GEMENSAM STÅNDPUNKT (EG) nr 36/1999

antagen av rådet den 29 juli 1999

inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/.../EG av den ... om att bekämpa sena betalningar vid handelstransaktioner

(1999/C 284/01)

EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

med beakantade av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 95 i detta,

med beaktande av kommissionens förslag(1),

med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande(2),

enligt förfarandet i artikel 251 i fördraget(3), och

av följande skäl:

1. Europaparlamentet uppmanade i sin resolution om det integrerade programmet för små och medelstora företag och hantverksföretag(4) kommissionen att lägga fram förslag inriktade på problemen med sena betalninger.

2. Den 12 maj 1995 antog kommissionen en rekommendation om betalningsfrister vid handelstransaktioner(5).

3. I sin resolution om kommissionens rekommendation om betalningsfrister vid handelstransaktioner(6) uppmanade Europaparlamentet kommissionen at omarbeta sin rekommendation till ett förslag till ett rådsdirektiv och att lägga fram det så snart som möjligt.

4. Den 4 juni 1997 offentliggjorde kommissionen en handlingsplan för den inre marknaden, i vilken det underströks att sena betalningar är ett allt allvarligare hinder för att den inre marknaden skall bli en framgång.

5. Den 17 juli 1997 publicerade kommissionen en rapport om betalningsförseningar vid handelstransaktioner(7) med en sammanfattande utvärdering av vad kommissionens rekommendation av den 12 maj 1995 hade givit för resultat.

6. Långa betalningsperioder och sena betalningar medför att företag, särskilt små och medelstora, utsätts för betungande administrativa och ekonomiska bördor. Dessa problem utgör dessutom en huvudorsak till att företag kommer på obestånd som hotar deras fortsatta existens, och de leder till att många arbetstillfällen går förlorade.

7. Skillnaderna mellan medlemsstaterna i fråga om regler och praxis när det gäller betalningar utgör ett hinder för en väl fungerande inre marknad.

8. Detta får till följd att handelstransaktioner mellan medlemsstaterna begränsas avsevärt. Detta strider mot artikel 14 i fördraget eftersom företagare skall kunna bedriva handel på hela den inre marknaden på sådana villkor som säkerställer att gränsöverskridande transaktioner inte medför större risker än inrikes försäljning. Det skulle leda till en snedvridning av konkurrensen om olika regler tillämpades på inrikes och gränsöverskridande transaktioner.

9. Av den senaste statistiken framgår det att situationen med sena betalninger, milt uttryckt, inte har förbättrats i många medlemsstater sedan rekommendationen av den 12 maj 1995 antogs.

10. Målet att förbättra situationen när det gäller sena betalningar på den inre marknaden kan inte i tillräcklig utsträckning uppnås av medlemsstaterna var för sig, utan kan bättre uppnås på gemenskapsnivå. Detta direktiv går inte utöver vad som är nödvädigt för att uppnå detta mål. Direktivet överensstämmer därför helt och hållet med subsidiaritetsprincipens och proportionaliteitsprincipens krav i enlighet med artikel 5 i fördraget.

11. Detta direktiv bör begränsas till betalningar som görs som ersättning vid handelstransaktioner och reglerar inte transkationer med konsumenter, räntor i samband med andra betalningar, t.ex. betalningar enligt lagstiftningen om checkar och växlar eller betalningar av skadestånd, inbegripet betalningar från försäkringsbolag.

12. Det faktum att fria yrkesutövare omfattas av det här direktivet betyder inte att medlemsstaterna måste behandla dem som företag eller näringsidkare för syften som inte omfattas av detta direktiv.

13. I detta direktiv ges enbart en definition av uttrycket "exekutionstitel", men de olika förfarandena för exekutiv verkställighet av en sådan titel och villkoren för att inställa eller avbryta verkställigheten av en sådan titel regleras inte.

