Yttrande från Regionkommittén om "Meddelande från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén - Ett hållbart framtida jordbruk"

(2000/C 156/07)

BAKGRUND

Meddelande från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén - Ett hållbart framtida jordbruk. (KOM(99) 22 slutlig)(1).

Kommissionens beslut av den 29 januari 1999 att i enlighet med artikel 198c första stycket i EG-fördraget rådfråga Regionkommittén i detta ärende.

Presidiets beslut av den 7 maj 1999 att ge utskott 2 - jordbruk, landsbygdsutveckling, fiskeri - ansvaret för att bereda ärendet.

Det utkast till yttrande (CdR 183/99 rév.) som antogs av utskott 2 den 26 november 1999 (föredragande: Thérèse Algudo, borgmästare i Saint-Fulgent, F-PPE).

Mot bakgrund av ovanstående antog Regionkommittén vid sin 32:a plenarsession den 16-17 februari 2000 (sammanträdet den 17 februari) följande yttrande.

Förord

Franz Fischler, ledamot i Europeiska kommissionen och ansvarig för jordbruks- och landsbygdsutvecklingsfrågor, definierar begreppet hållbarhet på följande sätt: "en utveckling är hållbar när varje generation kan tillgodose sina behov utan att inskränka kommande generationers möjligheter att tillgodose sina specifika behov". Och han tillägger: "Utmaningen med en hållbar utveckling är även att främja den ekonomiska effektiviteten och den socio-ekonomiska balansen samtidigt som naturens och miljöns samt det kulturella arvets kvalitet bevaras och stärks"(2). Detta synsätt är helt giltigt för jordbruksproduktionen och delas av hela sektorn.

- Trots goda avsikter visar dock den senaste utvecklingen att medlen för att genomföra en hållbar utveckling fortfarande inte är klart fastställda. Man kan till och med skönja en paradox mellan detta mål och ekonomiska och demografiska villkor. En hållbar jordbrukssektor riskerar emellertid att äventyras om dess ekonomiska bas försvagas. Jordbruket är en omistlig sektor i Europa:

- Enligt FN behöver livsmedelsproduktionen öka med minst 75 % de kommande 30 åren för att kunna livnära världens befolkning, som förväntas öka från dagens 5 miljarder till 8,5 miljarder invånare 2025.

- Det är därför viktigt att öka livsmedelsproduktionen genom att utnyttja moderna metoder som bevarar naturtillgångarna för att undvika ökad undernäring och svält i världen.

- Jordbruket och skogsbruket är viktiga för landsbygdens sociala och ekonomiska stabilitet och skapar arbetstillfällen i landsbygdsregioner. De bidrar också till att bevara ett stabilt klimat, naturliga ekosystem och kulturlandskapet.

Jordbruket är en av de europeiska folkens äldsta inkomstkällor. I denna verksamhet har vi våra kulturella rötter och våra traditioner. Landsbygdens avfolkning och flykten till de stora städerna och de industriella sektorerna har utarmat landsbygdsområdena till den grad att det också fört med sig hydrogeologisk obalans. Detta fenomen har till och med lett till avfolkning av hela samhällen och brist på identitet i många kommuner genom att det har skadat den känsliga balansen och det harmoniska förhållandet mellan städer och landsbygd, som i dag är en grundläggande faktor för den nya ESDP-politiken (European Spatial Development Perspective - utvecklingsplanering i europeiskt perspektiv).

Europa är inte självförsörjande, och dess öppenhet mot omvärlden gör att krav och yttre omständigheter måste tas med i beräkningen. En verklig utmaning för jordbruket är hur man skall förena en snabb befolkningstillväxt och ett "ekologiskt" jordbruk som inte är eller skulle kunna vara ämnat för massproduktion?

Den europeiska jordbruksmodellen hotas av nedgång. Den gemensamma jordbrukspolitiken och en stor del av medlemsstaternas jordbrukspolitik har under årens lopp utvecklats mot ökad produktivitet och intensiv odling, vilket fått negativa effekter på miljön, arbetstillfällen, produkternas kvalitet och landsbygdsmiljön. Den nuvarande utvecklingen på global nivå går stick i stäv mot ett hållbart jordbruk. I vissa länder kan man dock notera påtagliga förändringar som motverkar denna trend.

