefficienten (kvoten mellan standardavvikelsen och 
medelvärdet av uppgifterna). 
C V ERM är variationskoefficienten för B, DK, D, E, F, IRL, L, NL, P för 1993 
och 1994. A är inkluderat för 1995 och 1996. FIN är inkluderat för 1996. 
Icke-ERM inkluderar EL, L UK för 1993 och 1994. FIN och S är inkluderade i 
CV icke-ERM för 1995 och S även för 1996. 
Källa: Kommissionen. I de återstående 
medlemsstaterna (Spanien, 
Grekland, Italien och Portugal) 
har en klar förbättring kunnat 
noteras sedan 1993, men i 
Spanien och Portugal bröts den 
nedåtgående inflationstrenden 
under våren 1996. 
Den allmänna minskningen av 
inflationen inom hela 
gemenskapen har åtföljts av 
minskade skillnader mellan 
medlemsstaterna. En indikation 
på hur inflationstalen tenderat 
att konvergera ges av 
variationskoefficienten4, ett 
statistiskt mått på spridningen. 
Variationskoefficienten för 
inflationen, mätt som den 
privata konsumtionsdeflatorn, 
minskade från 0,73 år 1993 till 
0,66 år 1996 för hela 
gemenskapen. Konvergensen 
har varit ännu större i 
ERM-gruppen, där 
variationskoefficienten 
minskade från 0,62 år 1993 till 
0,34 år 1996. Å andra sidan 
karaktäriseras inflationen inom 
gruppen som inte tillhör ERM 
fortsättningsvis av en väsentligt 
mycket större variabilitet. 
Variationskoefficienten visar spridningen för enskilda medlemsstaters inflation runt en genomsnittlig 
inflationstakt för varje år. Ju högre värde desto större inflationsspridning för ett givet är. 
26 
3.4 Varaktigheten i priskonvergensen 
Den konvergens i inflationen som i mer än ett årtionde varit uppenbar inom gemenskapen är till 
stor del resultatet av en grundläggande förändring av attityden gentemot inflationen hos alla 
ekonomiska aktörer. 
Den viktigaste strukturella förändringen har otvivelaktigt varit det resoluta genomförandet av en 
monetär politik som tar sikte på prisstabilitet. I flera medlemsstater har uttryckligen formulerade 
eller indirekta inflationsmål (som t. ex. beträffande ökningen av penningmängden eller 
växelkursen) ställts upp och följaktligen har dessa länder kunnat bedriva en trovärdig 
penningpolitik. 
Institutionella förändringar, såsom förbud mot att finansi ra budgetunderskott genom 
centralbanken och mot positiv särbehandling av den offentliga sektorn hos finansinstitut (vilka 
trädde i kraft i samband med inledningen av den andra etappen), liksom centralbankernas 
oberoende (vilket enligt fördraget krävs i slutet av den andra etappen, se kapitel 2) har bidragit 
till att stärka effektiviteten och trovärdigheten i medlemsstaternas stabilitetsinriktade 
penningpolitik. 
Förutom dess direkta effekt på inflationen lägger penningpolitiken också band på prisökningarna 
genom sin påverkan på de ekonomiska aktörernas beteende. Genom att stå fast vid en anti-
inflationspolitik ökar de monetära myndigheterna trovärdigheten i prisstabilitetsmålet och bidrar 
väsentligt till att minska inflationsförväntningarna. Under de senaste tio åren har man uppnått en 
gradvis dämpning av de nominella löneökningarna (se avsnitt 7.4.1). Denna tendens tyder på att 
arbetsmarknadens parter i växande utsträckning införlivat målet om prisstabilitet i sina 
löneuppgörelser. 
Men även andra strukturella faktorer har gett viktiga bidrag till den miljö kännetecknad av låg 
inflation som för närvarande råder i gemenskapen. Förverkligandet av den inre marknaden har 
utövat - och kommer i fortsättningen att utöva - ett tryck nedåt på prisökningarna på företags-
och sektornivå, i huvudsak genom två mekanismer. För det första har avvecklingen av nationella 
handelshinder ökat konkurrensen på många varu- och tjänstemarknader, vilket lett till en press 
på vinster som resulterar av ofullständig konkurrens. För dt t andra har den ökade konkurrensen 
även lett till en effektivare resursfördelning inom gemenskapen, vilket ökat effektiviteten på 
utbudssidan. Produktionskostnaderna har sålunda hållits nere, vilket har en uppenbar 
nedpressande effekt på priserna. 
Sedan 1980-talet har de flesta medlemsstaterna omorienterat sin budgetpolitik. Användningen av 
finanspolitiska instrument för att reglera den ekonomiska aktiviteten har i allt högre grad kommit 
att uppfattas som ineffektiv och t.o.m. skadlig, då alltför stora bestående underskott och 
tillväxten av den offentliga skuldsättningen åtföljts av allvarliga negativa effekter på utbudssidan 
och inflationen. Till en början var resultaten av politiken för att konsolidera de offentliga 
finanserna blandade, men under senare år har insatserna för att reducera budgetunderskotten 
intensifierats och visat större trovärdighet, såsom framgår av kapitel 4. Omsvängningen till ökad 
budgetdisciplin, som syftar till statsfmansiell balans på medellång sikt, har främjat 
förväntningarna om en låg och stabil inflation och därigenom underlättat penningpolitikens 
uppgift att uppnå och upprätthålla prisstabilitet med lägre räntesatser. 
27 
Förutom de strukturella faktorerna har även konjunkturfaktorer bidragit till att åstadkomma det 
rådande gynnsamma inflationsläget i gemenskapen. Det bestående låga kapacitetsutnyttjandet 
inom produktionen har utövat ett starkt tryck på företagen att inte höja priserna eller tillåta 
betydande löneökningar. 
28 
BERÄKNING AV REFERENSVÄRDET FÖR INFLATIONEN 
Protokoll nr 6 föreskriver att referensvärdet för inflationen skall beräknas på basen av "en 
genomsnittlig inflationstakt, under en tid av ett år, i de, högst tre medlemsstater som har 
uppnått de bästa resultaten". 
Beträffande frågan om genomsnittet ges i denna rapport företräde åt ett aritmetiskt medeltal 
framför ett geometriskt eftersom det är den vanligaste metoden. Dessutom är skillnaden mellan 
det aritmetiska och det geometriska medeltalet mycket liten, i synnerhet vid låg inflation. 
I fråga om tidsperioden på ett år finns det två möjliga tillvägagångssätt: antingen kan man 
använda förändringen av en månadsindikator jämfört med föregående år (t. ex. september 
1996/september 1995) eller den genomsnittliga förändringen under de senaste tolv månaderna 
jämfört med de föregående tolv månaderna. Fördelen med den förstnämnda metoden är att den 
är enkel och lättbegriplig. Men nackdelarna överväger. Resultaten kan variera avsevärt från 
månad till månad på grund av eventuella effekter på basen från t. ex. förändringar av de indirekta 
skatterna. Än viktigare är att det synes lämpligare att beakta en längre period, eftersom kriteriet 
skall användas för att bedöma varaktigheten i prisstabiliteten och inflationskonvergensen. 
Beträffande antalet länder som skall ingå i beräkningen av referensvärdet, kan man tänka sig 
olika tillvägagångssätt. En första grupp av sådana utgår från ett land för att beräkna 
referensvärdet: 
Metod 1 : landet med det bästa resultatet +1,5 procentenheter. 
Metod 2: landet med det näst bästa resultatet +1,5 procentenheter. 
Metod 3: landet med det tredje bästa resultatet +1,5 procentenheter. 
En andra grupp av tolkningar utgår från genomsnittet av två eller tre länder: 
Metod 4: ett ovägt medeltal av de två länderna med det bästa resultatet +1,5 procentenheter. 
Metod 5: ett ovägt medeltal av de tre länderna med det bästa resultatet +1,5 procentenheter. 
Metod 6: ett vägt medeltal av de tre länderna med det bästa resultatet +1,5 procentenheter. 
29 
Tabell 3.4 
Inflationskonvergens enligt alternativa metoder för beräkning av referensvärdet, IKPI 
1. Landet med det bästa resultatet 
+ 1,5 procentenheter. 
2. Landet med det näst bästa 
resultatet +1,5 procentenheter. 
3. Landet med det tredje bästa 
resultatet +1,5 procentenheter. 
4. De två länder som har det bästa 
resultatet, ovägt medeltal 
+ 1,5 procentenheter. 
5. De tre länder som har det bästa 
resultatet, ovägt medeltal 
+ 1,5 procentenheter. 
6. De tre länder som har det bästa 
resultatet, vägt medeltal 
+1,5 procentenheter. december 1995 (1) 
Referens­
värde 
2.5 
2.6 
2.9 
2.5 
2.7 
2.7 Antal 
medlemsstater 
som klarar 
referensvärdet 
(3) 
9 
9 
9 
9 
9 
9 september 1996 (1) 
Referens­
värde . 
2.4 
2.7 
2.8 
2.6 
2.6 
2.8 Antal 
medlemsstater 
som klarar 
referensvärdet 
(3) 
10 
10 
10 
10 
10 
10 
(1) Mätt som den procentuella förändringen av det aritmetiska medelvärdet av tolv månatliga index i forhållande 
ull det aritmetiska medelvärdet av de tolv månatliga indexen för föregående period. 
(2) Vägt enligt andelar av den privata konsumtionen år 1995 i löpande priser, procentenheter. 
(3) 9 länder klarade referensvärdet i december 1995: B, DK, D, F, IRL, L, NL, A, FIN. 
10 länder klarade referensvärdet i september 1996: B, DK, D, F, ERL, L, NL, A, FIN, S. 
Källa: Kommissionen. 
Ett referensvärde har beräknats i enlighet med dessa sex metoder både för december 1995 och 
september 1996. För denna rapport har kommissionen använt metod 5. Tabell 3.4 visar att 
antalet länder med ett inflationstal under referensvärdet är detsamma, både i december 1995 och 
september 1996, oberoende av vilken metod som används. 
Detta resultat kan förklaras av två faktorer. För det första finns det en viktig grupp av länder 
som har uppnått en varaktigt låg och konvergent inflation. Av detta följer att varken antalet 
länder som beaktas eller sammansättningen av referensgruppen får någon större effekt på 
referensvärdet. För det andra är inflationsutfallet för de återstående medlemsstaterna fortfarande 
alltför avlägset från låginflationsgruppen för att små förändringar av referensvärdet skulle leda 
till att dessa länder hamnar under referensvärdet. 
30 
SKILLNADER MELLAN IKPI OCH KPI 
Skillnaderna mellan IKPI och KPI beror i hög grad på den nuvarande strukturen i de nationella 
konsumentprisindexen. 
För länder vars KPI inbegriper poster som sjukvård eller kalkylmässiga vinster för ägarbostäder 
tenderar IKPI att vara lägre än KPI eftersom priserna på dessa poster har en benägenhet att stiga 
snabbare än priserna på varor i den internationella handeln. Å andra sidan blir skillnaden mellan 
IKPI och KPI positiv i länder som inte medtar priser på alkohol och tobak I KPI, eftersom 
prisökningarna på dessa varor i allmänhet ligger över den genomsnittliga prisökningen. Länder 
som medtar hypoteksräntor i sina nationella KPI kommer att få uppleva varierande differenser. 
På gemenskapsnivå och för ett antal länder är skillnaderna melbn KPI och IKPI små, med en 
variationsbredd på ±0,1 till ±0,3 procentenhet (tabell 3.5). Men för en del länder varierar 
skillnaden från ±0,5 till nästan 1 procentenhet (Irland, Nederländerna, Finland, Sverige och 
Förenade kungariket). 
Tabell 3.5 
Skillnad mellan IKPI och KPI 
(procentuell forändring) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL (3) 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 1995(1) 
IKPI 
1.4 
2.3 
1.5 
9.0 
4.7 
1.7 
2.4 
5.4 
1.9 
1.1 
2.0 
3.8 
1.0 
2.9 
3.1 
3.0 KPI 
1.5 
2.1 
1.8 
9.3 
4.7 
1.8 
2.6 
5.2 
1.9 
1.9 
2.2 
4.1 
1.0 
2.5 
3.4 
3.1 Skillnad 
mellan IKPI 
och KPI 
-0.1 
0.2 
-0.3 
-0.3 
0.0 
-0.1 
-0.2 
0.2 
0.0 
-0.8 
-0.2 
-0.3 
0.0 
0.4 
-0.3 
-0.1 mars 1996(2) 
IKPI 
1.7 
2.3 
1.4 
8.9 
3.4 
2.5 
2.1 
4.4 
1.3 
1.5 
1.8 
2.1 
1.1 
1.5 
3.0 
2.7 KPI 
2.0 
2.1 
1.7 
9.1 
3.4 
2.3 
2.0 
4.5 
1.2 
2.1 
1.8 
2.4 
0.6 
1.5 
2.7 
2.7 Skillnad 
mellan IKPI 
och KPI 
-0.3 
0.2 
-0.3 
-0.2 
0.0 
0.2 
0.1 
-0.1 
0.1 
-0.6 
O.C 
-0.3 
0.5 
0.0 
0.3 
0.0 september 1996(2) 
IKPI 
2.1 
2.5 
1.3 
8.1 
3.6 
1.6 
2.2 
3.5 
1.5 
1.4 
2.2 
3.2 
1.2 
0.6 
2.9 
2.4 KPI 
1.9 
2.3 
1.4 
8.5 
3.6 
1.6 
1.4 
3.4 
1.4 
2.0 
2.0 
3.4 
0.6 
-0.1 
2.1 
2.3 Skillnad 
mellan IKPI 
och KPI 
0.2 
0.2 
-0.1 
-0.4 
0.0 
0.0 
0.8 
0.1 
0.1 
-0.6 
0.2 
-0.2 
0.6 
0.7 
0.8 
0.1 
(1) Ärlig procentuell forändring. 
(2) Procentuell förändring från ett år tidigare, T/T-12. 
(3) Mätt på grundval av kvartalsuppgifter. 
Källa: Kommissionen. 
31 
Tabell 3.6 
Inflationskonvergens på grundval av IKPI och KPI 
(procentuell förändring) 
De tre länder med 
den lägsta 
inflationen 
B 
D 
F 
NL 
L 
FIN 
S 
Referens­
värdet2) Interimistiska 
konsumentprisindex 
(IKPI) 
0) 
dec. 
(i) 1995 
1.4 
1.1 
1.0 
2.7 sep. 
1996(,) 
1.3 
1.2 
0.9 
2.6 Konsumentpris­
index^) 
dec. 
(i) 1995 
1.5 
1.8 
1.0 
2.9 sep. 
(i) 1996 
1.3 
0.5 
1.2 
2.5 
Medlemsstater som klarar referensvärdet 
Antal: 
Av: 
B 
DK 
D 
F 
IRL (3) 
L 
NL 
A 
FIN 
S 9 
15 
1.4 
2.3 
1.5 
1.7 
2.4 
1.9 
1.1 
2.0 
1.0 10 
15 
1.6 
2.2 
1.3 
2.1 
2.1 
1.3 
1.2 
1.7 
0.9 
1.6 10 
15 
1.5 
2.1 
1.8 
1.8 
2.6 
1.9 
1.9 
2.2 
1.0 
2.5 10 
15 
1.8 
2.0 
1.6 
2.1 
1.8 
1.3 
1.9 
1.8 
0.5 
1.2 
(1 ) Mätt som den procentuella förändringen av det aritmetiska 
medelvärdet av tolv månatliga index i förhållande till det 
aritmetiska medelvärdet av de tolv månatliga indexen för 
föregående period. 
(2) Definition i denna rapport: det aritmetiska medelvärdet av 
inflationstakten i de tre länder som har uppnått de bästa resultaten 
i fråga om prisstabilitet plus 1,5 procentenheter. 
(3) Mätt på grundval av kvartalsuppgifter. 
Källa: Kommissionen. Dessutom påverkar inte användningen 
av IKPI resultaten på något väsentligt 
sätt, eftersom inflationskriteriet 
definieras i relativa, inte absoluta, 
termer. Som framgår av tabell 3.6 
skiljer sig inte antalet länder som klarar 
referensvärdet om KPI används i stället 
för IKPI. Gruppen av de tre länderna 
med bästa resultat blir dock en annan. 
32 
4. OFFENTLIGA SEKTORNS FINANSER 
4.1 Förekomsten av alltför stora underskott 
Uppfyllande av kriteriet om hållbarhet i de offentliga finanserna beror, såsom framgår av 
artikel 109J.1 andra strecksatsen, på om en medlemsstat uppnått ett läge i de offentliga 
finanserna som inte medför ett underskott som är alltför stort enligt bestämmelsen i artikel 
104c. 6. Protokoll nr 6 om konvergenskriterierna fastslår vidare i artikel 2: 
"Kriteriet om den offentliga sektorns finanser enligt artikel 109j.l andra strecksatsen i detta 
fördrag innebär att medlemsstaten vid tidpunkten för granslmingen inte får vara föremål för 
något beslut av rådet enligt artikel 104c.6 i detta fördrag cm att ett alltför stort underskott 
föreligger. " 
Denna rapports uppgift är således inte att göra en oberoende bedömning av huruvida 
medlemsstaterna för närvarande uppfyller kriteriet om den offentliga sektorns finanser eller 
inte. Detta är redan avgjort genom rådets beslut om förekomsten av ett alltför stort underskott. 
I det första avsnittet av detta kapitel beskrivs förfarandet vid ett alltför stort underskott under 
den andra etappen av EMU, och de beslut om förekomsten av ett alltför stort underskott som 
för närvarande är i kraft. I de återstående avsnitten ges en översikt av den statsfinansiella 
utvecklingen i medlemsstaterna under den senaste tiden. 
Bestämmelserna om förfarandet vid förekomsten av ett alltför stort underskott (artikel 104 med 
undantag för punkterna 1, 9, 11 och 14, tillsammans med det anslutande protokoll nr 5) har 
varit i kraft sedan början av den andra etappen av EMU i januari 1994. Praxis har sedan dess 
varit att kommissionen och rådet årligen utför förfarandet. Varje år har de olika stegen i 
förfarandet tillämpats efter rapporteringen i mars från medlemsstaterna om deras offentliga 
finanser (såsom krävs i rådets förordning (EG) nr 3605/93). Rutan om "Förfarande vid alltför 
stort underskott" beskriver huvuddragen i förfarandet under den andra etappen. 
Vid den första tillämpningen av förfarandet år 1994 beslöt rådet i enlighet med artikel 104c.6 
att det föreligger ett alltför stort underskott i tio av de då tolv medlemsstaterna. Endast Irland 
och Luxemburg var inte föremål för ett sådant beslut. I Irland låg underskottet i de offentliga 
finanserna under referensvärdet på 3 % av BNP och skuldkvoten för den offentliga sektorn 
hade sjunkit betydligt, fastän den fortfarande låg över referensvärdet på 60 % av BNP. 