14. Sen betalning är ett avtalsbrott som har blivit ekonomiskt intressant för gäldenärer i de flesta medlemsstater genom att dröjsmålsräntan är låg och/eller indrivningsförfarandena långsamma. Det krävs en avgörande förändring för att vända denna utveckling och för att säkerställa att konsekvenserna av sena betalningar avhåller från att betala sent.

15. Det kan finnas kategorier av avtal där en längre betalningsperiod tillsammans med en inskränkning i avtalsfriheten eller en högre ränta kan vara motiverad.

16. Detta direktiv bör förbjuda missbruk av avtalsfriheten till borgenärens nackdel. Direktivet påverkar inte nationella bestämmelser med avseende på det sätt på vilket avtal ingås eller som reglerar giltighet av avtalsvillkor som är oskäliga för gäldenären.

17. Konsekvenserna av sena betalningar kan endast verka avskräckande om de är förenade med indrivningsförfaranden som är snabba och effektiva för borgenären. I enlighet med icke-diskrimineringsprincipen i artikel 12 i fördraget bör dessa förfaranden vara tillgängliga för alla borgenärer som är etablerade i gemenskapen.

18. I artikel 4 i detta direktiv krävs att indrivningsförfarandet av obestridda fordringar slutförs inom en kort tidsperiod i enlighet med nationell lagstiftning men ålägger inte medlemsstaterna att anta ett särskilt förfarande eller ändra sina nuvarande rättsliga förfaranden på ett speciellt sätt.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Tillämpningsområde

Bestämmelserna i detta direktiv skall gälla alla betalningar som görs som ersättning vid handelstransaktioner.

Artikel 2

Definitioner

I detta direktiv avses med

1. handelstransaktioner: transaktioner mellan företag eller mellan företag och offentliga myndigheter som leder till leverans av varor eller tillhandahållande av tjänster mot ersättning; med företag menas varje organisation som handlar inom sin oberoende ekonomiska eller yrkesmässiga verksamhet, även om det drivs av en ensam person,

2. sen betalning: överskrida den avtalsenliga eller lagstadgade tidsfristen för betalning,

3. exekutionstitel: beslut, dom, utslag eller betalningsfastställelse som utfärdas av en domstol eller annan behörig myndighet antingen för omedelbar betalning eller betalning genom avbetalningar och som gör det möjligt för borgenären att erhålla betalning för sin fordran av gäldenären genom exekutiv verkställighet; härunder inbegrips beslut, utslag, dom eller betalningsfastställelse som är preliminärt verkställbar(t) och förblir detta även om gäldenären överklagar den/det.

Artikel 3

Ränta vid sen betalning

1. Medlemsstaterna skall säkerställa att

a) ränta i enlighet med punkt d skall betalas från dagen efter den förfallodag eller den betalningsperiod som fastställs i avtalet,

b) om förfallodagen eller betalningsperioden inte fastställs i avtalet skall ränta automatiskt betalas utan att det krävs en påminnelse

i) 30 dagar efter det att gäldenären mottagit fakturan eller en likvärdig begäran om betalning,

eller

ii) om det råder osäkerhet om tidpunkten för mottagande av fakturan eller en likvärdig begäran om betalning, 30 dagar efter tidpunkten för mottagande av varorna eller tjänsten,

eller

iii) om gäldenären mottar fakturan eller en likvärdig begäran om betalning innan varorna eller tjänsten mottagits, 30 dagar efter tidpunkten för mottagande av varorna eller tjänsten,

eller

iv) om ett förfarande för godkännande eller kontroll, genom vilket varornas eller tjänstens överensstämmelse med avtalet skall konstateras, föreskrivs i lag eller i avtalet och om gäldenären mottar fakturan eller en likvärdig begäran om betalning tidigare eller vid den tidpunkt då mottagandet eller kontrollen sker, 30 dagar efter den sistnämnda tidpunkten,

c) borgenären skall vara berättigad till dröjsmålsränta om

i) denne har fullgjort sina avtalsenliga och lagenliga skyldigheter,

och

ii) inte har mottagit det förfallna beloppet i tid, dock inte om gäldenären inte är ansvarig för förseningen,

d) räntenivån för dröjsmålsränta ("den lagstadgade räntan") som gäldenären är skyldig att betala skall vara summan av den räntesats som Europeiska centralbanken (ECB) använder för sin huvudsakliga refinansieringsfacilitet i form av fast återköpsränta över två veckor som gäller vid ECB:s första bankdag under det aktuella halvåret ("referensräntan") plus åtminstone 6 procentenheter ("marginalen"), såvida inte annat anges i avtalet. För en medlemsstat som inte deltar i tredje etappen av Ekonomiska och monetära unionen skall referenssatsen enligt ovan motsvaras av de styrräntor som fastställs av dess centralbank. I båda fallen skall referensräntan som fällde vid den första bankdagen under det aktuella halvåret gälla under de följande sex månaderna.

2. För vissa kategorier av avtal som skall definieras i nationell lagstiftning, får medlemsstaterna fastställa den tidsfrist efter vilken ränta skall betalas till högst 60 dagar under förutsättning att de antingen avhåller avtalsparterna från att överskrida denna tidsfrist eller fastställer en obligatorisk räntesats som väsentligen överskrider den lagstadgade räntan.

3. Medlemsstaterna skall säkerställa att en överenskommelse om tidpunkt för betalning eller konsekvenserna av sen betalning som inte överensstämmer med bestämmelserna i punkt 1 och punkt 2 antingen inte skall vara verkställbar eller ge upphov till skadeståndskrav om den, när alla omständigheter i fallet beaktas, inklusive gott handelsbruk, är grovt oskälig mot borgenären. Om en sådan överenskommelse fastställs vara grovt oskälig skall de lagstadgade villkoren gälla, såvida inte de nationella domstolarna fastställer andra villkor som är skäliga.

Artikel 4

Indrivning av obestridda fordringar

1. Medlemsstaterna skall säkerställa att en exekutionstitel, oavsett skuldens storlek, normalt kan erhållas inom 90 kalenderdagar från den dag då borgenären gjorde en framställning eller lämnade in en ansökan vid domstol eller annan behörig myndighet, under förutsättning att gäldenären inte bestrider skulden eller ifrågasätter aspekter av förfarandet. Denna skyldighet skall fullgöras av medlemsstaterna i enlighet med respektive nationella lagar och andra författningar.

2. Enligt respektive nationella lagar och författningar skall samma villkor gälla för alla borgenärer som är etablerade i Europeiska gemenskapen.

3. Tidsfristen på 90 kalenderdagar i punkt 1 skall inte omfatta följande:

a) Tidsfristerna för underrättelse och delgivning av handlingar.

b) Eventuella förseningar som orsakats av borgenären, såsom den tid som krävs för att korrigera ansökningar.

4. Denna artikel skall inte påverka bestämmelserna i Brysselkonventionen om domstols behörighet och verkställighet av domar på privaträttens område(8).

Artikel 5

Överföring till nationell lagstiftning

1. Medlemsstaterna skall sätta i kraft de bestämmelser i lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den ...(9) . De skall genast underrätta kommissionen om detta.

När en medlemsstat antar dessa bestämmelser skall de innehålla en hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av sådan hänvisning vid offentliggörandet. Närmare föreskrifter om hur hänvisningen skall göras skall varje medlemsstat själv utfärda.

2. Medlemsstaterna får behålla eller sätta i kraft bestämmelser som är mer gynnsamma för borgenären än de bestämmelser som är nödvändiga för att följa detta direktiv.

3. Vid överföringen av detta direktiv får medlemsstaterna utesluta

a) skulder som är föremål för ett insolvensförfarande mot gäldenären,

och

b) avtal som har ingåtts före den ...(10).

4. Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna texterna till de centrala bestämmelser i nationell lagstiftning som de antar inom det område som omfattas av detta direktiv.

5. Kommissionen skall åtminstone under de tre första åren efter den ...(11) genomföra en årlig översyn av bland annat den lagstadgade räntan för att bedöma inverkan på transaktioner och hur lagstiftningen fungerar i praktiken. Resultatet av denna och andra översyner skall meddelas Europaparlamentet och rådet.

Artikel 6

Ikraftträdande

Detta direktiv träder i kraft samma dag som det offentliggörs i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.

Artikel 7

Adressater

Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.

Utfärdat i ... den ....

På Europaparlamentets vägnar

Ordförande

På rådets vägnar

Ordförande

(1) EGT C 168, 3.6.1998, s. 13 och EGT C 374, 3.12.1998, s. 4.

(2) EGT C 407, 28.12.1998, s; 50.

(3) Europaparlamentets yttrande av den 17 september 1998 (EGT C 313, 12.10.1998, s. 142), rådets gemensamma ståndpunkt av den 29 juli 1999 och Europaparlamentets beslut av den ... (ännu ej offentliggjort i EGT).

(4) EGT C 323, 21.11.1994, s. 19.

(5) EGT L 127, 10.6.1995, s. 19.

(6) EGT C 211, 22.7.1996, s. 43.

(7) EGT C 216, 17.7.1997, s. 10.

(8) Konsoliderad version (EGT L 27, 26.1.1998, s. 3).

(9) 24 månader efter detta direktivs ikraftträdande.

(10) 24 månader efter detta direktivs ikraftträdande.

(11) 24 månader efter detta direktivs ikraffträdande.

RÅDETS MOTIVERING

I. INLEDNING

1. Den 24 april 1998 lade kommissionen fram ett förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om insatser mot betalningsförseningar vid handelstransaktioner.

Förslaget grundades då på artikel 100a i fördraget (och grundas nu på artikel 95 i fördraget), och medbeslutandeförfarandet skall tillämpas (kvalificerad majoritet begärd).

2. Europaparlamentet yttrade sig om förslaget vid en första behandling den 17 september 1998.

Kommissionen lade därefter fram ett ändrat förslag.

3. Rådet fastställde sin gemensamma ståndpunkt i enlighet med artikel 251.2 tredje stycket den 29 juli 1999.

II. SYFTE

Syftet med det kommande direktivet är bland annat att motverka betalningsförseningar genom att harmonisera den ränta som skall betalas efter det att betalningsfristen har gått ut. Enligt direktivet skall indrivningsförfarandet vid obestridda fordringar slutföras på kort tid i överensstämmelse med nationell lagstiftning, men medlemsstaterna är inte skyldiga att anta något särskilt förfarande eller ändra befintliga rättsliga förfaranden på något särskilt sätt. Principen om avtalsfrihet respekteras givetvis genom detta direktiv.

III. SYNPUNKTER

A. ALLMÄNNA KOMMENTARER

Rådet har försökt att förbättra borgenärens situation på de tre områden där behovet av harmoniserade regler är som störst. Dessa är perioden efter vilken ränta skall betalas, dröjsmålsräntan samt kravet att indrivningsförfaranden för obestridda fordringar normalt skall slutförs inom 90 dagar. På övriga områden som omfattas av kommissionens förslag kunde rådet inte bekräfta behovet eller ens möjligheten av en harmonisering. Detta gäller äganderättsförbehåll (artikel 4 i kommissionens ändrade förslag), ett särskilt förfarande för fordringar på upp till 20000[nbsp ]euro (artikel 6 i kommissionens ändrade förslag) samt särskilda regler för den offentliga sektorn (artiklarna 7 och 8 i kommissionens ändrade förslag).

När det gäller de av Europaparlamentets ändringsförslag som kommissionen inte har behållit i sitt ändrade förslag(1) (ändringsförslagen 5, 6, 17, 23, 25, 27, 29, 33 och 34), har rådet också beslutat att av ovan nämnda skäl inte ta med dessa.

Rådets granskning av det ändrade förslaget har inriktats på de av Europaparlamentets ändringsförslag som kommissionen behållit.

Resultatet av diskussionen inom rådet återges i detalj nedan under B (Synpunkter på artiklarna).

B. SYNPUNKTER PÅ ARTIKLARNA

Den text som det hänvisas till i det följande är kommissionens ändrade förslag.

i) Artikel 1

(Tillämpningsområde)

Artikel 1 är oförändrad. Rådet har endast infört ett klargörande som går ut på att det endast är betalningar som görs som ersättning vid handelstransaktioner som avses.

ii) Artikel 2

(Definitioner)

Ändringsförslagen 9-11 och 13

Artikel 2 innehåller nu definitioner av "handelstransaktioner", "betalningsförsening" och "exekutionstitel". De båda första definitionerna är nu mer precisa, men har i stort sett samma sakinnehåll. Definitionen av "exekutionstitel" fanns inte med i kommissionens ändrade förslag, men rådet har infogat denna definition för att klargöra räckvidden av artikel 5. Definitionerna av "äganderättsförbehåll", "offentliga myndigheter" och "offentlig upphandling" behövs inte längre. Dessa definitioner behövdes för tillämpningen av artiklarna 4, 7 och 8 i kommissionens ändrade förslag, vilka rådet inte kunde godta och vilka har utgått. Europaparlamentets ändringsförslag 9 täcks delvis av den definition som rådet behållit i sin gemensamma ståndpunkt. Det var emellertid omöjligt att behålla ändringsförslagen 10, 11 och 13.

iii) Artikel 3

(Ränta vid betalningsförsening)

Ändringsförslagen 14, 15 och 17

Rådet kunde följa huvudpunkterna i artikel 3 i kommissionens ändrade förslag, vilka var följande: Ränta skall betalas utan att det krävs en påminnelse efter en viss tidsfrist. Räntenivån har fastställts genom hänvisning till en lagstadgad dröjsmålsränta och en marginal. Parterna i kontraktet skall ha möjlighet att fastställa andra betalningsfrister och räntesatser, om de anser detta lämpligare i deras fall.

Rådet kunde inte bekräfta den föreslagna tidsfristen och vissa detaljer i den föreslagna bestämmelsen. Efter en intensiv debatt enades rådet om att det vore rimligt med en frist på 30 dagar efter erhållande av faktura eller likvärdig begäran om betalning. Rådet delade kommissionens och Europaparlamentets farhågor om att avtalsfriheten möjligen kan komma att missbrukas i fråga om tidsfristen för betalning. Rådet beslutade att de missbruksmotverkande mekanismerna i kommissionens ändrade förslag kunde förenklas och på så sätt bli mer verkningsfulla. Kontraktsbestämmelser som är grovt orättvisa mot borgenären skall inte kunna genomdrivas eller skall ge upphov till skadestånd, om inte en nationell domare fastställer andra villkor som är rättvisa.

Rådet beslutade att ta hänsyn till de speciella situationerna i vissa medlemsstater. I sådana situationer fungerar 30-dagarsregeln i kombination med parternas frihet att fastställa andra regler i sitt speciella avtal ibland inte på ett tillfredsställande sätt. Det finns fall där en av parterna är så dominerande att den andra parten de facto är oförmögen att förhandla till sig ett balanserat avtal. I andra fall kan en part sakna tillräcklig yrkeskunskap för att kunna använda sin avtalsfrihet på ett adekvat sätt. Rådet har därför infört en regel som ger medlemsstaterna möjlighet att förlänga fristen, varefter ränta skall betalas upp till 60 dagar, under förutsättning att respektive medlemsstat i sin nationella lagstiftning antingen begränsar avtalsfriheten och hindrar parterna från att i sitt avtal föreskriva en ytterligare förlängning av 60-dagarsfristen eller medger en betydligt högre räntesats.

När allt kom omkring kunde rådet inte acceptera bestämmelsen i artikel 3.1 j i kommissionens ändrade förslag. Enligt denna bestämmelse skulle medlemsstaterna vara skyldiga att göra det möjligt för borgenären att kräva såväl ränta som kompensation för alla andra kostnader som uppstått till följd av betalningsförsening. Endast några få medlemsstater var beredda att acceptera ett så brett synsätt. Flera medlemsstater begärde att man istället skulle införa en enklare bestämmelse enligt vilken medlemsstaterna skulle vara skyldiga att garantera att borgenären har rätt att kräva skälig kompensation för kostnader för indrivning av skuld. Dessa medlemsstater menade att den ränta som fastställs i artikel 3.1 d i den gemensamma ståndpunkten inte skulle stärka borgenärens ställning i tillräckligt hög grad och att en ny punkt e, som skulle begränsas till att gälla enbart kostnaderna för indrivning av skuld, borde införas. Andra medlemsstater delade inte denna åsikt och var emot en sådan bestämmelse med argumentet att varje text om kompensation skulle leda till flera oklarheter av juridisk natur i direktivet.

Mot bakgrund av ovanstående var det därför inte möjligt att behålla Europaparlamentets ändringsförslag 14, 15 och 17.

Som en politisk kompromiss beslöt rådet att inte införa en kompensationsklausul utan att istället fastställa marginalen till en betydligt högre nivå. Under de diskussioner som tidigare förts hade medlemsstaternas åsikter om marginalen varierat från 2 till 8 procents marginal. Rådet enades slutligen om en marginal på 6 procent.

Kommissionen accepterade dessa ändringar som en kompromisslösning.

iv) Artikel 4 (struken)

(Äganderättsförbehåll)

Ändringsförslag 18, 19 och 21

Rådet kunde inte acceptera artikel 4 i kommissionens ändrade förslag om äganderättsförbehåll. Medlemsstaterna var mycket tveksamma till om en sådan klausul verkligen skulle leda till snabbare betalningar. De ansåg att äganderättsförbehåll snarast var ett instrument för att skydda borgenären mot riskerna för gäldenärens insolvens. De var även rädda för att klausuler om äganderättsförbehåll, särskilt en utökad klausul i denna fråga, skulle inkräkta på deras nationella egendoms- och insolvenslagstiftning som inte skulle påverkas av direktivet. Kommissionen accepterade slutligen att man absolut inte skulle nå någon majoritet om att bibehålla denna artikel i direktivet. Artikeln ströks således från den gemensamma ståndpunkten. Europaparlamentets ändringsförslag 18, 19 och 21 faller därmed.

v) Artikel 5

(Indrivning av obestridda fordringar)

Rådet kom fram till att det förelåg stora svårigheter med texten till artikel 5, särskilt beträffande den ursprungliga lydelsen i kommissionens ändrade förslag. Rådets juridiska avdelning granskade artikeln och ansåg att detta inte tillhörde gemenskapens befogenheter. Rådet ansåg dock att bestämmelsen var av väsentlig betydelse för direktivet och därför inte skulle strykas. För att beakta yttrandet från rådets juridiska avdelning ändrades därför lydelsen till att innebära att medlemsstaterna inte är skyldiga att införa något nytt särskilt förfarande i sin nationella civilprocesslagstiftning om indrivning av obestridda fordringar och inte heller att ändra sina nuvarande rättsliga förfaranden på något särskilt sätt. De behöver endast se till att en verkställbar exekutionstitel för sådana fordringar normalt kan erhållas inom 90 dagar.

Det erinras om att Europaparlamentet inte lade fram något ändringsförslag till denna artikel.

vi) Artikel 6 (struken)

(Förenklat förfarande vid bestridda fordringar på belopp upp till 20000[nbsp ]euro)

Ändringsförslag 22 och 23

Rådet kunde inte acceptera artikel 6 i kommissionens ändrade förslag. Denna artikel skulle ha tvingat medlemsstaterna att införa ett nytt förfarande i sin nationella civilprocesslagstiftning. Enligt rådets juridiska avdelning skulle detta ha överskridit gemenskapens juridiska befogenheter. Medlemsstaterna kunde inte heller se att det fanns behov av ett sådant nytt förfarande och ansåg att en bestämmelse om indrivning av bestridda fordringar inte hör hemma i ett direktiv som endast avser försenade betalningar. Den tänkta strukturen i ett sådant förfarande ansågs också oklar. Under dessa villkor fanns det inget stöd i rådet för bestämmelsen. Denna artikel ströks således från den gemensamma ståndpunkten. Europaparlamentets ändringsförslag 22 och 23 faller därför.

vii) Artiklarna 7 och 8 (strukna)

(Särskilda bestämmelser för offentlig upphandling)

Ändringsförslag 24, 25, 26, 27, 28 och 33

Artiklarna 7 och 8 i kommissionens ändrade förslag föreskrev särskilda regler för offentlig upphandling. Rådet var fast övertygat om att sådana särskilda regler inte var berättigade och att de allmänna reglerna bör gälla för både den offentliga och den privata sektorn. Rådet påpekade även att gränserna mellan privata och offentliga affärstransaktioner har suddats ut på grund av det ökande antalet privatiseringar. Slutligen kunde rådet inte finna någon tillfredsställande lösning på problemet med underentreprenörer. De särskilda reglerna bör - i enlighet med det ursprungliga förslaget - endast gälla de offentliga myndigheternas direktleverantörer. Leverantörerna behövde inte själva erbjuda samma villkor till sina underentreprenörer. Ett sådant krav infördes i artikel 7 i kommissionens ändrade förslag vilket skulle ha lett till att en stor del av den privata sektorn skulle ha varit underkastade särskilda regler som gäller offentlig upphandling. Rådet beslutade att det var mycket enklare och mer övertygande att förbättra de allmänna reglerna och avstå från särskilda regler för den offentliga sektorn. Det bör dock framhållas att en klausul mot missbruk infördes i artikel 3 i detta direktiv. Kommissionen accepterade slutligen detta beslut. Mot bakgrund av ovanstående ströks dessa två artiklar från den gemensamma ståndpunkten.

Europaparlamentets ändringsförslag 24, 25, 26, 27, 28 och 33 faller därför.

viii) Artikel 9 (struken)

(Kommitté)

Ändringsförslag 29 och 34

Artikel 9 i kommissionens ändrade förslag föreskriver ett kommittéförfarande som skulle ha tillåtit kommissionen att höja räntan och det belopp upp till vilket det förenklade förfarandet för bestridda fordringar skall tillämpas. Eftersom det förenklade förfarandet inte fann stöd i rådet blev kommittéförfarandet överflödigt. När det gäller räntan beslutade rådet med tanke på frågans vikt att det normala rättsliga förfarandet skulle tillämpas för varje ändring av räntan. Denna artikel ströks således från den gemensamma ståndpunkten. Europaparlamentets ändringsförslag 29 och 34 faller därför.

ix) Artikel 10

(Överföring)

Ändringsförslag 31

Rådet enades om en längre överföringsperiod. Dessutom enades rådet om två undantag som medlemsstaterna skulle ha möjlighet att införa. För det första skulle medlemsstaterna tillåtas att bibehålla särskilda regler för handläggningen av betalningar vid gäldenärens insolvens. För det andra skulle medlemsstaterna ha möjlighet att utesluta sådana avtal från genomförandelagstiftningens tillämpningsområde som hade ingåtts före överföringsperiodens utgång.

Det erinras om att Europaparlamentets ändringsförslag 31 till fullo har beaktats i den nya artikeln 5.1 (före detta artikel 10.2).

(1) Dok. 12571/98.