Jordbruket är även beroende av industriella metoder. Trots ett begränsat ansvar, intar jordbruket en försvarsposition.

I detta yttrande tar Regionkommittén hänsyn till dessa och många andra frågor och konstateranden. Yttrandet är inte minst viktigt inför WTO-förhandlingarna i Seattle. Där måste Europa försvara sin jordbruksmodell med en röst.

1. Inledning

1.1. Miljöproblemen har fått ett allt större utrymme inom den gemensamma jordbrukspolitiken. Detta avspeglades i Enhetsakten från 1986. Genom Amsterdamfördraget fastställs att hållbar utveckling skall vara ett av EU:s mål, och vid Europeiska rådets möte i Wien i december 1998 betonades att man måste se till att tillräcklig hänsyn tas till integreringen av miljöfrågor vid beslut om jordbrukspolitiken i anslutning till Agenda 2000.

1.2. Den nya reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken enligt Agenda 2000 har som målsättning att åstadkomma nödvändiga strukturella anpassningar av några av de viktigaste marknadsordningarna och att fastställa en effektiv politik för landsbygdens utveckling som en andra pelare inom den gemensamma jordbrukspolitiken. Politiken för landsbygdsutvecklingen bör inte enbart rikta sig till jordbrukare utan till samtliga aktörer på landsbygden, först och främst de lokala och regionala myndigheterna, samt främja regionala utvecklingsplaner.

1.3. Den gemensamma jordbrukspolitik som hittills förts har på grund av det höga prisstödet gynnat intensivt jordbruk och en ökad användning av gödselmedel och fytosanitära produkter. Detta har i vissa regioner uppmuntrat ett intensivt jordbruk som gett upphov till förorening av vatten och mark, vilket skadat vissa viktiga ekosystem och lett till stora kostnader för rening, som konsumenter och skattebetalare fått stå för. Jordbrukets intensifiering har också lett till stora landskapsförändringar, vilket hotar ett varierat landskap med biologisk mångfald. En jordbrukare som i dag väljer att satsa på högproduktiva odlingsmetoder måste göra stora ingrepp i det ursprungliga kulturlandskapet, däribland att riva gärdsgårdar och ersätta dem med elektriska inhägnader, röja undan häckar, utöka odlingsarealen och slå samman mindre enheter. Dessa jordbruksmetoder kan dessutom förorsaka skador på mark, vatten och luft. Men förutom jordbrukets intensifiering utgör också en minskad användning av mark för jordbruksändamål ett hot mot landskapet och den biologiska mångfalden.

1.4. De utmaningar vi ställs inför, både genom jordbrukets intensifiering och genom nedläggningen av jordbruksföretag, gör alltså att vi måste bestämma oss för vilket förhållande vi vill ha mellan jordbruk och miljö, och vilken den framtida grunden skall bli för en europeisk modell för ett hållbart jordbruk. Den definition av hållbart jordbruk som innebär att man förvaltar naturresurserna på ett sätt som gör att de kan utnyttjas även i framtiden ligger i jordbrukarnas eget intresse. Användningen av naturresurserna för jordbruksproduktion bör alltså balanseras mot hänsynen till samhällets värderingar avseende skyddet av miljön och kulturlandskapet.

1.5. Reformförslagen i Agenda 2000 har ett viktigt mål: att utveckla en europeisk jordbruksmodell som respekterar miljön samt är socialt godtagbar och ekonomiskt livskraftig för jordbrukarna. De allmänna principerna för en hållbar utveckling bör i den nationella och regionala jordbrukspolitiken vara anpassade till de enskilda regionerna och ta hänsyn till deras olikhet och socio-ekonomiska särdag. Därför måste denna politik leda till partnerskapsformer med bergskommuner och med kommuner där jordbruket är den dominerande näringen. De lokala institutionerna kan främja spridning av nya riktlinjer för den gemensamma jordbrukspolitiken och skapandet av en ny miljövänlig och lönsam jordbruksmodell.

