RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET Kommissionens femte rapport om genomförandet av beslutet om gemenskapens räntesubventioner för lån som Europeiska investeringsbanken beviljat små och medelstora företag genom sin tillfälliga utlåningsverksamhet (SMF-verksamheten)

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

1. Inledning

1.1 Allmänt

1.2 Det ekonomiska läget i början av 1990-talet

2. Rättsliga ramar

3. Beskrivning av hur SMF-verksamheten fungerar

3.1 Europeiska investeringsbankens globala lån

3.2 De nationella utbetalande organen

3.3 Avtal med de finansiella intermediärerna och utbetalande organen

3.4 Subventionerade lån till små och medelstora företag

3.5 Uppgifter om subventionerna

3.6 Att skapa arbetstillfällen i ett tidigt skede

3.7 Att öka låneupptagningen

3.8 Företräde för småföretag

3.9 Regler för statligt stöd

3.10 Kontroll och tillsyn

3.11 Marknadsföring av SMF-verksamheten

4. Genomförande

4.1 Resurstilldelning

4.2 Att skapa arbetstillfällen: prognos och utfall

4.3 Beviljande och användning av resurser från SMF-verksamheten

4.4 Investeringar

4.5 Storleken på de mottagande små och medelstora företagen

4.6 Fördelning per sektor

4.7 De finansiella intermediärerna

4.8 Förvaltning och förvaltningskostnader

4.9 SMF-verksamhetens sysselsättningsskapande effekter

4.10 För- och nackdelar med räntesubventioner

5. Budget

6. Frågor under behandling

7. Slutsatser

7.1 Resultat

7.2 Erfarenheter

1. Inledning

1.1 Allmänt

Den här rapporten lämnas enligt rådets beslut 94/217/EG av den 19 april 1994 [1] om gemenskapens räntesubventioner för lån som Europeiska investeringsbanken beviljat små och medelstora företag genom sin tillfälliga utlåningsverksamhet (SMF-verksamheten). Rapporten är en uppdatering och utökning av kommissionens fjärde rapport av den 2 december 1997 (KOM(97) 645 slutlig). I slutet av år 1997 hade Europeiska investeringsbanken betalat ut alla subventioner och därför utvärderas systemet i denna femte rapport. Kommissionen kommer att lägga fram mer information när SMF-verksamheten avslutats och man har nått klarhet i alla återstående frågor. För närvarande håller vissa subventioner fortfarande på att återvinnas eftersom vissa åtgärder återkallats.

[1] EGT L 107, 28.4.94, s. 57. I artikel 3 i beslutet anges att kommissionen årligen skall rapportera till Europaparlamentet och rådet om hur beslutet genomförts.

I juni 1998 gav Europeiska investeringsbanken kommissionen statistik om slutetappen i SMF-verksamheten och kompletterande information i september 1998. Kommissionen har även haft tillgång till revisionsrättens specialrapporter om kontroller i medlemsstaterna där även företrädare för kommissionen deltog, utom i Sverige och Finland.

Europeiska rådet inrättade SMF-verksamheten vid ett möte i Köpenhamn den 21-22 juni 1993 då Europeiska investeringsbanken uppmanades att öka utlåningen inom den tillfälliga utlåningsverksamheten med 3 miljarder ecu, varav 1 miljard ecu skulle användas för att stärka de små och medelstora företagens konkurrenskraft. Ekofin-rådet uppmanades att undersöka hur räntesubventioner från SMF-verksamheten skulle kunna öka sysselsättningen.

Den här rapporten innehåller en analys av SMF-verksamhetens genomförande och sysselsättningsskapande effekter, och kan ligga till grund för slutsatser om det övergripande resultatet enligt rådets beslut 94/217/EG. När Europaparlamentet beviljade ansvarsfrihet för 1995 års allmänna budget uppmanades kommissionen i en resolution att snarast möjligt rapportera om hur programmet skötts och om det givit verkan, särskilt i fråga om sysselsättningen. Sysselsättningsfrågan behandlas tillsammans med ett antal frågor i Europaparlamentets betänkande om kommissionens andra rapport om SMF-verksamheten (A4-0147/96; föredragande Winifred Ewing) och tas även upp i den här rapporten.

1.2 Det ekonomiska läget i början av 1990-talet [2]

[2] Källa: Statistiska bilagor till European Economy samt rapporter från Belgiens centralbank.

Rådets beslut att starta denna verksamhet fattades under mycket speciella ekonomiska omständigheter, vilket kan vara bra att hålla i minnet.

De första åren under 90-talet präglades av stark avmattning och därmed tillhörande pessimism.

I slutet av 1992 hade den låga tillväxten i OECD:s samtliga medlemsstater ökat till 1,5 % jämfört med 0,8 % under 1991, men detta var inte tillräckligt för att uppfylla de förväntningar på en uppgång i världsekonomin som hade växt fram under lång tid.

I gemenskapen som helhet var den ekonomiska tillväxten under 1992 ännu lägre än under tidigare år.

Samtidigt förvärrades läget på arbetsmarknaden markant: under 1990 ökade arbetslösheten från 8,3 % av den förvärvsarbetande befolkningen till 10,5 %.

De nominella räntorna och realräntorna ökade till mycket höga nivåer.

År 1992 uppstod också en mycket svår kris för de små och medelstora företagen, vilken förvärrades ytterligare under 1993 och även bidrog till höjda räntor för vissa valutor som drabbades av spekulationer i kursfall.

Dessa faktorer påverkade naturligtvis de ekonomiska aktörernas agerande under 1992.

Hushållen ökade sparandet och företagen minskade upplåningen, vilket resulterade i lägre konsumtion och senarelagda investeringar.

Det försämrade ekonomiska läget inom den privata sektorn påverkade naturligtvis även kreditinstituten.

I många fall tvingades kreditinstituten vara mer selektiva när de beviljade lån och måste vinnlägga sig om större räntemarginaler. Detta - i kombination med att den privata sektorn försökte minska sin skuldsättning - slog hårt mot ekonomin.

År 1993 var den allmänna osäkerheten det kanske mest framträdande draget i den inter nationella ekonomin. För tredje året i rad var världsekonomins tillväxt lägre än väntat. I Kontinentaleuropa och Japan rådde alltjämt tillbakagång.

För EU nåddes bottenläget under första kvartalet 1993.

Fördelat på hela året sjönk BNP med i genomsnitt 0,25 %, där Tyskland, Belgien, Spanien och Frankrike hade resultat som låg under genomsnittet. Endast Storbritannien, som annars hade drabbats av tillbakagången mycket tidigare än resten av EU, uppvisade en tydlig återhämtning. I nästan hela Kontinentaleuropa minskade den inhemska efterfrågan, ibland stort. Den sjunkande sysselsättningen i kombination med en faktisk disponibel inkomst som ibland inte bara var dämpad utan även sjönk reellt, bidrog till att minska hushållens konsumtionsutgifter. Men tillbaka gången var ändå störst när det gällde företagens investeringar, vilket var ett resultat av det allt större underutnyttjandet av produktions kapaciteten, lägre vinstmarginaler och en svag efterfrågan både på nationell nivå och utomlands.

