[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |

Bryssel den 10.12.2008

KOM(2008) 840 slutlig

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET

om tillämpningen av direktiv 2004/38/EG om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONENTILL EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET

om tillämpningen av direktiv 2004/38/EG om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier(Text av betydelse för EES)

1. Inledning

Syftet med denna rapport är att ge en övergripande översikt av hur direktiv 2004/38/EG[1] införlivas med nationell lagstiftning och hur det tillämpas i praktiken. Med denna rapport fullgör kommissionen sin skyldighet enligt artikel 39.1 i direktivet att utarbeta en rapport om tillämpningen av direktivet och överlämna den till Europaparlamentet och rådet[2].

Kommissionen kommer att fortlöpande se över denna fråga och så småningom utarbeta ytterligare rapporter och riktlinjer.

Fri rörlighet för personer är en av de grundläggande friheterna på den inre marknaden till gagn för EU-medborgarna, medlemstaterna och den europeiska ekonomins konkurrenskraft. Det är en av rättigheterna i Europeiska unionens stadga om grundläggande rättigheter (artikel 45) . I det europeiska projektets första början var det bara arbetstagare som omfattade av fri rörlighet (artikel 39 i EG-fördraget) . Med tiden har denna rättighet utvidgats till alla EU-medborgare. Unionsmedborgarskapet ger varje EU-medborgare en primär och individuell rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom unionens territorium, om inte annat följer av de begränsningar och villkor som föreskrivs i fördraget och i bestämmelserna om genomförande av fördraget (artikel 18 i EG-fördraget) . Sådana begränsningar och villkor återfinns i direktiv 2004/38/EG. Genom direktivet kodifierades och förenklades befintlig lagstiftning och rättspraxis i fråga om fri rörlighet i syfte göra dem mer läsbara och tydligare.

Medborgare från de medlemsstater som nyligen anslöt sig till EU åtnjuter oinskränkt rätt till fri rörlighet. Övergångsordningar gäller bara tillträdet till arbetsmarknaderna.

Direktivet är av grundläggande betydelse inte bara för de mer än 8 miljoner[3] EU-medborgare som bor i en annan medlemsstat och deras familjemedlemmar, utan också för de miljoner EU-medborgare som varje år reser inom EU.

Betydelsen av rätten till fri rörlighet understryks av EU-medborgarnas förväntningar. En nyligen gjord undersökning[4] visar att 88 % av de som svarat kände till denna rättighet[5], en ökning med 4 % sedan den senaste undersökningen 2002.

Rapporten har utarbetats på grundval av flera källor, bland annat en undersökning[6] av om de nationella bestämmelserna är i överensstämmelse med direktivet, en enkät om det praktiska genomförandet av direktivet som medlemsstaterna besvarat, kommissionens egna undersökningar, enskilda klagomål, samarbete med Europaparlamentet, resolutioner, frågor och framställningar från Europaparlamentet samt diskussioner med medlemsstaterna om praktiska frågor i samband med tillämpningen av direktivet.

2. Övervakning av direktivets införlivande i nationell lagstiftning

Enligt artikel 40.1 i direktivet var medlemsstaterna skyldiga att sätta i kraft de lagar och andra författningar som var nödvändiga för att följa direktivet senast den 30 april 2006.

Kommissionen anordnade två möten med medlemsstaterna, i juni 2005 och januari 2006, för att besvara frågor om tolkningen av direktivet.

De uppgifter som medlemsstaterna lämnade till kommissionen om nationella genomförandeåtgärder var i flera fall ofullständiga och lämnades för sent. Mellan juni 2006 och februari 2007 inledde kommissionen överträdelseförfaranden enligt artikel 226 i EG-fördraget mot 19 medlemsstater[7] på grund av att de inte meddelat texten till den nationella lagstiftning som antagits för att införliva direktivet. Eftersom alla medlemsstater sedan dess stegvis har antagit införlivandeåtgärder har dessa överträdelseförfaranden lagts ned.

Direktivet har redan införlivats[8] i EES-avtalet men är ännu inte tillämpligt i EES-länder utanför EU eftersom de nationella konstitutionella kraven i Norge ännu inte uppfyllts.

3. Införlivandeåtgärdernas överensstämmelse

Överlag är införlivandet av direktiv 2004/38/EG tämligen nedslående. Inte en enda medlemsstat har införlivat direktivet i sin helhet effektivt och korrekt, och inte en enda artikel har införlivats effektivt och korrekt av samtliga medlemsstater.

