Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om: "Förbindelserna mellan EU, Latinamerika och Västindien - Den socioekonomiska dialogen mellan dessa båda regioner"

(1999/C 169/16)

Den 3 december 1998 beslutade Ekonomiska och sociala kommittén att i enlighet med artikel 23.3 i arbetsordningen utarbeta ett yttrande om: "Förbindelserna mellan EU, Latinamerika och Västindien - Den socioekonomiska dialogen mellan dessa båda regioner".

Vid sin plenarsession den 24-25 februari 1999 beslutade kommittén i enlighet med bestämmelserna i artikel 23.3 i arbetsordningen att utarbeta ett initiativyttrande. Sektionen för yttre förbindelser, som varit ansvarig för det förberedande arbetet i detta ärende, antog sitt yttrande den 14 april 1999. Föredragande var José María Zufiaur.

Vid sin 363:e plenarsession den 28-29 april 1999 (sammanträdet den 28 april) antog Ekonomiska och sociala kommittén enhälligt följande yttrande.

1. Inledning

1.1. Ekonomiska och sociala kommittén (ESK) har under det senaste årtiondet aktivt deltagit i utvecklingen av förbindelserna mellan Europeiska unionen och länderna och underregionerna i Latinamerika och Västindien. Genom utarbetandet av olika informationsrapporter och yttranden har kommittén tagit ställning till de viktigaste initiativen på det mellanregionala området. På samma sätt, genom regelbundna kontakter med sina latinamerikanska samtalspartner, i första hand med sydamerikanska gemensamma marknadens (Mercosur) ekonomiska och sociala forum, har ESK bidragit till den markanta förstärkningen av förbindelserna mellan regionerna som har ägt rum under denna period. Detta yttrande är det senaste i raden av dessa initiativ.

1.2. Nästa toppmöte mellan stats- och regeringscheferna i EU-länderna och länderna i Latinamerika och Västindien som äger rum den 28-29 juni 1999 i Río de Janeiro kommer att utgöra en milstolpe i den process av närmande mellan de båda regionerna som ägt rum under 90-talet. Denna process har utmärkts av att insatserna för en institutionaliserad dialog och samarbete har utvidgats, till exempel på senare tid genom att förhandlingar har inletts med Mexiko om ömsesidig avreglering av handelsutbytet och Europeiska kommissionens rekommendation om att liknande förhandlingar bör inledas med Mercosur och Chile. Likaså kommer toppmötet att äga rum vid ett tillfälle som är särskilt viktigt för de framtida relationerna mellan EU och Västindien, det vill säga de förhandlingar om den nya Lomé-konventionen som inleddes den 30 september 1998.

1.3. Toppmötet, liksom planeringen av dess dagordning, kommer inte bara att tjäna till att utvärdera de framsteg som uppnåtts i de mellanregionala relationerna, utan både de politiska deklarationer och de riktlinjer för samarbete som mötet bör resultera i kommer i stora drag att bestämma vilka teman som kommer att dominera dialogen och samarbetet mellan EU och Latinamerika och Västindien i början av nästa sekel.

1.4. Inför denna nya etapp i processen mot ett ökat närmande mellan de två regionerna, grundad i den gemensamma tron på demokratiska värderingar och internationellt samarbete, århundraden av gemensam historia och djupa kulturella, politiska, ekonomiska och mänskliga förbindelser, utvärderas i detta yttrande den nuvarande situationen och utsikterna för det mellanregionala samarbetet, med särskild betoning på dialog och samarbete mellan representanter för medborgarsamhället, och då särskilt de sociala och ekonomiska intresseorganisationerna. De teman som tas upp i detta yttrande behandlas mer ingående i informationsrapporten "Förbindelser mellan Europeiska unionen, Latinamerika och Västindien: den socioekonomiska dialogen mellan dessa båda regioner", som antogs den 14 april 1999.