I slutet av 1993 låg arbetslösheten på 10,7 % av den förvärvsarbetande befolkningen.

Under 1994 tog den ekonomiska aktiviteten ny fart i industriländerna. Men arbetslösheten ökade ytterligare och uppgick till 11,6 % av den förvärvsarbetande befolkningen i Europa.

Räntorna, som hade varit mycket höga i slutet av 1980-talet, steg återigen under 1994 efter att ha minskat något under 1993.

För att förstå denna situation kan det vara värt att se hur man då analyserade läget.

I slutet av 1994 påpekade ekonomerna att den höga räntan på lång sikt skulle kunna bromsa tillväxten. De menade att även om företagen utgick från andra prognoser än de som gällde de finansiella marknaderna, skulle de kunna tvingas avstå från en rad olika investeringsprojekt, där den beräknade avkastningen skulle anses vara alltför låg i förhållande till räntan. Dessutom menade de att lägre prisökningar än beräknat senare skulle kunna medföra ännu högre faktiska ränteutgifter, vilket skulle inverka menligt på företagens förmåga till självfinansiering.

Mot denna mycket komplexa ekonomiska bakgrund fattade Europeiska rådet beslutet i Köpenhamn om att starta denna verksamhet för att ge stöd och uppmuntran till de offentliga myndigheterna att skapa nya arbetstillfällen, som en tydlig signal till företagsledare, enskilda och EU:s olika organ.

2. Rättsliga ramar

Efter kommissionens lagstiftningsförslag [3] och parlamentets yttrande av den 24 februari 1994 [4] antog rådet den 19 april 1994 en rättslig grund för att öka gemenskapens subventioner. Enligt beslutet skall räntesubventionerna

[3] KOM(93) 332, 9.7.1993, ändrad genom KOM(93) 577, 16.11.1993 (EGT C 10, 14.1.1994, s. 13).

[4] EGT C 114, 25.4.1994.

- tillämpas på Europeiska investeringsbankens lån på sammanlagt 1 miljard ecu till små och medelstora företag inom gemenskapen,

- begränsas till investeringsprojekt som skapar arbetstillfällen,

- bestämmas till 200 basenheter (2 %), och

- beviljas låntagarna för en femårsperiod.

Enligt beslutet skall Europeiska investeringsbanken administrera verksamheten för gemenskapens räkning och närmare bestämmelser om räntesubventionssystemet skall fastställas av kommissionen och Europeiska investeringsbanken i ett samarbetsavtal. Ett sådant avtal undertecknades i Luxemburg den 14 juni 1994. I december 1994 fattade kommissionen och Europeiska investeringsbanken beslut om att utvidga SMF-verksamheten även till företag i de tre nya medlemsstaterna Österrike, Sverige och Finland från och med den 1 januari 1995. I juli 1995 beslutade kommissionen och Europeiska investeringsbanken också att förlänga verksamheten till slutet av 1995 och att införa särskilda bestämmelser om omfördelning av outnyttjade medel.

3. Beskrivning av hur SMF-verksamheten fungerar

3.1 Europeiska investeringsbankens globala lån

Europeiska investeringsbankens utlåning till projekt är till största delen direkta lån (som stod för 70 % av verksamheten inom unionen år 1997). Sådana låneansökningar bedömer Euro peiska investeringsbanken själv. Direkt utlåning används vanligen i verksamhet som nått en viss storlek, till exempel större infrastrukturprojekt eller industriella projekt.

Vid mindre lån, särskilt till små och medelstora företag, använder Europeiska investeringsbanken sig av globala lån där avtal sluts med olika finansiella intermediärer i medlemsstaterna, som får använda Europeiska investeringsbankens medel upp till ett visst belopp för vidareutlåning till projekt som uppfyller avtalets regler och villkor. Intermediärerna både bedömer projekten (enligt de kriterier man enats om med Europeiska investerings banken, som sedan godkänner projekten) och sköter kontakterna med låntagarna. Inter mediärerna svarar dessutom för att de medel som lånas vidare till de slutliga låntagarna återbetalas i sin helhet och inom utsatt tid till Europeiska investeringsbanken. Inom SMF-verksamheten hade de finansiella intermediärerna i stort sett samma uppgifter, eftersom de bedömde alla låneansökningar för att avgöra om de sökande var berättigade till lån.

3.2 De nationella utbetalande organen

I de flesta medlemsstater förvaltades räntesubventionerna av ett enda utbetalande organ som under Europeiska investeringsbankens överinseende skötte alla ansökningar om subventioner i landet. De slutliga mottagarna hade dock inga direkta kontakter eller förbindelser med det utbetalande organet, eftersom intermediärerna vidarebefordrade all nödvändig information. I vissa länder fungerade det utbetalande organet samtidigt som intermediär.

De utbetalande organen såg till att godkända ansökningar om subventioner behandlades i turordning och förtecknades på en huvudlista eller på en reservlista, ifall någon åtgärd skulle återkallas. De skötte och kontrollerade också de deklarationer om nya arbetstillfällen som låntagarna uppmanades att lämna in, samt själva utbetalningen (eller återvinningen) av subventionerna. Det var alltså de utbetalande organen som svarade för att alla sökande behandlades lika och för att kontrollerna av ansökningarna och utbetalningarna av subventionerna skedde konsekvent och i tid.

För detta arbete fick de ersättning med 1 % av de utbetalda subventionerna.

3.3 Avtal med de finansiella intermediärerna och utbetalande organen

Så snart det fanns rättsliga ramar för att öka gemenskapens subventioner började Europeiska investeringsbanken under andra halvåret 1994 ingå erforderliga avtal med de finansiella intermediärerna, antingen genom tillägg i befintliga globala låneavtal eller genom nya avtal.

Europeiska investeringsbanken utsåg ett utbetalande organ i varje medlemsstat i samråd med landets myndigheter. I Irland utsågs inget utbetalande organ, utan Europeiska investerings banken skötte uppgiften själv. I samråd med kommissionen fick varje utbetalande organ en preliminär tilldelning för att kunna börja vidta åtgärder inom verksamheten. Den slutliga tilldelningen gjordes i april 1995 enligt de faktiska åtagandena för den första betalningsomgången. Kommissionen och Europeiska investeringsbanken enades i juli 1995 om att de 1,65 % av verksamhetens totala volym som ännu den 15 december 1995 inte tagits i anspråk skulle omfördelas mellan länderna till förmån för de sökande på reservlistan. I slutet av år 1995 hade därför alla medel som anslagits till SMF-verksamheten tagits i anspråk.