Å andra sidan har medlemsstaterna på vissa områden antagit införlivandeåtgärder som är förmånligare för EU-medborgare och deras familjemedlemmar än vad som krävs i direktivet[9].

I Cypern, Grekland, Finland, Luxemburg, Malta, Portugal och Spanien gäller visserligen problemen med bristande överensstämmelse bara några bestämmelser i direktivet men i flertalet medlemsstater har betydande delar av och avgörande bestämmelser i direktivet införlivats på ett felaktigt sätt.

I denna del av rapporten granskas överensstämmelsen med direktivet med direktivets uppbyggnad som utgångspunkt.

3.1. Familjemedlemmar

Överlag är införlivandet av definitionen av familjemedlemmar enligt artikel 2.2 tillfredsställande.

Införlivandet i fråga om övriga familjemedlemmars rättigheter enligt artikel 3.2 är mindre tillfredsställande. Tretton[10] medlemsstater har inte införlivat artikel 3.2 på ett korrekt sätt. Tio medlemsstater[11] har däremot införlivat artikeln på ett förmånligare sätt genom att utvidga den automatiska rätten att bo med EU-medborgare till att omfatta även denna kategori familjemedlemmar.

Par bestående av personer av samma kön omfattas av fullständig rätt till fri rörlighet och fullständig uppehållsrätt i tretton medlemsstater[12] i vilka registrerade partner betraktas som familjemedlemmar.

Efter en dom i EG-domstolen av den 23 september 2003[13] fastställde Danmark, Irland, Finland och Förenade kungariket tidigare laglig vistelse i en annan medlemsstat som ett villkor för uppehållsrätt för familjemedlemmar från ett tredjeland. Sju medlemsstater[14] gick in för samma tolkning i sina administrativa riktlinjer.

Tillämpningen av detta tilläggskrav, som inte föreskrivs i direktivet, har lett till många klagomål.

Den 25 juli 2008 fastslog EG-domstolen i mål C-127/08, Metock , att kravet på tidigare laglig vistelse strider mot direktivet. Det bör framhållas att inget av äktenskapen i målet Metock var skenäktenskap enligt den nationella domstol som hänsköt målet till EG-domstolen. EG-domstolen erinrade om att direktivet inte hindrar medlemsstaterna från att bekämpa missbruk av EU-rättigheterna, däribland skenäktenskap, i enlighet med artikel 35.

Domen ledde till livliga diskussioner i vissa medlemsstater, framför allt i Danmark, där det påstods att det hade uppstått ett kryphål i invandringslagstiftningen som kunde göra det lättare för tredjelandsmedborgare att ”legalisera” sin situation genom äktenskap med en EU-medborgare (se punkt 3.8.3) .

3.2. Rätt till inresa

Införlivandet av artikel 5.2 sker ofta på ett felaktigt och/eller ofullständigt sätt, och bristerna i lagstiftningen leder till frekventa överträdelser av familjemedlemmars rättigheter, i synnerhet för familjemedlemmar som är tredjelandsmedborgare.

Endast sju medlemsstater[15] har infört särskilda bestämmelser i sin lagstiftning som ger familjemedlemmar möjlighet att erhålla till inresevisering. Bulgarien och Tyskland förefaller att tillämpa detta i praktiken. Fem medlemsstater[16] beviljar inte undantag från kravet på viseringsskyldighet för familjemedlemmar som har ett uppehållskort som har utfärdats av en annan medlemsstat.

Ytterligare praktiska problem för familjemedlemmar från tredjeländer orsakas av att man inte gör någon åtskillnad mellan tredjelandsmedborgare och tredjelandsmedborgare som är familjemedlemmar till EU-medborgare, vilka åtnjuter vissa rättigheter enligt direktivet. Den senare kategorin måste ofta lämna in en rad dokument tillsammans med ansökan om inresevisering, t.ex. bevis på bostad, tillräckliga tillgångar, en inbjudan eller returbiljett.

Artikel 5.4 om rätten till inresa för EU-medborgare och deras familjemedlemmar som anländer till gränsen utan de resehandlingar som krävs eller, i förekommande fall, inreseviseringar, införlivas och tillämpas ofta på ett felaktigt sätt. Den har införlivats på ett felaktigt sätt i Belgien, Lettland och Sverige. Sex medlemsstater[17] har inte införlivat bestämmelsen över huvudtaget.