Luxemburg hade ett överskott i de offentliga finanserna och dess skuldkvot låg långt under 
referensvärdet. Samtliga övriga medlemsstater bedömdes icke uppfylla det ena eller båda 
kriterierna om offentligt underskott och skuldsättning. 
1995 tillämpades förfarandet för första gången på de tre nya medlemsstaterna (Österrike, 
2 Finland och Sverige) och rådet beslöt att ett alltför stort underskott förelåg i samtliga. 
i 
2 Rådets beslut av den 26 september 1994. Inget av de dokument, som har samband med tillämpningen av 
förfarandet har offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning. 
Rådets beslut av den 10 juli 1995. 
33 
Samtidigt beslöt rådet i enlighet med artikel 104c. 12 att upphäva beslutet om Tyskland: 
underskottet i de offendiga finanserna hade under 1994 fallit under referensvärdet och 
förväntades förbli så under 1995, och den offentliga skuldsättningen låg kvar under 
referensvärdet. 
4 
Vid tillämpningen av förfarandet 1996 fattade rådet ett nytt beslut om förekomsten av ett 
alltför stort underskott i Tyskland. Det hade visat sig att underskottet i de offentliga finanserna i 
Tyskland blev större än referensvärdet under 1995 och förväntades fortfarande ligga över det 
under 1996. Rådet beslöt även5 att upphäva beslutet om Danmark: underskottet i de offentliga 
finanserna i Danmark föll gott och väl under referensvärdet 1995 och förväntades förbli på en 
låg nivå under 1996, samtidigt som den offendiga skuldkvoten sjönk betydligt under 1994 och 
1995, även om den fortfarande låg över referensvärdet. 
Sålunda är för närvarande tolv medlemsstater föremål för beslut av rådet om att ett alltför stort 
underskott föreligger. I nuläget är endast tre medlemsstater (Danmark, Irland och Luxemburg) 
inte föremål för ett sådant beslut och uppfyller således kriteriet om de offentliga finanserna. 
Diagram 4.1 
Offentliga sektorns underskott 
iiliiillllil 
$$Sa* gjommwipn$n. 
4.2 Utvecklingen av de offentliga finanserna under 1996 
Ansträngningar för att konsolidera de offendiga finanserna har under 1996 gjorts samtidigt som 
den ekonomiska tillväxten tagit en paus. Kommissionens prognos antar att den reala BNP 
tillväxten i år kommer att bli 1,6 % i hela gemenskapen och tillväxttal under detta medelvärde 
Rådets beslut av den 10 juli 1995. 
Rådets beslut av den 27 juni 1996. 
Rådets beslut av den 27 juni 1996. 
34 
förutses för Belgien, Tyskland, Frankrike, Italien och Österrike. Trots det ogynnsamma 
ekonomiska klimatet förväntas alla medlemsstater göra ytterligare framsteg för att reducera 
underskotten i de offendiga sektorerna under 1996. Enligt de senaste prognoserna från 
kommissionen (tabell 4.1 och diagram 4.1) kommer förmodligen endast Tyskland att öka sitt 
underskott 1996. I samtiiga övriga medlemsstater och i Europeiska unionen som helhet antas 
underskottet komma att minska (Luxemburg får förmodligen ett reducerat överskott). Särskilt 
stora minskningar av underskottet, mer än 1 % av BNP, kommer sannolikt till stånd i 
Grekland, Spanien, Nederländerna, Österrike, Portugal, Finland, Sverige och Förenade 
kungariket. 
Med nuvarande uppskattningar tycks 
det vara sannolikt att ytterligare en 
medlemsstat (Nederländerna) under 
1996 kommer att lyckas få ned sitt 
underskott under referensvärdet på 
3 % av BNP, och sålunda ansluta sig 
till de tre medlemsstater som redan 
uppnått detta - Danmark, Irland och 
Luxemburg (med överskott). Två 
medlemsstater (Belgien och Finland) 
kommer sannolikt att nå ett 
underskott på mellan 3 % och 3,5 % 
av BNP i år, och ytterligare sex 
(Tyskland, Spanien, Frankrike, 
Österrike, Portugal och Sverige) 
förväntas få ett underskott på mindre 
än 4,5 % av BNP. 
Bestående underskott i de offendiga 
finanserna och en relativt svag 
nominell BNP-tillväxt (på grund av 
både låg real tillväxt och ett bra eller 
förbättrat inflationsresultat) innebär 
att den offendiga bruttoskuldkvoten, 
under i övrigt oförändrade förhållanden, sannolikt kommer att fortsätta öka i flera 
medlemsstater och i Europeiska unionen som helhet (tabell 4.2 och diagram 4.2). Dock 
förutses skuldkvoten i år minska i Belgien, Danmark, Grekland, Irland, Italien, Nederländerna, 
Portugal och Sverige. Tabell 4.1 
Offentliga sektorns underskott 
(%avBNP) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L(2) 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 1993 
7.5 
3.9 
3.5 
14.2 
6.8 
5.6 
2.4 
9.6 
-1.7 
3.2 
4.2 
6.9 
8.0 
12.3 
7.8 
6.2 1994 
5.1 
3.5 
2.4 
12.1 
6.3 
5.6 
1.7 
9.0 
-2.6 
3.4 
4.4 
5.8 
6.2 
10.8 
6.8 
5.4 1995 
4.1 
1.6 
3.5 
9.1 
6.6 
4.8 
2.0 
7.1 
-1.5 
4.0 
5.9 
5.1 
5.2 
8.1 
5.8 
5.0 1996 (1) 
3.3 
1.4 
4.0 
7.9 
4.4 
4.0 
1.6 
6.6 
-0.9 
2.6 
4.3 
4.0 
3.3 
3.9 
4.6 
4.4 
(1) Prognos hösten 1996. 
(2) Negativt tecken anger överskott. 
Källa: Kommissionens enheter. 
35 
Tabell 4.2 
Offentliga sektorns bruttoskuld 
(%avBNP) 
B 
DK(2) 
D(3) 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR Ni 
1993 
137.0 
80.1 
48.2 
111.8 
60.5 
45.6 
94.5 
119.3 
6.2 
80.8 
62.8 
68.2 
57.3 
76.0 
48.5 
66.1 1994 
135.0 
76.0 
50.4 
110.4 
63.1 
48.4 
87.9 
125.5 
5.7 
77.4 
65.1 
69.6 
59.5 
79.3 
50.4 
68.1 vå 
1995 
133.7 
71.9 
58.1 
111.8 
65.7 
52.8 
81.6 
124.9 
6.0 
79.7 
69.0 
71.7 
59.2 
78.7 
54.1 
71.3 1996 m 
130.6 
70.2 
60.8 
110.6 
67.8 
56.4 
74.7 
123.4 
7.8 
78.7 
71.7 
71.1 
61.3 
78.1 
56.3 
73.5 Förändrinff 
94/93 
-2.0 
-4.1 
2.2 
-1.4 
2.6 
2.8 
-6.6 
6.2 
-0.5 
-3.4 
2.3 
1.4 
2.2 
3.3 
1.9 
2.0 95/94 
-1.3 
-4.1 
7.7 
1.4 
2.6 
4.4 
-6.3 
-0.6 
0.3 
2.3 
3.9 
2.1 
-0.3 
-0.6 
3.7 
3.2 96/95 
-3.1 
-1.7 
2.7 
-1.2 
2.1 
3.6 
-6.9 
-1.5 
1.8 
-1.0 
2.7 
-0.6 
2.1 
-0.6 
2.2 
2.2 
(1) Prognos hösten 1996. 
(2) Offentliga sektorns depositioner i centralbanken, innehav av icke-offentliga 
obligationer och skulder relaterade till offentlig affärsverksamhet uppgick 
till omkring 18 % av BNP år 1995. 
(3) Den kraftiga ökningen av Tysklands skuldkvot 1995 orsakades i huvudsak 
av statens övertagande av skuldförbindelser som har samband med 
återföreningen, varav de viktigaste är "Treuhandanstalts" skulder. 
Källa: Kommissionen. Kommissionen antar att 
skuldkvoten i slutet av 
1996 kommer att ligga 
under referensvärdet på 
60 % av BNP i tre 
medlemsstater - Frankrike, 
Luxemburg och Förenade 
kungariket. Skuldkvoten 
kommer förmodligen att 
stiga till strax över 60 % i 
Tyskland och Finland, och 
ligga i intervallet 60 till 
70 % även i Spanien. I 
Danmark, Irland, 
Nederländerna, Österrike, 
Portugal och Sverige 
kommer skuldkvoten 
förmodligen att ligga 
mellan 70 och 80 % av 
BNP. I tre medlemsstater 
(Belgien, Grekland och 
Italien) slutligen kommer 
skuldkvoten att 
fortsättningsvis ligga över 
110% av BNP. 
Diagram 4.2 
Offentliga sektoms bruttoskuld 
40 
2Û 
6 
Kåtiaz Kvmptiisioimtr B1995 
ra 1996 
Hl fiffiiiil Referensvärde = 60% IL t» ' Ii 
BBlBlllBlBili—Bil Hl 
"W w. m $ w, 
36 
4.3 Framsteg i konsolideringen av de offentliga finanserna under den andra etappen av 
EMU 
Vid inledningen av den andra etappen av EMU befann sig de offentliga finanserna i de flesta 
medlemsstaterna i allvarlig obalans. Underskotten hade 1993 som följd av den kraftiga 
recessionen i många fall stigit till rekordnivåer och skuldkvoterna växte i alla medlemsstater 
utom Irland och Luxemburg. 
Under de senaste tre åren har ansträngningarna från medlemsstaternas regeringar att 
konsolidera de offentliga finanserna intensifierats på bred front. En ökad medvetenhet har växt 
fram om riskerna för inflationen, räntorna och den ekonomiska tillväxten som uppkommer på 
grund av icke justerade obalanser i de offentliga finanserna och som leder till en 
skuldutveckling som är mycket svår att vända. Under denna { *riod har finansmarknaderna 
tenderat att tydligare lägga en riskpremie på länder med budgetproblem som inte bekämpas. 
Politiken i medlemsstaterna har dessutom hämtat stöd från behovet av en hög grad av 
konvergens inför introduktionen av den gemensamma valutan. 
Alla medlemsstater med höga underskott har antagit ambitiösa medelfristiga program för 
budgetkonsolidering. Minskning av obalanserna i de offendiga finanserna hör till kärnan i de 
konvergensprogram som framlagts av medlemsstaterna på gemenskapsnivå. 
Fastän framstegen i flera fall inte varit så snabba som ursprungligen planerades och det har 
förekommit en del bakslag, har de flesta medlemsstater sedan 1993 haft en utveckling med 
stadigt minskande underskott i den offentliga sektorn (tabell 4.1 och diagram 4.3). De enda 
undantagen är Tyskland, där underskottet efter att ha minskat 1994 återigen ökade under både 
1995 och 1996, Nederländerna, vars underskott ökade 1994 och 1995 innan det började sjunka 
1996, och Österrike, vars underskott också fortsatte att växa under 1994 och 1995 innan en 
minskning kom till stånd under 1996. Överskottet i Luxemburg har fluktuerat från år till år. 
Särskilt stora minskningar av underskotten, på mer än 4 % av BNP, har uppnåtts mellan 1993 
och 1996 i Belgien, Grekland, Finland och Sverige, medan minskningar på mellan 2 % och 
4 % av BNP har uppnåtts av Danmark, Spanien, Italien, Portugal och Förenade kungariket. 
Många av dessa länder hade dock i utgångsläget mycket höga underskott och har ännu inte 
uppnått tillfredsställande underskottsnivåer. Fastän det kortsiktiga målet är att få ned 
underskotten till mindre än 3 % av BNP, måste detta ses som endast ett steg på vägen till 
återupprättade sunda statsfinanser. Såsom framgick av de nyligen förda diskussionerna om en 
stabilitetspakt, för vilken kommissionen antog förslag den 16 oktober 1996, skall referensvärdet 
på 3 % av BNP inte ses som ett mål, utan som ett tak. På medellång sikt vore det lämpligt för 
medlemsstaterna att sträva efter en nästan balanserad budget eller visa överskott för att gynna 
tillväxten och sysselsättningen. 
51 
38 
4.3.1 Konjunkturcykelns inverkan 
Liksom underskotten under 1993 blåstes upp av effekterna av konjunkturnedgången så kan en 
del ay förbättringarna av underskotten sedan dess tillskrivas den ekonomiska återhämtningens 
inverkan på utgifter och skatteintäkter. Mer än hälften av minskningen av underskotten i hela 
Diagram 4.4 
Faktiska och konjunkturjusterade offentliga underskott, MM 
""Faktiskt underskott 
Konjunkturjusterat underskott 
EU under 1994 och 1995 kan föras tillbaka på dessa konjunktureffekter, enligt den försiktiga 
metod for konjiinkturjustering som används av kommissionen (tabell 4.3 och diagram 4 4) 
Från mitten av 1995 till mitten av 1996 rådde en paus i tillväxten som allmänt pressat ned 
tillväxttakten av BNP för 1996 och i flera länder fått en negativ effekt på budgetsaldot Enligt 
de senaste uppskattningarna kan för EU som helhet en minskning av underskotten inom 
offentliga sektorn på 0,6 % av BNP förväntas under 1996. Påverkan från konjunkturcykeln har 
dock inverkat negativt på denna siffra med 0,2 % av BNP, så att nedgången av de 
konjunkturjusterade underskotten uppskattas till 0,8 % av BNP. 
39 
Tabell 4.3 
Förändringar från föregående år av det faktiska 
och det konjunkturjusterade samlade offentliga 
underskottet 
f%avBNPÏ 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
Ml) 
NL 
A 
P 
FIN 
S . 
UK 
EUR Förändring av 
underskottet 
1994 
-2.3 
-0.4 
-1.0 
-2.1 
-0.4 
0.0 
-0.7 
-0.5 
-1.0 
0.2 
0.2 
-1.1 
-1.8 
-1.5 
-1.0 
-0.7 1995 
-1.0 
-1.8 
1.1 
-3.0 
0.3 
-0.8 
0.3 
-1.9 
1.1 
0.7 
1.5 
-0.7 
-1.0 
-2.7 
-1.0 
-0.4 1996 
-0.8 
-0.2 
0.5 
-1.2 
-2.2 
-0.8 
-0.4 
-0.5 
0.6 
-1.4 
-1.6 
-1.1 
-1.9 
-4.1 
-1.1 
-0.6 Förändring av det 
konjunkturjusterade 
underskottet 
1994 
-2.0 
1.1 
-0.8 
-2.2 
-0.6 
0.5 
0.1 
-0.2 
n.a. 
0.7 
0.7 
-1.7 
0.1 
-0.4 
-0.1 
-0.2 1995 
-1.0 
-1.3 
0.9 
-2.9 
0.6 
-0.6 
2.8 
-1.2 
1.5 
0.4 
1.2 
-0.7 
1.0 
-1.3 
-0.7 
-0.2 1996 
-1.0 
-0.3 
0.0 
-0.9 
-2.3 
-1.2 
0.4 
-0.9 
0.3 
-1.4 
-2.0 
-1.0 
-1.7 
-3.8 
-1.1 
-0.8 
Negativt (positivt) tecken anger en minskning (ökning) av 
underskottet. 
(1 ) Luxemburg har ett överskott, således anger ett negativt 
(positivt) tecken en ökning (minskning) av dess överskott. 
Källa: Kommissionen. Siffrorna för 1996 från prognos 
hösten 1996. Tabell 4.4 
Konjunkturjustering av offentliga 
underskott 1996 
(%avBNP) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR Offentligt 
underskott 
3.3 
1.4 
4.0 
7.9 
4.4 
4.0 
1.6 
6.6 
-0.9 
2.6 
4.3 
4.0 
3.3 
3.9 
4.6 
4.4 Cyklisk 
komponent 
0.6 
0.2 
0.5 
0.4 
0.9 
0.6 
-2.0 
0.4 
0.4 
0.3 
0.2 
0.8 
1.1 
0.9 
0.6 
0.5 Konjunktur 
justerat 
underskott 
2.7 
1.2 
3.5 
7.5 
3.5 
3.4 
3.6 
6.2 
-1.3 
2.3 
4.1 
3.2 
2.2 
3.0 
4.0 
3.9 
Källa: Kommissionen, prognos hösten 1996. 
På grund av konjunkturnedgången i början av 1990-talet och den försiktiga uppgången sedan 
dess befinner sig BNP-nivåerna 1996 fortfarande under sina långsiktiga trender i alla 
medlemsstater utom Irland. Ett sådant negativt BNPgap innebär att det konjunkturjusterade 
underskottet inte är lika stort som det registrerade underskottet. Enligt kommissionens metod 
för konjunkturjustering uppskattas tre medlemsstater (Belgien, Finland och Sverige), vilka 
sannolikt kommer att registrera underskott på mer än 3 % av BNP i år, ha konjunkturjusterade 
underskott på 3 % eller mindre av BNP (tabell 4.4)6. 
Denna metod är dock ganska försiktig: enligt statistik från IMF som publicerats i World Economie 
Outlook i oktober 1996, uppskattas t.ex. det strukturella underskottet i de medlemsstater som har 
underskott som uppgår till över 3 % av BNP det året till under eller lika med 3 % i Belgien, Tyskland, 
Spanien, Frankrike, Nederländerna, Portugal och Förenade kungariket. 
40 
4.3.2 Utvecklingen av skuldkvoten 
Fastän det gjorts framsteg på bred front i arbetet med att minska budgetunderskotten, har detta 
endast i ett fåtal fall varit tillräckligt för att entydigt vända den uppåtgående trenden i 
utvecklingen av skuldkvoten (tabell 4.2 och diagram 4.3). I 
Belgien har skuldkvoten minskat under varje år från den 
mycket höga nivån på 137,0 % av BNP som nåddes 1993 
och förväntas sjunka till 130,6 % under år 1996. På 
liknande sätt kulminerade kvoten i Danmark vid 80,1 % av 
BNP 1993 och kommer förmodligen att ligga på 70,2 % 
1996. Den tidigare minskningen av skuldkvoten i Irland har 
fortsatt efter 1993, från 94,5 % av BNP under det året till 
uppskattningsvis 74,7 % år 1996. 
I Grekland är den förväntade skuldkvoten 1996 på 110,6 % 
av BNP lägre än 1993. Också i Nederländerna förväntas 
skuldkvoten 1996 ligga under nivån från 1993. 
På andra håll har skuldkvoterna stigit väsentligt under de 
sista tre åren. Tyskland, Spanien, Frankrike, Österrike och 
Förenade kungariket har haft ökningar på minst 5 % av 
BNP. Efter en kraftig ökning 1994 föll skuldkvoten i Italien 
marginellt 1995 och förväntas göra så även under 1996. 
