Detta förslag är förenligt med flera andra lagstiftningsåtgärder och andra åtgärder på konsumentskyddsområdet. I synnerhet är förslaget förenligt med den nyligen ändrade förordning (EU) 2017/2394 om konsumentskyddssamarbete, som syftar till att stärka den gränsöverskridande offentliga kontrollen av att konsumentskyddsreglerna efterlevs. De skärpta reglerna om påföljder för överträdelser av EU:s konsumentlagstiftning i detta förslag kommer att öka den avskräckande effekten och effektiviteten i samordnade insatser inom konsumentskyddssamarbetet mot utbredda överträdelser och utbredda överträdelser med en unionsdimension. Det påpekades under förhandlingarna om den ändrade förordningen om konsumentskyddssamarbete att ”effektiva, proportionella och avskräckande” påföljder i alla medlemsstater är av avgörande betydelse för att förordningen skulle bli framgångsrik. Dock beslutade medlagstiftarna för förordningen om konsumentskyddssamarbete att det var lämpligare att ta upp behovet av strängare påföljder inom ramen för en eventuell översyn av EU:s materiella konsumentlagstiftning.

·Klargöra medlemsstaternas frihet att anta bestämmelser om vissa former och aspekter av försäljning utanför fasta affärslokaler. Försäljning utanför fasta affärslokaler utgör visserligen en legitim och väl etablerad försäljningskanal, men i förslaget klargörs att direktiv 2005/29/EG inte hindrar medlemsstaterna från att anta regler för att skydda konsumenternas legitima intressen med avseende på vissa särskilt aggressiva och vilseledande marknadsförings- eller försäljningsmetoder i samband med spontana besök som näringsidkaren avlägger i konsumentens hem eller med avseende på kommersiella utflykter som organiseras av näringsidkaren i syfte att marknadsföra eller sälja produkter till konsumenter, om dessa begränsningar är motiverade av hänsyn till allmän ordning eller respekten för privatlivet.

·Ökad transparens för konsumenter på e-marknadsplatser. När konsumenter besöker e-marknadsplatser exponeras de för ett stort antal erbjudanden från tredjepartsleverantörer som säljer på e-marknadsplatsen (och erbjudanden från e-marknadsplatsen själv). Konsumenterna vet inte alltid hur de erbjudanden de får på e-marknadsplatsen har rankats och från vem de köper (från professionella näringsidkare eller från andra konsumenter). Många konsumenter får intrycket att de köper från e-marknadsplatsen och således ingår ett avtal med den. I själva verket kanske de köper från en tredjepartsleverantör som är listad på e-marknadsplatsen men som inte är näringsidkare. Därför kan konsumenter felaktigt få uppfattningen att de handlar med professionella näringsidkare (och därmed omfattas av konsumenträttigheter). Denna förvirring kan orsaka problem om något går fel med ett köp via nätet, eftersom det inte alltid är lätt att fastställa vem som är ansvarig. Genom förslaget införs ytterligare informationskrav i direktiv 2011/83/EU som innebär att e-marknadsplatser tydligt ska informera konsumenten om a) de viktigaste parametrarna för rankning av de olika anbuden, b) huruvida avtalet ingås med en näringsidkare eller en privatperson, c) huruvida konsumentskyddslagstiftning gäller och (d) vilken näringsidkare (tredjepartsleverantör eller e-marknadsplats) som har ansvaret för att säkerställa konsumenträttigheter i anslutning till avtalet (till exempel rätten att säga upp avtalet eller rättslig garanti).

Detta förslag utgör ett komplement till kommissionens åtgärder mot oskäliga avtalsvillkor och handelsmetoder mellan plattformar och företag (initiativet plattform-till-företag), som tillkännagavs i maj 2017 i halvtidsöversynen av strategin för den digitala inre marknaden. Detta förslag och initiativet plattform-till-företag eftersträvar gemensamma mål om ökad öppenhet och rättvisa i de transaktioner som äger rum på onlineplattformar. Detta förslag handlar om särskilda problem som identifierades redan i utvärderingen av direktivet om konsumenträttigheter, nämligen att konsumenterna ofta inte vet vem deras avtalspart är när de handlar via e-marknadsplatser. Som ett resultat av detta är konsumenterna ofta osäkra på om de kan utöva sina EU-konsumenträttigheter och vem de i så fall ska vända sig till för att se till att dessa rättigheter upprätthålls. Ett annat sätt på vilket detta förslag och initiativet plattform-till-företag kompletterar varandra är att de båda syftar till att säkerställa transparens i de viktigaste parametrar som avgör rankningen av relationer plattform-till-konsument respektive plattform-till-företag.