3.3. Uppehållsrätt i högst tre månader

Flertalet medlemsstater har införlivat artikel 6 korrekt. Det finns dock några problem med bristande överensstämmelse. Italien, Ungern, Slovenien och Spanien har som villkor för uppehållsrätt fastslagit att familjemedlemmar från tredjeländer måste ha rest in i landet lagligt. Grekland, Luxemburg och Slovenien har kopplat uppehållsrätten till inreseviseringens giltighetsperiod. Enligt gemenskapslagstiftningen, vilket bekräftas av rättspraxis[18], kan uppehållsrätt inte nekas endast på grundval av att familjemedlemmar har rest in i medlemsstaten olagligt eller att deras inreseviseringar har löpt ut.

Endast Danmark, Finland, Malta och Sverige ger, mot bakgrund av skäl 9, på ett korrekt sätt arbetssökande en mer förmånlig behandling utan formaliteter när det gäller uppehållsrätt enligt artikel 6.

3.4. Uppehållsrätt för längre tid än tre månader

3.4.1. Villkor i samband med denna rättighet

Flertalet medlemsstater har införlivat artikel 7.1 korrekt. Estland och Spanien kräver inte ens att EU-medborgare uppfyller villkoren i artikel 7.1 och uppehållsrätt ges enbart på grundval av medborgarskap i EU.

Tjeckien medger uppehållsrätt enbart om familjen har tillfredsställande logi. Malta kräver att EU-medborgare har arbetstillstånd för att få uppehållsrätt som arbetstagare[19]. Sådana krav strider mot gemenskapslagstiftningen. EU-medborgare har inte rätt att uppehålla sig i Slovenien och Slovakien som familjemedlemmar till en annan EU-medborgare, vilket gör det svårare för dem att få uppehållsrätt där.

När det gäller studenters familjemedlemmar har tolv medlemsstater[20] inte utnyttjat möjligheten i artikel 7.4 att begränsa tillämpningen till endast make eller maka och underhållsberättigade barn. Andra medlemsstater har utnyttjat möjligheten, men åtta[21] av dem har inte på ett korrekt sätt införlivat skyldigheten att underlätta inresa och uppehälle för studentens släktingar i rakt uppstigande eller nedstigande led.

Artikel 7.3, som innehåller bestämmelser om bibehållen ställning som arbetstagare, har inte införlivats korrekt i 17 medlemsstater[22], främst på grund av att det enligt lagstiftningen är möjligt att bibehålla uppehållsrätten men inte ställning som arbetstagare, som är ett vidare begrepp. Bibehållande av ställning som arbetstagare påverkar inte bara uppehållsrätten utan ger också ytterligare skydd mot utvisning, möjlighet att få uppehållsrätt på förmånliga villkor samt oinskränkt rätt till likabehandling.

3.4.2. Administrativa formaliteter för EU-medborgare

Enligt artikel 8.1 får medlemsstater ålägga EU-medborgare att registrera sig. Irland är den enda medlemsstaten som inte har något registreringssystem.

Tjeckien, Slovakien och Förenade kungariket föreskriver ett frivilligt registreringssystem. Andra medlemsstater ålägger EU-medborgare registrera sig och allmänt sett har direktivet införlivats med deras lagstiftning på ett korrekt sätt.

Tolv medlemsstater[23] har emellertid införlivat begreppet ”tillräckliga tillgångar” på ett felaktigt eller tvetydigt sätt. Problemen gäller oftast att ett minimibelopp som anses som tillräckligt fastställts och att beslutet inte fattas på grund av de personliga omständigheterna.

Belgien, Ungern, Nederländerna och Sverige har antagit detaljerade riktlinjer för bedömningen av tillräckliga tillgångar. Lettland och Tjeckien har detaljerade riktlinjer för bedömningen av begreppet ”orimlig börda”.

3.4.3. Administrativa formaliteter för familjemedlemmar från tredjeländer

De flesta problemen med införlivandet under denna rubrik gäller uppehållskort som utfärdats till familjemedlemmar från tredjeländer, uppehållskortens giltighet samt styrkande handlingar som ska lämnas tillsammans med ansökan.

Ett allvarligt problem är att uppehållskortet i ett antal medlemsstater inte kallas ”uppehållskort för en unionsmedborgares familjemedlem” i enlighet med artikel 10. Det kan vara svårt för berörda familjemedlemmar att bevisa att deras situation omfattas av direktivet, och inte av de mera restriktiva nationella reglerna om utlänningar.