Också i Portugal förväntas skuldkvoten minska under 1996. 
I Finland förutses skuldkvoten stiga på nytt efter en liten 
minskning under 1995. Sverige kommer att ha haft en 
sjunkande skuldkvot både 1995 och 1996, men fortfarande 
högre än 1993. 
Förändringen av den absoluta nivån på den offentliga sektorns bruttoskuld påverkas, enligt 
definitionerna i fördraget, inte endast av den årliga upplåningen för att finansiera den offentliga 
sektorns underskott, utan också av en mängd faktorer av olika slag, som återspeglas i 
skuldposterna i den offentliga sektorns balansräkning. Värdet i den nationella valutan av 
skulder som upptagits i utländsk valuta kan sålunda förändras på grund av fluktuationer i 
växelkurserna, skuldförbindelser kan tillkomma för att finansiera vidareutlåning till andra 
sektorer av ekonomin, intäkter från privatiseringar av tillgångar eller minskningar av finansiella 
tillgångar kan användas för att minska bruttoskulden osv. I de flesta medlemsstater har den 
sammanlagda effekten av dessa faktorer tenderat att regelmässigt bygga på skuldsättningen. 
Under åren 1989-1993 ökade de i genomsnitt skuldsättningen med mer än 2 % av BNP årligen 
i åtta medlemsstater, och hade en märkbar ökningseffekt på skuldsättningen i alla 
medlemsstater förutom Nederländerna och Förenade kungariket (tabell 4.5). Under de tre åren 
1994-1996 har den årliga effekten på skuldsättningen i genomsnitt minskat jämfört med 
föregående period i nästan alla medlemsstater, med anmärkningsvärt undantag för Tyskland, 
som i samband med återföreningen övertagit betalningsansvaret för stora skuldförbindelser. 
Den årliga effekten har faktiskt varit negativ (dvs. minskat skuldsättningen) i sju medlemsstater 
under den senaste perioden, och har haft en större positiv effekt än 1 % av BNP per år i endast 
fyra medlemsstater. Det finns ett antal olika förklaringar till denna förändring, inklusive 
minskade störningar på valutamarknaderna efter 1993 och mindre behov av krisfinansiering av Tabell 4.5 
Andra faktorer än underskottet 
som bidrar till skuldsättningen 
(bestånds-/flödesjustering) 
(% av BNP) 
I 1989-93 I 1994-96 
årligt årligt 
genomsnitt genomsnitt 
"B Tö Ti 
DK 3.7 -2.0 
D 2.1 2.9 
EL 8.1 1.7 
E 2.8 0.6 
F 0.9 0.5 
IRL 1.7 -0.3 
I 1.8 1.3 
L 2.5 2.6 
NL o.l -0.7 
A 1.4 0.8 
P 3.4 0.6 
FIN 7.6 -0.5 
S 5.1 -2.9 
UK -0.4 -0.6 
EUR 0.9 0.6 
Källa: Kommissionen. 
1 ———— • •• . .J 
41 
bankväsendet och andra sektorer, som förekommit i tlera länder. Men det finns även belägg för 
att staterna har skött sina balansräkningar omsorgsfullare efter att bruttoskuldkvoten under den 
andra etappen utsatts för en mer närgången övervakning. 
4.3.3 Källorna till budgetanpassningarna 
För Europeiska unionen som helhet har minskningen på 1,8 % av BNP av underskotten i de 
offentliga sektorerna mellan 1993 och 1996 uppnåtts genom en minskning av offentliga utgifter 
för andra ändamål än räntebetalningar mätt som andel av BNP. Mellan dessa två år har 
andelarna för löpande intäkter respektive räntebetalningar förblivit nästan oförändrade 
(tabell 4.6). 
Tabell 4.6 
Inkomst- och utgiftsandelar 1993 och 1996 
(% av BNP) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR Lönande inkon 
1993 
49.2 
58.3 
46.4 
34.4 
42.8 
49.5 
37.8 
47.4 
44.7 
52.9 
49.4 
37.7 
53.8 
60.3 
35.9 
46.2 1996 (1) 
50.5 
58.8 
45.7 
38.0 
40.3 
50.6 
34.7 
46.3 
41.7 
48.3 
48.2 
41.5 
55.3 
63.0 
37.7 
46.2 lister 
Förändring 
96/93 
+1.3 
+0.5 
-0.7 
+3.6 
-2.5 
+1.1 
-3.1 
-1.1 
-3.0 
-4.6 
-1.2 
+3.8 
+1.5 
+2.7 
+1.8 
+0.0 Utgifter andra än räntor 
1993 
45.9 
54.5 
46.6 
35.7 
44.4 
51.7 
33.8 
44.9 
42.5 
49.9 
49.4 
38.1 
57.2 
66.4 
40.8 
47.1 1996 (1) 
45.3 
53.8 
45.9 
34.1 
39.4 
50.9 
31.8 
42.4 
40.4 
45.3 
48.0 
41.0 
52.8 
59.4 
38.6 
45.2 Förändring 
96/93 
-0.6 
-0.7 
-0.7 
-1.6 
-5.0 
-0.8 
-2.0 
-2.5 
-2.1 
-4.6 
-1.4 
+2.9 
-4.4 
-7.0 
-2.2 
-1.9 Rantebetalnir 
1993 
10.8 
7.8 
3.3 
12.8 
5.2 
3.4 
6.5 
12.1 
0.4 
6.2 
4.3 
6.8 
4.6 
6.2 
2.9 
5.4 1996 (1) 
8.5 
6.4 
3.8 
11.9 
5.4 
3.8 
4.5 
10.5 
0.3 
5.6 
4.5 
4.9 
5.9 
7.5 
3.8 
5.4 mar 
Förändrin 
96/93 
-2.3 
-1.4 
+0.5 
-0.9 
+0.2 
+0.4 
-2.0 
-1.6 
-0.1 
-0.6 
+0.2 
-1.9 
+1.3 
+1.3 
+0.9 
+0.0 
(1 ) Prognos hösten 1996. 
Källa: Kommissionen. 
För de enskilda medlemsstaterna är mönstret mer varierande. De flesta har dragit fördel av 
lägre räntor. De medlemsstater som haft en stadig minskning av skuldkvoterna har även haft en 
markant minskning av sina räntebetalningar (Belgien, Danmark, Irland), och några andra har 
kunnat dra fördel av sjunkande nominella räntesatser i sådan utsträckning att även deras 
räntebetalningar minskat (Grekland, Italien, Nederländerna och Portugal). I de flesta övriga 
medlemsstater har den ökande skuldkvoten uppvägt alla gynnsamma effekter av lägre 
nominella räntesatser och andelen för räntebetalningar har ökat - särskilt kraftigt i Finland och 
Sverige. 
42 
Offentliga utgifter för andra ändamål än räntebetalningar har mellan 1993 och 1996 minskat 
som andel av BNP i alla medlemsstater utom Portugal. Särskilt stora minskningar på mer än 
4 % av BNP har uppnåtts i Spanien, Nederländerna, Finland och Sverige. 
Flera medlemsstater har ökat beskattningen för att uppnå en del av sin budgetanpassning. Den 
offentliga sektorns löpande inkomster har ökat som andel av BNP mellan 1993 och 1996 i 
Belgien, Danmark, Grekland, Frankrike, Portugal, Finland, Sverige och Förenade kungariket. 
I andra länder har denna andel sjunkit, särskilt mycket har inkomstandelen minskat i Irland, 
Luxemburg och Nederländerna. 
I de flesta medlemsstaterna har dock huvuddelen av budgetanpassningen varit resultatet av en 
minskning av den totala offentliga utgiftskvoten. En del medlemsstater har använt delar av eller 
nästan hela utgiftsminskningen för att finansiera en lägre beskattning. Andra medlemsstater har 
tvärtom kompletterat sina insatser för att skära ned utgifterna med skattehöjningar. I Grekland, 
Frankrike och Förenade kungariket har den minskning av underskotten som uppnåtts mellan 
1993 och 1996 genom ökade inkomster varit minst lika viktiga som minskade totala 
utgiftskvoter. Portugal avviker från de andra medlemsstaterna under denna period genom att 
landet använt en kraftig ökning av skatteinkomsterna, om än från en relativt låg nivå, till att 
finansiera såväl en ökning av utgiftskvoten som en minskning av budgetunderskottet. 
4.3.4 Underskott och fasta investeringar 
I sin övervakning av budgetutvecklingen under förfarandet vid alltför stort underskott måste 
kommissionen, förutom granskningen av uppfyllandet av kriterierna om underskott i den 
offentliga sektorn och skuldsättning, 
även beakta om underskottet i den 
offentliga sektorn överstiger 
utgifterna för offentliga 
investeringar. Tabell 4.7 ger 
siffrorna för 
bruttokapitalinvesteringar i hela den 
offentliga sektorn 1995 och de 
senaste uppskattningarna för 1996 i 
alla medlemsstater och jämför dessa 
med motsvarande underskott i de 
offentliga sektorerna. 
I de medlemsstater där underskottet 
i den offentliga sektorn 
fortsättningsvis ligger över 
referensvärdet på 3 % av BNP är 
underskottet större än den offentliga 
sektors utgifter för fasta 
investeringar (med undantag för 
Portugal 1996). Förutom i de länder 
som redan har låga underskott 
(Danmark, Irland och Luxemburg), 
finansieras de löpande offentliga 
utgifterna delvis genom upplåning Tabell 4.7 
Offentliga investeringar och underskott 
(%avBNP) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L(2) 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR Fasta offendiga 
investeringar 
1995 
1.3 
2.0 
2.5 
2.9 
3.6 
3.0 
2.3 
2.3 
4.6 
2.7 
3.1 
4.0 
2.7 
3.3 
1.8 
2.6 1996 
1.2 
2.0 
2.3 
2.9 
3.2 
3.1 
2.3 
n.a. 
4.8 
2.7 
3.1 
4.3 
2.7 
3.2 
1.5 
2.5 (3) Offentligt underskott 
1995 
4.1 
1.6 
3.5 
9.1 
6.6 
4.8 
2.0 
7.1 
-1.5 
4.0 
5.9 
5.1 
5.2 
8.1 
5.8 
5.0 1996 (1) 
3.3 
1.4 
4.0 
7.9 
4.4 
4.0 
1.6 
6.6 
-0.9 
2.6 
4.3 
4.0 
3.3 
3.9 
4.6 
4.4 
(1) Prognos hösten 1996. 
(2) En negativ siffra anger överskott. 
(3) Exklusive Italien. 
Källa: Kommissionen. 
43 
(dvs. sparandet i den offentliga sektorn är i de flesta medlemsstater negativt). 
4.4 Varaktigheten i budgetkonvergensen 
Ansträngningarna att konsolidera den offentliga sektorn har intensifierats under loppet av år 
1996. De flesta medlemsstaterna, inbegripet alla dem som för närvarande har underskott som 
fortfarande överstiger referensvärdet på 3 % av BNP, strävar efter en fortsatt minskning av sina 
underskott under 1997. De budgetplaner som hittills presenterats under hösten 1996 har gett en 
klarare bild av hur regeringarna tänkt sig att uppnå detta. I tabell 4.8 ges de mål för 
underskotten i de offentliga sektorerna under 1997 som tillkännagetts av medlemsstaternas 
regeringar i deras senaste konvergensprogram eller i mer aktuella budgetpropositioner. 
Tabell 4.8 
Mål för det offentliga underskottet 1997 
(%avBNP) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK(1) 2.9 
0.6 
2.5 
4.2 
3.0 
3.0 
<3 
3.0 
n.a. 
2.2 
3.0 
2.9 
1.4 
2.6 
3 
(1) Budgetåret 1997/98 
Källa: Nationella konvergensprogram eller mer 
aktuella budgetpropositioner Flera medlemsstater förväntar sig att ligga klart 
under gränsen på 3 % år 1997. En annan grupp 
har som mål ett underskott på samma nivå som 
referensvärdet. Endast Grekland har ställt upp ett 
mål för underskottet 1997 som ligger över 3 % av 
BNP. I sitt reviderade konvergensprogram ställde 
Grekland upp målet att få ner underskottet under 
referensvärdet år 1998. 
Många medlemsstater siktar redan på ytterligare 
minskningar av sina budgetunderskott efter 1997, 
ofta med balans eller överskott som medelfristigt 
mål. Att uppnå ett sunt och hållbart budgetmässigt 
läge som leder till sjunkande skuldkvot i de fall då 
denna är för hög, är ett nödvändigt villkor för att 
upprätthålla stabilitet, hålla räntorna på en låg nivå 
och gynna tillväxten av produktion och 
sysselsättning. Kommissionens förslag till en 
stabilitetspakt inbegriper ett strikt genomförande 
av fördragets bestämmelser för att säkerställa 
budgetdisciplinen under den tredje etappen. 
44 
FÖRFARANDET VID ALLTFÖR STORT UNDERSKOTT 
Förfarandet vid alltför stort underskott som anges i artikel 104c i fördraget och det anslutande 
protokoll nr 5 fastställer de åtgärder som skall vidtas för att komma fram till ett beslut av rådet 
om att ett alltför stort underskott föreligger. 
Kommissionen skall (enligt artikel 104c.2) övervaka utvecklingen av budgetsituationen och den 
offentliga sektorns skuldsättning i medlemsstaterna i syfte att upptäcka allvarliga fel. Den skall 
särskilt undersöka om budgetdisciplin iakttas på grundval av följande två kriterier: 
"a) Huruvida andelen av det förväntade eller faktiska underskottet i den offentliga sektorns 
finanser i procent av bruttonationalprodukten överstiger ett visst referensvärde (i 
protokollet angett som 3 %), såvida inte 
- detta procenttal har minskat väsentligt och kontinuerligt och nått en nivå som ligger nära 
referensvärdet, eller 
- referensvärdet endast undantagsvis och övergående överskrids och procenttalet fortfarande 
ligger nära referensvärdet. 
b) Huruvida skuldsättningen i den offentliga sektorn i procent av bruttonationalprodukten 
överstiger ett visst referensvärde, såvida inte detta procenttal minskar i tillräcklig 
utsträckning och närmar sig referensvärdet i tillfredsställande takt. " 
Kommissionen skall utarbeta en rapport om en medlemsstat inte uppfyller de krav som gäller 
enligt det ena eller båda av dessa kriterier. Rapporten skall även beakta huruvida den offentliga 
sektorns underskott överstiger utgifterna för de offentliga investeringarna samt alla övriga 
faktorer av betydelse, inbegripet medlemsstatens ekonomiska och budgetmässiga läge på 
medellång sikt. 
De följande stegen i förfarandet omfattar utarbetande av ett yttrande från Monetära kommittén 
över kommissionens rapport (punkt 4), ett yttrande från kommissionen till rådet om den anser 
att det föreligger ett alltför stort underskott (punkt 5), och sedan ett beslut av rådet efter en 
allsidig bedömning om huruvida ett alltför stort underskott föreligger (punkt 6). Slutligen ger 
rådet icke offentliga rekommendationer till den medlemsstat, för vilken beslut fattats om att ett 
alltför stort underskott föreligger, i syfte att få denna situation att upphöra inom en viss tid 
(punkt 7). Om rådet finner att dess rekommendationer inte har medfört några effektiva åtgärder 
inom den fastställda tiden, får det offentliggöra rekommendationerna (punkt 8). Då de alltför 
stora underskotten i de berörda medlemsstaterna enligt rådets uppfattning korrigerats, skall 
rådet upphäva sitt beslut (punkt 12). Bestämmelserna i artikel 104c.9 och 104c. 11 är inte 
tillämpliga under den andra etappen av EMU. 
45 
5. VÄXELKURSER 
5.1 Fördragets bestämmelser 
Växelkurskriteriet, såsom det anges i artikel 109J.1 tredje strecksatsen i fördraget, definieras 
som "iakttagande av det normala fluktuationsutrymmet enligt Europeiska monetära systemets 
växelkursmekanism under minst två år utan devalvering i förhållande till någon annan 
medlemsstats valuta". Den fjärde strecksatsen i samma artikel hänvisar till "varaktighet i den 
konvergens som medlemsstaten har uppnått och i dess deltagande i Europeiska monetära 
systemets växelkursmekanism, såsom det kommer till uttryck i den långfristiga räntenivån". 
Vidare bestäms närmare i artikel 3 i protokoll nr 6 om konvergenskriterierna följande: 
"Kriteriet om deltagande i Europeiska monetära systemets växelkursmekanism enligt artikel 
109j.l tredje strecksatsen i detta fördrag innebär att kursrörelserna för en medlemsstats valuta 
skall ha legat inom det normala fluktuationsutrymmet enligt Europeiska monetära systemets 
växelkursmekanism, utan att allvarliga spänningar har uppstått, under minst de senaste två 
åren före granskningen. Särskilt skall medlemsstaten inte på eget initiativ ha devalverat sin 
valutas bilaterala centralkurs i förhållande till någon annan medlemsstats valuta under denna 
period". 
Elva valutor deltar för närvarande i ERM. Den österrikiska schillingen anslöt sig till ERM i 
början av 1995 och har fortsatt att handlas inom sitt traditionella, mycket snäva band i 
förhållande till DEM. Den finska marken anslöt sig till ERM den 14 oktober. Drachman och 
den svenska kronan har fortsatt att stå utanför ERM, medan liran och det brittiska pundet inte 
återinträtt efter att de lämnade växelkursmekanismen i september 1992. 
Diagram 5.1 
Variationsbredden in&m ERM 
(s&flaadei* mellan åm starkaste o«à åen svagaste vatotaa) 
i<#4 
Kalix Kommissionens «EÈetet, mm 1111 
46 
47 
Under första hälften av 1995 framträdde spänningar mellan växelkurserna på internationell 
nivå, vilka till största delen var återspeglingar av finanskrisen i Mexico och de handelspolitiska 
spänningarna mellan USA och Japan, vilka ledde till en uttalad försvagning av den amerikanska 
dollarn. Denna försvagning bidrog tillsammans med problem i enskilda länder i Europa, till att 
DEM stärktes mot många ERM-valutor och till ökad instabilitet för dessa valutor. Som följd 
av detta uppstod spänningar inom ERM som ledde till en justering av växelkurserna den 6 mars 
1995. På begäran av de spanska myndigheterna beslöt ministrarna och centralbankscheferna att 
devalvera pesetan med 7 %, och med samma beslut devalverades även escudon med 3,5 %. 