Proportionaliteten i den föreslagna utvidgningen av direktiv 2011/83/EU till att omfatta digitala tjänster som inte tillhandahålls mot betalning i pengar säkerställs dels genom att tillämpningsområdet anpassas till tillämpningsområdet för det framtida direktivet om digitalt innehåll, dels genom att avtal om digitala tjänster där konsumenten endast tillhandahåller personuppgifter undantas från vissa formella krav i direktiv 2011/83/EU som endast är relevanta för avtal som omfattar betalning, t.ex. kravet att erhålla konsumentens samtycke för omedelbart tillhandahållande av tjänster, som endast får konsekvenser med avseende på ersättning för tjänster som tillhandahålls under ångerfristen innan konsumenten har utövat sin ångerrätt.

Framför allt direktiv 2005/29/EG har ersatt olika nationella regler i hela EU genom att tillhandahålla en enhetlig rättslig ram i alla medlemsstater. Dess övergripande principbaserade ansats utgör en lämplig och flexibel rättslig ram för hela EU, samtidigt som införandet av den svarta listan har bidragit till att undanröja vissa otillbörliga affärsmetoder på flera olika nationella marknader. Direktiv 2011/83/EU har i hög grad bidragit till en fungerande inre marknad och har säkerställt en hög enhetlig konsumentskyddsnivå genom att undanröja skillnader mellan nationella lagar om avtal mellan näringsidkare och konsumenter. Det har ökat den rättsliga säkerheten för näringsidkare och konsumenter, särskilt de som ägnar sig åt gränsöverskridande handel. I synnerhet har konsumenternas förtroende ökat betydligt under de senaste åren på den växande marknaden för gränsöverskridande e-handel.

Kontrollen av ändamålsenligheten visade att de flesta av de materiella bestämmelserna i de relevanta direktiven på det hela taget är ändamålsenliga. Även om konsumentskyddsbestämmelser även anges i många av EU:s sektorspecifika instrument, visade kontrollen av ändamålsenligheten att de analyserade allmänna direktiven och EU:s sektorsspecifika konsumentskyddslagstiftning kompletterar varandra. I kontrollen av ändamålsenligheten drogs också slutsatsen att berörda parter i princip är överens om att kombinationen av allmänna och sektorspecifika regler ger en klar och enhetlig rättslig ram på EU-nivå.

I kontrollen av ändamålsenligheten konstaterades dock att reglernas effektivitet hindras av a) det faktum att näringsidkare och konsumenter inte känner till reglerna och b) otillräcklig tillsyn och otillräckliga rättsmedel för konsumenter. När det gäller detta förslag rekommenderades i kontrollen av ändamålsenligheten framtida åtgärder för att förbättra efterlevnaden genom att stärka tillsynen och underlätta för konsumenter att få tillgång till rättsmedel, särskilt genom att öka den avskräckande effekten av påföljder för överträdelser av konsumentlagstiftningen, och genom att införa rättsmedel i fall där konsumenterna utsatts för otillbörliga affärsmetoder som bryter mot direktiv 2005/29/EG. I kontrollen av ändamålsenligheten rekommenderades också en modernisering av regelverket och en minskning av regelbördorna genom att avlägsna omotiverade överlappningar av informationskrav mellan direktiv 2005/29/EG och direktiv 2011/83/EU.