3.4 Subventionerade lån till små och medelstora företag

De finansiella intermediärerna fick bevilja de små och medelstora företagen subventionerade lån på högst 30 000 ecu för varje arbetstillfälle som skapades. Om ansökan avsåg ett högre belopp subventionerades inte den överskjutande delen av lånebeloppet, beräknat på antalet arbetstillfällen. Om man till exempel begärde ett lån på 200 000 ecu trots att bara fem nya arbetstillfällen skapades fick man alltså ingen subvention för den överskjutande delen på 50 000 ecu.

Däremot subventionerades högst 10 % av lånebeloppet om låneansökan avsåg ett lägre belopp än maximibeloppet, till exempel om man ansökt om ett lån på 100 000 ecu för en investering som skapar fem nya arbetstillfällen, trots att man då egentligen haft rätt att låna upp till 150 000 ecu. Det genomsnittliga lånebeloppet per skapat arbetstillfälle kan alltså vara lägre än 30 000 ecu i vissa fall.

De subventionerade lånen löper på minst fem år. Under den tiden är frivillig återbetalning inte tillåten (såvitt inte också subventionen återbetalas). Lånen fick inte kombineras med andra lån till förmånlig ränta som erbjuds av Europeiska investeringsbanken eller med EKSG-lån. Det fanns inga särskilda bestämmelser om i vilken valuta lånen måste ställas ut eller om återbetalningsvillkoren, till exempel amorteringsplanen eller den amorteringsfria perioden. Även om EIB kunde bevilja lån till antingen fast eller rörlig ränta, föredrog några finansiella intermediärer endast alternativet med fast ränta.

3.5 Uppgifter om subventionerna

Enligt rådets beslut skall subventionsnivån ligga på 2 procentenheter. Eftersom lånen till de små och medelstora företagen fick ställas ut i olika valutor och enligt olika amorteringsplaner, kunde subventionerna till de olika låntagarna ha blivit olika stora även om lånebeloppet var detsamma. För att låntagarna skall behandlas rättvist och likvärdigt räknas ränte subventionerna ut på ett fiktivt femårigt obligationslån i ecu. För sådana lån motsvarar en räntesubvention på 2 % årligen i sammanlagt fem år 10 % av lånebeloppet (dvs. högst 3 000 ecu per arbetstillfälle).

De små och medelstora företagen måste i subventionsansökan uppge vilket belopp som söktes från Europeiska investeringsbanken, investeringskostnaden och hur många arbetstillfällen som skulle skapas, varav enbart arbetstillfällen som tillkommit efter den 28 april 1994 gav rätt till stöd.

För att subventionen skulle betalas ut måste låntagaren i en deklaration på heder och samvete uppge hur många arbetstillfällen som skapats netto samt intyga att de funnits i minst sex på varandra följande månader, räknat bakåt från deklarationens datum. Om färre nya arbetstillfällen skapats än vad som ursprungligen uppgivits, minskades subventionen i motsvarande grad. Om däremot fler arbetstillfällen än planerat skapats betalades subventionen ändå ut enligt det antal arbetstillfällen som uppgivits i ansökan. En annan förutsättning för att subventionen skulle betalas ut var att det subventionerade lånet faktiskt erhållits och att den upplupna räntan för första gången hade förfallit till betalning.

3.6 Att skapa arbetstillfällen i ett tidigt skede

Eftersom målet med SMF-verksamheten är att snabbt skapa arbetstillfällen och främja tillväxtskapande produktionsinvesteringar, ville man stimulera de sökande att skapa arbetstillfällen i ett tidigt skede och börja investera snabbt. Ansökan om lån från SMF-verksamheten skulle vara inne den 31 juli 1995, men sista ansökningsdatum förlängdes sedan till den 15 december 1995. I alla medlemsstater betalades hela subventionen (högst 3 000 ecu per arbetstillfälle) i allmänhet ut i en klumpsumma så snart villkoren i avsnitt 3.5 var uppfyllda. I Tyskland och Spanien gjorde de finansiella intermediärerna däremot inga kontantutbetalningar till mottagarna, utan subventionen användes för att minska utestående lånebelopp.

De sökande hade alltså anledning att börja nyrekrytera så snart som möjligt, men fick ett visst anstånd med att lämna in ansökan om utbetalning av subventionen eftersom det kan ta lång tid att skapa nya arbetstillfällen (till exempel därför att arbetstillfällena är beroende av ett omfattande investeringsprogram). Arbetstillfällena skulle dock ha skapats senast den 31 december 1996 och ansökan om att få subventionen utbetald skulle lämnas in senast den 30 juni 1997.

3.7 Att öka låneupptagningen

För att subventionerna skall användas effektivt och fullt ut finns två särskilda bestämmelser om omfördelning av outnyttjade anslag. Båda sorternas omfördelning gjordes med hjälp av de reservlistor som det nationella utbetalande organet upprättade om efterfrågan på lån från SMF-verksamheten var stor i landet.

Den första sortens omfördelning gjordes mellan länderna för att kunna fördela alla preliminärt beviljade belopp som ännu den 15 december 1995 inte tagits i anspråk till sökande i länder med reservlistor (se avsnitt 3.3 ovan). Detta gjordes en enda gång, i den turordning ansökningarna kommit in till de nationella utbetalande organen.

Den andra sortens omfördelning gjordes kontinuerligt mellan sökande i samma land. Detta gav sökande på reservlistan som uppfyllde sysselsättningsvillkoren möjlighet att få del av subventioner som från början vikts för andra sökande, särskilt om den ursprungliga mottagaren hade överskattat hur många arbetstillfällen som skulle kunna skapas inom utsatt tid. Dessa omfördelningar avslutades i slutet av september 1997.

3.8 Företräde för småföretag

I de globala låneavtal som Europeiska investeringsbanken normalt tecknar med de finansiella intermediärerna definieras små och medelstora företag som företag med fasta nettotillgångar på under 75 miljoner ecu, färre än 500 anställda och ett eget kapital som inte till mer än en tredjedel får ägas av ett annat företag som självt inte är litet eller medelstort.

Kommissionen tillämpar en annan definition där små och medelstora företag får ha högst 250 anställda och småföretag högst 50.

De utbetalande organen och intermediärerna inom SMF-verksamheten uppmanades att särskilt rikta sig till småföretag, helst med färre än 250 anställda och en omsättning på under 20 miljoner ecu eller med högst 10 miljoner ecu i eget kapital.

För att gynna dessa mindre företag skulle de utgöra åtminstone 60 % av alla dem som beviljades subventionerade lån. Det fanns ingen gräns för hur mycket som fick lånas ut till sådana småföretag, medan de större små och medelstora företagen kunde få låna högst 810 000 ecu med subvention (motsvarande 27 nya arbetstillfällen).

3.9 Regler för statligt stöd

SMF-verksamheten är förenlig med medlemsstaternas bestämmelser om statligt stöd och med gemenskapens bestämmelser om påskyndade utbetalningar [5]. Bestämmelser finns bland annat om hur mycket stöd som får beviljas, i synnerhet i förhållande till den sammanlagda investeringskostnaden och antalet skapade arbetstillfällen. Eftersom relativt små stödbelopp beviljades kunde de administrativa kontrollerna av det statliga stödet begränsas till ett minimum.

[5] Meddelande till medlemsstaterna angående påskyndad utbetalning inom stödprogram för små och medelstora företag och ändringar i befintliga program (92/C213/03, 2.7.1992) EGT C 213, 19.8.1992, s. 10.

3.10 Kontroll och tillsyn

De utbetalande organen kontrollerade varje låntagares rätt till subventionering med hjälp av deras och intermediärernas uppgifter. Förutom de sedvanliga kontroller som tillämpas för globala lån gjorde Europeiska investeringsbanken även stickprovskontroller av de handlingar som lämnades in med ansökan om att få subventionen utbetald. Under 1996, 1997 och 1998 övervakade EIB de utbetalande organens förfaranden i elva olika länder. Om låntagarnas handlingar eller uppgifter innehöll sakfel eller var vilseledande, särskilt med avseende på antalet nya arbetstillfällen, kunde utbetalningen av subventionerna stoppas och låntagaren anmodas att återbetala redan erhållna belopp till intermediären.

Europeiska investeringsbanken slöt de avtal med de utbetalande organen och intermediärerna som krävdes för att revisionsrätten skulle kunna utföra sitt arbete och kontrollera att utbetalningarna av räntesubventionerna gick rätt till.

3.11 Marknadsföring av SMF-verksamheten

Att SMF-verksamheten blivit så känd och verkningsfull beror till stor del på att det varit lätt att få information om verksamheten, särskilt för potentiella sökande.

Kommissionen och Europeiska investeringsbanken ägnade särskild uppmärksamhet åt frågan och sammanställde en broschyr med information om syftet med räntesubventionerna och hur de fungerar. Broschyren innehåller också en förteckning över de intermediärer som tog emot ansökningar. Den finns på alla gemenskapens språk och distribuerades genom de deltagande intermediärerna. Även euroinfocentren ombads att delta aktivt för att sprida information om verksamheten och villkoren. I samförstånd med Europeiska investeringsbanken vidtog vissa utbetalande organ och intermediärer ytterligare åtgärder för att nå ut till marknaden.4. Genomförande

4.1 Resurstilldelning

Den 8 juni 1998 hade de små och medelstora företagen i medlemsstaterna tillgång till sammanlagt 92,3 miljoner ecu i subventioner [6]. Siffran håller fortfarande på att justeras ner något. När åtgärder återkallats måste de därmed sammanhängande subventionerna återvinnas, vilket kommer att behöva göras så länge det ännu finns utestående lån till små och medelstora företag. Tabell 1 nedan visar hur stora subventioner som sammanlagt beviljats i varje medlemsstat.

[6] Analysen i den här rapporten bygger på Europeiska investeringsbankens siffror från den 8 juni 1998. Belopp i nationella valutor har konverterats till ecu enligt omräkningskurserna i slutet av år 1997.

Tabell 1: Utbetalda subventioner

>Plats för tabell>

4.2 Att skapa arbetstillfällen: prognos och utfall

Hur SMF-verksamheten kan skapa ytterligare sysselsättning har undersökts noggrant. De sista subventionerna betalades ut i slutet av år 1997. Även om det förekommer stora variationer mellan medlemsstaterna, har SMF-verksamheten givit följande resultat (enligt tillgängliga uppgifter den 8 juni 1998):

- 53 789 arbetstillfällen har skapats. Det är 11,8 % fler än de 48 077 som planerades enligt subventionsansökningarna. Den miljard ecu som fanns tillgänglig för utlåning inom verksamheten skulle skapa minst 33 333 nya arbetstillfällen.

- Sammanlagt fanns 4 336 slutliga mottagare i de femton medlemsstaterna.

- Totalt 92,3 miljoner ecu i subventioner har betalats ut, vilket ger ett sammanlagt lånebelopp på 923 miljoner ecu. Den slutliga användningsgraden var 92,3 % av den miljard ecu som fanns tillgänglig för utlåning från Europeiska investeringsbanken och 100 miljoner ecu i räntesubventioner.

- Verksamheten ledde till sammanlagda investeringar på cirka 3,8 miljoner ecu och varje investering låg i snitt på 890 000 ecu.

- De utbetalda räntesubventionerna motsvarade ungefär 2,4 % av investeringskostnaderna. Enligt bestämmelserna fick investeringskostnaderna subventioneras med totalt 7,5 % om mottagaren lånade det största tillåtna beloppet och skapade det största antal arbetstillfällen som krävdes för att ha rätt till subventionering.

- I genomsnitt investerades cirka 74 450 ecu per nytt arbetstillfälle och varje arbetstillfälle subventionerades i snitt med 1 716 ecu. Den högsta tillåtna subventionen per arbetstillfälle var 3 000 ecu.

Det faktum att antalet nya arbetstillfällen visade sig bli högre än planerat kan tolkas som att det allmänt förbättrade ekonomiska läget spelade en avgörande roll för ökade investeringar och nya arbetstillfällen.

Tabellen nedan visar hur SMF-verksamheten påverkat sysselsättningen.

Tabell 2: Sysselsättningseffekt

>Plats för tabell>

Sammanlagt skapades 12 % fler arbetstillfällen än planerat, men variationerna mellan medlemsstaterna är stora. I Spanien skapades bara 76 % av de planerade arbetstillfällena och sysselsättningseffekten var lägre än väntat också i Tyskland, där bara 94 % av de planerade arbetstillfällena skapades. Verksamheten i sig lade inga tekniska hinder i vägen för att man skulle kunna nå den planerade sysselsättningseffekten i dessa länder. Inte heller i Grekland och Irland skapades så många arbetstillfällen som planerat, men i dessa länder var åtgärderna så få att inga slutsatser kan dras.

Hur mycket varje arbetstillfälle i snitt subventionerades varierade stort mellan medlemsstaterna. I till exempel Tyskland och Förenade kungariket betalades ungefär 20 miljoner ecu ut, men med klart skilda resultat. I Tyskland subventionerades varje nytt arbetstillfälle med i snitt 2 487 ecu via SMF-verksamheten, medan situationen var motsatt i Förenade kungariket som bara subventionerade varje nytt arbetstillfälle med 1 241 ecu i snitt. Enligt de uppgifter som finns att tillgå tycks de tyska investeringarna inom detta system ha varit klart mer kapitalintensiva än i Förenade kungariket.

4.3 Beviljande och användning av resurser från SMF-verksamheten

Kommissionen strävade efter att fördela programmets resurser rättvist mellan medlemsstaterna och allokerade därför de tillgängliga medlen i flera steg. I ett första steg fördelades 65 miljoner ecu i subventioner av de totalt 100 miljonerna ecu på medlemsstaterna, som fick preliminära andelar beroende på BNP (viktning till 20 %), arbetslöshet (viktning till 30 %) och folkmängd (50 %). I ett andra steg i december 1995 fick sedan de nya medlems staterna Österrike, Finland och Sverige dela på sammanlagt 2,78 miljoner ecu av de resterande 35 mil jonerna ecu. De nya medlemsstaterna fick proportionellt sett hälften av EU-12-ländernas preliminära andelar, och samma beräkningsnyckel användes. De därefter återstående 32,22 miljonerna ecu fördelades på EU-12-länderna i april 1995 enligt Europeiska investerings bankens information om hur många stödansökningar som inkommit i varje medlemsstat. I december 1995 fick slutligen de nationella utbetalande organen 1,65 miljoner ecu i ränteintäkter från konton hos Europeiska investeringsbanken att fördela mellan sökande på reservlistan.

De nationella utbetalande organen fördelade om medlen inom medlemsstaterna enligt de principer som beskrivits i avsnitt 3.7 med hjälp av reservlistorna. De flesta medlemsstaterna förde upp sökande små och medelstora företag på reservlista först när medlen tilldelats helt, och avvaktade sedan eventuella ytterligare medel från en större länderandel eller från åtgärder som redan beviljats medel men återkallats. I vissa medlemsstater, främst de som fått en liten andel av medlen, upprättades ingen reservlista för att man inte ville svika potentiella låntagares förhoppningar.

Slutresultatet blev att 7,7 miljoner ecu av de 100 miljoner ecu i räntesubventioner som anslagits ur budgeten inte utnyttjades och utnyttjandegraden inom SMF-verksamheten blev slutligen 92 %. Skälet till den låga användningsgraden i vissa medlemsstater var vanligen att beviljade subventioner aldrig betalades ut, eftersom flera små och medelstora företag dragit sig ur systemet. I vissa medlemsstater kunde medlen inte användas helt på grund av för få sökande, antingen därför att det tillgängliga totalbeloppet var för litet för att motivera en bred informationsinsats eller därför att det fanns mer fördelaktiga nationella system. Tabell 3 på nästa sida visar hur de slutligen utbetalda medlen fördelades på medlemsstaterna.

Tabell 3: Tillgängliga och utnyttjade resurser

>Plats för tabell>

Efterfrågan och den slutliga tilldelningen påverkades av olika faktorer, inte nödvändigtvis desamma i alla medlemsstater.

- Efterfrågan påverkades starkt av de finansiella intermediärernas ställning på marknaden och inriktning på små och medelstora företag samt av hur intermediärerna eller de nationella utbetalande organen marknadsförde verksamheten.

- I vissa medlemsstater, särskilt i Danmark, Grekland, Irland och Portugal, fanns mer generösa nationella system som kan ha minskat intresset för SMF-verksamheten.

- Vissa medlemsstater erbjöd subventionerade EIB-lån enbart till fast ränta, eftersom de finansiella intermediärerna föredrog det alternativet. Räntorna sjönk under den här perioden, vilket kan vara en bidragande orsak till den minskade efterfrågan i Belgien, Danmark, Frankrike, Tyskland och Spanien.

- Vissa medlemsstater hade inget system för att omfördela medlen inom landet om färre lån än väntat slutligen tecknades. Belgien och Irland valde att tilldela intermediärerna fastställda belopp i stället för att låta ett nationellt utbetalande organ ställa medel till förfogande enligt turordningsprincipen. Detta gjorde att medlen inte kunde användas på annat håll om en av intermediärerna inte utnyttjade hela sin andel. I medlemsstater som fick en mycket liten andel upprättades vanligen inga reservlistor. Det gjorde det omöjligt att omfördela medel som frigjorts när åtgärder återkallats.

4.4 Investeringar

Tabell 4: Genomsnittliga investeringar, lånebelopp och skapade arbetstillfällen

>Plats för tabell>

Inom SMF-verksamheten varierade både investeringarnas arbetskraftsintensivitet och genomsnittliga storlek ordentligt mellan länderna, vilket framgår av tabell 4 ovan. Investeringarna låg i snitt på 893 360 ecu och finansierades till 40 % med vidareutlåning från Europeiska investeringsbankens globala lån. Av vidareutlåningen subventionerades i snitt 61,2 %, vilket tyder på att vissa investeringar var alltför kapitalintensiva för att kunna subventioneras helt.

I avsnitt 3.4 ovan nämndes att varje nytt arbetstillfälle subventionerades med högst 30 000 ecu. Enligt reglerna för SMF-verksamheten fick Europeiska investeringsbanken låna ut upp till 75 % av investeringsvärdet, vilket innebär att investeringar på högst 40 000 ecu per arbetstillfälle kunde få subventioner. Detta ligger klart under de 74 450 ecu som i snitt investerades per arbetstillfälle när verksamheten genomfördes.

Resultaten i vissa medlemsstater ger en fingervisning om några faktorer som kan ha påverkat hur stora lån som tecknades och verksamhetens varierande kostnadseffektivitet, till exempel den genomsnittliga subventionen per nytt arbetstillfälle (se tabell 3).

Tyskland investerade mest av alla EU-länder per nytt arbetstillfälle, nämligen 120 791 ecu i snitt, men ligger näst sist på skalan när det gäller hur många nya arbetstillfällen som skapades per investering. Investeringarna var alltså mycket kapitalintensiva och låg i snitt på 1 120 930 ecu. Enligt bestämmelserna om globala lån får Europeiska investeringsbankens medel användas för högst 75 % av projektkostnaderna, vilket innebär att ett genomsnittligt projekt skulle ha kunnat få cirka 841 000 ecu i finansiering från investeringsbanken. Men investeringsbanken deltog bara med 241 000 ecu i snitt, varav 231 000 ecu eller 96 % subventionerades. Ändå fick Tyskland de största subventionerna av alla EU-länder, eftersom varje nytt arbetstillfälle subventionerades med i snitt 2 487 ecu. Siffrorna kan tolkas som att de tyska företagen valde att finansiera investeringarna på annat sätt än genom vidareutlåning från EIB:s globala lån, som dock användes upp till det belopp som gav den största möjliga subventionen.

Förenade kungarikets investeringar inom SMF-verksamheten var arbetskraftsintensiva, och genomsnittsinvesteringen per arbetstillfälle var lägre än i övriga EU-länder. Samtidigt skapades hela 19,7 arbetstillfällen per åtgärd. Detta tyder på att investeringarna var klart mer arbetskraftsintensiva än genomsnittet i EU. Investeringarna låg i snitt på 707 220 ecu och lånedelen från EIB var i snitt 391 000 ecu, varav 244 000 ecu (62,4 %) fick räntesubventioner. I snitt investerades bara 35 925 ecu per arbetstillfälle och subventionsdelen var bara 1 241 ecu i snitt. Detta tyder på att Förenade kungariket proportionellt sett gjorde många investeringar som gav utdelning i form av arbetstillfällen men inte fick den högsta tillåtna subventionen på 3 000 ecu per skapat arbetstillfälle, antingen därför att mindre än 40 000 ecu investerades per nytt arbetstillfälle eller också därför att det preliminära subventionsbeloppet var större än 10 % av utlåningen till de små och medelstora företagen.

4.5 Storleken på de mottagande små och medelstora företagen

Tabell 5: Storleken på de mottagande små och medelstora företagen

>Plats för tabell>

I avsnitt 3.8 nämndes att de nationella utbetalande organen och intermediärerna hade uppmanats att särskilt rikta sig till småföretag, det vill säga små och medelstora företag med högst 250 anställda och en omsättning på under 20 miljoner ecu, eller med högst 10 miljoner ecu i eget kapital. Målet var att minst 60 % av de slutliga mottagarna skulle vara sådana småföretag.

Såsom framgår av tabell 5 ovan nådde man både målet att ge sådana småföretag företräde och målet för deras proportionella andel av mottagarna. Bara 3,5 % av åtgärderna inom hela EU avsåg små och medelstora företag med fler än 250 anställda. Österrike och Portugal var de enda två länder som inte riktade minst 80 % av åtgärderna till småföretag. Verksamheten var emellertid inte av den omfattningen att man kan dra några relevanta slutsatser av detta.

Av tabell 5 framgår också att hela 74 % av åtgärderna riktades till företag med färre än 50 anställda.

Tabell 6: Skapade arbetstillfällen i förhållande till de slutliga mottagarnas storlek

>Plats för tabell>

Proportionellt sett skapades visserligen färre arbetstillfällen i småföretag med högst 50 anställda, jämfört med deras relativa andel av subventionerna, men sysselsättningseffekten av räntesubventionerna var ändå förvånansvärt likartad i hela EU.

4.6 Fördelning per sektor

Tabell 7: Subventionernas fördelning per sektor inom EU-15

>Plats för tabell>

Mottagarna var huvudsakligen små och medelstora företag inom industrin, som fick 76,8 % av subventionerna och skapade 77,6 % av arbetstillfällena. Av mottagarna inom industrin fanns över hälften i fyra sektorer. Sektorn för metall- och verkstadsindustri var bäst representerad med 20,6 % av de subventioner som betalades till industrin och lika många arbetstillfällen. Övriga väl representerade sektorer var livsmedelsframställning, bearbetning av gummi- och plastvaror, elektronisk och elektroteknisk industri samt tjänster (privat och offentlig sektor).

I vissa medlemsstater (Tyskland, Italien) betalades de tillfälliga subventionerna inte ut till hantverkssektorn, handel och distribution eller andra lokala tjänsteföretag, på uppmaning av respektive regering.

Tabellen ovan visar emellertid att subventionerna fick bred spridning över de olika sektorerna och att antalet nya arbetstillfällen i förhållande till subventionsandelen var förvånansvärt konstant.

4.7 De finansiella intermediärerna

De utbetalande organen och finansiella intermediärerna i de flesta EU-12-länderna hade länge handlagt Europeiska investeringsbankens globala lån och hade därför redan strukturer för både vidareutlåning och rapportering till investeringsbanken. Men SMF-verksamheten innebar mycket mer arbete än handläggningen av de sedvanliga globala lånen. De finansiella intermediärerna informerade om räntesubventionerna, samlade in både ansökningar och deklarationer på heder och samvete om de nya arbetstillfällena, samt betalade ut subventioner till de slutliga mottagarna.

De små och medelstora företagens ekonomiska förutsättningar varierar fortfarande kraftigt mellan medlemsstaterna, liksom de finansiella intermediärernas natur. Verksamheten var mycket framgångsrik i Frankrike, Förenade kungariket och Sverige, som alla tillämpade olika distributionssystem.

- I Frankrike var den statliga institutionen Caisse des Dépôts et Consignations nationellt utbetalande organ och tillgången till verksamheten förmedlades av ett nätverk som huvudsakligen bestod av kooperativa banker, medan de stora affärsbankerna inte deltog. Att verksamheten blev så framgångsrik tycks bero på att de finansiella intermediärerna var tydligt inriktade på små och medelstora företag.

- I Förenade kungariket utnyttjades resurserna fullt ut och den geografiska spridningen var god, trots att 83 % av subventionerna förmedlades av en enda finansiell intermediär som också var utbetalande organ, nämligen Barclays Bank. Framgången tycks ha stärkts av att Barclays gjorde stora marknadsföringsinsatser och bland annat framställde särskilt informationsmaterial.

- I Sverige förvaltades subventionerna av AB Svensk Exportkredit, ett specialiserat finansbolag som ägs av staten och affärsbankerna. Svensk Exportkredit var både nationellt utbetalande organ och direkt mottagare av Europeiska investeringsbankens utbetalningar, som sedan förmedlades till de banker som i egenskap av finansiella intermediärer skötte vidareutlåningen till de små och medelstora företagen inom verksamheten. De goda resultaten i Sverige tycks bero på att Svensk Exportkredit genomförde en intensiv kampanj för att marknadsföra SMF-verksamheten.

Förutom de ovannämnda exemplen lyckades även Italien och Nederländerna få en bred spridning till de små och medelstora företagen, med hjälp av liknande distributionssystem. De tillgängliga resurserna användes fullt ut, troligen tack vare intensiv marknadsföring.

Spanien och Tyskland lät SMF-verksamheten ingå i befintliga nationella system, som drivs av Instituto de Credito Oficial respektive Kreditanstalt für Wiederaufbau. Det gav hela bankväsendet tillgång till verksamheten. Men båda länderna distribuerade subventionerna på ett sätt som direkt gjorde dem mindre gynnsamma för de små och medelstora företagen. Spanien och Tyskland betalade i motsats till övriga medlemsstater inte ut subventionerna kontant utan använde dessa för att minska utestående lånebelopp.

Hur stora belopp som fanns tillgängliga i varje medlemsstat tycks ha haft väsentlig betydelse för SMF-verksamhetens framgång. Danmark, Grekland, Irland, Luxemburg, Portugal Österrike och Finland fick andelar som låg mellan 114 000 och 1 430 000 ecu, och de till gängliga beloppen var så små att bara några få slutliga mottagare involverades. Det var därför varken praktiskt eller kostnadseffektivt med ett stort antal finansiella intermediärer.

Kravet på att återvinna subventionerna om mottagaren valde att betala av lånet i förtid, innan den femåriga löptiden gått ut, lämpade sig kanske inte riktigt för denna typ av verksamhet.

4.8 Förvaltning och förvaltningskostnader

Subventionerna från SMF-verksamheten var egentligen en sorts bonus för skapade arbetstillfällen. Verksamheten anknöts till investeringar som faktiskt skapade arbetstillfällen genom kravet på att mottagarna skulle lämna in investeringsplaner och att en del av investeringen skulle finansieras med Europeiska investeringsbankens globala lån. De tillgängliga subventionerna tilldelades också på ett tidigt stadium, vilket stimulerade de små och medelstora företagen att börja investera.

Att kräva deklarationer på heder och samvete om hur många arbetstillfällen som skapats för att subventionerna skulle betalas ut hade både för- och nackdelar. Sådana deklarationer kan naturligtvis öka felfrekvensen och skyddar knappast mot missvisande uppgifter. Målet var å andra sidan att betala ut subventionerna till mottagarna så fort som möjligt och att hålla nere förvaltningskostnaderna för små och medelstora företag.

Förvaltningen av SMF-verksamheten innebar ett betydande merarbete för Europeiska investeringsbanken, de nationella utbetalande organen och de finansiella intermediärerna utan att dessa fick tillräcklig ersättning. Intermediärerna inrättade ofta nya interna rutiner för systemet och bekostade marknadsföringsmaterial själva. De utbetalande organens ersättning på 1 % av de utbetalade subventionerna kan anses vara alltför liten i förhållande till de kostnader som uppstod. Det är möjligt att de finansiella intermediärernas administrativa arbete underskattades när man införde systemet. Det fanns till exempel ingen möjlighet att täcka de finansiella intermediärernas kostnader för åtgärder som återkallas eller subventioner som måste återvinnas.

4.9 SMF-verksamhetens sysselsättningsskapande effekter

SMF-verksamheten fick sammanlagt 100 miljoner ecu för att skapa minst 33 333 nya arbetstillfällen. Sammanlagt betalades bara 93,2 miljoner ecu ut i subventioner av skäl som tidigare angivits, medan nästan 54 000 nya arbetstillfällen skapades. Systemet bidrog alltså till att skapa långt fler nya arbetstillfällen än planerat.

Kommissionen och Europeiska investeringsbanken undertecknade ett samarbetsavtal om förvaltningen av SMF-verksamheten i juni 1994, och investeringsbanken kunde sedan ingå vederbörliga överenskommelser med medlemsstaternas utbetalande organ och finansiella intermediärer. De flesta överenskommelserna ingicks mellan augusti och oktober 1994 samtidigt som avtalen med de utbetalande organen slöts. Sista ansökningsdag för subventionerna inföll från början i slutet av juli 1995, men förlängdes sedan till december 1995. De tillgängliga subventionerna skulle sporra de små och medelstora företagen att utvärdera och göra sysselsättningsskapande nyinvesteringar. Enligt några finansiella intermediärer kan dock vissa investeringar ha gjorts med anledning av stödet från SMF-verksamheten.

Den genomsnittliga subventionsnivån antyder också att enbart subventionerna inte var tillräckliga för att skapa nya fasta arbetstillfällen. I snitt subventionerades varje nytt arbetstillfälle med 1 716 ecu och varje slutlig mottagare fick cirka 21 300 ecu i snitt, vilket motsvarar 2,4 % av kapitalkostnaden för en genomsnittlig investering.

Kommissionen menar inte att räntesubventioner skulle vara den enda avgörande faktorn när mottagaren bestämmer sig för att investera i ett projekt. De ingår i ett paket som omfattar själva lånet till lägre basränta än man annars skulle få samt åtgärder på lokal, regional eller nationell nivå, där de olika faktorerna samverkar till att gemenskapens prioriterade mål uppnås.

Investeringarna låg i snitt på 890 000 ecu och skapade i snitt 12,4 nya arbetstillfällen vardera. Eftersom de flesta mottagarna var mycket små företag, kan man anta att systemet bidrog till investeringar som var avsevärda för dem och troligen medförde en verklig expansion. Därför bör även majoriteten av de nya arbetstillfällena ha inrättats på lång sikt. Det var bara fasta tjänster som gav rätt till subventioner, som betalades ut först när tjänsten varat i sex månader, vilket troligen också innebär att de anställda hunnit avsluta sin provanställningsperiod och omfattades av sedvanligt anställningsskydd.

4.10 För- och nackdelar med räntesubventioner

SMF-verksamheten gav små och medelstora företag som uppfyllde vissa sysselsättnings villkor rätt till räntesubventionerade lån inom ramen för Europeiska investeringsbankens globala lån. Såsom förklarades i avsnitt 3.5 uppgick subventionerna till 2 % av ett nominellt femårigt obligationslån, men betalades ut i sin helhet först när de nya arbetstillfällen som krävdes funnits i sex månader och räntan på det underliggande lånet för första gången förfallit till betalning.

Trots att subventionerna egentligen fungerade som en bonus för nya arbetstillfällen var de bara tillgängliga för små och medelstora företag som beviljats lån från Europeiska investeringsbankens globala lån. Kopplingen till denna utlåning knöt även indirekt samman subventionerna med investeringar, vilket i sin tur ökade sannolikheten för att de subventionerade arbetstillfällena verkligen var varaktiga.

Europeiska investeringsbanken beviljade lån till de finansiella intermediärerna, som i sin tur skötte vidareutlåningen till de små och medelstora företagen. Kreditrisken för vidare utlåningen bars helt och hållet av de finansiella intermediärerna. Detta kanske inte ökade inte de små och medelstora företagens möjligheter till lånefinansiering, men gav mer fördelaktiga villkor.

Att subventionerna kopplades till Europeiska investeringsbankens globala lån gav även en distributionskanal via de banker som redan nu handlägger sådana lån. På så sätt behövde man inte inrätta helt nya distributionsvägar för subventionerna. Sysselsättningsskapande investeringar som de små och medelstora företagen finansierade på annat sätt berördes inte och gav inte rätt till SMF-subventioner.

Såsom redan nämnts i avsnitt 3.4 var det möjligt att låna högst 30 000 ecu per nytt arbetstillfälle med subvention. Eftersom högst 75 % av investeringskostnaden fick finansieras via Europeiska investeringsbankens globala lån, gav investeringar på högst 40 000 ecu per arbetstillfälle rätt till full subvention. Siffran var lågt satt eftersom cirka 74 450 ecu investerades per arbetstillfälle, och den faktiska genomsnittliga subventionen per arbetstillfälle blev därför låg.

De små och medelstora företagen fick ut subventionerna först när alla villkor fullgjorts, det vill säga när de subventionerade arbetstillfällena funnits i sex månader och den första räntan på investeringslånet förfallit till betalning. Enligt SMF-verksamhetens bestämmelser måste låntagare som återbetalade lånet innan den femåriga löptiden gått ut även betala tillbaka de därmed sammanhängande subventionerna. Detta kan kanske tyckas orimligt hårt i ett läge med hastigt fallande räntor när låntagarna ser sig om efter andra alternativ.

För att systemet snabbt skulle komma i gång såg man till att inte göra förfarandena onödigt komplicerade: det räckte med en ansökan och en deklaration på heder och samvete om hur många nya arbetstillfällen som hade skapats.

Genom att låta distributionssystemet utnyttja befintliga kanaler kunde man snabbt komma i gång med verksamheten i alla medlemsstater, men i vissa fall hämmade detta också flexibiliteten och bidrog till att det uppstod en del mindre variationer i hur medlemsstaterna.

Beslutet om SMF-verksamheten fattades vid toppmötet i Köpenhamn i juni 1993. Den ekonomiska tillväxten stagnerade då i de flesta medlemsstater. (Jfr. 1.1 Allmänt - Det ekonomiska läget). Först i april 1994 kom det slutliga beslutet med närmare bestämmelser om genomförande, omfattning och volym. Verksamheten hade kommit igång helt under hösten 1994, då EU-ländernas ekonomier hade börjat återhämta sig. Räntorna i de flesta medlemsstaterna började falla och det fanns förväntningar på fortsatt sjunkande räntor, förväntningar som sedan visade sig riktiga.

5. Budget

År 1994 anslogs 65,5 miljoner ecu ur budgeten till utbetalningen av räntesubventioner, som överfördes till Europeiska investeringsbanken under 1994. År 1995 godkändes anslag på 2,75 miljoner ecu, som betalades med 1995 års budget. I 1996 års preliminära budgetförslag föreslog kommissionen 7,75 miljoner ecu i anslag, som betalades ut i början av år 1996. Parlamentet beviljade ytterligare anslag på 17,5 miljoner ecu till budgetposten för att helt täcka verksamhetens kostnader och pengarna betalades ut i slutet av år 1996.

Verksamheten fick alltså sammanlagt 93,5 miljoner ecu i anslag, varav nästan allt betalades ut till mottagarna. Överskjutande medel återfördes till budgeten 1998. Den 31 december 1998 fanns 656 476 ecu på gemenskapens konto.

Alla anslag till utbetalning av räntesubventioner som förvaltades av Europeiska investeringsbanken bokfördes på ett särskilt gemenskapskonto. Räntan på kontot har förts upp och kommer att föras upp månatligen. Troligen kan gemenskapens konto inte avslutas ännu på flera år, eftersom vissa av de subventioner som har betalats ut måste återvinnas.

6. Frågor under behandling

Ansökan om utbetalning av subventionerna skulle lämnas in senast den 30 juni 1997, när de små och medelstora företagen faktiskt fått lånen beviljade och den första räntan förfallit till betalning. Om man antar att räntan löper på sex månader borde lånen till de små och medelstora företagen ha betalats ut i slutet av år 1996, vilket innebär att den femårsperiod under vilken lånen inte kan betalas tillbaka utan att också subventionerna måste återbetalas löper ut i slutet av år 2001. Åtgärder kan komma att fortsätta återkallas i flera år och därför bör förvaltningsstrukturerna troligen bibehållas ända fram till mitten av år 2002, för att subventioner skall kunna återkrävas och återföras till gemenskapens konto hos Europeiska investeringsbanken, och därifrån vidare till gemenskapens allmänna budget.

Små och medelstora företag som beviljats andra lån från Europeiska investeringsbanken eller EKSG-lån hade inte rätt att delta i SMF-verksamheten. I ett fåtal fall har SMF-verksamheten kombinerats med EKSG-finansiering, och kommissionen och EIB arbetar för närvarande med att fastställa hur detta har gått till och vilka åtgärder som lämpligen bör vidtas.

Subventioner tycks även ha betalats ut till slutmottagare som inte helt uppfyllde SMF-verksamhetens villkor. De största avvikelserna avser fall där färre arbetstillfällen än uppgivet skapats och fall där för stora subventioner betalats ut eftersom mervärdesskatt hade räknats in i investeringskostnaden. Europeiska investeringsbanken undersöker tillsammans med de nationella utbetalande organen och finansiella intermediärerna i vilken omfattning detta har skett för att subventionerna skall kunna återbetalas proportionellt.

7. Slutsatser

7.1 Resultat

SMF-verksamheten var mycket framgångsrik, eftersom målen uppnåddes samtidigt som kostnaderna var låga. Verksamheten bidrog till att skapa nära 54 000 nya arbetstillfällen över hela EU, vilket var betydligt fler än målet om 33 333 arbetstillfällen. Eftersom den nya sysselsättningen kopplades till tillväxtskapande investeringar är det sannolikt att dessa nya arbetstillfällen är varaktiga. Denna siffra gäller endast direkta arbetstillfällen och omfattar därför inte arbetstillfällen som har uppstått som en indirekt följd av verksamheten.

Även om det förekom stora variationer mellan medlemsstaterna var den genomsnittliga subventionen per nytt arbetstillfälle endast 1 716 ecu, vilket är ett mycket bra resultat. I genomsnitt investerades 72 000 ecu per arbetstillfälle och verksamheten ledde till sysselsättningsskapande investeringar på cirka 3 800 miljoner ecu inom en rad olika industri- och tjänstesektorer.

Målet att 60 % av de slutliga mottagarna skulle vara småföretag med färre än 250 anställda uppfylldes med råge. Över 96 % hörde till denna grupp och av dessa hade över 73 % färre än 50 anställda.

I och med att EIB använde sig av intermediärerna för globala lån kunde systemet snabbt komma i gång och skapa nya arbetstillfällen.

7.2 Erfarenheter

Av siffrorna kan man utläsa att systemet inte har tillämpats likadant i hela EU. I vissa länder var antagligen det tillgängliga subventionsbeloppet alltför litet för att motivera en bred informationsinsats. Det administrativa arbetet blev relativt betungande för EIB, de utbetalande organen och intermediärerna för globala lån, samtidigt som ersättningen var låg eller obefintlig. När man i framtiden planerar system av det här slaget, kan det därför vara lämpligt att kommissionen får behålla förvaltningsansvaret för subventionerna.

Från slutmottagarna hördes negativa synpunkter om att lånen inte kunde betalas tillbaka i förtid i samband med att räntorna föll, utan att rätten till hela subventionen gick förlorad. De menade att det hade varit bättre med ett proportionellt avdrag.

Det har i efterhand visat sig ha en del nackdelar att använda en deklaration om antalet skapade arbetstillfällen och i några fall kan det också ha lett till att alltför många arbetstillfällen har uppgivits.

Såsom brukligt är när det gäller globala lån är det den finansiella intermediären som får bära hela kreditrisken. Även om detta har den fördelen att gemenskapen inte riskerar några förluster om lånet inte återbetalas, är det också möjligt att vissa små och medelstora företag utan ekonomiska möjligheter därför inte har kunnat utnyttja dessa lån och subventioner. Detta är något som kommissionen har tagit hänsyn till när man har utarbetat efterföljande system, i synnerhet om dessa omfattar garantier.