Spänningar inom ERM återspeglas i variationsbredden mellan de starkaste och de svagaste 
valutorna i mekanismen, vilket visas av diagram 5.1. Variationsbredden ökade till omkring 
12 % i februari 1995. I takt med att de internationella finansmarknaderna stabiliserades 
minskade den till bara 4 % på sensommaren 1995. Efter en tillfällig ökning i september, i 
huvudsak framkallad av den amerikanska dollarns svaghet, återupptogs den minskande trenden 
i slutet av 1995. I juni 1996 hade variationsbredden minskat till under 2 %. Denna relativt 
hoppingivande utveckling fortsatte till hösten. På det hela taget har ERM, trots temporära 
störningar, kännetecknats av en hög grad av stabilitet under största delen av 1996. 
Inom ERM-bandet (diagram 5.2) har tyska mark, nederländska gulden, österrikiska schilling 
och belgiska franc varit starka under hela tvåårsperioden. 1995 skedde en kraftig återhämtning 
för pesetan under de två månaderna efter devalveringen av den, och den har förblivit stark 
under 1996. Däremot försvagades det irländska pundet kännbart, under påverkan av kurserna 
för dollar och brittiska pund, under det första kvartalet 1995 och förblev, trots att det därefter 
stärktes, under sin centralkurs fram till maj 1996, varefter det har återhämtat sig kraftigt. 
Franska franc handlades i underdelen av bandet under den största delen av tvåårsperioden, men 
på senare tid har den återhämtat sig och ligger närmare sin centralkurs. Escudon och den 
danska kronan har i allmänhet legat nära sina centralkurser. 
Sammanfattningsvis har nio valutor varit medlemmar av ERM under mer än två års tid: DKK, 
BEF, DEM, ESP, FRF, IEP, LUF, NLG och PTE. I slutet av 1996 kommer den österrikiska 
schillingen att ha varit medlem i två år. Med undantag för ESP och PTE har dessa valutor inte 
ändrat sina centrala ERM-paritetskurser under de två senaste åren, och fast stora fluktuationer 
ägt rum inom bandet kan man om ingen av dessa åtta valutor påstå att den skulle varit utsatt för 
allvarliga spänningar. Pesetans centralkurs devalverades i mars 1995 på begäran av de spanska 
myndigheterna. Även centralkursen för den portugisiska escudon justerades nedåt efter beslutet 
att ändra den spanska valutans centralkurs . Sedan mitten av oktober 1996 har även den finska 
marken varit medlem av ERM. 
5.2 Vidare analys av växelkursstabiliteten 
Liknande indikationer fås om stabiliteten i växelkurserna analyseras med hjälp av 
variationskoefficienten , som möjliggör jämförelser mellan valutorna. Diagram 5.3 visar 
variationen i förhållande till DEM. 
1 EU-meddelande, 6.11.1995. 
2 Definierad som standardavvikelsen dividerad med medelvärdet.. 
48 
Det framgår att de flesta valutornas variation efter turbulensen under första hälften av 1995 
återgick till den nivå som rått tidigare. Dessutom varierade ERM-valutorna mindre än de som 
stod utanför. De fem valutor som stod utanför ERM är också de som under tvåårsperioden i 
genomsnitt varierade mest. Bland dem har den finska marken fluktuerat minst och varit 
förhållandevis stabil under 1995 och 1996. Liran och den svenska kronan var instabilast. Inom 
ERM har gulden, schilling och belgiska franc visat upp minimal variation, och till denna grupp 
anslöt sig den danska kronan i november 1995. Också för de övriga ERM-valutorna har 
variationen tenderat att vara lägre under 1996 än tidigare år. 
Bland inhemska orsaker till valutaoro finns osäkerhet om ett lands förmåga eller en regerings 
vilja att uppnå den höga grad av konvergens som behövs för en gemensam valuta. Dessutom 
har utvecklingen av fundamentala ekonomiska faktorer - framför allt de offentliga finanserna 
och inflationen, men även arbetslösheten - haft ett direkt inflytande på utvecklingen av 
växelkurserna. En viss påverkan, till största delen till förmån för appreciering och stabilitet, 
hade förväntningarna om anslutning till ERM på den finska marken och den italienska liran. 
Under 1996 har ett antal faktorer bidragit till lindringen av spänningarna på 
valutamarknaderna. För det första spelade den amerikanska dollarns återhämtning en mycket 
viktig roll. Dollarn steg till omkring 1,54 DEM i juni 1996 och drog med sig framför allt de 
brittiska och irländska punden och stärkte i allmänhet de svagare valutorna i Europa gentemot 
de starkare. Detta hade även stor betydelse för ERM: s funktion genom att minska avståndet 
mellan de svagaste och de starkaste valutorna. I fortsättningen kom en tillfällig försvagning av 
dollarn, som föll till 1,48 DEM i juli 1996, inte att ha någon avsevärd effekt på 
variationsbredden inom ERM, och en förnyad styrka för dollarn i september och oktober 1996 
åtföljdes av liten ökning av variationsbredden då det irländska pundet fortsatte att stiga och blev 
den starkaste valutan i ERM. 
För det andra tillät en mer synkroniserad konjunkturcykel i de europeiska ekonomierna och 
utsikterna till lägre inflation i höginflationsländerna att parallella monetära politiska åtgärder 
vidtogs och utrymmet för spekulation minskade. 
Slutligen var handeln i relation till konvergensutsikterna en mycket viktig faktor. Från och med 
andra hälften av 1995 vidtog regeringarna i allt högre grad iögonfallande åtgärder för att 
förbättra sina konvergenslägen. Samtidigt visade de europeiska myndigheterna vid upprepade 
tillfällen upp sin beslutsamhet att gå vidare mot den monetära unionen, särskilt efter Europeiska 
rådet i Madrid, där förverkligandet av EMU år 1999 blev en visshet. Dessa utsikter bidrog till 
att lugna ned valutamarknaderna och väsentligt minska ränteskillnaderna. 
49 
50 
6. LÅNGA RÄNTOR 
6.1 Räntekonvergens 
Det kriterium som här tas upp, såsom det definieras i artikel 109J.1 fjärde strecksatsen i 
fördraget, är "varaktighet i den konvergens som medlemsstaten har uppnått och i dess 
deltagande i Europeiska monetära systemets växelkursmekanism, såsom det kommer till uttryck 
i den långfristiga räntenivån". Detta kriterium om räntekonvergens utvecklas vidare i protokoll 
nr 6 om konvergenskriterierna, i vilket artikel 4 fastslår att kriteriet "innebär att en medlemsstat 
under en tid av ett år före granskningen skall ha haft en genomsnittlig långfristig nominell 
räntesats som inte med mer än två procentenheter överstiger motsvarande räntesats i de, högst 
tre medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten ifråga om prisstabilitet". Den fortsätter 
som följer: "Räntesatserna skall beräknas på grundval av långfristiga statsobligationer eller 
jämförbara värdepapper, med beaktande av skillnader i nationella definitioner. " 
Det ovägda aritmetiska medelvärdet av de långfristiga räntesatserna under 12 månader hos de 
tre länder som har de bästa resultaten i fråga om inflation har använts i denna rapport för 
beräkning av referensvärdet (se även analysen i kapitel 3). I de flesta medlemsstater är det 
avkastningen på den tioåriga referensobligationen ("benchmark bond") som används. 
Ansträngningar har gjorts för att göra dessa uppgifter så jämförbara som möjligt. Närmare 
uppgifter om de räntesatser som använts för de enskilda medlemsstaterna ges i rutan om 
"Uppgifter och referensvärden för kriteriet om räntekonvergens". Alla hänvisningar till den 
långfristiga räntesatsen i detta avsnitt gäller medelvärdet av den långfristiga nominella 
räntesatsen under de 12 senaste månaderna. 
De tre medlemsstater som har de bästa resultaten i fråga om konsumentprisinflation var i 
september 1996 följande: Tyskland, Nederländerna och Finland. De genomsnittliga långfristiga 
nominella räntesatserna för dessa länder var i september 6,3 %, 6,3 % respektive 7,4 %, vilket 
ger ett referensvärde på 8,7 % (tabell 6.1). Två av dessa tre länder hade även de lägsta 
genomsnittliga räntesatserna, nämligen Tyskland och Nederländerna. Sammanlagt hade elva 
medlemsstater genomsnittliga räntesatser under referensvärdet i september 1996. Dessa var 
Belgien, Danmark, Tyskland, Frankrike, Irland, Luxemburg, Nederländerna, Österrike, 
Finland, Sverige och Förenade kungariket. Fyra medlemsstater (Grekland, Spanien, Italien och 
Portugal) hade genomsnittliga räntesatser som låg högre än referensvärdet. I Sverige låg den 
genomsnittliga räntesatsen ovanför referensvärdet i slutet av 1995, men efter att ha sjunkit 
under 1996 föll den under referensvärdet i augusti 1996. 
Det prisindex som används för att fastställa vilka som har de bästa resultaten är från och med december 
1995 det interimistiska konsumentprisindexet (IKPI) och innan dess var det konsumentprisindexet 
(KPI), (se kapitel 3). 
51 
Tabell 6.1 
Konvergens i de långfristiga räntesatserna i 
medlemsstaterna 
12 månaders genomsnitt 
1993 1994 1995 1996 
(D 
De tre länder som har de bästa resultaten i fråga om 
prisstabilitet 
B 
DK 
D 
F 
IRL 
L 
NL 
FIN 
UK 
Reference 
value 2 7.3 
7.7 
7.5 
9.5 7.9 
7.2 
7.7 
9.6 7.5 
6.9 
8.8 
9.7 6.3 
6.3 
7.4 
8.7 
Medlemsstater som klarar referensvärdet 
Antal: 
Av: 
B 
DK 
D 
F 
IRL 
L 
NL 
A 
FIN 
S 
UK 8 
12 
7.2 
7.3 
6.5 
6.8 
7.7 
6.5 
6.3 
7.5 8 
12 
7.9 
7.9 
7.1 
7.2 
7.9 
7.7 
6.9 
8.2 10 
15 
7.5 
8.3 
6.9 
7.5 
8.3 
7.6 
6.9 
7.1 
8.8 
8.3 11 
15 
6.7 
7.4 
6.3 
6.6 
7.5 
7.0 
6.3 
6.5 
7.4 
8.5 
8.0 
(1) Oktober 1995 till september 1996. 
(2) Definition i denna rapport: det aritmetiska 
medelvärdet av genomsnittet under 12 månader av 
räntesatserna hos de tre medlemsstaterna med de 
bästa resultaten i fråga om prisstabilitet plus 2 
procentenheter. 
Källa: EMI. Intrycket av ett förbättrat konvergensläge 
sedan slutet av 1995 bekräftas om man ser på 
det underliggande läget i de enskilda 
medlemsstaterna (diagram 6.1 och 
tabell 6.2). Under denna period sjönk 
referensvärdet gradvis och spridningen runt 
det minskade från 2,0 i slutet av 1995 till 1,6 
i september 1996 (tabell 6.2). Bakom denna 
allmänna trend ligger något skiljaktiga 
utvecklingar i de medlemsstater som i slutet 
av 1995 uppfyllde kriteriet och de som inte 
gjorde det. Fastän samtliga länder upplevde 
fallande genomsnittsräntor, var takten i 
nedgången betydligt lägre bland 
medlemsstaterna i den första gruppen än 
bland dem i den andra. Finland utgör ett 
undantag från denna iakttagelse, med ett fall i 
den genomsnittliga räntesatsen på 
1,5 procentenheter från slutet av 1995 till 
september 1996. Fallet i de finska 
räntesatserna står i själva verket för större 
delen av fallet i referensvärdet, medan fallet i 
de fem medlemsstater som i slutet av 1995 
inte klarade referensvärdet förklarar 
minskningen av spridningen. Jämfört med 
december 1995 minskade 
räntekonvergensgapet (skillnaden mellan 
genomsnittlig inhemsk räntesats och 
referensvärdet) i Grekland, Italien, Spanien 
och Portugal med respektive 
6,4 procentenheter (-1,3), 1,5 procentenheter 
(-1,0), 0,7 procentenheter (-0,9) och 
0,6 procentenheter (-1,2). Grekland är 
fortfarande den minst konvergenta 
medlemsstaten, medan läget för Sverige 
förändrades från en skillnad på 
0,5 procentenheter i slutet av 1995 till 
0,3 procentenheter under referensvärdet i 
september 1996. 
52 
Tabell 6.2 
Utvecklingen av de långfristiga räntesatserna 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 12 månaders genomsnitt 
1993 (1) 
7.2 
7.3 
6.5 
23.3 
10.2 
6.8 
7.7 
11.2 
6.5 
6.3 
6.7 
9.7 
8.8 
8.5 
7.5 1994(1) 
7.9 
7.9 
7.1 
20.8 
10.0 
7.2 
7.9 
10.5 
7.7 
6.9 
7.0 
10.5 
9.1 
9.7 
8.2 1995(1) 
7.5 
8.3 
6.9 
17.4 
11.3 
7.5 
8.3 
12.2 
7.6 
6.9 
7.1 
11.5 
8.8 
10.2 
8.3 
pro memona 
Genomsnitt av 
de tre medlems­
staterna med de 
bästa resultaten 
Spridning kring 
genomsnittet av 
de tre 
medlemsstaterna 
med de bästa 
resultaten (3) 7.5 
1.6 7.6 
1.5 7.7 
2.0 1996(1) 
(2) 
6.7 
7.4 
6.3 
15.1 
9.5 
6.6 
7.5 
10.3 
7.0 
6.3 
6.5 
9.4 
7.4 
8.5 
8.0 
6.7 
1.6 
(1) För 1993 är uppgifterna icke-jamförbara för Luxemburg (januari-
september) och Portugal (januari-juni). För Grekland är uppgifterna 
inte jämförbara. 
(2) Genomsnitt från oktober 1995 til september 1996. 
(3) Mätt som standardavvikelsen från genomsnittet av de tre 
medlemsstaterna med de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet 
(Grekland är undantaget från beräkningarna för alla år, Luxemburg 
undantaget från beräkningarna för 1993). 
Källa: EMI. Inom den grupp som uppfyllde 
kriteriet ter sig bilden något 
annorlunda. I allmänhet var 
minskningstakten för de 
genomsnittliga långa 
räntesatserna under 
granskningsperioden lägre än i 
den grupp som inte uppfyllde 
kriteriet. Det var väntat, 
eftersom de långfristiga 
räntesatserna i dessa länder 
redan var låga (diagram 6.1). 
Finland är ett undantag från 
den allmänna trenden. Den 
stora fallet i de finska långa 
räntorna, tillsammans med en 
utplåning av ränteutvecklingen 
i Förenade kungariket, innebar 
att det senare landet tog över 
Finlands plats som den 
medlemsstat som hade de 
högsta långa räntesatserna i 
2 
denna grupp . Spridningen 
inom gruppen har minskat. 
Bortsett från Sverige var 
avståndet mellan den lägsta 
räntesatsen (Tyskland, 6,9 %) 
och den högsta (Finland, 
8,8 %) 1,9 procentenheter i 
slutet av 1995. Det minskade 
till 1,7 procentenheter 
(=8,0 % för Förenade 
kungariket minus 6,3 % för 
Nederländerna) i september 
1996. Om man räknar med 
Sverige var variationsbredden i 
september 1996 högre, 
2,2 procentenheter. 
Tills Sverige blev medlem av denna grupp i augusti 1996. 
53 
54 
Diagram 6.2 
•f.:.....'KW.'.'..W.W.'. 
m K<mv<Kt genaei* î èe långfristiga räntesatserna 
mmmmmrnmwm 
6.2 Den senaste tidens utveckling av de långa räntorna 
I detta avsnitt analyseras den senaste tidens utveckling av de långfristiga räntesatserna genom 
att se på de utvecklingsvägar som de månatliga nominella långa räntesatserna (till skillnad från 
medelvärdet för tolv månader i det föregående avsnittet) följt i medlemsstaterna och på 
gemenskapsnivå. Den kraftiga rörelsen uppåt av de långa räntorna i Europeiska unionen under 
1994 följdes av en stadig sjunkande trend under 1995. Denna trend har efter ett kort avbrott i 
början av året fortsatt under 1996 (diagram 6.3). De fallande långfristiga räntesatserna under 
1995 uppfattades allmänt som ett internationellt fenomen som härrörde från en minskning av 
tillväxten i USA, deflationstrycket i Japan och ett intryck av minskat inflationstryck i Europa. 
Förändrade marknadsförväntningar om sannolikheten av officiella räntenedskärningar i 
Tyskland och USA framhölls på många håll som orsaken till den markanta stegringen av de 
långa räntorna i början av 1996. Förväntningar om att de penningpolitiska lättnaderna i 
Tyskland hade nått en vändpunkt framkom mot slutet av januari. Till detta kom i februari 
förväntningar om en skärpning av penningpolitiken i USA, vars effekter fördes över från den 
amerikanska till de europeiska obligationsmarknaderna. Denna internationella trend drevs 
delvis fram av fruktan på marknaderna för en global överskottslikviditet som följd av den 
varaktiga minskningen av räntesatserna i de stora ekonomierna under hela 1995. 
55 
Diagram 6.3 
Genomsnittlig avkastning på statsobligationer i EG 
isas mû m? mi 
•*• ¥ SKÇh' mï 1992 ÏÔ93 tS*4 ^ ÏSS5 1996-
Återupptagandet av den nedåtgående trenden i de genomsnittliga nominella långfristiga 
räntesatserna i EU sedan april 1996 kan förklaras av ett antal faktorer. Bland dem finns 
följande: löskoppling av trenderna i USA från vissa europeiska obligationsmarknader under 
andra kvartalet 1996 och under det tredje kvartalet ännu en förändring av marknademas 
förväntningar om penningpolitiken i USA och i Japan, dep här gången bort från förväntningen 
om en närliggande skärpning, vilket resulterade i sjunkande långa räntesatser på internationell 
nivå. I september 1996 uppgick den genomsnittliga avkastningen på obligationer i EU till 
7,2 %, 1 procentenhet lägre än i september 1995 och lägre än nivån på 7,3 % som noterades i 
januari 1996. 
Ett antal kännetecken på utvecklingen av de långfristiga räntesatserna i medlemsstaterna kan 
framhållas. För det första, fastan de långfristiga räntesatserna föll i alla EU-länder under 
perioden september 1995 till september 1996, varierade fallets storlek mellan länderna 
(tabell 6.3). I allmänhet var det länderna med de högsta långräntorna som upplevde det största 
fallet: Italien, Portugal, Spanien och Sverige noterade minskningar på 1,8-2,9 procentenheter. 