I utvärderingen av direktivet om konsumenträttigheter konstaterades att direktiv 2011/83/EU på ett positivt sätt har bidragit till en fungerande inre marknad i förhållandet mellan företag och konsumenter och säkerställt en hög gemensam konsumentskyddsnivå. Dock konstaterades vissa luckor i bestämmelserna, i synnerhet till följd av utvecklingen av den digitala ekonomin. I utvärderingen utpekas ett antal områden där ändringar i lagstiftningen skulle kunna vara relevant, bland annat

(a)transparens avseende transaktioner på e-marknadsplatser,

(b)anpassning av reglerna för avtal om digitalt innehåll med reglerna för ”kostnadsfria” digitala tjänster (t.ex. molntjänster och webbpost),

(c)förenkling av vissa av de informationskrav i direktiv 2005/29/EG och direktiv 2011/83/EU som överlappar varandra,

(d)minskad börda för näringsidkare, särskilt små och medelstora företag, i fråga om ångerrätten vid distansförsäljning och försäljning utanför fasta affärslokaler med avseende på 1) konsumentens rätt att återlämna även varor som använts mer än vad som är absolut nödvändigt och 2) skyldigheten att återbetala konsumenten även innan varorna har kommit tillbaka från konsumenten,

(e)modernisering av medlen för kommunikation mellan näringsidkare och konsumenter.

I utvärderingen rekommenderades också ytterligare informationsinsatser och vägledningsdokument som uppföljning.

·Samråd med berörda parter

Vid utarbetandet av förslaget har kommissionen samrått med berörda parter via

·mekanismen för återkoppling om inledande konsekvensbedömning,

·det offentliga samrådet på nätet,

·ett riktat panelsamråd med små och medelstora företag,

·riktade samråd med medlemsstater och andra berörda parter genom undersökningar och möten med de nätverk av medlemsstaters myndigheter och konsumentorganisationer som upparbetats av kommissionens generaldirektorat för rättsliga frågor och konsumentfrågor,

·samråd med företrädare för konsumenter och näringslivsaktörer via Refit-plattformens intressentgrupp.

Syftet med samråden var att samla in kvalitativa och kvantitativa uppgifter från relevanta berörda parter (konsumenter, konsumentorganisationer, företag, branschorganisationer, medlemsstaternas myndigheter, rättstillämpare) och allmänheten. Det var svårt att nå vissa typer av företag, t.ex. e-marknadsplatser och tillhandahållare av ”kostnadsfria” digitala tjänster. Samråden offentliggjordes via reguljära möten, Twitter, Facebook och e-postmeddelanden till de nätverk av medlemsstaters myndigheter och konsumentorganisationer som upparbetats av kommissionens generaldirektorat för rättsliga frågor och konsumentfrågor samt via tal som gavs av kommissionsledamoten och andra högt uppsatta kommissionstjänstemän.

Förslaget bygger också på de samrådsaktiviteter som genomfördes som ett led i kontrollen av ändamålsenligheten och utvärderingen av direktivet om konsumenträttigheter.

De åtgärder som ingår i förslaget får i varierande grad stöd från berörda parter. Det offentliga samrådet visade att många konsumentorganisationer och offentliga myndigheter ger stöd för att uttrycka det maximala bötesbeloppet som en procentandel av näringsidkarens omsättning. Det var dock endast ett fåtal branschorganisationer som ställde sig bakom denna idé. I samrådet med panelen för små och medelstora företag (nedan kallat SMF-samrådet) var det däremot minst 80 % av de svarande som ansåg att det mest proportionella, effektiva och avskräckande sättet fastställa den högsta bötesnivån är att uttrycka den som en procentandel av näringsidkarens omsättning, eventuellt i kombination med ett absolut belopp, beroende på vilket som är det högsta.

I det offentliga samrådet ansåg en stor majoritet av svarande offentliga myndigheter, konsumentorganisationer och konsumenter att en EU-omfattande rätt till rättsmedel bör införas i direktiv 2005/29/EU för att se till att näringsidkarna följer konsumentskyddsreglerna bättre. Denna tanke fick dock litet stöd bland branschorganisationer (35 %) och enskilda företag (31 %). I SMF-samrådet var 87 % av de svarande positiva till att införa en EU-omfattande rätt till rättsmedel i direktiv 2005/29/EU.