2. Förbindelserna mellan EU, Latinamerika och Västindien - nuläge och utvecklingsperspektiv

2.1. Genom det så kallade basdokumentet om förbindelserna mellan EU och Latinamerika och Västindien, antaget av ministerrådet den 31 oktober 1994 och förklaringarna från Europeiska rådets möte i Madrid den 15-16 december 1995, visade unionen sin vilja att stärka de politiska förbindelserna med Latinamerika och fördjupa en institutionaliserad dialog med samtalspartner i regionen, med målsättningen att stödja demokratin, fortsätta liberaliseringen av handeln, stödja de regionala integrationsprocesserna och att underlätta det regionala samarbetet. Sedan dess har de mellanregionala förbindelserna stärkts avsevärt, vilket avspeglas i att flera olika instanser för institutionaliserad dialog och samarbetsformer på olika nivåer har upprättats. De nya ramsamarbetsavtalen av "fjärde generationen" som tecknats med Mercosur, Chile och Mexiko har utvidgat och breddat samarbetsområdena och innefattar nu också målet med en ömsesidig, gradvis liberalisering av handelsutbytet. Dessutom har anslutningen av nya medlemsländer till EU medfört att ännu fler europeiska länder samstämmigt och gemensamt verkar för en förstärkning av förbindelserna mellan Europa och Latinamerika.

2.2. På det politiska planet har regelbundna ministermöten med Mercosur inletts, i vilka även Bolivia och Chile deltar. Likaså har en institutionaliserad politisk dialog inletts medAndinska gemenskapen (CAN) avseende mellanregionala och internationella frågor av gemensamt intresse, liksom en regelbunden dialog med Chile och Mexiko genom möten på olika nivåer, inklusive på högsta nivå, om bilaterala och internationella frågor av gemensamt intresse. Dessa nya samtalsforum läggs till de institutionaliserade möten mellan utrikesministrarna i EU och Río-gruppen som hålls varje år på grundval av "Rom-förklaringen" från 1990 och dialogen i San José-processen mellan EU och de centralamerikanska staterna, som inleddes 1984.

2.3. Bekännelsen till demokratiska principer och mänskliga rättigheter är grundvalen för den politiska dialogen mellan EU och Latinamerika. Stöttepelaren för denna vision, som har utvidgats till ett omfattande program av samarbete och praktiska tillämpningar, utskiljer märkbart förbindelserna mellan Europa och Latinamerika från alla andra fasta dialoger som de två regionerna för med andra länder och regioner i världen. I takt med att demokratin i Latinamerika blir alltmer befäst har detta samarbete delvis förändrats för att lägga större vikt vid de villkor som på lång sikt kan säkerställa ett stabilt styrelseskick och en slutlig konsolidering av demokratin. Vid sidan av hur betydelsefull "god offentlig förvaltning" är och vikten av att förstärka rättsstatens institutioner, framgår i detta sammanhang vikten av att erkänna den grundläggande roll som medborgarsamhället har för att förstärka demokratin på lång sikt. Frågor som rör ursprungsbefolkningens rättigheter, de upprepade kränkningarna av mänskliga rättigheter och av grundläggande arbetsrätt i vissa länder (till exempel förföljelse av fackliga sammanslutningar och deras företrädare), är företeelser som försvårar ett slutgiltigt befästande av demokratin och rättsstaten.

2.4. När det gäller förbindelserna med de länder i Västindien som skrivit på Lomé-konventionen förstärker översynen av Lomé IV, som undertecknades den 4 november 1995, den politiska dialogen mellan EU och länderna i Afrika, Västindien och Stilla havet (AVS-länderna) angående teman som demokratisering och förstärkning av rättsstaten. Vidare har man gett högre prioritet till utvecklingen av AVS-ländernas utrikeshandel och deras internationella konkurrenskraft liksom till en mer flexibel fördelning av samarbetsresurserna. Arbetet med den nya Lomé-konventionen, som kommer att träda i kraft år 2000, återspeglar målet att förstärka den politiska dimensionen i förbindelserna mellan EU och AVS-länderna och att utsträcka och bredda den politiska dialogen, med mer betoning på att stimulera "god förvaltning", utveckling av institutioner och medborgarsamhällets politiska deltagande.