56 
Tabell 6.3 
Den senaste tidens utveckling av de långfristiga 
räntesatserna 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR (1) Månatliga genomsnitt av dagsnoteringar 
september 
1995 
7.0 
7.8 
6.6 
15.8 
10.8 
7.4 
8.0 
11.5 
7.4 
6.6 
6.9 
11.2 
8.0 
9.6 
8.1 
8.2 september 
1996 
6.5 
7.2 
6.2 
14.8 (feb) 
8.4 
6.2 
7.2 
9.2 
6.8 
6.1 
6.3 
8.3 
6.9 
7.8 
8.0 
7.2 Förändring 
(procentenheter) 
-0.5 
-0.6 
-0.4 
-1.0 
-2.4 
-1.2 
-0.8 
-2.3 
-0.6 
-0.5 
-0.6 
-2.9 
-1.1 
-1.8 
-0.1 
-1.0 
(1) vägt genomsnitt med BNP-vikter för 1995. 
Källa: EMI I Grekland var nedgången mindre och 
de långa räntorna kvarstod på hög 
3 
nivå . Av de länder som redan hade 
låga räntenivåer noterade Finland, som 
även drog fördel av förväntningar om 
lägre inflation, en väsentlig minskning 
(1,1 procentenheter). Eftersom de 
största räntefallen under ett år fram till 
september 1996 skedde i de 
medlemsstater som hade de högsta 
nominella långfristiga räntesatserna 
minskade ränteskillnaderna i 
förhållande till motsvarande tyska 
4 
obligationsräntor under året, med de 
största minskningarna i Spanien, 
Italien, Portugal och Sverige. 
För det andra, fastän alla EU-länder 
var delaktiga i den gemensamma 
trenden i utvecklingen av de nominella 
långfristiga räntesatserna mellan 
augusti 1995 och september 1996, har 
det sedan dess förekommit en del 
olikheter mellan medlemsstaterna. 
Efter den kortvariga uppgången under 
det första kvartalet noterade alla länder 
utom Förenade kungariket minskningar på nytt under april månad. I Belgien, Danmark, 
Tyskland, Luxemburg och Österrike steg de långfristiga räntesatserna under perioden maj-juni 
innan de på nytt föll under juli-augusti. Å andra sidan bestod den nedåtgående trenden i de 
högavkastande länderna, dvs. Spanien, Italien och Portugal. 
6.3 Förklaringsfaktorer och bedömning 
Framsteg gjordes under det senaste året beträffande räntekonvergensen, då Sverige uppfyllde 
detta konvergenskriterium från augusti 1996 och de fyra återstående länderna (Grekland, 
Spanien, Italien och Portugal) närmade sig referensvärdet. Spanien, Italien och Portugal kunde 
också notera en avsevärd minskning av konvergensgapet för sina räntesatser. Om de nuvarande 
räntesatserna skulle bli bestående, skulle de genomsnittliga långa räntesatserna för Spanien och 
Portugal mycket snart hamna under referensvärdet. Denna gynnsamma utveckling kan 
Det bör observeras att uppgifterna för Grekland inte är jämförbara med uppgifterna för de övriga 
medlemsstaterna. I avsaknad av en långfristig kapitalmarknad används en obligation med en ursprunglig 
löptid på fem år. Dessutom försvårar förekomsten av en eftersläpning i mottagandet av uppgifterna 
aktuella jämförelser. 
För alla länder utom Förenade kungariket. 
57 
tillskrivas ett antal underliggande faktorer. En viktig sådan är de sjunkande inflationstakterna i 
dessa länder, vilket i sin tur bidragit till att minska inflationsförväntningarna. Detta gäller i 
synnerhet Spanien, Portugal och Sverige, som noterade avsevärda minskningar av den 
genomsnittliga inflationstakten från december 1995 till september 1996. I jämförelse med 
föregående år tycks den snabba minskningen av inflationen i Portugal ha påverkat de 
långfristiga räntesatserna. Greklands mindre iögonenfallande framsteg vad beträffar inflationen 
kan med tanke på det höga utgångsläget bidra till att förklara de långsammare framstegen för 
att minska räntegapet i detta land. 
En annan viktig förklaringsfaktor är de ansträngningar som gjordes i dessa länder för att 
minska underskotten i de offendiga sektorerna. Framstegen i konsolideringen av de offentliga 
finanserna bidrog till en mer balanserad politik och sålunda till att minska kreditriskpremierna. 
Den gradvisa dämpningen av oron på valutamarknaderna under 1996 skapade förutsättningar 
för stabilisering av obligationsmarknaderna. 
58 
UNDERLAG OCH REFERENSVÄRDEN FÖR KRITERIET OM KONVERGENS I 
RÄNTESATSERNA 
Statistiskt underlag 
Enligt artikel 4 i protokollet om konvergenskriterierna gäller följande: 
"Räntesatserna skall beräknas på grundval av långfristiga statsobligationer eller jämförbara 
värdepapper, med beaktande av skillnaderna i nationella definitioner. " 
Enligt artikel 5 i samma protokoll skall kommissionen tillhandahålla det statistiska underlag 
som skall användas för tillämpningen av kriteriet om konvergens i räntesatserna. I samförstånd 
med Europeiska monetära institutet, som relativt sett är i en bättre position för att analysera 
finansiell statistik och som gett kommissionen råd i denna fråga, har räntesatser med följande 
kännetecken bedömts vara de lämpligaste för att granska räntekriteriet: 
- Löptid: återstående löptid ca. 10 år (9 till 10,5 år). 
- Utgivare: centralregeringen (i Tyskland inklusive Treuhandanstalt). 
- Urval av obligationer: likviditet är det viktigaste urvalskriteriet, valet mellan en enda 
referensobligation eller medelvärdet av ett urval bör baseras på detta kriterium, de flesta 
(elva) medlemsstater väljer en referensobligation (Belgien, Danmark, Frankrike, Irland, 
Italien, Luxemburg, Nederländerna, Österrike, Finland, Sverige, Förenade kungariket), 
medan tre medlemsstater väljer ett medelvärde (Tyskland, Spanien, Portugal). 
- Aggregering: ett enkelt medelvärde bör användas om det finns fler än en obligation i urvalet. 
- Brutto före skatt. 
- Beräkning av avkastningen: ISMA-formeln för avkastning under löptiden. 
- Kupong: fast. 
I frånvaro av en långfristig kapitalmarknad valdes i Grekland en obligation med en ursprunglig 
löptid på fem år. Dess kupong är indexbunden till tolv månaders statsskuldväxlar och justeras 
årligen. I motsats till andra medlemsstater i vilka dagliga noteringar finns tillgängliga används 
uppgiften för månadsslutet. 
Den nuvarande värderingen av kriteriet för de långfristiga räntesatserna är grundad på 
harmoniserade långfristiga räntesatser som innefattar de ovan angivna kännetecknen. 
Referensvärde 
Enligt artikel 4 i protokollet om konvergenskriterierna innebär kriteriet om konvergens i 
räntesatserna "att en medlemsstat under en tid av ett år före granskningen skall ha haft en 
genomsnittlig långfristig nominell räntesats som inte med mer än två procentenheter överstiger 
motsvarande räntesats i de, högst tre medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten ifråga 
om prisstabilitet. " 
Det ovägda aritmetiska medelvärdet för räntesatserna i de tre medlemsstater som uppnått de 
bästa resultaten i fråga om prisstabilitet används för beräkningen av referensvärdet för denna 
granskning av räntekriteriet. 
59 
7. TILLÄGGSINFORMATION 
I detta kapitel granskas utvecklingen på flera andra områden som kommissionen (och EMI) 
skall beakta i sina rapporter enligt artikel 109J.1. I de följande avsnitten granskas ecuns 
utveckling, resultaten av integreringen av marknaderna, bytesbalansernas läge och utveckling 
samt utvecklingen av enhetsarbetskostnaderna och andra prisindex. 
7.1 Ecuns utveckling 
Ecumarknaderna präglades av svåra förhållanden under 1995 och en stor del av 1996. 
Aktiviteten på nyemissionsmarknaderna sjönk till en historiskt låg nivå, fastän omsättningen på 
marknaderna för utestående obligationer visade sig vara motståndskraftigare. En viss grad av 
stabilitet gavs av statliga utgivare genom fortsättning på normala skuldsaneringsprogram i ecu, 
men eftersom de privata utställarna till stor del ignorerade ecun minskades likviditeten på 
marknaden avsevärt. I början av andra halvåret 1996 började intresset för ecun återvända, då 
förtroendet för EMU-processen växte och de osäkerhetsmoment som urskilts, som t.ex. 
tidpunkten för införandet av den monetära unionen, ersättningen av ecun med euro till kursen 
1:1 och fortsättning på ecu-kontrakt, började skingras. De positiva attityderna till euron på 
marknaderna har stärkts i och med att bestämmelserna för dess rättsliga ram har lämnats ut, 
och marknadsanalytiker förutspår nu att tillväxten återkommer på ecumarknaderna under tiden 
fram till den 1 januari 1999 och inledningen av den monetära unionen. 
Ett sätt som ecuns problem yttrade sig på var framväxten av en bestående kursdifferens från 
mitten av 1994 på över 50 baspunkter mellan ecuns marknadsbestämda växelkurs och dess 
teoretiska värde. Historiskt sett har ±20 baspunkter ansetts vara den normala skillnaden mellan 
högsta och lägsta notering i handeln. Vid de tillfällen då kursdifferensen överskridit sitt 
normala intervall, särskilt under ERM-kriserna 1992 och 1993, har den dessutom gjort det 
endast för en kort tid innan de sk. "korggaranternas" arbitragehandel snabbt återfört 
differensen till normalare nivåer. Mot slutet av 1994 hade kursdifferensen - om än fortfarande 
instabil - minskat och uppgick till om kring 20 punkter. Men då spänningarna inom ERM 
återuppträdde i början av 1995 växte differensen snabbt och nådde en rekordnivå på 
152 punkter i slutet av mars 1995. Även om den i fortsättningen föll till under 100 punkter 
innebar det bara ett tillfälligt andrum. Kursdifferensen steg till över 300 punkter i slutet av 
1995. Under första halvåret 1996 började förtroendet återvända till ecumarknaderna och 
kursdifferensen tenderade att fluktuera mellan 150 och 250 punkter, med ett långsamt fall som 
påbörjades i maj. Under den andra hälften av 1996 stabiliserades kursdifferensen vid ca. 
100 punkter under juli och augusti, och föll sedan till under 60 punkter i slutet av september. 
Efterhand har differensen minskat ytterligare till mellan 30 och 20 punkter. 
Det är svårt att med exakthet avgöra vilka de underliggande orsakerna, och deras relativa 
betydelse, till kursdifferensens beteende är, men ett antal faktorer har bevisligen varit av 
betydelse. För det första har växelkursspänningar inom ERM haft en negativ effekt på ecun. 
För det andra har den uppfattade risken att stå med öppna positioner i ecu ökat, vilket 
återspeglats i de korggaranterande bankemas svängning från en långsiktig strategi, i vilken de 
60 
var beredda att hålla öppna positioner i ecu under avsevärda tidsperioder, till en kortsiktig 
strategi, i vilken vinsterna tas hem så snart som möjligt även om det funnes en större 
vinstpotential i att hålla de öppna positionerna under en längre tid. 
Ökningen av den uppfattade risken härrör också till en del från en växande medvetenhet om att 
det sedan 1987 inte funnits någon institutionaliserad länk mellan marknadsecu och ecukorgen 
förutom omvandlingen av ecu till euro till kursen 1:1 vid inledningen av den tredje etappen den 
1 januari 1999 . För många marknadsaktörer var osäkerheten om tidtabellen för EMU och 
rättsliga frågor så stor att de fann föga tröst i fördragets bestämmelse om omräkningen 1:1. 
Således överfördes ovissheten om EMU till oro över ecuns framtida värde. Men efter 
Europeiska rådet i Madrid i december 1995 har marknadens förtroende växt då det stora 
politiska engagemanget för den monetära unionen vid upprepade tillfällen bevisats och 
ovissheten om rättsliga frågor, såsom kontinuiteten för kontrakt och l:l-omräkningen av ecu 
till euro, till stor del avskaffats genom de förordningar som föreslagits av kommissionen. 
Ecuns växelkursvärde kan också ha skadats av den höga nivån av nettoinlösningar av 
obligationer emitterade i ecu under 1995 och 1996. Med en minskning av beståndet av 
utestående obligationer emitterade i ecu har intäkterna från återbetalningar som finansierats 
genom en neddragning av existerande ecudepositioner tenderat att växlas till andra valutor för 
återinvestering. Detta har medfört ett tryck nedåt på ecuns växelkurs, men i takt med att 
förtroendet för EMU växt har även förtroendet för ecumarknaderna sakta återvänt och 
kursdifferensen minskat. 
Under 1995 var mängden obligationsemissioner emitterade i ecu betydligt lägre än mängden 
förfallna obligationer vilket fick till resultat att mängden av utestående skuldförbindelser i ecu 
minskade med 6 % till 127 miljarder ecu (exklusive grekiska obligationer kopplade till ecun). 
Detta kan jämföras med den historiska toppnoteringen på 140 miljarder i utestående 
skuldförbindelser år 1993. Under de första nio månaderna av 1996 förblev de institutionella 
investerarnas efterfrågan på ecu dämpad och de privata utgivarna var få och försiktiga. 
Emissionsaktiviteten var därför låg med perioder av inga emissioner. Den totala mängden som 
emitterades under de första nio månaderna av 1996 uppgick till 10,9 miljarder ecu, att jämföra 
med 13,5 miljarder ecu under samma period 1995. Med förfallna obligationer på 18,9 
miljarder ecu minskade sålunda den utestående skuldmängden i ecu till 119 miljarder i slutet av 
september 1996. 
På marknaden för utestående obligationer steg den genomsnittliga omsättningen av 
ecuobligationer i värde med 8 % under 1995, den högsta nivån sedan 1992. Under de första 
nio månaderna av 1996 fortsatte ökningen med 4 %. I procent av den totala marknaden för 
utestående obligationer minskade ecuns andel från 5,6 % år 1993 till 5,2 % år 1994 och 1995, 
men steg något, till 5,3 %, under 1996 (till slutet av september). 
Fram till 1987 var den institutionaliserade länken även tillgodosedd av att bankföreningen för ecun 
("ECU Banking Association") vid clearing godtog ecukorgen för avveckling av positioner i ecu. 
61 
Till skillnad från den stadiga minskningen av marknaderna för ecuobligationer har andra 
ecumarknader klarat sig bättre, men har trots det noterat minskad aktivitet. Det ungefärliga 
värde på kommersiella och finansiella aktiviteter som ges av den genomsnittliga 
dagsomsättningen i EBA.s clearingsystem för ecu har registrerat en liten minskning av 
aktiviteten, från 50,0 miljarder ecu under 1994 till 46,8 miljarder under 1995, en minskning på 
årsbasis på 6,5 %. Den genomsnittliga dagsomsättningen under de första nio månaderna av 
1996 på 45,8 miljarder ecu är ungefär 2,1 % lägre än för 1995. 
Studier av ecuflöden i samband med kommersiella transaktioner (dvs. köp av varor och 
tjänster) till skillnad från rent finansiella transaktioner tyder på att de kommersiella 
betalningarna står för en liten del av de totala betalningarna (resultaten för 1996: 7,1 % av 
volymen, 0,7 % av värdet), men de kommersiella betalningarna i ecu kan ändå uppskattas till 
att ligga i intervallet 50 till 75 miljarder ecu. 
7.2 Resultat av integreringen av marknaderna 
Med i genomsnitt omkring 93 % av lagstiftningen om den inre marknaden inlemmad i den 
nationella lagstiftningen i alla medlemsstater håller den inre marknaden på att bli verklighet. 
Den är ännu inte komplett, men vad som hittills uppnåtts bör inte underskattas. Det har redan 
gjort Europeiska unionen till den ekonomiskt mest integrerade gruppen av nationalstater i 
världen. Beläggen för denna allt djupare integration blir fler och fler. 
7.2.1 Marknadsintegration genom handel 
Den inre marknaden förväntades leda till en expansion av handeln mellan EU:s medlemsstater 
genom att avlägsna handelshinder mellan länderna. Mellan 1985 och 1995 ökade också andelen 
av den totala importen av industrivaror som är import inom EU i genomsnitt med 6,7 
procentenheter från 61,2 % år 1985 till 67,9 5 år 1995. Dessutom ökade denna andel ännu 
mycket mer i femton tillverkningsindustrisektorer som på förhand utpekats som särskilt 
mottagliga för den inre marknaden än i samtliga andra industrisektorer. Tjänsteexporten inom 
EU ökade som andel av den totala tjänsteexporten under samma period 1985-1995 med i 
genomsnitt 3,1 procentenheter från 46,9 % år 1985 till 50,0 % år 1995. Den inre marknadens 
direkta och konkurrensbefrämjande effekter på handeln förklarar nästan helt och hållet dessa 
förändringar av marknadsandelen för importen inom EU. 
Den ökande ekonomiska integrationen kan leda till en högre grad av specialisering mellan 
länderna på grundval av deras respektive komparativa fördelar (handel mellan branscher) eller 
så kan den gynna den branschinterna handeln, dvs. samtidig import och export av liknande 
produktgrupper mellan medlemsstaterna. 
Handel mellan branscherna och mellan olika länder medför effektivitetsvinster då varje land 
specialiserar sig på de verksamheter där det är relativt sett mer effektivt, och konsumenterna 
som följd av detta tjänar genom lägre priser. Men detta skulle kräva en längre gående 
specialisering mellan de mindre utvecklade medlemsstaterna och de mer avancerade, i vilken 
varje land skulle få uppleva en neddragning av vissa sektorer och en expansion av andra, vilket 
kan innebära betydande anpassningskostnader. 
62 
Den branschinterna handeln gynnar i stället konsumenterna genom att leda till ett mycket större 
produktutbud, medan producenterna ställs inför lägre anpassningskostnader. I detta fall skulle 
anpassningarna äga rum mellan företag inom samma branscher snarare än mellan hela 
branscher. 
I början av 1980-talet kunde största delen av handeln inom gemenskapen klassificeras som 
2 
handel mellan branscher (omkring 45 %). Men förberedelsefasen för den inre marknaden 
åtföljdes av en minskning av andelen handel mellan branscherna i Europa och en ökning av den 
branschinterna handeln - som i sig kunde ytterligare differentieras som antingen branschintem 
handel med likartade produkter med avseende på pris och kvalitet eller branschintem handel 
med produkter som skiljs åt av pris och kvalitet (exempelvis då det ena landet exporterar dyra 
skjortor med märkesnamn och det andra billiga skjortor av låg kvalitet). Ökningen av den 
branschinterna handeln har i huvudsak varit av det senare slaget (från mindre än 35 % år 1985 
3 
till mer än 42 % år 1994), medan den branschinterna handeln i likartade produkter förblivit 
ganska stabil (runt 20 % av den totala handeln inom EU). Den inre marknaden har sålunda 
ökat det produktutbud som är tillgängligt för konsumenterna med avseende på pris och kvalitet, 
och uppmuntrat olika affärsstrategier: antingen betona design, forskning och utveckling samt 
reklam (högt pris-kvalitet) eller minimering av produktionskostnaderna (lågt pris). 
