Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om upprättandet av en ram för att fastställa krav på ekodesign för energiförbrukande produkter och om ändring av rådets direktiv 92/42/EEG

(framlagt av kommissionen)

MOTIVERING

1. INLEDNING

Detta är ett förslag till ramdirektiv som kommer att följas av genomförandeåtgärder i vilka det fastställs krav på ekodesign. Förslaget har antagits av kommissionen med bistånd av en föreskrivande kommitté. Innan genomförandeåtgärderna antas kommer samråd att hållas och varje genomförandeåtgärd kommer att följas av en motivering och en konsekvensbedömning. Denna text redogör för bakgrunden och begreppen i ramdirektivet samt förklarar varför det att utarbetats.

2. MÅL OCH TILLÄMNINGSOMRÅDE

2.1. Krav på ekodesign för energiförbrukande produkter: bakgrund

Det är allmänt känt att produktion, distribution och användning av energiförbrukande produkter samt hantering av dem när de är uttjänta har en lång rad betydande miljökonsekvenser, t.ex. klimatförändringar till följd av energiförbrukning, förbrukning av andra material och naturresurser som t.ex. vatten, avfallsproduktion och utsläpp av miljöfarliga ämnen.

Man beräknar att över 80 % av all produktrelaterad miljöpåverkan bestäms under produktens designfas [1]. Att så tidigt som möjligt integrera miljöhänsyn i produktutvecklingsprocessen är därför det mest effektiva sättet att genomföra ändringar och förbättringar av produkter.

[1] "How to do EcoDesign? A guide for environmentally and economically sound design" utgiven av den tyska miljöbyrån, Verlag form, 2000.

Den stora spridningen av energiförbrukande produkter och deras betydande miljökonsekvenser samt allmänhetens ökande intresse för miljöfrågor förväntas resultera i att miljöaspekterna och miljöprestandan av sådana produkter i allt större utsträckning ställs i centrum. Det är viktigt att undvika att marknaden splittras till följd av olika nationella krav när det gäller dessa produkters miljöaspekter. Det är därför nödvändigt att skapa en sammanhängande harmoniserad gemenskapsram för krav på ekodesign.

2.2. Mål

Detta förslag har som mål att skapa en omfattande och sammanhängande lagstiftningsram för att fastställa krav på ekodesign i syfte att:

* garantera fri rörlighet för energiförbrukande produkter inom EU,

* förbättra dessa produkters övergripande miljöprestanda och på så sätt skydda miljön,

* bidra till att trygga energiförsörjningen och öka EU:s konkurrenskraft,

* skydda både industrins och konsumenternas intressen.

Förslaget ligger därför fullständigt i linje med principen om att främja en hållbar utveckling och utgör på samma gång ett konkret exempel på integrering av miljöaspekter i annan gemenskapspolitik.

Denna hänsyn till olika miljö- och energimålsättningar i kombination med hänsyn till den inre marknaden och konkurrenskraften är bakgrunden till utvecklingen av krav på ekodesign för de produkter som beskrivs i följande kapitel.

2.3. Tillämpningsområde

Det föreslagna ramdirektivet gäller i princip varje produkt som förbrukar energi för att utföra det den är utformad, tillverkad och utsläppt på marknaden för. Alla energikällor omfattas, även om det förmodligen bara är de som använder elektricitet, fast, vätskeformigt eller gasformigt bränsle som kommer att beröras av genomförandeåtgärder.

Direktivets omfattning är mycket bred. I praktiken fastställs det dock i ramdirektivet kriterier för hur produkter som kan komma att omfattas av genomförandeåtgärder väljs ut.

Några intressegrupper uttryckte en önskan om att förslaget skulle innehålla en förteckning över de produkter som i första hand skulle omfattas av genomförandeåtgärderna och tidsfrister för olika aktiviteter. Det är emellertid svårt att upprätta en sådan förteckning, inte minst med tanke på att miljöprioriteringar och prioriteringar inom annan politik ändras med tiden. Det kan också ha en kontraproduktiv effekt genom att det minskar motivationen för de sektorer som inte står överst på listan. För att ramdirektivet skall kunna tillämpas på rätt sätt måste man undvika en utveckling som kan skada vissa av dess främsta fördelar, t.ex. flexibilitet, snabb beslutsprocess och uppmuntran till självreglering (se också kapitel 5.1 och 5.2 i denna motivering). Vissa intressegrupper ifrågasatte om det finns tillräckliga resurser inom kommissionen för att förbereda och övervaka ett potentiellt stort antal genomförandebestämmelser. Det bör här påpekas att kommissionen varken kan eller bör utarbeta ett stort antal genomförandeåtgärder utan snarare ett begränsat antal i välmotiverade fall, som valts ut i enlighet med de kriterier som fastställts i ramdirektivet.

Istället för att försöka fastställa ett begränsat tillämpningsområde föreslås därför att man i ramdirektivet lägger fram lämpliga kriterier för antagande av genomförandeåtgärder (se artikel 12). En produkt kommer t.ex. endast att väljas ut om den i stor utsträckning säljs på EU-marknaden och om den har betydande miljökonsekvenser på EU-nivå. Detta ligger i linje med de villkor och den metod som anges i gemenskapens miljömärkningsprogram [2]. Ett annat kriterium är möjligheten till förbättring, vilket inte bör medföra några omåttliga kostnader. I detta kan hänsyn tas till både befintlig lagstiftning och framåtsträvande initiativ från industrin. Ytterligare aspekter (produktprestanda, hälsa och säkerhet, konsekvenser för konsumenterna, tillverkarnas konkurrenskraft) ingår i analysen.

[2] Kommissionens beslut av den 21 januari 2001 om fastställande av gemenskapens arbetsplan för miljömärkning (EGT L 7, 11.1.2002, s. 28).

Tillämpningsområdet omfattar också delar, som skall användas i energiförbrukande produkter, och som placeras på marknaden som enskilda delar för slutanvändare och vars miljöprestanda kan bedömas separat. Båda villkoren måste uppfyllas. Även om en del, t.ex. en resistor eller kondensator, kan säljas direkt till en kund, kan viktiga miljöaspekter bero på hur denna del används i den färdiga produkten. I så fall är en fristående analys av delens miljöprestanda varken möjlig eller meningsfull eftersom kriterierna i artikel 12 gäller i vilket fall som helst. Delen kan dock falla under artikel 10, vilket innebär att adekvat, grundläggande information (t.ex. om materialsammansättning, energiförbrukning osv.) måste sändas till tillverkaren av utrustningen om detta behövs för att man skall kunna fastställa den ekologiska profilen. Det bör vara tydligt att om inte genomförandeåtgärder antas, innebär ramdirektivet inte några rättsliga förpliktelser för tillverkarna.

Det föreslås också att fordon borde uteslutas från detta direktivs tillämpningsområde eftersom det redan är väldigt brett och också därför att det redan finns en lång rad föreskrifter och frivilliga åtgärder för motorfordon (t.ex. detaljerade föreskrifter om design, frivilligt avtal om koldioxidutsläpp).

Genomförandet av detta direktiv kommer att bidra till att integrera livscykeltänkande - en av de grundläggande principerna i den integrerade produktpolicyn [3] (IPP) - i produktdesignen. Erfarenheterna från dess genomförande kommer att vara värdefulla bidrag vid bedömningen av om det är lämpligt att upprätta liknande parallella ramdirektiv för andra produkter, eller allmänna förpliktelser för producenterna att använda ekodesign. Dessa åtgärder kommer att fortsätta vid uppföljningen av det kommande meddelandet om IPP.

[3] KOM(2001) 68 SLUTLIG.

3. BEHOV AV ÅTGÄRDER PÅ EU-NIVÅ

3.1. Politisk bakgrund

Hållbar utveckling är ett av EU:s viktigaste politiska mål. I artikel 2 i EG-fördraget fastställs att unionen skall främja en hållbar utveckling av gemenskapens ekonomi. Enligt artikel 6 i EG-fördraget skall miljöskyddskraven integreras i gemenskapens politik och verksamhet i syfte att främja en hållbar utveckling. Vid Europeiska rådets möte i Cardiff 1998 bekräftades behovet av att integrera miljöhänsyn i all gemenskapspolitik. Vid Europeiska rådets möte i Helsingfors i december 1999 betonades vikten av att uppnå ekonomisk, social och ekologisk hållbar utveckling.

3.1.1. Att sätta upp krav för energiförbrukande produkter som det handlas med inom gemenskapen har stor betydelse för den inre marknaden. Det finns flera exempel på att man på nationell nivå vidtagit eller planerar att vidta åtgärder som gäller användning av miljöfarliga ämnen. Gemenskapen har i detta sammanhang antagit harmoniserade regler för användning av vissa farliga ämnen i elektrisk och elektronisk utrustning, och sådan utrustning omfattas av detta förslag. Liknande problem har uppstått när det gäller energieffektivitetskrav för vissa produkter. Med tanke på att så många olika miljöaspekter är förbundna med energiförbrukande produkter och då miljöaspekter i allt högre grad integreras i andra politikområden, är det lämpligt att skapa en sammanhängande och omfattande ram för att harmonisera krav på ekodesign på gemenskapsnivå och därigenom förebygga eventuella handelshinder. En sådan ram kommer att öka insynen i de frågor där produktrelaterad miljöhänsyn integreras i skattepolitiken och politiken för offentlig upphandling.

3.1.2. Ett annat bidrag till den hållbara utvecklingen lämnas av den tryggade energiförsörjningen. I sin grönbok "Mot en europeisk strategi för trygg energiförsörjning" [4] underströk kommissionen att EU:s växande behov av energitillgångar till överkomliga priser kommer att göra det allt mer beroende av externa energikällor och att utvidgningen kommer att stärka denna tendens. Eftersom EU har mycket begränsade möjligheter att påverka villkoren för energiförsörjningen är det nödvändigt att EU kan ingripa när det gäller efterfrågan, inte genom att begränsa den ekonomiska aktiviteten utan genom att säkra effektiv energiförsörjning när helst det är möjligt.

[4] KOM(2000) 769 av den 29 november 2000.

Att minska produkters energiförbrukning bidrar till:

- Försörjningstrygghet: effektiv energianvändning minskar beroendet av energi.

- Konkurrenskraft: effektiv energianvändning kan förbättra industrins och handelns konkurrenskraft i EU eftersom mindre energi går åt för en bestämd produktion. Värdet av den sparade energin kan inom ett par år täcka kostnaderna som införandet av energieffektivitet medför.

- Miljöskydd: i det europeiska klimatförändringsprogrammet betonas hur kostnadseffektiviteten kan öka genom att man förbättrar produkternas energieffektivitet, eftersom dessa ansvarar för ungefär 30 % av den totala förbrukningen av primärenergi och ungefär 40 % av koldioxidutsläppen i atmosfären. Att minska energiförbrukande produkters energiförbrukning kan utgöra ett viktigt bidrag till gemenskapens ansträngningar för att uppnå Kyoto-målet för 2012 när det gäller växthusgaser. Detta blir ännu viktigare under perioden efter 2012 eftersom utsläppen enligt gemenskapens sjätte miljöhandlingsprogram bör minska med 20-40 % före 2020.

Fastställandet av krav på energieffektivitet och alla andra krav på ekodesign, kommer att följa den integrerade produktpolicyn så att miljökonsekvenser inte bara flyttas från en fas i livscykeln till en annan. Därför integreras krav på energieffektivitet i denna övergripande ram.

3.1.3. För att säkra en hållbar utveckling för framtida generationer är ett av de viktigaste målen att minska produkternas negativa miljökonsekvenser. Med tanke på att produkterna har så många miljöaspekter finns det dock en risk för att sektorspolitiken fokuseras på särskilda aspekter eller faser i varans livscykel på bekostnad av andra. Detta kan leda till en motsägelsefull och kontraproduktiv lagstiftning. Denna situation kan undvikas om man tillämpar en integrerad produktpolicy. Denna strategi har utarbetats i den tidigare nämnda grönboken om integrerad produktpolicy och vidareutvecklas i meddelandet som behandlar frågan [5]. Ett mål för den integrerade produktpolicyn är att minska alla varors och tjänsters miljöpåverkan under hela deras livscykel. Strategin är baserad på livscykeltänkande, samråd med intressegrupper, kontinuerlig förbättring av produkterna och användning av en rad olika politiska verktyg, inklusive åtgärder för att främja ekodesign.

[5] KOM(2003) 302 slutlig, av den 18 juni 2003.

I strävan efter att skapa en hållbar värld för kommande generationer bör man dock inte nonchalera den nuvarande generationens behov. Följaktligen bör det vid upprättandet av krav på ekodesign också tas hänsyn till socio-ekonomiska förhållanden.