2.5. Den fortsatta och förstärkta dialogen mellan EU å ena sidan och Latinamerika och Västindien å den andra motsvarar olika strategiska intressen som delas av båda regionerna. I den mån samarbetet dem emellan och överläggningar om deras åsikter om de viktigaste punkterna på den internationella dagordningen bidrar till att stärka bägge parters globala position och förstärka deras närvaro och inflytande i de internationella forumen, utgör detta ett viktigt bidrag för att säkra fred och stabilitet i en värld med många maktcentra. Att föra en mellanregional politik och utforma strategier som baseras på gemensamma intressen och principen om ömsesidighet är särskilt viktigt inför de utmaningar som globaliseringen medför. Samtidigt som integrationen av marknaderna fortskrider och de nationella myndigheternas behörighet att reglera minskar, ökar behovet att förstärka det internationella och multilaterala samarbetet i syfte att främja en demokratisk politisk kontroll över globaliseringen. I den utsträckning som den obalans som orsakats av globaliseringen beror på brist på internationellt samarbete, bör de två regionerna bidra till att stärka regeringarnas inflytande över de regionala, mellanregionala och internationella områdena.

2.6. En utvidgning och förstärkning av handelsförbindelserna och ömsesidiga investeringar är ett gemensamt mål för EU, Latinamerika och Västindien. Ur ett allmänt perspektiv utmärks utvecklingen av handeln under 90-talet av en märkbar dynamik. Handeln mellan de två regionerna har ökat med mer än 75 % i absoluta tal och EU:s export till Latinamerika har ökat med mer än 150 %. Ökningen av importen från Latinamerika har varit mer blygsam, runt 25 %. För Latinamerika i sin helhet är EU den andra handelspartnern efter USA, och handeln med EU utgjorde 1997 15 % av regionens handel med resten av världen. För Mercosur och Chile är EU traditionellt sett den viktigaste handelspartnern. Vad gäller investeringar har flödet av utländska direktinvesteringar till Latinamerika och Västindien ökat snabbt de senaste åren och utgör ungefär 30 av de totala utländska direktinvesteringar som regionen mottagit under 90-talet.

2.7. Även om utvecklingen av handeln mellan EU och Latinamerika i stort varit tillfredsställande kvarstår några strukturella problem på detta område. Trots att den europeiska exporten till Latinamerika har ökat har dess relativa del av Latinamerikas utrikeshandel minskat, på grund av att regionens handel med andra viktiga handelspartner, USA och Japan, har ökat snabbare, på samma sätt som handeln mellan regionens länder har fördubblats mellan 1990 och 1997. Ur latinamerikansk synvinkel är det kvarstående underskottet i handelsbalansen mot EU sedan 1993 en anledning till oro, vilket har lett till krav på bättre tillgång till de europeiska marknaderna, främst vad gäller jordbruksprodukter.

2.8. Att det existerar dynamiska ekonomiska förbindelser mellan EU och Latinamerika utgör en nödvändig ram för utvecklingen av samarbete och dialog i andra områden. Förutom den grundläggande betydelse som handels- och investeringsförbindelserna med Europa har för att de latinamerikanska och västindiska ekonomierna skall kunna växa och diversifieras, bör de centrala målen för EU inom detta område vara att stabilisera de internationella marknaderna och investeringsflödena och främja direktinvesteringar som en stabil finansieringskälla som möjliggör tekniska innovationer och en produktiv utveckling. Införandet av euron som gemensamvaluta i 11 av EU:s 15 medlemsstater har i detta avseende skapat nya perspektiv. De påbörjade förhandlingarna med Mexiko om ömsesidiga lättnader i handelsregleringarna, planerade motsvarande förhandlingar med Mercosur och Chile liksom förhandlingar om handeln med jordbruksprodukter inom Världshandelsorganisationen (WTO) i slutet av 1999 utgör tillfällen till framsteg i riktning mot en ömsesidig avreglering av marknaderna. Vid genomförandet av en avreglering av handeln med Latinamerika är det nödvändigt att beakta vissa produkters utsatta position och, i allmänhet, de olika legitima intressen som finns i de olika produktionssektorerna i bägge regionerna.