2. I kommissionens meddelande presenteras orsakerna till miljöproblemen i samband med jordbruk, hur man skall gå till väga för att råda bot på problemen och hur detta skall finansieras. Medlemsstaternas roll är avgörande för att åtgärderna skall ge resultat.

2.1. Intensifiering och specialisering är kännetecknande för det europeiska jordbruket, med undantag för vissa regioner där utvecklingen går mot extensiv odling. Användningen av konstgödsel och fytosanitära produkter verkar visserligen minska, bland annat tack vare den gemensamma jordbrukspolitiken, men den är trots allt fortfarande hög jämfört med för några årtionden sedan. Förbrukningen av gödselmedel har varierat från cirka 5 miljoner ton 1950, via rekordnivåerna under 70- och 80-talet på mer än 20 miljoner ton, till den nuvarande nivån på 16 miljoner ton. Effekterna av den gemensamma jordbrukspolitiken är emellertid snedvridna om den volymmässiga minskningen av användningen av bekämpningsmedel enbart beror på att de verksamma ämnena är mer specifika och koncentrerade. Deras föroreningseffekt är alltjämt oklar. Kontroller av de fytosanitära produkternas konsekvenser för miljön innan de släpps ut på marknaden genomförs redan. Forskningen inom området bör dock understödjas och stärkas.

För att minska användningen av fytosanitära produkter bör andra metoder utnyttjas och stödjas, till exempel måttlig gödning och användningen av naturliga gödselmedel i stället för konstgödsel. Naturliga gödselmedel kan dock vara lika skadliga för den ekologiska balansen om de används i för stora mängder, och måste därför kontrolleras.

I detta sammanhang bör även frågan om genmodifierade organismer i jordbruket tas i beaktande. Det verkar som om dessa organismer skulle kunna minska användningen av fytosanitära produkter ännu mer. Forskningen om eventuella hälsorisker är dock inte tillräckligt långt framskriden. Produktionen av hälsosamma produkter ligger till grund för ett hållbart jordbruk. Användandet av genmodifierade organismer måste därför först godkännas av Världshälsoorganisationen (WHO), och dess rekommendationer måste tillämpas över hela världen. I nuläget är det dock inte möjligt att tilldela WHO den dubbla uppgiften att både vetenskapligt bedöma de nya genmodifierade produkterna och övervaka odlingen av dem. WHO saknar än så länge resurser för det. Däremot kan vi förespråka en förbättrad konsumentinformation genom att man förbättrar spårbarheten för jordbruks- och livsmedelsprodukter, vilket är en metod som redan tillämpas i många sektorer.

Vid användning av modern teknik, t.ex. genteknik, måste man dessutom se till att en sådan oönskad utveckling inom jordbruket som ökat produktionstekniskt och ekonomiskt beroende och ytterligare utarmning av den genetiska mångfalden inom växtodlingen undviks.

2.2. Gemenskapens åtgärder bidrar till utvecklingen av det ekologiska jordbruket. Det ekologiska jordbruket är miljövänligt och under uppsving och ökade från 35476 enheter år 1993 till 93830 år 1997. Denna produktion främjas ofta av lokala myndigheter i vissa länder där den gastronomiska traditionen är stark. Där anser man att de lokala produkterna kan öka den ekonomiska tillväxten i kommunerna och regionerna, vilket är nödvändigt för att stimulera investeringar när det gäller att modernisera och främja innovationer inom denna sektor. De ekologiska jordbrukens omfattning är emellertid liten; 1997 svarade de för ungefär 1,6 % av den sammanlagda utnyttjade jordbruksarealen i EU-15, samtidigt som de utgjorde 1 % av det totala antalet företag. Det är dock troligt att uppsvinget kommer att hålla i sig, bland annat på grund av EU:s finansiella stöd inom ramen för Agenda 2000. Detta produktionsstöd bör kompletteras med säljfrämjande åtgärder för biologiskt odlade produkter och konsumentinformation, som sannolikt behöver förbättras i likhet med information om genmodifierade produkter. Oavsett om informationen är positiv eller negativ har konsumenten rätt att få del av den.