Under perioden 1985-1994 har alla EU-länder upplevt en minskning av handeln mellan 
branscher, som varit särskilt markant för Spanien, Förenade kungariket, Frankrike och 
Tyskland. Trots detta stod handeln mellan branscher 1994 fortfarande för mer än 58 % av den 
totala handeln med industrivaror för Grekland, Portugal, Irland och Danmark. Samtidigt och i 
kontrast till detta representerade den branschinterna handeln med pris- och 
kvalitetsdifferentierade produkter mer än 42 % av den totala handeln för Förenade kungariket, 
Tyskland, Frankrike, Belgien, Luxemburg och Nederländerna, en andel som ökade mellan 
1987 och 1994 för hela denna grupp av länder samt Spanien och Portugal. 
En analys av den pris- och kvalitetsdifferentierade branschinterna handeln visar på en slående 
skillnad mellan länderna i syd och i nord. En noggrann undersökning av de bidrag till 
handelsbalansen som ges av produktsortiment av respektive låg-, medium och högpriskvalitet 
riktar uppmärksamheten på olika grupperingar av länder. Tyskland har en komparativ fördel i 
produktsortiment med högt pris och kvalitet, Frankrike i medium till högt pris och kvalitet, 
Förenade kungariket, Nederländerna, Belgien, Luxemburg och Danmark endast i mediumpris 
och -kvalitet, Spanien i medium till lågt pris och kvalitet och Grekland och Portugal endast i 
lågt pris och kvalitet. Dessa specialiseringar har inte påverkats av monetära fluktuationer. 
Under perioden 1985-1994 minskade andelen produkter av mediumpris och -kvalitet i den 
totala handeln inom EU (med omkring 10 procentenheter) till förmån för kvalitetsprodukter 
med högt pris (plus 7 procentenheter) och produkter med lågt pris och kvalitet. Detta gäller i 
synnerhet för de mest utvecklade ekonomierna i Europa, men till och med i de sydliga 
Handel mellan branscher mellan två länder föreligger när ett lands handel (import eller export) med ett 
annat land för en viss sektor utgör mindre än 10 % av det andra landets handel (import eller export) 
med det förstnämnda i samma sektor. 
Branschintern handel i likartade produkter föreligger när exporterade och importerade enhetsvärden 
skiljer sig mindre än 15 % och branschintern handel med differentierade produkter föreligger när 
enhetsvärdena skiljer sig med mer än 15 %. 
63 
medlemsstaterna har specialiseringen förändrats och andelen produkter med lågt pris och 
kvalitet har i allmänhet minskat, medan andelen produkter med högt pris och kvalitet har ökat. 
Den växande branschinterna handeln med prisdifferentiering innebär att medlemsstaterna är 
alltmer specialiserade inom branscherna på produkter med skiljaktiga prisnivåer. För de mest 
avancerade länderna inbegriper en sådan utveckling växande osynliga investeringar i FoU, 
utbildning, innovationer för att konkurrera i traditionella mogna branscher, och för mindre 
avancerade länder möjligheten att ta steget in i högteknologiska sektorer med högt 
förädlingsvärde för att konkurrera med priset. 
7.2.2 Marknadsintegration genom utländska direktinvesteringar 
Handeln är inte den enda mekanism som kan göra marknaderna mer integrerade. Utländska 
direktinvesteringar är ett alternativt sätt att försörja utländska marknader. Multinationella 
företag är den huvudsakliga källan till flöden av utländska direktinvesteringar, och 
multinationella utländska dotterföretags försäljning uppgår nu enligt en del uppskattningar till 
det dubbla värdet av den totala exporten i världen. 
De utländska direktinvesteringarnas effekt på den inre marknaden tycks faktiskt ha varit än mer 
positiva än deras effekter på handeln. Europeiska unionen mottog 44,4 % av de utländska 
direktinvesteringarna från alla länder i världen i början av 1990-talet, jämfört med 28,2 % 
under perioden 1982-1987. Vidare ökade de utländska direktinvesteringarna inom EU (dvs. 
flöden av utländska direktinvesteringar mellan medlemsstaterna) fyra gånger snabbare än 
handeln inom EU under perioden 1984-1992. Allt som allt femdubblades inflödena av 
utländska direktinvesteringar till EU från alla källor mellan 1984-1985 och 1992-1993 
(inflödena inom EU sjudubblades). 
Effekterna på den inhemska ekonomin av utländska direktinvesteringar (flöden i förhållande till 
BNP) varierar mycket mellan medlemsstaterna. I början av 1990-talet uppgick de årliga flödena 
av utländska direktinvesteringar till Irland till mer än 9 % av BNP. I Belgien och Luxemburg 
var andelen 4,7 % per år. Nederländerna (2,7 %) kom på följande plats, sedan Portugal 
(2,6 %), Förenade kungariket (1,8 %) och Spanien (nästan 1,8 %). I Tyskland (mindre än 
0,4 %), Italien (0,4 %) och Grekland (0,6 %) var dessa siffror däremot mycket låga. Under 
perioden 1986-1993 har två medlemsstater (Belgien och Irland) erövrat mycket mark i fråga 
om attraktivitet för utländska direktinvesteringar. I allmänhet hör Irland, Portugal, Spanien och 
Beneluxländerna till de länder som dragit mest fördel av den inre marknaden vad gäller 
utländska direktinvesteringar. 
7.2.3 Marknadsintegration och konkurrensförhållanden inom EU 
De storleksrelaterade kostnadsminskningar som uppnåtts under perioden 1985-1993 har till 
största delen varit resultatet av utnyttjande av skalfördelar i samband med fasta investeringar i 
marknadsföring, varumärkesutveckling, FoU-utgifter och utveckling av nya 
produktionsprocesser. Endast ett fåtal effektivitetsförbättringar har tillkommit som resultat av 
utnyttjande av rent tekniska effektivitetsvinster med koppling till företagens storlek. 
64 
Icke desto mindre kan sektorer som distribution och godstransporter på väg uppvisa 
anmärkningsvärda produktivitetsvinster. Produktivitets- och effektivitetsvinsterna i mer 
reglerade sektorer (telekommunikationer, banker, flyg) har varit mindre framträdande och det 
råder allmänt sett stor osäkerhet om i vilken utsträckning de observerade förändringarna kan 
knytas till den inre marknaden. Stora vinster har noterats endast i fråga om avreglerade 
telekommunikationstjänster. 
Uppgifter om pris- och kostnadsmarginaler samt uppfattningar inom affärslivet tycks tyda på att 
de effektivitetsvinster som är kopplade till storleken har kommit konsumenter och 
slutanvändare till del tack vare den ökade konkurrensen i samband med den inre marknaden. 
Under perioden 1980-1992 registrerade den europeiska tillverkningsindustrin en trendmässig 
återhämtning av pris-kostnadsmarginalerna, i en årstakt på omkring 2 %, justerat för 
utvecklingen av konjunkturcykeln och de olikartade industristrukturerna i EU:s medlemsländer. 
Inom denna övergripande trend bekräftar dock den statistiska analysen att genomförandet av 
den inre marknaden utövade ett tryck på pris-kostnadsmarginalerna och på det sättet 
säkerställde att kostnadsminskningarna kommit konsumenterna och användare längre fram i 
produktionskedjan till del. Det uppskattas att den inre marknaden lett till en årlig minskning på 
1 % av marginalerna sedan 1986-1987. Det vill säga, utan den inre marknaden skulle 
marginalerna växt snabbare under perioden. 
Också konkurrensförhållandena inom tjänstesektorn har förändrats väsentligt av den inre 
marknaden. En märkbar ökning av konkurrensen kan noteras i sådana sektorer som 
telekommunikationstjänster och banktjänster till allmänheten, men även vad gäller flygtrafiken, 
där den inre marknaden än så länge endast delvis har genomförts. På det hela taget tycks dock 
ökningen av konkurrensen vara mindre uttalad än i tillverkningssektorerna, vilket återspeglar 
det faktum att många regleringar beträffande tjänster fortfarande är i kraft och att den inre 
marknaden inte har genomförts fullständigt på flera områden. Den ökade konkurrensen har 
resulterat i betydande och till stor del allmänna prissänkningar i sådana sektorer som t. ex. 
telekommunikationer, och en mer selektiv prissänkning i delar av flygtrafiks- och 
banksektorerna. 
Inom vägtransportsektorn har marginalerna inom den gränsöverskridande trafiken minskat 
kraftigt under perioden 1986-1994. Resultatet har blivit en minskning av de reala 
transportpriserna, som tillsammans med effektivitetsvinster inom distributionssektorerna lett till 
betydande förändringar i inköpsmönstren hos tillverkare och återförsäljare. Ett större utbud av 
inköpsalternativ har bidragit till att minska kostnaderna för insatsvaror. 
Förändringarna av strukturerna och av graden av konkurrens på de europeiska marknaderna 
som framkallats av genomförandet av den inre marknaden har också medfört en ökad 
priskonvergens inom EU för många varor. Mellan 1990 och 1993 minskade variationen mellan 
medlemsstaterna vad gäller priserna (inklusive skatter) på konsumentvaror från 22,8 % till 
19,6 % och från 31,8 % till 26,8 % för tjänster. Prisvariationen på energi ökade dock från 
28% till 31,7%. 
65 
7.3 Läget för och utvecklingen av bytesbalanserna 
Efter underskott både 1991 och 1992 har bytesbalansen 
för hela unionen antingen varit i balans, år 1993 och 
1994, eller visat ett litet överskott, år 1995. För 1996 
väntas ett större överskott. Bytesbalanserna har under de 
senaste åren börjat användas, förutom som indikatorer 
på storleken på det nationella sparandet, som mätare av 
den inhemska absorptionen i förhållande till den 
inhemska produktionen. Med den fullständiga 
avregleringen av kapitalrörelser och avskaffandet av de 
återstående valutaregleringarna i vissa medlemsstater 
under de två senaste åren, har den finansiella 
integrationen fortsatt att gå framåt, och de finansiella 
marknaderna inom unionen är nu nära integrerade med 
de internationella finans- och kapitalmarknaderna. Som 
en följd av detta har den internationella allokeringen av 
överskott i inhemskt sparande eller överskott i inhemska 
utgifter underlättats. Flera medlemsstater har konsekvent 
noterat överskott i bytesbalansen sedan början av 
1990-talet (Belgien, Danmark, Frankrike, Irland, 
Luxemburg och Nederländerna), medan andra har 
omvandlat tidigare års underskott till överskott (Spanien, 
Italien, Finland och Sverige). I fem medlemsstater 
(Tyskland, Grekland, Österrike, Portugal och Förenade 
kungariket) har bytesbalansen varit negativ sedan början 
av decenniet (tabell 7.1). 
I största delen av medlemsstaterna har bytesbalansen förbättrats, trots återhämtningen i den 
ekonomiska tillväxten efter recessionen i början av 1990-talet. En viktig roll har härvid spelats 
av minskningen av de statsfinansiella obalanserna och den påföljande ökningen av det nationella 
sparandet. Läget för betalningsbalanserna i förhållande till BNP uppskattas inte genomgå några 
större förändringar under 1996 jämfört med föregående år. De senaste uppskattningarna från 
kommissionens enheter visar på minskningar av överskottet i Belgien, Irland, Luxemburg, 
Nederländerna och Finland, samt ett ökat underskott i Grekland och Portugal. Överskottet 
kommer sannolikt att växa 1996 i Danmark, Frankrike, Italien och Sverige, medan 
underskottet förväntas minska i Tyskland och Österrike. Det spanska överskottet i 
bytesbalansen och underskottet i Förenade kungariket kommer förmodligen att ligga på samma 
nivå 1996 som föregående år. 
7.4 Granskning av utvecklingen av arbetskostnaderna per enhet och andra prisindex Tabell 7.1 
Bytesbalans 
(nationalräkenskapsdefinition, 
% av BNP) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 1993 
3.8 
2.9 
-1.1 
-1.7 
-1.0 
1.0 
5.3 
1.0 
15.2 
4.9 
-0.4 
-2.1 
-1.3 
-1.4 
-2.5 
0.0 1994 
4.0 
1.6 
-1.4 
-1.0 
-1.2 
1.0 
3.4 
1.5 
15.9 
5.2 
-1.0 
-1.8 
1.3 
-0.7 
-2.1 
0.0 1995 
4.5 
0.6 
-1.2 
-2.7 
0.9 
1.6 
4.3 
2.4 
17.9 
5.2 
-2.3 
-0.2 
4.5 
0.6 
-1.8 
0.2 1996 
(1) 
4.1 
1.0 
-0.9 
-3.0 
0.9 
1.7 
3.7 
3.6 
16.3 
4.9 
-1.9 
-1.0 
4.0 
1.2 
-1.8 
1.0 
(1) Prognos hösten 1996. 
Källa: Kommissionen. 
Utvecklingen av de olika prisindexen (IKPI, KPI, privata konsumtionsdeflatorn) innehåller 
viktig, fastän ofullständig, information om det inflationsklimat som råder i en ekonomi (se 
kapitel 3). För att säkerställa en allsidig och balanserad granskning av graden av prisstabilitet 
och hållbarheten i inflationsutfallet kräver fördraget (artikel 109J.1) att "utvecklingen av 
enhetsarbetskostnader och andra prisindex" också skall beaktas. 
66 
7.4.1 Enhetsarbetskostnader 
Utvecklingen av enhetsarbetskostnaderna är av särskild betydelse för inflationsprocessen. Den 
återspeglar tendenser i utvecklingen av arbetsproduktiviteten och den nominella ersättningen 
per capita till anställda. Den senare spelar inte endast en nyckelroll för bestämningen av 
insatskostnaderna och sålunda för konsumentpriserna, utan återspeglar även de privata 
aktöremas inflationsförväntningar. Den tjänar därför som en viktig indikator, bland andra, på 
trovärdigheten i den antiinflationistiska politiska ståndpunkt som de penningpolitiska 
myndigheterna intagit. 
På gemenskapsnivå har tillväxttakten för den nominella ersättningen per anställd stadigt 
minskat, från 4,2 % år 1993 till 3,4 % år 1996 och därmed nått en lägre nivå än någonsin 
tidigare under de senaste 35 åren. Denna nedtrappning var gemensam för de flesta länderna i 
gemenskapen, om än i varierande utsträckning (tabell 7.2). De iögonenfallande undantagen 
kommer från Italien, Sverige och, i mindre grad, Danmark. Under samma period accelererade 
ökningen av den nominella ersättningen per anställd från 3,7 % till 6,2 % i Italien och från 
4,4 % till 6,6 % i Sverige. Det innebär att löneökningarna nu ligger över inflationstakten, 
vilket kan leda till löne- och prispress när den ekonomiska aktiviteten skjuter fart. 
Tre huvudfaktorer tycks förklara de måttliga ökningar av de nominella lönerna som allmänt 
observerats. För det första tycks, såsom redan noterats, löneuppgörelserna i ökande grad 
inbegripa inflationsförväntningar som är förenliga med de prismål som de penningpolitiska 
myndigheterna tillkännagett. För det andra tycks löneförhandlingarna i ökande grad beakta 
utvecklingen av den reala ekonomin (produktionstillväxten, situationen på arbetsmarknaden, 
lönsamhetsöverväganden). För det tredje har man i flera medlemsstater vidtagit åtgärder för att 
öka flexibiliteten på arbetsmarknaden, bl. a. genom incitament för arbetslösa att aktivare söka 
jobb, reformer av utbildnings- och fortbildningssystemen, åtgärder för mer flexibla arbetstider 
och bestämmelser som reglerar anställningsvillkoren samt åtgärder för att förbättra 
arbetsförmedlingsbyråernas effektivitet. Denna arsenal av strukturåtgärder borde kunna bidra 
till att ett alltför stort tryck uppåt på lönerna undviks då den ekonomiska aktiviteten skjuter fart 
och därmed tillåta arbetslösheten att sjunka. 
Den andra faktor som påverkar arbetsenhetskostnaderna är arbetsproduktiviteten. Denna har 
under de senaste åren uppvisat det vanliga konjunkturcykelmönstret. Efter en minskning av 
tillväxttakten under recessionen 1993 ökade takten i tillväxten av arbetsproduktiviteten på nytt 
1994, jämsides med den ekonomiska återhämtningen. Men den minskning av tillväxttakten som 
gjorde sig märkbar i gemenskapen från mitten av 1995 drog återigen ner den observerbara 
tillväxttakten i arbetsproduktiviteten, både under 1995 och 1996. 
Som en följd av detta var tillväxten av de nominella enhetsarbetskostnaderna mycket måttlig 
under 1994-1995. Under 1994 uppvisade åtta länder en faktisk minskning av 
enhetsarbetskostnaderna, medan tillväxten av enhetsarbetskostnaderna under 1995 låg på eller 
under 2,5 % i alla medlemsstater, med undantag för Grekland. Således låg tillväxten av 
enhetsarbetskostnaderna under inflationstakten i alla gemenskapsländer utom Grekland under 
67 
denna tvåårsperiod. Denna positiva utveckling är i huvudsak resultatet av måttliga 
löneökningar, men även den cykliska vändningen uppåt av tillväxten av arbetsproduktiviteten 
har bidragit. 
Den måttliga utvecklingstrenden i fråga om enhetsarbetskostnaderna har fortsatt under 1996. 
Fastän en accelererad takt kan observeras är ökningen av enhetsarbetskostnaderna fortfarande 
förenlig med en gynnsam inflationsutveckling i gemenskapen och i de flesta medlemsstaterna. 
En ökad tillväxttakt för enhetsarbetskostnaderna förväntas i Spanien, Italien och Sverige, samt i 
mindre grad i Danmark, Portugal, Finland och Förenade kungariket. För de flesta av dessa 
länder förblir denna ökade takt måttlig och ökningen av arbetskostnaderna kommer att ligga 
under eller nära inflationstakten, med undantag för Italien. Dessutom kan ökningen komma att 
visa sig vara kortvarig eftersom den delvis återspeglar cykliska faktorer. 