2.9. Samtidigt som värdet av handeln mellan EU och Västindien har minskat är exporten till den europeiska marknaden av vital betydelse för olika små västindiska ekonomier, särskilt vad gäller produkter som bananer och socker. Inför översynen av Lomé-konventionen och eventuella justeringar av vissa av förmånsarrangemangen i handelsreglerna under de kommande åren bör förhandlingarna mellan EU och AVS-länderna göra en mer långtgående avreglering av handeln förenlig med hänsynstagande till de västindiska ekonomiernas speciella sårbarhet och deras beroende, i många fall, av exporten av en enda produkt.

2.10. Sedan ett årtionde tillbaka är EU och dess medlemsstater Latinamerikas viktigaste källa till internationellt samarbete. Nästan 55 % av de bilaterala samarbetsresurserna avsedda för Latinamerika mellan 1990 och 1997 kom från EU:s 15 medlemsstater och Europeiska kommissionen. Den ökning som karakteriserar flödet av samarbetsmedel till Latinamerika sedan 1996 står vidare i bjärt kontrast till den drastiska minskningen av hjälp från USA under samma period. Däremot har gemenskapsmedel avsedda för Latinamerika ökat märkbart mellan 1991 och 1996, och trots en mindre nedgång i kommissionens åtaganden i Latinamerika från det senare datumet har gemenskapsstödet stabiliserats på en nivå som är väsentligt högre än i början av årtiondet.

2.11. I enlighet med en strategi för differentierat stöd efter de olika relativa utvecklingsnivåerna är Centralamerika, Västindien och de andinska staterna de viktigaste mottagarna av utvecklingsstöd. Detta stöd består främst av teknisk och finansiell hjälp liksom av humanitärt bistånd, medan andra partner - Mexiko, Mercosur och Chile - i första hand åtnjuter ekonomiskt och handelsinriktat samarbete.

2.12. Tendensen att de industrialiserade länderna minskar sitt statliga utvecklingsstöd är oroande - 1997 minskade länderna i OECD sitt bilaterala bistånd till utvecklingsländer med 5,8 %, medan det totala statliga utvecklingsstödet i Latinamerika minskade med 16 %. Även om man tar budgetrestriktionerna i EU och dess medlemsstater med i beräkningen, visar verkligheten att flödet av ekonomiska resurser till Latinamerika och Västindien bör bibehållas på den nivå som planerades för 1997 eller till och med öka. I vilket fall som helst är alla initiativ för att öka effektiviteten i det europeiska biståndet relevanta. Förutom bättre samordning mellan givarna förefaller koncentration av biståndet till prioriterade områden som man kommit överens om inbördes (ett bättre utnyttjande av övergripande fleråriga program i nyckelsektorer samt en decentralisering av biståndet) vara viktiga åtgärder för att förbättra effektiviteten i och förvaltningen av biståndet. Att företrädare för medborgarsamhället deltar i planeringen och fördelningen av biståndet bör ses inte bara som ett sätt att närma insatserna till den verklighet där de skall genomföras utan även som ett sätt att öka biståndets effektivitet och göra det mer lönsamt, liksom att stärka den demokratiska processen. I själva verket har EU:s olika övergripande biståndsprogram fått en allt viktigare roll de senaste åren och etablerat direkta samarbetsförbindelser mellan olika socioekonomiska företrädare och medborgarsamhället i allmänhet.