På grund av att de ekologiska produkterna är lite dyrare och produceras i liten skala kommer de ännu under lång tid att utgöra en liten del av den sammanlagda livsmedelsproduktionen. Massproduktion är än i dag föga förenligt med en bibehållen kvalitet inom det ekologiska jordbruket. Det är mot den bakgrunden som det ekologiska jordbrukets marginella ställning skall ses.

Konsumenterna fäster stor vikt vid begreppet "ekologisk". Kommissionen planerar därför att införa en särskild logotyp för ekologiska produkter. Det är nödvändigt att kommissionen ger mer detaljerad information om sin strategi. Logotypen bör endast tilldelas om en detaljerad och ekonomiskt sett rimlig kravspecifikation respekterats, vilken bör ingå i strategin. Den bör dessutom gälla i alla medlemsstater så att det ekologiska jordbruket följer samma kvalitetskriterier och grundas på samma krav i hela Europeiska unionen. Logotypen kommer att göra begreppet "ekologisk" mer synligt för konsumenterna och leda till en bättre överensstämmelse mellan markutnyttjande och volymen av saluförda produkter. Till syvende och sist handlar det om att, mer än en logo, införa ett verkligt kvalitetsmärke som lämpar sig och kan användas i hela gemenskapen.

Jordbruksprodukternas kvalitet kan även kontrolleras genom att bestämmelser införs som gör det möjligt att följa produkten från ursprung till konsumtionsvara och hitta felande länkar. Men dessa åtgärder kostar pengar. Vem är beredd att betala?

2.3. Vissa traditionella odlingsmetoder bör också räknas till ett hållbart jordbruk, eftersom de knappt använder fytosanitära produkter och respekterar jordens produktionsförmåga. Det handlar om traditionell, lokal och regional produktion som ofta härrör från små familjejordbruk, som härigenom får en extra inkomst. Det skulle vara lämpligt att identifiera denna produktions särdrag, harmonisera bestämmelser och införa en kvalitetsmärkning som gäller för alla dessa produkter. Jordbrukarnas sakkunnighet och professionalism skulle på så sätt uppvärderas.

Alla verksamhetsformer spelar en avgörande roll för bevarandet av, eller rent av för utvecklingen av landsbygden ekonomiskt och socialt. Hittills har framför allt de stora jordbruksföretagen gynnats av EU-stöd, även om de moderna och mekaniserade odlingsmetoder som man varit tvungen att ta till - med hänsyn till ekonomins lagar om intensifiering och anpassning av produktionsmetoderna till konsumenternas efterfrågan - delvis inneburit att arbetstillfällen inom jordbruket gått förlorade. För att landsbygden skall bibehållas bör den gemensamma jordbrukspolitiken prioritera stöd till småskaliga miljövänliga jordbruk. Medlemsstaterna kan även ge stöd tack vare en övergripande förordning som skapar en länk mellan marknadspolitiken och landsbygdsutvecklingen.

2.4. Konstbevattningen i ofruktbara och delvis ofruktbara områden har av tradition utvecklats i harmoni med miljön och främjat en hållbar utveckling för samhällsgrupper och företag vars nuvarande välstånd bygger på att man infört och förbättrat olika former av konstbevattningsteknik. På dessa platser har vattnet kommit att bli en oundgänglig produktionsfaktor. Det har också haft stor betydelse för kampen mot ökenspridningen. Vattenhanteringen för jordbruksändamål är förenlig med det hållbarhetskrav som ständigt förs fram i den aktuella gemenskapslagstiftningen, i den mån denna hantering innebär en rationell resursanvändning, förbättrar tillgängligheten när det behövs, främjar stöd till forskning om alternativa vattenförsörjningsmetoder (avsaltning och återanvändning, besparings- och distributionsmöjligheter) och inbegriper användarna i förvaltningen.

Att försvara vattenhanteringen som en angelägenhet av allmänt intresse måste vara en uppgift för hela samhället - och inte bara för myndigheterna. I det sammanhanget måste man undvika ineffektiv bevattning, förändringar i grundvattennivån, eutrofiering av omgivningarna och försämring av vattenkvaliteten samt utveckla strategier för att skydda den biologiska mångfalden.

I "nitratdirektivet"(3) föreslår man den viktiga principen att "förorenaren betalar". Vi stöder denna princip. Man kan inte annat än beklaga att alla gemenskapens medlemsstater förutom möjligtvis Danmark och Sverige för nuvarande brister i tillämpningen eller ligger efter i ett eller annat steg avseende genomförandet av nitratdirektivet. De medlemsstater som ännu inte genomgående tillämpar direktiv 91/676/EEG bör snarast genomföra följande etapper:

- Införlivande av direktivets bestämmelser i nationell lagstiftning (före december 1993).

- Kontroll av söt- och havsvattenkvaliteten (samma tidsfrist).

- Kartläggning av "känsliga områden" (avrinningsområden med intensiv odling eller mycket gödsling). Samma tidsfrist - Uppdatering vart fjärde år.

- Utarbetande av en nationell lagstiftning om bästa arbetsmetoder inom jordbruket, frivilligt genomförande.

- Upprättande av ett åtgärdsprogram för varje känsligt område (numera obligatorisk lagstiftning) - Första åtgärdsprogrammet skall ha upprättats senast 1996 och utvärderats 1999.

- Upprättande av en rapport vart fjärde år om utvecklingen av vattenkvaliteten, granskning av områden och utvärdering av åtgärdsprogrammens effektivitet.

Om medlemsstaterna följer kraven i direktivet i olika hög grad kan konkurrensen snedvridas mellan de europeiska producenterna, eftersom vissa, med risk för straffavgifter, måste respektera direktivets normer då de tillämpas i landet, samtidigt som det står andra fritt att välja produktionsmetoder som fortsätter att förorsaka skador på miljön.

Kommissionen måste utnyttja alla tillgängliga resurser, alternativt komplettera dem, för att de krav som ställs i direktiv 91/676/EEG skall bli verksamma och följas över hela Europeiska unionens territorium. De medel som finns för närvarande är införande av kontroller och avgifter. Annars kan principen att "förorenaren betalar" inte tillämpas utan att ge upphov till orättvisor mellan jordbrukarna, vilket får uppenbara konsekvenser såväl ekonomiskt sett för jordbrukarna som för jordbrukets framtid i allmänhet.

2.5. Rådets förordning (EEG) nr 2080/92(4) upprättar en gemenskapsordning för stöd till skogsbruksåtgärder inom jordbruket. Den syftar till en alternativ markanvändning genom skogsplantering och utveckling av skogsbruk inom jordbruket, som därmed bidrar till en minskad markerosion.

2.6. Andra metoder kan bidra till att skydda miljön. Icke-livsmedelssektorn inom jordbruket kan till exempel utnyttja förnybara råvaror i sin materialanvändning och förnybara energikällor (biomassa och biobränslen). Förutom stödet inom ramen för skogsplantering bör skattemässiga åtgärder fastställas i samband med utvecklingen av icke-livsmedelssektorn. I detta hänseende bör den totala energiförbrukningen och följderna för miljön tas i beaktande.

2.7. Europeiska rådet har fastställt olika åtgärder som sektorsvis gör det möjligt att uppfylla naturskyddsmålen. Miljöåtgärderna inom jordbruket omfattar olika användningsområden för jordbruksmark som är förenliga med skyddet och förbättringen av miljön, landskapet och dess olika komponenter, naturresurserna, marken och de genetiska resurserna. De skall kompletteras med åtgärder i mindre gynnade områden för att bevara ett levande lokalsamhälle på landsbygden, främja ett långsiktigt hållbart jordbruk och främja en hållbar skötsel och utveckling av skogarna. Bevarandet av och stödet till samtliga verksamhetsformer som nämnts under punkt 2.3 ligger till grund för jordbrukets hållbarhet och vår lokala struktur.

2.8. Den arsenal av miljöåtgärder inom jordbruket som kommissionen föreslår tycks inte vara mer tvingande än den som för närvarande gäller. Men reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken inom ramen för Agenda 2000 kopplar de direkta betalningarna från den gemensamma jordbrukspolitiken till vissa miljövillkor, som fastställs av medlemsstaterna. Dessa miljövillkor bör styras av medlemsstaterna för att undvika att åtgärderna systematiskt fastställs på EU-nivå, eftersom somliga åtgärder vore olämpliga i vissa medlemsstater.

Den gemensamma jordbrukspolitiken är bara en del av gemenskapens politik som syftar till att skydda jordbruksmiljön. De flesta medlemsstater tillämpar egna bestämmelser som syftar till att förebygga luftföroreningar och att bevara naturarvet.

För att kunna ta sig an morgondagens utmaningar bör jordbrukarna noga ompröva sina metoder och ytterligare förbättra utnyttjandet av produktionsfaktorerna, utan att intensifiera produktionen eller minska markanvändningen. Det handlar om att leda in Europas jordbruk i en hållbar utveckling genom att vidta åtgärder som säkerställer upprättandet av en europeisk miljövänlig, ekonomiskt livskraftig och socialt sett godtagbar modell, där de lokala myndigheterna har en aktiv och förslagsinriktad roll som tar sig uttryck i stöd till och stimulans av lokal hållbar utveckling.

Jordbrukarna bör gå med på att beakta ett minimum av miljöbestämmelser utan ersättning. Däremot bör de jordbrukare som tillämpar striktare miljöregler rimligtvis få ersättning genom lämpliga jordbruks- och miljöåtgärder.

Den övergripande förordningen, inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken, som upprättar ett system av gemensamma regler för direkt prisstöd kommer även att tillämpas på direkta utbetalningar till jordbrukare med undantag för betalningar som är ämnade till landsbygdsutveckling. Medlemsstaterna bör vidta lämpliga miljöskyddsåtgärder med hänsyn till andelen brukad jordbruksmark och sin produktion.

Förutom de befogenheter som fastställs i den övergripande förordningen har förslag lagts fram om att ett stort antal särskilda miljöbestämmelser skall föras in i de marknadsordningar som är föremål för en översyn och som rör villkoren för de direkta betalningarna. När det gäller nötköttsordningen skall betalningarna utformas för att ge extra stöd till anläggningar med extensivt jordbruk, det vill säga sådana som har en djurtäthet på högst 1,4 djurenheter/ha, vilket beräknas utifrån det totala antalet vuxna nötkreatur, får och getter. Beträffande det grundläggande nötköttsbidraget beviljas djurbidrag bara till anläggningar med mindre än 2 djurenheter/hektar.

När det gäller marknadsordningarna för nötkött och mjölk kommer stödet att fastställas med utgångspunkt i markareal och överföras direkt till medlemsstaterna, som själva får fördela stödet i enlighet med sina prioriteringar avseende olika typer av miljövänlig produktion. Inom sektorn för jordbruksgrödor förordar kommissionen att man fortsätter tillämpa arealuttag och att ett frivilligt arealuttag kan medges för upp till 10 % av basarealen under maximalt 5 år.

I enlighet med slutsatserna från Corkkonferensen om landsbygdsutveckling uppmanas regionerna att ta fram integrerade program för en hållbar utveckling av landsbygdsområdena. Miljöåtgärderna inom jordbruket kommer att utgöra en obligatorisk del av dessa utvecklingsprogram. Programmen syftar till att främja miljöåtgärder som går längre än minimikraven samt mångfalden inom näringsverksamheten t.ex. inom turistsektorn och stöd till miljövänliga jordbruk. En särskild insats inom ramen för dessa åtgärder utgörs av utbildningen av jordbrukare för att dessa bättre skall skydda miljön och tillämpa produktionsmetoder som bevarar landskapet.

"De mänskliga resurserna" får inte heller glömmas bort, eftersom de är ett väsentligt inslag i den nya politiken för landsbygdsutveckling. Överföringen av jordbruksföretag kommer att fortsätta via stödåtgärder för att hjälpa unga jordbrukare att etablera sig och för att uppmuntra förtidspensioneringar. Dessa åtgärder och utbildningsinsatser gör det möjligt att utnyttja människors potential i landsbygdsområden.

Genom miljöprogrammen för jordbruket kan de jordbrukare beviljas ersättning som enligt överenskommelse tillhandahåller särskilda tjänster för att skydda miljön och bevara landsbygden. Betalningarna grundar sig på de faktiska kostnaderna och inkomstbortfallet för de berörda jordbrukarna som utövar sitt yrke med hänsyn till miljön.

Miljöåtgärderna inom jordbruket omfattar olika användningsområden för jordbruksmark som är förenliga med skyddet av miljön och alla dess olika komponenter (fauna, flora, mark, vatten, landskap...). Stöd ges dock endast till åtgärder som sträcker sig utöver en strikt tillämpning av de bästa arbetsmetoderna inom jordbruket, vilket innebär att minimikraven för miljön redan uppfyllts.

3. Slutsatser

Respekten för miljön är nödvändig inom ramen för ett hållbart jordbruk. Kommissionens förslag förser medlemsstaterna och regionerna med de instrument som krävs för att upprätthålla en viss miniminivå på miljökraven och för att främja bevarandet och berikandet av Europas unika naturarv. Jordbruket fyller flera funktioner: Det producerar livsmedel, skapar en levande landsbygd och bevarar kulturlandskapet och naturen. Ett hållbar utveckling inom jordbruket är bara möjlig om jordbruket är ekonomiskt lönsamt och om miljöhänsynen är förenliga med sektorns ekonomiska villkor.

ReK anser att jordbruket i hela Europa måste ta hänsyn till miljön. Allmänna principer måste utformas och respekteras. För att uppnå detta måste Europas jordbruk

a) kontrollera jordbruksmetoder och stödja ekologiskt inriktade metoder (måttlig gödning, prioritera naturgödsel, extensivt jordbruk, växelbruk osv.), särskilt i områden i närheten av floder och vattendrag,

b) tillsammans med hälsoinstitut i Europa eller i hela världen kontrollera produkter som används inom jordbruket innan de släpps ut på marknaden. Jordbrukarna kan därmed utifrån en så omfattande lista som möjligt se vilka produkter som kan användas inom jordbruket utan att skada miljön,

c) klart definiera begreppet "ekologiskt jordbruk" genom att införa klara kravspecifikationer och fortsätta att kontrollera att det ekologiska jordbruket tillämpar dem,

d) komplettera det ekologiska jordbruket med ett erkännande av det traditionella och lokala jordbruket,

e) fastställa en gemensam jordbrukspolitik som tar hänsyn till miljön, erkänner jordbrukarnas professionalism och bibehåller en dräglig levnadsstandard för dem snarare än att falla för krav från arbetslivsorganisationer och lobbyorganisationer inom jordbruks-, livsmedels- och finanssektorn; alla livsmedel som tillverkas inom eller importeras till EU skall uppfylla högsta standard avseende hygien och kvalitet, och alla länder inom unionen skall tillämpa och leva upp till denna standard,

f) minska utnyttjandet av nitrat inom ramen för markanvändning,

g) se till att ställa upp rimliga krav och i vissa fall ge ersättning, i syfte att bibehålla och uppmuntra jordbrukarnas initiativ- och företagaranda,

h) kräva att samtliga medlemsstater tillämpar gemenskapsåtgärderna, och om detta ej görs införa straffavgifter för dem som felar,

i) inte glömma bort jordbrukarna när socialpolitiken utformas och finansieras (stödja småskaliga jordbruk, vidta åtgärder för att ersätta pensionerade jordbrukare, bevara ett levande samhälle på landsbygden, utbilda jordbrukare),

j) använda produktionsmetoder som i högre grad bevarar naturresurserna, dvs. jord (ett jordbruk som är inriktat på att bevara jorden), vatten (använda bevattningsmetoder med låg vattenförbrukning och motverka förorening av ytvattnet), djur och växter.

Bryssel den 17 februari 2000.

Regionkommitténs

ordförande

Jos Chabert

(1) EGT C 173, 19.6.1999, s. 2.

(2) Franz Fischlers anförande under rådets (jordbruksfrågor) informella möte den 30 maj-1 juni 1999 i Dresden.

(3) Rådets direktiv 91/676/EEG av den 12 december 1991 om skydd mot att vatten förorenas av nitratet från jordbruket (EGT L 375, 31.12.1991, s. 1-8).

(4) Rådets förordning av den 30 juni 1992 om en gemenskapsordning för stöd till skogsbruksåtgärder inom jordbruket (EGT L 215, 30.7.1992, s. 96-99).