Det här förslaget syftar till att skapa en ram för att förbättra miljöprestandan för energiförbrukande produkter samtidigt som man bevarar och förstärker en sund ekonomisk miljö för denna viktiga sektor, med tanke på den fria rörligheten för varor inom EU och industrins konkurrenskraft. Förslaget ligger därför fullständigt i linje med kraven på att främja en hållbar utveckling och utgör på samma gång ett konkret exempel på integrering av miljöaspekter i annan gemenskapspolitik samt genomförande av integrerad produktpolicy på ett stort antal produkter.

4. SUBSIDIARITET

Många tillverkare har gjort stora ansträngningar för att minska deras produkters miljöpåverkan, men tusentals nya produkter med låg miljöprestanda fortsätter att släppas ut på EU:s marknad trots att det skulle kosta lite eller inget att göra dem mer miljövänliga.

Målen med detta förslag är att minska energiförbrukande produkters miljökonsekvenser samtidigt som man bevarar försörjningstryggheten och den inre marknaden för dessa produkter. Medlemsstaterna och gemenskapen ansvarar tillsammans för miljöskydd och fri rörlighet för varor och därför är det motiverat att stifta lagar på gemenskapsnivå. Dessutom är båda dessa frågor gränsöverskridande och målen kan därför inte i tillräcklig utsträckning uppnås av medlemsstaterna själva. Förslaget överensstämmer alltså med subsidiaritetsprincipen enligt artikel 5 i fördraget.

En rad undersökningar har visat att lagstiftning fungerar som en motor för ekodesign [6], särskilt bland små och medelstora företag [7]. Lagstiftning behövs för att stimulera tillverkare att på ett lämpligt sätt integrera miljöhänsyn i designprocessen. Även inom stora företag är det ofta svårt att sprida och genomföra ekodesign inom de olika avdelningarna [8]. Dessutom måste man beakta att även om ekodesignåtgärder mycket väl kan vara lönsamma på medellång sikt, medför de inte alltid en direkt och synlig ekonomisk vinst och denna aspekt är särskilt viktig för små och mycket små företag. Dessutom hindras förbättringar av den stora konkurrensen från tillverkare som i liten utsträckning bryr sig om vilken miljöpåverkan de produkter som de släpper på EU-marknaden har.

[6] UNDERSÖKNING UTFÖRD AV ESTO/IPTS: "ECO-DESIGN: EUROPEAN STATE OF THE ART", S. 39.

[7] OBSERVATORY OF EUROPEAN SME'S 2002/NO4 "EUROPEAN SMES AND SOCIAL AND ENVIRONMENTAL RESPONSIBILITY" S. 40, TILLGÄNGLIG PÅ: HTTP://EUROPA.EU.INT/COMM/ENTERPRISE/ENTERPRISE_POLICY/ANALYSIS/DOC/SMES_OBSERVATORY_2002_REPORT4_EN.PDF

[8] "TOWARDS THE ACTUAL IMPLEMENTATION OF ECO-DESIGN IN INDUSTRY" - THE "HAVES" AND "NEEDS" VIEWED BY THE EUROPEAN ECODESIGN COMMUNITY", MCALOONE, BEY ET AL., SOM PRESENTERADES VID CARE INNOVATION 2002.

5. PROPORTIONALITET OCH "BÄTTRE LAGSTIFTNING"

5.1. Val av rättsligt instrument

Trots att det finns ett viktigt behov av att ta itu med miljökonsekvenserna av energiförbrukande produkter utgör det en risk för den inre marknaden om detta inte görs på ett harmoniserat sätt på gemenskapsnivå. Samtidigt är det nödvändigt att garantera att varje rättsakt baseras på adekvat vetenskapligt kunnande och praktisk erfarenhet. Därför föreslås ett ramdirektiv som inte skapar några omedelbara förpliktelser utan istället ger möjlighet att snabbt upprätta krav på ekodesign baserad på teknisk och ekonomisk analys.

Detta är en viktig punkt som man bör tänka på när man läser förslaget: konsekvenserna för tillverkare, konsumenter och miljön kommer att framkomma i samband med de genomförandeåtgärder som efter kommittéförfarande skall antas av kommissionen, när rådet och Europaparlamentet antagit detta ramdirektiv.

Kommissionen är fullt medveten om att denna fråga är känslig ur institutionell synvinkel. Å ena sidan måste man upprätta effektiva förfaranden som gör det möjligt att göra snabba framsteg och som bidrar till att uppfylla de överordnade målsättningarna som t.ex. att nå Kyoto-målen. Detta gäller särskilt högteknologiska frågor som upprättandet och översyn av krav på ekodesign för energiförbrukande produkter. Å andra sidan måste man säkra att alla föreslagna lösningar är juridiskt korrekta (även i ljuset av internationella förpliktelser) och ett gott samarbete mellan EU:s institutioner måste upprätthållas.

Det är tydligt att man måste finna en lämplig balans mellan dessa två grundläggande krav. I detta sammanhang är det värt att nämna att rådets beslut 1999/468/EG om de förfaranden som skall tillämpas vid utövandet av kommissionens genomförandebefogenheter, ger uttömmande information om Europaparlamentet och vilka möjligheter det har att förkasta förslag från rådet och kommissionen. Denna balans kommer t.o.m. att förstärkas genom kommissionens nyligen angivna förslag om ändring av rådets beslut 1999/468/EG [9] som syftar till att likställa den lagstiftande myndighetens två grenar när det gäller övervakning av de verkställande uppgifter kommissionen har i frågor som behandlas enligt medbeslutandeförfarandet.

[9] KOM(2002) 719 slutlig, 11.12.2002.

I linje med den föreslagna institutionella strukturen [10] har kommissionen valt att lägga fram ett förslag till ramdirektiv som innehåller allmänna principer och kriterier för fastställandet av krav på ekodesign, men som överlåter på kommissionen att utarbeta och vidta genomförandeåtgärder för enskilda produkter, med bistånd av en föreskrivande kommitté. I ramdirektivet fastställs tydligt de gränser inom vilka genomförandeåtgärderna kan vidtas genom att man upprättar de kriterier som kommer att bestämma vilka produkter som väljs ut (artikel 12), de miljöaspekter som genomförandeåtgärderna avser (bilaga I) samt vilken metod som skall användas för att sätta upp särskilda krav (bilaga II).

[10] KOM(2002) 728, 5.12.2002.

Denna process kommer att ge största möjliga miljöförbättringar genom att genomförandeåtgärderna vidtas snabbare och genom att man tar hänsyn till aktuella miljöprioriteringar för ett stort antal energiförbrukande produkter. Den kommer också att säkra att alla förslag överensstämmer med proportionalitetsprincipen, eftersom de detaljerade genomförandeåtgärderna baseras på lämpliga uppgifter och analyser, även en miljkonsekvensbeskrivning (som är mycket lättare att utarbeta när åtgärden rör en bestämd produkt eller en bestämd miljöaspekt). Dessutom kommer den att beakta alla frivilliga åtaganden eller andra proaktiva åtgärder som industrin vidtar till följd av antagandet av detta ramdirektiv.

Genomförandeåtgärderna kommer att fastställas efter samråd med berörda parter, t.ex. tillverkningsindustrin och andra intressegrupper, även icke-statliga miljöorganisationer och konsument- och användarorganisationer. Vid sådana samråd kan det bl.a. framkomma att det finns ett behov av att införa vissa av kraven stegvis och/eller att tillämpa övergångsbestämmelser (t.ex. i form av genomförandedatum, arten av eller nivån på kraven på ekodesign osv.). Kommissionen kommer att ta vederbörlig hänsyn till dessa aspekter när den föreslår genomförandeåtgärder.

5.2. Maximal effekt genom att sporra självreglering

Hittills har krav på miljöprestanda för produkter i de allra flesta fall genomförts genom bindande rättsliga åtgärder. Vissa sektorer inom industrin har meddelat att de föredrar att ingå frivilliga avtal. Dessa avtal har haft särskilt stor framgång när det gäller energieffektivitet. Nyligen ingicks två avtal i form av ensidiga åtaganden från industrins sida. Det första avtalet handlade om TV-apparaters och videobandspelares förbrukning i stand by-läge och det andra om kylskåp och tvättmaskiner i hushållen. Andra liknande avtal omfattar diskmaskiner, elektriska motorer, elektriska varmvattenberedare (tomgångsförluster) och radioutrustning (stand by-förbrukning).

Frivilliga avtal kan ha vissa fördelar jämfört med obligatoriska standarder. De kan åstadkomma snabba förbättringar eftersom de kan genomföras snabbt och kostnadseffektivt. Man behöver inte nödvändigtvis vänta på att erkända testmetoder skall utvecklas i samma utsträckning som i samband med rättsliga åtgärder. Frivilliga avtal möjliggör också flexibel och avpassad anpassning till tekniska möjligheter och tendenser på marknaden.

Självreglering är dock inte alltid en möjlig lösning, särskilt i sektorer där marknaden är mycket fragmenterad. Detta gäller i hög grad energiförbrukande produkter på grund av de berörda sektorernas storlek och deras brist på homogenitet. Man kan inte heller förvänta sig att de ekonomiska aktörerna spontant skall initiera trovärdiga och sammanhängande frivilliga insatser för att ta itu med aspekter av energiförbrukande produkter under hela deras livscykel.

Slutligen finns det också vissa nackdelar: självreglering är inte bindande för alla aktörerna i sektorn (möjligheten finns att somliga åker snålskjuts) och kan till skillnad från lagstiftning inte verkställas i domstol. Det går alltså inte att garantera att frivilliga åtgärder kommer att följas.

Om antagandet av ett ramdirektiv om krav på ekodesign antas, skulle detta öka de potentiella effekterna av industrins självreglering. Om man inom industrin är medveten om att kommissionen har ett effektivt redskap för att snabbt upprätta krav genom antagandet av genomförandeåtgärder, skulle industrin antingen kunna göra tillfredsställande frivilliga åtaganden eller stödja bindande krav när det är tydligt att alltför många snålskjutsåkare inte delar samma miljöförbättringsmål. Det skulle också innebära ett snabbt alternativ om ett frivilligt avtal skulle visa sig vara verkningslöst.

5.3. Minskning och förenkling av gemenskapens regelverk

Det finns redan en rad direktiv om minimikrav på energieffektivitet för vissa typer av produkter [11]. Dessa kan betraktas som genomförandeåtgärder till detta ramdirektiv när det gäller energiförbrukning i drift. Därmed uppnås en konsolidering och en förenkling av gemenskapslagstiftningen.

[11] Direktiv 92/42/EEG om effektivitetskrav för nya värmepannor (EGT L 167, 22.6.1992, s. 17), direktiv 96/57/EG om energieffektivitetskrav för elektriska kylskåp och frysar (även i kombination) för hushållsbruk (EGT L 236, 18.9.1996, s. 36), direktiv 2000/55/EG om energieffektivitetskrav för förkopplingsdon till lysrör (EGT L 279, 1.11.2000, s. 33).

Om det är nödvändigt kan dessa genomförandeåtgärder ändras genom det förfarande som beskrivs i detta ramdirektiv så att kraven kan anpassas och/eller ytterligare aspekter läggas till.

Rådets direktiv 78/170/EEG av den 13 februari 1978 om funktionen hos värmeanordningar för rumsuppvärmning och varmvattenförsörjning i nya eller befintliga icke-industriella byggnader samt värmeisolering och varmvattenförsörjning i hushåll i nya, icke-industriella byggnader [12] innehåller krav som nu ersatts av bestämmelserna i direktiv 92/42/EEG, direktiv 90/396 EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om anordningar för förbränning av gasformiga bränslen och direktiv 2002/91/EG om byggnaders energiprestanda [13]. Med tanke på att direktiv 78/170/EEG (i dess ändrade lydelse enligt direktiv 82/885/EG) nu håller på att bli föråldrat föreslås att det upphävs.

[12] EGT L 52, 23.2.1978, s. 32.

[13] EGT L 1, 4.1.2003, s. 1.

I artikel 6 i direktiv 92/42/EEG beskrivs ett frivilligt graderingssystem med stjärnor som syftar till att fastställa pannornas energiprestanda. Bestämmelserna om stjärngraderingssystemet gav inte väntat resultat och kan därför upphävas.