3. Den sociala dimensionen i integrationen mellan Europa och Latinamerika

3.1. Den modell för regional integration som EU representerar, för det första, och de viktigaste integrationssträvandena i Latinamerika och Västindien - Mercosur, Andinska gemenskapen (CAN), Centralamerikanska integrationssystemet (SICA) och Karibiska gemenskapen (Caricom), för det andra, omfattar en vision av integration som en helhetsprocess, vars mål är mer långtgående än de rent handelsmässiga eller ekonomiska aspekterna. Denna modell skiljer sig från den som representeras av initiativ som Amerikanska frihandelsområdet (ALCA) - även om denna ingår i den handlingsplan som lanserades av det första amerikanska toppmötet och innehåller mål och åtgärder avseende en förstärkning av demokratin och hållbar utveckling - och frihandelsavtalet (Nafta) mellan Kanada, USA och Mexiko, vilka begränsar sig till att i grunden bara skapa ett frihandelsområde och saknar poliktiska och samarbetsinriktade mål och instrument. Ett nära samband med denna form av integration har uppfattningen att ett grundläggande villkor för politisk demokrati är att det existerar ett dynamiskt och utvecklat medborgarsamhälle. Därför är upprättandet av förfaranden för att ta till vara de olika socioekonomiska gruppernas intressen och för att förhandla och medla mellan dem av avgörande betydelse för en konsolidering av demokratin. I samband med en ökande internationalisering av produktionen och ökad internationell konkurrens är också samarbetetsmodellen för arbetsmarknadens parter, relationerna mellan intresseorganisationer i näringsliv och samhälle och deras grad av medverkan i utformningen av den ekonomiska politiken i varje land avgörande inslag för att skapa ekonomisk utveckling och tillväxt. Den sociala dimensionen i integrationsprocesserna och de sociala aktörernas aktiva deltagande i dessa är likaså oundgängliga för att de mål skall uppnås som eftersträvas i integrationsprocesserna i de bägge regionerna.

3.2. I EU:s medlemsstater finns en stabil tradition av social dialog, både i form av direkta kontakter mellan arbetsmarknadens parter och i form av trepartssamtal. Medan det i vissa länder existerar en hundraårig tradition av institutionaliseradekontakter mellan aktörerna i näringsliv och samhälle och former för sociala överläggningar, har andra länder sedan sjuttiotalet gjort avsevärda framsteg på detta område. På samma sätt har den sociala dialogen varit en del av den europeiska integrationen från dess inledning. Inom det europeiska socialpolitiska området märks instiftandet av Europeiska socialfonden (ESF) 1960; inledningen av en europeisk social dialog 1985 och antagandet av gemenskapens stadga om arbetstagarnas grundläggande sociala rättigheter 1989, som senare har inlemmats i Amsterdamfördraget från 1997, samt det socialpolitiska avtalet, som undertecknades av de europeiska sociala parterna i oktober 1991 och som togs med som bilaga till det socialpolitiska protokollet i Maastrichfördraget 1992 för att slutligen införlivas i Amsterdamfördraget.

3.3. Vad gäller de representativa organisationernas deltagande i det ekonomiska och sociala livet har ESK, inrättad genom Romfördraget, en grundläggande roll i den europeiska integrationen. ESK som består av representanter för de olika ekonomiska och samhälleliga sektorerna, är ett rådgivande organ för ministerrådet, kommissionen och i och med Amsterdamfördraget även för Europaparlamentet. ESK kan också avge yttranden på eget initiativ. Likaså har det under årens lopp skapats andra rådgivande instanser som är mer specialiserade inom olika områden.

3.4. I Latinamerika har relationerna mellan arbetsmarknadens parter i stor utsträckning utmärkts av konflikter och avsaknad av någon högre grad av institutionalisering av dialogen och överläggningarna. Under de sista årtiondena, i samband med demokratiseringen och öppnandet av ekonomierna för internationell konkurrens, har man emellertid försökt att reglera överläggningarna mellan arbetsmarknadens parter och mellan dessa och staten. I vissa fall har överläggningarna haft som mål att motverka en ekonomisk kris, medan de i andra fall har genomförts med det huvudsakliga målet att skapa social och politisk stabilitet i en övergång till demokrati.

3.5. På samma sätt har under de senaste åren avsevärda framsteg gjorts vad gäller integreringen av den sociala dimensionen i olika regionala integrationsförsök i Latinamerika och Västindien. Viktiga exempel på detta är att Mercosur 1997 antog ett multilateralt avtal om social trygghet och framför allt antagandet av Mercosurs deklaration om arbetsliv och sociala frågor 1998, som upprättar en förteckning över individuella och kollektiva rättigheter inom arbetsmarknadsområdet. Bland de initiativ som har tagits av andra regionala grupperingar märks Andinska gemenskapens beslut att anta en gemensam dagordning för socialpolitik som främjar sysselsättning, minskad fattigdom, undervisning, hälsa och mänskliga rättigheter. Den avsiktsförklaring som representanter för de olika sociala sektorerna utarbetade vid Andinska gemenskapens andra sociala toppmöte den 24-26 februari 1999 innebär ett ytterligare steg mot att man gemensamt främjar socialpolitiska frågor. Vad gäller Centralamerikanska integrationssystemet (SICA) har integrationens sociala dimension framför allt tagit formen av fördraget om centralamerikansk social integration, från 1995. I Västindien har Caricom antagit ett avtal om social trygghet, som är i kraft sedan 1997, och i februari samma år skrev de västindiska stats- och regeringscheferna under Caricoms förklaring om medborgarsamhället, i vilket respekten för de grundläggande fri- och rättigheterna inom arbetslivet garanteras.

