Det ömsesidiga beroendet och komplexiteten i förvaltningen av strukturerna för EU:s flernivåstyrning har visat, särskilt under de pressade förhållandena under krisen, att det finns utrymme för förbättringar. Medlemsstaterna behöver väl fungerande förvaltningar för att kunna spela sin roll i EU fullt ut, fullgöra sina skyldigheter och se till att medborgarna kan dra nytta av alla fördelar av EU-medlemskapet. Ett framgångsrikt genomförande av EU:s politik på viktiga områden, från tullkontroll till kvaliteten på statistik, är beroende av varje enskild medlemsstats förmåga att leverera de resultat man enats om. De skillnader i tillämpningen av EU:s lagstiftning, eller i utnyttjandet av strukturfonderna, som envist håller i sig, är i många fall en följd av en bristande administrativ kapacitet.

–Vi måste tillvarata potentialen i utrikeshandeln: 90 % av den globala tillväxten under de kommande åren kommer att ske i länder utanför EU. Det finns mycket att göra för att hjälpa EU-företag, särskilt små och medelstora företag, att dra nytta av denna tillväxt. Redan under krisen bidrog handeln till att mildra chocken: en fjärdedel av EU:s tillväxt under 2010 kom från handel med partner utanför EU. De handelsavtal som nyligen ingåtts med grannländer och det frihandelsavtal som nyligen ingåtts med Sydkorea kan innebära många fördelar om man utnyttjar de möjligheter som de innebär, och företagen bör informeras om dessa på lämpligt sätt.

Höstprognosen för 2011–2013, som offentliggjordes av kommissionen den 10 november 2011, visar att den ekonomiska återhämtningen har avstannat och att lågt förtroende påverkar investeringar och konsumtion i negativ riktning. Det bristande förtroendet beror på det negativa sambandet mellan statsskuldskrisen och situationen i finanssektorn, i kombination med en avmattning i den globala ekonomin. Effekterna har varit särskilt alarmerande i euroområdet. Till följd av detta förmodas BNP stagnera under det kommande året, och den totala tillväxten i EU beräknas bli så låg som 0,6 % år 2012. Arbetslösheten kommer sannolikt att ligga kvar på en hög nivå, omkring 10 %, under 2012 och in på 2013, vilket förvärrar de sociala konsekvenserna av krisen.

Att öka det internationella handels- och investeringsutbytet är av central betydelse för en stabil och hållbar ekonomisk återhämtning, tillväxt och sysselsättning i Europa. För att uppnå detta är EU:s omedelbara prioritering att ingå de handelsavtal som är under utarbetande: 1) med förbehåll för partnernas synpunkter har EU för avsikt att slutföra förhandlingarna med Indien och Ukraina före de kommande toppmötena med dessa länder; 2) med förbehåll för partnernas synpunkter har EU för avsikt att slutföra förhandlingarna med Kanada, Singapore och Malaysia senast under 2012 och 3) i början av 2012 formellt ingå avtal med Colombia och Peru, för vilka förhandlingarna redan har slutförts.

EU:s yttre ekonomiska förbindelser är väl etablerade. EU kommer att fortsätta att upprätthålla förbindelser med alla parter, särskilt utvecklingsländer, och anpassa dem till ändrade förhållanden. USA och Kina är EU: s största handelspartner. EU har tagit fram nya och vitt omfattande instrument med sina strategiska partner. Med Förenta staterna samarbetar man t.ex. om elektroniska fordon inom ramen för Transatlantiska ekonomiska rådet, och med Kina samarbetar man t.ex. om innovation inom ramen för högnivådialogen). De snabbast växande ekonomierna i världen finns i Asien. Den regionala ekonomiska integrationen i Asien går raskt framåt och EU vill utnyttja denna potential och ta vara på de möjligheter som finns. Ett frihandelsavtal med Indien är en grundpelare i EU:s strategi. Asien är inte bara en viktig exportmarknad, utan också en viktig länk i EU:s försörjningskedja. När det gäller Ryssland ligger EU:s intresse i att förankra Ryssland i det globala ekonomiska systemet och eventuellt ingå ett frihandelsavtal. Möjligheterna att ingå frihandelsavtal med Mercosur och Japan är under utredning. Agendan på handelsområdet när det gäller det nära grannskapet handlar inte bara om tillväxt och sysselsättning utan också om säkerhet och solidaritet. Grannskapsregionen är dock en betydande ekonomisk faktor, i egenskap av EU:s femte största handelspartner. När det gäller länderna i södra Medelhavsområdet har EU riktat in sig på frihandelsavtal och kortfristiga initiativ. EU samarbetar också med Ukraina (djupgående och omfattande handelsavtal) och andra länder inom det östliga partnerskapet.

24 av de 27 medlemsstaterna har slutfört antagandet av all nödvändig lagstiftning. I Österrike, Tyskland och Grekland är arbetet i slutfasen men en eller fler lagar har fortfarande inte antagits. Den 27 oktober 2011 beslutade kommissionen att dra dessa medlemsstater inför Europeiska unionens domstol eftersom de inte hade följt EU-lagstiftningen. I vissa medlemsstater har det funnits starka indikationer på att tjänstedirektivet har genomförts felaktigt eller ofullständigt, och kommissionen har under 2011 bistått dessa länder för att genomförandet ska förbättras. Kommissionen kommer att fortsätta att granska kvaliteten på genomförandet i samtliga medlemsstater och, där så är nödvändigt, vidta formella åtgärder.

Upprättandet av den inre marknaden och öppnandet av gränserna har varit två av de främsta drivkrafterna för tillväxten i Europa under de senaste två decennierna. Det uppskattas att den inre marknadsintegrationen i EU under perioden 1992–2006 har skapat 2,75 miljoner nya arbetstillfällen och 2,1 % extra BNP-tillväxt. Den inomeuropeiska handeln motsvarar i dag 17 % respektive 28 % av världshandeln med varor och tjänster. När välstånd motsvarande ett belopp av 1 000 euro skapas i en medlemsstat, kommer uppskattningsvis 200 euro de andra medlemsstaterna till godo genom handel.

Förslagen till lagstiftning om översynen av EU:s arbetsrätt är under utarbetande. Arbetsmarknadens parter har enats om att förhandla om en översyn av arbetstidsdirektivet. Ett paket med två lagförslag om utstationering av arbetstagare kommer enligt planerna att antas under de närmaste veckorna. En rekommendation från rådet om att främja validering av icke-formellt och informellt lärande väntas under första halvåret 2012. Ett praktiskt online-verktyg för allmänheten för att registrera kvalifikationer som man fått genom arbete eller andra erfarenheter kommer att vara fullt fungerande senast i oktober 2012. Kommissionen kommer under andra halvåret 2012 att anta ett meddelande med en omfattande granskning av kompetensproblematiken i Europa.

Europa kan vinna ekonomiskt på att ta itu med utmaningarna på områdena energi, klimat och resurser. Med hjälp av EU:s energieffektivitetsmål att spara 20 % energi fram till 2020 skulle konsumenternas energiutgifter kunna minskas med upp till 1 000 euro per hushåll per år och Europas industriella konkurrenskraft förbättras, vilket kan skapa 2 miljoner nya jobb före 2020. I ett bredare resurseffektivitetsperspektiv framgår det av de preliminära modellresultat som lagts fram för kommissionen att en minskning av ekonomins totala råvarubehov med 15 % kan öka BNP med upp till 3,6 % och öka sysselsättningen i hela EU med 2,5 miljoner. Varje minskning av råvarubehovet med en procentenhet skulle vara värd cirka 25 miljarder euro för företagen och motsvara upp till 150 000 nya arbetstillfällen. Företagen skulle kunna göra betydande besparingar (ca 25 miljarder euro per år enbart i Förenade kungariket) med hjälp av resurseffektivitetsåtgärder som medför låga eller inga kostnader alls, genom att använda råvaror mer effektivt och producera mindre avfall. De sektorer som konstaterades ha den största potentialen var kemikalier, mineraler, metalltillverkning, elproduktion, el-, vatten- och gasförsörjning, byggverksamhet och avfallshantering. Trots att koldioxidutsläppen minskar till följd av den ekonomiska krisen kommer det enligt prognoserna att krävas att vissa medlemsstater antar ytterligare strategier för att de ska uppnå sina nationella utsläppsmål före 2020. Det kommer likaså att krävas effektiva åtgärder för att uppnå målen i fråga om förnybar energi och energieffektivitet. I detta sammanhang krävs en betydande ökning av investeringarna i energiinfrastruktur, energiöverföringsnät, förnybar energi och byggnaders energieffektivitet.

Under 2011 har kommissionen lagt fram förslag till lagstiftning för att förbättra möjligheterna till alternativ tvistlösning mellan konsumenter och företag i EU. Ett av förslagen rör ett verktyg för onlinereklamationer för att på ett effektivt sätt lösa tvister som rör gränsöverskridande e-handel. Under 2012 kommer kommissionen att presentera förslag för att främja e-handel, bland annat genom ömsesidigt erkännande av e-autentisering och elektroniska signaturer och regler för att främja gränsöverskridande handel med digitalt innehåll genom en modernisering av EU:s upphovsrättssystem. Kommissionen kommer också att överväga åtgärder som stöder en integrering av EU-marknaderna för kort- och internetbetalning samt mobil betalning, på grundval av samråd om en grönbok. Kommissionen kommer också att föreslå ny lagstiftning för bättre skydd av personuppgifter och åtgärder när det gäller kontroll av efterlevnad och tillhandahållande av information för att öka konsumenternas förtroende för e-handel.

Enligt resultattavlan för den digitala agendan görs det framsteg i fråga om detta flaggskeppsinitiativ, men insatserna måste intensifieras för att de därtill hörande målen ska kunna uppnås. Av de 101 åtgärder som planerats inom ramen för de sju pelarna i den digitala agendan har 14 åtgärder redan avslutats under 2010 och 2011, och ytterligare 50 åtgärder är på väg att avslutas enligt planerna under de följande 12 månaderna. Att undanröja hindren för utbredning av snabb internettillgång och skapa förtroende för onlinemiljön skulle kunna ge skjuts åt BNP-tillväxten, stärka Europas konkurrensfördelar och skapa nya arbetstillfällen och företag. De mest brådskande åtgärderna i den digitala agendan rör skapandet av en digital inre marknad, som skulle kunna generera ytterligare BNP-tillväxt på 4 % under de närmaste tio åren.

Bland de viktiga åtgärder som har vidtagits under 2010 kan nämnas att man som pilotprojekt startat ett europeiskt innovationspartnerskap för aktivt och hälsosamt åldrande, med syftet att bidra till öka antalet friska levnadsår och därmed öka anställningsbarheten och minska förlusterna för arbetsmarknaden, genom att mobilisera aktörer längs hela innovationscykeln och från flera sektorer, för att snabbt finna innovativa lösningar för att komma tillrätta med samhälleliga utmaningar. Inom ramen för förslagen till reformer av den gemensamma jordbrukspolitiken har det föreslagits ett europeiskt innovationspartnerskap om jordbruk och landsbygdsutveckling. Tanken är att med hjälp av detta överbrygga den betydande klyfta som i dag finns mellan forskning och förbättring av jordbruksmetoder. Framsteg har också gjorts med att upprätta de 48 prioriterade europeiska infrastrukturer för forskning som anges i den färdplan från 2010 som utarbetats av Europeiska strategiska forumet för forskningsinfrastruktur. Av dessa är 10 redan under arbete och ytterligare 16 kan börja utarbetas 2012.

Forskning och utveckling: På grundval av resultaten för de nationella målen kommer EU fortfarande att ligga ca 0,3 procentenheter under sitt mål på 3 %. I fråga om forskning och utveckling låg investeringsnivån på 2,01 % år 2009, och få framsteg väntas göras under 2011.

Sysselsättning: Även om alla medlemsstater uppnår sina nationella mål kommer EU totalt sett ändå att ligga 1,0–1,3 procentenheter under målet om en sysselsättningsgrad på 75 %. Under loppet av 2011 har det inte gjorts några påtagliga framsteg. Eftersom återhämtningen har stannat av och den totala sysselsättningsökningen under det första halvåret endast har varit marginell, ligger sysselsättningsgraden för 2011 i EU-27 förmodligen bara något över 2010 års nivå på 68,6 % och betydligt under den högsta nivån före krisen, dvs. 70,3 %. Utmaningen är fortfarande att få in ytterligare 17,6 miljoner människor på arbetsmarknaden fram till 2020.

Utbildning: De nuvarande åtagandena räcker inte till för att nå det övergripande målet i fråga om skolavhopp. På grundval av de nationella målen skulle andelen elever som lämnar skolan i förtid uppgå till 10,5 % år 2020, vilket innebär att det gemensamma europeiska målet på 10 % inte uppnås. Andelen skolavhopp under 2010 uppgick fortfarande till 14,1 % i genomsnitt EU, jämfört med 14,4 % under 2009. Vid en närmare granskning framkommer dock avsevärda skillnader mellan och inom länderna. Om medlemsstaterna uppnår de befintliga nationella målen när det gäller eftergymnasial utbildning (bland 30–34-åringar) skulle den kumulativa effekten i sig bara leda till en andel på ca 37 % år 2020. I EU ökade emellertid andelen för personer med eftergymnasial utbildning från 32,3 % år 2009 till 33,6 % år 2010, och den nuvarande utvecklingen tyder på att det överordnade målet på 40 % för åldersgruppen 30–34 år faktiskt kan nås.

Ökad produktivitet bör prioriteras med tanke på att den både underlättar anpassningen och ökar förutsättningarna för produktionstillväxten. Mot bakgrund av de rådande demografiska trenderna kommer ökad produktivitet att vara den viktigaste källan till tillväxt per capita under de kommande årtiondena. En jämförelse av produktivitetstrenderna i olika medlemsstater tyder dock på att det finns betydande utrymme för förbättringar i flera länder (figur 14). Det är viktigt att notera att bland de möjliga källorna till tillväxt har ökad kapitalintensitet och ökad sysselsättning endast tillfälliga effekter på produktionen. Produktivitetsökningar kan däremot upprätthållas över tiden, om de beror på innovation och tekniska förbättringar. Informations- och kommunikationsteknik (IKT) är en mycket viktig drivkraft för tillväxten, och förklarar som regel ungefär hälften av produktivitetsökningen i moderna ekonomier. I sådana fall är produktivitetstillväxten också förenlig med ökad sysselsättning.

Vi kan nu konstatera att den överenskomna strategin har gett resultat, och att konsolideringen är på gång. Enligt de budgetplaner som medlemsstaterna lagt fram i 2011 års uppdateringar av stabilitets- och konvergensprogrammen förutses att underskottet i de offentliga finanserna i EU ska sjunka under 3 % av BNP 2013. Genomförandet av dessa budgetplaner pågår. De offentliga finanserna i EU började redan förbättras något under 2010 med stöd av den ökande tillväxten och de första konsolideringsåtgärderna. En mer märkbar förbättring har noterats 2011 till följd av vittomfattande konsolideringsinsatser i nästan alla EU:s medlemsstater. Ytterligare framsteg förväntas 2012 och – med oförändrad politik – 2013, om än i något långsammare takt. Dessa allmänna trender döljer dock betydande skillnader mellan länderna. För närvarande är 23 medlemsstater föremål för förfarandet vid alltför stora underskott, varav fem omfattas av ett program för finansiellt stöd. Vissa medlemsstater gör goda framsteg mot en snabb och varaktig korrigering av sina alltför stora underskott, medan andra uppvisar brister och måste intensifiera sina ansträngningar för att uppnå de finanspolitiska målen (figur 9, tabell 1).

Offentliga medel spelade en avgörande stabiliserande roll under den globala krisen, men priset blev högre skuldsättning. Sedan krisens början 2007 har de genomsnittliga offentliga skuldnivåerna i EU ökat från 59 % av BNP 2007 till uppskattningsvis 82,5 % av BNP 2011. Denna ökning beror på ett antal faktorer. För det första ledde nedgången i den ekonomiska aktiviteten under krisen till ökade underskott i de offentliga finanserna genom att de automatiska stabilisatorerna tilläts dämpa lågkonjunkturens effekter. Samtidigt ledde den exceptionellt djupa ekonomiska krisen till att den ekonomiska återhämtningsplanen för Europa, en samordnad plan för finanspolitiska åtgärder för att stödja ekonomin, lanserades av Europeiska kommissionen i december 2008. Några medlemsstater tvingades också att bevilja riktat stöd till finansinstitut för att skydda finanssystemet.

Tyngdpunkten i världsekonomin håller på att förskjutas mot framväxande och mycket dynamiska ekonomier, vilket ytterligare kommer att skärpa konkurrensen globalt sett. De framväxande ekonomiernas roll har ökat snabbt under senare år, och denna utveckling förväntas fortsätta. Även om några av dessa ekonomier också har drabbats hårt av krisen har de återhämtat sig snabbt (figur 7). Deras nuvarande utvecklingsstrategier bygger i väsentlig grad på export, och även om en sådan modell inte är hållbar på obestämd tid och vissa gradvisa omfördelningar kan förväntas på längre sikt bör det ändå förväntas att tendensen mot allt intensivare konkurrens i världsekonomin kommer att fortsätta att öka under överskådlig framtid. De framväxande ekonomiernas exportsammansättning har tenderat att förändras successivt i riktning mot mer avancerade produkter, och de har ibland även rönt framgångar i sektorer där Europa traditionellt har haft en konkurrensfördel. Med tanke på den förväntade nedgången i den globala ekonomin innebär detta att den yttre miljön kommer att utgöra en allt större utmaning både på kort och på lång sikt om inte EU kan förbättra sin konkurrenskraft.

Till den nuvarande avmattningen ska också läggas de långsiktiga svagheterna i den europeiska tillväxten. Även om det har skett en betydande konvergens i fråga om inkomstnivåer inom Europa har EU under de senaste 25 åren inte längre knappat in på USA:s försprång. Finanskrisen har ytterligare försvagat EU:s redan måttliga tillväxtpotential. Enligt kommissionens beräkningar kan EU och i synnerhet euroområdet under de kommande tio åren förväntas förlora ytterligare mark i förhållande till USA i fråga om tillväxt och produktivitet. Under tio år framåt förväntas den genomsnittliga årliga tillväxten i EU bli 1 procentenhet lägre än motsvarande tillväxt under det senaste decenniet, och endast nå 1 ¼ % (figur 6).

Återhämtningen i EU:s ekonomi har nu stannat upp. Den finansiella turbulensen och den förväntade avmattningen i den globala konjunkturen har allvarligt undergrävt förtroendet för ekonomin som helhet, vilket påverkar såväl konsumtion som investeringar i negativ riktning. Tillväxten hämmas dessutom av de nödvändiga besparingarna i de offentliga finanserna. Även om resoluta politiska åtgärder för att lösa skuldkrisen i euroområdet bör kunna reparera förtroendet, kan tillväxten ändå inte förväntas återhämta sig snabbt. Villkoren för finansiering förväntas förbli en stötesten under en tid framöver, vilket även det hämmar investeringar. Behovet av att justera obalanser och minska lånenivån både inom den offentliga och den privata sektorn förväntas också hålla ner tillväxten en tid. Tillväxten i EU förväntas stanna av i början av 2012 och endast uppgå till 0,6 % för året som helhet (figur 5). Även sysselsättningstillväxten förväntas avstanna under 2012 och förbli svag under 2013. Mot bakgrund av de ogynnsamma jobbutsikterna har arbetslöshetens genomsnittliga varaktighet också ökat och det finns risk att en situation med hög arbetslöshet permanentas, vilket också kommer att försvaga arbetskraftens bidrag till den potentiella tillväxten.

EUROPEISKA KOMMISSIONEN Bryssel den 23.11.2011 KOM(2011) 815 slutlig VOL. 4/5 - BILAGA III BILAGA UTKAST TILL GEMENSAM SYSSELSÄTTNINGSRAPPORT



till



MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN SAMT REGIONKOMMITTÉN



Årlig tillväxtöversikt 2012



Årets gemensamma sysselsättningsrapport enligt artikel 148 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt ingår i kommissionens paket för att sätta i gång den europeiska planeringsterminen. Som centralt underlag för en förstärkt ekonomisk styrning ger rapporten stöd för huvudbudskapen om sysselsättningen i den årliga tillväxtöversikten och en utförligare redogörelse för dessa. Analysen och budskapen i rapporten grundar sig på sysselsättningssituationen och den sociala situationen i Europa, på genomförandet av riktlinjerna för sysselsättningen och på resultaten av den granskning av de nationella reformprogrammen som ledde till de landsspecifika rekommendationer som rådet antog i juli 2011 och på genomförandet av rekommendationerna fram till nu. 1.Arbetsmarknaden och sociala utvecklingstendenser Avtagande tillväxt bromsar den redan svaga återhämtningen av sysselsättningen och förhindrar en förbättring av sysselsättningsgraden Återhämtningen av sysselsättningen har överlag varit långsam och vacklande, och sysselsättningstillväxten förblev negativ för EU-27 under större delen av 2010 (–0,5%). Först mot slutet av året vände utvecklingen svagt uppåt. Att antalet personer i sysselsättning hade stigit med 1,5 miljoner som konstaterades i mitten av 2011 uppvägde inte det stora bortfallet av arbetstillfällen under krisen då 6 miljoner jobb försvann. Den svaga och sena reaktionen på BNP-tillväxten inom sysselsättningen berodde delvis på s.k. hamstring av arbetskraft och den därmed sammanhängande nedgången i produktiviteten, som användes som anpassningsmekanismer. Eftersom BNP-tillväxten har minskat under 2011 är utsikterna för sysselsättningen osäkra. Sysselsättningsgraden i EU minskade med 1,8 procentenheter under perioden 2008–2010 med bara få anmärkningsvärda undantag där sysselsättningen ökade (Polen, Tyskland, Luxemburg och Malta). Förändringarna i sysselsättningsgraden var ojämnt fördelade mellan olika segment av arbetsmarknaden. Fram till 2010 påverkades främst sysselsättningsgraden för män inom tillverkningsindustrin och byggsektorn, lågutbildade och framför allt ungdomar, för vilka den negativa utvecklingen har fortsatt under 2011. Sysselsättningsgraden för kvinnor har påverkats mer jämnt av effekterna av krisen. Däremot har sysselsättningsgraden för äldre förbättrats. Den ökade sysselsättningen har varit huvudsakligen gällt tillfälliga anställningskontrakt och deltidsjobb … Den senaste tidens ökning av sysselsättningen har huvudsakligen berott på ett ökat antal tillfälliga anställningar, till skillnad från före krisen, när ökningen huvudsakligen gällde fasta anställningar. Dessutom beror den ökade sysselsättningen under 2011 också till övervägande del på en ökning av deltidsarbeten, medan ökningen före krisen främst avsåg heltidsarbeten. Detta visar att företagens behov av att anpassa sig till svaga och osäkra ekonomiska förhållanden och utsikter. Antalet äldre arbetstagare med fast anställning har fortsatt att öka och steg med 4,7 % år 2010 jämfört med året innan och med 7,9 % (1,4 miljoner fler arbetstagare) jämfört med två år tidigare. Samtidigt avstannade minskningen av arbetstagare med fast anställning i den mest aktiva åldern under första kvartalet 2011, medan antalet ungdomar med fast anställning fortsätter att minska. Figur 1: Förändring i antal fasta jobb per åldersgrupp Återhämtningen när det gäller tillfälliga jobb och deltidsjobb gynnar också främst arbetstagare i den mest aktiva åldern och i viss mån äldre arbetstagare. Framför allt ungdomar står utanför ökningen av deltidsarbeten. Kvinnor är något överrepresenterade jämfört med män när det gäller tillfälligt arbete, medan andelen deltidsarbetande är högre för kvinnor än för män. Figur 2: Förändring i antal tillfälliga jobb per åldersgrupp … samtidigt som situationen för de unga har förvärrats Ungdomsarbetslösheten ökade från 15,5 % till 20,9 % mellan 2008 och 2010. Samtidigt ökade andelen som står utanför arbetskraften från 55,6 % till 56,9 %. Den ökade andelen ungdomar utanför arbetskraften kan delvis bero på att fler ungdomar återupptog studier eller yrkesutbildning som en reaktion på de försämrade utsikterna till arbete. Detta behöver inte vara negativt i sig, åtminstone inte så länge utbildning kan förbättra deras framtida möjligheter på arbetsmarknaden. Andelen personer i åldern 15–24 år som varken har arbete eller utbildningsplats ökade dock med 2,0 % procentenheter under perioden 2008–2010. Hög ungdomsarbetslöshet och många ungdomar utanför arbetskraften i kombination med allt svårare övergång mellan skola och arbete under en period av fortsatt osäkerhet för ungdomar ger ofrånkomligen upphov till risk för isolering från arbetsmarknaden och förluster i humankapital på lång sikt. Figur 3: Förändring i procent av befolkningen i åldern 15-24 år som varken har arbete eller utbildningsplats Källa: Eurostat, EU:s arbetskraftsundersökning Långtidsarbetslösheten och arbetslösheten bland lågutbildade ökar i hela unionen … Arbetslösheten i EU nådde en topp på 9,7 % under mitten av 2010 och efter en liten minskning under första halvåret 2011 var den återigen uppe på 9,7 %. Kvinnor har fått vidkännas en högre arbetslöshet än män under hela perioden, med en arbetslöshet på 9,9 % i september (arbetslösheten bland män var 9,5 %). Situationen varierar kraftigt sett till hela EU. I vissa medlemsstater uppmäts nu arbetslöshetsnivåer som är lägre än före krisen, medan den i andra fortfarande ligger på en nivå över 12 %. Under perioden 2007–2010 kan nästan tre fjärdedelar av ökningen i antalet arbetslösa i EU tillskrivas bara fyra medlemsstater, nämligen Spanien, Förenade kungariket, Italien och Frankrike. Även i andra medlemsstater steg dock arbetslösheten dramatiskt, t.ex. i de baltiska länderna, Irland, Grekland, Portugal, Slovakien och Bulgarien. Å andra sidan var arbetslösheten under samma period fortsatt låg i Österrike, Nederländerna och Luxemburg, och i Tyskland minskade den.

Efter en tillfällig nedgång i början av recessionen började långtidsarbetslösheten (personer som är arbetslösa 12 månader eller längre) öka i de flesta medlemsstater och uppgick till 43 % av den totala arbetslösheten under andra kvartalet 2011. Detta tyder på att utflödet från arbetslöshet blir allt långsammare. Arbetslösheten för lågutbildade har ökat från 11,6 % år 2008 till i genomsnitt 16,6 % under första halvåret 2011. Detta tyder på att efterfrågan på lågutbildad arbetskraft minskar konstant. Detta beror dels på de sektorsspecifika förändringar mot mer högteknologisk och kunskapsintensiv verksamhet som sker i ekonomierna. Det har dock också samband med följderna av krisen, och det faktum att konkurrensen blir högre när det skapas färre jobb liksom att lågutbildade ersätts med mer högutbildade. Denna utveckling förvärrar väsentligt de strukturella problemen på EU:s arbetsmarknad och ökar de sociala riskerna, i synnerhet genom att framför allt utsatta grupper löper risk att drabbas av fattigdom och social utestängning eftersom de står inför ökande marginalisering eller svårigheter att få en god start i arbets- och vuxenlivet. … belastar de sociala skyddsnäten … Stora arbetslöshetschocker har lett till en kraftig ökning av antalet personer som är hänvisade antingen till arbetslöshetsersättning eller till socialbidrag. Mellan juni 2010 och juni 2011 ökade trycket på socialförsäkringssystemen i många länder, eftersom de anställda som förlorade sina jobb när krisen var som värst uttömt sina rättigheter till arbetslöshetsersättning. Den fortsatt höga långtidsarbetslösheten kommer troligtvis att ytterligare förvärra denna utveckling. I flertalet europeiska länder har automatiska stabilisatorer och de stimulanspaket som antogs i början av krisen bidragit till att bibehålla hushållens disponibla inkomster totalt sett. Den disponibla inkomsten för medelklasshushåll började sjunka avsevärt i hälften av de länder för vilka uppgifter är tillgängliga för 2009 och innebär en risk för att den totala efterfrågan påverkas. Detta är i viss mån en följd av den ökade polariseringen på arbetsmarknaden som inleddes före krisen och förstärktes under perioden 2008–2009, då förlusten av arbetstillfällen särskilt drabbade personer med medelhöga löner inom tillverkningsindustrin och byggsektorn. Dessutom verkar kraven öka i utbildnings- och kompetensprofilen inom den nya arbetsstrukturen, vilket äventyrar möjligheterna till återanställning och tillgången till välbetalda jobb för lågutbildade. Pensionssystemens intäkter har sjunkit avsevärt till följd av ökad arbetslöshet, ökat deltidsarbete och stagnerande inbetalningar från löner. Dessutom utgör den bristande jämlikheten mellan könen på arbetsmarknaden ett verkligt hinder för kvinnor att betala in till sin pension. Detta har lett till ett större behov av korssubventioner från allmänna intäkter och visar på faran av underskott under längre tid i avgiftsbaserade pensionssystem inom socialförsäkringen. Insatser görs därför för att justera tidsramen för och omfattningen av bidraget från fonderade pensioner för att det ska finnas tillräckliga medel för framtida pensioner, eller för att, som en del av åtgärderna för budgetkonsolidering, se över kostnaderna för skattenedsättningar för att stimulera till kompletterande pensioner inom ramen för andra och tredje pelaren. I båda fallen leder detta förmodligen till att de kompletterande pensionernas möjligheter att lindra trycket på de offentliga pensionerna i framtiden kommer att minska och fördröjas. … och medför nya risker för långvarig utestängning Krisen har lett till ökad risk för långvarig utestängning från arbetsmarknaden och från samhället. Mellan 2009 och 2010 ökade andelen barn och vuxna i arbetslösa hushåll (hushåll med ingen eller mycket låg arbetsintensitet) från 9 % till 9,9 % i EU totalt sett. I ungefär hälften av medlemsstaterna har situationen har förvärrats betydligt, med en ökning på en procentenhet eller mer. År 2010 var andelen människor i arbetslösa hushåll mer än 10 % i sju medlemsstater. I dessa arbetslösa hushåll riskerar särskilt ensamstående föräldrar, huvudsakligen kvinnor, och deras barn långvarig utestängning. I de flesta länder har sociala transfereringar till helt nyligen gjort det möjligt att skydda människor i den nedre delen av inkomstskalan mot inkomstminskning. Tillgängliga uppgifter för 2009–2010 visar dock tecken på ökande fattigdom och nöd i flera länder. Under 2010 började den totala risken för fattigdom eller utestängning, som bygger på de tre underliggande indikatorerna relativ fattigdom, materiell fattigdom och arbetslösa hushåll, stiga igen efter flera års nedgång. År 2010 ökade fattigdomsrisken med mer än 0,5 procentenheter i tre medlemsstater. Mellan 2008 och 2010 ökade den allvarliga materiella fattigdomen med 3 procentenheter eller mer i fyra medlemsstater och med 1 procentenhet eller mer i två medlemsstater. Allt större svårigheter att klara de nödvändiga utgifterna rapporteras också från befolkningen i allmänhet. Vissa av de grupper som drabbats hårdast av krisen står inför ökad marginalisering (migranter, hemlösa, romer). Dessa grupper kommer fortsatt att vara mycket utsatta under de kommande åren. Om krisen fortsätter och därmed riskerna för ökad långtidsarbetslöshet, med förutsägbara konsekvenser när det gäller materiell fattigdom och fattigdom, kommer det att bli nödvändigt att använda sociala automatiska stabilisatorer även i fortsättningen. Dessa system utsätts dock i sin tur för ökat tryck mot bakgrund av programmen för budgetkonsolidering. Förvärvsfrekvensen i stort sett oförändrad … Den stillastående arbetsmarknaden har i allmänhet inte lett till någon minskning av förvärvsfrekvensen, och de flesta av de som blir arbetslösa behåller kopplingen till arbetsmarknaden. De överlag stabila nivåerna av förvärvsfrekvensen döljer dock divergerande utvecklingsmönster för män och kvinnor och för olika åldersgrupper. Kvinnor har ökat sin förvärvsfrekvens, främst på grund av att fler kvinnor träder in på arbetsmarknaden som en följd av att deras partner blivit arbetslös, medan förvärvsfrekvensen för män har minskat. Förvärvsfrekvensen för äldre arbetstagare (både män och kvinnor) ökade, vilket avspeglar verkningarna av höjd pensionsålder och utfasningen av systemen för förtidspensionering, medan förvärvsfrekvensen för ungdomar konstant har minskat. … men brister i arbetsmarknadens funktion kan ytterligare fördröja att det skapas nya jobb … Den s.k. Beveridgekurvan (som ställer graden av arbetslöshet i relation till lediga arbeten, se arbetskraftsbristindikatorn i figur 4) visar att ökningen av lediga jobb under 2010 och 2011 inte har haft någon effekt på arbetslösheten och följaktligen att glappet mellan tillgänglig arbetskraft och kompetensbehov kan ha ökat. Den minskade kapaciteten att matcha arbetssökande med lediga jobb och att skapa arbetstillfällen visar på begränsningarna i de europeiska arbetsmarknadernas effektivitet, särskilt i en situation med ökat behov av en smidig omfördelning av resurser och snabba anpassningar för att stå emot omfattande externa chocker som exempelvis dem som orsakats av den ekonomiska och finansiella krisen. Det tyder indirekt på att det finns brister i arbetsmarknadspolitiken, kompetensprofilerna och incitamenten för rörlighet som kan leda till ökad strukturell arbetslöshet. Figur 4: Beveridgekurva för EU som visar förhållandet mellan lediga jobb och arbetslöshet … och utbildningsresultaten räcker inte till för att möta arbetsmarknadens behov Utbildningspolitiken är avgörande för att utrusta människor med den kompetens som arbetsmarknaden behöver. Under 2000 hade 22 % av de anställda i EU hög utbildning medan 29 % var lågutbildade. År 2010 var situationen den omvända. År 2020 kommer 35 % av arbetstillfällena att kräva hög utbildning och endast 15 % lägre utbildning. Utbildningsresultaten motsvarar dock inte de allt högre kompetenskraven för de lediga jobben. År 2010 hade en av sju (14,1 %) personer i åldern 18–24 år i EU lämnat skolan i förtid, dvs. de hade lämnat utbildningssystemet med högst motsvarande grundskoleutbildning och inte deltagit i fortsatt utbildning, och många hade kvalifikationer som inte stämde överens med arbetsmarknadens behov. Arbetslösheten för dessa uppgick till 53 % under 2010, dvs. dubbelt så mycket som den genomsnittliga arbetslösheten för ungdomar. Dessutom når mer än en femtedel av alla barn inte upp till de grundläggande kraven på läskunnighet och räkneförmåga (mätt vid 15 års ålder). De nominella enhetsarbetskostnaderna på det hela taget måttliga … Efter en blygsam tillväxt under 2009 var ökningen av de nominella arbetskraftskostnaderna fortfarande svagt positiv i de flesta medlemsstater under 2010. Anmärkningsvärda undantag till denna utveckling var de baltiska staterna, Irland och Ungern där tillväxten var negativ under både 2009 och 2010, liksom några av nya medlemsstaterna där lönerna ökade starkt eftersom ekonomin fortfarande är på väg uppåt. I mitten av 2011 började dock de nominella arbetskraftskostnaderna öka snabbare även i vissa andra medlemsstater, särskilt i Tyskland, medan ökningen var fortsatt långsam i många andra medlemsstater. Om den håller i sig kan en sådan asymmetrisk utveckling av enhetsarbetskostnaderna mellan medlemsstater med överskott respektive underskott tala för minskade makroekonomiska obalanser på EU-nivå.

Den nästan allmänt negativa produktivitetstillväxten 2009, som på det hela taget var en återspegling av den ekonomiska avmattningen och åtgärderna för arbetstidsförkortning (som ledde till en större nedgång av BNP än av sysselsättningen) avstannade 2010. Förra året noterades en tillväxt i den årliga arbetsproduktiviteten per anställd i alla medlemsstater, utom i Grekland (–2,4 %). Utfallet i Tyskland var anmärkningsvärt, där tillväxten av arbetsproduktiviteten på årsbasis ökade från –5,2 % år 2009 till +3,2 % år 2010. Produktivitetstillväxten förblev visserligen stabil för alla medlemsstater (med undantag av Grekland där produktiviteten fortsatt sjönk) under första kvartalet 2011, men började mattas i flertalet medlemsstater under andra kvartalet 2011, vilket vittnar om att ekonomin håller på att försvagas. Till följd av denna utveckling upplevde euroområdet som helhet år 2010 en nedgång i den nominella enhetsarbetskostnaden för första gången sedan 2001. Mest anmärkningsvärd var nedgången i Tyskland, från tillväxt på 5,5 % år 2009 till en minskning på 1,1% under 2010, vilket främst återspeglar en kraftig ökning av landets arbetsproduktivitet. I Danmark och Nederländerna följde utvecklingen ett liknande mönster, medan minskningen i Grekland under 2010 återspeglar en kraftigare nedgång av lönerna än av produktiviteten. Betydande minskningar konstateras även i Irland, Lettland och Litauen, där den nedåtgående trenden som började 2009 förstärks. På grund av den långsammare produktivitetstillväxten under det andra kvartalet 2011 var dock ökningen av den nominella enhetsarbetskostnaden under denna period (+1,2 %) högre än under det första kvartalet (+0,2 %) i euroområdet. Under 2010 vände utvecklingen för den reala enhetsarbetskostnaden, som mäter reallönerna i förhållande till arbetsproduktivitet (dvs. arbetsinkomstens andel) åter neråt (dvs. en nedgång av arbetets del av inkomsterna) efter ett kort avbrott under den ekonomiska nedgången då produktiviteten sjönk kraftigt. Under första halvåret 2011 fortsatte den nedåtgående trenden för löneandelen i de flesta medlemsstater. Anmärkningsvärda undantag till denna utveckling finns i Tjeckien och Polen, där reallönetillväxten var högre än produktivitetstillväxten. … samtidigt som lönebikostnaderna hindrar att nya jobb skapas Bördan av lönebikostnader för den ekonomiska aktiviteten hindrar skapandet av arbetstillfällen, särskilt i de lägre löneskikten på arbetsmarknaden i vissa medlemsstater, även om de varierar stort inom EU. Dessa kostnader utgör stora hinder för ekonomisk verksamhet, eftersom de betraktas som avgörande vid skapandet av arbetstillfällen och har negativa effekter på framför allt lågkvalificerade arbetstagares utsikter till anställning. Dessutom har den höga skattekilen och sambandet mellan denna och bidragssystemet en negativ inverkan på viljan att arbeta hos dessa grupper. Källa: Uppgifterna från OECD för BG, EE, LT, LV, MT, RO avser 2009 … och svartarbetet fortsätter Trots svårigheterna för den formella ekonomin förekommer fortfarande svart arbete (och är kanske till och med mer utbrett än tidigare) och beräknas utgöra mer än 20 % av ekonomin i vissa medlemsstater. De förluster av skatteintäkter som detta innebär är naturligtvis särskilt bevärliga i en tid med stora underskott i de offentliga finanserna, men svart arbete har också del i den allmänna segmenteringen av arbetsmarknaden, förlusten av arbetstagarnas rättigheter och risken för social utestängning. 2.Genomförande av strukturell arbetsmarknadspolitik Vid Europeiska rådets möte den 24–25 mars 2011 fastställdes de politiska riktlinjerna för medlemsstaternas nationella reformprogram som ska innehålla medlemsstaternas planer för arbetsmarknadsreformer för att uppnå EU:s överordnade mål enligt riktlinjerna för sysselsättning. På grundval av kommissionens förslag antog rådet landsspecifika rekommendationer där man betonar de områden där medlemsstaterna bör vidta politiska reformer inom den övergripande ramen för riktlinjerna för sysselsättningspolitiken. I dessa ingår bland annat att göra arbete mer attraktivt, hjälpa arbetslösa tillbaka till arbetslivet, bekämpa fattigdom och främja social delaktighet, investera i utbildning, förbättra balansen mellan flexibilitet och trygghet, reformera pensionssystemen, förbättra utbildningsresultaten och den aktiva integrationen av utsatta grupper. 2.1.Göra arbete mer attraktivt (riktlinje 7) Flera medlemsstater har tagit itu med problem i sina skatte- och förmånssystem för att göra dessa mer sysselsättningsfrämjande, men det begränsade finanspolitiska manöverutrymmet har till viss del begränsat reformansträngningarna. I fråga om förmånerna rörde åtgärderna i allmänhet rationaliseringar av systemen; i fråga om beskattning sänktes skatten på arbete i vissa medlemsstater. Åtta medlemsstater fick en landsspecifik rekommendation om att antingen minska skattekilen för låg- och medelinkomsttagare eller lätta på beskattningen av arbete för att stimulera sysselsättningen. De få åtgärder som vidtagits gäller (riktat) avskaffande av skattemässiga hinder som gör det mindre attraktivt att anställa vissa grupper (Belgien) och initiativ för att förlänga kompensationen för den gradvisa minskningen av skatteavdrag för anställda med låga löner under 2012 (Ungern). En liten grupp medlemsstater redan har gjort eller genomfört åtaganden i riktning mot att rent allmänt lätta på skatterna på arbete (Danmark, Estland). Ytterligare ansträngningar bör göras för en skatteväxling från skatt på arbete, särskilt för utsatta grupper, lågutbildade arbetstagare och/eller andraförsörjare, i riktning mot andra typer av skatt med mindre negativa effekter eller genom en omprofilering av beskattningen på arbete. Sju medlemsstater fick en landsspecifik rekommendation som gällde löner. De flesta av dessa gällde reformer av löneförhandlingarna så att lönerna utvecklas parallellt med produktivitetsutvecklingen. Vissa gällde den mer specifika frågan löneindexeringssystem. De politiska åtgärder som vidtagits omfattar åtaganden att decentralisera löneförhandlingar (Italien, Spanien), medan andra åtgärder omfattar åtaganden att se över mekanismen för löneindexering (Malta, Cypern) i kombination med ett tillfälligt och partiellt tillfälligt upphävande av mekanismen (Cypern). En rekommendation att bekämpa svart arbete har gett upphov till nya politiska lösningar i form av rättsakter för att bekämpa olagliga anställningsavtal (Italien). Andra medlemsstater har vidtagit efterlevnadsåtgärder genom att öka fokus på inspektioner (Polen, Tjeckien, Bulgarien) medan en medlemsstat har utnyttjat ESF-medel för att bekämpa olagligt arbete. Andra medlemsstater har tagit egna initiativ och inriktat sig på en reglering av svart arbete genom skattelättnader för husrenovering (Spanien). Det krävs ytterligare insatser för att stödja en utveckling från informellt eller svart arbete till reguljära anställningar, bland annat initiativ för att förbättra upptäckten av svart arbete och för att minska de ekonomiska incitamenten till informellt arbete. Trycket på de offentliga finanserna och behovet att stärka anknytningen till arbetsmarknaden och förhindra att människor fastnar i bidragsberoende har lett till ökad rationalisering av förmåner i flera medlemsstater. I åtgärderna ingår planer på att göra förmåner avhängiga av att mottagarna samtycker till att delta i offentliga bygg- och anläggningsarbeten (Tjeckien, Ungern). Andra åtgärder omfattar planer på mer riktade bidrag (Cypern, Slovenien). Andra reformer av det sociala förmånssystemet syftar till att skapa incitament för och se till att det lönar sig att arbeta (Storbritannien) genom ett mindre avdrag på socialbidraget och ett högre inkomsttak (Storbritannien). Vissa medlemsstater har vidtagit åtgärder för att minska arbetslöshetsersättningen (Ungern, Litauen), medan andra har aviserat budgetnedskärningar i bidragen till barnomsorg (Nederländerna). Det finns dock fortfarande behov av att stärka strukturen, effektiviteten och konsekvensen i systemen för arbetslöshetsersättning och sociala förmåner genom att rikta dem bättre och koppla dem till aktiveringsåtgärder.

Åtta medlemsstater fick en landsspecifik rekommendation om främja jämställdhet eller bättre balans mellan arbete och privatliv. Majoriteten av dessa gällde tillhandahållande av tillräckliga omsorgstjänster till rimligt pris medan den andra gruppen gällde förbättrad skattebehandling av andraförsörjare. Som svar på rekommendationen har vissa länder tillkännagett att de ska förbättra eller reformera barnomsorgen (Storbritannien, Polen, Österrike, Tjeckien, Nederländerna) och utveckla heldagsskolor (Österrike) i syfte att uppmuntra föräldrar som står utanför arbetskraften och ensamstående föräldrar att arbeta eller ge deltidsarbetande föräldrar möjlighet att arbeta fler timmar. Andra åtgärder omfattar initiativ för att öka medvetenheten när det gäller likabehandling av kvinnor och män, t.ex. genom införande av en inkomstkalkylator eller ett könsindex (Österrike). Två medlemsstater har vidtagit åtgärder för att förbättra beskattningen av andraförsörjare, till exempel genom att koppla regeringens bidrag till barnomsorg till arbetstiderna för den förälder som arbetar minst (NL) eller genom att ett statligt bidrag till kostnaderna för barnomsorg för att minska de skattemässiga hinder som gör det mindre attraktivt för andraförsörjare att börja arbeta. Ytterligare ansträngningar bör göras för att åtgärda negativa ekonomiska incitament och den kombinerade effekten av skatte- och bidragssystem, lång föräldraledighet och otillräcklig eller orimligt dyr barnomsorg. 2.2.Hjälpa arbetslösa tillbaka till arbetslivet (riktlinje 7) De aktiva arbetsmarknadsåtgärderna måste målinriktas bättre så att man undviker strukturell arbetslöshet och ökad social utestängning. Tolv medlemsstater fick en landsspecifik rekommendation om genomförandet och omfattningen av en aktiv arbetsmarknadspolitik. Huvuddelen av dessa gällde reformer för att göra de aktiva arbetsmarknadsåtgärderna effektivare, inbegripet med större fokusering på särskilda grupper. En mindre grupp åtgärder gällde att förbättra kapaciteten vid de offentliga arbetsförmedlingarna för att erbjuda bättre och mer enhetlig service. I enlighet med ovanstående planerar vissa medlemsstater att reformera de aktiva arbetsmarknadsåtgärderna enligt regeringens arbetsprogram (Finland, Portugal, Tyskland). Andra har vidtagit åtgärder som riktar sig till ungdomar genom att föreslå en s.k. social garanti för ungdomar med erbjudande om arbete, praktik eller utbildning (Finland) eller genom omfattande ungdomspraktikprogram (Bulgarien), reformer av kontraktsvillkoren för yrkespraktik för unga arbetstagare (Spanien) eller genom att införa nya finansiella incitament för arbetsgivare för att öka antalet lärlingsplatser (Luxemburg). Andra länder har vidtagit åtgärder för att ta itu med situationen för långtidsarbetslösa (Slovakien, Estland, Spanien) genom att undersöka hur man bättre kan utnyttja ESF-finansierade projekt (Estland, Grekland, Polen) eller resurser från avskaffade undantag från arbetslöshetsförsäkringsavgift för äldre arbetstagare (Österrike). I vissa medlemsstater planerar man att åtgärda långtidsarbetslösheten genom att skapa mellanarbetsmarknader (Slovakien). En del medlemsstater har öppnat arbetsförmedlingstjänsterna för privata arbetsförmedlingar (Spanien), medan andra har inlett trepartsförhandlingar om de offentliga arbetsförmedlingarnas funktion och tjänster. Andra medlemsstater håller på att införa ”utbildningskuponger” så att arbetssökande kan välja utbildningsanordnare (Litauen). För att bekämpa ungdomsarbetslösheten och förbättra ungdomarnas tillträde till arbetsmarknaden har flera medlemsstater satsat på ytterligare utveckling av alternerande praktikplatser för ungdomar. 2.3Bekämpa fattigdom och främja social delaktighet (riktlinje 10) En del medlemsstater har infört övervakningsverktyg för att bedöma de sociala konsekvenserna av krisen och särskilda åtgärder har införts för att begränsa krisens negativa verkningar, t.ex. genom att förenkla de sociala trygghetssystemen och anpassa förmånerna och/eller villkoren för att komma i fråga för socialt bistånd. Det har också visat sig mycket värdefullt att vidta särskilda reformåtgärder för att förhindra de negativa effekterna av de finanspolitiska konsolideringsåtgärderna i olika länder, ofta på grundval av förhandsbedömningar av åtgärdernas sociala konsekvenser. Vissa medlemsstater har också tittat på hur andra politikområden (energi, bostäder, transporter osv.) kan mobiliseras för att lindra krisens verkningar. Det finns ett behov av att utvidga detta för att garantera tillgång till hälso- och sjukvårdstjänster till överkomliga priser för låginkomstgrupper och utsatta grupper, särskilt när det gäller primärvård, kroniska sjukdomar och psykisk ohälsa, med hänsyn till de konsekvenser som finanspolitiska åtgärder på folkhälsoområdet kan få för fattigdomsnivån. Uppmärksamhet bör även ägnas åt ansvarsfull kreditgivning, särskilt för utsatta grupper. I flera medlemsstater har det vidtagits åtgärder för att öka särskilda utsatta målgruppers deltagande på arbetsmarknaden, t.ex. ungdomar, invandrare och etniska minoriteter, för att förhindra att de utestängs från arbetsmarknaden under lång tid. Nio medlemsstater fick en landsspecifik rekommendation om att bekämpa fattigdom och främja social delaktighet. Majoriteten av dessa gällde bättre integration av särskilda grupper på arbetsmarknaden, medan en mindre del direkt tog upp omfattningen av fattigdom eller risken för fattigdom. I detta sammanhang måste särskild uppmärksamhet ägnas åt att förbättra situationen för de s.k. arbetande fattiga i Europa (8,4 % av EU:s befolkning), särskilt genom en aktiv integrationspolitik som underlättar anpassningen till förändringar och värnar om arbetstagarnas kompetens och produktivitet. De politiska åtgärderna omfattar bland annat förslag om att öka bidragen till arbetsgivare inom ramen för ”win win”-planen som riktar sig till särskilda målgrupper (Belgien). Vissa medlemsstater har inlett integrerade insatser (ESF och Eruf) för en övergång från institutionsbaserad till samhällsbaserad barnomsorg och för utveckling av nya möjligheter till sociala bostäder för romer (Bulgarien). Andra medlemsstater har gjorts insatser för att åtgärda invandrarnas situation genom att förbättra det reformerade programmet för introduktion på arbetsmarknaden för nyanlända invandrare, särskilt när det gäller språkutbildning (Sverige). Andra har vidtagit åtgärder som syftar till att underlätta erkännandet av examensbevis, erbjuda ungdomar en andra chans till utbildning och inrätta mentor- och utbildningsprogram för kvinnor (Österrike). 2.4Investera i utbildning (riktlinjerna 8 och 9) Allmänna åtgärder för att reformera utbildningssystemen har vidtagits i en rad medlemsstater. Åtgärderna riktar sig framför allt till ungdomar, arbetslösa och invandrare. Andra reformer syftar till att förutse kompetensbehov eller förbättra kvaliteten och tillgången till yrkesutbildning. Mot bakgrund av den nuvarande problemet med ungdomsarbetslöshet är det nödvändigt att modernisera utbildningssystemen så att de på ett effektivt sätt ger ungdomar relevant kunskap och kompetens. Ett antal länder måste säkerställa att deras system för gymnasieskola och yrkesutbildning på ett effektivt sätt ger eleverna förutsättningar att komma in på högre utbildning eller specialkompetens som ger dem möjlighet att direkt gå ut på arbetsmarknaden. Universitetens förvaltning bör ge studenter, lärare och forskare incitament, se till att utbildningsplanerna anpassas till de skiftande behoven på arbetsmarknaden och utgöra grunden för en starkare koppling mellan forskning och näringsliv. Detta kräver också att man bättre kan förutse framtida kompetensbehov och att man stärker samarbetet mellan utbildningsinstitutioner, företag och arbetsförmedlingar, på grundval av det arbete som utförs av branschspecifika kompetensråd på nationell nivå och EU-nivå. Som en del i smart budgetkonsolidering bör investeringar i utbildning och kompetens prioriteras, samtidigt som man ökar ändamålsenligheten och effektiviteten i utbildningssystemen och ser till att reformerna ökar utbildningens relevans för arbetsmarknaden. För att motverka att elever lämnar skolan i förtid har en del medlemsstater skärpt sina förebyggande åtgärder genom att införa ett obligatoriskt förskoleår (Österrike, Bulgarien, Cypern, Danmark, Grekland, Ungern, Polen, Rumänien). De flesta medlemsstaterna har dock vidtagit interventionsåtgärder som syftar till att stödja enskilda elever genom t.ex. mentorskap eller handledning. Enligt rådets rekommendationer från 2011 om politiska strategier för att minska andelen elever ungdomar som lämnar skolan i förtid måste sådana åtgärder komplettera kompensationsåtgärder, t.ex. en andra chans till utbildning för dem som lämnar en utbildning i förtid. Många medlemsstater försöker öka andelen personer med eftergymnasial utbildning genom en rad olika åtgärder som ofta inriktas på att utvidga tillträdet till för närvarande underrepresenterade grupper. Åtgärderna omfattar t.ex. direkt ekonomiskt stöd, vägledning och rådgivning eller förberedande kurser, och många länder tillhandahåller riktat stöd till låginkomstgrupper (Belgien, Frankrike, Cypern, Polen, Rumänien) eller studerande med invandrarbakgrund (Bulgarien, Belgien, Nederländerna, Danmark, Estland, Finland, Grekland). Vissa medlemsstater har vidtagit särskilda åtgärder för att fler ska slutföra utbildningen, t.ex. genom att hjälpa elever som riskerar att lämna utbildningen genom vägledning och rådgivning (Frankrike, Luxemburg, Nederländerna, Sverige, Slovenien). Genom reformerna måste man ta itu med den dubbla utmaningen att öka antalet personer som tar examen och samtidigt upprätthålla och stärka kvaliteten på utbildning och forskning. Ett fåtal länder har genomfört reformer på yrkesutbildningsområdet (Polen, Slovakien, Cypern, Estland) genom att göra sina utbildningssystem mer lyhörda för befintliga och prognostiserade kompetensbehov (Belgien, Frankrike, Grekland, Spanien, Frankrike, Ungern Irland, Italien, Rumänien, Slovakien, Slovenien, Storbritannien). Det är nödvändigt med en mer arbetsmarknadsinriktad yrkesutbildning i kombination med tillräckliga möjligheter till yrkesutbildning, särskilt lärlingsutbildning, i samarbete med arbetsmarknadens parter.

En rad politiska initiativ har tagits som svar på de landsspecifika rekommendationer som getts till 16 medlemsstater rörande investeringar och reformer på utbildningsområdet. Bland de initiativ som har vidtagits av de medlemsstater för vilka man framhållit problemet med att elever lämnar skolan i förtid ingår t.ex. coachingprojekt för ungdomar (Österrike), en utbyggnad av Neue Mittelschule (Österrike) eller stöd till personer som slutat skolan i förtid att läsa in och erhålla nödvändiga utbildningsintyg (Österrike, Bulgarien). Det har också föreslagits att leda in elever som riskerar att lämna skolan i förtid på intressanta yrkesbanor genom yrkesutbildning och diversifiering av skolornas utbud och program (Malta). Andra har föreslagit sociala klausuler vid offentlig upphandling för att garantera lärlingsutbildning för ungdomar i yrkesutbildning (Danmark). Det finns dock utrymme för att stärka de förebyggande strategierna och strategierna för tidigt ingripande med inriktning på elever som riskerar att lämna skolan i förtid, t.ex. genom att stärka kapaciteten och kvaliteten på förskoleutbildning och barnomsorg, tillhandahålla individanpassad inlärning, bättre riktat stöd till dessa elever, system för tidig varning och aktiviteter utanför schemat för att bredda möjligheterna till inlärning och personlig utveckling. Det är också nödvändigt att ägna större uppmärksamhet åt att invandrarbarnens utbildningsresultat har relevans för arbetsmarknaden. Ett annat område för politiska åtgärder är reformer inom den högre utbildningen för att bättre anpassa utbudet till arbetsmarknadens behov. Åtgärderna omfattar t.ex. ett reformprogram för högre utbildning ”Partnerskap för kunskap” (Polen) eller införande av ”university technical colleges (UTCs)” i samarbete med arbetsgivare och universitet (Storbritannien). Andra medlemsstater har vidtagit åtgärder för att underlätta tillgången till yrkesinriktad utbildning (Spanien). Nya strategier för livslångt lärande har lagts fram i vissa medlemsstater (Österrike, Polen, Slovakien) och förnyats i andra (Estland), medan man i andra fall har inlett en nationell dialog och utarbetat en vitbok (Luxemburg). Det är viktigt att kompetensutveckling och livslångt lärande främjas även framöver med särskild tonvikt på arbetslösa ungdomar och vuxna med låg eller föråldrad kompetens, och att företag och lokala myndigheter ingår partnerskap för att säkerställa att kompetenshöjningen tar hänsyn till den lokala arbetsmarknadens särdrag. Europeiska socialfondens bidrag till prioriteringarna i Europa 2020-strategin Europeiska socialfonden (ESF) är ett av de viktigaste finansieringsverktygen till stöd för Europa 2020-strategin. Många av Europa 2020-strategins prioriteringar genomförs genom operativa program som finansieras av ESF under den nuvarande programplaneringsperioden. Under de senaste åren har programmen varit tillräckligt flexibla för att kunna inriktas på ändrade socioekonomiska förhållanden; och när så har varit lämpligt har man gjort nödvändiga ändringar. För perioden 2014–2020 kommer ESF att helt samordnas med och inriktas på Europa 2020-strategin och dess överordnade mål. ESF kommer att koncentrera stödet till åtgärder i medlemsstaterna som är nära förbundna med de integrerade riktlinjerna, de landsspecifika rekommendationerna och de nationella reformprogrammen. När det gäller tillämpningsområdet fastställs i utkastet till ESF-förordning för 2014–2020 fyra tematiska mål: - främja sysselsättning och arbetstagarnas rörlighet, - investera i utbildning, kompetens och livslångt lärande, - främja social inkludering och bekämpa fattigdom, - stärka institutionernas kapacitet och effektivisera den offentliga förvaltningen. Fonden spelar en särskild roll när det gäller att stödja flera av strategins flaggskeppsinitiativ, till exempel En agenda för ny kompetens och nya arbetstillfällen, Europeisk plattform mot fattigdom och Unga på väg. ESF kommer också att bidra till andra viktiga prioriteringar, t.ex. att stärka investeringarna i forskning och innovation, underlätta tillgången till och användningen av informations- och kommunikationsteknik, stärka de små och medelstora företagens konkurrenskraft, stödja övergången till en utsläppssnål ekonomi och främja hållbar resursanvändning. 2.5Balansera säkerhet och flexibilitet (riktlinje 7) Allmänna åtgärder för att hantera balansen mellan säkerhet och flexibilitet har vidtagits i en rad medlemsstater, framför allt för att se över arbetslöshetsersättningen och de sociala förmånerna, bekämpa segmenteringen av arbetsmarknaden och reformera den befintliga lagstiftningen om minimilöner eller stärka efterlevnaden av bestämmelserna om minimilön och svart arbete. Att förbättra det övergripande genomförandet av flexicurity fortsätter att vara prioritering för de flesta medlemsstaters arbetsmarknader. Fem medlemsstater fick en landsspecifik rekommendation som gällde arbetsmarknadens funktionssätt och bekämpande av segmentering. Fokus i rekommendationerna varierade stort, men en reform av lagstiftningen om anställningsskydd för att minska segmenteringen mellan personer med tillfällig anställning och tillsvidareanställningar var det viktigaste målet. Två medlemsstater har anmält politiska åtgärder som bland annat omfattar lagstiftningsreformer för att minska arbetsmarknadens uppdelning, stärka den interna flexibiliteten och förbättra möjligheterna till anställning för arbetslösa (Spanien) eller en lag om sysselsättningsfrämjande åtgärder för att stärka den andra förhandlingsnivån (Italien). Andra länder har antagit den rättsliga grunden för att reglera bemanningsföretag (Litauen) eller ökat flexibiliteten på arbetsmarknaden genom att reformera sin arbetslagstiftning (Slovakien). Man måste se till att människor med visstids- och deltidsanställning har tillräckligt socialt skydd, särskilt genom att göra det möjligt för dem att förvärva skäliga pensionsrättigheter, och att ramvillkoren gör det möjligt för dem att utvecklas på arbetsmarknaden, bland annat genom möjligheter att återgå till heltidsarbete, att göra karriär och att få tillgång till vidareutbildning. 2.6Reformera pensionssystemen (riktlinje 10) Allmänna pensionsreformer har genomförts eller håller på att förberedas i ett antal medlemsstater (Tjeckien, Danmark, Cypern, Litauen, Nederländerna) medan andra medlemsstater (Malta, Polen) har genomfört reformer med anknytning till gränsöverskridande pensioner. Ett antal medlemsstater har vidtagit åtgärder för att begränsa eller motverka förtidspensioneringar (Tjeckien, Litauen, Portugal).