I direktiv 86/594/EEG [14] upprättas en standardmetod för stickprovsmätningar och tester av buller från hushållsapparater. De medlemsstater som beslutar att uppgifter om bullerutsläpp skall offentliggöras måste kräva att tillverkarna använder denna standardmetod. Enligt direktivet är det dock inte obligatoriskt att offentliggöra uppgifter om bullerutsläpp och för närvarande kräver ingen medlemsstad att dessa uppgifter skall offentliggöras. Direktiv 92/75/EEG om märkning på försäljningsstället av hushållsapparaters förbrukning av energi och andra resurser innehåller en frivillig bullerreferens som är kopplad till direktiv 86/594/EEG. Enligt det direktivet är det upp till varje medlemsstat att kräva om uppgifter om buller skall ingå i märkningen eller inte. Dessutom är många tillverkare inte nöjda med den metod som fastställdes i direktiv 86/594/EEG. Följaktligen finns dessa uppgifter i praktiken inte tillgängliga för konsumenterna. En sådan situation garanterar inte ordentlig harmonisering och den är inte tillräckligt effektiv. För att säkra överensstämmelsen med strategin för den inre marknaden och med tanke på att direktivet inte ger det förväntade resultatet, är det lämpligare att låta bullerutsläpp ingå i en mer fullständig bedömning av miljöprestanda. I detta direktiv ges en sådan sammanhängande ram som gör det möjligt att behandla denna fråga, eftersom bullerutsläpp kommer att bedömas tillsammans med produktens övriga miljöaspekter. Direktiv 86/594/EEG och hänvisningar till det i gemenskapslagstiftningen kan därför upphävas.

[14] EGT L 344, 6.12.1986, s. 24.

5.4. Överensstämmelse med annan gemenskapslagstiftning

Detta förslag överensstämmer med annan EU-lagstiftning och andra gemenskapsinitiativ om produkters miljöaspekter. Direktivet kommer att öka deras samordning och effektivitet.

Det föreslagna ramdirektivet har ett bredare tillämpningsområde än någon annan gemenskapsakt på detta område, både när det gäller vilka produkter som kan omfattas av det och beträffande miljöaspekterna. I detta avseende kan det användas för att överbygga klyftor som visat sig vara betydande. Å andra sidan finns det redan exempel på att vissa miljöaspekter på vissa produkter regleras på gemenskapsnivå. I dessa fall kommer detta förslag att tillhandahålla en sammanhängande ram som gör det möjligt att anpassa dessa för att snabbt och effektivt förbättra produkternas miljöprestanda.

WEEE-direktivet [15] reglerar hantering av avfall från somliga av de produkter som omfattas av det här förslaget (elektrisk och elektronisk utrustning) och föreskriver mål för insamling, materialåtervinning och återvinning. I direktivet fastställs även principen om att tillverkarna har det finansiella ansvaret för avfallshanteringen. Det här förslaget syftar till att ytterligare främja produktdesign som underlättar återanvändning och materialåtervinning genom att dessa aspekter systematiskt införs på ett tidigt stadium i designprocessen, och genom att tillhandahålla konkreta indikatorer för att övervaka framstegen på detta område.

[15] Rådets och Europaparlamentets direktiv 2002/96/EG om avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter (WEEE), EUT L 37, 13.2.2003, s. 24.

RoHS-direktivet [16] reglerar användningen av vissa farliga ämnen i elektriska och elektroniska produkter. Det är tydligt att utöver dessa ämnen används en rad andra ämnen i energiförbrukande produkter, och att utsläppet av dessa i miljön borde kontrolleras eller förbjudas. Det här förslaget skall uppmuntra tillverkarna att undersöka möjligheterna att begränsa användningen av dessa ämnen och minska utsläppen av dem under de olika faserna i produktens livscykel. Genom den omfattande information som kommer att ges längs hela produktionskedjan till produkttillverkarna och vidare till slutanvändarna och behandlingsanläggningarna, kommer förslaget dessutom att underlätta ett korrekt och snabbt genomförande samt övervakning av direktivet om användning av vissa farliga ämnen.

[16] Europaparlametets och rådets direktiv 2002/95/EG om begränsning av användningen av vissa farliga ämnen i elektriska och elektroniska produkter, EUT L 37, 13.2.2003, s. 19.

Det kommer att bli möjligt att ta hänsyn till energiförbrukningen under produktens hela livscykel och inte, som nu, bara under den period den är i bruk. Det kommer också att bli möjligt att snabbt upprätta kvantitativa energieffektivitetskrav i form av särskilda krav på ekodesign för att uppnå snabba framsteg när det gäller klimatförändringar och tryggad energiförsörjning. Flera direktiv som upprättar minimikrav på energieffektivitet för utrustning i bruk har redan antagits.

Åtgärder för att förbättra apparaters energieffektivitet har utarbetats för alla de tre viktigaste konsumentsektorerna: bostads-, tjänste- och industrisektorn. Fram till nu har kommissionen haft en kombinerad strategi för att göra konsumenterna uppmärksamma på mer energieffektiva modeller (energimärkning) och uppmana tillverkarna att framställa effektivare apparater (krav på energieffektivitet).

I den inledande fasen har särskild hänsyn tagits till hushållsapparater, eftersom man ansåg att det var i de privata hushållen som det var svårast för de energieffektiva apparaterna att slå igenom. Det största hindret i hushållssektorn är att konsumenterna inte får tillräcklig information eller inte har tillräcklig kännedom om enskilda apparaters energiförbrukning och energisparmöjligheter.

Krav på energieffektivitet främjar direkta förbättringar i energieffektiviteten på produktdesignstadiet. De är effektiva verktyg när det gäller att ändra marknaden och spara mycket energi till låga kostnader, särskilt när information och märkning inte räcker till för att påverka slutanvändarna. Om dessa effektivitetsförbättringar införs i produktdesignen kan vi vara säkra på att önskade besparingar kan göras. Flera av EU:s viktiga ekonomiska partners [17] har antagit eller överväger att anta krav på energieffektivitet som en politisk nyckelåtgärd i syfte att förbättra apparaters energieffektivitet.

[17] Dessa länder omfattar: USA, Kanada, Japan, Kina, Thailand, Schweiz, Sydkorea, Filippinerna, Mexiko, Nya Zeeland, Australien och Taiwan.

Krav på energieffektivitet garanterar att energieffektiviteten förbättras genom att man säkrar att de sämsta apparaterna inte släpps ut på marknaden. De kompletterar andra initiativ som produktmärkning (t.ex. direktiv 92/75/EEG om märkning av hushållsapparater).

Obligatoriska minimikrav på ekodesign eller krav på att förbättra en produkts övergripande miljöprestanda kompletterar också miljömärkningsinitiativet. Miljömärkning [18] innebär frivillig märkning av produkter som uppfyller mycket höga kvalitets- och miljökriterier. Syftet är att uppmärksamma och belöna de produkter som uppnått bäst resultat ur miljösynpunkt, och följaktligen har miljömärkningen inte alls samma mål som det här förslaget. Erfarenheter från arbetet med miljömärkningen kommer dock att vara mycket nyttiga när man skall kartlägga relevanta produkters viktigaste miljöaspekter. Omvänt kan de uppgifter som samlas in och offentliggörs till följd av genomförandet av förslaget till ramdirektiv, användas för andra aktiviteter i samband med miljömärkning. Slutligen kan de mätstandarder som används för att bedöma vissa viktiga miljö- eller funktionsparametrar som används vid miljömärkning också användas inom ramen för det här ramdirektivet (se energiförbrukning: för närvarande används samma standarder för miljömärkning, energimärkning enligt direktiv 92/75/EEG och för direktiven om krav på energieffektivitet).

[18] Europaparlamentets och rådets förordning 1980/2000 av den 17 juli 2000 om ett reviderat gemenskapsprogram för tilldelning av miljömärke (EGT L 237, 21.9.2000, s. 1).

Genom att det i förslaget till ramdirektiv tas hänsyn till produktens hela livscykel kommer det också att främja överensstämmelsen med andra gemenskapsrättsakter som inte direkt handlar om produkter, t.ex. direktivet om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar [19] eller rättsakterna om kvaliteten av olika delar av miljön (luft, vatten) och vilka utsläpp som görs. Det förväntas göra EMAS [20]-ordningen mera känd i den mån företag som deltar i EMAS kommer att kunna använda ordningen för att dokumentera att deras produkter överensstämmer med de genomförandeåtgärder som följer av det här direktivet.

[19] Rådets direktiv 96/61/EG av den 24 september 1996 om samordnande åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar (EGT L 257, 10.10.1996, s. 26).

[20] Europaparlamentets och rådets förordning 761/2001 av den 19 mars 2001 om frivilligt deltagande för organisationer i gemenskapens miljölednings- och miljörevisionsordning (EMAS).

Slutligen finns det många produktegenskaper med väsentliga eller potentiellt viktiga miljökonsekvenser som inte redan omfattas av gemenskapslagstiftningen (t.ex. materialens mängd och natur, vattenförbrukning och andra förbrukningsmaterial, utsläpp i luft och vatten). Man kommer snabbare och mer effektivt att uppnå förbättringar när det gäller miljökonsekvenserna av energiförbrukande produkter om man skapar en enhetlig ram för att bedöma produktens övergripande miljöprestanda snarare än genom att behandla dessa produkters miljöaspekter separat. En sådan fragmenterad strategi som strävar efter förbättringar av enskilda aspekter kan få negativa konsekvenser för andra miljöaspekter.

Förslaget till ramdirektiv om krav på ekodesign för energiförbrukande produkter kommer alltså att komplettera och underlätta genomförandet och övervakningen av befintliga EU-åtgärder. Det kommer också att ge den rätta ramen för att snabbt behandla nya miljöproblem.

6. RÄTTSLIG GRUND

Detta direktiv kommer att reglera villkoren för utsläppande på EU-marknaden av energiförbrukande produkter genom en harmonisering av produkternas miljöskyddskrav. Målet är att uppnå högre miljöskydd samtidigt som man avskaffar eller undviker handelshinder och förebygger snedvriden konkurrens som följer av potentiella skillnader mellan systemen. Det är därför av central betydelse att man skapar en hållbar utveckling, skyddar allmänhetens intressen samtidigt som man förbättrar villkoren för den inre marknaden och tryggar energiförsörjningen.

Detta är inte det första exemplet på EU-lagstiftning som grundar sig på artikel 95 i fördraget samtidigt som det också har andra politiska mål som t.ex. miljöskydd. Direktiven om förpackningar och batterier inom avfallshanteringsområdet samt det kommande RoHS-direktivet är också baserade på artikel 95. Ett nyligen antaget direktiv om buller från utrustning som är avsedd att användas utomhus är också baserat på artikel 95. Samma gäller för lagstiftningen om utsläpp från motorer till mobila maskiner (andra än vägfordon), för de befintliga direktiven om minimikrav på energieffektivitet och för ramdirektivet om energiförbrukningsmärkningen av hushållsapparater.

Samtidigt står det explicit i artikel 95.3 i EG-fördraget att "kommissionen skall i sina förslag [...] om hälsa, säkerhet samt miljö- och konsumentskydd utgå från en hög skyddsnivå". Dessutom ger artikel 95.4 och 95.5 medlemsstaterna möjlighet att behålla eller införa nationella bestämmelser om miljöskydd om det skulle föreligga ett problem som är specifikt för den medlemsstaten och om de grundar sig på nya vetenskapliga belägg.

Avslutningsvis kan påpekas att artikel 95 därför är lämplig för att harmonisera kraven på produkters design för att göra dem mer miljövänliga och förbättra energiförsörjningstryggheten.

7. EXTERNT SAMRÅD

Det här förslaget är resultatet av sammanslagningen av två initiativ som tidigare utarbetats av olika avdelningar inom kommissionen. Det ena handlade om elektrisk och elektronisk utrustnings miljöpåverkan (utkastet till direktivet om elektriska och elektroniska produkter). Det andra rörde krav på energieffektivitet för utrustning avsedd för slutanvändare. När det gäller elektriska och elektroniska produkter inleddes ett formellt samrådsförfarande i september 2000 med bilaterala möten med den europeiska industrins branschorganisationer. En rad stora företag (Siemens, Phillips, Motorola, IBM, Intel, Ericsson, Nokia osv.) och småföretagarorganisationer deltog. Deltagarantalet var relativt begränsat (25-30 deltagare) och mötena baserades på ett mycket informellt arbetsutkast till direktiv, så att man kunde koncentrera sig på de grundläggande koncepten och principerna som behövde behandlas samt att kartlägga de viktigaste frågorna, snarare än att föra djupgående diskussioner om en särskild text. Samtidigt fördes bilaterala diskussioner med icke-statliga miljöorganisationer i vilka man betonade den nya metoden och dess funktion. Samtidigt fördes diskussioner med representanter från Cenelec för att undersöka hur standardiseringskraven i det nya direktivet skulle kunna behandlas. I november 2000 ägde ett mycket större multilateralt möte rum. I mötet deltog alla berörda parter, även tillverkare, leverantörer, representanter från avfallshanteringsanläggningar och icke-statliga organisationer samt tjänstemän från medlemsstaterna (ungefär 70 personer deltog i mötet). Med tanke på initiativets industriella och miljömässiga aspekter var tjänstemän från både industri- och miljödepartementen inbjudna. Vid mötet koncentrerade man sig på de principer som ligger till grund för förslaget i syfte att skapa intresse och uppnå grundläggande förståelse bland alla berörda parter.

Efter denna inledande runda lade kommissionens avdelningar fram ett nytt utkast vid ett möte i början av mars 2001 med mer än 100 företrädare från medlemsstaterna, industrin, standardiseringsorganen och icke-statliga organisationer. Vissa deltagare höll med om att det fanns ett behov av en rättslig ram för att införa miljöhänsyn i produktdesignen, men flera kritiska kommentarer hördes också om tydligheten och om möjligheten att tillämpa kraven i texten om elektriska och elektroniska apparater. Tvivel framfördes också om detta initiativs överensstämmelse med andra befintliga eller kommande gemenskapspolitiska åtgärder avseende dessa produkters miljöaspekter. Bilaterala diskussioner om den här texten fortsatte under hela 2001 och en lång rad praktiska problem med genomförandet togs upp. Som exempel kan nämnas potentiella svårigheter för små och medelstora företag och hur man skulle kunna komma till rätta med dem, standardiseringens roll, livscykeltänkande i syfte att införa miljöaspekter i design av elektriska och elektroniska apparater samt datainventering och behov i samband med datainlämning. En teknisk workshop med mer än 130 deltagare organiserades i februari 2002 för att diskutera dessa frågor vid fyra parallella möten. Resultaten av denna workshop samt de kommentarer som berörda parter lämnat angående arbetsdokumentet lades ut på Internet.

Samtidigt utarbetades utkastet till ramdirektiv om minimikrav på energieffektivitet. Olika intressegrupper har rådfrågats om ett arbetsdokument som innehöll ett utkast till motivering och frågor om vilka de viktigaste punkterna som borde tas upp i artiklarna var. Intressegrupperna hade möjlighet att lämna kommentarer under en workshop den 30 april 2002 till vilken företrädare för medlemsstaterna, kommissionen, industrin, konsumenterna och icke-statliga organisationer inbjöds att delta. Protokollen från workshopen spreds sedan tillsammans med intressegruppernas kommentarer. Den förslagna strategin mottogs överlag positivt. Företrädarna för industrin bad dock kommissionen att undvika att överlappa och/eller motsäga direktivet om elektriska och elektroniska apparater.

Till följd av dessa samråd kom kommissionen fram till att båda direktivens mål skulle uppnås lättare genom ett enda sammanhängande ramdirektiv som skulle ge gemenskapen möjlighet att vidta genomförandeåtgärder för bestämda produkter på grundval av en rad olika kriterier. Samtidigt skulle det vara möjligt att sätta upp konkreta, mätbara krav för särskilda parametrar, t.ex. energiförbrukning i drift. Dessa koncept och motsvarande ordningar har införts i det här ramdirektivet om ekodesign av energiförbrukande produkter.

Ett första utkast till det här ramdirektivet lades fram för intressegrupperna för att de skulle kunna lämna kommentarer, och kommissionen diskuterade det med dem vid ett möte den 18 november 2002. En lista på de organisationer som deltog vid detta möte finns i bilagan till motiveringen. Trots att de var positivt inställda till ett helhetsperspektiv ville vissa företrädare för medlemsstaterna försäkra sig om att upprättandet av krav på energieffektivitet inte skulle försenas p.g.a. att de integrerades i det föreslagna direktivet. Företrädare för icke-statliga miljöorganisationer kritiserade texten av samma anledning och vissa efterlyste t.o.m. att idén att slå samman de två förslagen skulle överges. Företrädare för industrin var angelägna om att öka betydelsen av självreglering i största möjliga utsträckning och tillsammans med företrädare från konsumentskyddsorganisationer välkomnade de sammanslagningen av de två initiativen. Både konsument- och miljöorganisationerna uttryckte oro över att det inte skulle finnas tillräckliga resurser inom kommissionen för att hantera ett tillräckligt stort antal genomförandeåtgärder och att de själva inte skulle kunna följa utarbetandet av dessa åtgärder. Protokollen och de kommentarer som lämnats spreds. Bidrag togs emot fram t.o.m. den 15 december 2002 och många intressegrupper svarade skriftligt. Generellt sett accepterades de grundläggande elementen (ramdirektiv, kommittéförfarande, rättslig grund) men tvivel uttrycktes när det gäller vissa aspekter (intressegruppernas deltagande vid utarbetandet av genomförandeåtgärder, tillämpningsområde, möjlighet att uppfylla de allmänna kraven, engagemang för att uppnå miljömålen). Kommissionen beaktade kommentarerna och ändrade texten för att ta hänsyn till dem i så stor utsträckning som möjligt. Dessa kommentarer finns på Internet [21]. I den reviderade texten infördes en rad viktiga förtydliganden i definitionerna och genomförandet av de allmänna kraven på ekodesign. Många tekniska aspekter i bilagorna har också förbättrats till följd av intressegruppernas kommentarer.

[21] HTTP://EUROPA.EU.INT/COMM/ENTERPRISE/ELECTR_EQUIPMENT/EEE/INDEX.HTM

8. MILJÖKONSEKVENSER

Energiförbrukande produkter påverkar miljön på en rad olika sätt under hela sin livscykel. Utvinning (t.ex. metaller) eller produktion (t.ex. polymer) från råvara, förädling av dessa råvaror till funktionella komponenter och sammansättning av dessa till hela delar av utrustningen innebär konsekvenser för miljön. Det samma gäller för transport, installation och naturligtvis användning av denna utrustning samt hantering av det avfall som uppstår när produkterna är uttjänta.

Exempel på sådan miljöpåverkan är användningen av materiella resurser, även färskt vatten, vid tillverkning men också vid användningen av produkterna (t.ex. i form av förpackningar eller förbrukningsartiklar, t.ex. bläck och toner eller rengöringsmedel); energiförbrukningen under olika faser av produktens livscykel, särskilt under användningsfasen; utsläpp i samband med utvinning av råvaror (t.ex. från gruvverksamhet), tillverkning (t.ex. rengöring, ytbehandling), transport, användning (t.ex. utsläpp av partiklar, NOx osv. från motorer) och hantering av produkten när den är uttjänt (t.ex. eventuella utsläpp av ämnen som bryter ner ozonskiktet vid hantering av uttjänta kylskåp eller luftkonditioneringsutrustning, utsläpp av giftiga ämnen som tungmetaller vid deponering av elektroniska apparater osv.); avfallsproduktion under de olika faserna i produktens livscykel, särskilt när produkten är uttjänt.

För vissa kategorier av energiförbrukande produkter kan marknadsutvecklingen och de tekniska framstegen förvärra deras miljökonsekvenser. Denna förvärring är en uppenbar biverkning av ökad förbrukning, och den kan också följa av att produkterna blir mer funktionella och komplexa eftersom det kan vara nödvändigt att använda fler olika material eller nya material för att förbättra dessa egenskaper. Snabb innovation i kombination med moderna konsumtionsmönster leder ofta till, i synnerhet för konsumentprodukter, att produkter byts ut innan de nått slutet av deras tekniska livslängd.

Detta kan illustreras av att hushållsapparater och kontorsutrustning står för över 25 % av den slutliga elektricitetsförbrukningen och är en av de sektorerna där energiförbrukning ökar snabbast [22]. 17 % av den elektricitet som används i hushållen går till belysning [23]. Cirka 75 % av de ungefär 1,2 miljoner ton specialglas som tillverkats i EU används i elektrisk och elektronisk utrustning [24]. Denna utrustning utgör också ungefär 7,3 % av den totala plastförbrukningen i Västeuropa och

[22] IEA-rapporten om energimärkning och energistandarder.

[23] "Revising the ecolabel criteria for lamps", 1999. AEA-rapport utarbetad för generaldirektoratet för miljö, s. 11.

[24] Uppgifter från special glass industry federation 2003.

förbrukningen har ökat stadigt sedan 1990 (med 25 % sedan 1995). [25]

[25] Endast få typer av stora plaststycken används i större apparater, medan det i IT- och telekommunikationsutrustning (som står för 26 % av den totala plastförbrukningen i elektrisk och elektronisk utrustning) ingår en rad olika polymertyper; broschyr utgiven av the Association of Plastics Manufacturers in Europe (APME), 2001.

I många fall, särskilt för konsumentprodukter med en lång livscykel, t.ex. hushållsapparater, har användarfasen och i synnerhet energiförbrukningen när apparaten är i bruk, en avgörande betydelse för produktens övergripande miljöprestanda. Det finns dock exempel på att även produktionen av material kan spela en viktig roll (t.ex. mobiltelefoner), eller där hanteringen av produkten när den är uttjänt är en viktig komponent (t.ex. medicintekniska produkter). Dessutom är det ofta inte lätt att peka ut en enda av produktens miljöaspekter och hävda att den spelar den avgörande rollen. Redan i designfasen måste man ta hänsyn till miljöaspekterna under hela produktens livscykel. Som exempel kan nämnas att lysrör är mer energieffektiva än glödlampor men att de kräver användning av kvicksilver som är ett farligt ämne. I en rengöringsmaskin kommer minskad användning av rengöringsmedel normalt sett att leda till ökad vattentemperatur (och följaktligen högre energiförbrukning). Om en produkt görs lättare eller mindre kan det göra materialåtervinningen svårare.

Utöver dessa avvägningar i miljöfrågor måste produktdesignern ta hänsyn till andra tekniska (t.ex. säkerhet, funktionalitet) och ekonomiska aspekter.

Man kan därför dra slutsatsen att storleken och mångfalden av energiförbrukande produkters miljökonsekvenser kräver ett helhetsperspektiv där alla produktens miljöaspekter i princip kan behandlas. Lösryckta försök att optimera enskilda miljöaspekter riskerar att förflytta problemet någon annanstans istället för att lösa det, och det tar också ifrån designern den flexibilitet som är nödvändig för att avväga miljökrav och andra krav på produkten. Produkterna måste naturligtvis uppfylla alla de kvantitativa krav som lagstiftaren kan sätta upp.

Även om det generellt sett accepteras att de viktigaste miljöaspekterna fokuseras kring materialanvändning, energiförbrukning och de olika beståndsdelarnas toxicitet, är det inte möjligt att i förväg fastställa vilka prioriteringar och mål som skall uppnås för alla energiförbrukande produkter. Detta kan endast göras på produktnivå eller, för vissa givna miljöparametrar, på produktfamiljsnivå, som är den lämpliga nivån för att samla in viktiga uppgifter och fastställa kvantitativa mål.

Dessutom kan nya vetenskapliga rön eller ny marknadsutveckling kasta ljus över, eller skapa, hittills oförutsedda behov som måste hanteras inom en sammanhängande ram som gör det möjligt att vidta snabba målinriktade åtgärder. Detta garanteras av det föreslagna ramdirektivet eftersom man i direktivet fastställer tydliga kriterier för urval av vilka produkter som skall omfattas av kraven på ekodesign. Direktivet innehåller också indikatorer för övervakning av de framsteg som görs i fråga om miljöprestanda och skapar möjlighet att införa kvantitativa krav på vissa aspekter när detta är lämpligt.

En tydlig distinktion måste göras mellan verkliga miljökonsekvenser (t.ex. klimatförändringar, skogsförstöring p.g.a. surt regn, eutrofiering, förtunning av ozonskiktet osv.), som delvis beror på produkter och miljöaspekter av produkter som kan relateras till dessa konsekvenser (energiförbrukning och utsläpp av växthusgaser, utsläpp av försurande ämnen, utsläpp av ämnen som stör syrebalansen, utsläpp av ämnen som påverkar ozonskiktet i stratosfären).

Eftersom den praktiska tillämpningen av ett direktiv som syftar till att garantera fri rörlighet för varor och av genomförandeåtgärder, endast kan vara möjligt och garantera tillräcklig insyn om den är baserad på konkreta, mätbara och jämförbara kriterier för produkten, och om produktens verkliga miljökonsekvenser inte bara beror på dess utformning utan också på det sätt som den är tillverkad och använd på och hur den hanteras när den är uttjänt, samt andra förhållanden i de olika faserna i produktens livscykel, fokuserar det föreslagna direktivet på mätbara miljöaspekter hos produkten snarare än på alla de faktiska miljökonsekvenserna som är svåra att kvantifiera och utvärdera fullt ut.

Dessutom måste man komma i håg att i många fall kan designern och tillverkaren inte kontrollera produktens faktiska miljökonsekvenser. T.ex. kan tillverkaren utforma produkten så att dess material lätt kan återvinnas, men han kan på en global marknad vara oförmögen att på ett effektivt sätt kontrollera om produkten när den blir avfall kommer att materialåtervinnas enligt designspecifikationerna eller t.o.m. om den kommer att samlas in separat. Ett annat exempel är energiförbrukning i drift, som kan variera avsevärt för samma apparat beroende på konsumenternas vanor och disciplin. Även de verkliga miljökonsekvenserna av energiförbrukning varierar väsentligt beroende på hur energin har framställts: miljökonsekvenserna av att producera samma antal kilowattimmar elektricitet kan variera stort beroende på om de produceras från fossila eller förnybara energikällor. Därför är syftet med ramdirektivet att prioritera de av produktens miljöaspekter som kan påverkas på ett hållbart sätt genom produktens design.

Naturligtvis kommer de övergripande effekterna av ramdirektivet att bero på hur många genomförandeåtgärder som vidtagits och på antalet frivilliga avtal som industrin ingått till följd av detta initiativ. Man uppskattar att effekten av t.ex. kraven på utrustningens energiförbrukning under drift och de härav följande minskningar av koldioxidutsläppen [26] skulle kunna bli betydande med tiden, och uppgå till 200 miljoner ton/år senast år 2020, när all utrustning som för tillfället är i bruk har bytts ut. En mer detaljerad utvärdering av eventuella konsekvenser av den föreslagna åtgärden på minskningen av koldioxidutsläppen ges senare i motiveringen.

[26] BASERAD PÅ PROGNOSER FÖR GEMENSKAPENS ELPRODUKTION FÖR PERIODEN I FRÅGA.

9. EKONOMISKA KONSEKVENSER FÖR TILLVERKARNA

På det här stadiet är det lämpligt att än en gång understryka att det här ramdirektivet inte direkt kommer att skapa rättsliga förpliktelser för eller krav på tillverkarna. Sådana förpliktelser uppstår endast då genomförandeåtgärderna vidtas. Före vidtagandet av varje genomförandeåtgärd kommer en särskild konsekvensbeskrivning att utföras. I bedömningen kommer man att beakta konsekvenserna för tillverkarna i fråga om konkurrenskraft, innovation, marknadstillgång och kostnader.

Man bör komma ihåg att miljöhänsyn kan vara en fullständig del av produktutformningen och att miljöförbättringar ofta går hand i hand med andra produktkrav [27]. Det finns dessutom en allt större efterfrågan från konsumenter och företagskunder (via underleverantörer) men också från aktieägare på att man antar miljövänliga lösningar i allmänhet och miljöledningssystem i synnerhet [28]. Att främja en hållbar struktur i industriproduktionen, särskilt genom införandet av livscykeltänkande när det gäller produkter, håller på att bli en tillväxt- och produktivitetsfaktor, något som speglades i resultaten från världskonferensen om hållbar utveckling i Johannesburg [29].

[27] Se APPLE, mars 2000 - "A case-study of the Power Mac G4 desktop Computer", s. 4.

[28] "European SMEs and social and environmental responsibility" s. 40.

[29] "Industripolitiken i ett utvidgat Europa", meddelande från kommissionen KOM(2002) 714 slutlig, 11.12. 2002.

I vissa fall kan införandet av miljöaspekter i produktdesignen under de inledande faserna medföra kostnader t.ex. för anpassningen av interna företagsstrukturer, inhämtande av nödvändig miljöinformation och expertis och genomförandet av lämpliga designlösningar. Att utarbeta och uppdatera handlingar om överensstämmelse kommer också att medföra vissa ytterligare kostnader. Hur stora dessa kostnader kommer att bli beror på hur långt företagen redan kommit i fråga om att integrera miljöaspekter av ovan nämnda anledningar. För det allt större antal företag som redan har gjort detta innan en genomförandeåtgärd vidtas kommer kostnaderna att bli minimala.

Även när det ändå uppkommer vissa kostnader förväntas dessa att minska gradvis eftersom genomförandet av direktivet och standardiseringen bidrar till att jämförbara uppgifter och verktyg för design i högre grad blir offentligt tillgängliga och följaktligen blir det enklare och billigare att använda dem för att göra miljöbedömingar [30]. Dessutom har erfarenheter visat att förbättringar av miljöprestandan också har positiva ekonomiska effekter för tillverkarna i fråga om direkta besparingar (t.ex. minskade material- och energikostnader; lägre tillverkningskostnader, t.ex. p.g.a. nedsatt tidsåtgång vid montering och genom produktoptimering [31]; lägre kostnader för överensstämmelse med miljölagstiftningen i form av minskade kostnader för avfallshantering och utsläppsminskning; pålitligare produkter). Det är särskilt design som underlättar återanvändning och materialåtervinning som kommer att minska tillverkarnas kostnader för hanteringen av deras produkter när de är uttjänta. Utöver dessa fördelar finns det också andra ekonomiska vinster att göra, t.ex. ökad acceptans hos kunder (privat, industriell eller i samband med offentlig upphandling) och på finansmarknaderna.

[30] I fråga om kommunikation mellan företagen finns det starka marknadskrafter inom sektorn som är för tillhandahållande av miljöinformation om produkterna. Den skall omfatta krav på information från offentliga upphandlare, frivillig miljöledning och frivilliga initiativ för ekodesign. Detta har lett till att fler av de stora multinationella tillverkarna av konsumtionsvaror har utarbetat egna enkäter om försörjningskedjan, som oftast fokuserar på farliga kemikalier och tungmetaller i de komponenter de levererar. Dock hade både tillverkare och leverantörer problem med att tillhandahålla och kräva uppgifter i olika format. Det gjorde det svårt för inköpare att jämföra de tillhandahållna uppgifterna, och för leverantörerna är det mycket tidskrävande och ineffektivt att fylla i olika enkäter. Därför fanns ett tydligt behov av att utveckla standardiserade format för svar och infomation. "Environmental Product Declaration schemes"- undersökning genomförd för kommissionen, generaldirektoratet för miljö, 2002

[31] Minskad nedmonteringstid ökar materialåtervinningsmöjligheterna för de allra flesta energiförbrukande produkter. Genom att redan i designfasen ha detta som mål minskar man samtidigt den tid som behövs för att montera produkten under tillverkningen. Minskad energiförbrukning i elektroniska produkters interna kretslopp begränsar också värmeavgivelsen och därmed behovet av ventilation, vilket medför att enklare produktion och lägre kostnader.

Dessa faktorer stöder också antagandet att marginalkostnaden för tillverkare för att införa krav på ekodesign inte kommer att vara särskilt stor. Under alla omständigheter kommer de att utvärderas noggrant i samband med konsekvensanalyserna som kommer att göras i samband med genomförandeåtgärderna. Dessutom kommer samma villkor att gälla alla tillverkare som konkurrerar på samma marknad.

Det är mycket troligt att integreringen av miljöhänsyn i produktdesignen generellt sett kommer att förbättra tillverkarnas inblick i design- och tillverkningsprocessen samt i försörjningskedjan, distributionen och servicen av deras produkter. Detta kan leda till att resurserna utnyttjas bättre och att kostnaderna minskar, vilket kommer att väga upp de ursprungliga utgifterna. Denna hypotes har bekräftats av en rad olika fallstudier [32]. En sådan process skulle kunna betraktas på samma sätt som införandet av kvalitetsaspekter under 1980-talet: istället för att vara dyr eller oförenlig med andra krav på produkten har de systematiska och allmänna kraven på kvalitet varit en källa till många innovationer och den har blivit en del i företagens dagliga liv [33].

[32] Se rapporten från GreenPack-projektet "Green is the colour of money -- Commercial success stories from eco-design", augusti 2001.

[33] Se också "Environmental concern in electronics Product development", G. Johansson, IVF, mars 2002.

Dessa anledningar har under många år varit avgörande för en lång rad företags (särskilt större företags) beslut att införa ekodesign. För dessa företag kan man anta att direktivet endast kommer att medföra minimala kostnader.

Situationen kan i vissa avseende se annorlunda ut om tillverkarna inte har haft någon särskild anledning till att införa tekniska lösningar som skulle kunna förbättra miljöprestandan. Tillverkarna får i regel inte några omedelbara fördelar om de gör sina produkter mer energieffektiva i bruk, såvida de inte direkt riktar sig till konsumenterna (t.ex. genom produktmärkning) och marknadsför förändringarna på lämpligt sätt. Detta innebär att upprättandet av krav på ekodesign i vissa fall kommer att begränsa tillverkarnas handlingsfrihet, vilket de måste beakta.

Det är därför viktigt

* att anpassningsperioden och tidsplanen för att införa ett krav är förnuftiga, särskilt med tanke på små och medelstora företag,

* att det skapas en lämplig balans mellan nivån på de planerade kraven och deras tekniska och ekonomiska genomförbarhet, samt att man tar hänsyn till särskilda tendenser på marknaden,

* att man hittar lämpliga tekniska lösningar för att nå den krävda nivån där patentskyddade lösningar i princip inte används,

* att lämpliga samråd genomförs,

* att sammanhanget och överensstämmelsen med annan gemenskapslagstiftning eller andra politiska initiativ (t.ex. energimärkning, kriterier för miljömärkning, begränsningar i användningen av farliga ämnen, hantering av avfall från elektriska och elektroniska produkter) garanteras.

Särskilda krav på ekodesign på gemenskapsnivå har positiva konsekvenser för tillverkarna i form av tydliga regler för ingenjörsvetenskap, bättre övervakningsmöjligheter för marknadstillsynsmyndigheter samt större rättssäkerhet och mindre marknadsosäkerhet.

Den systematiska integreringen av miljöaspekter i produktdesignen kommer slutligen att väsentligt underlätta kostnadseffektiv överensstämmelse med särskilda krav på ekodesign. Tillverkare med god kännedom om miljöaspekterna och möjligheterna till att förbättra sina produkter uppfyller redan i stor utsträckning de särskilda krav på ekodesign som kan komma att antas.

10. BEDÖMNING AV ÖVERENSSTÄMMELSE

Metoder för att bedöma produkternas överensstämmelse med viktiga krav eller harmoniserade standarder baserade på den s.k. "helhetsmetoden" har antagits på gemenskapsnivå [34], [35] och dessa har införts i det här förslaget. Som en generell regel föreslås ett allmänt förfarande för bedömning av överensstämmelse som endast grundar sig på självbedömning.

[34] Rådets resolution on a global approach to conformity assessment, EGT N° C 10/1, 16.1.90, s. 1.

[35] Rådets beslut 90/683/EEG concerning the modules for the various phases of the conformity assessment procedures which are intended to be used in technical harmonisation directives, EGT N° L 380, 31.12.1990, s. 13.

I samband med självbedömningen skall tillverkarna utarbeta tekniska handlingar och rapporter om de prövningar som genomförts som stöd för den försäkran om överensstämmelse som de också måste avge. De myndigheter som är ansvariga för marknadsövervakningen skall alltid ha tillgång till alla dessa handlingar, särskilt om det uppstår tvivel kring en viss produktmodells överensstämmelse. Detta är formella förfaranden som måste följas innan tillverkaren har rätt att CE-märka produkten, vilket är en förutsättning för att man skall kunna handla fritt med produkten på den inre marknaden. Vissa kritiker har uttryckt tvivel om självbedömningsförfarandets effektivitet eftersom ingen tredje part är inblandad innan produkten släpps ut på marknaden. Under de förhållanden som beskrivits ovan anses självbedömningsförfarandet vara tillräckligt, särskilt om man beaktar att överträdelser är straffbara enligt den nationella handelslagstiftningen och att falska försäkringar om energieffektivitet skulle kunna medföra mycket negativ reklam. Man anser också att ett sådant självbedömningsförfarande i princip är bättre lämpat för små och medelstora företag.

Dock kan förfaranden som skall genomföras innan produkten släpps ut på marknaden (typ- och/eller produktkontroller som utförs av en tredje part) vara bättre lämpade för särskilda produkter. Därför föreslås att man behåller möjligheten att använda dessa förfaranden i en särskild genomförandeåtgärd men endast om det är välmotiverat och då det finns handlingar som styrker det.

En innovativ aspekt av det här förslaget är att det gör det möjligt att använda miljöledningssystem som tar vederbörlig hänsyn till produktdesign och miljöprestanda som metod för överensstämmelse. Detta innebär inte att alla produkter som tillverkas på ett tillverkningsställe eller av ett företag som har ett miljöledningssystem som uppfyller kraven i bilaga V till det här förslaget, nödvändigtvis överensstämmer med direktivet. De krav på ekodesign som specificeras i den gällande genomförandebestämmelsen måste också följas. I de fall där det finns en EMAS-certifiering som omfattar produktdesign förmodas denna överensstämma med kraven i bilaga V. Enligt artikel 7.2, tredje stycket är det möjligt att använda ett ISO-14001-system som grund för ett miljöledningssystem i enlighet med bilaga V, under förutsättning att systemet omfattar produktdesign.

11. FÖRMODAD ÖVERENSSTÄMMELSE

EU:s miljömärke tilldelas produkter med mycket hög miljöprestanda. Kriterierna för tilldelning av EU:s miljömärke fastställs på EU-nivå genom institutionella avtal. Dessa avtal garanterar att kraven är tydliga, att lämpliga analyser görs samt att intressegrupper får möjlighet att komma till tals. Produkter försedda med miljömärket förmodas därför överensstämma med de krav på ekodesign som fastställts inom denna ram, där detta krav är ett av kriterierna för att tilldelas miljömärket. Det anses inte lämpligt att ge andra nationella eller internationella miljömärkningar samma status, eftersom de inte kontrolleras av gemenskapens lagstiftningsförfaranden.

Standardisering kan vara till nytta när det gäller att fastställa metoder för mätning av de miljöparametrar som genomförandeåtgärderna innehåller. I vissa fall kan standardisering användas för att beskriva parametrarna bättre (t.ex. återvinningsbarhet) genom enkla fysiska enheter/indikatorer. Dessutom kan standardisering vara till nytta när det gäller informationsinlämning, databaser, checklistor osv..

De standardiseringsansvariga kommer under inga omständigheter att uppmanas fastställa en gräns för en bestämd miljöaspekt.

På grundval av erfarenheterna från genomförandet av det här direktivet och med hänsyn till utvecklingen inom andra relaterade områden kan det framkomma andra metoder för att fastställa förmodad överensstämmelse som kan komma att användas i framtiden. Det kan t.ex. vara lämpligt att åter utvärdera möjligheten att använda miljödeklarering av produkter, om lämpliga gemenskapsramar upprättas.

12. BEDÖMNING AV MILJÖPRESTANDA OCH EKOLOGISK PROFIL

Den ekologiska profilen är en beskrivning av en produkts viktigaste miljöaspekter under hela dess livscykel, uttryckt i mätbar input och output. Som förklarats tidigare ligger fokus på de miljömässigt viktigaste aspekterna (t.ex. energiförbrukning och utsläpp av växthusgaser, utsläpp av försurande ämnen, utsläpp av ämnen som stör syrebalansen, utsläpp av ämnen som påverkar ozonskiktet). Detta kommer att leda till att produkternas miljöbelastning kommer att begränsas och därmed minskar också konsekvenserna (t.ex. klimatförändringar, skogsförstöring p.g.a. surt regn, eutrofiering, förtunning av ozonskiktet i stratosfären) av produkternas miljöaspekter. Det är klart att kraven på ekodesign kommer att tillämpas på de miljöaspekter hos energiförbrukande produkter som har tydliga konsekvenser för miljön.

Det är inte obligatoriskt att göra en livscykelanalys enligt internationella standarder för att fastställa den ekologiska profilen. Ett sådant krav skulle kunna skapa oproportionerligt stora bördor för företagen, både i kostnader och personal, särskilt för små och medelstora företag. Dessutom måste man komma ihåg att konceptet med livscykelanalyser ännu inte är färdigutvecklat och resultaten av en sådan analys är inte alltid lätta att tolka [36]. Samtidigt håller dock livscykelanalyserna på att bli billigare och mer användbara, även för mindre företag. Om det finns uppgifter från en livscykelanalys, och dessa kan bidra till att fastställa den ekologiska profilen, kan de användas. Dessutom bör man komma ihåg att målsättningen med detta ramdirektiv är att belysa faktorer som kan påverkas väsentligt av produktdesignen. I bilaga I finns en rad indikatorer på miljöprestanda som i regel anses relevanta för de produkter direktivet gäller. Genomförandeåtgärderna kommer att innehålla relevanta parametrar för de produkter de gäller.

[36] Särskilt har bedömningen av de faktiska miljökonsekvenserna som är en integrerad del av ISO 14040-standarderna, en rad begränsningar (geografiska och tidsmässiga skillnader mellan miljöprocesser och ekosystem, bristande lineärt förhållande mellan systemets belastning och miljöpåverkan, olika grundläggande värderingar och principer hos parterna, vilka leder till att miljöfrågorna utformas olika och resultaten tolkas på olika sätt) se "Evolution and development of the conceptual framework and methodology of life-cycle impact assessment", SETAC, januari 1998.

Det finns många uppgifter om energiförbrukande produkters miljöprestanda. Dessa uppgifter har framkommit t.ex. vid undersökningar som företag redan utfört, undersökningarna som utarbetades i samband med miljömärkningen samt från andra offentliga databaser och webbaserade verktyg för ekodesign. Dessa uppgifter kan vara mycket användbara för att fastställa den ekologiska profilen. Det finns anledning att förvänta sig att de olika industrisektorerna kommer att utveckla system för deras egna produkter för att utföra analyserna. De uppgifter som framkommer och som kommer att offentliggörs till följd av det här direktivet och genomförandeåtgärderna (enligt t.ex. uppgiftskraven i bilaga I) kommer också att bidra till att man får en mer acceptabel bild av vilka de lämpliga särskilda miljöparametrarna är. Det kommer därför att bli lättare att "mäta" och upprätta riktmärken för produkternas miljöprestanda.

Analysen skall utformas så att den överensstämmer med det detta direktivs övergripande miljömässiga mål, nämligen att göra de energiförbrukande produkterna mer miljövänliga. I analysen skall man ta hänsyn till den "tekniska nivån". Detta begrepp refererar inte till de senaste vetenskapliga framstegen utan speglar en god teknisk nivå med beaktande av industriell genomförbarhet samt gällande standarder och praxis. Det är nödvändigt att hitta en "lämplig balans", vilket innebär att tillverkaren måste ta hänsyn till flera olika krav samt vara flexibel för att kunna göra det på ett lämpligt sätt. Standardisering kan vara till nytta men kommer inte att användas för att fastställa gränser för miljöfrågor.

Somliga intressegrupper har kritiserat det faktum att bilaga I inte innehåller juridiskt bindande mål och tydliga miljöprioriteringar. Det bör här nämnas att detta är ett ramdirektiv som syftar till att ge gemenskapen möjlighet att agera snabbt och flexibelt när det finns behov av det och att bindande gränser därför inte kan fastställas på det här stadiet. Möjligheten att fastställa dem beskrivs dock tydligt.

Målsättningen med bilaga I är alltså att beskriva hur livscykeltänkandet med hänsyn till miljöaspekter skall göras till en integrerad del i designprocessen, hur resultaten skall övervakas och hur nödvändiga uppgifter skall sändas till berörda parter så att designförbättringar konkret omvandlas till verkliga förbättringar för miljön. Den inför inte en förpliktelse att genomföra en fullständig livscykelanalys av energiförbrukande produkter innan de släpps ut på marknaden. Utvärderingen av miljöaspekterna under en produkts hela livscykel bör genomföras på grundval av miljömässigt relevant input och output. Denna utvärdering kommer att styras av genomförandeåtgärder som innehåller allmänna krav på ekodesign genom att dessa genomförandeåtgärder specificerar de relevanta parametrar för ekodesign för produkterna de omfattar. Detta skall ske efter en konsekvensanalys. Utvärderingen skall utformas så att företagen kan genomföra den utan att det innebär orimligt stora kostnader.

13. METOD FÖR ATT FASTSTÄLLA NIVÅN FÖR SÄRSKILDA KRAV PÅ EKODESIGN

Direktivet ger också möjlighet att vidta genomförandeåtgärder med särskilda krav på ekodesign.

Särskilda krav på ekodesign är kvantitetsbestämda och mätbara krav på en bestämd miljöaspekt hos produkten, t.ex. energiförbrukning under drift. De kan införas när en viktig miljöaspekt tydligt klarlagts och när den motiverar att åtgärder vidtas (t.ex. energiförbrukning och därtill knutna växthusgaser i samband med Kyoto-protokollet). Definitionen av en sådan viktig miljöaspekt sker på grundval av uppgifter och analyser som omfattar produktens hela livscykel. Även om sådana omfattande uppgifter (ännu) inte finns tillgängliga kan dock särskilda krav på ekodesign upprättas, om det anses nödvändigt att handla, efter kontroll att åtgärden i fråga kommer att medföra en minskning av produktens miljökonsekvenser under hela dess livscykel.

Ett viktigt steg i riktning mot att upprätta särskilda krav på ekodesign är att fastställa lämpliga mätmetoder, i vilka man tar hänsyn till produktens normala användning (t.ex. full- eller delbelastning, klimatförhållanden osv.), samt prestanda och kännetecken som gör produkten mer användbar och hanterbar för konsumenterna. Om det inte redan finns harmoniserade standarder för mätning fastställs dessa normalt sett genom mandat till de europeiska standardiseringsorganen. När en mätmetod väl är fastställd görs en bedömning av prestandan av de produkter som finns på marknaden. Detta gör det möjligt att utvärdera mellan vilka ytterligheter produkternas prestanda sträcker sig och vilket genomsnittsvärde de har. I enlighet med EU:s internationella förpliktelser, bl.a. de som framgår av Världshandelsorganisationens avtal om tekniska handelshinder, bör man också ta hänsyn till internationella standarder när man fastställer genomförandeåtgärder, under förutsättning att de är effektiva eller lämpliga för att uppnå de planerade målen.

Efter marknadsanalysen skall en teknisk/ekonomisk analys göras vars syfte är att kartlägga ekonomiskt och tekniskt genomförbara förbättringar som inte medför att utrustningens prestanda eller användarmöjligheter minskar i oacceptabel grad.

De designlösningar som är tekniskt genomförbara och ekonomiskt attraktiva för konsumenterna kartläggs och jämförs med befintliga modeller. De ekonomiska fördelarna för konsumenterna beräknas som skillnaden i produktens livscykelkostnader, som är summan av inköpspriset och driftskostnaderna (i första hand för energi men också för andra resurser som vatten och rengöringsmedel osv.) under hela produktens livscykel.

Ekonomiskt sett är det mest optimala för konsumenterna minsta möjliga livscykelkostnader. Denna nivå är därför i princip ett riktmärke vid upprättandet av nivån för särskilda krav på ekodesign.

Följande faktorer måste dock också beaktas:

* Produktens prestanda: om nivån för det särskilda kravet på ekodesign skulle påverka produkternas prestanda negativt.

* Skillnader i användningen av produkten: om en stor grupp konsumenter/användare väsentligt skulle missgynnas, t.ex. därför att de använder produkten mer sällan eller på ett annat sätt än genomsnittskonsumenten.

* Skillnader i det beräknade värdet av vissa element (inflation, pris på konsumtionsvaror och energi osv.).

* Produktens pris: om prisökningen antingen får användarna att avhålla sig från att köpa produkten eller om den får användarna att behålla och kanske reparera ineffektiva produkter de redan har och som snart är uttjänta.

* Möjliga miljökonsekvenser - positiva och negativa - för andra resurser.

* Konsekvenser för industrin: om nivån för de särskilda kraven på ekodesign skulle påverka tillverkningskostnaderna som sedan inte kan tas ut i form av högre pris.

* Konkurrens: om nivån som krävs skulle medföra att patentskyddad teknik måste användas.

Denna metod har tillämpats med gott resultat vid upprättandet av energieffektivitetskrav för utrustning. Externa miljökostnader kan ingå i känslighetsanalysen. En liknande metod skulle kunna tillämpas på andra resurser, t.ex. vatten. Pågående arbete inom FoU för att utveckla metoder för att bestämma livscykelkostnaderna och därmed förbättra produkternas övergripande miljöprestanda kommer att vara mycket användbara när den metod som beskrivs ovan eventuellt skall utvidgas till andra miljöaspekter.

I praktiken har analysen i samband med de befintliga kraven på energieffektivitet (och frivilliga avtal) varit konservativ. Vid analysen har man t.ex. inte tagit hänsyn till tillverkarnas förmåga att begränsa kostnaderna för att uppnå de krävda förbättringarna genom noggrann design och genom att optimera utvecklingen av ny (eller för närvarande inte använd) teknik, som inte ingick i analysen. Erfarenheter från flera länder har visat att de verkliga konsekvenserna för tillverkarna är mindre än vad som förutsågs i analysen.

Med tanke på att konsekvenserna av ett bestämt krav beror på en rad olika faktorer som skiftar från varje planerad genomförandeåtgärd (särskild produkt, den precisa nivån för effektivitetskraven, tidsplan för genomförandet, snabbheten i de tekniska ändringarna osv.) skulle detaljerade konsekvensanalyser vara meningsfulla endast om de utförs i samband med de enskilda genomförandeåtgärderna, med beaktande av särskilda marknadstendenser för den berörda utrustningen och de förmodade konsekvenserna för små och medelstora företag.

Under alla omständigheter kommer det att behövas en anpassningsperiod mellan antagandet av särskilda krav på ekodesign och deras genomförande, i syfte att säkra att de får så små konsekvenser för industrin som möjligt. Under denna period kommer de flesta leverantörerna redan att ha bytt ut en rad modeller, så det kommer att finnas goda möjligheter att låta överensstämmelse med kraven ingå som ett av de nya modellernas designkriterium.

Som ett alternativ eller ett komplement till den allmänna strategi som beskrivs ovan kan också uppgifter göras tillgängliga inom ramen för det arbete som utförts inom andra gemenskapsinstrument (energimärkningsdirektivet, miljömärkning, stjärngraderingssystemet för energiförbrukning osv.) och därtill knutna undersökningar kan också användas som input, i synnerhet när det gäller att fastställa effektivitetskrav för utrustningens särskilda funktioner eller konsumtionsmönster (t.ex. förbrukning i stand by-läge). Liknande program från andra delar av världen skulle också kunna användas som input, särskilt när det gäller produkter som det handlas med på världsmarknaden (t.ex. kontorsutrustning eller hushållselektronik) och där samstämmiga standarder på internationell nivå är av avgörande betydelse för den europeiska industrins konkurrenskraft.

14. EXTERNA ASPEKTER

De genomförandeåtgärder som skall vidtas på grundval av det här utkastet till direktiv kommer att gälla både för produkter från EU och från tredje land och det kommer därför inte att medföra några handelshinder eller någon snedvriden konkurrens. Erfarenheter från annan EU-lagstiftning (i synnerhet direktiv enligt den nya metoden om säkerhet och elektromagnetisk kompatibilitet som kräver CE-märkning) kommer att bidra till att säkra att alla produkter som släpps ut på EU-marknaden uppfyller kraven, oavsett i vilket land de tillverkats. I genomförandeåtgärderna kan man om det är nödvändigt införa mer detaljerade föreskrifter för hur varje enskild produkt skall kunna spåras. Genomförandeåtgärdernas potentiella konsekvenser för den internationella handeln kommer noggrant att beaktas i samband med konsekvensanalyserna som skall utföras innan genomförandeåtgärderna vidtas. EU:s handelspartners kommer att uppmanas att delta i samrådsförfarandet vid utarbetandet av genomförandeåtgärderna, på samma sätt som vid utarbetandet av det här direktivet. I enlighet med EU:s internationella förpliktelser, bl.a. i Världshandelsorganisationens avtal om tekniska handelshinder, kommer man att ta hänsyn till och använda internationella standarder (t.ex. från ISO eller IEC). Slutligen kommer kommissionens vidtagande av genomförandeåtgärder först anmälas till WTO för att säkra att inga handelshinder införs.

När det gäller de anslutande staterna bör det än en gång betonas att det föreslagna direktivet upprättar en rättslig ram, vars verkningar först kommer att kunna ses när genomförandeåtgärderna vidtas. De anslutande länderna kommer vid den tidpunkten att delta fullt ut i beslutsprocessen som medlemsstater. Dessutom kommer man i samband med konsekvensanalyserna och samrådsförfarandena som föregår utarbetandet av genomförandeåtgärder att ta hänsyn till alla intressegrupper i den utvidgade unionen.

15. DEN FÖRESLAGNA ÅTGÄRDENS POTENTIELLA KONSEKVENSER FÖR MINSKNINGEN AV KOLDIOXIDUTSLÄPPEN

För att illustrera de möjligheter som krav på ekodesign medför kan påpekas att mycket detaljerade undersökningar har gjorts för att utvärdera potentiella förbättringar när det gäller energieffektiviteten hos en lång rad energiförbrukande produkter. Dessa undersökningar användes som underlag vid utarbetandet av det europeiska klimatförändringsprogrammet, som skulle kartlägga kostnadseffektiva sätt att begränsa koldioxidutsläppen. I klimatförändringsprogrammet deltog representanter för de viktigaste tillverkarna av energiförbrukande produkter (CECED, EACEM, EICTA, CEMEP, CELMA, EUROPUMP, PNEUROP, ELC) samt oberoende experter och andra berörda parter. Deltagarna enades om vilka kostnadseffektiva utsläppsbesparingar som kan göras och vilken politik som skulle vara mest effektiv för att uppnå den potentiella minskningen.

I samband med klimatförändringsprogrammet gjordes en uppskattning av fett teoretiskt fall: förbrukningen av de viktigaste energiförbrukande produkterna inom bostads-, tjänste- och industrisektorerna för år 2010, på grundval av den nuvarande förbrukningen och existerande produktmodeller, om ingen ny politik införs - och ingen teknisk utveckling sker. Deltagarna uppskattade också förbrukningen baserad på antagandet att den utrustning som nu finns på marknaden gradvis kommer att bytas ut mot mer energieffektiv utrustning, som inte har långt kvar när det gäller att uppfylla kravet om minsta möjliga livscykelkostnad för användarna.

Den totala minskningen av koldioxidutsläpp 1990-2010 inom dessa sektorer beräknades enligt följande (den totala ökningen av koldioxidutsläppen, om inga åtgärder vidtas, visas också).

>Plats för tabell>

Analysen av möjligheterna att spara energi visar att det är särskilt lätt att spara energi vid användning av följande utrustning, även om utrymmet för besparingar genom genomförandeåtgärder enligt detta direktiv i praktiken kommer att bli mindre av ovannämnda skäl (siffrorna inom parentes visar de uppskattade möjligheterna att minska koldioxidutsläppen):

- utrustning för uppvärmning av byggnader och vatten [37] (12 miljoner ton CO2)

[37] Det bör noteras att siffrorna endast gäller elektriska apparater. Möjligheterna att minska utsläppen är mycket större om andra energikällor används.

- elektriska motorsystem ( 39 miljoner ton CO2)

- belysning i hushålls- och tjänstesektorn ( 24 miljoner ton CO2)

- hushållsapparater ( 12 miljoner ton CO2)

- kontorsutrustning i hushålls- och tjänstesektorn ( 34 miljoner ton CO2)

- konsumentelektronik ( 14 miljoner ton CO2)

- värme-, ventilations- och klimatanläggningar (HVAC) för kommersiellt bruk (8 miljoner ton CO2)

Det europeiska klimatförändringsprogrammet har visat vilka stora minskningar i koldioxidutsläppen som potentiellt skulle kunna göras om särskilda krav på energieffektivitet införs. Kommissionen kommer därför att föreslå genomförandeåtgärder för särskilda produkters energieffektivitet så snart som detta ramdirektiv har antagits.

16. SLUTSATSER

* Detta förslag ger en omfattande och sammanhängande rättslig ram för att fastställa krav på ekodesign för energiförbrukande produkter. Genom att främja produkternas miljöprestanda, deras fria rörlighet på den inre marknaden och en tryggare energiförsörjning, bidrar direktivet till en hållbar utveckling.

* Med tanke på gemenskapens ansvarsområden och dessa frågors gränsöverskridande karaktär kommer målsättningarna att bättre kunna uppfyllas på gemenskapsnivå.

* Om man fortsätter att lägga fram förslag till mycket tekniska direktiv för enskilda produkter enligt medbeslutandeförfarandet kommer framstegen att ske mycket långsamt. I linje med den föreslagna institutionella strukturen och paketet för en bättre lagstiftning föreslås att krav på ekodesign skall fastställas i genomförandeåtgärder genom kommittéförfarande och efter samråd med berörda parter och genomförande av konsekvensanalyser. På detta sätt garanteras en flexibel anpassning till tekniska möjligheter och marknadsvillkor och de potentiella effekterna av industrins självreglering förstärks.

* Detta utkast till direktiv kompletterar och underlättar genomförandet av befintliga EU-åtgärder. Det ger också de rätta ramarna för att snabbt ta itu med de miljöproblem som kan uppstå.

* Det förväntas att en systematisk integrering av miljöhänsyn i produktdesignen kommer att minska resursanvändningen och kostnaderna under hela produktens livscykel, och detta kommer att väga upp de eventuella ursprungliga kostnaderna. Erfarenheter i samband med energimärkningsdirektivet visar att gemenskapens lagstiftning när det gäller produkters miljöprestanda kan gynna alla parter (energi, miljö, konsumenter och industrin) när lämpliga anpassningsperioder och samrådsförfaranden tillämpas.

17. FÖRSLAGETS INNEHÅLL

I artikel 1 fastställs ramdirektivets mål och tillämpningsområde. Dess mål är att garantera fri rörlighet för produkter. Direktivet bidrar till hållbar utveckling genom tryggad energiförsörjning och högt miljöskydd.

I artikel 2 ges definitioner av de viktigaste termerna och begreppen som används i förslaget. Allmänna krav på ekodesign rör produktens övergripande miljöprestanda med beaktande av de viktigaste miljöaspekterna. Särskilda krav på ekodesign syftar på en given miljöaspekt och i dessa fastställs lämpliga gränsvärden.

I artikel 3 tydliggörs att endast energiförbrukande produkter som överensstämmer med eventuella genomförandeåtgärder, får släppas ut på marknaden och i artikel 4 fastställs bestämmelser för märkning och intyg om överensstämmelse.

I artikel 5 föreskrivs att de energiförbrukande produkternas fria rörlighet inte får hindras på grund av krav om ekodesign, om produkten överensstämmer med gällande genomförandeåtgärd.

Med tanke på de förfaranden som användes i de befintliga direktiv som grundar sig på den nya metoden, fastställs i artikel 6 förfarandet för att införa begränsningar för utsläppandet på marknaden av CE-märkta produkter som inte följer kraven i den gällande genomförandeåtgärden.

I artikel 7 fastställs bestämmelser om bedömning av överensstämmelse. I princip anses att självbedömning och tillgång till teknisk dokumentation utan inblandning av en tredje part är tillräcklig. Möjligheten att använda miljöstyrningssystem som inkluderar produktdesign avhandlas också. Tillverkarna kommer att kunna välja mellan dessa två förfaranden.

I artikel 8 förklaras att överensstämmelse med genomförandeåtgärden förmodas ha uppnåtts om produkten fått EU:s miljömärke. Här förklaras också hur harmoniserade standarder kan bidra till förmodad överensstämmelse.

I artikel 9 förtydligas vissa aspekter av förfarandet för antagande och offentliggörande av harmoniserade standarder.

Artikel 10 handlar om frågan om komponenter och delenheter som i sig inte kan omfattas av en genomförandeåtgärd enligt detta ramdirektiv. Å andra sidan kan miljöinformation om dessa komponenter krävas då tillverkaren skall fastställa den ekologiska profilen.

I artikel 11 uppmanas till ett effektivt samarbete mellan medlemsstaterna för att direktivet skall få effekt.

I artikel 12 fastställs urvalskriterier för produkter som skall omfattas av genomförandeåtgärder samt viktiga faktorer för att bestämma innehållet i dessa genomförandeåtgärder. Det preciseras också att genomförandeåtgärderna kan innehålla allmänna eller särskilda krav på ekodesign, eller båda.

I artikel 13 fastställs att de tre befintliga direktiven om energieffektivitetskrav för värmepannor, kylskåp och förkopplingsdon till lysrör skall betraktas som genomförandeåtgärder till det här ramdirektivet när det gäller energieffektivitet i drift.

I artikel 14 fastställs förfarandet (föreskrivande kommitté) för vidtagandet av genomförandeåtgärder.

Artikel 15 rör de bestämmelser om påföljder som medlemsstaterna skall fastställa.

Artiklarna 16 och 17 rör upphävande/förenkling av den befintliga gemenskapslagstiftningen.

Artiklarna 18-20 behandlar administrativa aspekter av förslaget.

I bilaga I beskrivs de relevanta parametrarna och förfarandet som krävs för att tillverkaren skall kunna upprätta ekologiska profiler för produkter som omfattas av en genomförandeåtgärd med allmänna krav på ekodesign.

I bilaga II föreslås en metod för att fastställa nivån för särskilda krav på ekodesign.

Bilaga III innehåller bestämmelser om CE-märkning.

I bilaga IV och V beskrivs de förfaranden som tillverkarna har till sitt förfogande för att säkra och förklara att den energiförbrukande produkten överensstämmer med relevanta bestämmelser i gällande genomförandeåtgärd.

I bilaga VI fastställs vilka upplysningar ett intyg om överensstämmelse skall innehålla.

I bilaga VII anges vilka upplysningar en genomförandeåtgärd skall innehålla.

BILAGA Organisationer som medverkade vid mötet den 18/11/2002

Belgien: // Ständiga representationen

Belgien: // Miljödepartementet

Belgien: // Utrikesministeriet

Belgien: // Ministeriet för regionenWallonien - departementet för avfallshantering (DGRNE)

Belgien: // Miljöförvaltningen i Bryssel

Belgien: // OVAM Det offentliga avfallshanteringsbolaget för Flandern

Danmark: // ENS Danska energimyndigheten

Danmark: // MST Miljöstyrelsen

Finland: // Handels- och industriministeriet

Frankrike: // Ekonomi-, finans- och industriministeriet

Frankrike: // Ministeriet för miljö och hållbar utveckling

Frankrike: // Departement inom ekonomi-, finans- och industriministeriet

Tyskland: // Miljöministeriet

Tyskland: // Tyska miljöstyrelsen

Irland: // Närings-, handels- och sysselsättningsdepartementet

Italien: // ENEA Statens institut för alternativ energi

Nederländerna: // Miljöministeriet

Nederländerna: // Finansministeriet

Norge: // Norges representation i EU

Spanien: // Ständiga representationen: miljöattaché

Sverige: // Näringsdepartementet

Sverige: // Miljödepartementet

Förenade kungariket: // Handels- och industridepartementet

Förenade kungariket: // DEFRA (Departementet för miljö, livsmedel och landsbygdsfrågor)

AeA Europe: // American Electronics Association

AENOR: // Spanskt standardiseringsorgan

ANEC: // Konsumentorganisation

ANIE: // Italiensk branschorganisation för tillverkare av elektrisk och elektronisk utrustning

Apple: // Tillverkare

ASERCOM: // Association of European Refrigeration Compressors and Controls Manufacturers

AVAYA Inc. : // Tillverkare

BEUC: // Konsumentorganisation

CAPIEL: // Comité de coordination des associations de constructeurs d'appareillage industriel électrique de l'Union européenne

CECAPI: // Comité européen des constructeurs d'appareillage électrique d'installation

CECED: // Conseil européen de la construction électro-domestique

CECIMO: // Comité européen de coopération des industries de la machine-outil

CELMA: // Committee of E.U. Luminaires Manufacturers Associations

Cenelec: // Europeiska standardiseringsorganisationen inom elområdet

COCIR: // European Coordination Committee of the Radiological and Electromedical Industry

DAIKIN Europe: // Tillverkare

DI: // Dansk industri

DIN: // Tyskt standardiseringsorgan

E.H.I: // Association of the European Heating Industry

ECOS: // European Environmental Citizen organisation for standardisation

EEB: // European Environment Bureau, miljöorganisation

EFCEM: // European federation of catering equipment manufacturers

EFTA Secretariat: // Europeiska frihandelssammanslutningen

EHA: // Gruppen Elektriska hushållsapparater

EICTA: // EU association of ICT and consumer electronics' industries

Electronics Coalition: // Branschorganisation

EPEE: // Industry association for refrigerants

EPTA: // European Power Tool Association

ESIA: // European Semiconductors Industry Association

EU Committee: // Den amerikanska handelskammaren

EURELECTRIC: // Union of the Electricity industry

Eurocommerce: // Retail, wholesale and international trade representation in the EU

EUROMOT: // European Association of internal Combustion Engine Manufacturer

EVA: // European Vending Association

FEE: // Belgisk branschorganisation för tillverkare av elektrisk och elektronisk utrustning

FIEEC: // Fransk branschorganisation för tillverkare av elektrisk och elektronisk utrustning

Fujitsu Limited: // Tillverkare

General Electric: // Tillverkare

IEA: // Internationella energimyndigheten

Intel: // Tillverkare

JBCE: // Japanese Business Council in Europe

JISC: // Japanese Industrial Standards Committee

Lucent Technologies: // Tillverkare

Marcogaz: // Technical Association of the European Gas Industry

ORGALIME: // Organisme de liaison des industries métalliques européennes

Remanufactured: // Association of inkjet/toner cartridges reuse and recycling industry

Schneider Industry: // Tillverkare

TIE: // Toy Industries of Europe

UEAPME: // Europeiska småföretagarorganisationen

UNICE: // Europeiska arbetsgivarorganisationen

WKÖ: // Den österrikiska handelskammaren

WWF: // Världsnaturfonden

2003/0172 (COD)

Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om upprättandet av en ram för att fastställa krav på ekodesign för energiförbrukande produkter och om ändring av rådets direktiv 92/42/EEG

EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV,

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 95 i detta,

med beaktande av kommissionens förslag [38],

[38] EGT C [...], [...], s. [...].

med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande [39],

[39] EGT C [...], [...], s. [...].

med beaktande av Regionkommitténs yttrande [40],

[40] EGT C [...], [...], s. [...].

i enlighet med det förfarande som anges i fördragets artikel 251 [41], och

[41] EGT C [...], [...], s. [...].

av följande skäl:

(1) Skillnaderna mellan medlemsstaternas lagar och administrativa bestämmelser om ekodesign av energiförbrukande produkter kan skapa handelshinder och snedvriden konkurrens i gemenskapen och kan följaktligen ha en direkt inverkan på upprättandet av den inre marknaden och hur den fungerar. Endast genom att harmonisera nationella lagar kan sådana handelshinder och den illojal konkurrensen förebyggas.

(2) Energiförbrukande produkter står för en stor del av förbrukningen av naturresurser och energi i gemenskapen. De medför också en rad andra viktiga miljökonsekvenser. De allra flesta produktkategorier som finns på gemenskapsmarknaden påverkar miljön i mycket olika grad, även om de fungerar på i stort sett samma sätt. För att gynna en hållbar utveckling bör ständiga minskningar av dessa produkters övergripande miljökonsekvenser uppmuntras, i synnerhet då förbättringen inte medför några överdrivna kostnader.

(3) En sammanhängande ram för tillämpningen av gemenskapskrav på ekodesign för energiförbrukande produkter bör fastställas i syfte att säkra fri rörlighet för de produkter som uppfyller kraven samt minska deras övergripande miljökonsekvenser. Sådana gemenskapskrav bör följa principerna för internationell handel.

(4) Syftet med det här direktivet är att uppnå hög skyddsnivå för miljön genom att förbättra de energiförbrukande produkternas resurseffektivitet, vilket i slutändan kommer att gynna konsumenterna och andra slutanvändare. En hållbar utveckling kräver också att vederbörlig hänsyn tas till de föreslagna åtgärdernas effekter på hälso- och sjukvårdsområdet samt deras sociala och ekonomiska konsekvenser. Att förbättra produkternas energieffektivitet bidrar till att trygga energiförsörjningen, vilket är en förutsättning för sund ekonomisk verksamhet och följaktligen för hållbar utveckling.

(5) Strategin i grönboken om integrerad produktpolicy [42], som är ett viktigt innovativt inslag i det sjätte miljöhandlingsprogrammet som antogs genom Europaparlamentets och rådets beslut nr 1600/2002/EG [43], syftar till att minska produkternas miljökonsekvenser under hela deras livscykel. Om man redan i designfasen tar hänsyn till en produkts miljökonsekvenser under hela dess livscykel finns det stora möjligheter att främja miljöförbättringar på ett kostnadseffektivt sätt. Flexibiliteten bör vara tillräcklig för att göra det möjligt att integrera dessa faktorer i produktdesignen och samtidigt ta hänsyn till tekniska, funktionella och ekonomiska faktorer.

[42] KOM(2001) 68 slutlig.

[43] EGT L 242, 10.9.2002, s. 1.

(6) Det kan vara nödvändigt och berättigat att upprätta särskilda kvantifierade krav på ekodesign för vissa produkter eller miljöaspekter hos dessa, för att kunna garantera att deras inverkan på miljön är så liten som möjligt. När sådana prioriteringar införs bör hänsyn särskilt tas till deras potential att minska utsläppen av växthusgaser till låhs kostnader. Sådana åtgärder kan bidra till att målen som fastställdes i Kyotoprotokollet till Förenta nationernas ramkonvention om klimatförändring och som godkändes genom rådets beslut 2002/358/EG [44], i vilket det krävs att utsläppen av växthusgaser i gemenskapen minskar med 8 % senast 2012, samt ytterligare minskningar efter 2012. De kan också bidra till en hållbar resursanvändning och utgöra ett viktigt bidrag till det tioåriga ramprogram om hållbar produktion och konsumtion som antogs på världstoppmötet om hållbar utveckling i Johannesburg i september 2002.

[44] EGT L 130, 15.5.2002, s. 1.

(7) Nivån på kraven på ekodesign bör normalt sett fastställas på grundval av tekniska, ekonomiska och miljömässiga analyser. Flexibla metoder för att fastställa nivån på kraven kan göra det lättare att uppnå snabba förbättringar av miljöprestandan. Om obligatoriska åtgärder upprättas krävs samråd med berörda parter. Sådana samråd kan understryka behovet av att åtgärderna införs gradvis eller att övergångsåtgärder tillämpas. Införandet av delmål gör politiken mer förutsägbar vilket innebär att produktutvecklingscykeln kan anpassas och det blir lättare för berörda parter att planera långsiktigt.

(8) Alternativa åtgärder som t.ex. självreglering inom industrin bör prioriteras om det är troligt att dessa åtgärder kommer att bidra till att de politiska målen nås snabbare eller billigare än vid obligatoriska krav. Det kan bli nödvändigt att vidta lagstiftningsåtgärder om marknadskrafterna inte utvecklas i rätt riktning eller tillräckligt snabbt.

(9) Energiförbrukande produkter som uppfyller de krav på ekodesign som fastställts i genomförandeåtgärder till det här direktivet bör förses med CE-märkning och information om detta så att de kan släppas på den inre marknaden och röra sig fritt.

(10) Hänsyn bör tas till de moduler och regler som är avsedda att användas i direktiven om teknisk harmonisering och som fastställdes i rådets beslut 93/465/EEG av den 22 juli 1993 om moduler för olika stadier i förfaranden vid bedömning av överensstämmelse samt regler för anbringande och användning av CE-märkning [45].

[45] EGT L 220, 30.8.1993, s. 23.

(11) Tillsynsmyndigheterna bör utbyta information om planerade åtgärder som omfattas av det här direktivet i syfte att förbättra marknadsövervakningen. I ett sådant samarbete bör elektroniska kommunikationsmöjligheter och relevanta gemenskapsprogram utnyttjas i största möjliga mån.

(12) Det är av vikt för den inre marknadens funktion att det finns standarder som harmoniserats på gemenskapsnivå. Så snart en hänvisning till en sådan standard offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning, bör överensstämmelse med denna antas innebära att motsvarande krav i den genomförandeåtgärd som antagits på grundval av det här direktivet uppfylls, även om också andra sätt att bevisa sådan överensstämmelse bör tillåtas.

(13) Harmoniserade standarder är tekniska specifikationer som antagits av de europeiska standardiseringsorganen, se bilaga I till Europaparlamentets och rådets direktiv 98/34/EG av den 22 juni 1998 om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter [46], på uppdrag av kommissionen i enlighet med det direktivet och i överensstämmelse med de allmänna riktlinjerna för samarbetet mellan kommissionen och dessa organ. I den internationella handelns intresse bör internationella standarder användas när helst detta är lämpligt.

[46] EGT L 204, 21.7.1998, s. 37, i dess ändrade lydelse enligt direktiv 98/48/EG (EGT L 217, 5.8.1998, s. 18).

(14) Det här direktivet överensstämmer med principerna för genomförandet av den nya metoden som fastställdes i rådets resolution av den 7 maj 1985 om en ny metod för teknisk harmonisering och standardisering [47] och för hänvisningar till harmoniserade europeiska standarder. I rådets resolution av den 28 oktober 1999 [48] uppmanades kommissionen att undersöka om principen i den nya metoden kan tillämpas på områden som ännu inte omfattas, som ett sätt att förbättra och förenkla lagstiftningen överallt där det är möjligt.

[47] EGT L 136, 4.6.1985, s. 1.

[48] EGT C 141, 19.5.2000, s. 1.

(15) Samverkanseffekterna och komplementariteten mellan det här direktivet och befintliga gemenskapsinstrument, t.ex. rådets direktiv 92/75/EEG av den 22 september 1992 om märkning och standardiserad konsumentinformation som anger hushållsapparaters förbrukning av energi och andra resurser [49], förordning (EG) nr 1980/2000 av den 17 juli 2000 om ett reviderat gemenskapsprogram för tilldelning av miljömärke [50], förordning (EG) nr 2422/2001 av den 6 november 2001 om ett gemenskapsprogram för energieffektivitetsmärkning av kontorsutrustning [51], direktiv 2002/96/EG om avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter [52], direktiv 2002/95/EG om begränsning av användningen av vissa farliga ämnen i elektriska och elektroniska produkter [53], bör bidra till att öka deras respektive effekter och skapa samstämmiga krav för tillverkarna att uppfylla.

[49] EGT L 297, 13.10.1992, s. 16.

[50] EGT L 237, 21.9.2000, s. 1.

[51] EGT L 332, 12.12.2001, s. 1.

[52] EGT L 37, 13.2.2003, s. 24.

[53] EGT L 37