3.6. Även vad gäller de sociala aktörernas och arbetsmarknadens parters deltagande i den regionala integrationsprocessen har avsevärda framsteg noterats. I Mercosur tillvaratas arbetsmarknadens parters synpunkter och intressen i FCES, som sedan 1994 är ett rådgivande organ i Mercosurs institutionella struktur. Likaså har både de andinska arbetsgivarnas konsultativa råd (CCEA) och de andinska arbetstagarnas konsultativa råd (CCLA) rådgivande och utvärderande funktioner i den andinska integrationen. Genom beslutet att återigen fullt ut aktivera arbetet i de bägge råden har man satt upp målet att säkerställa ett effektivt deltagande av arbetsgivare och arbetstagare i integrationsprocessen, samtidigt som dessa har visat sin vilja att skapa ett permanent forum för dialog. I Centralamerika utför SICA:s rådgivande kommitté, som inrättades 1991, utvärderande uppgifter för SICA:s generalsekretariat.

3.7. Den fördjupade regionala integrationsprocessen i Latinamerika och utsikten till en ökad integration mellan de aktuella grupperingarna - framför allt mellan Mercosur och Andinska gemenskapen - gör det nödvändigt att ge högre prioritet till denna process sociala dimension och att främja de sociala aktörernas deltagande. Därför bör bevarandet av en jämvikt mellan regionerna och de sociala sektorerna i integrationsprocessen anses vara ett villkor för en harmonisk utvidgning av de öppnade marknaderna. Därför bör det fortsatta ömsesidiga öppnandet av marknaderna åtföljas av insatser för att bevara den ekonomiska och sociala sammanhållningen, genom stöd till de minst utvecklade regionerna och genom att asymmetrier inom de olika grupperingarna överbryggas, liksom genom att arbetsmarknadens parter får en rådgivande funktion.

3.8. Vikten av att stärka den sociala dimensionen i den latinamerikanska integrationen understryks av den ekonomiska och sociala situationen i Latinamerika, som utmärks av en allmän fattigdom som tycks bestå. De politiska framsteg och den återhämtning av den ekonomiska tillväxten som många länder lyckats åstadkomma under 90-talet står i kontrast till den obetydliga minskningen av fattigdomsindexen. Som ett grundvillkor för att lyckas uppnå en stabil ekonomisk tillväxt, social sammanhållning, slutgiltig konsolidering av demokratin och politisk stabilitet utgör troligen minskad fattigdom och tillfredsställande av basbehoven den viktigaste utmaningen för länderna i Latinamerika inför 2000-talet. Den internationella ekonomiska kris som drabbat Latinamerika sedan andra halvåret 1998 och som på nytt har minskat utsikterna till omedelbar ekonomisk tillväxt, gör det uppenbart att det är nödvändigt att föra en strukturpolitik som syftar till att minska fattigdomen. I detta avseende har den bestående fattigdomen och andra därmed sammanhängande problem, framför alltden ojämlika inkomstfördelningen, ett nära samband med de sociala aktörernas egen svaghet, liksom med de problem som kännetecknar arbetsmarknaderna i regionen, till exempel den otillräckliga tillväxten av arbetstillfällen, den informella sektorns tillväxt och den bristande utbildningen av arbetskraften. Att stärka de organisationer som företräder arbetsmarknadens parter, förbättra deras handlingskraft och dialogen mellan dem är avgörande för att lösa dessa problem.

4. Den sociala dimensionen i framtidens mellanregionala förbindelser

4.1. Det första toppmötet mellan EU och Latinamerika och Västindien kommer att markera inledningen av en ny etapp i stabiliseringen och utvecklingen av relationerna mellan de två regionerna. För att den dynamiska relation mellan regionerna som bidrar till att bägge regionerna kan möta nästa sekels utmaningar skall kunna bibehållas, är det i denna nya fas oundgängligt att dialogen och samarbetet mellan dem grundas på en samhällsmodell som karakteriseras av ett nära samband mellan den politiska demokratin, ett vitalt och organiserat medborgarsamhälle, respekt för de mänskliga rättigheterna, fri marknadsekonomi med sociala rättvisa, hållbar ekologisk utveckling och regional integration.

4.2. Med tanke på den grundläggande roll som intresseorganisationerna i näringsliv och samhälle spelar för att stärka demokratin och respekten för de mänskliga rättigheterna bör deras deltagande i den mellanregionala dialogen anses vara av avgörande betydelse. Därför vill ESK uttrycka sitt stöd för att dessa intresseorganisationer aktivt deltar i olika forum för dialog och politiskt samarbete. Etableringen av permanenta kontakter och institutionaliserade förbindelser mellan bl.a. arbetsgivarorganisationer, fackföreningar, konsumentorganisationer, och branschorganisationer kommer att bidra till att man kan uppnå de mål som ställts upp av de politiska instanserna i de bägge regionerna och förankra de mellanregionala relationerna i utvecklingen av starka band mellan medborgarsamhällena.

4.3. Härvidlag anser ESK att det är nödvändigt att definiera lämpliga mekanismer för att säkerställa att aktörerna i näringsliv och samhälle kan delta i de olika regionala forumen för dialog, både vad gäller relationerna mellan EU och Río-gruppen och vad gäller kontakterna mellan unionen och de olika grupperingarna för integration på underregional nivå och de olika länderna. Det är viktigt att förhandlingarna om nya mellanregionala avtal, med Mexiko, Chile och Mercosur, tar upp de olika möjligheterna att säkerställa att representanter för arbetsgivarföreningarna, fackföreningarna och de andra sektorerna kan delta i de olika mellanregionala instanserna. ESK anser att ett sätt att främja ett deltagande av representanter för intresseorganisationer i näringsliv och samhälle i dialogen mellan regionerna är att upprätta rådgivande kommittéer inom ramen för samarbetsavtalen med underregionerna och länderna i Latinamerika och Västindien, liknande de som upprättats inom ramen för avtalen med Maghreb-länderna och Central- och Östeuropa, liksom inom EES. Andra möjligheter skulle vara att ta med dessa sektorer i olika sektorsvisa kommittéer och utskott, där de även kan inneha en rådgivande och utvärderande roll, eller att låta dem delta som observatörer vid möten på ministernivå.

4.4. Att stärka arbetsmarknadsorganisationerna i Latinamerika och Västindien bör vara ett grundläggande mål för samarbete mellan EU och denna region. På så sätt skulle EU bidra till att främja ett aktivt deltagande från de socioekonomiska aktörernas sida i att utforma och utöva den ekonomiska och sociala politiken, vilket är avgörande för att kampen mot fattigdomen och den sociala utslagningen skall bli effektiv, särskilt vad gäller att stödja sysselsättningen. Alla former av stöd, även tekniskt eller ekonomiskt, till de mest representativa organisationerna kommer att hjälpa dem att utföra dessa uppgifter. Likaså borde utbyte av information, och erfarenheter av att organisationer som representerar olika sektorer inom det ekonomiska och sociala livet deltar, vara ett prioriterat samarbetsområde inom ramen för EU-stöd till subregional och regional integration.