Tabell 7.2 
Arbetskostnader 
(procentuell förändring, hela ekonomin) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 
(1) Progi 
Källa: K Nominell ersättning per 
anställd 
1993 
3.5 
1.6 
4.3 
10.1 
6.5 
2.8 
6.7 
3.7 
5.2 
3.3 
4.6 
9.1 
1.0 
4.4 
4.3 
4T\ 1994 
4.4 
3.6 
3.2 
11.9 
3.1 
2.2 
2.3 
3.0 
3.7 
2.4 
3.1 
8.2 
3.5 
5.4 
3.5 
3.3 1995 
2.5 
3.6 
3.8 
12.7 
3.0 
2.3 
1.1 
5.2 
3.8 
2.0 
3.8 
5.3 
4.7 
3.1 
2.9 
3.5 1996 
(D 
1.6 
4.1 
2.6 
11.1 
3.9 
2.2 
4.0 
6.2 
3.4 
1.0 
2.9 
5.8 
4.0 
6.6 
3.3 
3.4 Tillväxt av 
arbetsproduktiviteten 
1993 
0.0 
2.5 
0.6 
-3.2 
2.6 
-0.2 
3.0 
1.8 
-1.7 
0.9 
0.8 
0.7 
5.7 
3.2 
3.7 
1.4 1994 
2.9 
5.0 
3.6 
-0.4 
2.7 
2.9 
4.1 
3.7 
1.0 
3.3 
2.9 
0.9 
5.6 
3.6 
3.8 
3.3 1995 
1.5 
1.1 
2.2 
1.1 
1.1 
1.0 
6.1 
3.4 
0.9 
0.2 
2.1 
2.9 
3.1 
1.4 
1.8 
1.9 1996 
(1) 
1.5 
1.5 
2.2 
1.2 
0.8 
1.3 
4.3 
0.5 
1.1 
1.0 
1.7 
2.0 
1.0 
2.3 
1.9 
1.5 Nominella 
enhetsarbetskostnader 
1993 
3.5 
-0.8 
3.6 
13.7 
3.7 
2.9 
3.6 
1.9 
7.0 
2.5 
3.7 
8.3 
-4.4 
1.2 
0.5 
2.7 1994 
1.4 
-1.4 
-0.4 
12.3 
0.4 
-0.7 
-1.7 
-0.7 
2.7 
-0.8 
0.2 
7.2 
-2.0 
1.7 
-0.3 
0.0 1995 
1.0 
2.5 
1.5 
11.5 
1.9 
1.4 
-4.6 
1.7 
2.8 
1.8 
1.6 
2.3 
1.5 
1.7 
1.2 
1.5 1996 
(1) 
0.1 
2.6 
0.4 
9.8 
3.1 
0.9 
-0.2 
5.7 
2.2 
0.0 
1.2 
3.8 
2.9 
4.1 
1.4 
1.9 
los hösten 1996. 
ommissionen. 
7.4.2 Importpriser 
Med tanke på den ökade internationella öppenhet som präglar gemenskapens ekonomi spelar 
utvecklingen av importpriserna en viktig roll för den inhemska prisbildningen. Importpriserna i 
inhemsk valuta är en syntes av utvecklingen av flera olika faktorer: växelkursen, internationella 
priser, importens geografiska sammansättning och utländska leverantörers 
prissättningsbeteende. 
68 
Många faktorer bidrog till att hålla tillväxten av 
importpriserna på en måttlig nivå mellan 1990 och 1992: 
låga oljepriser, en svag amerikansk dollar, framsteg i 
avregleringen av handeln tillsammans med 
förverkligandet av den inre marknaden. Som följd av 
detta var importprisernas bidrag till inflationen i den 
slutliga efterfrågan negativ i de flesta medlemsstaterna 
(och i varierande utsträckning) under denna period. 
Under perioden 1993-1995 försvagades en del av dessa 
faktorer, eller vändes i sin motsats. Oljepriserna steg i en 
relativt snabb takt under första halvåret 1994 och på nytt i 
början av 1995, medan dollarn stärktes något under 1993 
och 1994. Dessutom avklingade så småningom den 
prisdämpande effekt som genomförandet av den inre 
marknaden haft. 
Den uppåtgående effekten av dessa faktorer på 
importpriserna varierade mycket från land till land, 
beroende på utvecklingen på valutasidan. I de länder vars 
valutor förblev starka (Belgien, Danmark, Tyskland, 
Frankrike, Nederländerna och Österrike) tämjdes 
ökningarna av importprisema (tabell 7.3), och deras 
bidrag till inflationen i den slutliga efterfrågan var 1993 
fortfarande negativa och endast marginellt positiva 
1994-1995 (tabell 7.4). I de länder å andra sidan som 
upplevde en kraftig depreciering mellan 1993 och 1995 (Spanien, Italien, Sverige och Förenade 
kungariket) ökade importprisema kraftigt under perioden. Följdverkningarna på den inhemska 
inflationen blev dock relativt begränsade, särskilt tack vare lämpliga ekonomisk-politiska 
motåtgärder, men även på grund av det klimat av svag tillväxt som rådde i dessa länder. 
De flesta råvarupriserna har återigen fallit sedan mitten av 1996 (diagram 7.1). Å andra sidan 
har dollarn återhämtat sig något sedan mitten av 1995. De europeiska valutor som 
deprecierades kraftigt i början av 1995 stärktes också under loppet av 1995 och 1996. 
Följakdigen bör höjningarna av importprisema bli måttliga i hela gemenskapen under 1996. 
Deras bidrag till den samlade inflationen förväntas sålunda minska i de medlemsstater vars 
valutor nyligen apprecierats, och förbli måttliga i de övriga medlemsstaterna (omkring 0,5 %). Tabell 7.3 
Importprisinflation 
(procentuell förändring av deflatorn 
för importerade varor och tjänster, i 
nationell valuta, på basis av 
nationalräkenskaper) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 1993 
-2.6 
-1.1 
-1.5 
9.1 
6.6 
-2.5 
4.4 
12.1 
5.4 
-2.3 
0.8 
8.9 
8.7 
14.5 
8.4 
3.1 1994 
0.9 
0.4 
0.5 
8.3 
6.0 
1.7 
2.8 
5.0 
0.2 
0.6 
0.7 
4.5 
-0.3 
3.3 
1.9 
2.2 1995 
0.5 
1.3 
0.7 
7.1 
4.2 
1.3 
4.2 
11.7 
0.5 
0.2 
0.9 
1.5 
0.4 
5.1 
7.3 
3.8 1996 
(D 
1.6 
2.1 
0.7 
4.0 
0.9 
1.8 
0.5 
-0.6 
3.1 
2.0 
1.2 
1.2 
2.3 
-3.1 
2.0 
1.1 
(1) Prognos hösten 1996. 
Källa: Kommissionens enheter. 
69 
Tabell 7.4 
Importprisernas bidrag till 
förändringar av deflatorn för 
slutlig efterfrågan 
(procentuell förändring) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 1993 
-1.0 
-0.3 
-0.2 
1.9 
1.1 
-0.4 
1.5 
2.0 
2.6 
-0.7 
0.2 
2.4 
1.8 
3.0 
1.7 1994 
0.4 
0.1 
0.1 
1.7 
1.0 
0.3 
1.0 
0.8 
0.1 
0.2 
0.2 
1.2 
-0.1 
0.8 
0.4 1995 
0.2 
0.3 
0.1 
1.5 
0.8 
0.2 
1.5 
2.0 
0.2 
0.1 
0.2 
0.4 
0.1 
1.2 
1.6 1996 
(1) 
0.6 
0.5 
0.1 
0.9 
0.2 
0.3 
0.2 
-0.1 
1.4 
0.6 
0.3 
0.4 
0.5 
-0.8 
0.4 
(1) Prognos hösten 1996. 
Källa: Kommissionen. Tabdl7.5 
Ändringar av nominella effektiva 
växelkurser i relation till 23 industriländer 
(årliga procentuella förändringar) 
B/L 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR (2) -10.5 1993 
1.4 
3.1 
4.1 
-7.0 
-11.5 
3.0 
-5.3 
-15.8 
3.7 
3.3 
-6.3 
-13.0 
-18.5 
-7.9 1994 
2.6 
0.8 
2.0 
-4.8 
-5.3 
2.0 
0.7 
-2.5 
1.5 
1.2 
-3.7 
9.0 
-0.3 
1.5 
3.4 1995 
5.4 
5.1 
6.8 
-1.5 
1.2 
4.7 
0.6 
-8.0 
4.8 
4.2 
2.3 
11.4 
0.4 
-3.4 1996 
(1) 
-1.4 
-0.4 
-1.6 
-0.8 
1.7 
0.8 
1.9 
9.7 
-1.4 
-1.3 
-0.2 
-2.5 
10.1 
0.6 
7.9 4.7 
(1) Baserade på det geometriska medelvärdet av 
månadiga växelkurser till 23 oktober 1996. 
(2) I förhållande till 9 icke-medlemsländer: USA, 
Japan, Mexico, Canada, Schweiz, Norge, 
Australien, Nya Zeeland och Turkiet. 
Källa: Kommissionen. 
70 
7.4.3 Effekterna avförändringar av indirekta skatter på inflationen 
Fastän huvuddelen av framstegen i budgetkonsolideringen under den andra etappen uppnåtts 
genom en minskning av de offentliga utgiftemas andel av BNP, har alla medlemsstater även 
använt sig av höjningar av de indirekta skatterna för detta mål, 
men i varierande utsträckning. I flera länder har höjningar av 
de indirekta skatterna väsentligt bidragit till att öka inflationen, 
vilket framgår av tabell 7.6 i vilken visas uppskattningar av 
den direkta mekaniska effekten under antagande att 
förändringar av de indirekta skatterna i sin helhet vältras över 
på konsumentpriserna. 
De viktigaste bidragen från de indirekta skatterna till ökningen 
av inflationen har observerats i Belgien (1994), Frankrike 
(1995), Italien (1995), Finland (1995-1996) och Förenade 
kungariket (1994-1995). Vad som dock är viktigare än den 
direkta effekten - som definitionsmässigt är en engångseffekt 
- är risken att höjningar av de indirekta skatterna ökar 
inflationsförväntningarna och därmed sätter i gång en löne­
prisspiral. Detta tycks inte ha skett i något land. Efter ett ryck 
uppåt under det år då höjningarna av de indirekta skatterna 
genomfördes, återvände inflationen snabbt till sitt tidigare 
mönster. Tabell 7.6 
Effekterna av ändringar av 
indirekta skatter på 
konsumentprisinflationen 
(procentenheter) 
B 
DK 
D 
GR 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 1994 
0.7 
0.4 
0.4 
0.8 
0.3 
0.1 
0.3 
0.3 
0.1 
0.2 
0.2 
0.2 
0.7 
0.3 
0.7 1995 
0.1 
0.4 
0.0 
0.6 
1.0 
1.1 
0.1 
0.8 
0.1 
0.1 
0.5 
0.5 
1.1 
0.4 
0.6 1996 
0.2 
0.4 
-0.2 
0.8 
0.2 
0.1 
0.2 
0.0 
0.0 
0.4 
0.2 
-0.2 
0.7 
0.3 
0.4 
Källa: Kommissionen. 
71 
72 
8. SAMMANFATTNING OCH SLUTSATSER 
8.1 Allmän bedömning 
Denna rapport har utarbetats i enlighet med det förfarande och den tidsplan som föreskrivs i 
artikel 109j i fördraget. 
I samtliga medlemsstater har man gjort avsevärda framsteg för att uppnå en hög grad av 
varaktig konvergens sedan början av den andra etappen av EMU. Denna process ökade i kraft 
under 1996, då ansträngningarna för att uppnå konvergens (i synnerhet på budgetområdet) 
intensifierades i många medlemsstater. Andra nödvändiga förberedelser för den tredje etappen 
framskrider också på den nationella och på gemenskapsnivån. På den senare har man under det 
senaste året uppnått enighet om scenariet för införande av den gemensamma valutan, 
kommissionen har nyligen lagt fram förslag om eurons rättsliga status och om en stabilitetspakt 
för att säkerställa budgetdisciplin under den tredje etappen, ett samförstånd håller på att växa 
fram beträffande "ERM2" och en informationskampanj har satts igång. 
Granskningen i kapitel 2 i denna rapport av förenligheten mellan nationell lagstiftning och 
artiklarna 107 och 108 i fördraget och stadgan för ECBS formulerade först de krav som måste 
vara uppfyllda vid inledningen av den tredje etappen. Sedan identifierades olika slag av 
existerande bestämmelser, huvudsakligen i de nationella centralbankernas stadgar, som ännu 
inte överensstämmer med kraven. I praktiskt taget alla medlemsstater finns det fortsättningsvis 
bestämmelser som måste ändras. Flera medlemsstater förbereder eller har redan lagt fram 
förslag om ändringar av sin lagstiftning. 
I de följande fyra kapitien granskades varje enskild medlemsstats framsteg i förhållande till vart 
och ett av konvergenskriterierna. 
De stadiga framsteg som gjorts i Europeiska unionen som helhet och i de enskilda 
medlemsstaterna för att upprätthålla en hög grad av prisstabilitet har fortsatt under 1996. 
Bedömningen av priskonvergensen har gjorts med hjälp av de interimistiska 
konsumentprisindex (IKPI), som nyligen blev tillgängliga, och som är mer jämförbara än de 
nationella indexen, men ännu inte fullständigt harmoniserade. Den genomsnittliga 
inflationstakten har för varje medlemsstat beräknats som den procentuella förändringen av det 
genomsnittliga IKPI under de 12 senaste månaderna i förhållande till genomsnittet för de 
föregående 12 månaderna. Referensvärdet har för denna rapport beräknats som det enkla 
aritmetiska medelvärdet av de genomsnittliga inflationstakterna i de tre medlemsstater som haft 
de bästa resultaten plus 1,5 procentenheter. Beräknad på detta sätt och enligt de senaste 
tillgängliga uppgifterna (september 1996) var de tre länderna med bästa resultat Finland, 
Nederländerna och Tyskland, och referensvärdet var 2,7 % (tabell 8.1). Tio medlemsstater 
(Belgien, Danmark, Tyskland, Frankrike, Irland, Luxemburg, Nederländerna, Österrike, 
Finland och Sverige) hade genomsnittliga inflationstakter som låg under detta referensvärde. En 
ruta i kapitel 3 visar att antalet medlemsstater som klarar kriteriet för prisstabilitet för 
närvarande inte påverkas av den metod som väljs för att beräkna referensvärdet. Fem 
medlemsstater hade ännu i september genomsnittliga inflationstakter som låg över 
referensvärdet (Grekland, Spanien, Italien, Portugal och Förenade kungariket), men 
differenserna har tenderat att minska under de senaste åren och på nytt 1996. Portugal och 
Förenade kungariket ligger mindre än en halv procentenhet över referensvärdet. 
73 
Endast tre medlemsstater är för närvarande inte föremål för ett beslut av rådet om förekomsten 
av ett alltför stort underskott, och klarar således kriteriet om den offentliga sektoms finanser. 
De senaste besluten enligt förfarandet vid ett alltför stort underskott (artikel 104c) fattades i juni 
1996. Kapitel 4 granskade även utvecklingen av de offentliga finanserna i medlemsstaterna 
under den andra etappen och presenterade uppskattningar av de sannolika utfallen för 1996. De 
flesta medlemsstater har gjort betydande framsteg sedan 1993 för att minska underskottet i den 
offentliga sektorn. Under 1996 förväntas fyra länder (Danmark, Irland, Luxemburg och 
Nederländerna) uppnå ett saldo i de offentliga finanserna som är bättre än referensvärdet på 
3 % av BNP. Belgien och Finland kommer sannolikt att ha underskott på mindre än 3,5 % av 
Tabell 8.1 
Medlemsstaternas utveckling med avseende på konvergensen under 1996 
Referens 
värde 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 
(1) Procer 
de före 
(2) Uppsk 
(3) Défini 
om pri 
(4) Défini 
tre me 
(5) Mätt p 
Källa: Ko Inflation 
Interimistiskt 
konsument­
prisindex 
okt. 1995 
sep. 1996 
2.6 (3) 
1.6 
2.2 
1.3 
8.4 
3.8 
2.1 
2.1(5) 
4.7 
1.3 
1.2 
1.7 
3.0 
0.9 
1.6 
3.0 
2.7 Offentliga sektorns budgetsaldo 
Förekomst av 
ett alltför stort 
underskott 
Rådets beslut av 
den, 26.9.1994, 
10.7.1995 och 
27.6.1996 
ja 
nej 
ja 
ja 
ja 
ja 
nej 
ja 
nej 
ja 
ja 
ja 
ja 
ja 
ja Under­
skott (% 
av BNP) 
(2) 
1996 
3.0 
3.3 
1.4 
4.0 
7.9 
4.4 
4.0 
1.6 
6.6 
-0.9 
2.6 
4.3 
4.0 
3.3 
3.9 
4.6 
4.4 Skuldsättning 
(%avBNP) 
(2) 
1996 
60 
130.6 
70.2 
60.8 
110.6 
67.8 
56.4 
74.7 
123.4 
7.8 
78.7 
71.7 
71.1 
61.3 
78.1 
56.3 
73.5 Föränd­
ring 
94/93 95/94 96/95 
-2.0 
-4.1 
2.2 
-1.4 
2.6 
2.8 
-6.6 
6.2 
-0.5 
-3.4 
2.3 
1.4 
2.2 
3.3 
1.9 
2.0 -1.3 
-4.1 
7.7 
1.4 
2.6 
4.4 
-6.3 
-0.6 
0.3 
2.3 
3.9 
2.1 
-0.3 
-0.6 
3.7 
3.2 -3.1 
-1.7 
2.7 
-1.2 
2.1 
3.6 
-6.9 
-1.5 
1.8 
-1.0 
2.7 
-0.6 
2.1 
-0.6 
2.2 
2.2 Växelkurser 
Deltagande i 
ERM 
oktober 
1996 
ja 
ja 
ja 
nej 
ja 
ja 
ja 
nej 
ja 
ja 
ja 
ja 
ja. 
nej 
nej Långfristiga 
räntesatser 
okt. 1995 
sep. 1996 
8.7 (4) 
6.7 
7.4 • 
6.3 
15.1 
9.5 
6.6 
7.5 
10.3 
7.0 
6.3 
6.5 
9.4 
7.4 
8.5 
8.0 
7.6 
ituell förändring av den genomsnittliga nivån på index under de senaste 12 månaderna i förhållande till 
îgaende 12 månaderna. 
attningar från kommissionens enheter Prognos hösten 1996. 
tion i denna rapport: aritmetiskt medelvärde för de tre länder som har uppnått de bästa resultaten i fråga 
sstabilitet plus 1,5 procentenheter. 
tion i denna rapport: aritmetiskt medelvärde av genomsnittet under 12 månader av räntesatserna hos de 
dlemsstaterna med de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet plus 2 procentenheter. 
å basis av kvartalsdata. 
mmissionen. 
74 
BNP. I slutet av 1996 förväntas tre medlemsstater (Frankrike, Luxemburg och Förenade 
kungariket) ha en samlad offentlig bruttoskuldkvot som ligger under referensvärdet på 60 % av 
BNP. I Tyskland och Finland kommer skuldkvoten förmodligen att överskrida referensvärdet 
på 60 % i slutet av 1996, efter att genomgående ha legat under det. Flera medlemsstater har 
lyckats vända den tidigare uppåtgående trenden i utvecklingen av skuldkvoten, med en stadig 
minskning sedan 1993 i Belgien, Danmark och Irland, och förväntade minskningar under 1996 
även i Grekland, Italien, Nederländerna, Portugal och Sverige. 