3.5. Bibehållen uppehållsrätt i händelse av dödsfall, utresa eller skilsmässa

När det gäller bibehållen uppehållsrätt för familjemedlemmar som själva är EU-medborgare är införlivandet tillfredsställande. Detta är inte fallet när det gäller familjemedlemmar från tredjeländer då införlivandet ofta är problematiskt.

Österrike, Danmark, Irland, Lettland, Slovenien och Slovakien har inte fullt ut införlivat artiklarna 12.2 och 13.2 genom att de inte tillhandahåller möjligheten till bibehållen uppehållsrätt för familjemedlemmar till en person som uppfyller kraven för att behålla denna rätt. Polen däremot har antagit förmånligare regler och tillåter att familjemedlemmar behåller uppehållsrätten utan krav på bevisning om att familjemedlemmen är arbetstagare, egenanställd eller självförsörjande.

3.6. Bibehållen uppehållsrätt – artikel 14

Endast tio medlemsstater[24] har uttryckligen införlivat denna bestämmelse som förhindrar systematisk kontroll av de villkor som är förbundna med uppehållsrätten.

Tretton medlemsstater[25] utesluter inte utvisning som en automatisk följd av att en person har anlitat det sociala biståndssystemet.

3.7. Permanent uppehållsrätt

Utöver ett antal mindre problem med införlivandet av permanent uppehållsrätt enligt artikel 16 gäller de allvarligaste problemen förvärv av permanent uppehållsrätt efter fem års fortlöpande vistelse i landet. Ungern gör felaktigt denna rätt avhängig av de villkor som är förbundna med uppehållsrätt. Belgien och Förenade kungariket låter felaktigt bli att ta hänsyn till bosättningsperioder som EU-medborgare förvärvat innan deras länder anslöt sig till EU.

Flera medlemsstater[26] har haft problem med införlivandet av artikel 17 där förmånligare regler för förvärv av permanent uppehållsrätt föreskrivs för personer som inte längre arbetar.

3.8. Begränsningar i rätten till inresa och uppehåll av hänsyn till allmän ordning, allmän säkerhet och folkhälsa

I kapitel VI i direktivet föreskrivs att medlemsstaterna har rätt att vägra inresa för eller utvisa EU-medborgare och deras familjemedlemmar, vilket dock omfattas av stränga materiella skyddsklausuler och rättsäkerhetsgarantier för att säkra en rättvis balans mellan medlemsstaternas och EU-medborgarnas intressen. Detta är ett av de kapitel i direktivet där införlivandet oftast är otillräckligt eller ofullständigt.

De som omfattas av rätten till fri rörlighet har skyldigheter gentemot den mottagande medlemsstaten, först och främst en skyldighet att lyda dess lagar. Enligt direktivet får medlemsstater utvisa brottslingar. Direktivet säkerställer att det alltid sker en bedömning i varje enskilt fall och föreskriver att åtgärder som vidtas med hänsyn till allmän ordning eller säkerhet ska iaktta proportionalitetsprincipen och uteslutande vara grundade på vederbörandes personliga beteende vilket måste utgöra ett verkligt, faktiskt och tillräckligt allvarligt hot mot ett grundläggande samhällsintresse. Tidigare straffdomar får inte i sig utgöra skäl för sådana åtgärder. De nationella myndigheterna måste också ta hänsyn till hur länge EU-medborgaren i fråga har uppehållit sig på landets territorium, dennes ålder, hälsotillstånd, familjesituation, ekonomiska situation, sociala och kulturella integrering samt banden till ursprungslandet.

I Italien och Finland[27] föreskrivs automatisk utvisning när EU-medborgare har begått ett brott av en viss svårhetsgrad.

Italien har också infört en ordning som innebär ett längre frihetsberövande för gärningsmän som uppehåller sig olagligt i landet vid den tidpunkt då de begår ett brott. EG-domstolen har flera gånger fastslagit att en EU-medborgare som underlåter att uppfylla de administrativa förfarandena för uppehåll endast kan bestraffas på ett proportionerligt och icke-diskrimerande sätt.

3.8.1. Materiella skyddsklausuler (artiklarna 27–28)

Mot bakgrund av betydelsen av de skyddsklausuler där villkoren för medlemsstaternas rätt att begränsa rätten till fri rörlighet fastställs är det nedslående att konstatera att endast fyra medlemsstater[28] har införlivat dessa korrekt.

Problemen med införlivandet gäller ofta underlåtenhet att införliva de regler som inskränker utrymmet för myndigheternas egen bedömning, t.ex. att ovannämnda begränsningar inte bör åberopas för att tjäna ekonomiska syften. Omfattningen av otillfredsställande införlivande uppvägs av att de nationella domstolarna och myndigheterna verkar tillämpa skyddsklausulerna korrekt trots att det inte finns några tydliga strikta riktlinjer för domstolarnas och myndigheternas utrymme för egen bedömning. Detta är en av de största bristerna med införlivandet.

Oberoende av deras praktiska tillämpning är det avgörande att skyddsklausulerna uttryckligen införlivas, om så endast i syfte att ge EU-medborgarna en tydlig och övergripande beskrivning av deras rättigheter. Medlemsstaterna bör också lägga ner ytterligare möda på att förenkla sina övergångsåtgärder, eftersom det oftast krävs expertkunskaper för att förstå deras verkningar.

Som ett uttryck för den underliggande proportionalitetsprincipen stärker direktivet skyddet mot utvisning för de EU-medborgare som har uppehållit sig i den mottagande medlemsstaten under en längre tid. Även om EU-medborgare som har uppehållsrätt kan utvisas av hänsyn till allmän ordning eller säkerhet får de som har permanent uppehållsrätt utvisas endast om det föreligger ett allvarligt hot mot allmän ordning eller säkerhet (artikel 28.2) . Personer som har uppehållit sig i den mottagande medlemsstaten under de föregående tio åren får utvisas endast av tvingande hänsyn till allmän säkerhet . Underåriga har samma skydd utom om utvisningen är nödvändig för barnets bästa enligt Förenta nationernas konvention om barnets rättigheter (artikel 28.3) .

Medlemsstaterna är fortsatt behöriga att definiera och ändra begreppen allmän ordning och allmän säkerhet. Genomförandet får emellertid inte urholka skillnaden mellan tillämpningsområdet för artikel 28.2 och 28.3, eller utvidga begreppet allmän säkerhet till åtgärder som bör omfattas av allmän ordning.

3.8.2. Rättsäkerhetsgarantier (artiklarna 30–31)

Införlivandet av rättsäkerhetsgarantierna är inte tillfredsställande. Endast fyra medlemsstater[29] har införlivat dessa korrekt. Flertalet problem på det här området verkar ha sin grund i att bestämmelserna införlivats på ett felaktigt sätt.

I särskilt brådskande fall gäller inga rättsäkerhetsgarantier i Frankrike. EU-medborgaren delges inte utvisningsbeslutet skriftligen, informeras inte om de grunder på vilka beslutet fattats och har inte rätt att överklaga innan beslutet verkställts.

Mer än hälften av medlemsstaterna har inte korrekt införlivat tidsfristen för att lämna territoriet vid utvisning.

Bestämmelserna om tillgång till domstolsprövning och administrativ prövning har i allmänhet införlivats korrekt. I Förenade kungariket beviljas rätten att överklaga endast de EU-medborgare och deras familjemedlemmar som kan styrka att de omfattas av rätten till fri rörlighet. De personer som enligt de brittiska myndigheterna inte anses ha styrkt detta informeras inte om rätten att få sin sak prövad. Enligt direktivet ska alla beslut kunna prövas.

3.8.3. Missbruk och bedrägeri (artikel 35)

Gemenskapslagstiftningen får inte missbrukas. Medlemsstaterna får enligt artikel 35 vidta åtgärder för förhindra missbruk, t.ex. skenäktenskap, vilket bekräftas genom EG-domstolens dom i målet Metock . Om det finns tvivel om att ett äktenskap inte är genuint får medlemsstaterna göra en utredning för att avgöra om rättigheterna enligt direktivet missbrukas, t.ex. i syfte att kringgå nationella regler om invandring, och kan neka eller dra tillbaka rättigheterna till inresa eller uppehåll, om missbruk konstateras. Enligt direktivet ska proportionalitetsprincipen respekteras liksom rättssäkerhetsgarantierna i artiklarna 30 och 31.

Trots sin betydelse har artikel 35 inte införlivats av samtliga medlemsstater.

4. Bedömning av den praktiska tillämpningen

Under de 30 månader som direktivet har varit i kraft har kommissionen tagit emot mer än 1 800 enskilda klagomål, 40 frågor från Europaparlamentet och 33 framställningar om direktivets tillämpning. Kommissionen har registrerat 115 klagomål[30] och inlett fem överträdelseförfaranden för felaktig tillämpning av direktivet.

De problem som de klagande tagit upp med kommissionen, Europaparlamentet och Solvit[31] motsvarar slutsatserna i den här rapporten.

De problem som avslöjar att EU-medborgarnas grundläggande rättigheter återkommande kränks gäller främst

- rätten till inresa och uppehållsrätt för familjemedlemmar från tredjeländer (problem med inreseviseringar eller vid gränspassage, villkor knutna till rätten att uppehålla sig i landet som inte står i direktivet och försenat utfärdande av uppehållskort) ,

- krav på att EU-medborgare ska lämna in fler handlingar än som föreskrivs i direktivet tillsammans med ansökan om uppehållstillstånd.

5. Åtgärder som bör vidtas

Ansvaret för att direktivet införlivas och genomförs korrekt och att EU-medborgarna informeras om sina rättigheter ligger hos medlemsstaterna. Att helt eller delvis underlåta att införliva vissa bestämmelser leder till rättsosäkerhet, vilket i sin tur kan leda till att rättsliga eller administrativa lösningar antas som kan försvaga EU-medborgarnas och deras familjemedlemmars rättigheter.

Kommissionen kommer att öka insatserna för att se till att direktivet införlivas och genomförs korrekt i hela EU. I syfte att uppnå detta kommer kommissionen att till fullo utnyttja sina befogenheter enligt fördraget och inleda överträdelseförfaranden om detta blir nödvändigt. De allvarligaste problemen i kapitel 4 i denna rapport kommer att prioriteras.

Kommissionen kommer också att fortsätta att arbeta med medlemsstaterna på teknisk nivå. I september 2008 inrättade kommissionen en grupp med experter från medlemsstaterna för att identifiera svårigheter och klargöra frågor i samband med tolkningen av direktivet. Vid två möten i expertgruppen har man identifierat ett antal frågor som behöver diskuteras och förtydligas ytterligare, särskilt frågor som kriminalitet och missbruk av lagstiftningen. Ett frågeformulär har utarbetats för att få en bild av medlemsstaternas praktiska problem och samla in statistiska uppgifter och bästa praxis. Gruppen kommer att fortsätta att träffas regelbundet.

Kommissionen planerar att ge information och stöd till både medlemsstater och EU-medborgare genom att utfärda riktlinjer under första halvåret 2009 för en rad frågor som konstaterats problematiska att införliva eller tillämpa, t.ex. utvisningar och bekämpning av att lagstiftningen missbrukas, i syfte att ge vägledning om hur dessa frågor kan lösas.

Medlemsstaterna och Europaparlamentet är inte de enda aktörer med vilka kommissionen måste samarbeta intensivt. EU-medborgarna måste fortsatt informeras om sina rättigheter enligt direktivet. Kommissionen kommer därför att fortsatt prioritera informationsspridning om direktivet och fortsätta att tillhandahålla en förenklad broschyr för EU-medborgarna[32] genom att på bästa sätt utnyttja Internet, främst genom portalen Ditt Europa, en artikel i Wikipedia om rätten till fri rörlighet och enkla ”faktablad” om medborgarnas rättigheter.

Kommissionen kommer i enlighet med artikel 34 att mana på och ge medlemsstaterna stöd att inleda kampanjer för att informera EU-medborgarna om deras rättigheter enligt direktivet. Expertgruppen kommer att undersöka och upplysa om vilka metoder som lämpar sig bäst för detta.

6. Slutsatser

I detta skede är det inte nödvändigt att föreslå ändringar av direktivet. Medlemsstaterna måste genomföra direktivet mer effektivt. De svåra tolkningsfrågor som hittills har uppstått kan lösas på ett tillfredsställande sätt genom att, efter ytterligare diskussioner och förtydliganden, utfärda riktlinjer.

En andra rapport om tillämpningen av direktivet kommer att utarbetas längre fram.

BILAGA

INFÖRLIVANDET AV DIREKTIV 2004/ 38 – LÄGESRAPPORT

---

Förklaringar |

Mer förmånlig behandling |

Korrekt och fullständigt |

Tvetydigt |

Felaktigt och/eller ofullständigt |

Inte införlivat alls |

1. Övergripande siffror för införlivandet av direktiv 2004/38

[pic]

2. Situationen i varje enskild medlemsstat

[pic]

3. Översikt över artiklarna

[pic]

[1] Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38/EG av 29.04.2004 om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier och om ändring av förordning (EEG) nr 1612/68 och om upphävande av direktiven 64/221/EEG, 68/360/EEG, 72/194/EEG, 73/148/EEG, 75/34/EEG, 75/35/EEG, 90/364/EEG, 90/365/EEG och 93/96/EEG (EUT L 158, 30.4.2004, s. 77).

[2] Se också Europaparlamentets resolution av den 15 november 2007 om tillämpningen av direktiv 2004/38/EG – P6_TA(2007)0534.

[3] Femte rapporten om unionsmedborgarskap (1 maj 2004 – 30 juni 2007) – KOM(2008) 85.

[4] Flash Eurobarometerenkät nr 213, där över 27 000 slumpmässigt utvalda EU-medborgare intervjuades i november 2007.

[5] Enligt den senaste kvartalsrapporten för perioden januari–mars 2008 (ec.europa.eu/europedirect/call_us/statistics/index_sv.htm) gällde de flesta förfrågningar till Europe direct gränsöverskridande frågor (för att resa, arbeta, bo eller studera i en annan medlemsstat) – 22 %. Under perioden januari–oktober handlade 84 % av de frågor som bevarades av Rådgivningstjänsten om dessa rättigheter (rapporten What the Database Tells us - ec.europa.eu/citizensrights/front_end/about/index_sv.htm).

[6] Undersökningen visar situationen när det gäller införlivandet den 1 augusti 2008.

[7] Alla medlemsstater utom DK, IE, NL, AT, SI, SK, BG och RO.

[8] Gemensamma EES-kommitténs beslut nr 158/2007 av den 7 december 2007.

[9] Se diagrammen i bilagan för ytterligare uppgifter.

[10] AT, BE, DE, ES, FR, IT, LT, LU, HU, PL, SI, SE och UK.

[11] BG, CZ, DK, EE, FI, LV, MT, NL, RO och SK.

[12] BE, BG, CZ, DK, FI, IT, LT, LU, PT, NL, ES, SE och UK.

[13] Mål C-109/01, Akrich .

[14] AT, CZ, DE, EL, CY, MT och NL.

[15] CY, CZ, EL, PL, PT, RO och ES.

[16] AT, DK, ES, IE och UK.

[17] AT, DK, EE, IT, LT och DE.

[18] Mål C-459/99, MRAX .

[19] Krav på att erhålla ett arbetstillstånd innan man får lov att arbeta innebär inte ett sådant automatiskt utfärdande av arbetstillstånd som skulle vara tillåtet enligt övergångsbestämmelserna när det gäller fri rörlighet för arbetstagare.

[20] AT, BG, DK, EE, ES, IE, IT, LT, LV, PT, SI och SK.

[21] CZ, DE, FI, FR, LU, PL, RO och SE.

[22] AT, BE, CZ, DE, FR, HU, IE, IT, LT, LV, NL, PL, RO, SK, SI, SE och UK.

[23] BG, DE, EL, FI, IE, IT, LU, LV, NL, RO, SE och SI.

[24] BE, CY, DE, EL, FI, LU, MT, NL, PL och PT.

[25] AT, BE, BG, DE, DK, EE, FR, HU, IE, IT, LV, RO och SK.

[26] AT, BE, BG, DE, DK, EE, HU, IE, LV, SE, SI och SK.

[27] Finland föreskriver automatisk utvisning av tvingande hänsyn till allmän säkerhet.

[28] CY, EL, MT och PT.

[29] CY, LT, ES och PT.

[30] 106 klagomål har ännu inte färdigbehandlats.

[31] Solvit är ett online-nätverk där EU:s medlemsstater arbetar tillsammans för att lösa problem som uppkommer till följd av att offentliga myndigheter tillämpat lagstiftningen för den inre marknaden på ett felaktigt sätt. Solvit löste 133 av 199 ärenden om uppehållstillstånd och 43 av 65 ärenden om viseringar. År 2007 var den fria rörligheten för personer det tredje största problemområdet för de ärenden som Solvit behandlade (15 %) .

[32] Vägledning om våra rättigheter enligt direktiv 2004/38/EG (Guide on how to get the best out of Directive 2004/38/EC), finns tillgänglig på http://ec.europa.eu/commission_barroso/barrot/policies.