4.5. ESK anser vidare att förstärkningen av förbindelserna mellan företrädare för medborgarsamhället i EU och i Latinamerika och Västindien bör underlätta utvecklingen av en social dimension i den latinamerikanska regionala integrationen, ett område inom vilket Europa har stor erfarenhet. Förutom ett mer allmänt utbyte av erfarenheter kan representanter för arbetsmarknadens parter i EU ge ett värdefullt bidrag till debatterna i Latinamerika och Västindien om för- och nackdelarna med integrationens olika aspekter. Vidare kan den europeiska erfarenheten av att utforma mekanismer för att stärka den ekonomiska och sociala sammanhållningen, både ur allmän synvinkel och i relation till omvandlingen av vissa industriella sektorer, vara viktig för Latinamerika och Västindien, särskilt i den utsträckning som den regionala integrationen fortgår och utsträcks bortom handelns område. Slutligen kan upprättandet av permanenta kontakter och samarbetsinstanser mellan ekonomiska och sociala företrädare bidra till att lösa speciella problem på andra områden för det regionala samarbetet, till exempel när det gäller "social dumpning" inom handeln, som kan uppkomma till följd av att grundläggande mänskliga rättigheter och elementära internationella arbetsregler inom ramen för Internationella arbetsorganisationen (ILO) inte iakttas.

4.6. En mer framträdande uppgift för arbetsmarknadens parter i de mellanregionala förbindelserna bör leda till att arbetslivsorganisationerna och andra intresseorganisationer åtar sig att spela en viktig roll vad gäller genomförandet av olika samarbetsprogram och samarbetsåtgärder. Därför rekommenderar ESK att man utformar lösningar som gör det möjligt att involvera de organisationer som är representanter för medborgarsamhället i samarbetsprogram för utvecklingoch ekonomi och att de får en mer aktiv roll i förmedlingen av dessa. Det bör påpekas att många av de samarbetsavtal som EU tecknat med länder i Latinamerika och Västindien under de senaste åren innehåller åtgärder inom områden som yrkesutbildning, skapande av sysselsättning och administration av social service, där ett deltagande av arbetsmarknadens parter skulle vara särskilt relevant. Dessutom, på grundval av de positiva erfarenheterna av program som Ecip, Al-Invest, Alfa och Urb-Al, skulle det vara lämpligt att överväga att i större utsträckning utnyttja de decentraliserade samarbetsprogrammen som hjälpmedel för att uppnå bättre effektivitet i samarbetet.

4.7. Vid sidan av stödet till åtgärder som främjar produktiv ekonomisk tillväxt, investeringar och sysselsättningstillväxt visar den europeiska erfarenheten att den "tredje" sektorn, eller ekonomins sociala sektor, bestående av vissa slag av kooperativ, ömsesidiga bolag, sammanslutningar och stiftelser, har stor potential för ökad sysselsättning. I detta sammanhang kan deltagande av representanter för dessa sektorer i samarbetsåtgärder mellan de två regionerna ge en viktig nydanande impuls till sysselsättningspolitiken i Latinamerika och Västindien. Med tanke på kampen mot fattigdom och social utslagning bör även samarbetet vad gäller sysselsättningsskapande åtgärder helst innehålla åtgärder som särskilt riktar sig till de små och medelstora företagen liksom till mikroföretagen. Med tanke på att utbildning har en grundläggande betydelse för utvecklingen bör samarbetet förstärkas på detta område och även omfatta samverkan mellan olika universitet i de två områdena. Detta bör få en framskjuten plats på dagordningen för samarbetet mellan de två regionerna.

4.8. Inom ramen för de initiativ som syftar till att främja ekonomisk stabilitet och en hållbar utveckling i Latinamerika och Västindien anser ESK också att det är lämpligt och centralt att aktivt bidra till att lindra dessa länders externa skuldbörda.

4.9. Inom ramen för samarbetet anser ESK att det är en prioritet att skapa rättsliga, programmässiga och finansiella instrument som i sig själva direkt sammanför representanter för medborgarsamhället, och på så sätt underlättar ömsesidig förståelse och direkta kontakter. Övergripande samarbete som upprättar mekanismer för att stimulera initiativ som utförs direkt av aktörerna i näringsliv och samhälle har visat sig vara ett värdefullt komplement till klassiskt samarbete mellan regeringar. Stöd till denna sorts initiativ är en väg att främja mer direkt samarbete med mindre stöd från administrativa strukturer mellan de organisationer som representerar medborgarna i EU-länderna och i Latinamerika och Västindien.

Bryssel den 28 april 1999.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Beatrice RANGONI MACHIAVELLI