Efter oron på valutamarknaderna som ledde till justeringar inom ERM i mars 1995 av kursen 
för den spanska pesetan, följd av den portugisiska escudon, har valutakurserna inte varit utsatta 
för allvarliga spänningar och gapet mellan de starkaste och de svagaste valutorna innanför 
ERM-bandet har tenderat att minska (såsom beskrivs i kapitel 5). För närvarande deltar elva 
valutor i ERM. Nio av dessa (Belgiens, Danmarks, Tysklands, Spaniens, Frankrikes, Irlands, 
Luxemburgs, Nederländernas och Portugals valutor) har varit medlemmar av ERM i mer än 
två år. Österrike anslöt sig till ERM i början av 1995 och Finland i mitten av oktober 1996. 
Fyra medlemsstater (Grekland, Italien, Sverige och Förenade kungariket) deltar för närvarande 
inte i ERM. Av dessa har de tre sistnämnda noterat en betydande appreciering av sina valutor 
under 1996, efter de föregående årens svaghet. 
Det fjärde kriteriet, om varaktigheten i konvergensen såsom den kommer till uttryck i de 
långfristiga räntesatserna, har granskats i kapitel 6. Bedömningen grundar sig på räntesatserna 
för tioåriga referensobligationer (inte fullt jämförbara för Grekland), med användning av den 
genomsnittliga räntan för de tolv senaste månaderna. Referensvärdet har beräknats som det 
enkla aritmetiska medelvärdet av de långfristiga räntesatserna hos de tre medlemsstaterna med 
de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet plus 2 procentenheter. I september 1996 var 
referensvärdet 8,7 %. Elva medlemsstater (Belgien, Danmark, Tyskland, Frankrike, Irland, 
Luxemburg, Nederländerna, Österrike, Finland, Sverige och Förenade kungariket) har 
genomsnittliga räntesatser som ligger under referensvärdet. Utvecklingen på 
obligationsmarknaderna under 1996, och i synnerhet under september månad, har resulterat i 
en betydande minskning av räntedifferenserna, särskilt bland länderna med hög avkastning 
vilka ännu inte uppfyller kriteriet. 
Fördraget kräver även att denna rapport skall granska utvecklingen på flera andra områden som 
är av betydelse för den ekonomiska integrationen och konvergensen. Dessa behandlas i kapitel 
7. Ecumarknaderna har tenderat att minska i betydelse sedan den allvarliga valutaoron år 1992 
och 1993, men ett avsevärt antal kommersiella transaktioner genomförs dock i ecu. Differensen 
mellan den privata och den offentliga ecun håller på att minska allteftersom vissheten om 1:1-
konvertibiliteten mellan ecun och euron breder ut sig på marknaderna. Den inre marknaden har 
haft en betydande inverkan på den ekonomiska integrationen, särskilt på strukturen i handeln 
mellan medlemsstaterna, på flöden av utländska direktinvesteringar, på 
konkurrensförhållandena och på priskonvergensen för vissa kategorier av varor och tjänster. 
Bytesbalansen återspeglar det nationella sparandet i de enskilda medlemsstaterna. Europeiska 
unionen som helhet och tio medlemsstater väntas uppvisa ett överskott för år 1996. Ytterligare 
indikatorer för enhetsarbetskostnaderna och importprisema bekräftar bilden som ges i kapitel 3 
av en tillfredsställande och sund prisutveckling i de flesta medlemsstaterna. 
75 
I huvudsak som följd av seglivadheten i de budgetmässiga obalanserna (även om de reducerats) 
och som framgår av förekomsten av alltför stora offentliga underskott i tolv medlemsstater, är 
det uppenbart att en majoritet av medlemsstaterna för närvarande inte har gjort tillräckliga 
framsteg för att uppnå en hög grad av varaktig konvergens. 
8.2 Sammanfattning beträffande de enskilda medlemsstaterna 
I detta avslutande avsnitt av rapporten presenteras utvecklingen i förhållande till 
konvergenskriterierna land för land i enlighet med artikel 109J.1, som kräver en granskning av 
uppnåendet av en hög grad av varaktig konvergens med hänvisning till uppfyllandet av 
konvergenskriterierna från varje medlemsstats sida. Kriterierna om inflation och långfristiga 
räntesatser har granskats på grundval av uppgifter som täcker perioden fram till och med 
september 1996. Referensvärdet har i båda fallen beräknats på grundval av genomsnittet för de 
tre medlemsstater som har de bästa resultaten beträffande inflationen. Vad beträffar kriteriet om 
läget i den offentliga sektoms finanser har, i de fall där det är relevant, kommissionens 
uppskattningar av uppgifter om det budgetmässiga läget för hela 1996 presenterats. 
I Belgien var den genomsnittliga inflationstakten under året fram till september 1996 1,6 %, 
vilket ligger under referensvärdet. Under samma period var de genomsnittliga långfristiga 
räntesatserna 6,7 %, vilket även det är under referensvärdet. Rådet har ännu inte upphävt sitt 
beslut av den 26 september 1994 enligt vilket ett alltför stort offentligt underskott föreligger i 
Belgien. 1996 förväntas underskottet i den offentliga sektoms finanser minska med 0,8 
procentenheter till 3,3 % av BNP, och den offentliga sektoms bruttoskuldkvot kommer 
sannolikt att sjunka från 133,7 % av BNP år 1995 till 130,6 % år 1996. Belgien har varit 
medlem av ERM från första början, och under de sista två åren har den belgiska francen (BEF) 
klarat fluktuationsmarginalerna inom ERM, inte varit utsatt för allvarliga spänningar och BEF: s 
bilaterala centralkurs har inte devalverats. 
I Danmark var den genomsnittliga inflationstakten under året fram till september 1996 2,2 %, 
vilket ligger under referensvärdet. Under samma period var de genomsnittliga långfristiga 
räntesatserna 7,4 %, vilket även det är under referensvärdet. Rådet beslöt den 27 juni 1996 att 
upphäva sitt beslut av den 26 september 1994 om förekomsten av ett alltför stort offentligt 
underskott i Danmark. 1996 förväntas underskottet i den offentliga sektoms finanser minska 
med 0,2 procentenheter till 1,4 % av BNP, och den offentliga sektoms bruttoskuldkvot 
kommer sannolikt att sjunka ytterligare, till 70,2 % år 1996 från 71,9 % av BNP år 1995. 
Danmark har varit medlem av ERM från första början, och under de sista två åren har den 
danska kronan (DKK)klarat fluktuationsmarginalerna inom ERM, inte varit utsatt för allvarliga 
spänningar och DKK: s bilaterala centralkurs har inte devalverats. 
I Tyskland var den genomsnittliga inflationstakten under året fram till september 1996 1,3 %, 
vilket är det tredje bästa resultatet i EU och därför ligger under referensvärdet. Under samma 
period var de genomsnittliga långfristiga räntesatserna 6,3 %, vilket även det är under 
referensvärdet. Rådet beslöt den 27 juni 1996 att det föreligger ett alltför stort offentligt 
underskott i Tyskland. 1996 förväntas underskottet i den offentliga sektoms finanser öka till 
4,0 % av BNP från 3,5 % år 1995, och den offentliga sektoms bruttoskuldkvot som legat 
76 
under 60 % av BNP kommer sannolikt att öka under 1996 och uppgå till 60,8 % av BNP. 
Tyskland har varit medlem av ERM från första början, och under de sista två åren har marken 
(DEM) klarat fluktuationsmarginalerna inom ERM, inte varit utsatt för allvarliga spänningar 
och DEM:s bilaterala centralkurs har inte devalverats. 
I Grekland var den genomsnittliga inflationstakten under året fram till september 1996 8,4 %, 
vilket är betydligt högre än referensvärdet. Under samma period var de genomsnittliga 
långfristiga räntesatserna 15,1 %, också det klart över referensvärdet. Rådet har ännu inte 
upphävt sitt beslut av den 26 september 1994 enligt vilket ett alltför stort offentligt underskott 
föreligger i Grekland. 1996 förväntas underskottet i den offentliga sektoms finanser minska 
med 1,2 procentenheter till 7,9 % av BNP, och den offentliga sektoms bruttoskuldkvot 
kommer sannolikt att sjunka från 111,8 % av BNP år 1995 till 110,6 % år 1996. Drakman 
(GRD) deltar inte i ERM. 
I Spanien var den genomsnittliga inflationstakten under året fram till september 1996 3,8 %, 
vilket är högre än referensvärdet. Under samma period var de genomsnittliga långfristiga 
räntesatserna 9,5 %, också det över referensvärdet. Rådet har ännu inte upphävt sitt beslut av 
den 26 september 1994 enligt vilket ett alltför stort offendigt underskott föreligger i Spanien. 
1996 förväntas underskottet i den offentliga sektoms finanser minska med 2,2 procentenheter 
till 4,4 % av BNP, och den offentliga sektoms bruttoskuldkvot kommer sannolikt att öka från 
65,7 % av BNP år 1995 till 67,8 % år 1996. Spanien har varit medlem av ERM sedan juni 
1989. I mars 1995 devalverades den bilaterala centralkursen för pesetan (ESP) med 7 %, på 
Spaniens initiativ. Sedan dess har ESP klarat fluktuatiorismarginalerna inom ERM och inte 
varit utsatt för allvarliga spänningar. 
I Frankrike var den genomsnittliga inflationstakten under året fram till september 1996 2,1 %, 
vilket ligger under referensvärdet. Under samma period var de genomsnittliga långfristiga 
räntesatserna 6,6 %, vilket även det är under referensvärdet. Rådet har ännu inte upphävt sitt 
beslut av den 26 september 1994 enligt vilket ett alltför stort offentligt underskott föreligger i 
Frankrike. 1996 förväntas underskottet i den offentliga sektoms finanser minska med 0,8 
procentenheter till 4,0 % av BNP, och den offendiga sektoms bruttoskuldkvot kommer 
fortsättningsvis att ligga under 60 % av BNP år 1996. Frankrike har varit medlem av ERM 
från första början, och under de sista två åren har den franska francen (FRF) klarat 
fluktuationsmarginalerna inom ERM, inte varit utsatt för allvarliga spänningar och FRF: s 
bilaterala centralkurs har inte devalverats. 
I Irland var den genomsnittliga inflationstakten under året fram till september 1996 2,1 %, 
vilket ligger under referensvärdet. Under samma period var de genomsnittliga långfristiga 
räntesatserna 7,5 %, vilket även det är under referensvärdet. Irland är inte föremål för ett 
beslut av rådet om förekomsten av ett alltför stort offentligt underskott. Underskottet i den 
offendiga sektoms finanser har legat under 3 % av BNP sedan 1989 och förväntas sjunka 
ytterligare, med 0,4 procentenheter till 1,6 % av BNP. Den offentliga sektoms bruttoskuldkvot 
kommer sannolikt att sjunka ytterligare, till 74,7 % år 1996 från 81,6 % av BNP år 1995. 
77 
Irland har varit medlem av ERM från första början, och under de sista två åren har det 
irländska pundet (IEP) klarat fluktuationsmarginalerna inom ERM, inte varit utsatt för 
allvarliga spänningar och IEP: s bilaterala centralkurs har inte devalverats. 
I Italien var den genomsnittliga inflationstakten under året fram till september 1996 4,7 %, 
vilket är klart högre än referensvärdet. Under samma period var de genomsnittliga långfristiga 
räntesatserna 10,3 %, också det över referensvärdet. Rådet har ännu inte upphävt sitt beslut av 
den 26 september 1994 enligt vilket ett alltför stort offentligt underskott föreligger i Italien. 
1996 förväntas underskottet i den offentliga sektoms finanser minska med 0,5 procentenheter 
till 6,6 % av BNP, och den offentliga sektoms bruttoskuldkvot kommer sannolikt att sjunka 
från 124,9 % av BNP år 1995 till 123,4 % år 1996. Italien var medlem av ERM från dess 
början till september 1992, då skyldigheterna att intervenera för den italienska liran (ITL) 
upphävdes, och sedan dess har ITL inte återinträtt i ERM. 
I Luxemburg var den genomsnittliga inflationstakten under året fram till september 1996 
1,3 %, vilket ligger under referensvärdet. Under samma period var de genomsnittliga 
långfristiga räntesatserna 7,0 %, vilket även det är under referensvärdet. Luxemburg är inte 
föremål för ett beslut av rådet om förekomsten av ett alltför stort offentligt underskott. Den 
offentliga sektoms finanser har traditionellt visat ett överskott, vilket förväntas uppgå till 0,9 % 
av BNP år 1996. Den offentliga sektoms bruttoskuldkvot kommer fortsättningsvis att ligga 
väsentligt under 60 % av BNP. Luxemburg har varit medlem av ERM från första början, och 
under de sista två åren har den luxemburgska francen (LUF) klarat fluktuationsmarginalerna 
inom ERM, inte varit utsatt för allvarliga spänningar och LUF: s bilaterala centralkurs har inte 
devalverats. 
I Nederländerna var den genomsnittliga inflationstakten under året fram till september 1996 
1,2%, vilket är det näst bästa resultatet i EU och därmed under referensvärdet. Under samma 
period var de genomsnittliga långfristiga räntesatserna 6,3 %, vilket även det är under 
referensvärdet. Rådet har ännu inte upphävt sitt beslut av den 26 september 1994 enligt vilket 
ett alltför stort offentligt underskott föreligger i Nederländerna. 1996 förväntas underskottet i 
den offendiga sektoms finanser minska med 1,4 procentenheter till 2,6 % av BNP, och den 
offendiga sektoms bruttoskuldkvot kommer sannolikt att sjunka från 79,7 % av BNP år 1995 
till 78,7 % år 1996. Nederländerna har varit medlem av ERM från första början, och under de 
sista två åren har den nederländska guilden (NLG) klarat fluktuationsmarginalerna inom ERM, 
inte varit utsatt för allvarliga spänningar och NLG: s bilaterala centralkurs har inte devalverats. 
I Österrike var den genomsnittliga inflationstakten under året fram till september 1996 1,7 %, 
vilket är under referensvärdet. Under samma period var de genomsnittliga långfristiga 
räntesatserna 6,5 %, vilket även det är under referensvärdet. Rådet har ännu inte upphävt sitt 
beslut av den 10 juli 1995 enligt vilket ett alltför stort offentligt underskott föreligger i 
Nederländerna. 1996 förväntas underskottet i den offentliga sektoms finanser minska med 1,6 
procentenheter till 4,3 % av BNP, och den offentliga sektoms bruttoskuldkvot kommer 
sannolikt att öka från 69,0 % av BNP år 1995 till 71,7 % år 1996. Österrike har varit medlem 
av ERM sedan början av januari 1995 och sedan dess har den österrikiska schillingen (ATS) 
klarat fluktuationsmarginalerna inom ERM, inte varit utsatt för allvarliga spänningar och 
ATS:s bilaterala centralkurs har inte devalverats. 
78 
I Portugal var den genomsnittliga inflationstakten under året fram till september 1996 3,0 %, 
vilket är högre än referensvärdet. Under samma period var de genomsnittliga långfristiga 
räntesatserna 9,4 %, också det över referensvärdet. Rådet har ännu inte upphävt sitt beslut av 
den 26 september 1994 enligt vilket ett alltför stort offentligt underskott föreligger i Portugal. 
1996 förväntas underskottet i den offendiga sektoms finanser minska med 1,1 procentenheter 
till 4,0 % av BNP, och den offendiga sektoms bruttoskuldkvot kommer sannolikt att sjunka 
från 71,7 % av BNP år 1995 till 71,1 % år 1996. Portugal har varit medlem av ERM sedan 
april 1992. I mars 1995, efter devalveringen av den spanska pesetan, devalverades den 
bilaterala centralkursen för den portugisiska escudon (PTE) med 3,5 %. Sedan dess har 
escudon klarat fluktuationsmarginalema inom ERM och inte varit utsatt för allvarliga 
spänningar. 
I Finland var den genomsnittliga inflationstakten under året fram till september 1996 0,9 %, 
vilket är det bästa resultatet i EU och därmed under referensvärdet. Under samma period var 
de genomsnittliga långfristiga räntesatserna 7,4 %, vilket även det är under referensvärdet. 
Rådet har ännu inte upphävt sitt beslut av den 10 juli 1995 enligt vilket ett alltför stort offentligt 
underskott föreligger i Finland. 1996 förväntas underskottet i den offentliga sektoms finanser 
minska med 1,9 procentenheter till 3,3 % av BNP, men den offendiga sektoms bruttoskuldkvot 
som legat under 60 % av BNP kommer sannolikt att öka år 1996 och uppgå till 61,3 % av 
BNP. Finland har varit medlem av ERM sedan mitten av oktober 1996. 
I Sverige var den genomsnittliga inflationstakten under året fram till september 1996 1,6 %, 
vilket ligger under referensvärdet. Under samma period var de genomsnittliga långfristiga 
räntesatserna 8,5 %, vilket även det är under referensvärdet. Rådet har ännu inte upphävt sitt 
beslut av den 10 juli 1995 enligt vilket ett alltför stort offentiigt underskott föreligger i Sverige. 
1996 förväntas underskottet i den offendiga sektoms finanser minska med 4,2 procentenheter 
till 3,9 % av BNP, och den offendiga sektoms bruttoskuldkvot kommer sannolikt att sjunka 
från 78,7 % av BNP år 1995 till 78,1 % år 1996. Den svenska kronan (SEK) deltar inte i 
ERM. 
I Förenade kungariket var den genomsnittliga inflationstakten under året fram till september 
1996 3,0 %, vilket ligger över referensvärdet. Under samma period var de genomsnittliga 
långfristiga räntesatserna 8,0 %, vilket är under referensvärdet. Rådet har ännu inte upphävt sitt 
beslut av den 26 september 1994 enligt vilket ett alltför stort offentligt underskott föreligger i 
Förenade kungariket. 1996 förväntas underskottet i den offendiga sektoms finanser minska 
med 1,2 procentenheter till 4,6 % av BNP, och den offentliga sektoms bruttoskuldkvot 
fortsätter att ligga under 60 % av BNP år 1996. Förenade kungarikets valuta inträdde i ERM i 
oktober 1990. Det brittiska pundets (GBP) deltagande i ERM upphävdes i september 1992 och 
har inte återupptagits. 
ISSN 1024-4506 
KOM(96) 560 slutlig 
DOKUMENT 
SV 09 10 
Katalognummer : CB-CO-96-569-SV-C 
ISBN 92-78-11430-8 
Byrån för Europeiska gemenskapemas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg