[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |

Bryssel den 16.5.2006

KOM(2006) 223 slutlig

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN

KONVERGENSRAPPORT 2006 OM LITAUEN

(utarbetad i enlighet med artikel 122.2 i fördraget på Litauens begäran) [SEC(2006) 614]

1. SYFTET MED RAPPORTEN

Enligt artikel 122.2 i fördraget skall kommissionen och Europeiska centralbanken minst en gång vartannat år, eller på begäran av en medlemsstat med undantag, rapportera till rådet om hur medlemsstaterna fullgör sina förpliktelser när det gäller att förverkliga den ekonomiska och monetära unionen.

Denna rapport har utarbetats på en begäran av Litauen som lämnades in den 16 mars 2006. En mer detaljerad bedömning av konvergensläget i Litauen ges i en teknisk bilaga till denna rapport [SEC(2006) 614].

Innehållet i rapporterna som har utarbetats av kommissionen och ECB styrs av artikel 121.1 i fördraget. Enligt den artikeln skall rapporterna omfatta en granskning av i vilken utsträckning som varje medlemsstats nationella lagstiftning, inklusive stadgan för dess centralbank, är förenlig med artiklarna 108 och 109 i fördraget och med ECBS-stadgan. I rapporten skall också granskas om en hög grad av varaktig konvergens har uppnåtts i medlemsstaten i fråga med hänvisning till konvergenskriterierna (prisstabilitet, den offentliga sektorns finansiella ställning, växelkursstabilitet, långfristig räntenivå), samt beakta ett flertal andra faktorer som nämns i det sista stycket i artikel 121.1. De fyra konvergenskriterierna utvecklas ytterligare i ett protokoll som fogats till fördraget (protokoll nr 21 om konvergenskriterier).

2. LAGSTIFTNINGENS FÖRENLIGHET

I sin konvergensrapport från 2004 [KOM(2004) 690] drog kommissionen slutsatsen att, vad gäller centralbankens integration med ECBS inför antagandet av euron, den litauiska lagstiftningen, särskilt Litauens centralbankslag och Litauens författning liksom valutalagen och lagen om den litauiska valutan litas trovärdighet, inte är fullt förenlig med artikel 109 i EG-fördraget och ECBS/ECB-stadgan. Dessutom rekommenderades en korrigering av vissa kvarvarande ofullständigheter, särskilt med hänvisning till bankens mål.

Dessa oförenliga inslag har åtgärdats i tre lagar som antogs av Litauens parlament Seimas den 25 april 2006 och som skall träda i kraft den dag på Europeiska unionens råd upphäver Litauens undantag, enligt det förfarande som anges i artikel 122.2 i fördraget. Den första lagen reglerar ändringar i lagen om Litauens centralbank. Genom den andra lagen upphävs valutalagen och lagen om den litauiska valutans litas trovärdighet, vilken också innehöll flera oförenliga bestämmelser. Genom den tredje lagen införs ändringar till artikel 125 i Republiken Litauens författning.

Vad beträffar lagen om Litauens centralbank, har de oförenligheter som togs upp i 2004 års konvergensrapport avlägsnats. Ändringarna medför att bankens oberoende stärks och beaktar kraven i EG-fördraget, särskilt vad gäller ECB:s, ESCB:s och rådets respektive roller och befogenheter på området för den monetära politiken, genomförandet av valutatransaktioner och utformningen av valutapolitiken, innehavet och förvaltningen av valutareserver och utgivandet av sedlar och mynt. Behovet att inhämta ECB:s förhandsgodkännande för Litauens centralbanks deltagande i internationella monetära organisationer har fullt ut beaktats, medan möjligheten för parlamentet att avveckla Litauens centralbank har tagits bort. Därutöver har en hänvisning till ECB:s underställda mål införts, vilket ges företräde framför Litauens centralbanks kompletterande målsättning att stödja den ekonomiska politik som bedrivs av de nationella myndigheterna.

Lagstiftningen i Litauen, särskilt lagen om Litauens centralbank och Litauens författning, är förenlig med kraven i EG-fördraget och ESCB/ECB-stadgan.

3. PRISSTABILITET

Hur referensvärdet utvecklats

I 2004 års konvergensrapport befanns Litauen ha uppfyllt kriteriet om prisstabilitet. Den genomsnittliga inflationstakten i Litauen under de tolv månaderna fram till och med augusti 2004 var -0,2 %, vilket ligger under referensvärdet 2,4 %.

Den genomsnittliga inflationen under en tolvmånadersperiod, vilket används för konvergensbedömningen, sjönk under loppet av 2002 och var negativ under 2003 och större delen av 2004. Från och med mitten av 2004 började den gradvis att stiga och har sedan april 2005 legat över referensvärdet. I mars 2006 uppgick referensvärdet till 2,6 procent, beräknat som det aritmetiska medelvärdet av den genomsnittliga inflationstakten under de föregående 12 månaderna i de tre medlemsstater som uppnått de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet (Sverige, Finland och Polen) plus 1,5 procentenheter. Den motsvarande inflationstakten i Litauen var 2,7 procent, vilket är 0,1 procentenhet över referensvärdet.

Underliggande faktorer och hållbarhet

Efter självständigheten upplevde Litauen tresiffrig inflation under de första åren efter övergången till marknadsekonomi. Införandet av litas 1993 ledde till att inflationen kom under kontroll och att växelkursen stabiliserades. Inflationen sjönk till ensiffriga nivåer 1997 och minskade ytterligare under de närmast följande åren. Då hade snabba ökningar i administrativa priser i samband med övergången till marknadsekonomi avklingat, och under åren därefter har en snabb produktivitetstillväxt och en oavbruten appreciering av den nominella effektiva växelkursen som svar på apprecieringstendenserna i de respektive valutor den litauiska valutan varit kopplad till, s.k. ankarvalutor (först US-dollarn och därefter euron) medverkat till att få ned inflationen.

Från april 1999 till juli 2004 upplevde Litauen en långvarig period på mer än fem år då inflationstakten i harmoniserade tal understeg 2 procent. Från juni 2002 fram till april 2004 sjönk till och med priserna från år till år, hjälpt av att litas knyts till euron med en fast växelkurs i början av 2002, vilket förlängde perioden med en effektiv nominell appreciering av litas. Därefter blev inflationstakten åter positiv och inflationen på årsbasis mätt med hjälp av det harmoniserade konsumentprisindexet steg till omkring 3 procent under andra halvåret 2004. Återgången till en positiv inflationstakt återspeglade en kombination av flera olika faktorer, bland annat stigande lönekostnader. betydande ökningar i priser på obearbetade livsmedel vilket delvis sammanhängde med prisarbitrage till följd av att EU-anslutningen skapade möjlighet till konvergens i livsmedelspriser, ökningar i indirekta skatter och administrativa priser samt effekterna av högre energipriser. Samtidigt som en väsentlig del av uppgången i HIKP-inflation från sommaren 2005 och framåt förklarades av externa faktorer, som exempelvis ökade energipriser, steg även inflationen frånräknat energipriser, från omkring 1 procent sommaren 2005 till 2,7 procent under första kvartalet 2006, särskilt vad gäller livsmedel, transporter och vissa tjänsteslag, som exempelvis restaurangtjänster.

Importpriserna för naturgas steg markant från och med den 1 januari 2006 med omkring 40 procent, efter det att ett flerårigt avtal en viktig gasexportör hade löpt ut. Detta ledde till kraftiga prisökningar på gas som används för matlagning och direktvärme, vilket spädde på inflationen i januari 2006 med cirka 0,1 procentenhet. Den främsta effekten av högre importpriser på gas kommer emellertid troligen att uppstå med en viss fördröjning till följd av anpassningen av reglerade priser för fjärrvärme.

Inflationen under återstoden av 2006 förväntas att stiga gradvis, vilket avspeglar tryck uppåt på priserna på grund av högre arbetskostnader (ökningen av enhetsarbetskostnaderna steg 2005 till 3,8 %) och importpriser, särskilt för energiprodukter, vilket delvis avspeglas i konsumentpriserna med en viss eftersläpning. Den genomsnittliga inflationen under 2006 förväntas öka till 3,5 procent, jämfört med 2,7 procent 2005.

I ett längre perspektiv utgör en livaktig inhemsk efterfrågan och ökningar av vissa punktskatter riskfaktorer vad gäller inflationen. För att en låg inflationsnivå skall kunna uppnås och bibehållas på medellång sikt krävs att löneökningen ligger i linje med produktivitetsutvecklingen.

Den genomsnittliga inflationen under de närmast föregående tolv månaderna har legat över referensvärdet sedan april 2005, och kommer förmodligen att fortsatt överstiga referensvärdet under de kommande månaderna. Litauen uppfyller inte kriteriet om prisstabilitet.

4. STÄLLNINGEN FÖR DEN OFFENTLIGA SEKTORNS FINANSER

I 2004 års konvergensrapport angav kommissionen att Litauen inte var föremål för ett rådsbeslut om att ett alltför stort underskott föreligger och att landet uppfyllde kriteriet om den offentliga sektorns finanser.

Underskottet i den offentliga sektorns finanser minskade från 3,6 procent av BNP år 2000 till 1,2 procent av BNP år 2003. År 2004 ökade underskottet något till 1,5 procent av BNP, vilket även införandet av ett fonderat pensionssystem bidrog till. Underskottet minskade till 0,5 procent av BNP 2005. I motsats till tidigare år låg tyngdpunkten i anpassningen av de offentliga finanserna under 2005 på inkomstsidan. Den kraftiga inkomsttillväxten avspeglade en bärkraftig ekonomisk aktivitet och förbättringar i skatteuppbörd och skatteindrivning. Utgiftsmålen iakttogs generellt sett, genom att man undvek att genom tilläggsbudgetar öka på utgifterna under årets andra halvår, vilket tidigare varit fallet. Konjunkturläget har sedan 2003 gynnat den finanspolitiska konsolideringen, men det strukturella underskottet försämrades under 2003 och 2004 till följd av en markant försämring av det primära underskottet. År 2005 förbättrades det primära underskottet, liksom det strukturella underskottet. Litauen fortsätter således att redovisa offentliga underskott under tröskelvärdet 3 procent av BNP. Under 2006 förväntas underskottet förbli i stort sett stabilt, även om det finns osäkerheter som sammanhänger med förmågan att kunna tillgodogöra sig EU-medel och effekterna av skattereformen som innebär inkomstskatten för privatpersoner sänkts och att bolagsskatten höjts.

Kvoten mellan skuldsättningen i den offentliga sektorn och BNP har stadigt minskat från 23,6 procent i slutet av 2000 till under 19 procent år 2005. De främsta bidragande faktorerna till minskningen var effekterna av statens finansiella transaktioner, som i huvudsak avspeglade privatiseringsintäkter och positiva värderingseffekter på utlandsskulden som sammanhänger med den litauiska valutans litas appreciering i nominella termer. Skuldkvoten har legat kvar betydligt under gränsvärdet 60 procent av BNP, och beräknas förbli stabil även på medellång sikt.

Enligt konvergensprogrammet från december 2005 beräknades det totala underskottet i den offentliga sektorns finanser gradvis minska från 1,5 procent av BNP 2005 (det faktiska utfallet 2005 var ett lägre underskott på 0,5 procentenheter av BNP) till 1 procent av BNP 2008, mot bakgrunden av en kraftig BNP-tillväxt. Den förväntade konsolideringen har tyngdpunkten på utgiftssidan, mest till följd av nedskärningar i offentlig konsumtion och sociala transfereringar som procentandelar av BNP, samtidigt som en betydande ökning av de offentliga investeringarna planeras. I det uppdaterade konvergensprogrammet uppskattas Litauens skuldkvot ligga kvar på omkring 19-20 procent av BNP under hela den återstående programperioden.

Rådet granskade det uppdaterade konvergensprogrammet den 14 mars 2006. Det betraktade programmets strategi för de offentliga finanserna som rimlig och bedömde att riskerna i budgetberäkningarna i stort sett var väl balanserade. Det finns emellertid risk för att målet på medellång sikt med ett konjunkturrensat underskott på eller lägre än 1 procent av BNP inte kommer att kunna uppnås under programperioden, varför rådet uppmanar Litauen till ökade ansträngningar vad gäller den strukturella anpassningen av de offentliga finanserna. När det gäller de offentliga finansernas hållbarhet förefaller Litauen löpa begränsad risk i fråga om de beräknade kostnader som kommer att belasta den offentliga sektorn med hänsyn till den åldrande befolkningen.

Litauen omfattas inte av ett rådsbeslut om att ett alltför stort underskott föreligger och uppfyller det kriterium som gäller de offentliga finanserna.

5. VÄXELKURSSTABILITET

I 2004 års konvergensrapport bedömdes Litauen inte uppfylla växelkurskriteriet. Vid tidpunkten för den granskningen hade landet deltagit i ERM II under två månader.

Den tvåårsperiod som den aktuella bedömningen avser sträcker sig från maj 2004 till april 2006. Litauen gick med i ERM II den 28 juni 2004, och behöll samtidigt sitt sedan länge befintliga sedelfondssystem som ett ensidigt åtagande inom mekanismen, och har hittills deltagit i ERM II under 22 månader. Växelkursen mellan litas och euron under de två månader som föregick inträdet i ERM II var stabil med endast smärre avvikelser från centralkursen. Den litauiska valutan litas har inte avvikit från sin centralkurs sedan den gick med i ERM II.

Det finns fortfarande ett starkt förtroende för deltagandet i ERM II och sedelfondssystemet bland allmänheten och hos marknaden, och ytterligare indikatorer tyder inte på något större växelkurstryck på litas. Kvoten mellan offentliga reserver och den monetära basen har med råge överstigit 100 procent och uppgick till 127,5 procent 2005. Diskretionära medel för att påverka likviditeten har inte används aktivt i någon väsentlig utsträckning.

De kortfristiga räntorna har kommit att närma sig och ligga mycket nära räntenivån i euroområdet, vilket tyder på att de finansiella marknaderna inte har vägt in någon märkbar valutarisk. Räntespreaden mellan 3-månaders VILIBOR och EURIBOR har minskat markant, från i genomsnitt omkring 65 räntepunkter i april 2004 till i genomsnitt omkring 3 räntepunkter under perioden januari-mars 2006.

Litas har hållit sig på centralkursen i ERM II under den tvåårsperiod som omfattas av denna bedömning. Det har inte skett någon devalvering av litas centrala paritet inom ERM II på Litauens initiativ. Vid tiden för ett möjligt rådsbeslut i juli 2006 kommer litas att ha deltagit i ERM II under mer än 24 månader. Litauen uppfyller växelkurskriteriet.

6. DE LÅNGFRISTIGA RÄNTESATSERNA

I 2004 års konvergensrapport konstaterades att Litauen uppfyllde kriteriet om konvergens i räntesatserna. Den genomsnittliga långfristiga räntesatsen i Litauen var under tolvmånadersperioden fram till och med augusti 2004 4,7 procent, vilket understiger referensvärdet på 6,4 procent.

Räntespreaden gentemot de genomsnittliga långfristiga räntesatserna i euroområdet minskade markant under upptakten till inträdet i ERM II i juni 2004. Därefter har spreaden sjunkit ytterligare från omkring 55 räntepunkter vid tidpunkten för inträdet i ERM II till omkring 25 räntepunkter i mars 2006, vilket – bland andra faktorer – är ett bevis på tilltron till den makroekonomiska politiken i Litauen. Eftersom de långfristiga räntesatserna för Litauens del avspeglar primärmarknadsräntor, avspeglar kortsiktiga fluktuationer i räntespreaden främst volatiliteten i de långfristiga räntesatserna i euroområdet.

Det tolvmånaders glidande medelvärdet för de långfristiga räntesatserna som är relevant för bedömningen av konvergenskriteriet i fördraget har fortlöpande sjunkit under hela bedömningsperioden. I mars 2006 – det senaste datumet för vilket det finns tillgängliga uppgifter – låg referensvärdet, som erhålls genom att väga samman de genomsnittliga långfristiga räntesatserna i Sverige, Finland och Polen med ett tillägg på 2 procentenheter, på 5,9 procent. Tolvmånaders glidande medelvärdet för avkastningen på tioåriga litauiska referensobligationer låg på 3,7 procent, det vill säga under referensvärdet. Litauen uppfyller således kriteriet om konvergens i räntesatserna.

7. ÖVRIGA FAKTORER

Litauen har gjort uppmuntrande resultat i fråga om marknadsintegration av finans- och produktmarknader på flera områden. Litauens finansiella system har i hög grad integrerats i det bredare finansiella systemet i EU. De huvudsakliga integrationsvägarna har varit en hög grad av utländskt ägande av finansiella intermediärer i förening med betydande upplåning av utländsk valuta. Det finansiella systemet är fortfarande relativt litet i förhållande till BNP, men fördjupningen av de finansiella marknaderna går snabbt framåt i takt den ekonomiska utvecklingen. Hög grad av koncentration och utländskt ägande belyser betydelsen av gränsöverskridande samarbete för att säkerställa en tillfredsställande tillsynsstruktur och säkerställa finansiell stabilitet.

På samma sätt som andra nya medlemsstater har Litauen upplevt betydande förändringar i sin ekonomiska struktur under de gångna 15 åren. Uppgifter över handel och utländska direktinvesteringar visar att Litauen har blivit alltmer integrerat i EU:s ekonomi. Närvaron av utländska företag har varit avgörande när det gäller att främja överföring av teknik, höja organisatorisk förmåga och företagsledningskapacitet, samt att främja konkurrensen. Det finns fortfarande betydande skillnader i produktionens och exportens sektorsvisa sammansättning i förhållande till euroområdet, samtidigt som prisnivåerna i Litauen fortfarande ligger betydligt under genomsnittet i EU (54,6 procent 2004). Viktiga framsteg har gjorts vad gäller införlivande och tillämpning av gemenskapsregelverket för den inre marknaden och förbättring av företagsklimatet.

Litauen har under många år dragits med ganska höga bytesbalansunderskott, vilket avspeglar ett betydande underskott i varuhandeln som delvis uppvägs av en positiv tjänste- och transfereringsbalans. Bytesbalansunderskottet i Litauen ökade från 4,7 procent av BNP 2003 till 7,7 procent av BNP 2004, främst till följd av stark inhemsk efterfrågan. Denna trend bröts 2005 då bytesbalansunderskottet minskade något till 7,0 procent av BNP. Den svaga minskningen av bytesbalansunderskottet berodde på förbättringar i tjänste- och transfereringsbalanserna (där transfereringsbalansens förstärkning under de senaste två åren i huvudsak förklaras av inflöde av EU-medel), samtidigt som underskottet i varubalansen ökade och nådde 11,2 procent av BNP i takt med en kraftigt ökande import till följd av den snabba BNP-tillväxten i reala termer. Den löpande kapitalbalansen var liksom under de föregående två åren negativ med ett underskott på 2,4 procent av BNP, främst till följd av en omfattande vinsthemtagningar i utländska företag (vilket understryker den goda lönsamheten i gjorda utländska direktinvesteringar).

Mönstret med hög BNP-tillväxt i reala termer i förening med höga bytesbalansunderskott är ett ständigt inslag i en ekonomi som befinner sig i en snabb upphämtningsfas, som innebär att utländska besparingar mobiliseras genom extern finansiering för att finansiera investeringar. Än så länge har finansieringen av bytesbalansunderskottet inte utgjort något problem, men ställningen gentemot utlandet avspeglar ett betydande finansieringsbehov på medellång sikt. En mycket viktig utmaning för Litauen kommer att bli att säkerställa att det externa underskottet inte ökar betydligt och att tillväxttakten kan upprätthållas i framtiden utan att detta inverkar negativt på konkurrenskraften. I ett framtidsperspektiv förväntas ett betydande bidrag till inhemska investeringar komma från EU-medel, vilket kommer att underlätta den externa finansieringen utan att öka utlandsskuldsättningen.

* * *

Litauen har gjort betydande framsteg i riktning mot att uppnå en hög grad av hållbar konvergens genom att uppfylla kriterierna om den offentliga sektorns finanser, växelkursstabilitet och långfristig räntenivå. Litauen uppfyller ännu inte kriteriet om prisstabilitet.

Mot bakgrund av denna bedömning drar kommissionen slutsatsen att det inte bör ske någon förändring av Litauens ställning "medlemsstat med undantag".