EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION
Bryssel den 11.12.2001
KOM(2001) 745 slutlig
GRÖNBOK
om översynen av rådets förordning (EEG) nr 4064/89
(framlagd av kommissionen)
2INNEHÅLLSFÖRTECKNING
GRÖNBOK om översynen av rådets  förordning (EEG) nr 4064/89 ......................................... 1
GRÖNBOK om översynen av rådets  förordning (EEG) nr 4064/89 ......................................... 4
SAMMANFATTNING.............................................................................................................. 4I. INLEDNING................................................................................................................ 6II. VAL AV JURISDIKTION .......................................................................................... 9A. Gemenskapsdimension............................................................................................... 10
1. Bakgrund.................................................................................................................... 1 0
2. Sammanfattning av de frågor som bör tas upp........................................................... 10
3. Bedömning av de olika möjligheterna till ändring av artikel 1.3............................... 12a) Det är inte troligt att ä ndringar av de fem grundlägga nde kriterierna i artikel 1.3
kommer att medföra någon vä sentlig förbättring....................................................... 13
b) Inga ändringar av artikel 22 kan antas medföra någon väsentlig förbättring (och det
skulle krävas harmonisering av medl emsstaternas nationella  lagstiftning) ............... 16
c) Automatisk gemenskapsbehörighet när det gäller ärenden som omfattas av krav på
multipla anmälningar ................................................................................................. 16
d) Slutsats om möjlighetern a att ändra artikel 1.3.......................................................... 18
4. Fördelningen av ärendena efter en ut vidgning: ett långsiktigt perspektiv ................. 18
B. Hänskjutanden till medlemsst aterna (artikel 9).......................................................... 19
1. Bakgrund.................................................................................................................... 1 9
2. Sammanfattning av de frågor som bör tas upp........................................................... 19
3. Möjliga ändringar....................................................................................................... 21a) Enklare kriterier för häns kjutanden av ärenden ......................................................... 22
b) Hänskjutande på ko mmissionens initiativ.................................................................. 22
c) Tidsfrister .................................................................................................................. .2 2
C. Gemensamma hänskjutanden till kommissionen (artikel 22.3) ................................. 23
1. Förfarandemässiga svagheter i artikel 22.3................................................................ 242. Operationella bris ter i artikel 22.3 ............................................................................. 26
3. Slutsats om artikel 22.3.............................................................................................. 26D. Begreppet ”koncentration”: frågor som bör ses över................................................. 26
1. Minoritetsandelar ....................................................................................................... 27
32. Strategiska allianser ................................................................................................... 29
3. Artikel 2.4 .................................................................................................................. 29
4. Partiellt fungera nde gemensamma pr oduktionsföretag.............................................. 30
5. Flera transaktioner...................................................................................................... 316. Riskkapitalinvesteringar, artikel 3.5 .......................................................................... 347. Konvergens - ”kontroll”  kontra ”koncern” ................................................................ 36
8. Sammanfattning av slutsatser..................................................................................... 37III. MATERIELLA FRÅGESTÄLLNINGAR ................................................................ 38A. De materiella  kriterierna ............................................................................................ 38
B. Effektivitetsfrämjande effekt er av en koncentration.................................................. 40
C. Förenklat förfarande................................................................................................... 41IV. FRÅGOR SOM RÖR FÖRFARANDEN .................................................................. 42A. Anmälan - Utlösa nde händelse................................................................................... 42
B. Uppskjutande av koncentrationer............................................................................... 44C. Beräkning av tidsfrister.............................................................................................. 44D. Administrativ effektivitet........................................................................................... 45E. Fullständiga anmälningar........................................................................................... 45F. Förfaranden som gä ller åtaganden ............................................................................. 46
1. Ändring av det gälla nde förfar andet .......................................................................... 48
G. Artikel 8.4 .................................................................................................................. 51
H. H. Tillämpningsbestämmelser.................................................................................... 52I. Anmälningsavgifter.................................................................................................... 53J. Rättssäkerhet i förf arandet och kontroll..................................................................... 53
V. UPPMANING ATT LÄMNA SYNPUNKTER ........................................................ 58
BILAGOR
4GRÖNBOK
om översynen av rådets förordning (EEG) nr 4064/89
SAMMANFATTNING
Den föreslagna översynen av koncentrationsförordningen syftar till att säkerställa att denna
förordning också i fortsättningen kommer att fu ngera som ett effektivt instrument för kontroll
av företagskoncentrationer i en föränderlig ekonomisk och politisk miljö, såväl i Europa som i
världen i övrigt. Förslagen bygger på tio års framgångsrik tillämpning av förordningen, mende söker också ge lösningar på nya problem  som följer av fusioner på global nivå, den
monetära unionen, utvidgningen av EU och behove t av att samarbeta med rättsliga instanser
utanför EU. Kommissionens uppfattning är att refo rmen bör bygga på de principer som ligger
till grund för koncentrationsförordningen, dvs . att den bör uppfylla behovet av att säkerställa
en effektiv, ändamålsenlig, rättvis och öppen kontroll av företagskoncentrationer på den
lämpligaste nivån  i enlighet med subsidiaritetsprincipen.
Val av jurisdiktion
Gemenskapsdimension
Kommissionens översyn av tillämpningen av koncentrationsförordningen har visat att tröskel-
värdena i artikel 1.2 och 2/3-regeln fungerar  tillfredsställande. När det gäller artikel 1.3 är
visserligen den huvudsakliga princip som artikeln ger uttryck för (att kommissionen börbehandla ärenden som påverkar tre eller flera medlemsstater) fortfarande giltig, menkriterierna i artikeln om val av behörig instans har inte som avsett löst problemet medflerfaldiga anmälningar. Följden är att ärenden av gemenskapsintresse fortfarande måsteanmälas till och granskas av ett flertal rättsliga instanser inom EU. Särskilt oroande är denstigande tendensen för flerfaldiga anmälningar i tre eller flera medlemsstater och det faktumatt en utvidgning av EU måste förväntas fö rvärra denna utveckling. Kommissionens förslag
har därför inriktats på en ändring av artikel 1.3 som bör ha trätt i kraft före en utvidgning.
Efter att ha analyserat olika ändringar av vä rdena för kombinationen av trösklar och andra
krav i artikel 1.3 välkomnar kommissionen sy npunkter på möjligheten av att införa en
automatisk behörighet för gemenskapen i ärenden som omfattas av flerfaldiga anmälnings-krav i tre eller flera medlemsstater.
Artiklarna 9 och 22 om hänskjutande har kvar si n betydelse som garanti för en viss grad av
flexibilitet i tilldelningen av befogenheter inom EU:s kontroll av företagskoncentrationer.
Kommissionens undersökning har visat på en a llmänt positiv inställning till en förenkling av
det test som används när en begä ran om hänskjutande skall form uleras enligt artikel 9, t.ex.
genom att särskilja denna begäran från styrkandet av ett hot om att en dominerande ställningkan skapas eller förstärkas och/eller genom att avskaffa kravet på att fastställa att marknaden ifråga inte är en ”väsentlig” del av den gemensamma marknaden. En sådan ändring skulle göradet möjligt att snabbare hänskjuta ärenden vilkas verkningar inte sträcker sig utanför nations-gränserna och därigenom påskynda förfarande na. För att frågan ska ll behandlas konsekvent
föreslås i dokumentet att kommi ssionen skall ges möjlig het att på eget initiativ hänskjuta
ärenden till medlemsstaterna när de fastställda kriterierna är uppfyllda. Kommissionen
5föreslår även att bestämmelserna i artikel 22 om hänskjutande av ärenden till den från
medlemsstaterna skall ändras i linje med detta.
Begreppet ”koncentration”
Mot bakgrund av de erfarenheter som gjorts och utvecklingen av affärspraxis behandlas i
dokumentet ett antal möjliga ändringar av begreppe t koncentration, som definieras i artikel 3 i
koncentrationsförordningen. När det gäller mi noritetsinnehav och strategiska allianser,
beskrivs i dokumentet svårigheterna med gränsd ragningen om tillräcklig klarhet om rättsläget
skall kunna skapas, även om de möjliga strukture lla effekterna av såda na transaktioner inte
förnekas. När det gäller självständigt fungerande gemensamma företag (artikel 2.4) kommerkommissionen till slutsatsen att me r erfarenheter behövs innan en  ändring kan övervägas och
att det för närvarande inte finns några övertygande argument för att utvidga tillämpnings-området för koncentrationsförordningen till partiellt fungerande gemensamma företag. I
dokumentet föreslås att de nu gä llande bestämmelserna om kombi nerade transaktioner skall
ändras så att reglerna om kontroll av före tagskoncentrationer kan tillämpas mer konsekvent
och effektivt på tre specifika slag av sådana  transaktioner. Frågor tas även upp som gäller
koncentrationsförordningens tillämplighet på vissa slag av riskkapitaltransaktioner. Slutligen
behandlas i detta avsnitt frågan om huruvida  gruppbegreppet i artikel 5.4 bör harmoniseras
med kontrollbegreppet i artikel 3.3.
Materiella frågor
Substanstestet
I grönboken inleds en diskussion om fördel arna med den bedömning av dominerande
ställning som föreskrivs i koncentrationsfö rordningen i förhållande  till den bedömning av
”väsentlig inskränkning av konkurrensen” som tillämpas inom vissa andra jurisdiktioner.
Värdet och effektiviteten av bedömningen av dominerande ställning er känns, och det påpekas
att en större internationell öve rensstämmelse redan i stor utst räckning har uppnåtts utan att
någon harmonisering av lagstiftningen har sk ett. Det kan dock hävda s att det skulle kunna
vara önskvärt med en översyn av skrivningarna i detta avseende i koncentrationsförordningen,
i första hand för att säkerställa att samma slag av bedömning tillämpas inom de viktigarejurisdiktionerna eller för att skapa en tydlig are rättslig grund för bedömningen av effekter.
Förenklat förfarande
Grönboken innehåller förslag som skulle bygga vidare på den framgångsrika och smidiga
tillämpningen av kommissionens meddelande från 2000 om ett fö renklat förfarande. Denna
praxis skulle enligt förslaget konsolideras i en  ”gruppundantagsförordning”, vilket skulle ha
fördelen av att de administrativa kraven ytte rligare skulle kunna lättas för transaktioner som
inte är skadliga för konkurrensen, medan de  tillgängliga tillsynsresurserna skulle kunna
inriktas på ärenden som kräver större uppmärksamhet.
Förfaranden
Åtaganden
I fråga om förfarandena gäller det viktigas te förslaget en ändring av tidsramarna för
överlämnande och diskussion av åtaganden under de  första och andra etapperna av granskning
i syfte att ge alla berörda mer tid för att lä mna väl övervägda inlagor. I dokumentet föreslås
också en specifik bestämmelse som gör det möjligt att stanna klockan ("stop-the-clock
6provision”). Den skulle utlösas på parternas begäran för att på så sätt undvika en förlängning
av förfarandet av administrativa skäl.
Iakttagande av handläggningsregler
I grönboken anges vidare de olika mekanism er som är av betydelse för en korrekt
handläggning i koncentrationsärenden, till vilka nya bestämmelser om behandlingen avåtaganden föreslås läggas. I samma sammanhang tas också frågan om möjligheterna tillöverklagande är effektiva upp. Synpunkt er på dessa frågor välkomnas.
Andra förfarandefrågor
Även andra frågor av betydelse för förf arandena tas upp. Grönboken innehåller bl.a. en
diskussion om gällande praxis när det gä ller den händelse som utlöser anmälan och
tidpunkten för denna samt ”handlingsförbudet” (artikel 7). Fortfarande på området för
anmälan efterlyses i grönboken synpunkter på el ektronisk registrering, kopior av anmälan
direkt till medlemsstaterna från parterna själva, registreringsavgifter  och formerna för
meddelandet om ofullständighet. Även vissa aspekter av tillämpningen av artikel 8.4
diskuteras, och genomförandeformerna tas åter  upp till diskussion mot bakgrund av förslaget
om ”modernisering” av genomförandet av föro rdning nr 17. Slutligen behandlas i grönboken
införandet av arbetsdagar vid beräkningen av tidsfrister.
Synpunkter är välkomna
Berörda parter är välkomna att inkomma med synpunkter på de frågor som behandlas i
grönboken och också andra frågor av betydels e för kontrollen av företagskoncentrationer i
Europa. De bör vara kommissionen tillhanda senast den 31 mars 2002.
I. INLEDNING
1. Rådets förordning nr 4064/89 om kontroll av företagskoncentrationer
(”koncentrationsförordningen”) antogs de n 21 december 1989 och trädde i kraft den
21 september 1990. I denna förordning anges regler för betydande företags-koncentrationer som antas få marknadseffekter som inte är begränsade till en enskildmedlemsstat.
2. Under de första tio åren har tillämpningen av koncentrationsförordningen fått många
lovord när det gäller dess förmåga att sk apa en effektiv koncentrationskontroll på
EU-nivå. Införandet av korta och strikta, rättsligt föreskrivna, tidsfrister har varit ochär fortfarande en av de viktigaste aspe kterna av förordningen. Kommissionens åsikt
är att förordningen fortfarande ger lämpliga förutsättningar på regleringsområdetinför den fortsatta integreringen av marknade rna inom hela Europa och inte minst att
den kontinuerligt kan anpa ssas till den kommande ekonomis ka, rättsliga och politiska
utvecklingen - både inom och utanför EU.
3. Koncentrationsförordningen utarbetades uti från förutsättningen att upprättandet av en
inre marknad skulle leda till betydande omorganiseringar av företagen över nations-gränserna inom EU och att det var nödvändigt med jämbördiga villkor för att
säkerställa att sådana transaktioner inte skulle leda till bestående försämringar avkonkurrensen. Jämbördiga villkor skulle innebära att samma anmälningskrav,
förfaranden och rättsliga normer skulle tillämpas på alla koncentrationer med
väsentliga gränsöverskridande verkningar.
74. För det ändamålet gavs genom koncentr ationsförordningen kommissionen den
uteslutande befogenheten a tt besluta om ”koncentrationer med en gemenskaps-
dimension”. Denna princip om  en enda instans tjänar två syften. För det första
bygger den, i enlighet med subsidiaritetsprincipen, på insikten om att det är motiverat
med en kontroll av koncentrationer på EU-n ivå, eftersom ingen enskild medlemsstat har
förutsättningar för att i den utsträckning som krävs hantera såda na transaktioner på
grund av deras gränsöverskridande omfattn ing och verkningar. Dessutom förenklas,
genom att endast en instans anges i förordni ngen, de administrativa förfarandena, vilket
gör det möjligt för såväl konkurrensmyndigheterna som företagen att minimerakostnaderna för koncentrationskontrollen.
5. Sedan koncentrationsförordningen antogs har antalet medlemsstater i Europeiska
unionen ökat från tolv till femton, och de ras marknader integreras i ökande
utsträckning. Dessutom har Europeiska kommissionens ex klusiva behörighet när det
gäller koncentrationer över tröskelvärde na efter 1994 års avtal om Europeiska
ekonomiska samarbetsområdet (EES) utvi dgats till att gälla hela EES-området.
Omstruktureringen över nationsgränserna av europeiska företag har även stimulerats
av införandet av den monetära unionen 1999.
6. Vi kan nu se fram mot en europeisk union me d betydligt fler medlemsstater från och
med år 2004 och mot fullbordandet av den monetära unionen i och med den slutliga
etappen med införandet av sedlar och mynt i euro som skall ske under år 2002.
Samtidigt fortsätter tendensen till internationalisering, e ller t.o.m. globalisering, av
företag och marknader att tillta.
7. Parallellt införs allt fler ordningar för förhandskontroll av koncentrationer världen
över (f.n. finns det cirka 60), vilket leder till en ökning av kostnaderna för flerfaldiga
anmälningskrav.
8. Sedan 1990 har omkring 1 800 koncentrati oner anmälts till kommissionen (fram till juli
2001). Denna summa är ändå bara  en bråkdel av det totala  antalet transaktioner som
anmälts till de nationella konkurrensmyndi gheterna inom EU under samma period
1.
Sedan 1990 har många medlemss tater och även kandidatlände r infört bestämmelser om
koncentrationskontroll (eller ändrat tidigare gällande bestämmelser). Till följd av dettaföljer nu många nationella system för koncen trationskontroll i stort principerna i
koncentrationsförordningen. Trots denna ”mj uka harmonisering” finns det fortfarande
skiljaktigheter av varierande omfatt ning, särskilt i fråga om förfarandena.
9. Alla dessa faktorer talar för att det är önskvä rt att se över det övergripande systemet för
koncentrationskontroll inom Europa, så att kommissionen och de olika nationella
myndigheterna tillsammans och var för sig kan utnyttja sina resurser optimalt förskyddet av konkurrensen inom gemenskape n och samtidigt minska alla onödiga
påfrestningar på näringslivet  när det gäller kostnaderna fö r att uppfylla kraven och öka
klarheten om rättsläget. Dett a gäller särskilt de medelstora företag som på grund av sin
begränsade storlek inte når upp till tröskelvärdena i kon centrationsförordningen men
ändå omfattas av det betungande kravet  på anmälningar i flera medlemsstater.
                                                
1Under år 2000 gjordes sammanlagt 3 021 anmälnin gar till de nationella konkurrensmyndigheterna inom
EU. Under samma år anmäldes 345 ärenden till kommissionen.
810. Erfarenheterna under de första tio årens tillämpning av koncentrationsförordningen
visar också på att vissa förbättringar kan vara möjliga både när det gäller dessräckvidd och i fråga om dess tillämpning. Vad gäller räckvidden har ett av degrundläggande begreppen, koncentration, ompr övats utifrån flera olika perspektiv.
Även organisationen av förfarandena enli gt förordningen har setts över och det
förefaller finnas ett antal möjligheter att ytterligare förbättra både bestämmelsernaseffektivitet och säkerheten om deras innebörd för dem som berörs av dem.
11. Koncentrationsförordningen har sedan de n antogs 1989 byggt på principen att
koncentrationer skall bedömas enligt kriteriet dominerande ställning på marknaden:
koncentrationer som skapar eller förstärker en sådan dominerande ställning börförklaras oförenliga med den gemensamma ma rknaden (och därför olagliga). På det
hela taget har detta bedömni ngskriterium visat sig effe ktivt när det gäller att undvika
potentiella konkurrensproblem. Många andra ju risdiktioner har även anslutit sig och
infört samma bedömningskriterium i sina  bestämmelser. Det huvudsakliga alternativ
som finns och som tillämpas inom ett antal större jurisdiktioner och f.n. övervägs i
några medlemsstater är kriteriet betydande minskning av konkurrensen. Enligt vissa
bedömare är det ett problem  att det inte har skett någon världsomspännande
harmonisering av bedömningskriterierna för koncentrationer. Av det skälet, och
också på grund av att det nu finns betydande  erfarenhet av tillämpningen av kriteriet
dominerande ställning, anser kommissionen att det nu är lämpligt att inleda enbredare diskussion om de båda testernas respektive fördelar, särskilt mot bakgrundav det allmänt erkända behovet av att sträva efter en högre grad av världs-omspännande konvergens mellan nor merna för koncentrationskontroll.
12. Det är också lämpligt att vid samma tillfälle se över de bestämmelser i förordningen
som har samband med iakttagandet av handläggningsregler. Detta berör ett större antalfrågor som är av betydelse för undersökning ar, antagandet av beslut och överklagande-
rätten. Det är vidare allmänt erkänt att öppenhet i varje skede av förfarandet är av
största vikt.
13. Denna översyn av koncentrationsförordni ngen kompletterar den tidigare inledda
översynen av förordning nr 17 (om genomförandet av fördragets artiklar 81 och 82om motverkande av konkurrenshindrande  avtal, beslut och samordnade
förfaranden)
2. Det finns dock en grundlägga nde skillnad mellan dessa båda
ordningar, nämligen att kommissionen ha r exklusiv behörighet i fråga om
koncentrationer med en gemenskapsdime nsion, medan behörig heten delas mellan
kommissionen och medlemsstaterna när det gäller sådana inskränkningar av
konkurrensen som omfattas av förordning nr 17, och kommissionen föreslårdessutom att denna parallella behörighet skall förstärkas. Trots denna skillnad haröversynen av förordning nr 17 beaktats fullt ut, så att de båda översyns-verksamheterna kan ingå som delar av en fullständig modernisering av EU:s rättsligaramar på konkurrensområdet.
14. Sammanfattningsvis är det av de skäl som angivits nödvändigt att inleda en
reformprocess, både för att utnyttja de samlade erfarenheterna och för att förberedaEU:s kontroll av företagskoncentrationer fö r de uppgifter som väntar under de närmaste
                                                
2Se kommissionens förslag av den 27 september 2000 till rådets förordning om genomförandet av
konkurrensreglerna i artiklarna 81 och 82 i fördraget och om ändring av förordningarna (EEG) nr
1017/68, (EEG) nr 4056/86 och (EEG) nr 3975/87, KOM(2000) 582 slutlig.
9åren. Kommissionen anser att en sådan reform  bör bygga på de principer som ligger till
grund för koncentrationsförordningen, dvs. behovet av att säkerställa en effektiv,
ändamålsenlig, rättvis och öppen kontroll av företagskoncentrationer på den
lämpligaste nivån.
II. VAL AV JURISDIKTION
KONCENTRATIONER MED EN GEMENSKAPSDIMENSION
15. Genom koncentrationsförordningen ge s kommissionen ensam behörighet att
behandla koncentrationer med en gemenskapsdimension. Sådana koncentrationer
förutsätts i förordningen ha verkningar  på marknaden som sträcker sig utöver en
enskild medlemsstats gränser (skäl 9 i ingressen).
16. Fördelningen av ärendena mellan gemenska pen och medlemsstaterna på området för
koncentrationskontroll bygger därigenom på samma principer som de som ligger till
grund för subsidiaritetsbegre ppet. Enligt detta skall åt gärderna vidtas på den
lämpligaste jurisdiktionsnivån med hä nsyn till de mål so m skall uppnås och de
resurser gemenskapen och medlemsstaterna förfogar över3.
17. Erfarenheterna har visat att kommissionen i allmänhet har bättre förutsättningar att
behandla koncentrationer i de  fall då de parter som går samman är aktiva på
marknader som överskrider en medlemsstat s territorium. När det gäller ärenden som
berör internationella eller EU-omfattand e marknader är kommissionens befogenheter
i fråga om undersökning, korrigerande åtgärd er och genomdrivande  av beslut klart
bättre anpassade till ärendenas karaktär än medlemsstaternas relativt begränsaderesurser på området. Detta gäller också ofta för ärenden som ger anledning tillfarhågor beträffande konkurrensen som berö r flera medlemsstater. Sådana ärenden
kan ge betydande återverkningar på konku rrensen i andra delar av gemenskapen,
t.ex. genom att marknadsinträdet förhindr as i de berörda länderna för konkurrenter
från andra medlemsstater.
18. Under upprättandet av den inre  marknaden inom EU kan e tt särskilt fenomen iakttas:
flera marknader kan anses befinna sig i ett övergångsskede. Ärendet Pirelli-BICC
4
visar på resultatet av en process där av regleringen och harmoniseringen inom EU
faktiskt har lett till a tt de relevanta marknaderna i konkurrensärenden har vidgats. I
detta fall bekräftades det nämligen att markna den omfattade hela EES på grund av att
kunderna i ökande omfattning söker leverantör er av kraftkabel inom hela Europa,
vilket bl.a. beror på de förfaranden so m föreskrivs i gemenskapsdirektiven om
offentlig upphandling. Pire lli-fallet avviker från tidigar e ärenden som gäller samma
bransch: 1992 ansågs fortfarande samma produktmarknader vara  nationella till sin
geografiska omfattning. Kommissionen har normalt särskilt goda förutsättningar att
                                                
3Enligt artikel 5 i EG-fördraget skall åtgärder vidtas på den nivå där målen kan uppnås i största möjliga
utsträckning. Som anges i kommissionens rapport till Europeiska rådet om anpassningen av gemen-
skapslagstiftningen till subsidiaritetsprincipen (KOM(1993) 545 slutlig, 24.11.1993) bör åtgärder vidtas
på den lämpligaste jurisdiktionsnivån med hänsyn till de mål som skall uppnås och de resursergemenskapen och medlemsstaterna förfogar över.
4Ärende COMP/M.1882 – Pirelli-BICC, kommissionens beslut av den 19 juli 2000 enligt artikel 8.2 i
förordning (EEG) nr 4064/89.
10behandla ärenden på områden där en sådan utveckling sker, eftersom den fullt ut kan
bedöma alla verkningar på såväl nationell ni vå som på EU-nivå.
19. Även om varje medlemsstat ka n ha förutsättningar att be handla sådana frågor i den
utsträckning som de berör det egna te rritoriet, kan kommissi onen uppenbart lättare
bedöma verkningarna inom he la gemenskapen av koncentr ationer som inger oro för
konkurrensen. Behörighet för gemenskapen i sådana ärenden skulle därför överens-
stämma med subsidiaritetsprincipen, eftersom det är den effektivaste lösningen föratt undvika att hinder skapas för en fort satt marknadsintegrer ing i EU. Dessutom
skulle resurserna inte användas på ett ändamålsenligt sätt om samma ärendenbehandlades parallellt i flera medlemsstater.
20. Omvänt har medlemsstaterna i allmänhet bättre förutsättningar att behandla ärenden
där verkningarna, på grund av arten av de berörda företagens verksamheter, är
begränsade till en medlemsstat, dvs. när det t.ex. inte förekommer några betydandeutestängnings- eller spridningseffekter. För en effektiv behandling av sådana ärenden
krävs inte tillgång till kommissionens vidare befogenheter, och de nationellamyndigheterna har normalt lättare att inhämta relevant information om marknaderna.
A. Gemenskapsdimension
1. Bakgrund
21. I sin rapport av den 28 juni 2000 till rådet om tillämpningen av tröskelvärdena i
koncentrationsförordningen
5 redovisade kommissionen si na preliminära resultat om
hur tröskelvärdena i artikel 1 i koncentra tionsförordningen har fungerat, också i fall
då mer än en anmälan lämnas, eftersom koncentrationerna måste anmälas i minst tvåmedlemsstater. Efter det att den rapporten antogs har ko mmissionen inlett ytterligare
undersökningar. Resultaten av dessa redovisas och diskuteras i bilaga I som ger en
utförlig bakgrund till de slutsats er som redovisas i detta avsnitt.
2. Sammanfattning av de frågor som bör tas upp22. Under sin översyn har kommissionen på nytt bedömt om de tröskelvärden som avser
omsättningen i artikel 1 fortfarande är lämpliga, inte bara i fråga om effektivitet utanockså när det gäller förutsägbarhet oc h tydlighet. Det sk all påpekas att om
jurisdiktionskriterierna i artikel 1 inte  uppfylls kommer transaktionen normalt att
omfattas av krav på obligatorisk anmälan i en eller flera medlemsstater.
23. När det gäller hur de nuvarande tröskelvär dena har fungerat, har översynen, som
ytterligare förklaras i bilaga I, inte visa t på något brådskande behov av en ändring av
artikel 1.2. Denna artikel ger fortfarande resultat som generellt sett överensstämmer
med subsidiaritetsprincipen, och en översyn av de tröskelvärden som anges skulle
inte vara lämpad för att hantera problemet med flera anmälningar. Inte heller haröversynen visat på något brådskande behov av att ändra nivån för två tredjedels-
regeln. Denna regel som bygger på en  ”tyngdpunktsmetod” för fördelningen av
behörigheten förefaller ge resultat som i allmänhet överensstämmer medsubsidiaritetsprincipen. I de begränsade fall då denna rege l medför flera anmälningar
är det dessutom mycket sällsynt att dessa berör mer än två medlemsstater.
                                                
5KOM(2000) 399 slutlig - 28.6.2000.
1124. Å andra sidan måste man dra slutsatsen a tt artikel 1.3 inte har uppnått sitt syfte. När
denna bestämmelse antogs 1997, var avsikt en att kommissionen skulle ges behörig-
het i ärenden som påverkar tre eller flera medlemsstater. Även om översynen i stort
ger stöd för uppfattningen att detta mål är berättigat på grund av att sådana ärenden
vanligtvis är av gemenskapsintresse, har bestämmelsen inte motsvarat förvänt-ningarna. Endast en liten del av detta slag av ärenden har omfattats avkoncentrationsförordningen. Under år 2000 an mäldes endast 20 ärenden enligt artikel
1.3, vilket skall jämföras med 75 parallellanmälningar till tre eller flera medlems-
stater. Att artikel 1.3 inte fått avsedd verkan  framgår också av det faktum att under år
2000 endast cirka 5 % av alla anmälningar gj ordes enligt denna artikel, vilket var en
betydande nedgång från de n redan låga nivån under 1999
6.
25. Översynen har gett indikationer på att må nga av dessa parallellanmälningsärenden
berör gränsöverskridande intressen. Redan de t faktum att det krävdes tre eller flera
nationella anmälningar talar för detta. I flertalet av fallen bedömde eller definieradedessutom några eller alla berörda medl emsstater den relevanta geografiska
marknaden som vidare än nationell. Det är också anmärkningsvärt att majoriteten avdessa ärenden uppfyllde jurisdiktionstestet  till den del som avser gemenskapsnivån,
medan de långt ifrån hade  någon nationell tyngdpunkt ( dvs. två tredjedelsregeln).
Uppfattningen att många av  dessa koncentrationer berörde gränsöverskridande
intressen utanför de länder där de anmäld es stöds också av att många av ärendena
berörde affärsverksamheter i flera medl emsstater där koncentrationerna inte hade
anmälts.
26. Vad gäller de berörda företagen har översy nen också visat på a tt parallellanmälningar
i tre eller flera medlemsstater medför flera ytterligare svårigheter i fråga om tiden förförfarandena, kostnaderna och klarhe ten om rättsläget (resultaten av
undersökningarna redovisas mer detaljerat i bilaga 1).
27. Denna slutsats får ytterligare stöd av två a ndra faktorer. För det första kan man iaktta
en stadigt ökande tendens för parallellanmälningar som gäller tre eller fleramedlemsstater, både i absoluta tal och i förhållande till det antal ärenden som anmälsenligt koncentrationsförordningen. Detta visa r att problemet ökar, också i ett EU med
oförändrat femton medlemsstater. Den ko mmande utvidgningen av gemenskapen
från och med 2004 kommer troligen att ytterligare förstärka de negativa effekterna avparallellanmälningar som berör ett betydande antal medlemsstater.
28. Kommissionen känner till, och stöder fullt ut, det initiativ som medlemsstaternas
konkurrensmyndigheter nyligen tagit för ett ökat samarbete, bl.a. vid behandlingen
av koncentrationsärenden som anmäls i mer än ett land. Ett sådant samarbete
kommer säkert att ge positiva effekter i form av en ökad nivå på skyddet avkonkurrensen samtidigt som förfarandena kan göras effektivare. Det förefaller dock
tveksamt om ett sådant samarbete, även om det vidareutvecklas, kan ses som en
likvärdig ersättning för en kontroll av ett enda organ (”one-stop shop”) när det gäller
koncentrationer med gränsöverskridande verkningar.
                                                
6År 2000 gjordes bara 20 av 345 anmälningar enligt artikel 1.3. Motsvarande siffra för 1999 var 12 %,
eller 34 av 292 anmälningar.
123. Bedömning av de olika möjlighe terna till ändring av artikel 1.3
29. En lösning som avlägsnar de påvisade svagheterna i artikel 1.3 bör syfta till att
säkerställa en effektiv tillä mpning av gemenskapens konkur rensregler på ärenden av
gränsöverskridande intresse, samtidigt som administrationsarbetet minskas för deberörda företagen. Lösningen bör vara genomförd före de nya medlemsstaternasanslutning och bör även utformas så att den förstärker de principer som ligger tillgrund för koncentrationsförordningen, dvs. a tt den främjar ett effektivt skydd av
konkurrensen i enlighet med subsidiaritetsprincipen.
30. En rimlig metod för att avlägsna de påvisade svagheterna i artikel 1.3 kunde,
förefaller det, vara att unde rsöka om artikeln kunde göras effektivare om ett eller
flera av de grundläggande kriterierna i de n ändrades. En noggrann analys av den
tillgängliga informationen har visat att det inte är troligt att ändringar av de gällandekriterierna i artikel 1.3 skulle ge avsett re sultat, framför allt på grund av att artikelns
komplexa karaktär medför att företag av flera olika skäl inte kan uppfylla de nu
gällande kriterierna i artikel 1.3. Närmare förklaringar av detta ges längre fram i
denna grönbok.
31. Kommissionen har vidare mottagit förslag om  att det kanske inte är nödvändigt att
ändra artikel 1.3 överhuvudtaget, utan att den avsedda effekten kan uppnås genom
ändringar av artikel 22. Också detta förslag har analyserats noggrant och resultatet av
undersökningen, som presenteras närmare längre  fram, visar även här på att det inte
är troligt att förslaget skulle ge en fungerande lösning.
32. Mot bakgrund av vad som framkommit hittills  är kommissionens åsikt därför att de
eftersträvade resultaten bäst  kan uppnås genom införande av ändringar, som skulle
kunna beskrivas som effektorienterade. Ä ndringarna skulle direkt syfta till att
säkerställa att resultatet blir att ärenden som normalt är förenade med potentielltbetydelsefulla gränsöverskridande effe kter hamnar inom kommissionens behörig-
hetsområde. Kommissionen önskar få in synpunkter på möjligheten av att ersätta
artikel 1.3 med en bestämmelse, enligt vilken anmälan till tre medlemsstater kan
anses vara en tillförlitlig i ndikation på attt en koncentr ation uppenbarligen är av
gränsöverskridande natur
7. Denna möjlighet bygger på tankarna bakom
kommissionens förslag i dess grönbok från 1996.
33. En mer långsiktig diskussion om arbetsförd elningen i ett utvidgat EU ingår också i
slutet av nedanstående avsnitt. Eftersom de åtgärder som skisseras där skulle krävaåtminstone en minimiharmonisering av de nationella bestämmelserna förkoncentrationskontroll, ligger denna disku ssion utanför området för det nu aktuella
arbetet.
a) Det är inte troligt att ändringar av de  fem grundläggande kriterierna i artikel 1.3
kommer att medföra någon väsentlig förbättring
i) Ändring av artikel 1.3 genom just ering av de olika tröskelvärdena
                                                
7Det kan noteras att den information som finns tillgänglig inte ger stöd för ett förslag om att ”helt enkelt”
sänka tröskelvärdena för omsättningen i hela världen eller inom gemenskapen i artikel 1.2. Sådanaåtgärder skulle, beroende på vilka värden som väljs, uppenbart leda till att kommissionens behörighetutvidgas, men det förefaller föra troligt att man skulle kunna hitta ett sätt att få sådana åtgärder att fånga
upp just koncentrationer med gränsöverskridande verkan.
1334. Det är för denna diskussion viktigt att hålla i minnet att tröskelvärdena i artikel 1.3
fastställdes utan att någon fullständig unde rsökning hade gjorts av sannolikheten för
att förändringarna skulle visa sig effektiva när det gäller att fånga in ärenden som ärav gemenskapsintresse. Omsä ttningen är och förblir en indikator på koncentrationer-
nas troliga effekter, men den kommer även i fortsättningen att ge effekter somvarierar bl.a. beroende på vilken bransch det gäller. Inte desto mindre finns det bred
enighet om att omsättningen är den bästa indikatorn när man skall fastställa vilkakoncentrationer som är av gemenskapsintresse.
35. Mot bakgrund av detta bör de t inte komma som någon överr askning att slutsatsen av
kommissionens undersökningar är att det inte finns något entydigt svar på frågan om
vilken nivå på tröskelvärdena i artikel 1.3 som skulle fånga in a lla ärenden av gemen-
skapsintresse. Det skall dessutom understr ykas att artikel 1.3 ger vad som skulle
kunna beskrivas som en grundritning av bestämmelser som kan ändras genom
oändliga kombinationer. Det är t.ex. relativt enkelt att ange effekten av t.ex. ensänkning av kriteriet 2,5 miljarder euro i artikel 1.3 a till 2 miljarder euro. Teoretiskt
skulle naturligtvis en så dan ändring kunna kopplas till ett mer eller mindre stort antal
ändringar av punkterna b, c och/eller d i artikel 1.3. Det är dock uppenbarligen
omöjligt (och troligen inte till särskilt stor nytta) att försöka sig på någon alltförsofistikerad undersökning för att komma fram till de idealiska nivåerna och
kombinationerna när det gäller dessa kriterier.
36. Presentationen nedan är därför inriktad på att förklara den utestängande effekten av
vart och ett av kriterierna i artikel 1.3 i fr åga om parallellanmälningar som görs i tre
eller flera medlemsstater
8.
37. De tillgängliga uppgifterna tyder på att 71 % av alla ärenden som anmäldes i tre eller
flera medlemsstater inte uppfyllde kriteri et på 2,5 miljarder euro i artikel 1.3 a.
Denna uteslutningseffekt skulle reduceras till 58 % om kriteriet ersattes med ett kravpå två miljarder euro. En ytterligare illustration av svårigheterna med att hitta enidealisk nivå är att tröske lvärdet i artikel 1.3 a sku lle behöva sänka s till åtminstone
500 miljoner euro för att alla ärenden som anmäls i tre eller flera medlemsstater
skulle omfattas. Trots det s kulle dock ett antal sådana är enden inte uppfylla kraven i
punkterna b, c och/elle r d i samma artikel.
38. Cirka 40 % av de ärenden som anmäldes i tre eller flera medlemsstater uppfyllde inte
kravet på sammanlagd omsättning på minst  100 miljoner euro i var och en av minst
tre medlemsstater i artikel 1.3 b. Uteslutningseffekten skulle minskas till 38 % omdetta kriterium ersattes med ett krav på 50 miljoner i omsättning.
39. Av de ärenden som anmäldes i tre eller flera medlemsstater var det 68 % som inte
uppfyllde kravet på 25 miljoner euro i total omsättning i artikel 1.3 c. Uteslutnings-effekten skulle minskas till 31 % om detta kriterium ersattes med ett krav på 15miljoner euro.
40. Cirka 35 % av samtliga ärenden som anmäldes i tre eller flera medlemsstater
uppfyllde inte omsättningskravet på 100 miljoner euro i artikel 1.3 d. Uteslutnings-
                                                
8För en mera detaljerad redogörelse, se bilaga 1, avsnitt B om resultaten av kommissionens
undersökningar.
14effekten skulle minskas till 25 % om detta kriterium ersattes med ett krav på 50
miljoner euro.
41. Det skall betonas att ovanstående uppgifter inte skall ses som kumulativa, dvs. att om
enligt en uppskattning en sänkning av tröskelv ärdet i t.ex. artikel 1.3 a skulle leda till
att, låt oss säga, 15 % av al la parallellanmälningar skulle  omfattas av koncentrations-
förordningen kan inte detta läggas till effekterna av en ändring av exempelvis artikel
1.3 b som enligt uppskattningarna ensam s kulle leda till att 10 % av parallell-
anmälningarna omfattades. Båda dessa ändr ingar kan med andra ord vara alternativa
metoder för att få några elle r t.o.m. alla ärenden som avse s i det första förslaget att
omfattas.
42. De slutsatser som kan dras av de tillgängliga uppgifterna tyder inte på att det skulle
vara sannolikt att ändringar av de fem kriterierna i artikel 1.3 skulle kunna utformas
så att parallellanmäl ningar till tre eller flera medl emsstater kommer att hamna under
kommissionens jurisdiktion. Utifrån vad som framkommit skulle de största utsikterna
till förbättringar möjligen kunna ligga i en min skning av de nivåer på omsättningen
som krävs i artikel 1.3 a och 1.3 c. Skälet till detta är att uppgifterna tyder på att
specifika minskningar av dessa krav förefa ller ha större påverkan på ärenden som
anmäls till tre eller flera medlemsstater. Ändå kommer av allt att döma ett oräkneligtantal koncentrationer av särskilt starkt gemenskapsintresse (sett till antalet medlems-stater som påverkas) fortfarande inte att nå upp till tröskelvärdena , också efter det att
dessa ändrats
9.
ii) Ändring av artikel 1.3: krav på två i stället för tre länder
43. Ett möjligt alternativ, som också har föreslagits, till att rakt av sänka de olika tröskel-
värdena i artikel 1.3 kunde vara att ändra det nuvarande kravet på antal medlems-
stater från tre till två. Enligt det nu gällande kravet måste de berörda företagen ha enkombinerad (sammanlagd) omsättning på minst 100 miljoner euro i var och en av
åtminstone tre medlemsstater, och minst två av de berörda företagen måste ha enegen omsättning på 25 miljoner euro i tre av dessa medlemsstater. Särskilt det andraav dessa krav förefaller vara en av de vanligaste anledningarna till att parallell-anmälningar inte uppfyller kriterierna i artikel 1.3, vilket ofta leder till att
anmälningar i tre eller flera medlemsstater blir nödvändiga.
44. Det skall dock erinras om att avsikten var att artikel 1.3 inte s kulle vara tillämplig på
koncentrationer som bara skulle behöva an mälas i två medlemsstater. Även om det
framstår klart att de faktiska effekterna av trelandskravet har blivit mer omfattandeän vad som ursprungligen avsågs, är det samtidigt inte troligt att en omvandling avartikel 1.3 i form av ett ”tvålandskrav” sku lle få mer än relativt begränsade effekter
när det gäller att få ned antalet ärenden som omfattas av krav på anmälning i tre ellerflera medlemsstater
10.
iii) Upphävande av den i nbördes kopplingen mellan punkterna b och c i artikel 1.3
                                                
9Samtidigt skulle varje sådan ändring få den oavsiktliga effekten att ett antal ärenden som inte omfattas
av krav på flera anmälningar i tre eller fler a medlemsstater skulle hamna under kommissionens
jurisdiktion.
10Tillgängliga uppgifter medger inte någon uppskattning av sannolikheten för att en övergång till ett”tvålandskrav” enligt artikel 1.3 b-c skulle medföra att ärenden som för närvarande omfattas av krav på
endast en nationell anmälan skulle hamna under kommissionens jurisdiktion.
1545. Ytterligare ett möjligt alternativ till att rakt av sänka tröskelvärdena i artikel 1.3
kunde vara att avskaffa kopplin gen mellan kriteriet i artikel 1.3 b, som syftar till att
säkerställa att volymen på de kombinerade ekonomiska ve rksamheterna är betydande
i åtminstone tre medlemsstater, och det i artikel 1.3 c, vars syfte är att säkerställa att
åtminstone två av de berörda företagen har en betydande närvaro i dessa medlems-stater.
46. Rent teoretiskt skulle det kunna hävdas att de 25 miljoner euro i omsättning som
krävs i artikel 1.3 c är ett relativt blygsamt belopp och att det sku lle vara förvånande
om koncentrationer som är av gemenskapsintr esse inte skulle upp fylla detta krav. I
detta sammanhang är det anmärkningsvärt att de tillgängliga uppgifterna tyder på attandelen ärenden som uppfyller kravet s kulle öka till cirka 54 % om kopplingen till
kriteriet i artikel 1.3 b slopades. De n nu gällande kopplingen mellan de båda
kriterierna syftar till att förhindra att hela den sammanlagda omsättning som beaktasvid tillämpningen av artikel 1.3 b gäller en dast en av parterna, men denna koppling
förefaller således också få en alltför utestängande effekt i vissa situationer.
47. Det är svårt att föreställa sig att dessa 54 % av ärendena , som uppfyller kravet på tre
gånger 25 miljoner euro, generellt trots detta endast skulle ha försumbara effekteröver gränserna. Detta intryck förstärks dessutom av att ärenden inom denna kategoriofta omfattas av anmälningskrav i tre eller flera medlemsstater.
48. Ytterligare en faktor som pekar i samma riktning är att det enligt de gällande
bestämmelserna i medlemsstat erna ofta krävs anmälan av ärenden som avser mindre
belopp än de 25 miljoner euro som krävs i artikel 1.3, vilket innebär en presumtion
att väsentliga effekter kan förekomma även under detta tröskelvärde.
49. En ändring som skulle väsentligt öka andelen ärenden som kan anses få väsentliga
effekter i minst tre medlemsstater vore att upphäva kriteriet i artikel 1.3 b. Detta
skulle möjliggöra gemenskapsjurisdiktion i alla ärenden där ett av de berördaföretagen, normalt det förvär vande, uppfyller alla kriteri er i artikel 1.3, medan det
andra, normalt målföretaget, uppfyller kriterierna i artik el 1.3 c-d. De tillgängliga
uppgifterna medger dock inte några slutsats er om i vilken utsträckning en sådan
ändring skulle leda till att ärenden som för närvarande inte omfattas av krav påmultipla anmälningar skulle hamna inom förordningens tillämpningsområde.
50. En alternativ lösning vore att avlägsna den nu gällande kumulativa tillämpningen av
artikel 1.3 b-c, så att de båda  kriterierna i ställe t blir alternativa. För att undvika att
ett av de berörda företagen står för hela  den omsättning som krävs enligt artikel 1.3 b
skulle dock ytterligare kriteri er i så fall behöva införas. Det är inte klart om detta
skulle kunna uppnås inom ramen för artikel 1 utan att ett tröskelvärde infördes. Det
skulle t.ex. när det gäller klarheten om rättsläget råda tvivel om huruvida det är
lämpligt att helt enkelt kräva att minst två av företagen skall vara aktiva i de tremedlemsstater där omsättningen 100 miljoner euro uppnås.
iv) Slutsats om möjligheterna att ändra de  fem grundläggande kriterierna i artikel 1.3
51. Av ovanstående framgår att det inte är  sannolikt att ändrin gar av de nu gällande
kriterierna i artikel 1.3 sku lle leda till avsett re sultat. Det är ytterst sannolikt att
eventuella ändringar dels inte skulle skapa garantier mot fortsatta multiplaanmälningar i tre eller flera medlemsstater, dels att de sannolikt skulle medföra att
16gemenskapen tilldelades jurisdiktionen över ett antal ärenden som i dag inte omfattas
av sådana krav på multipla anmälningar.
b) Inga ändringar av artikel 22 kan antas medföra någon väsentlig förbättring (och det
skulle krävas harmonisering av me dlemsstaternas nationella lagstiftning)
52. Det har föreslagits att problemet med mu ltipla anmälningar skulle kunna åtgärdas
genom att gemensamma  hänskjutanden enligt artikel 22 i koncentrationsförordningen
gjordes enklare att tillämpa. Eftersom svårigheterna med att tillämpa artikel 22diskuteras utförligt i nedanstående avsnitt om hänskjutanden skall inte alla argumentupprepas här. För diskussionen om en ändr ing av artikel 1.3 är det tillräckligt att
påpeka att möjligheterna förefaller vara begränsade att göra artikel 22 till en lämpligåtgärd som allmänt kan tillämpas på ärenden som kräver multipla anmälningar.
53. En av huvudorsakerna till att artikel 22 inte har lett till några gemensamma
hänskjutanden förefaller vara de kvarstående tekniska skiljaktigheterna mellan denationella kontrollförfarandena , bl.a. i fråga om den händelse som utlöser anmälan
och bestämmelserna om tiderna för inlämn ande av anmälan. Om dessa frågor skall
kunna lösas är det troligt att en viss gr ad av harmonisering av de nationella
bestämmelserna kommer att krävas. Detta li gger uppenbarligen utanför området för
den aktuella översynen, och i vilket fall som helst skulle ett relativt tidskrävandeförfarande bli nödvändigt för en sådan harmonisering.
c) Automatisk gemenskapsbehörighet när det gäller ärenden som omfattas av krav på
multipla anmälningar
54. För att lösa problemet med multipla anmälningar i medlemsstaterna föreslog
kommissionen i sin grönbok från januari 1996 att kommissionens behörighet skulle
utvidgas till koncentrationer under tröske lvärdena som hamnar under mer än en
medlemsstats jurisdiktion.
55. Förslaget innebar att kommissionens behörighet skulle utvidgas till att även omfatta
ärenden som kräver multipla anmälningar och som ligger under tröskelvärdena iartikel 1.2 men över nya tröskelvärden so m förslagsvis angavs som två miljarder
euro (för världsomfattande koncentr ationer) och 100 miljoner euro (för
koncentrationer inom EU). I korthet skulle enligt förslaget artikel 1 i koncentrations-förordningen ändras så a tt det fastställdes att koncen trationer som inte når upp till
tröskelvärdena i artikel 1.2 ändå skulle  anses vara av gemenskapsintresse om
jurisdiktionerna i tre medlemsstater berördes.
56. Under de följande diskussionerna vann doc k inte kommissionens förslag det stöd
som krävdes. Kritiken gällde huvudsakligen frågor som gällde behandlingen av de
föreliggande skillnaderna mellan medlemsstaternas bestämmelser på områden somdefinitionen av koncentration och obligatoriska resp. frivilliga anmälningar. Dessaskillnader ansågs inte bara väcka frågor om klarheten om rättsläget utan också görakommissionens bedömningar av om nationella bestämmelser var tillämpliga på ettgivet område alltför komplexa.
57. Sedan dessa diskussioner om kommissione ns förslag från 1996 har en betydande
harmonisering av de natione lla bestämmelserna om konc entrationskontroll inträtt i
praktiken. Detta bör ha minskat de svårigheter med tillämpningen av det föreslagnasystemet som påvisades vid detta tidigare tillfälle. Det förefaller därför lämpligt att
17än en gång inleda en diskussion om fördelarna med detta förslag. Därvid skulle
kommissionen hålla fast vi d den grundläggande inriktningen i 1996 års grönbok, dvs.
att de ärenden en sådan ändring skulle  avse skulle vara  sådana som medför
anmälningar i tre eller flera medlemsst ater. Mot bakgrund av de mer ingående
erfarenheter som gjorts under åren av tilläm pningen av artikel 1.3 förefaller det inte
finnas någon empirisk grund för att begrän sa tillämpningen av e tt sådant system till
ärenden som når upp till vissa tr öskelvärden för omsättningen.
i) Förfarande
58. När väl kommissionens behörighet till följd av kraven på multipla anmälningar
fastställts skulle kommissionens befogenheter och det tillämpliga förfarandetöverensstämma med vad som är fallet för ärenden som omfattas av artikel 1.2.
Utöver de normala kraven för att fastst älla att kommissionen skall vara behörig
skulle det dock bli nödvändigt  att fastställa om koncen trationen i fråga når upp till
tröskelvärdena i minst tre medlemsstater.
59. Om man utgår från de diskussioner som följde på kommissionens grönbok kan man
utgå från att ett sådant system måste by gga på principen att de berörda medlems-
staterna skall lämna en bekräftelse till kommissionen om parternas tolkning av denationella tröskelvärdena
11.
60. I ett system där anmälan till kommissionen skulle göras obligatorisk för ärenden som
uppfyller kraven för anmälan i tre eller fler a medlemsstater skulle  parterna självklart
behöva visa, senast i den formella anmälan, att tran saktionen når upp till tröskel-
värdena för anmälan i tre medlemsstater. Det finns dock inte något skäl som talar föratt parterna inte skulle  kunna överlämna sådan info rmation till kommissionen och de
berörda medlemsstaterna i ett ännu tidigare skede. I vilket fall som helst måste ett
system fastställas enligt vilket de berörda medlemsstaterna skulle bekräfta parternasanalys för kommissionen inom en angiven tid speriod. För att inte skapa osäkerhet om
vad som gäller måste detta me d nödvändighet göras inom relativt kort tid (t.ex. inom
en eller två veckor). Systemet kunde t. ex. utformas som ett ”icke-invändnings-
förfarande”, dvs. om de berörda medlemsst aterna inte inom den angivna perioden
riktar några invändningar mot parternas an alys skall kommissione ns behörighet anses
vara fastställd.
61. Under samrådet efter 1996 års grönbok hävdades  det att det skulle  kunna bli svårt att
snabbt fastställa om en koncentration når upp till de nati onella tröskelvärdena för
anmälan, särskilt i de medlemsstater som använder andra kriterier än omsättningen(t.ex. marknadsandelar). Även om det kan vara svårt att tillämpa vissa nationellatröskelvärden, förefaller det dock inte som om dessa svårigheter skulle förvärrasgenom förslaget, eftersom bedömningen i v ilket fall som helst s kulle ha behövt göras
om koncentrationsförordningen inte hade varit tillämplig. Dessutom har antaletmedlemsstater som tillämpar kriterier som inte bygger på omsättningen minskatsedan 1996, och det skulle dä rför kunna hävdas att problemet invändningen avser
inte längre är av samma dignitet. Slutligen skulle eventuella allvarliga problem i
                                                
11Varje alternativ metod skulle få till följd att kommissionen skulle behöva tolka de nationella
bestämmelserna om koncentrationer. Eftersom de nationella rättsordningarna ännu inte är heltharmoniserade ens när det gäller tekniska begrepp som beräkningen av omsättningen skulle detta geupphov till frågor om möjliga skiljaktiga tolkningar av nationell lagstiftningen mellan kommissionen
och medlemsstaterna.
18fråga om klarheten om rättsläget kunna åtgä rdas, t.ex. genom en bestämmelse om att
tidsfristen en vecka i artikel 4.1 inte sku lle tillämpas på denna kategori av ärenden.
d) Slutsats om möjlighete rna att ändra artikel 1.3
62. Ovanstående förslag följer en effektbaserad modell, enligt vilken det avgörande
kriteriet i artikel 1.3 inte längre direkt s kulle baseras på om vissa preciserade nivåer
på omsättningen har uppnåtts. I stället skulle det faktum att en koncentration medför
krav på anmälan i tre eller flera medlemsstater ses som en tillräcklig presumtion omgemenskapsintresse. En så dan modell skulle kräva a tt en klar och öppen metod
fastställdes för hur medlemsstaterna skall bekräfta om deras na tionella bestämmelser
är tillämpliga på ett givet ärende.
63. Berörda parter uppmanas inkomma med synpunkt er på det skisserade förslaget och
hur det kan föras vidare på bästa sätt och på eventuella andra möjliga lösningar.Synpunkter välkomnas också beträffande det lä mpligaste förfarandet för att fastställa
tillämpligheten av be stämmelserna om koncentrati onskontroll i tre eller flera
medlemsstater. Detta gäller slutligen även synpunkter på eventuella olägenheter som
parterna anser att en ändring av artikel  1.3 kan medföra eller mer generellt om en
sådan ändring är önskvärd.
4. Fördelningen av ärendena efter en  utvidgning: ett l ångsiktigt perspektiv
64. De uppgifter som inhämtats under denna översyn tyder också på att en mer
övergripande lösning skulle kunna komma i fr åga på längre sikt. Ett system som det
som skisseras nedan sku lle uppenbarligen kräva ändringar av gemenskaps-
bestämmelser och nationella regler som s kulle gå utöver ramarna för denna översyn.
Detta avsnitt syftar därför endast till att inleda en bredare diskussion om hurkoncentrationskontrollen lämpligen bör utfo rmas i Europa under åren efter en
utvidgning av gemenskapen.
65. En sådan diskussion bör inriktas på fråg an om hur ett system skall kunna utformas
som på bästa sätt iakttar subsidiaritetsprincipen, sa mtidigt som varje konkurrens-
myndighet kan utnyttja sina begränsade resurser optimalt och hänsyn tas till närings-livets berättigade krav på större förutsägbarhet och avlägsnande av onödigakostnader.
66. Trots att jurisdiktionskriterierna i koncentrationsförordningen har lett till resultat som
allmänt överensstämme r med subsidiaritetsprincipen, skulle de dock i princip kunna
ändras så att det skapas ett mer direkt test, som är anpassat till de enskilda ärendena,för att fastställa om en koncentrati on är av gränsöverskridande natur.
67. En möjlighet kunde vara att skapa ett syst em där tröskelvärdena för omsättningen
avlägsnas från koncentrationsförordni ngen. Krav på anmälan till kommissionen
skulle då utlösas om ärendet omfattas av multipla anmälningskrav inom EU. På detsättet skulle fastställandet av vilka äre nden som kan antas vara av gemenskaps-
intresse kopplas direkt till de t faktum att ärendet kommer att få effekter i flera
medlemsstater. Ett av de oundgängliga vill koren för att ett sådant system skall kunna
fungera skulle dock vara att ytterligare ha rmonisering av de nationella tröskelvärdena
inom koncentrationskontrollen kunde uppnå s. Kommissionens undersökningar tyder
på att de nu gällande, icke -harmoniserade, anmälningskraven i medlemsstaterna inte
gör det möjligt att på ett tillfredsställande sätt fastställa i vilka medlemsstater en viss
19koncentration kommer att medföra väsentlig påverkan. Med en mer systematisk
inriktning på fastställandet av anmälnin gströsklar i medlemsstaterna skulle dock
dessa tröskelvärden kunna ge direkta mått på de en skilda koncentrationernas gräns-
överskridande effekter.
68. För att utveckla en nätverksbaserad metod för koncentrationskontrollen i Europa
vore det också värdefullt a tt öka den nuvarande faktiskt  uppnådda graden av överen-
stämmelse mellan be stämmelserna för koncentrati onskontroll inom gemenskapen.
Detta gäller särskilt vissa centrala frågor, t.ex. begreppet koncentration och viktiga
delar av ramarna för förfarandena. Ett annat diskussionsämne kunde vara i vilken
utsträckning en ytterligare harmoniseri ng av det tillämpliga konkurrenstestet skulle
främja ett effektivt och överskådligt konkurrensskydd och bevarandet av lika
konkurrensvillkor. Sådana harm oniserade förutsättninga r skulle också underlätta
upprättandet av ett smidigar e fungerande nätverk av konkurrensmyndigheter, där i
slutändan kommissionen och en  eller flera nationella my ndigheter skulle kunna dela
på uppgiften att bedöma samtliga effekter av en koncentration på allt från lokala till
globala marknader.
B. Hänskjutanden till medlemsstaterna (artikel 9)
1. Bakgrund
69. Hänskjutandemekanismen i artikel 9 i koncentrationsförordningen syftar till en
finjustering av effekterna av det omsättnin gsbaserade systemet för tröskelvärden för
fastställande av jurisdiktion, så att den myndighet som har de bästa förutsättningarna
för det kan behandla ett ärende. Detta sk er genom ett test som är inriktat på
koncentrationens påverkan på konkurrensen på en marknad inom en medlemsstat.
Om resultatet är positivt kan en koncentration behandlas på nationell nivå, även omtröskelvärdena i artikel 1 är uppfyllda. Detta överensstämmer med subsidiaritets-
principen.
70. Enligt artikel 9.10 kan bestämmelserna om hänskjutande ses öv er samtidigt med de
tröskelvärden som anges i artikel 1. Ef ter kommissionens rapport i juni 2000 stödde
medlemsstaterna en sådan översyn och fö reslog även att kommissionen ytterligare
skulle undersöka de eventuella mer kostnader som hänskjutanden ger upphov till.
71. Under en sådan undersökning granskad es de ärenden där anmälningar om
koncentrationer gav upphov till begäran om hä nskjutande under de fem senaste åren
(från november 1996 till januari 2001). Re sultaten redovisas i bilaga II.
2. Sammanfattning av de frågor som bör tas upp72. Resultaten av denna senaste undersökning ger visserligen föga stöd för uppfattningen
att hänskjutanden medf ör merkostnader, men de visar dock på att vissa aspekter av
den nuvarande hänskjutandemekanismen sku lle kunna förbättras genom en ändring.
Det gäller framför allt tidsplanen, kriterierna för hänskjutande av ärenden och deproblem som orsakas av partiella hänskjutanden. Dessutom uttrycks vissa
betänkligheter om de nati onella konkurrensmyndigheternas behandling av hänskjutna
ärenden, särskilt i fråga om förfarandena. Vad som klart framgår av kommissionensundersökning är att det finns en önskan om a tt ett effektivt förfar ande skall upprättas
som kan säkerställa tillräcklig öppenhet mellan de be rörda parterna, kommissionen
och medlemsstaterna och garantera att kons ekventa beslut fattas utan dröjsmål.
2073. En ofta återkommande anmärkning gälle r den tidsfrist på tre veckor som de
nationella konkurrensmyndigheterna förfogar över för att överlämna en begäran om
hänskjutande. Många av dem som svarat anså g att denna tidsfrist var längre än vad
som krävs för behandlingen av de relevanta frågorna. Detta gäller särskilt när enbegäran avser marknader som en natione ll myndighet otvivelaktigt har bättre
förutsättningar att behandla. Några påpeka de att denna ytterligare period kan vara
skadlig, eftersom den kan störa tidsplane ringen av nationella anbudsförfaranden.
Problem kan också uppstå om en begäran i nkommer nära utgången av tidsfristen när
parterna kan ha inriktat sig på att utarbeta förslag till åtaganden som de kan diskuteramed kommissionen. Tidsmässiga överväganden har slutligen också betydelse när detgäller den varierande längden på tids fristerna för de nationella konkurrens-
myndigheternas slutliga beslut, särskilt vid partiella hänskjutanden.
74. Vad gäller testet för koncentrationer som skall hänskjutas (artikel 9.2 i
koncentrationsförordningen) skulle de flesta  som svarat föredra att ”förutsägbara”,
”enkla” eller till och med ”aut omatiska” kriterier upprätta des. Bland förslagen finns
t.ex. ”klart åtskiljbara produktmarknader och geografiska marknader”, ”frånvaro,
eller mycket litet flöde, av handel inom gemenskapen, ett tydligt effektinriktat testsom avser skapande eller förstärkande av en dominerande ställning eller någonkombination av vad som nämnts. Artikel 9.2 b, som infördes för att göra det lättare
att begära hänskjutande ge nom införandet av ett mindre krävande test har bara en
gång använts med framgång som grund för en begäran
12.
75. Det är en ofta återkommande åsikt bland de företag som har erfarenheter av partiella
hänskjutanden att så dana minskar fördelarna med principen om en enda kontakt-
punkt, och att de också kan ge negativa ef fekter på tidsplanering, kostnader och
klarheten om rättsläget. Detta är särskilt påtagligt när bedömningarna av olika delarav en transaktion hänskjuts till mer än en medlemsstat. De flesta företagen ansåg atthänskjutanden ger upphov till ytterligare fina nsiella kostnader och kräver större
personalresurser, särskilt efter det att ett hänskjutande godkänts, även om någonkvantifiering av kostnaderna inte hade gjorts. Man skall dock ta med i beräkningen
att företagen normalt kan förutse om ett ärende kan antas bli föremål förhänskjutande och i förväg ta med detta i kostnadsberäkningen.
76. I vida kretsar är man bekymrad över de nationella bestämmelser, särskilt i fråga om
förfarandena, som är tillämpliga på hänskjutna ärenden. Även om alla sådanaförefaller ha bedömts på konkurrensmässiga grunder av de  nationella myndigheterna,
kvarstår det osäkerhet om de nationella förfarandenas längd och om skyddet av
affärshemligheter under behandlingen av de hänskjutna ärenden. Många skulle gärnase en större konvergens me llan de nationella förfarande reglerna, åtminstone kring en
minimistandard.
77. Ett betydande antal av dem som svarade hade intrycket av att koncentrationer på
nationell nivå skulle kunna påverkas av politiskt inflytan de beroende på hur etablerad
den nationella konkurrens lagstiftningen är, ägarförhållandena i de berörda företagen
och slutligen den aktuella sektorns politiska eller sociala betydelse för medlemsstateni fråga.
                                                
12Ärendet Govia/Conex (2001) som hänsköts till de brittiska myndigheterna.
2178. När väl ett ärende har hänskjutits åläggs medlemsstaterna två förpliktelser enligt
koncentrationsförordningen. För det fö rsta måste den nationella konkurrens-
myndigheten enligt artikel 9.6 lämna rapport om sina resultat inom högst fyramånader. Det har antytts a tt den nuvarande formuleringen av denna bestämmelse ger
utrymme för de nationella konkurrensmyndigh eterna att lägga ner mer tid på den
nationella undersökningen än va d som skulle ha varit falle t om ärendet hade stannat
hos kommissionen, och att detta också har inträffat. För det andra får enligt artikel
9.8 medlemsstaterna endast vi dta sådana åtgärder som är absolut nödvändiga för att
säkerställa eller åter upprätta en effektiv konkurrens på den berörda marknaden. Även
om den nationella konkurrensmyndigheten själ v kan avgöra hur denna senare artikel
skall tillämpas, införs dock genom artikeln en  förpliktelse att ia ktta proportionalitets-
principen. Eftersom medlemsstaternas utnyttjande av utrymmet för skönsmässig
bedömning är föremål för kontroll av de nationella domstolarna  förefaller det inte
finnas något behov att, såsom föreslagits av några näringslivsföreträdare, ändra
denna artikel så att någon form av tillsyn från kommissionens sida införs. Tvånyligen inträffade ärenden har givit exem pel på de nationella  domstolarnas roll i
hänskjutna ärenden
13.
3. Möjliga ändringar79. En förenkling av kraven för att en begä ran om hänskjutande skall kunna överlämnas
förefaller vara till fördel för effektivitete n i förfarandena och kunna göra det möjligt
att förkorta tiderna för överlämnande och godkännande av en begäran. Om detta mål
skall kunna uppnås beror till stor  del på om det är möjlig t att minska de tillämpliga
förfarandemässiga kraven på nationell nivå . I detta avseende förefaller det finnas
föga eller inget utrymme för att förkorta treveckorsperioden så länge som dennationella myndigheten behöver påvisa ett hot om skapande  eller förstärkande av en
dominerande ställning (artikel 9.2 a). Om kraven för överlämnande av en begäran om
hänskjutande förenklades borde dock be hovet minska av särskilda undersökningar av
de troliga effekterna av en koncentra tion från de nationella myndigheternas sida
innan begäran överlämnas. Dessutom förefaller det möjligt att begränsa den tid somkrävs för internt, administrativt samråd i medlemsstaten med hänsyn till att en sådanbegäran inte längre skulle ses som en preliminär slutsats om att transaktionentroligen skulle få konkurrensbegränsande effekter.
80. Med hänsyn till målet att underlätta häns kjutande av ärenden som på grund av
avsaknaden av väsentliga gränsöverskridande effekter lämpligast bedöms pånationell nivå vore det rimligt om kommissionen gavs möjlighet att på eget initiativhänskjuta sådana ärenden. Vid ett sådant förfarande skulle naturligtvis först ett
samråd ske mellan kommissi onen och den berörda myndigheten i medlemsstaten,
vilket skulle kunna innebära  att medlemsstaten inte be höver utföra de förfaranden
som krävs för att utarbeta en begäran. Förutom att förfarandet för hänskjutandeskulle förenklas om kommissionen gavs denna möjlighet, skulle det även i ärendenvilkas verkningar omfattar en del av en medlemsstat kunna leda till mer jämlika
konkurrensvillkor inom gemenskapen. Kommi ssionens möjlighet att överlåta sådana
ärenden till medlemsstaterna skulle i grunden vara en motsvarighet till medlems-
                                                
13Ärende COMP/M.2216 ENEL/FT/Wind/Infostrada, so m hänsköts till Italien den 19 januari 2001, ett
beslut som överklagades till den behöriga nationella domstolen. Ärende COMP/M.2044,Interbrew/Bass, som hänsköts till Förenade kungarik et den 22 oktober 2000, ett beslut om korrigerande
åtgärder som upphävdes av den behöriga nationella domstolen uteslutande på förfarandemässiga
grunder.
22staternas möjlighet att hänskjuta lämpliga ärenden till kommissionen enligt artikel 22
i koncentrationsförordningen.
81. För att skapa ökad klarhet om vad som gäller kan det vara lämpligt att kommissionen
antar särskilda riktlinjer om behandlingen av hänskjutanden enligt ett ändrat system.I en form liknande det antagna tillkännagivandet om korrigerande åtgärder skulledessa riktlinjer kunna innehålla  förklaringar av de principer som ligger till grund för
hänskjutanden och om definitionerna av ärenden av lokalt eller regionalt intresse
tillsammans med praktiska exempel.
a) Enklare kriterier för hänskjutanden av ärenden
Det föreslås att endast ar tikel 9.2 b behålls, och att tillä mpningen av den samtidigt
underlättas. Detta sku lle ske genom att begäran om hä nskjutande inte längre kopplas
till styrkande av ett hot om att en dominerande ställning skapas eller förstärks. Detbör räcka med att hävda med stöd av ar gument att konkurrensen skulle påverkas
inom en avgränsad marknad i medlemsstate n. Vad gäller denna ma rknads storlek och
betydelse bör kriterieriet inte gälla i v ilken utsträckning denna marknad är en
väsentlig del av den gemensamma marknaden. I stället bör ett enklare geografisktkriterium fastställas. När det gäller hänskj utanden förefaller det inte ens finnas något
behov av en definition av den eller de  relevanta marknadernas geografiska
omfattning så länge som effekterna inte skulle sträcka sig utöver medlemsstatensterritorium. Det borde därför vara tillräckligt om det i begäran fastställs att dehävdade effekterna på konkurrensen som sku lle motivera ett hänskj utande inte skulle
omfatta väsentlig påverkan i form av utestängande, följdverkningar på anknutna
marknader av större geografisk omfa ttning eller liknande gränsöverskridande
effekter.
b) Hänskjutande på kommissionens initiativ
I syfte att ge fullständigt skydd åt ma rknader även inom en medlemsstat bör
kommissionen i enlighet med subs idiaritetsprincipen kunna hä nskjuta ett ärende eller
en del av ett ärende till na tionella myndigheter om samma  kriterier som redovisas i
föregående stycke är uppfyllda.
c) Tidsfrister
Eftersom det inte längre skulle vara nödvändigt att styrka att en dominerande
ställning kan skapas eller förstärkas, skulle  tidsfristen på tre veckor för begäran om
hänskjutande eller för kommissionens utövande av ett initiativ till hänskjutande ellerbåda kunna förkortas till två veckor. Anmälande parter som vill få ökad klarhet om
vad som gäller rättsligt kan få mer tid till diskussioner med de berörda nationellakonkurrensmyndigheterna och kommissionen genom  att ta kontakter i ett tidigt skede
innan anmälan överlämnas. För att bevara  den flexibilitet och konfidentialitet som
präglar detta skede av förfarandet bör man dock inte söka formalisera sådana
kontakter genom en förordning.
82. Generellt sett förefaller det motiverat att anmälande parter inte skall försättas i en
sämre situatiom på grund av a tt ett ärende blir föremål fö r hänskjutande. Detta gäller
särskilt materiella frågor men också förfar andefrågor som kan få konsekvenser för de
anmälande parterna. Å andra sidan kan de t hävdas att hänskjut na ärenden skall
behandlas på samma villkor som alla andra ärenden som behandlas av myndigheten i
23fråga inom ramen för förfaranden som gäller koncentrationskontroll. Det kan dock
vara av visst intresse att söka harmonisera de tidsramar inom vilka de slutligabesluten skall fattas. En  möjlighet skulle kunna vara att förtydliga vad som nu
föreskrivs i artikel 9.6, så att ett beslut av slutgiltig kara ktär, som är jämförbart med
ett beslut enligt artikel 8 i koncentrati onsförordningen skulle behöva antas inom
samma tidsram som skulle ha gällt för kommissionen. En annan, mer långtgående,lösning kunde vara införa en bestämmelse i koncentrationsförordningen om att varje
nationell myndighet som behandlar ett hänskjutet ärende skall tillämpa det förfarandesom anges i den förordningen. Båda dessa ändringar skulle troligen kräva några
följande ändringar av de  nationella förfarandena för koncentrationskontroll.
83. Kommissionen önskar inleda en diskussion om dessa frågor och uppmanar därför
berörda parter att lämna synpunkter på hur  det nuvarande systemet för fördelningen
av arbetet mellan kommissi onen och de nationella konkur rensmyndigheterna skulle
kunna förbättras. Hänsyn bör tas till det dubbl a syftet att dels bättre säkerställa en
fungerande konkurrens, också i de fall då de  möjliga negativa effekterna inte är av
gränsöverskridande natur, dels förbättr a effektiviteten i det nuvarande systemet.
Även synpunkter på eventuella olägenheter som berörda parter anser att en sådan
ändring skulle kunna medföra eller mer a llmänt på önskvärdheten av en ändring är
välkomna.
C. Gemensamma hänskjutanden till kommissionen (artikel 22.3)
84. Innan artikel 22.3 ändrades genom förordning nr 1310/97 syftade den till att ge
medlemsstaterna möjlighet att begära att kommissionen skulle ”sätta sig i derasställe” och bedöma effekterna av koncen trationer som inte nådde upp till tröskel-
värdena i artikel 1. Därigenom hade ar tikel 22.3 ursprungligen utformats som en
hjälp åt medlemsstater som ännu inte hade förutsättningar för att utreda
koncentrationer på nationell ni vå. Det har ifrågasatts om detta ursprungliga syfte med
artikel 22.3 var förenligt med subsidiarite tsprincipen, eftersom - om denna artikel
inte hade funnits - sådana  koncentrationer inte hade omfattats av någon kontroll-
mekanism på nationell nivå.
85. Som tidigare nämnts har dock alla medl emsstater med undantag av Luxemburg nu
infört bestämmelser för koncentrations kontroll. I praktiken innebär detta att
tillämpningsområdet för artikel 22.3 i de ss ursprungliga form numera är mycket
begränsat
14.
86. De ändringar som trädde i kraft 1998 syft ade till att ge artikel 22.3 en ny funktion
som grund för att tillåta att två eller fl er medlemsstater lämnade en gemensam
begäran om hänskjutande till kommissionen om de ansåg att denna hade bättreförutsättningar för behandlingen. Avsikten var således att förbättra tillämpningen avgemenskapens konkurrensrätt, stärka princi pen om en enda kontaktpunkt och minska
problemet med flera anmälningar. Denna ändring kan på sätt och vis ses som en
komplettering till det samtidiga införandet av tröskelvärde na i artikel 1.3, som också
de syftar till att lösa sa mma problem. Tyvärr har dock ändringarna av artikel 22.3
visat sig vara till och med ännu mindre effektiva än ändringarna av artikel 1.3.
                                                
14Det senast hänskjutandet enligt artikel 22.3 gjordes nämligen 1997 av de nederländska myndigheterna i
ärende IV/M.890 - Blokker/Toys "R" Us. Sammanlagt har endast fyra ärenden hänskjutits tillkommissionen enligt detta förfarande, varav två av Nederländerna och ett vardera av Finland och
Belgien.
24Kommissionen har nämligen hittills inte mottagit en enda gemensam begäran om att
den skall behandla ett ärende.
87. Kommissionen har frågat företag som har erfarenheter av multipla anmälningar om
de hade kännedom om att de berörd a nationella konkurrensmyndigheterna hade
övervägt möjligheten av en gemensam begäran om att kommissionen skulle behandlaärendet. Endast i 6 % av de ärenden som anmäldes till tre eller flera medlemsstaterhade de anmälande parterna fått kä nnedom om att de nationella konkurrens-
myndigheterna i fråga övervägde en gemensam begäran. Inget av de företag somlämnade in anmälan i två medlemsstater kände till något sådant övervägande.
88. Samma företag fick också frågan om de unde r förfarandena för multipla anmälningar
fått kännedom om några kontakter mellan de berörda myndigheterna (t.ex. genom en
begäran om godkännande av att konfidentiell inform ation utväxlades mellan
myndigheterna). I 8 % av de ärenden som anmäldes till tre eller flera medlemsstaterhade de anmälande parter na kännedom om viss samo rdning mellan de nationella
myndigheterna. Motsvarande andel av de företag som lämnade anmälningar till tvåmedlemsstater var 2 %.
1. Förfarandemässiga svagheter i artikel 22.389. Det skall påpekas att ovanstående informati on endast bygger på de subjektiva intryck
som meddelats av de anmälande parter som besvarat frågeformuläret till företag mederfarenhet av multipla anmälningar, men det förefaller ändå helt klart att den förstaförutsättningen för ett gemensamt hänskj utande, nämligen kontak ter i god tid mellan
berörda parter, inte har förelegat. Av det skälet, och också för att artikel 22.3 i större
utsträckning skall kunna avhjälpa problemet  med multipla anmälningar, skulle det
troligen vara nödvändigt att utforma en mekanism för informationsutbyte mellan
samtliga som berörs. En sådan mekani sm måste med nödvändighet omfatta de
anmälande parterna, alla berörd a medlemsstater och kommissionen.
90. I ett begränsat antal ärenden har kommi ssionen haft informella kontakter med
nationella konkurrensmyndigheter för att diskutera möjligheterna av gemensamma
hänskjutanden. Därvid framkom  det att tre ytterligare faktorer, som främst gäller
förfarandereglerna i andra stycket i artik el 22.4, kan hindra medlemsstaterna i deras
försök att göra gemens amma hänskjutanden.
91. Det första problemet gäller föreskriften att en begäran skall göras senast en månad
efter det att koncentrationen bringas till den eller de medlemsstaters kännedom somhar gjort en gemensam begäran eller ef ter det att koncentrationen är genomförd.
Tidsfristen löper från den ti dpunkt när den första av dessa händelser inträffar. Det
finns ingen definition av vad som avses med att ”bringa en koncentration till en
medlemsstats kännedom”. Även om det troligen skulle vara till fördel om
bestämmelsen förtydligades i detta avseende, förefaller det naturligt att användadagen för anmälan i en medlemsstat som den dag från vilken tidsfristen skall löpa i
de medlemsstater som tillämpar anmälningskrav. Skälet till denna tolkning är att detförefaller ologiskt att låta något annat, mindre formellt, meddelande ligga till grundom det i den nationella lagstiftningen an ges särskilda krav för hur medlemsstaten
25skall underrättas om  koncentrationen15. En fråga som mer låter sig diskuteras är hur
”bringa en koncentration till en medlemsstats kännedom” skall tolkas när dennationella lagstiftningen inte innehåller några krav på en anmälan
16. Dessutom är det
ingen omöjlighet att en koncentration ka n genomföras på olika dagar i olika
medlemsstater.
92. Ett andra problem, som delvis hänger sa mman med det som beskrivits ovan, är att
det finns betydande skillnad er mellan medlemsstaternas system för koncentrations-
kontroll när det gäller kraven på när en anmälan bör eller kan göras. Variationerna är
avsevärda i detta avseende mellan de nationella systeme n. I praktiken innebär detta
att det är svårt att förutse när enmånadsfri sten i artikel 22.4 kommer att gå ut. Denna
svårighet blir självfallet allt större ju fler medlemsstater som deltar i ett gemensamthänskjutande. En annan svårighet är a tt det inte finns något objektivt sätt att
förutsäga hur många medlemsstater so m skulle kunna delta  i ett gemensamt
hänskjutande. Resultate t av allt detta är att tidsfri sten i artikel 22.4 kan variera
betydligt beroende på vilka medlemsstater  som deltar i ett geme nsamt hänskjutande,
eftersom den är beroende av vid vilken  tidpunkt koncentrationen meddelades var och
en av dem.
93. Den tredje, och kanske mest  problematiska, frågan, som även den härrör från bristen
på harmonisering av förfarandena mellan medlemsstaterna, uppstår på grund av att
det inte finns någon best ämmelse om tillfälligt upphävande  av tidsfristen under ett
gemensamt hänskjutande. Detta innebär t.ex. att landet X kan vara skyldigt enligt sin
nationella lagstiftning att anta ett beslut om den anmälda transaktionen innantidsfristen löper ut för landet Z att överlämna sin begäran till kommissionen. Dennasvårighet kan naturligtvis förvärras om mer än två länder överväger ett gemensamthänskjutande och också på  grund av att kommissionen enligt artikel 22.3 har rätt att
skönsmässigt bedöma om den sk all godkänna en begäran om  hänskjutande eller inte.
94. Slutsatsen är att om artikel 22.3 ska ll kunna fungera som en allmänt tillämplig
korrigerande mekanism för att råda bot på problemet med multipla anmälningarmåste systemet förmodligen ändras ut över vad en ändring av koncentrations-
förordningen skulle kunna medföra. Det är tveksamt om koncentrationsförordningen
skulle kunna ändras så att det infördes kr av på obligatoriskt samråd mellan medlems-
staterna om anmälningar av ärenden som saknar gemenskapsintresse (enligt
definitionen i artikel 1). Samma gäller de  ovan beskrivna problemen som härrör från
de varierande bestämmelserna i medlemsst aterna om den händelse som skall utlösa
krav på anmälan.
95. Av dessa skäl är det troligt att artikel  22.3 endast kan komma att fungera om en
tillräcklig grad av harmonisering uppnås av de nationella rättsordningarna. Även om
en sådan kunde uppnås, skulle dock systemet  fortfarande uppvisa vissa operationella
olägenheter som redovisas nedan.
                                                
15Denna tolkning har å andra sidan kritiserats av effektivitetsskäl, eftersom det kan hävdas att det inte
behöver bli nödvändigt att begära att parterna skall åta sig det ofta mycket ingående arbete som krävs
för att förbereda flera nationella anmälningar, om de t är troligt att ärendet till sist kommer att hänskjutas
till kommissionen.
16Sedan det nya franska systemet för koncentrationskontroll trätt i kraft kommer denna svårighet attuppträda allmänt i Förenade kungariket och Luxemburg (men kan komma att gälla varje koncentration
som ligger under de nationella tröskelvärdena för koncentrationskontroll).
262. Operationella brister i artikel 22.3
96. Från effektivitetssynpunkt medför bestä mmelsen om hänskjutande i artikel 22
implicit att förfarandena som helhet tar längre tid och att osäkerheten om utgångenblir större för alla som berörs. Eftersom  varje bestämmelse om hänskjutande per
definition alltid medför en bedömning av  två eller flera konkurrensmyndigheter, är
det inte troligt att ett system kan utformas som inte skulle medföra längre väntetiderän ett system med en enda kontaktpunkt från första början. Eftersom, åtminstone
enligt det nu gällande systemet, varje be rörd konkurrensmyndighet skönsmässigt kan
bedöma om den skall begära resp. godkänn a ett hänskjutande eller ej, är det
dessutom ofrånkomligt att förfarandet kommer att omges av ytterligare osäkerhet. Desamgående parterna kan öka osäkerheten genom att de kan utnyttja skillnadernamellan de nationella lagstiftningarna för att nå ett visst resultat. Sådana brister kanvara nödvändiga att acceptera  i ett system som utformats för att fungera som en
korrigeringsmekanism i exceptionella fall, men de är större än vad som är försvarbarti ett system som syftar till att mer allmänt minska problemet med multiplaanmälningar.
97. En andra operationell brist i artikel 22.3 är att ett gemensa mt hänskjutande endast ger
kommissionen befogenhet att vidta de åtgä rder som krävs för att bevara eller
återupprätta konkurrensen inom den elle r de medlemsstater som överlämnat en
begäran. Detta kan vara logi skt när det gäller ett system  som grundas på tanken att
kommissionen i sådana fall kommer att ersätta denna eller dessa medlemsstater. Detkommer dock inte desto mindre med nödvä ndighet att ge resultat som inte är
förenliga med principen om en enda kont aktpunkt (eftersom medlemsstater som inte
lämnat någon anmälan kan genomföra parallella  förfaranden) eller, vilket är värre,
leda till resultatet att kommissionen inte får möjlighet att behandla påvisade riskerför konkurrensen (om de medlemsstater som inte anmäler inte gör några
undersökningar).
3. Slutsats om artikel 22.398. Som tidigare har påpekats skulle vissa av  de nuvarande bristerna i artikel 22.3 kunna
avhjälpas genom förtydliganden (t.ex. av  utttrycket ”bringa en koncentration till en
medlemsstats kännedom”). Eftersom artikel 22 alltid har avspeglat artikel 9, skulledessutom ändringar av den senare artikel n även kunna övervägas (t.ex. genom en
förenkling av det tillämpliga testet).
99. Med hänsyn till de ovan beskrivna bristerna är det ändå tveksamt om denna artikel
skulle kunna ändras så att den gav upphov till en effektiv, allmä nt tillämplig metod
för att minska problemet med multipla anmä lningar. Berörda parter uppmanas trots
det att lämna sina synpunkter på denna fråga och eventuella förslag om hur artikeln
kan bli en del av ett sa mmanhängande system för fördelning av behörigheten.
D. Begreppet ”koncentration” : frågor som bör ses över
100. Utöver fusioner täcker begreppet koncentra tion ett eller flera företags förvärv av
kontrollen, rättsligt eller i prak tiken, av ett eller flera företag, t.ex. skapandet av
självständigt fungerande gemensamma fö retag (”full-function joint ventures”).
101. Av detta följer att en tran saktion som inte medför nå got förvärv av sådan kontroll
ligger utanför koncentrationsförordningens räckvidd. Detta innebär t.ex. att trans-
27aktioner som leder till förvärv av icke- kontrollerade, förenade eller enstaka,
minoritetsinnehav  inte omfattas av förordningen, och detta oavse tt om minoritets-
posten förvärvas av en konkurrent. Så läng e som kontrollkriteriet inte är uppfyllt
gäller samma princip även strategiska allianser, en affärsmodell som har blivit
vanligare under tiden efter det att koncentrationsförordningen infördes.Kommissionen granskar för närvarande i regel sådana utifrå n artiklarna 81-82 i
fördraget. Kommissionen är medveten om  att sådana transaktioner kan ge
”strukturella” effekter på de berörda mar knaderna, men också om svårigheterna med
att tillräckligt väl definiera dessa transaktioner i syfte att införa obligatoriskförhandsanmälan.
102. Som påpekats ovan är koncentrationsförordningen tillämplig på självständigt
fungerande gemensamma företag. 1998 utvidgades tillämpningsområdet genom
ändringar av artikel 3.2 och införande av  artikel 2.4, som gjorde det möjligt att ta
med samordningsaspekterna av ett gemensamt företag i bedömningen.
Erfarenheterna av de första årens tillämpning av den nya artikeln behandlas nedan. I1999 års vitbok om modernisering av genom förandebestämmelserna för artiklarna 81
och 82 togs frågan upp om huruvida även partiellt fungerande ge mensamma företag
skulle omfattas av koncentrationsförordningen. I sitt förslag av den 27 september2000 sköt dock kommissionen upp den ytterlig are granskningen av denna fråga till
översynen av koncentrationsförordningen.
103. En fråga som ibland har gett upphov till svåra tolkningsproblem är koncentrationer
som består av flera transaktioner . Förenklat är frågan: under vilka omständigheter
bör man vid tillämpningen av koncentrationsförordningen betrakta två eller flerarättsligt sett separata transaktioner som endast en transaktion som skall anmälas?Svaret på denna fråga kan få konsekve nser för kompetensfördelningen mellan
kommissionen och nationella myndigheter . För att garantera en effektiv
koncentrationskontroll på lämpligaste nivå anser kommissionen att det bör
säkerställas att tran saktioner som är ekonomiskt beroende av varandra behandlas
uttömmande vid en och samma myndighet. Samtidigt bör systemet utesluta att skildatransaktioner kan kombin eras på konstlad väg.
104. En annan fråga som har samband med begreppet koncentration är huruvida
koncentrationsförordningen kan sägas om fatta vissa transaktioner, särskilt
transaktioner inom fi nanssektorn (t.ex. riskkapital ), som i själva verket inte ger
upphov till någon koncentration av utbud och ef terfrågan på någon marknad. Artikel
3.5 i koncentrationsförordningen undantar vissa  typer av sådana transaktioner. Mot
bakgrund av den utveckling som har ske tt sedan 1990 på finansmarknaderna och
inom företagsfinansiering, bör det ompröva s om denna artikel fortfarande fyller sitt
syfte eller om den behöver omarbetas.
105. Ytterligare en fråga som har betydelse fö r begreppet koncentration är om det skulle
kunna råda en bättre konvergens  mellan detta begrepp och begreppet koncern i
artikel 5 i koncentrationsförordningen. De n nuvarande distinkti onen mellan dessa två
begrepp har ibland vålla t debatt och det är därför öns kvärt att man gör en bedömning
av om det skulle vara lättare att tillämpa förordningen om man använde ettgemensamt begrepp i båda dessa artiklar.
281. Minoritetsandelar
106. I ett fåtal ärenden har kommissionen tagit hänsyn till avyttrande av minoritetsinnehav
eller uppgivande av överlappande st yrelsesammansättning ("interlocking
directorships") i beslut i första etappen av undersökningsförfara ndet, varför det inte
har varit nödvändigt att analysera de pot entiellt komplicerade frågeställningar som
uppstod i samband med undersökningen17.
107. Koncentrationsförordningen är emellertid inte tillämplig på förvärv av
minoritetsandelar, med mindre än att, på grund av andr a faktorer, en situation med
juridisk eller faktisk kontroll därvid uppstår. Det kan emellertid fö rhålla sig så att en
minoritetsandel (eventuellt i förening med överlappande styrelsesammansättning)kan ändra de sammankopplade företagens incitament att konkurrera och därigenom
påverka marknadsvillkoren. Även om koncentr ationsförordningen inte är tillämplig i
sådana fall kan artiklarna 81 och 82, enligt fastställd rättspraxis, tillämpas för att
bedöma minoritetsandela r och de konkurrensproblem de kan ge upphov till.
108. Kommissionen har blivit uppmärksam på att minoritetsandela r och överlappande
styrelsesammansättning kan utgöra fakt orer som underlättar gemensam dominans,
samt på det faktum a tt man i en rad andra jurisdiktioner tillämpar regler för kontroll
av företagskoncentrationer på förvärv av minoritetsandelar oberoende av om kontroll
uppnås
18. Det har från vissa håll föreslagits att gemenskapsreglerna bör beviljas en
motsvarande utökad räckvidd.
109. Kommissionen förfogar på detta stadium in te över ett komplett statistiskt underlag
över hur pass vanligt förekommande minoritetsandelar och överlappande
styrelsesammansättning är. På grundval av  den tillgängliga erfarenheten förefaller
endast ett begränsat an tal sådana transaktione r riskerar att ge upphov till
konkurrensproblem som inte skulle kunna lö sas på ett tillfred sställande sätt med
tillämpning av artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget. Grundat på detta antagandeförefaller det oproportionerligt att alla förvärv av minoritetsandelar underställsförhandskontroll enligt koncentrationsföro rdningen. Samtidigt är det tveksamt om
det går att ställa upp en lämplig definition som gör det möjligt att ringa in de
tillfällen när minoritetsandelar och överlappande styrelsesammansättning börunderställas en sådan förhandskontroll.
                                                
17Se exempelvis IV/M.1080 - Thyssen/Krupp, beslut  av den 2 juni 1998, COMP/M.1712 - Generali/INA,
beslut av den 12 januari 2000 och COMP/M.1980 - Volvo/Renault, beslut av den 1 september 2000.
18Exempelvis är tyska, österrikiska och irländska regler för kontroll av företagskoncentrationer
tillämpliga på ett förvärv av en andel på 25 % av aktiekapitalet, oberoende av om det är fråga om en
förändring av kontroll i den mening som avses i koncentrationsförordningen. I dessa system kan detkomma att krävas en andra anmälan, om ensam kontroll senare förvärvas. På motsvarande sätt är debrittiska reglerna för kontroll av företagskoncentrationer inte bara tillämpliga på förvärv av kontrollutan också på transaktioner där en part uppnår möjlighet att utöva "väsentligt inflytande" på en annan
part. De amerikanska reglerna för kontroll av företagskoncentrationer (paragraf 7 av Clayton-lagen) är
också tillämplig på situationer som inte skulle uppfylla koncentrationsförordningens definition på enföretagskoncentration. Frågor som rör överlappande styrelsesammansättning täcks av paragraf 8 iClayton-lagen. De amerikanska reglerna innehåller bland annat ett kriterium som avser transaktionensstorlek ("size-of-the-transaction test"), och som kan tillämpas på transaktioner som inte innebäröverlåtelse av kontroll (i koncentrationsförordningens mening), under förutsättning att andelsvärdet på
de förvärvade värdepapperen överstiger 50 miljoner USA-dollar.
29110. Kommissionen uppmanar inte desto mindre a lla berörda parter att förmedla sina
erfarenheter av behandlingen av minoritetsandelar och överlappande
styrelsesammansättning med hänvisning till gemenskapens konkurrensregler samt ge
sina synpunkter på hur dessa frågor  bäst bör behandlas i framtiden.
2. Strategiska allianser111. Strategiska allianser är överenskommelser om samarbete av olika omfattning där ett
flertal länkar upprättas vilka vanligtvis är kontraktsenliga med som även kan ha
strukturella aspekter. Begreppet täcker in allt från upprättandet av ett gemensamtföretag (samriskföretag) till specialisering inom vissa marknader, gemensam FoU,teknologiöverföring, korsvisa leveransavta l, åtagande om samarbete på andra
områden i framtiden samt till och med förvärv av aktieposter.
19 Strategiska allianser
ingås ofta mellan faktiska konkurrenter  som vill ta upp konkurrensen med andra
liknande allianser. De har tenderat att vara vanligast förekommande på nyligenavreglerade marknader där de skapar möjligheter att konkurrera  på global nivå.
Konkurrenslagstiftningen tar främst sikte på  att säkerställa ob eroende och effektiv
konkurrens mellan så dana allianser.
112. De avtal som förekommer i strategiska a llianser (särskilt exklusiva licens-, inköps-,
distributions- och konkurrensklausuler) ka n vara konkurrensbegränsande och därför
omfattas av artikel 81 i fördraget. Hittills har bara en strategisk allians bedömts medtillämpning av koncentrationsförordning en, nämligen den me llan Alitalia och
KLM
20. I det ärendet ansåg kommissionen att alliansen av en rad skäl21 uppfyllde
kriteriet för att betraktas som ett självständigt fungerande gemensamt företag ("full-function joint venture") i enlighe t med definitionen i kommissionens
tillkännagivande.
113. Enligt skäl 23 i koncentrationsförordningen bör koncentrationsbegreppet definieras
på ett sådant sätt att det endast omfattar transaktioner som leder till en beståendeförändring i de berörda företagens struktur. Strategiska allianser har normalt inte ensådan utformning att de le der till den strukturförändring som avses i artikel 3.1 i
koncentrationsförordningen och kommer in te nödvändigtvis att resultera i att en
självständig ekonomisk enhet skapas såso m denna definieras i tillkännagivandet om
begreppet självständigt fungerande ge mensamma företag ("full-function joint
ventures"). Artikel 81 förefaller därför fortfarande vara det lämpligaste rättsligainstrumentet för att bedöm a sådana transaktioner.
3. Artikel 2.4114. En central ändring som gjordes i koncentrationsförordningen 1998 var att
förordningen utvidgades till att omfatta vissa gemensamma företag som tidigare hadeansetts falla utanför förordningens tillämpningsområde (så kallade självständigtfungerande gemensamma företag).
                                                
19Se 24:e rapporten om konkurrenspolitiken (punkt 156).
20JV.19 - KLM/Alitalia.
21Särskilt följande sakförhållanden: att moderbolagen skulle upphöra att vara verksamma på de
marknader som uppgick i alliansen, att de gemensamt skulle sköta den dagliga verksamheten ochgemensamt skulle fatta de huvudsakliga strategiska och affärsmässiga, att var och en av parternas
materiella tillgångar uteslutande skulle ställas till alliansens förfogande, att avtalet skulle bli långvarigt.
30115. Mellan mars 1998 och december 2000 an mäldes sammanlagt 47 självständigt
fungerande gemensamma företag. Av dess a var det bara en anmälan som byggde på
kriterierna för omsättning i artikel 1.3. De återstående anmälningarna uppfyllde
kriterierna i artikel 1.2.
116. Det anses allmänt att det var lämpligt att låta förordningen omfatta alla självständigt
fungerande gemensamma företag. Erfarenhe ten har visat att dessa ärenden är väl
lämpade för koncentrationsförordningens me ra strukturella be dömningssätt. Genom
att sådana transaktioner nu omfattas av koncentrationsförordningen har kostnaderna
och tidsåtgången för de inblandade företa gen för att få transaktionerna godkända
minskat och artikel 2.4 medför  att alla konkurrensaspekter i sådana transaktioner kan
bedömas i ett enda administrativt förfarande.
117. Ur materiell synvinkel ka n sannolikheten för att självständigt fungerande
gemensamma företag ger upphov till farhågor för konkurrensen illustreras påföljande sätt. Sju av de ovannämnda är endena befanns ge upphov till farhågor om
dominerande ställning i antingen första eller andra fasen. Motsvarande siffra för allaövriga ärenden som anmäldes enligt koncen trationsförordningen under samma period
var 75 (av 798 anmälningar).  Om man jämför dessa siffror uppstod farhågor om
dominans i ca 15 % av ärendena om självs tändigt fungerande gemensamma företag
och i 9 % av övriga ärenden.
118. Under samma period väcktes i två är enden om självständigt fungerande
gemensamma företag
22 frågor om samordning av konkurrensbeteendet hos företag
som förblir självständiga (dvs. frågor so m bedöms enligt artikel 81). Dessa frågor
utreddes inte närmare eftersom de lö stes genom att parterna ändrade sina
ursprungliga projekt och därmed var det inte nödvändigt med en fullständig
undersökning. Hittills har inte något fall av  självständigt fungerande gemensamt
företag befunnits vara oförenligt  med den gemens amma marknaden.
119. Det förefaller som om den typ av konkurre nsproblem som artikel 2.4 var avsedd att
kontrollera uppstår relativt sälla n, men det måste medges att bestämmelsen har varit i
kraft under en relativt kort tid speriod. Innan en mera detaljerad utvärdering görs bör
man därför samla mera pr aktiska erfarenheter.
4. Partiellt fungerande gemens amma produktionsföretag
120. Som anförts ovan hänvisades det i kommi ssionens förslag om modernisering av
tillämpningen av artiklarna 81 och 82 till denna översyn i fråga om möjligheten attytterligare utvidga begreppet koncentra tion. Bakgrunden till det var att det i
kommissionens vitbok hade an getts att det verkade vara  önskvärt att behålla ett
system med förhandsgodkännande för partiellt funge rande gemensamma
produktionsföretag. Detta byggde  på att sådana transakti oner innebär en betydande
investering och en långtgående integrerin g av de inblandade verksamheterna. Man
räknade med att partiellt fungerande gemensamma företag liksom självständigtfungerande gemensamma före tag skulle omfattas både av testet om dominerande
ställning och av artikel 2.4 i koncentrationsförordningen.
                                                
22Ärende M.1327 - NC/Canal +/CDPQ/Bank America och ärende JV.15 - BT/AT&T.
31121. Under samrådsförfarandet kritiserades förslaget dock i flera viktiga hänseenden. Ett
problem är att det skulle vara mycket svårt att hitta en otvetydig legaldefinition avbegreppet partiellt fungera nde gemensamt produktionsföretag, särskilt i fråga om
tjänstemarknader. Detta tyder på att sådana transaktioner kanske inte lämpar sig föratt kontrolleras enligt ett system me d obligatoriska förhandsanmälningar.
122. Ännu viktigare är att samrådet inte gav några indikati oner på att sådana
gemensamma företag för produktion till sin natur är bättre lämpade för förhands-
kontroll än andra transaktioner som involve rar stora investeringar (t.ex. gemen-
samma företag för forskning och utveckling eller distributionssystem). Eftersompartiellt fungerande gemensa mma produktionsföretag per de finition inte skulle vara
verksamma på någon marknad, skulle till exempel den enda verkliga bedömningenav sådana ärenden om de föll under koncen trationsförordningen avse samordning
mellan moderbolagen. Eftersom  detta betyder att samma test ändå skulle användas
(dvs. artikel 81) är det viktigt att notera att det inte finns några tecken på att de
berörda parterna föredrar förhandskont roll enligt det nuvarande systemet för
tillämpning av artikel 81. Det förefaller inte  som om parterna i partiellt fungerande
gemensamma produktionsföretag särskilt ofta  anmäler enligt artikel 81 och inväntar
kommissionens beslut innan de  genomför transaktionerna.
123. Dessutom skulle partiellt f ungerande gemensamma produkti onsföretag fortsätta att
omfattas av gruppundantagsförordningar enli gt artikel 81. I detta sammanhang är
gruppundantagsförordningarna om forskning och utveckling och omspecialiseringsavtal särskilt viktiga. Gr uppundantaget enligt förordning nr 2658/2000
om tillämpning av artikel 81.3 på grupper av specialiseringsavtal
23 omfattar bland
annat avtal om gemensam produktion, varige nom parterna avtalar att tillverka vissa
varor gemensamt. För undantaget gäller e tt tröskelvärde för marknadsandelar på
20 %. Gruppundantaget enligt förordning nr 2659/2000 om tillämpning av artikel81.3 på grupper av avtal om forskning och utveckling
24 omfattar gemensam
forskning och utveckling av varor eller metoder och gemensamt utnyttjande avresultaten. Om parterna i avtalet är konkurrenter gäller gruppundantaget med
förbehåll för ett tröskelvärde  för marknadsandelar på 25 %.
124. Sammanfattningsvis kan sägas att på grundval av tillgänglig information verkar det
inte finnas några övertygande skäl för att utvidga koncentrationsförordningens
tillämpningsområde till att om fatta partiellt fungerande  gemensamma produktions-
företag. Trots detta uppmanar kommissionen berörda parter som anser att en sådan
utvidgning vore lämplig att beskriva hur e tt sådant system enligt deras mening skulle
kunna utformas, med en tillräcklig nivå av rättslig förutsebarhet.
5. Flera transaktioner125. Kommissionen har vid ett flertal tillfällen haft att besluta huruvida flera
transaktioner, som i många olika avseende n varit knutna till vara ndra, bör betraktas
som en enda koncentration.
126. Frågan är relevant när det gäller att av göra om kommissionen har behörighet eller
inte. En transaktion som i sig inte har ge menskapsdimension efte rsom den inte når
                                                
23EGT 2000 L 304, s. 3.
24EGT 2000 L 304, s. 7.
32upp till tröskelvärdena i koncentrationsfö rordningen, kanske  ändå faller under
förordningens behörighet som en del av en  koncentration som består av fler än en
transaktion.
127. Artikel 3 gäller förvärv av ”direkt eller indi rekt [...] kontroll helt eller delvis över ett
eller flera andra företag”. Förutom denna allmänna och vidsträckta  definition, är det
bara artikel 5.2 andra stycket som direkt  rör situationen att två eller flera
transaktioner utgör en enda koncentrati on. Huvudsyftet med den bestämmelsen var
att undvika att koncentrationsförordningen  kringgås genom att man delar upp en
koncentration i flera transaktioner. Konc entrationsförordningen har etablerat en
legalpresumtion som innebär a tt alla transaktioner som uppf yller kriterierna i artikel
5.2 andra stycket skall betrakta s som endast en koncentration.
128. Enligt den så kallade one-s top-shop-principen (dvs. granskning vid en enda
kontrollinstans) finns det i princip inga skäl  för att andra fall av flera transaktioner,
som inte förefaller utgöra en enda koncentration enligt den nuvarandekoncentrationsförordningen, inte skulle bedömas som en helhet om de har en
ekonomisk koppling som visar att det rå der en ekonomisk enhetlighet bland
transaktionerna på ett sätt som motsvarar vad som gäller vid en enda koncentration.
129. Begreppet ekonomisk enhetlighet bör bedömas  mot bakgrund av de mål som parterna
eftersträvar. De faktorer som är rele vanta när man avgör om situationen kan
jämställas med en enda kon centration är med nödvändighet  att det finns en koppling
avseende såväl tid som identitet, både vad gäller transaktionernas deltagare ochomfattning.
130. Det övergripande syftet att bevara en effe ktiv konkurrens skulle tjänas bättre om one-
stop-shop-principen tillämpades  på nedan beskrivna typer av koncentrationer som
består av flera transaktioner, eftersom det skulle säkerställa att sådanakoncentrationers samlade verkningar b lir föremål för en enda sammanhängande
bedömning. Av samma skäl som gäller för a lla andra koncentrationer skulle en mera
stringent tillämpning av one-stop-s hop-principen också öka den rättsliga
förutsebarheten för dem som är inblandade  i eller påverkas av koncentrationen. För
att undvika att på konstlad väg dela upp handläggningen av ett ärende som innefattar
flera transaktioner, vilka ur parterna s och/eller marknadens synvinkel utgör en
ekonomisk enhet, förefaller det vara lämpligt att närmare föreskriva under vilka
omständigheter flera transaktioner bör behandlas som en helhet vid tillämpningen avkoncentrationsförordningen. Detta tycks gälla i följande tre fall
25:
                                                
25Ett eventuellt fjärde scenario skulle gälla gemensamma anbud. Sådana ärenden behandlas redan som en
enda koncentration vid tillämpningen av koncentrationsförordningen, om inte anbudsgivarna haröverenskommit att omedelbart fördela de förvärvade tillgångarna enligt en i förväg upprättad plan.Angående det sistnämnda fallet anges det i punkt 24 i tillkännagivandet om begreppet berörda företagatt varje sådant förvärv betraktas som en separat koncentration. Eftersom denna huvudprincip redan har
etablerats behöver de befintliga bestämmelserna inte ändras. Det kan dock vara lämpligt att ytterligare
klargöra de begränsningar som gäller för undantaget i punkt 24 i tillkännagivandet om berörda företag inästa översyn av det tillkännagivandet. I ett sådant klargörande skulle det förklaras att i den mån detråder någon som helst osäkerhet kring de framtida planerna för de gemensamt förvärvade tillgångarna,kommer det gemensamma anbudet i dess helhet att betraktas som en enda koncentration. Bedömningenav den koncentrationen kommer att innefatta alla kända planer på att dela upp de förvärvade
tillgångarna.
33131. Transaktioner som rör förvärv av gemensam kontroll av  en del av ett företag och
ensam kontroll av en annan del . Detta är till exempel normalt fallet när det direkta
förvärvet rör moderbolaget i en koncern. I ett sådant fall kan målför etaget ofta ha ett
eller flera gemensamt kontro llerade dotterbolag som, till följd av det direkta
förvärvet, kommer att kontrolleras (gemensa mt) av moderbolagets nya ägare. I ett
sådant fall skulle de t vara klart konstlat att inte be trakta den förvärvade koncernen
som en ekonomisk enhet. Så länge den ak tuella situationen ur ekonomisk synvinkel
är densamma skulle det inte heller finnas några skäl att inte tillämpa samma allmännaprincip. Detta kan visas genom ett enkelt exempel. Anta att företag A avser att säljaföljande tillgångar (som för enkelhetens skull är verksamma på samma relevantamarknad och har drivits som en enda enhet av A) till företag B:
/g183 100 % av sitt dotterbolag A1,
/g183 sin andel på 50 % i A2 (ett geme nsamt kontrollerat företag), och
/g183 sin andel på 25 % i A3 (inte en kontrollerande andel).
132. Enligt de nuvarande reglerna skulle förvär ven av A1 och A2 betraktas som separata
koncentrationer, medan förvärvet av andelen i A3 inte skulle betraktas som enkoncentration alls. De två förstnämnda fö rvärven skulle, beroende på hur stor
omsättning var och en av de två transak tionerna rör, bedömas enligt koncentrations-
förordningen eller av (flera) medlemsstat er. Resultatet skulle bli helt annorlunda om
A före försäljningen lade A1-A3 i ett holdingbolag (t.ex. av skatteskäl) som senareöverfördes till B. I så fall skulle det bara  finnas en koncentration, genom vilken B
skulle förvärva ensam kontroll över holding bolaget. Dessutom skulle all omsättning
som härrör från det företagets tillgångar beaktas vid beslutet om vilken myndighetsom har behörighet, vilket skulle betyda att hela överföringen av tillgångarna skullebedömas på antingen gemenska ps- eller medlemsstatsnivå. För att fånga upp all den
ekonomiska verksamhet som kombineras genom koncentrationen förefaller det
därför lämpligt att ändra artikel 5.2 a ndra stycket i koncentrationsförordningen
genom att utsträcka den till att även omfatta denna typ av situationer
26.
133. Byte av tillgångar  mellan två företag ger normalt som slutresultat att två separata
enheter finns kvar på marknaden (om än  med ändrade tillgångskonstellationer). Ett
sådant byte bestäms ofta av ett och samma avtal och genomförandet av den ena
transaktionen är, nästan per definition, v illkorat av att den andra transaktionen
genomförs. Hittills har koncentrationsförordni ngen inte erkänt att sådana kopplingar
är tillräckliga för att behandla byte av tillg ångar som en enda koncentration. För att
ge en sammanhängande bedömni ng av hela transaktionen verkar det vara motiverat
att ändra policy. Dessutom kan en eller bå da bytestransaktionern a vara partiella, på
så sätt att den tidigare ägaren kan behå lla ett ekonomiskt in tresse i den bytta
verksamheten. Vad gäller bedöm ningen kan varje sida av bytet helt klart påverka
bedömningen av den andra. Dessa skäl, och det faktum att byten ur parternas
synvinkel normalt utgör en e konomisk enhet, talar för att man behandlar sådana
transaktioner på samma sä tt som koncentrationer med en  enda transaktion. Det
                                                
26Även kommissionens tolkningsmeddelanden skulle behöva ändras (se tillkännagivandet om begreppet
koncentration, punkt 16).
34förefaller därför vara lämpligt att ändra artikel 5.2 andra stycket i
koncentrationsförordningen så att den helt täcker denna typ av situationer27.
134. ”Smygövertaganden” via fondbörsen är ett annat ex empel på koncentrationer som
består av flera transaktioner. Sådana tran saktioner kan genomföra s på ett flertal mer
eller mindre sofistikerade sätt, alltifrån relativt direkta aktieförvärv från ett antaltidigare aktieägare till transaktionsstrukturer som innefattar hur många finansiellamellanhänder som helst som använder olik a finansiella instrument. Denna typ av
transaktioner uppstår ofta i ”fientliga” situ ationer, dvs. där målf öretaget och/eller
vissa av dess tidigare aktieägare inte ger sitt fulla stöd åt övertagandet. I sådanasituationer är det normalt bå de opraktiskt och ar tificiellt att anse att koncentrationen
uppstår via just den aktie eller aktiepost so m ger förvärvaren (de facto) kontroll över
målföretaget. Det är i stället normalt så att det står klart för alla inblandade parter attflera rättsligt sett separata förvärv av rä ttigheter ur en ekonomisk synvinkel utgör en
enhet och att avsikten är a tt förvärva kontroll över målföretaget. Det förefaller därför
vara lämpligt att ändra artikel 5.2 andra st ycket i koncentrationsförordningen så att
den helt täcker denna typ av situationer
28.
135. Kommissionen anser att man s kulle kunna bringa ovannämnda  typ av transaktioner
att omfattas av koncentrationsförordningen  genom ändringar av artikel 5.2 andra
stycket. För att inte utvidga tillämpningen av principen i artikel 5.2 andra stycket
alltför mycket, verkar det dock vara lämpligt att begränsa räckvidden för dennabestämmelse till transaktione r som rör samma ekonomiska sektor. Efter en sådan
ändring skulle artikel 5.2 lyda på  följande sätt (ändringar anges i fetstil ):
2. Med avvikelse från punkt 1 gäller att om koncentrationen består av förvärv av delar,
oavsett om dessa utgör rättsliga enheter, av ett eller flera företag skall i fråga om säljareneller säljarna endast den omsättning som härrör från de delar som är föremål för
transaktionen tas med i beräkningen.
Två eller flera transaktioner enligt första stycket som äger rum inom en tvåårsperiod mellan
samma personer eller företag skall dock, om de inte berör industrisektorer som saknar
samband med varandra och oberoende av vilken typ av kontroll det är fråga om,
betraktas som endast en koncentration, som uppkommer vid tidpunkten för den sista
transaktionen.
Principen i andra stycket skall med vederbörliga ändringar tillämpas på byte av
tillgångar och på flera förvärv av ett företags värdepapper, enligt definitionen i artikel
7.5 andra stycket.
136. Kommissionen uppmanar till kommentarer om denna föreslagna ändring av artikel
5.2 i koncentrationsförordningen. Berörda parter uppmanas också att lämna sina
synpunkter på huruvida det enligt deras åsik t finns andra typer av koncentrationer
som består av flera transaktioner, vars  behandling enligt koncentrationsförordningen
skulle behöva klargöras ytterligare.
                                                
27Även här skulle det krävas följdändringar i kommissionens tolkningsmeddelanden (se tillkännagivandet
om begreppet berörda företag, punkt 49–50).
28Se även punkt 180 ff om förhållandet mellan artiklarna 4 och 7 i koncentrationsförordningen i fråga om
dessa situationer.
356. Riskkapitalinvesteringar, artikel 3.5
137. Artikel 3.5 beskriver snävt definierade situ ationer där en koncentration inte skall
anses föreligga. Ett sådant undantag rör finansinstituts normala verksamhet inom
handel med värdepapper. Erfarenhete n har dock visat a tt bestämmelsens
begränsningar (i fråga om icke utövande av rösträttigheter och vad gäller den längstatillåtna tidsfristen för att behålla värdepapperen) betyder att bestämmelsen sällan ärtillämplig. Samtidigt är begränsningar av detta slag avsedda att avskräcka från attkringgå koncentrationsförordningen och dä rmed säkra att förordningen är effektiv
och att det råder lika konkurrensvillkor.
138. Vid översynen av koncentrationsförordni ngen har kommissionen uppmärksammat att
det finns nya finansieringsformer på vä rdepappersmarknaden och dessa bör tas i
beaktande när förordningens tillämpningsområde ses över. Riskkapital som fenomenhar blivit betydligt vanligare sedan koncen trationsförordningen antogs. Enligt en
distinktion kan riskkapital delas in i två huvudgrupper; tr ansaktionsinvesteringar och
investeringar i tillväxtkapital eller teknik.
139. Transaktionsinvesteringar har normalt samband med övertagande av etablerade
företag (börsnoterade eller andra) oc h liknar i många hänseenden traditionella
transaktioner inom näringslivet. De fö refaller inte ge upphov till några särskilda
problem som är relevanta för denna översyn.
140. Investeringar i tillväxtkapital eller teknik däremot har vissa kännetecken som kan
förtjäna närmare undersökning. Sådana inve steringar görs normalt för att förse ett
nytt företag med kapital under dess första ut vecklingsfas. Det slutliga målet är att på
medellång sikt introducera företaget på bör sen. Typiskt sett behåller företagaren full
kontroll över företagets drift oc h företaget kanske inte ens har någon styrelse. Det har
hävdats att denna typ av riskkapital bör betraktas som en motsvarighet tilltraditionella lånefaciliteter som tillhandahålls av banker. Vad som är mest relevantenligt koncentrationsförordningen är att inve sterare i riskkapital blir aktieinnehavare
i det nya företaget och typiskt sett har åtminstone vetorätt över dess budget ochaffärsplan. Enligt traditionella finansieri ngsmetoder skulle ba nker normalt inte bli
aktieinnehavare, utan i stället behålla en möjlighet att vägra att förnya lånefaciliteter.
141. Skälet för varför dessa investeringar i tillväxtkapital eller teknik kan falla under
koncentrationsförordningen  är att de normalt är konsortieinvesteringar , vilket
innebär att två eller flera riskkapitali nvesterare delar investeringen. På grund av
denna konstruktion kan sådana  transaktioner, även när det gäller nystartade
verksamheter utan försäljning, behöva an mälas enligt reglerna om självständigt
fungerande gemensamma företa g. Det finns flera skäl fö r varför både investerarna
och företagaren kan föredra konsortieinvest eringar, särskilt båda sidors önskan att
utsätta sig för mindre risker och a tt kombinera särskilda erfarenheter.
142. Denna typ av riskkapitalinvesteringar avse r ofta små och medelstora företag och de
uppmuntrar till företagsverksamhet som på medellång till lång si kt sannolikt främjar
konkurrensen och ekonomin i allmänhet. Enligt de nuvarande reglerna är det troligt
att riskkapitalinvesteringar uppfyller kriterierna för förenklat förfarande enligt
koncentrationsförordningen (se nedan). Även  om det skulle godtas att det inte är
troligt att det uppstår konkurre nsproblem i samband med de nna typ av investeringar,
eftersom de tillför nya verksamheter kapital i ett inledande skede, finns det flerasvårigheter när det gäller att definiera räc kvidden för ett specifikt undantag. En sådan
36svårighet avser det faktum att det inte fi nns någon gemensam definition av begreppet
riskkapitalinvesterare. I detta  hänseende står det klart att det finns mindre utrymme
för konkurrensproblem om riskka pitalinvesteraren är ett re nt finansiellt företag (t.ex.
en bank) än om den är ett do tterbolag till ett industriföretag29. Frågan om hur aktivt
konsortiet av riskkapitalinvester are deltar i verksamheten är också klart relevant för
bedömningen av om det kan uppstå konkurrens problem. Det är inte  troligt att det
uppstår farhågor för konkurrensen om i nvesterarna spelar en passiv roll i
verksamheten och inte gör mycket mer än att finansiera den på ett sätt som kanjämföras med traditionella bankfaciliteter. Det är inte säkert att detsamma gäller närinvesterarna, som ofta är sektorsspecialister och investerar i ett stort antalverksamheter i en viss sektor, spelar en mera aktiv roll, som kanske till och medinnefattar överföring av tillgångar och/eller information mellan olika investeringar.
143. En annan typ av fråga som måste lösas fö r att ett undantag ska ll vara användbart är
vilket förhållandet är mellan ett sådant undantag och medlemsstaternas regler för
koncentrationskontroll. Ett undantag so m skulle leda till att ett konsortiums
investeringar i tillväxtkapital eller teknik skulle omfattas av nationella krav påmultipla anmälningar skulle inte bara st rida mot one-stop-shop-principen utan även
öka den administrativa bördan för de berörda företagen, i stället för att minska den.
144. Trots de ovan beskrivna svårigheterna med a tt definiera en kategori av riskkapital-
investeringar som inte skulle ge  upphov till konkurrensproblem, är kommissionen
öppen för möjligheten att ut vidga tillämpningsområdet för artikel 3.5. Den uppmanar
därför berörda parter att inkomma med sy npunkter och efterfrågar särskilt förslag på
hur detta skulle kunna uppnås utan att minska förordningens effektivitet. Berörda
parter uppmanas särskilt att överväga huruvida nedanstående förslag om en
utvidgning av tillämpningsområdet för det förenklade förfarandet skulle kunna
minska behovet av att ta upp ytterligar e frågor i samba nd med riskkapital-
investeringar.
7. Konvergens - ”kontroll” kontra ”koncern”145. I artikel 3.3 definieras begreppet ”kontro ll” när det gäller att bedöma under vilka
omständigheter en koncentration anses före ligga. Det test som används är kvalitativt
snarare än kvantitativt och kan fastst ällas både på grundval av lag och
sakomständigheter.
146. I artikel 5.4 definieras begreppet företagskon cern, vilken utöver de berörda företagen
räknas med när man bedömer om tröskelvärdena för omsättning i artikel 1 är
uppfyllda. Syftet med denna bestämme lse är att fånga upp de sammanlagda
ekonomiska resurser som ingår i en koncentration.
147. I ett fåtal ärenden har det tvistats om huruvida artikel  3.3 är kompatibel med artikel
5.4. Detta har främst berott på följande två omständigheter:
– I de första tre strecksatserna i artikel  5.4 b anges att ett företag skall anses
utgöra en del av en koncern om mer än hälften  av dess kapital- eller
                                                
29I European trade association for VC investors (EVCA) ingår bland annat bankers dotterbolag och
fondförvaltningsföretag, men även så kallade ”riskkapitalbolag” som är dotterbolag till industriföretag.Den sistnämnda gruppens syfte kan vara att investera i ny teknik som kan stödja eller utveckla befintlig
industriell verksamhet.
37rörelsetillgångar ägs av koncernen, om mer än hälften  av dess rösträttigheter
kan utövas av koncernen elle r om koncernen kan utse mer än hälften av dess
styrelse .
– I fjärde strecksatsen i artikel 5.4 b ange s att ett företag skall anses ingå i en
koncern om koncernen har rätt att leda företagets verksamhet.
148. De första tre strecksatserna i artikel 5.4 b innehåller vad som kan beskrivas som
kvantitativa formbaserade kriterier. Den fjärde strecksatsen bygger mera på resultatoch ligger därmed närmare det kvalitativa test et i artikel 3.3. Även om slutresultatet
av de två analystyperna i de flesta fall blir desamma, står det klart att det finnsskillnader mellan de två bestämmelserna och att dessa skillnader ibland kan skapaosäkerhet.
149. Det är till exempel etablerad rättspraxis a tt kontroll i den mening som avses i artikel
3.3 kan förvärvas av ett företag som i nnehar betydligt mindre än hälften av
rösträttigheterna i ett annat företag (om ma n antar att det trots detta sannolikt har en
majoritet på bolagsst ämman). Det är å andra sidan inte säkert att kontroll i den
mening som avses i artikel 3.3 anses uppstå även efter ett förvärv av t.ex. 51 % avkapital- eller rörelsetillgångarna (om man t.ex. antar att en annan aktieägarekontrollerar mer än hälften av företagets rösträttigheter).
150. Likaså används i artikel 5.4, även i fjär de strecksatsen, formuleringar som mera
överensstämmer med en situation med ensa m kontroll än gemensam kontroll av flera
moderbolag.
151. Mot bakgrund av det ovanstående uppman ar kommissionen berörda parter att
inkomma med synpunkter på huruvida de nuvarande skillnaderna  mellan artikel 3.3
och artikel 5.4 är ett problem för dem i prak tiken och i så fall om de anser att det
vore lämpligt att även låta begreppet koncern bygga på principerna bakom artikel3.3. Kommissionen vore också intresserad av  att få kommentarer om eventuella
olägenheter som skulle kunna  följa om man harmonisera r de två bestämmelserna.
152. En närbesläktad fråga rör kommissionens  praxis att i analogi med artikel 5.5
inbegripa en andel av gemensamma företags omsättning i beräkningen av den totalaomsättningen för koncernen
30. Även om denna analogi med artikel 5.5 inte har gett
upphov till tvister, förefaller det ändå lämpligt att klargöra  tillvägagångssättet i själva
bestämmelsen.
8. Sammanfattning av slutsatser153. Detta kapitel har tagit upp e tt antal möjliga ändringar av  begreppet koncentration i
artikel 3 i koncentrationsförordningen. Det tog först upp behandlingen av begreppet i
förhållande till minoritetsinnehav och strategiska allianser. Vissa sådanatransaktioner kan ha strukturella verkningar, men det gäller inte generellt och detverkar inte vara möjligt att dra denna skiljelinje med tillräcklig rättslig säkerhet.Artikel 81 verkar därför fortfarande vara det lämpligaste instrumentet för att bedömasådana transaktioner.
                                                
30Se punkt 40 i kommissionens tillkännagivande om beräkning av omsättning.
38154. I detta kapitel har också frå gan om artikel 2.4 och par tiellt fungerande gemensamma
företag tagits upp. Vad gäller artikel 2.4 drog s slutsatsen att även om införandet av
den artikeln i koncentrationsförordningen 1998 inte har lett till att påvisa något större
antal spill-over-problem, överensstämmer den med den så kallade one-stop-shop-principen och bör därför behållas. Vad gäller partiellt fungerande gemensammaföretag drogs slutsatsen att det inte tyck s finnas några övertygande argument för att
utvidga koncentrationsförordningen till att omfatta sådana  transaktioner.
155. Frågan om flera transaktioner har ocks å tagits upp och det konstaterades att de
nuvarande bestämmelserna bör ändras för att bättre säkerställa  en sammanhängande
och effektiv tillämpning av reglerna om koncentrationskontroll för tre specifika typer
av sådana transaktioner.
156. Det har också övervägts om det vore lä mpligt att begränsa koncentrations-
förordningens tillämplighet till en viss typ av riskkapitaltransaktioner. Detkonstaterades att en så dan ändring bara är genomförbar om en sådan begränsning
definieras på ett sätt som inte påverkar koncentrations förordningens effektivitet
negativt.
157. Slutligen har det i detta kapitel bedömts om det är lämpligt att harmonisera begreppet
koncern i artikel 5.4 med begreppet kontroll i artikel 3.3.
158. Berörda parter har uppmanats att inkomma med synpunkter på vissa av de
ovannämnda frågorna och de uppmuntras äv en att yttra sig om andra eventuella
frågor rörande begreppet koncentration som enligt deras åsikt skulle behöva
klargöras eller ändras.
III. MATERIELLA FRÅGESTÄLLNINGAR
A. De materiella kriterierna
159. De materiella kriterier som ligger till grund för värderingen av de anmälda
företagskoncentrationerna anges i artikel  2 i koncentrationsförordningen. Under
loppet av denna översyn har det föresl agits att kommissione n bör utnyttja detta
tillfälle till att diskutera för- och nackdelarna med det dominanstest som beskrivs iden artikeln. Såväl procedurmässiga som materiella argument har framförts tillförmån för en omprövning av det här kriteriets lämplighet.
160. Det huvudskäl som anförs för en sådan omprövning från en procedurmässig
synpunkt är att den skulle kunna  göra det möjligt att anpassa
koncentrationsförordningens bedömningskriterier till de kriterier som tillämpas iandra viktiga jurisdiktioner, exempelvis i USA, Kanada och Au stralien, baserade på
begreppet märkbar begränsning av konkurrensen , det så kallade " SLC-testet "
("substantive lessening of competition"). En sådan anpassning till en global norm förbedömning av företagskoncentrationer har vi ssa fördelar. Det skulle exempelvis göra
det lättare för parterna att företa en övergripande bedömning av möjligakonkurrensproblem som den övervägda tr ansaktionen kan ge upphov till genom att
inte längre behöva argumentera för si n transaktion på gr undval av skiljaktigt
utformade kriterier. Detta skulle vida re ge konkurrensmyndigheterna en bättre
grundval för ett effektivt samarbete i är enden som anmäls i flera jurisdiktioner.
Tillämpningen av samma kr iterier tenderar dessutom a tt lägga tonvikten på den
39faktiska tillämpningen av kriterierna snarare än på kriterierna i sig ,vilket kommer att
skapa bättre möjligheter till inbörde s jämförelser ("benchmarking") av
konkurrensmyndigheters och domstolar verksamhet och samtidigt underlätta
utvecklingen av konkurrensrelatera d forskning och modellering.
161. Det bör dock påpekas att en ändring av grundkriterierna i
koncentrationsförordningen också kan medföra vissa olägenheter. Även om
effekterna av detta inte bör överdrivas, kan det åtminstone i inledningsskedet efter ensådan reform bli svårare för berörda parter att förutse utfallet av förfaranden förkontroll av företagskoncentrationer i Europa . Detta hänger samma n med att befintlig
rättspraxis (som härrör både från kommi ssionens beslut och domstolsavgöranden)
har skapats på grundval av förordningen s dominanskriterium. En annan möjlig
komplikation sammanhänger  med att de flesta medlemsstater (samt
kandidatländerna) har anpassat sina regl er för kontroll av företagskoncentrationer
efter det gällande dominanskriteriet
31. Med mindre än att nationella regler även
ändras skulle därför en ändring av kon centrationsförordningens konkurrenskriterier
kunna få den oönskade effekten att, samtidigt som en bä ttre internationell
samordning skapas, leda till större olikheter inom gemenskapen.
162. Materiellt sett bör noteras att det finns många likheter mellan dominanskriteriet och
kriteriet om märkbar begränsning av konkurre nsen, det så kallade  SLC-testet. Tester
enligt båda typerna av kriterier innefattar exempelvis en undersökning avomfattningen av den relevanta marknade n samt en bedömning av hur marknaden
eller marknaderna kommer att påverkas av  den föreslagna koncentrationen och av
vilka konkurrensbegränsningar den sammans lagna enheten komme r att möta. Det bör
även noteras att trots den rådande skillnaden i rättsliga kriterier, kan en betydandegrad av konvergens konstateras i sättet a tt analysera koncentrationen i det stora
flertalet ärenden som har handlagts av kommissionen och de andra stora
jurisdiktioner som tillämpar SLC-testet.
163. Sedan koncentrationsförordningen anto gs 1989, har sättet a tt tillämpa begreppet
marknadsdominans utvecklats på ett sätt som gjort det möjligt att anpassa det till denutveckling som skett inom ekonomisk te ori och till de förfinade ekonometriska
verktyg som nu finns för att mäta mar knadsinflytande (marknadsstyrka). Detta
betyder att man idag vid bedömningen av företagskoncentrationer inte behöver stödja
sig så mycket på det ganska trubbiga och oprecisa marknadsande lskriteriet än vad
som var fallet för tio år sedan. Det är helt naturligt att marknadsdominanstestet hargenomgått en sådan utveckling och artikel 2 har hittills visat sig vara tillräckligtsmidig för att inrymma möjligheten att analysera effekterna av enföretagskoncentration med hjälp av me r avancerade mikroekonomiska verktyg,
instrument och modeller so m baseras på forskningsres ultat inom ekonometri och
organisationsteori.
164. Det kanske mest välk ända exemplet på denna utveck ling är domstolens tolkning av
koncentrationsförordningens konkurrenskriteri er i domarna från EG-domstolen och
förstainstansrätten i målen Kali und Salz  och Gencor , där det fastslogs att  de också
var tillämpliga i situationer med kollektiv dominans.
                                                
31Det är emellertid värt att notera att Förenade kungariket och Irland för närvarande överväger reformer i
syfte att införa ett SLC-test. Dessutom är även andra medlemsstater intresserade av att utvärdera de
eventuella fördelarna med att övergå till ett sådant test.
40165. Det har inte desto mindre hävdats att SLC- testet kanske bättr e överensstämmer med
andan i den ekonomiskt base rade analys som görs i koncentrationsärenden och är
mindre legalistiskt och oflexibelt än dominanstestet. Några menar att det i sig ärbättre anpassat till en effe ktiv koncentrationskontroll, särskilt mot bakgrund av den
ökande koncentrationen i näri ngslivet. Samtidigt har man pekat på att en tillämpning
av det mera förutsättningslösa SLC- testet skulle kunna leda till ökad rättslig
osäkerhet.
166. En av de mer konkreta hypotetiska frågo r som från tid till anna n ställts beträffande
räckvidden av dominanstestet i koncentr ationsförordningen gäller i vilken
utsträckning det möjliggör en effektiv kontroll i vissa konkreta situationer där ett
företag har möjlighet att ensidigt höja priserna och därigenom utövamarknadsinflytande. Det slags exempel som det oftast hänvisas till gäller ettsamgående mellan den näst stör sta och tredje största aktören på en marknad där dessa
båda företag utgör de närmaste substituten till varandra. I ett sådant scenario är detmöjligt att det sammanslagna företaget även efter sammanslagningen är mindre ändet befintliga marknadsledande företaget. Resonemanget går ut på att SLC-testetskulle vara bättre äg nat att hantera en dylik situati on, särskilt om det med hänvisning
till marknadens särdrag inte går att påvisa att det är fråga om en gemensamtdominerande ställning. Det är en intres sant hypotetisk diskussion men kommissionen
har hittills inte stött på en situation av det här slaget.
167. Sammanfattningsvis har erfarenheterna av tillämpningen av dominanstestet inte
påvisat några större luckor i testets räc kvidd. Det har för det mesta inte heller givit
resultat som skiljer sig från resultaten av tillämpningen av SLC-testet i andrajurisdiktioner. Särskilt mot bakgrund av företagskoncentrationernas ökande
internationella räckvidd anser kommissionen emellertid att det nu är dags att få igången grundlig diskussion om fördelar respektiv e nackdelar med de båda slagen av tester
för kontroll av företagskoncentrationer.
168. I syfte att inleda en bred diskussion om dessa viktiga frågor uppmanas härmed
berörda parter att inkomma med motiver ade synpunkter beträffande de fördelar
respektive nackdelar som enligt deras uppfattning är förbundna med den nuvarande
ordalydelsen i koncentrationsförordni ngens artikel 2, samt även bedöma dessa
kriteriers effektivitet i förhållande till SLC-testet.
169. Med hänsyn till att denna diskussion gäller principer av avgörande betydelse för
konkurrensrätten, inte enbart på gemenskapsni vå utan också i medlemsstaterna, skall
erkännas att det eventuellt inte är möjligt att nå fram till en definitiv slutsats inomden tidsfrist som står till förfogande för denna översyn.
B. Effektivitetsfrämjande effekter av en koncentration
170. Vissa kommentatorer har däremot hävdat att det i dominanstestet inte är möjligt att i
full utsträckning beakta de effektivitets vinster som en företagskoncentration ger
upphov till. Frågan om effektivitetsvinsterna har emellertid hittills  endast behandlats
i ett begränsat antal beslut med stöd av  koncentrationsförordningen, och det är
tänkbart att alla möjligheter att göra sådana avvägn ingar inte utnyttjats fullt ut. I
vissa jurisdiktioner finns det däremot explicita bestämmelser om att inom ramen förkontrollen av företagskoncentrationer beak ta en företagskoncentrations specifika
effektivitetsfrämjande ver kningar (se, exempelvis de amerikanska "Horizontal
Merger Guidelines"). I det hänseendet finns det möjlighet att tillstyrka en
41företagskoncentration med hänvisning till ett effektivitetskriterium , s. k. "efficiency
defence" när fördelarna för ekonomin med hänvisning till effektiv itetsvinsterna anses
överväga de skadliga effekterna på ekonomin till följd av den minskadekonkurrensen. Oavsett vilka materiella kriterier so m tillämpas tenderar dessa
jurisdiktioner endast godta sådana argu ment till försvar för en koncentration i de
tämligen extraordinära omständigheter där dessa effektivitetsvinster antas överförastill konsumenterna, trots att samgåendet skap ar en dominerande ställning eller en
märkbar minskning av konkurrensen.
171. Att en given koncentration kan antas skap a betydande effektivitetsvinster åligger
under alla förhållanden naturligtvis den part som förväntar sig uppnå dessa vinster att
visa, dvs i normalfalle t de anmälande parterna, som ju  också är bäst lämpade att
förklara omfattningen och räckvidden av sådana vinster och förklara varför den
föreslagna koncentrationen är nödv ändig för att uppnå dessa vinster.
172. Kommissionen är medveten om och stöder de n pågående debatten om huruvida och i
vilken utsträckning det är lämpligt att beakta effektivitetsvinster i enkonkurrensanalys
32. Följaktligen, och oberoende av diskussionen kring de två
materiella kriterierna, välkomnas kommentarer om vilken roll effektivitetshänsyn börspela inom ramen för kontroll av företagskoncentrationer.
C. Förenklat förfarande
173. I rapporten från 2000 angavs a tt det europeiska näringsliv et stödjer en ändring som
skulle ge kommissionen behörig het i alla ärenden med gr änsöverskridande effekter
på konkurrensen, men föreslog  samtidigt ett mindre restri ktivt förfarande i fråga om
transaktioner som inte kan förmodas ha negativa effekter på konkurrensen. När det
gäller sådana ärenden föreslogs särskilt att omfattningen av de upplysningar som
måste ingå i en anmälan bör begränsas oc h att bestämmelsen i artikel 7.1 inte bör
gälla sådana transaktioner.
174. I september år 2000 antog kommissionen ett tillkännagivande om ett förenklat
förfarande för behandlingen av vi ssa företagskoncentrationer enligt
koncentrationsförordningen
33. De första erfarenheterna av tillämpningen av dessa
principer har varit mycket positiva och tillkännagivandet har i betydande gradmedverkat till att göra EU:s kontroll av företagskoncentrationer mer effektiv.
175. Under perioden från september 2000 till och med den 30 april 2001 mottog
kommissionen 216 anmälningar enligt koncen trationsförordningen. Omkring 39 %
av dessa bedömdes falla in under det fö renklade handläggningsförfarandet. I
genomsnitt gick det 25 kalenderdagar från anmälan av en koncentration till
godkännandet av den. Det nya förfarandet ha r således inte i nämnvärd utsträckning
påverkat handläggningstiden och denna situ ation kommer troligen att kvarstå såvida
man inte ändrar den nuvara nde bestämmelsen i artikel 9.2 som ger medlemsstaterna
en tidsfrist på tre veckor från dagen fö r mottagandet av en kopia av anmälan för att
inkomma med en begäran om att ärendet hänskjuts till den berörda medlemsstatensbehöriga myndigheter. Man skulle kunna öve rväga att ändra artikel 9.2 genom att
förkorta den nuvarande tidsfristen på tre veckor för begäran om hänskjutande enligt
                                                
32Se exempelvis OECD/GD(96)65 "Efficiency claims in mergers and other horizontal agreements".
33Offentliggjort i Europeiska gemenskapernas officiella tidning den 29 juli 2000 (EGT C 217, 29.7.2000,
s. 32).
42artikel 9, vilket diskuterats ovan i avsnittet om hänskjutande. Eller också skulle man
kunna föreskriva att artikel 9.2 inte skall tillämpas alls eller tillämpas med en kortare
tidsfrist i ärenden där parterna i sin anmälan hänvisar till tillkännagivandet omförenklat förfarande.
176. Även om det nya förenklade förfarandet hittills visat sig fungera väl, planeras
åtgärder som skulle kunna rationalisera förfarandena – exempelvis övervägs
införandet av ett förenklat CO-formulär för sådana ärenden. Detta förväntas ske isamband med en mer generell översyn av kommissionens förordning nr 447/98.
177. Det har anförts att praxis för det före nklade förfarandet skulle kunna konsolideras
antingen i själva förordningen eller i form av ett "gruppundantag" som skulle kunna
utformas omkring de grundläggande prin ciperna i tillkännagivandet. De potentiella
fördelarna skulle ligga i a tt det inte längre kommer a tt vara nödvändigt att behandla
oproblematiska koncentrationer och anta form ella beslut i ärenden som sannolikt inte
har något nämnvärt värde som prejudikat. Det är dock förmodligen välbetänkt att
bibehålla någon form av information sskyldighet gentemot kommissionen och
medlemsstaterna.
178. I materiellt hänseende har det dessutom på vissa håll föreslagits att man i
koncentrationsförordningen borde införa ett tröskelvärde för koncentrationer av
mindre betydelse, s. k. de minimis–  tröskelvärde, i likhet me d vad som redan finns i
vissa nationella lagstiftningar, så att kommissionen inte längre skulle behöva granskaproblem rörande dominerande ställning so m skulle kunna uppstå på små marknader.
179. Intresserade parter uppmanas inkomma me d sina synpunkter på hur en ändring av
koncentrationsförordningen på ovannäm nda punkter eller punkter med anknytning
till dessa bäst skulle kunna frä mja en förenkling av proce durerna. Särsk ilt välkomnas
synpunkter som rör öppenhet och insyn sa mt rättssäkerhet, men också synpunkter på
alla ovan nämnda frågeställningar.
IV. FRÅGOR SOM RÖR FÖRFARANDEN
A. Anmälan - Utlösande händelse
180. I rapporten från år 2000 angavs att företrädar e för näringslivet i vissa situationer
upplevde att det fanns ett behov av ytterligare förtydligande av de begrepp i artikel
4.1 som utlöser skyldigheten enligt artik el 4.1 att anmäla en koncentration. Dessa
begrepp förklarades närmare i kommi ssionens tillkännagivande från 1998 om
koncentrationsbegreppet. Mot bakgrund av de  ytterligare erfarenheter som gjorts av
förordningens tillämpning kommer emellertid behovet av ytterligare förtydligande attdiskuteras nedan.
181. Denna diskussion kommer också att ta upp förslaget från vissa företrädare för
näringslivet om att det borde  vara möjligt att anmäla en koncentration även före den
utlösande händelse som för närvarande an ges i artikel 4.1, dvs. innan ett rättsligt
bindande avtal ingåtts.
182. I motsats till vissa andra system för kontroll av företagskoncentrationer med
förhandsanmälan anges uttryckligen i artikel 4.1 i koncentrationsförordningen när entransaktion skall anmälas. Berörda företag som inte följer denna regel löper risken attbötfällas enligt artikel 14.1 a i förordni ngen. Eftersom det normalt sett ligger i
43parternas intresse a tt anmäla så tidigt som möjligt i syfte att fortast möjligt uppnå ett
avgörande, har kommissionen i praktiken in te behövt hävda krav et på att iaktta
tidsfristen på en vecka34 med antagandet att parterna in te vidtar några steg för att
genomföra koncentrationsavtalet och att kommissionen därför kan ge parterna den
tid de behöver för att utarbeta och i nkomma med en fullständig anmälan. Olika
förslag har lagts fram beträffande när anmälan senast  skall göras. Dessa förslag
sträcker sig från ett fullständigt avskaffande av tidsfristen för anmälan till enkodifiering av rådande praxis på detta om råde, eller till en ändr ing som innebär att
kravet på en veckas tidsfrist skulle gälla kravet att inkomma med informellaupplysningar om transaktionen, medan tids fristen för själva anmälan skulle kunna
vara längre.
183. Vissa näringslivsföreträdare har före slagit att artikel 4.1 antingen skulle kunna
upphävas eller ändras vad gäller den tidigaste  tidpunkten för anmälan. I praktiken har
kommissionen generellt godtagit anmälni ngar som grundas på ett avtal mellan
företagens styrelser, även i de fall dessa avtal eventuellt inte är juridiskt verkställbaramed mindre än att vissa bestämda vill kor därefter inte uppfylls, exempelvis
godkännande av bolagsstämman. En av svårig heterna i tolkningen av artikel 4.1 har
legat i de nationella skillnader som finns vad gäller i vilken utsträckningföretagsledningen i ett företag kan ingå för företaget bindande avtal. Dessa skillnaderberor i första hand på bestämmelserna i den nationella bolagsr ätten, men kan också
hänga samman med särskilda traditioner på avtalsområdet.
184. Det främsta argumentet som framförs till förmån för att lätta på kravet på ett avtal
som är bindande för de berörda företagen är att det skulle göra det lättare att
samordna en anmälan till kommissionen med en anmälan till andra jurisdiktioner,exempelvis USA. Det bör dock påpekas a tt det även i det nuvarande systemet finns
möjligheter till en sådan samordning, dvs. genom att göra en anmälan till samtligaberörda myndigheter samma dag som ett bindande har ingås. Det är emellertid i vissmån förståeligt att det av affärsmässiga skäl kan vara att föredra att inleda varjeföreskrivet förfarande så tidigt som möjligt.
185. Den nuvarande politiken som innebär att en  anmälan skall lämnas in när ett
tillräckligt bindande avtal ingåtts  (eller offentligt övertag andebud lämnats) bygger på
en rad antaganden som vid första påseendet fortfarande äger giltighet. Eftersomundersökningsfristerna börjar löpa från da gen för mottagandet av anmälan måste
anmälan åtminstone göras vid en tidpunkt nä r konfidentialitetshänsyn inte begränsar
kommissionens möjligheter att till fullo undersöka transaktionerna
35. Det kan
dessutom vara olämpligt a tt inleda undersökningar på ett preliminärt stadium av
transaktionen om detta skulle  kunna gynna eller missgynna ev entuella tredje parter i
förhållande till de anmälande parterna. En möjlighet att lämna in anmälningar på etttidigare stadium kan också innebära problem vad gäller ett effektivt uttnyttjande avkommissionens resurser (såväl som andra be rörda parters resurser). Om anmälningar
tillåts på ett tidigare stadium av en transaktion kommer kanske slutligen parterna intevara i stånd att lämna a lla upplysningar som krävs för att kommissionen skall kunna
slutföra en inledande undersökning inom den tidsfrist på en månad som föreskrivs i
artikel 10.1.
                                                
34I de ärenden där böter förelagts för försenad anmälan gällde överträdelsen också genomförande av en
koncentration i strid med artikel 14.2 b och artikel 7.1 – se Samsung och AP Möller.
35Själva anmälan offentliggörs i enlighet med artikel 4.3 i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.
44186. Trots dessa förbehåll anser kommissi onen att man bör närmare undersöka
möjligheten att införa ökad flexibilitet,  som skulle kunna leda till en bättre
samordning av granskningar av företagskon centrationer i olika jurisdiktioner. Den
uppmanar alla berörda parter att inkomma  med synpunkter på vilka för- respektive
nackdelar de ser med detta och särskilt kommentarer på hur denna ökade flexibilitetkan uppnås samtidigt som de ovan beskri vna negativa konsekvenserna undviks.
B. Uppskjutande av koncentrationer
187. Enligt artikel 7.1 får en koncentration vark en genomföras före anmälan eller innan
dess den har förklarats förenlig med de n gemensamma markna den (nedan kallat
"handlingsförbudet"). Ett lagstadgat unda ntag från handlingsförbudet gäller på vissa
villkor för offentliga övertagandebud, se  artikel 7.3. I övriga fall kan kommissionen
bevilja dispens enligt artikel 7.4. Överträdel se av denna frysningsskyldighet straffas
med betydande böter enligt artikel 14.2 b. En ligt artikel 7.5 är transaktioner som
genomförts i strid med denna skyldighet dessutom dessutom ogiltiga, såvidakoncentrationen inte därefter förklarats vara förenlig med den gemensammamarknaden.
188. Det har föreslagits att det vore lämpligt att ytterligare förtydliga förhållandet mellan
å ena sidan det lagstadgade undantaget för offentliga övertagandebud enligt artikel
7.3 och, å andra sidan, för förvärv via bör sen. I motsats till offentliga övertagandebud
är förvärv via börsen inte underställda tv ingande regler som ålägger det uppköpande
företaget att genomföra transaktionen inom ett visst datum. Företag som hargenomfört sådana förvärv har inte desto mi ndre hävdat att bestämmelsen i artikel 7.1
av praktiska skäl inte borde tillåtas förhindra genomförandet av sådana transaktionerså länge som de villkor so m föreskrivs i artikel 7.3 är uppfyllda. Den motsatta
uppfattningen, nämligen att hand lingsförbudet i artikel 7.1 fu llt ut bör iakttas, hävdas
i allmänhet av det företag som är föremål för förvärvet.
189. Såsom angivits ovan i samband med di skussionen om koncentrationsbegreppet
bedöms det vara lämpligt a tt utvidga tillämpningsområdet  för artikel 5.2 till att mer
tydligt även omfatta vissa förvärv via börsen. Kommissionen vill gärna få insynpunkter på huruvida det utöver denna ändring vore lämpligt att förtydliga
tillämpningsområdet för frysningsskyldigheten med avseende på sådanaövertaganden eller i allmänhet. De svarande som anser att den obligatoriskatidsfristen på en vecka för förhandsan mälan av koncentrationer enligt artikel 4.1
skulle kunna avskaffas uppmanas beakta vilka konsekvenser en sådan förändring
skulle kunna få och vilken omfa ttning handlingsförbudet bör ha.
C. Beräkning av tidsfrister
190. En av koncentrationsförordningens viktigaste aspekter är att den lett till att skapa ett
system med korta och definitiva tidsfrister för bedömningen av anmäldakoncentrationer. Koncentrationsförordning en innehåller för detta ändamål en rad
artiklar där tidsfrister eller tidpunkter fastställs för när vi ssa bestämda händelser skall
äga rum. Dessa tidsfrister uttrycks för närvarande i månader, veckor och dagar.
Närmare bestämmelser för hur dessa tidsfri ster skall beräknas  anges i kommissionens
genomförandeförordning, där också principen om att helgdagar inte skall medräknas
fastställs.
45191. Med hänsyn till vikten av att iaktta de ssa tidsfrister i förfarandet för kontroll av
företagskoncentrationer och i syfta att göra  beräkningen av dem mera genomblickbar
förefaller det lämpligt att överväga att införa en enklare beräkningsmetod. En sådan
förenkling skulle kunna uppnås genom att konsekvent utnyttja begreppet arbetsdagar
i alla relevanta bestämmelser i förordningen.
192. Det är värt att notera att begreppet arbetsdagar redan används av flera andra
konkurrensmyndigheter. Med hänvisning till de viktigaste tidsfristerna i
koncentrationsförordningen skulle arbets dagsbegreppet normalt resultera i 23-25
arbetsdagar för den första etappen av undersökningsförfarandet36. Samtidigt skulle
tidsfristen för en normal andra etapp av  förfarandet kunna fastställas till cirka 90
arbetsdagar, med mellanliggande frister, exempelvis för inlämnande av förslag tillåtaganden.
193. Alla berörda parter uppmanas att inko mma med synpunkter på för- och nackdelar
med förslaget att eventuellt gå över till att använda begreppet arbetsdagar ikoncentrationsförordningen.
D. Administrativ effektivitet
194. I kraft av artikel 19 koncentrationsföror dningen åläggs kommissionen en skyldighet
att inom tre arbetsdagar översända kopi or på anmälningar till medlemsstaterna.
Dagen för medlemsstaternas mottagande av anmälan är viktig, eftersom den ligger
till grund för när en begäran om hänskjutande enligt artikel 9 skall ha framförts.
195. Det kan diskuteras om dessa regler leder till att tid och resurser utnyttjas så effektivt
som möjligt, inte minst med tanke på de betydande förbättringar som skett sedanreglerna ursprungligen infördes vad gäller möjligheterna att översända informationoch dokument.
196. Det bör därför övervägas om inte dessa bestämme lser skulle kunna ändras så att det
föreskrivs att de anmälande parterna sänder in anmälningar direkt till de behörigamyndigheterna i medlemsstaterna. Samtid igt önskar kommissionen få synpunkter på
hur man skall kunna garantera att dessa anmälningar över sänds på ett säkert och
pålitligt sätt samt på huruvida en möjlighet att lämna in en anmälan av enkoncentration på elektronisk väg skulle kunna införas.
E. Fullständiga anmälningar
197. I samråd vid utarbetandet av rapporten från  2000 angavs också att rättssäkerheten för
de anmälande parterna sku lle kunna stärkas genom att fö rtydliga vissa aspekter av
förfarandet i koncentrationsförordningen. En tämligen utbredd uppfa ttning var att det
borde finnas en rättsligt bindande tidsfrist  för att kommissionen skall kunna förklara
en inkommen anmälan ofullständig (e n sådan förklaring innebär att
enmånadersfristen på nytt börjar löpa, se artikel 4.2 i kommissionens
                                                
36Mot bakgrund av diskussionen om en möjlig utvidgning av det förenklade förfarandets
tillämpningsområde (se ovan), vore det rimligt att fastställa en tidsfrist på 25 arbetsdagar för de övrigaärendena, eftersom dessa per definition inbegriper en ingående analys av konkurrenseffekter. Somjämförelse kan noteras att det i det aktuella förslaget till översyn av systemet för kontroll av
företagskoncentrationer i Förenade kungariket är tal om att införa en frist på 30 arbetsdagar.
46tillämpningsförordning, EG nr  447/98). Olika förslag har framförts när det gäller hur
lång en sådan tidsfrist bör vara (allt från en till tre veckor efter anmälan).
198. Efter en konstruktiv dialog mellan det eur opeiska rättsväsendet och företrädare för
kommissionen utarbetades riktlinjer för god praxis 1999. Dessa är tillgängliga på
kommissionens hemsida37. Diskussionerna visade att de t fanns ett tydligt gemensamt
intresse från såväl kommissi onens som näringslivets oc h rättsväsendets sida att
säkerställa att anmälningar i så liten utsträckning som möjligt skall behöva förklaras
ofullständiga. Det erkändes dock att det inte i alla situationer är möjligt för deanmälande parterna att följa dessa riktlinjer, och att det kan förekomma situationerdär det inte går att undvi ka att en anmälan förklaras vara ofullständig.
199. Sedan riktlinjer om god praxis offentlig gjordes 1999 har det blivit sällsyntare att
anmälningar förklarats vara ofullstä ndiga. Under perioden 1997-1999 låg andelen
anmälningar som förklarades vara ofullständiga stadigt kring 10-11 %. Under år2000, minskade andelen till 6 % och under 2001 se r den ut att ha minskat ytterligare.
En av huvudorsakerna till denna positiva utveckli ng är att företagen under de senaste
åren i ökad utsträckning har tagit kontakt med kommissionens arbetsgrupp för
kontroll av företagsfusioner, Merger Task Force , vilket förordades i riktlinjerna för
god praxis.
200. Förslaget om att systemet bör stramas upp kräver noggrant övervägande. Det bör
bland annat erkännas a tt ett striktare system skulle kunna leda till ett mindre effektivt
utnyttjande av kommissionens resurser, och därför i slutändan medföra ett försämratkonkurrensskydd. Dessutom är det inte säkert att en rättsligt bindande tidsfrist för att
förklara en anmälan ofullständig nödvä ndigtvis skulle vara till fördel för de
anmälande parterna. Om en ny frågeställn ing uppstår efter det att anmälan lämnats
in, skulle kommissionen naturligtvis göra sitt yttersta för att lösa frågan inom den tidsom återstår. Det skulle dock förmodligen  uppstå situationer där kommissionen, utan
möjligheten att förklara en anmälan ofullständig, skulle tvingas att inleda enfördjupad undersökning. Detta skulle kunna intr äffa oavsett om parterna har gjort sitt
bästa för att fullständigt oc h öppet redovisa de relevanta sakförhållandena  i anmälan.
Eftersom inledandet av en fördjupad unders ökning automatiskt utlöser en rad steg i
proceduren (hörande, rådgivande kommmittén, översättningar, antagande att beslutav hela kommissionskollegiet osv.), visar er farenheterna att det är mycket svårt att
slutföra förfarandet på betydligt kortare  tid än de fastställda fyra månaderna.
201. Om systemet stramas upp genom att en tidsfri st införs för att förklara en anmälan
ofullständig, skulle således de anmälande parterna löpa större risk för en förlängd
handläggningstid. I en sådan situation s kulle deras enda mö jlighet att undvika en
förlängning bestå i att dra tillbaka anmäla n och inkomma med en förnyad anmälan.
Detta medför i de flesta fall inte bara ökade kostnader och tidsspillan, utan ävenavtalsmässig osäkerhet, eftersom ett tillbakadragande av anmälan utan att parternasamtidigt avstår från att genomföra den underliggande transaktionen innebär att
parterna bryter mot artikel 4.1, vilket reser frågan om artikel 14.1 a eventuellt är
tillämplig.
202. Mot bakgrund av det ovanstående anser kommissionen att den nuvarande
möjligheten att förklara en  anmälan ofullständig är välavvägd och uppfyller ett
                                                
37Se http://europa.eu.int/comm/competition/mergers/others/best_practice_gl.html
47lämpligt syfte i de sällsynta fall där de n används. Synpunkter i detta ämne mottas
dock gärna.
F. Förfaranden som gäller åtaganden
203. I kommentarer både från företrädare för nä ringslivet och medlem sstaterna anges att
det finns ett behov att se öve r de procedurregler som rör koncentrationsförordningens
bestämmelser om åtaganden. För närings livets del gäller de mest relevanta
målsättningarna på detta område en önska n om ökad klarhet ang ående rättsläget och
om att skapa former för meningsfulla diskussioner. Även om farhågor i detta
hänseende är särskilt framträdande beträffande den andra etappen avundersökningsförfarandet, eftersom det är på detta stadium so m ett slutligt beslut
fattas, gäller de också diskussionerna om åt aganden i slutet av den första etappen av
undersökningsförfarandet. Näringslivets intressen sammanfa ller delvis med
medlemsstaternas, och medlemsstaterna efterlyser i allmänhet ändringar som skullegarantera att de i full utsträckning ges möjlighet att delta i förfarandet, på det sättsom avses i artikel 19 i koncentrationsförordningen
38.
204. Tidsramarna för diskussione r om åtaganden enligt koncentrationsförordningen är
också komplicerade. De är också olika unde r den första respektive andra etappen av
handläggningsförfarandet. I den inleda nde etappen har de anmälande parterna
möjlighet att inkomma med förs lag till åtaganden inom en tid sfrist på tre veckor från
det datum då anmälan mottogs  (artikel 18.1 i förordning 447/98). I den andra etappen
får förslag till åtaganden lämnas senast tre månader från den dag förfarandenainleddes (artikel 18.2 i förordning nr 447/98) . Dessa tidsfrister för att inkomma med
förslag till åtaganden är nödvändiga för a tt ge kommissionen tillräckligt med tid att
genomföra samråd med medlemsstaterna och höra berörda tredje parter samt för attslutföra sin egen bedömning av ärendet.
205. I artikel 18.2 ges en möjlighet att förlänga  tremånadersfristen om "extraordinära"
omständigheter föreligger. För att upprä tthålla respekten för tidsfristerna och
garantera likvärdiga konkurrensvillkor bör de nna bestämmelse tolkas strikt. Den kan
tillämpas i ärenden där de anmä lande parterna på grund av yttre faktorer som de inte
har möjlighet att påverka är oförmögna att lämna in förslag till åtaganden inom degällande tidsfristerna
39. Bestämmelsen är inte avsedd att utgöra en lösning på de
begränsningar som kommer a tt beskrivas närmare nedan.
206. Syftet med de ovan nämnda tidsfristerna i artikel 18 är att säkerställa att alla de tre
slagen av aktörer i förfarandet, dvs. ko mmissionen, företagen (anmälande parter och
berörda tredje parter) samt medlemsstater na, får tillräckligt med tid för att inkomma
med ett ordentligt genomarbetat bidrag. Detta särskilda förhållande medför mycketspecifika begränsningar för uppläggningen av  och de procedurmässiga aspekterna på
EU:s system för kontroll av företagskoncentr ationer. Dessa best ämmelser baserades
nämligen på en önskan att nå fram till en balanserad lösning, med godtagbaraprocedurmässiga garantier för alla berörda parter, och samtidigt se till att det samladeförfarandet tar minsta möjliga tid i anspråk.
                                                
38Se även kommissionens tillkännagivande av den 21 december 2000 om godtagbara korrigerande
åtgärder enligt rådets förordning (EEG) nr 4064/89 och enligt kommissionens förordning (EG) nr447/98 ("tillkännagivandet").
39Se exempelvis kommissionens beslut av den 13 oktober 1999 i ärende COMP/M.1439 - Telia/Telenor,
EGT L 40, 9.2.2001.
48207. I den andra etappen kan det från de an mälande parternas sy nvinkel uppfattas som
problematiskt att tidsfristen på tre månader ofta börjar att löpa två till tre veckor, elleri vart fall tämligen kort tid efter den muntliga hearingen. Detta innebär att parternakan komma att behöva förbereda sig för di skussioner om åtaganden samtidigt som de
skall sätta sig in i kommi ssionens meddelande om invä ndningar enligt artikel 18
("meddelande om invändningar") oc h förbereda den muntliga hearingen.
Representanter för näringslivet har påpeka t att det i förfarandet bör göras tydligare
åtskillnad mellan den tidsram företagen har för att sätta sig in i och bemötakommissionens invändningar, och den tidsram  de har för att förbereda sig inför
diskussioner om korrigerande åtgärder.
208. Denna i och för sig legitima inställning hos de anmälande parterna leder ofta till en
situation där åtaganden lämnas in på tremånadersperiodens sista dag. Det får i sin turtill följd att mycket begränsad tid återstår för kommissionen att genomföra denödvändiga samråden med medlem sstater och berörda tredje parter innan den skall
utarbeta ett utkast till beslut för diskussion i Rådgivande kommittén. Detta betyderatt kommissionen, utom i exceptionella äre nden, inte kommer att kunna inkludera en
fullständig analys av förslaget i det utkast som sänds till medlemsstaterna, om inte deföreslagna åtagandena är klara och entydi ga och/eller har lämnats in långt innan
tidsfristen löper ut
40.
209. Av ovan nämnda skäl skulle  de gällande procedurregler na kunna ändras så att alla
berörda parter ges mer tid att företa en ordentlig bedömning av hur de identifieradekonkurrensproblemen skall kunna lösas. För att undvika att alltför  komplicerade och
potentiellt tidskrävande förfaranden införs förefaller det lämpligt att de nyabestämmelserna endast tillämpas på parternas initiativ och då med direkt tillämpningav lagstiftningen. Systemet bör samtidigt utformas så att företagen ges incitament attinkomma med sina förslag i tillräckligt god tid så att inte den tid medlemsstaternaoch kommissionen har till sitt förfogande onödigtvis förkortas.
210. Vad beträffar åtaganden som görs inom rame n för den första etappen av förfarandet
visar erfarenheterna att tidsfristen på tre veckor för att inkomma med förslag tillkorrigerande åtgärder i vissa fall kan vara alltför kort för att fastställa deifrågavarande konkurrensproblemens exakta omfattning. På mo tsvarande sätt kan
den tid som återstår efter utgången av denna tidsfrist medföra en oskälig tidspress förbedömningen av de lämnade förslagen. De ssa faktorer kan påverka de anmälande
parterna som kan ha svårigheter att utforma ett lämpligt förslag inom den fastställdatidsramen. Det nuvarande systemet kan ocks å resultera i nackdelar för kommissionen
och medlemsstaterna, bland a nnat genom att de utsätts för en oönskad tidspress när
de inlämnade förslagen skall bedömas. Det förefaller därför lämpligt att, på parternasinitiativ, även öppna möjligheten för en begr änsad förlängning av tidsfristen under
den första etappen av undersökningsförfarandet.
211. Om dessa ändringar antas, kommer det också bli nödvändigt  att anpassa meddelandet
om åtaganden.
                                                
40Enligt artikel 19.5 har medlemsstaterna normalt rätt att erhålla preliminära utkast till beslut två veckor
före mötet i Rådgivande kommittén.
491. Ändring av det gällande förfarandet
212. Det vore inte en välavvägd lösning att enbart förlänga tidsfristen, eftersom det skulle
kunna gå ut över de parter  som med tillämpning av de  nuvarande reglerna lägger
fram lämpliga förslag i god tid. Om inte  handläggningsförloppet och incitamenten
ändras, riskerar enbart en förlängning under alla förhållanden att leda till att debefintliga problemen helt enkelt skjuts på  framtiden. Vad som tycks behövas är att
finna ett sätt att uppmuntra de  berörda företagen att inkomma med lämpliga förslag
till åtaganden i god tid ("best shot"), och att det samtidigt öppnas möjlighet för en
oftast behövlig ytterligare begränsad tidsfrist mellan den muntliga hearingen ochtidsfristen för att inkomma med förslag till åtaganden. Ett annat krav på ett sådantsystem bör naturligtvis vara att det struktureras på ett sådant sätt att parterna inte harmöjlighet att inkräkta på den tid som medlemsstaterna och kommissionen behöverför att göra en korrekt bedömning.
213. En bestämmelse om att sta nna klockan, s. k. "stop the clock provision", ser ut att
kunna uppfylla dessa kriterier. En såda n bestämmelse skulle kunna utgöra en
välavvägd lösning på problemet med den tidspress som uppstår för kommissionen
och medlemsstaterna när förslag till åtaganden lämnas strax innan den tillåtnatidsfristen löper ut (eller ändras därefter).
214. För att inte införa en oacceptabel ineffektivitet i förfarandet eller skapa risker för
missbruk bör en sådan bestämmelse förena s med vissa procedurmässiga garantier.
När det gäller den andra etappen bör de i nbegripa den grundläggande principen att en
begäran om att stanna  klockan skall framföras inom de n ordinarie tremånadersfristen.
För att bevara effektiviteten i förfarandet bör den nya bestämmels en därutöver enbart
kunna tillämpas på anmodan av parterna. De ssutom bör den bygga på principen att
förlängningen av tidsfristen endast är möjlig för en kort förutbestämd period,exempelvis 20-30 arbetsdagar, och att de n ytterligare tiden fördelas proportionellt
mellan alla berörda parter. För att systemet som helhet skall förbli effektivt förefallerdet inte önskvärt att öppna möjligheten för en längre förlängning. Det har även
övervägts om det i systemet borde finnas möjlighet att lägga till en kortare ytterligaretidsfrist som skulle kunna fördelas mella n parterna och kommissionen (t. ex. fem
arbetsdagar vardera). Även om det skulle göra systemet smidigare (exempelvis när
det sannolikt bara behövs  ett par extra dagar ), sku lle emellertid systemet bli
betydligt svårare att administrera (t. ex. förmodligen svårare att planera in kommandemöten i rådgivande kommittén.
215. I den andra etappen av undersökningsförfara ndet förefaller en bestämmelse om att
stanna klockan ha flera fördelar:
/g183 Det skulle stärka parterna s procedurmässiga garantier genom att mer tid avsätts
för diskussionerna efter den muntliga hearingen för att ge de anmälande parterna
och kommissionen möjlighet till en fördjupad diskussion om identifieradekonkurrensproblem och förslag till möjliga lösningar.
/g183 Förutsatt att det första förslaget framförs på ett tillräckligt tidigt stadium skulle det
vara möjligt att inhämta tid som tidigare förspillts genom att de anmälande
parterna först lämnat bristfälliga förslag (t. ex. där de verkligen, men som detsenare visar sig felaktigt, är övert ygade om att kunna tillmötesgå kommissionens
invändningar).
50/g183 Det skulle göra förfarande t mer öppet och överblickbart  genom att ge rådgivande
kommittén möjlighet att diskutera ärendet på grundval av ett utkast till beslut
enligt artikel 8.2 som innehåller en bedöm ning av parternas slutliga förslag (i
dagsläget kan det e nda tillgängliga dokumentet vara ett utkast till beslut enligt
artikel 8.3). Även i detta hänseende  skulle de anmälande parternas
procedurmässiga garantier stärkas.
216. "Kostnaderna" med ett sådant system s kulle vara begränsade. Vad beträffar de
anmälande parterna skulle deras egna strategiska val avgöra om den extra tiden
utnyttjades eller inte. För marknaderna skulle möjligheten till förlängning med
ytterligare 20-30 arbetsdagar normalt sett inte ha någon avgörande betydelse. Vad
beträffar kommissionen och medl emsstaterna skulle det främ st ställa krav på något
ökad flexibilitet, eftersom mötesplanläggningen kanske skulle behöva ändras, vilket isin tur skulle kunna medföra ökade logistiska  problem vid förberedandet av mötena i
Rådgivande kommittén (lokaler, översättning, tolkning osv.). På det hela tagetförväntas dock de positiva effekterna  uppväga sådana mindre olägenheter.
217. I praktiken skulle ett sådant system ge de anmälande parterna en tydlig valmöjlighet.
Den första valmöjligheten skulle vara att lägga fram ett förslag till åtaganden i godtid före utgången av tremånadersfristen, så att resultaten av marknadstestet kanfastställas före utgången av den tredje månaden av förfarandet. Under förutsättningatt resultatet är positiv t skulle det inte va ra nödvändigt att begä ra att klockan skall
stannas, och det borde finnas tillräckligt med tid för att utarbeta ett fullständigt utkasttill beslut för behandling i Rådgivande kommittén. Om å andra sidan utfallet avmarknadstestet blev negativt, skulle parterna fortfarande ha möjligheten att begära attklockan stannas, samtidigt som diskussionerna fortgår och ytterligare marknadstestergenomförs. Enligt förslaget skulle parterna då  ha ytterligare 10-15 arbetsdagar för att
nå fram till en lämplig lösning, varefter kommissionen skulle ha samma tid för attkontrollera att det slutliga förs laget är hållbart och förbered a ett fullständigt utkast till
beslut som underlag för Rådgivande kommittén.
218. En alternativ möjlighet är att parterna beslutar att föreslå åtaganden först alldeles före
utgången av tremånadersfristen. I sådana fall kanske det inte finns tid att genomföra
ett ordentligt marknads test innan denna frist löper ut. Det kan därför bli nödvändigt
för parterna att besluta om de vill begära att klockan stannas innan de känner till detfulla resultatet av marknadstestet. Om de s kulle besluta att framföra en sådan begäran
kommer den återstående delen av förfar andet att vara samma som beskrevs i
föregående stycke. Beslutar de sig däremo t för att inte begära att klockan stannas,
kommer det fortsatta förfarandet att bero på hur de föreslagna åtagandena bedöms.
Det betyder att i de fall det sent inlämnade förslaget till åtaganden visar sig avhjälpade identifierade konkurrensproblemen på ett tillfredsställande sätt kan kommissionen
fortsatt hamna i en viss tidspress för att förbereda ett fullständigt utkast till beslut omgodkännande av koncentrationen före  mötet i Rådgiva nde kommittén. Det bör
emellertid sällan finnas någon betydande risk för att detta skulle medföra allvarliganegativa konsekvenser, eftersom de godkä nda åtaganden som lämnats in strax före
utgången av tremånadersfristen tenderar att vara klara och tydliga. Detsamma gällerför åtaganden som lämnats in sista dagen före utgången av tremånadersfristen ochsom inte godkänns, eftersom kommissionens ut kast till beslut i de n situationen i allt
väsentligt kommer att bygga på meddelandet om invändni ngar, med några tillfogade
kommentarer om förslaget och dess svagheter.
51219. När det gäller den första etappen av undersökningsförfarandet skulle det nya
förfarandet i stort sett följa det som beskrivits ovan. Det skulle således vara upp till
parterna att avgöra om de inom en  begränsad tidsram efter utgången av
tremånadersfristen ansåg att det vore önskvä rt att begära att kl ockan stannas under en
kort och begränsad period för att diskutera nya eller väsentligen omarbetade förslag.
I motsats till situationen i den andra etappen förefaller det finnas skäl för att gekommissionen rätt att själv best ämma huruvida en begäran om att stanna klockan bör
godkännas. Skälet till detta är  att det skulle inverka ne gativt på effektiviteten i
handläggningen av ärendet om mer än de  nuvarande sex veckorna användes för den
första etappen i undersökningsförfarandet när kommissionen inte ser någon möjlighet
att anta ett beslut om godk ännande, inte ens på grundval  av det nya och väsentligt
ändrade förslaget. I sådana  fall bör kommissionen behålla befogenheten att anta ett
beslut enligt artikel 6.1 c efter utgången av sexveckorsfristen.
220. Kommissionen uppmanar alla intr esserade parter att framföra sina erfarenheter av
och synpunkter på de skisserade försla gen samt att lämna allmänna synpunkter på
behandlingen av åtaganden inom den första respektive andra etappen av
undersökningsförfarandet.
221. Utöver de ovan diskuterade frågeställningarn a om tidsfrister i förfarandet i ärenden
som innehåller åtaganden, ha r vissa kommentatorer föreslagit att en ändring bör
införas som innebär att kommissionen skulle spela en mer aktiv roll när det gäller attidentifiera de åtgärder som den anser va ra nödvändiga för att in te motsätta sig en
anmäld koncentration. Synpunkter välkomna s också på det önskvärda i en sådan
ändring, särskilt om vilka rättsliga konsekvens er ett sådant "förslag" skulle kunna få,
alternativt avsaknaden av konsekvenser (som  när det gäller förbud om det inte går att
finna några lämpliga korrigerande åtgärder).
G. Artikel 8.4
222. Om en koncentration redan har genomförts kan kommissionen kräva att de
sammanförda företagen e ller tillgångarna delas upp e ller att den gemensamma
kontrollen upphör eller att andra åtgärder  som är nödvändiga för att återupprätta
förutsättningarna för en effektiv konkurrens  vidtas. Sådana beslut, som omfattas av
procedurgarantierna i artikel 18, kan anta s i enlighet med artikel 8.3 eller genom
särskilt beslut.
223. Det vanligaste situationen då det kan bli nödvändigt att tillämpa artikel 8.4 är när en
koncentration har genomförts i strid med artikel 7.1. Andra möjliga situationer kan
gälla offentliga övertagandebud som inte omfattas av artikel 7.1 och ärenden som har
underställts kommissionens jurisdiktion med tillämpning av artikel 22. Slutligen kan
det även vara lämpligt att tillämpa denna bestämmelse i situationer där parterna görsig skyldiga till en allvarlig överträdelse av de villkor eller skyldigheter som utgjordegrundvalen för kommissionens godkännande av koncentrationen enligt artikel 6.1 b
eller artikel 8.2. I den sistnämnda situ ationen medför en sådan överträdelse
automatiskt att koncentratione n blir olaglig (om villkor inte uppfylls) eller att
beslutet om godkännande kan återkallas (om skyldigheter åsidosätts, se artikel 8.5).
Det kan emellertid finnas situationer där det av rättssäkerhetsskäl kan vara
nödvändigt att dokumentera dess a konstaterade brister i e tt beslut, där det också
fastställs vad som bör göras för att återställa effektiv konkurrens.
52224. Det har anförts att artikel 8.1, genom att det i artikeln fast ställs att varje förfarande
som inleds enligt artikel 6.1 c skall avslut as genom ett beslut i enlighet med artikel
8.2–5, begränsar tillämpningen av dessa bestä mmelser till att endast  gälla de fall där
en koncentration har anmälts och andra etappen av undersökningsförfarandet har
inletts. Kommissionen delar inte denna tol kning, eftersom den skulle strida mot
själva syftet med artikel 8 och dess ordaly delse, särskilt artikel 8.4, där det talas om
"en koncentration", utan att begränsa kommissionens befogenheter till ärenden somgäller "anmälda" koncentrationer (som är de t språkbruk som används  på andra ställen
i koncentrationsförordningen, se t.ex. artiklarna 6, 8.2, 9.1 osv.) och som ger
kommissionen befogenhet att ingripa "genom särskilt beslut", en möjlighet som voremeningslös om kommissionen endast sku lle kunna ingripa mot koncentrationer som
är olagliga enligt artikel 8.3. Kommissi onen mottar inte desto mindre gärna
synpunkter på huruvida det skulle vara meningsfullt att ytterligare förtydliga
ordalydelsen av artikel 8.4.
H. Tillämpningsbestämmelser
225. Under samrådet om 2000 års rapport anfö rde vissa medlemsstater att man borde
granska hur effektiva konkurrensförordninge ns tillämpningsbestämmelser är. Det är
fråga om två huvudgrupper av bestämme lser, nämligen be stämmelserna om
utredningsbefogenheter (artikel 11–13) och om påföljder (artikel 14–15). När
koncentrationsförordningen antogs utform ades dessa bestämmelser med de redan
befintliga bestämmelserna om samma frågor i förordning nr 17 som förebild.Kommissionens moderniseringsförslag avs eende artiklarna 81 och 82 innehåller ett
antal ändringar för att garantera skydde t för konkurrensen. I den mån ändringarna
avser frågor som har lika stor betydels e för förfarandet för koncentrationskontroll,
kan det vara lämplig t att införa samma ändringar i koncentrationsförordningen.
Följande punkter skulle kunna ändras och/e ller införas i koncentrationsförordningen.
De tas upp i samma ordning so m i moderniseringsförslaget.
/g183 Utredning av branscher. Kommissionen bör enligt koncentrationsförordningen ha
befogenhet att bedriva utre dningar inte bara på grundval av en viss anmälan utan
även i syfte att göra mera generella analyser, även efter det att en koncentrationhar genomförts. Sådana analyser kan ge en  värdefull inblick i följderna av tidigare
beslut och de kan därmed användas för att finjustera den framtida politiken.
/g183 Klargörande att företagen förblir ansvariga för att den information som lämnats av
deras i behörig ordning befullmäktigad e företrädare (advokater) är korrekt.
/g183 Befogenhet att inhämta re dogörelser. Förfarandet för koncentrationskontroll är
med sina korta tidsfrister särskilt väl lämpat för att tillåta att redogörelser tas upp
muntligt och används som bevis. Det kan göra insamlingen av uppgifter vidkoncentrationsutredningar betydligt effektivare.
/g183 Inspektioner. Inspektioner med stöd av koncentrationsförordningen har hittills
endast använts i undantagsfa ll. Det tycks dock inte finnas några skäl för att inte
skapa möjligheter att göra dessa bestämmelser effektivare i linje med vad somgäller för artiklarna 81 och 82.
/g183 Utredningar som genomförs av me dlemsstaternas konkurrensmyndigheter.
Avseende artiklarna 81 och 82 kommer denna  bestämmelse att ändras på så sätt
att en medlemsstat skall kunna bedriva utre dningar på sitt territorium på en annan
53medlemsstats vägnar. Denna ändring har inte någon motsvarande funktion enligt
koncentrationsförordningen, som till skillnad från artiklarna 81 och 82 bygger påett system med exklusiv behörighet.
/g183 Böter. Det vore lämpligt att även i sa mband med koncentrationsförordningen byta
till en procentbaserad beräkning av böter för brott mot procedurreglerna (upp till
1 % av årsomsättningen). Det vore också lämpligt att till förteckningen överöverträdelser i artikel 14.2 a i koncentrati onsförordningen lägga icke iakttagande
av ett beslut enligt artikel 6.2 i förordningen.
/g183 Viten. Det vore lämpligt att även i sa mband med koncentrationsförordningen byta
till en procentbaserad beräkning av viten (upp till 5 % av dagsomsättningen).
Även här vore det lämpligt att till förtec kningen över överträdelser i artikel 15.2 a
i koncentrationsförordningen lägga icke iak ttagande av ett beslut enligt artikel 6.2
i förordningen.
/g183 De korta och fasta tidsperioderna i koncen trationsförordningen skulle dessutom,
åtminstone under vissa omständigheter, motivera att kommissionen får befogenhet
att fatta beslut om att kr äva att vissa upplysningar sk all tillhandahållas, utan att
först ha gjort en osanktionerad begära n därom. Enligt en sådan bestämmelse
skulle kommissionen kunna tillämpa artik el 11.5 i koncentrationsförordningen
direkt till exempel när det finns skäl att anta att svaranden inte kommer att lämnaett fullständigt svar i rätt tid.
226. Kommissionen uppmanar berörda parter att an ge sina erfarenheter och åsikter om de
förslag till ändringar som beskrivs ovan.
I. Anmälningsavgifter
227. I 2000 års rapport angavs att frågan om a tt införa avgifter för anmälningar av
koncentrationer skulle övervägas ytterligare. Sådana avgifter tillämpas redan i fleramedlemsstater (Förenade kungariket, Tyskland, Österrike, Spanien, Irland och
Grekland) och i flera kandidatländer oc h andra länder utanför EU, t.ex. USA
41. I
dessa länder är anmälningsavgifter ofta berättigade som ett medel att säkerställa attdet är de samgående parterna som bä r kostnaderna för koncentrationskontrollen.
228. Undersökningar av andra länder visar att det finns två huvudsakliga alternativ för hur
anmälningsavgifter kan införas. Avgifterna kan antingen tas ut i form av ett fastbelopp för varje anmälan eller stå i proportion till hur komplex den anmälda
transaktionen är. Inom dessa olika modeller kan avgifterna tas ut av en eller flera av
de berörda parterna. Oavsett vilken str uktur man föredrar, bör en grundprincip för
fastställandet av avgifter vara att de inte skall tillfalla konkurrensmyndighetens
budget, för att undvika jävssituationer.
229. Kommissionen önskar få kommentarer om hur uvida det är lämpligt att införa en
bestämmelse i koncentrationsförordning en som ger kommissionen befogenhet att
genom en senare kommissionsförordning in föra anmälningsavgifter, om och när
kommissionen anser det vara berättigat att införa sådana avgifter.
                                                
41En jämförelse av storleken på anmälningsavgifterna i de olika länderna återfinns i bilaga I, avsnitt B.
54230. Det bör vidare noteras att kommissionen deltar aktivt i de n pågående diskussionen på
internationell nivå om effe kterna av att ett flertal konkurrensmyndigheter världen
över inför anmälningsavgifter, en utvecklin g som skapar viss oro inom näringslivet.
Kommissionen ser positivt på det faktum att avgifter i koncentrationsärenden
diskuteras internationellt och anser att en eventuell framtida internationellharmonisering av inställningen i denna  fråga skulle kunna vara fördelaktig.
231. Kommissionen uppmanar till kommentarer i denna fråga, bland annat gällande
relevanta erfarenheter av anmä lningsavgifter i andra länder.
J. Rättssäkerhet i förfarandet och kontroll
232. Ett av de mest framgångsrika och lovorda de inslagen i koncentrationsförordningen
har sedan tillkomsten varit dess förmåga att ge resultat inom en mycket snäv tidsplanoch samtidigt behålla en hög effektivitet och en stor öppenhet i förfarandet.
Förfarandets art och kännetecken
233. De olika systemen för koncentrationskontro ll i världen kombinerar på olika giltiga
sätt de administrativa inslagen och/eller domstolsinslagen i förfarandet. Vissa systemför koncentrationskontroll innehåller också i olika utsträckning ett politiskt inslag,
t.ex. i form av ett test som inte enba rt bygger på konkurrensmässiga grunder eller,
mera direkt, i form av ingripanden från regeringen eller ministrar. Det måsteklargöras att förfarandet i koncentra tionsförordningen och dess tillämpnings-
förordning är ett administrativt förfarande, inte ett domstolsförfarande
42.
Kommissionens tydligt dubbla funktion som utreda re och beslutsfattare är en naturlig
del av ett sådant administrativt förfarande och har inte ansetts strida mot artikel 6 iEuropeiska konventionen om skydd fö r de mänskliga rättigheterna och de
grundläggande friheterna. Vad som är vik tigast är att kommissionens beslut har
befunnits vara föremål för en ”effektiv ” domstolskontroll av en oavhängig och
opartisk domstol
43.
234. Det formella administrativa förfarandet innehåller en rad rättigheter för parterna som
skapar rättssäkerhet i förfarandet. Dessa  har bekräftats och finslipats genom en
betydande rättspraxis på konkurrensområde t. Öppenheten har en överordnad roll
genom hela förfarandet och garanteras genom faktorer som t.ex. att motiverade
beslut fattas när en fördjupad undersökni ng inleds, att parterna meddelas om
invändningar, att de har rätt att få  tillgång till handlinga r och att bemöta
invändningarna såväl skriftligen som vid en hearing samt att slutliga beslut är
fullständigt motiverade.
235. Mera generellt förstärks öppenheten i kommissionens politik av bruket att
offentliggöra vägledande tillkännagivanden om viktiga rätts- och sakfrågor. Underkommissionens handläggning av enskilda ärenden sker också offentliggöranden, t.ex.av anmälningar, beslut att inleda en förd jupad undersökning och de slutliga besluten i
sin helhet.
                                                
42Enligt rättspraxis är kommissionen inte en domstol i den mening som avses i artikel 6.1 i Europeiska
konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, se de förenademålen 100-3/80, Musique diffusion Francaise mot kommissionen, Rec. 1983, s. 1825.
43De förenade målen 100-3/80, se ovan, och mål T-348/94, Enso Espanola mot kommissionen, REG
1998, s. II-1875.
55236. Andra avdelningar inom kommissionen och i medlemsstaterna står för intern och
extern kontroll. Beslut under andra fa sen, däribland förbud, måste antas av
kommissionen med kollegia lt beslut. Dessa arbets metoder återspeglar
kommissionens art och struktur  när den utövar sin funktion som fördragens väktare
och myndighet som tillämpar koncentrati onsförordningen. Mot denna bakgrund är
det förståeligt att förfarandets struktur och tidsramar även måste ge utrymme för deorganisatoriska inskränkningar som följer av själva kommissione ns arbetsmetoder,
dvs. samråd mellan tjänstegrenar och med 15 medlemsstater, översättning och
tolkning samt planering av möten, h earingar och utarbetandet av beslut
(förberedande av röstning i kollegiet, underskrifter osv.).
237. I följande punkter illustreras kort de huvudsak liga inslagen av rättssäkerhet i och
kontroll av kommissionens förfarande för bedömning av koncentrationer.
Rättssäkerhet i förfarandet
238. Det bör först och främst noteras att kommi ssionen med hjälp av en väl etablerad
praxis med kontakter före anmälan och av  ett ganska detaljerat CO-formulär kan
inleda ett formellt förfarande omedelbart efter det att anmälan har gjorts, vilket bidrartill att göra förfarandet effektivare. Kommissionen kan utöva ytterligare befogenheterför insamling av uppgifter som direkt invol verar de anmälande parterna och andra
marknadsaktörer, både under den första och den andra fasen. Enligt koncentrations-
förordningen är såväl begäran om upplysni ngar som inspektioner föremål för en rad
formella processuella krav  (artikel 11–13). Den informa tion som erhållits får endast
användas för det med de aktuella förfara ndena avsedda ändamålet (artikel 17.1).
239. Motiverade beslut enligt artikel 6.1 c om att inleda en fördjupad undersökning
kommuniceras till parterna och ger dem i praktiken en prognos om det återståendeförfarandets omfattning och räckvidd.
240. Den andra fasen av förfarandet kan ha en me ra kontradiktorisk karaktär än den första
och det är här som rättssäkerhetskraven är  som mest fasta och uttryckligen inbyggda
i systemet.
241. Mera specifikt har parterna följande rättigheter.
/g183 I slutet av undersökningen (ungefär två månader före det slutliga beslutet) måste
kommissionen sända ett medde lande om invändningar till parterna, i vilket den
lägger fram sina invändningar klart och de taljerat så att parter na vet exakt vilka
punkter de behöver bemöta i sitt förs var. Meddelandet om invändningar utgör
också utgångspunkten för parternas eventu ella förberedelse av formuleringen av
förslag till lämpliga korrigerande åtgärder.
/g183 Efter det att meddela ndet om invändningar har skickats  ut kan parterna begära att
få tillgång till kommissionens handlingar,  för att kontrollera resultaten av
undersökningen och själva granska de  källor som kommissionen byggt sina
invändningar på (med förbehåll för det berä ttigade intresset av att bevara affärs-
hemligheter och kommersiellt känslig information).
/g183 Parterna har i sitt skriftliga svar på kommissionens invändningar rätt att begära en
formell muntlig hearing där de kan utveckla sitt försvar mot meddelandet om
invändningar. Medlemsstaternas behöriga myndigheter närvarar vid hearingen.
56Det står klart att parterna erkänner betyde lsen av medlemsstaternas åsikt, särskilt
mot bakgrund av det följande steget i fö rfarandet (dvs. Rådgivande kommittén för
koncentrationer). De kontaktar regel bundet medlemsstaternas myndigheter på
bilateral grund i enskilda är enden. Parter som kommissione n föreslår skall åläggas
böter eller viten har samma rättigheter i sitt försvar.
242. Tredje parter som kan påvisa ett tillräckligt intresse i saken (t.ex. styrelseledamöter
och företrädare för de berörda företagens anställda (artikel 18.4), kunder,leverantörer och konkurrenter) kan också begära att höras och kan inkomma med
skriftliga synpunkter.
243. En viktig kategori av tredje parter som endast sällan uttrycker sina åsikter under
pågående koncentrationsförfaranden är kons umenterna (eller de organisationer som
företräder dem). Även om detta i strikt mening inte är en fråga som faller inomramen för översynen av koncentrati onsförordningen, välkomnar kommissionen
synpunkter i fråga om hur den skulle  kunna uppmuntra och underlätta för
konsumentgrupper och -organisationer att mera aktivt lägga fram sina synpunkter i
fråga om koncentrationer som omfattas av förordningen och som påverkar deras
intressen.
244. Kommissionen är öppen för att ta del av de anställdas synpunkter, även under den
första fasen av ett koncentrationsförfara nde, i den utsträckning  det är möjligt med
hänsyn till de snäva tidsfrister som gäller för sådana förfaranden. Kommissionen villdärför gärna ha förslag på hur anställda eller deras företrädare mera effektivt skullekunna lägga fram sina synpunkter, särskilt i fråga om den sannolika påverkan påmarknaden av en föreslagen koncentration.
245. Muntliga hearingar anordnas och leds av e tt förhörsombud, vars roll när det gäller att
tillvarata rätten att bli hörd under hela förfarandet har förstärkts genom ett nytt beslut
om hans mandat44. Förhörsombudets rapport om fö rhöret lämnas direkt till den
behörige kommissionsledamote n. Rapporten innehåller en generell redogörelse för
rättssäkerhetsfrågor, t.ex. utlämnande av handlingar och tillgång till akten,tidsfristerna för att besvara meddelandet  om invändningar samt själva genomförandet
av det muntliga förhöret. Förhörso mbudet kan även lämna synpunkter på
förfarandets vidare gång (t.ex. tillbakadra gande av invändningar). Hans slutrapport
(som sänds till medlemsstaterna, bifogas det slutliga utkastet till beslut ochoffentliggörs i Europeiska gemenskapernas officiella tidning tillsammans med detslutliga beslutet) berör frågan om huruvida  utkastet till beslut behandlar endast
invändningar om vilka parterna har fått tillfälle att yttra si g och objektiviteten i
eventuella utredningar som utförts för att bedöma hur konkurrensen påverkas av de
åtaganden som föreslås under förfarandet. En ligt de nya reglerna är förhörsombudet
direkt knutet till kommissionsledamoten me d ansvar för konkurrens. Han utnämns
genom ett öppet förfarande och behöver in te vara en tjänste man vid kommissionen.
Kontroll i besl utsfattandet
246. Medlemsstaterna tillför förfarande t ett mycket viktigt inslag av extern kontroll. Deras
roll är mera formaliserad under den andra fa sen. Under den första fasen har de rätt att
                                                
44Kommissionens beslut av den 23 maj 2001 om kompetensområdet för förhörsombudet i vissa
konkurrensförfaranden, EGT L 162, 19.6.2001, s. 21.
57få kopior av anmälan och av de flesta vi ktiga handlingar (även åtaganden) och att
kommentera dem, men under den andr a fasen sammanträder de dessutom i
Rådgivande kommittén för koncentrationer, som består av företrädare för debehöriga myndigheterna. En uppsättning hand lingar, däribland ett preliminärt utkast
till beslut och eventuella åtaganden som föreslagits, skickas till medlemsstaterna påförhand. Om parterna ger in nya åtag anden kan kommittén be höva höras på nytt.
Kommitténs yttrande offentliggörs, vilket visar att kommissionen fäster särskilt storvikt vid dess åsikt.
247. Andra behöriga enheter inom generald irektoratet för konkurrens samt vid andra
avdelningar inom kommissionen har en funk tion under förfarandet och tanken är att
de skall medverka under hela förfarande t, från uppgiftsinsamling och undersökning
till utarbetandet och motiveringen av beslutet. Rättstjänsten spelar en särskilt viktigroll, eftersom den kontrollerar de rättsliga as pekterna av ärendet, både i sak- och
procedurfrågor. Innan en rättsakt som har rä ttsliga verkningar kan föreslås och antas
måste den godkännas av rätts tjänsten. När beslut i koncentrationsärenden överklagas
är det rättstjänsten som för kommissione ns talan vid gemenskapsdomstolarna.
Generaldirektoraten för ekono mi och finans och för näring sliv eller andra lämpliga
sektorsinriktade generald irektorat samt interna e konomer vid GD konkurrens tillför
teknisk, ekonomisk och i ndustriell sakkunskap till de analyser som görs i
koncentrationsärenden. Det ansvariga ut redningsteamet ber även dessa sakkunniga
att kommentera preliminära ställningstaganden i olika skeden av förfarandet, både iförsta och andra fasen.
Ändringar av den nuvarande  processuella ramen
248. Det måste vara möjligt att förbättra det nuvarande förfarandet för bedömningen av
koncentrationer, men sådana ändringar måste naturligtvis hållas inom de gränser somföljer av det nuvarande systemet med fö rdrag och av kommissionens arbetsmetoder,
som beskrivits ovan. En viktig princip bakom  alla ändringar bör vara att de måste
syfta till att ge de berörda aktörerna bättre möjligheter att lämna kvalitativa bidragvid rätt tillfälle och i rätt skede av förfarandet. Alla förslag till ändringar måste ocksåerkänna möjligheten att eftergifter i en rikt ning kan innebära rest riktioner i en annan
riktning. Eventuella ändringar av förfarande t för att göra åtaganden (se ovan) bör ses
mot denna bakgrund. Kommissionens förs lag angående den andra fasen av
förfarandet gör det möjligt att jämka på det mycket snäva tidsschemat för att ökaöppenheten och se till a tt alla aktörer som är inbl andade i diskussionerna om
åtaganden deltar.
249. Kommissionen är öppen för att överväga a ndra underbyggda förslag i samma anda.
250. Vissa anser att det nuvarande systemet  för domstolsprövning av beslut i
koncentrationsärenden är otillfredsställande och ineffektivt. De långa förfarandenavid gemenskapsdomstolarna anses avskr äcka från att väcka talan och därmed upphör
hotet om domstolskontroll att fungera som en begränsning för administrativaåtgärder. Den 6 december 2000 antog förstain stansrätten en rad ändringar av sina
rättegångsregler i syfte att påskynda förfa randena på olika områden, vilket skulle
kunna innefatta koncentrationskontroll
45. Ändringarna trädde i kraft den 1 februari
2001, så det är fortfarande för tidigt att bedöma deras effekter. Det kan i nuläget
                                                
45EGT L 322, 19.12.2000.
58noteras att även om reformen av domst olsförfarandena faller utanför kommissionens
behörighet och med all sä kerhet utanför ramarna för denna översyn, skulle
kommissionen se positivt på alla nya reformer från domstolarnas sida för attpåskynda handläggningen av överklaganden. En  annan fördel av det skulle vara att
rättspraxisen skulle berikas ytterligare.
251. Det har dock förekommit ett inte  obetydligt antal tvister i koncentrationsärenden och,
vilket är viktigare, ett flertal beslut om att förbjuda en koncentration har överklagats.
Av 15 sådana beslut har 7 överklagats av de anmälande parterna, vilket betyder att
kommissionens beslut i 47 % av ärendena ha r granskats (eller håller på att granskas)
ingående av förstainstansrätten
46.
252. Vissa av dem som har inkommit med synpunkter  har pekat på inslag i andra system
för koncentrationskontroll som de anser vara mera kapabla att effektivt garantera en
systematisk domstolsprövning. Enligt systemet i USA måste t.ex. konkurrens-
myndigheterna inleda förfaranden infö r en federal domstol för att stoppa en
koncentration. Erfarenheten visa r emellertid att många äre nden där en förlikning nås
på grundval av korrigerande åtgärder inte blir föremål för domstolsprövning. Beslut
om att förbjuda en koncentration är inte  heller nödvändigtvis föremål för domstols-
prövning i USA, eftersom samgående part er kan dra tillbaka sina planer på ett
samgående när konkurrensmyndigheterna väcker talan.47
253. Sammanfattningsvis och oberoende av de t faktum att reformen av domstols-
förfaranden faller utanför översynen av  koncentrationsförordningen, anser
kommissionen inte att det nuvarande systemet för dom stolsprövning ger ett
otillräckligt rättsskydd för de företag vars koncentrationer kommissionen ingripermot enligt förordningen. Inom dessa rama r är kommissionen emellertid öppen för att
överväga hur man skulle kunna stödja und erbyggda förslag som syftar till att
förstärka domstolsprövningen av kommissi onens beslut i koncentrationsärenden.
Kommissionen vill också uppmana till underby ggda överväganden om de relativa
fördelarna av det samlade procedursystemet i koncentrationsförordningen jämförtmed de procedursystem för koncentra tionskontroll som används i andra länder.
V. UPPMANING
 ATT LÄMNA SYNPUNKTER
254. Berörda parter uppmanas att inkomma me d synpunkter på någon av eller alla de
enskilda frågor som tagits upp i denna grönbok och även på alla andra frågor som
kan vara relevanta för koncen trationskontrollen i Europa.
                                                
46Sedan den 1 oktober 2001, RTL/VERONICA/ENDEMOL, GENCOR/LONRHO, KESKO/TUKO,
BERTELSMANN/KIRCH/PREMIERE, AIRTOURS/ FIRST CHOICE, WORLDCOM MCI/SPRINT
AND GENERAL ELECTRIC/HONEYWELL.
47Under perioden 1996–2001 väckte FTC talan för att utverka ett interimistiskt förbudsföreläggande föratt stoppa genomförandet av koncentrationen i tolv fall. I sju av dessa gick saken vidare till rättegångoch i ett nåddes en förlikning före rättegången. I fyra fall drog parterna tillbaka sin transaktion när talan
väcktes (och i fyra andra ärenden drogs transaktio nen tillbaka sedan FTC hade röstat för att väcka en
sådan talan eller sedan parterna fått veta att handläggarna vid FTC hade för avsikt att rekommenderaFTC att ansöka om ett interimistiskt förbudsföreläggande). Antalet transaktioner som drogs tillbakaunder perioden (åtta) var således lika stort som antalet ärenden som drogs inför domstol (sju). Underperioden 1996–2000 väckte justitiedepartementet talan vid distriktsdomstol avseende 80 ärenden,medan 126 ärenden omstrukturerades eller drogs tillbaka innan talan hade väckts till följd av att man
fått veta att talan skulle väckas.
59255. Synpunkterna skall ha kommit in till kommissi onen senast den 31 mars 2002 och kan
skickas på följande sätt:
Per post:
Europeiska kommissionen
Generaldirektoratet för konkurrens- Översyn av koncentrationsförordningen - Grönbok -
B-1049 Bryssel
Belgien
Per elektronisk post:
mtfmergerreview@cec.eu.int
256. Extra kopior av grönboken kan hämtas på
http://europa.eu.int/comm/competition/mergers/review/
60BILAGOR
BILAGA I : FRÅGOR RÖRANDE TRÖSKELVÄRDEN
BILAGA II : artikel 9 – artikel 22Bilagorna, som endast finns tillgängliga på engelska, återfinns tillsammans med original-
versionen av grönboken på följande adress:
http://europa.eu.int/comm/competition/mergers/review/