Rapport från Regionkommitténs om "Gemenskapens program för bergsområdena"

(2003/C 128/05)

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

>Plats för tabell>

1. Bakgrund

1.1. Definitionen av bergsområden

Det finns för närvarande flera definitioner av bergsområden, men ingen av dem är allmänt accepterad eller används systematiskt. I var och en av dessa definitioner förs en specifik aspekt (eller flera) fram som tillmäts en särskild betydelse. Några av dessa definitioner återges här nedan.

1.1.1. Målen i direktiv 75/268/EEG

Direktiv 75/268/EEG syftade till att minska den skillnad i inkomst i förhållande till övriga europeiska regioner som drabbade jordbrukare i bergsområden och i mindre gynnade områden. Det hela gick ut på att väga upp de varaktiga, naturbetingade nackdelarna i regioner som upptar 25 % av den använda jordbruksarealen och 15 % av gemenskapens registrerade företag samt 12 % av gemenskapens jordbruksproduktion, och att på detta sätt säkerställa att jordbruksverksamheten i dessa regioner upprätthålls och i möjligaste mån moderniseras.

Genom en spridning av de finansiella incitamenten inom strukturpolitiken ville man således undvika att strukturförbättringarna genomfördes främst i de rikaste och mest dynamiska regionerna. I bergsområdena medför det höga läget svåra klimatförhållanden och en förkortad växtperiod. Sluttningarna gör det också mindre lämpligt att mekanisera jordbruket, medan terrängen i mindre gynnade områden ofta är magrare och de ansträngningar som görs för att öka avkastningen ibland inte står i proportion till de uppnådda resultaten.

Upprätthållandet av jordbruksnäringen på lång sikt i sådana områden beror dock till syvende och sist på jordbrukarnas egen ihärdighet. Stödet till jordbrukarna avviker för övrigt från det rena jordbruksstödet eftersom det dessutom syftar till att bevara landskapsbilden, ge skydd mot erosion, tillgodose de krav som är förknippade med turismen samt upprätthålla en tillfredsställande befolkningstäthet i regioner som hotas av avfolkning.

1.1.2. Rådets förordning (EG) nr 1257/1999

I artikel 18 i förordning (EG) nr 1257/99 om stöd till landsbygdsutveckling genom garantisektionen vid Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) föreslås följande definition på bergsområden:

"(1) Bergsområden skall kännetecknas av avsevärda begränsningar av möjligheterna att använda marken och en märkbar ökning av brukningskostnaderna till följd av

- att det på grund av höjden över havet råder mycket svåra klimatförhållanden, vilket avsevärt förkortar vegetationsperioden,

- att det på en lägre höjd över havet i större delen av området finns sluttningar som är alltför branta för användning av maskinell utrustning eller som kräver användning av mycket kostsam specialutrustning, eller

- en kombination av dessa båda faktorer, där den svårighet som var och en av dem ger upphov till är av mindre betydelse, men där de sammantaget leder till en lika allvarlig svårighet.

(2) Områden norr om 62:a breddgraden och vissa närliggande områden skall likställas med bergsområden."

Förordningen ersätter rådets förordning (EG) nr 950/97 av den 20 maj 1997 om förbättring av jordbruksstrukturens effektivitet, som i sin tur hade ersatt rådets förordning (EEG) nr 2328/91 av den 15 juli 1991 om förbättring av jordbruksstrukturens effektivitet och rådets direktiv 75/268/EEG av den 28 april 1975 om jordbruk i bergsområden och i vissa mindre gynnade områden. I förordningen beaktas också förklaring 37, som bifogades Finlands och Sveriges anslutningsakter, där man erkänner förekomsten av varaktiga naturbetingade handikapp i samband med höga breddgrader - vilket från jordbrukssynpunkt innebär korta växtperioder som motsvarar dem som återfinns på höga höjder.

I förordningen preciseras de allmänna klassificeringskriterierna (höjd över havet, branta sluttningar och en kombination av dessa båda faktorer), men där fastställs ingen miniminivå som medlemsstaterna skall respektera. Inom ramen för en vidare tillämpning av subsidiaritetsprincipen åligger det numera nationella och/eller regionala myndigheter att fastställa vilka nivåer som skall gälla och att göra en indelning av zonerna enligt de grundläggande gemenskapskriterierna.

I medlemsstaterna och regionerna är den vanligaste tolkningen av de två första kriterierna följande:

- Höjder som kan medföra mycket svåra klimatförhållanden är höjder över havet på 600-800 meter (för varje kommun eller kommundel).

- Branta sluttningar som gör det omöjligt att använda maskinell utrustning eller som kräver användning av mycket kostsam specialutrustning är sådana med en genomsnittlig lutning per km2 på över 20 % (11° 18').

Här nedan återges en tabell från 1996 med uppgifter om bergsområden och mindre gynnade områden vad gäller utnyttjad jordbruksareal (UJA). Observera att klassifikationen av arealen grundar sig på direktiv 75/268 EEG. I Finland och Sverige motsvaras emellertid större delen av de områden som klassificeras som bergsområden av kalla nordliga zoner, medan endast ca 150000 hektar kan betraktas som verkliga bergsområden:

>Plats för tabell>

1.1.3. Ekonomiska och sociala kommitténs initiativyttrande (CES 461/88)

I informationsrapporten från sektionen för regional utveckling om "En politik för bergsregionerna" kom EESK fram till ett semantiskt standardbegrepp för "bergsområden" som inrymmer hela spektrumet av de geofysiska, klimatmässiga, ekologiska och socioekonomiska förhållanden som utmärker de europeiska bergsområdena. Följaktligen gavs en metodologisk och praktisk definition av begreppet i initiativyttrandet CES 461/88:

"En bergsregion är en geografisk, miljömässig, socioekonomisk och kulturell enhet, där nackdelarna som härrör från en kombination av hög höjd över havet och andra naturliga faktorer måste sättas i relation till socioekonomiska betingelser, den regionala obalansen och miljöförstöringens omfattning."

På grundval av detta har Europeiska ekonomiska och sociala kommittén sammanställt varje medlemsstats kriterier för definitionen av bergsområdena i linje med ovannämnda direktiv 75/268/EEG och har försökt att finputsa dem genom att när så är möjligt skilja mellan bergsområden "i strikt bemärkelse" (regioner eller kommuner där över 66 % av arealen består av berg) och bergsområden "i vid bemärkelse" (regioner eller kommuner där mellan 33 % och 66 % utgörs av berg).

>Plats för tabell>

På grundval av ovannämnda rapport uttryckte Ekonomiska och sociala kommittén följande synpunkter i yttrandet:

"Det krävs en harmonisering av de rättsliga kriterier för klassificering av bergsområdena som hittills använts såväl av medlemsstaterna som av gemenskapen. En sådan krävs också för att avvärja eventuella snedvridningar av konkurrensen mellan företag i olika medlemsstater. En sådan harmonisering kräver en sammanställning av kriterier som fastställs på gemenskapsnivå och som omfattar de olika faktorerna för naturbetingade och socioekonomiska handikapp som föreslås i definitionen (punkt 1.1).

Följande parametrar skall beaktas vid utformningen av denna sammanställning:

a) Naturbetingade nackdelar: Ingen begräsning till variablerna i direktiv 75/268/EEG (höjd över havet, lutning och en kombination av dessa). Följande aspekter skall också beaktas:

- Förutom höjd över havet skall latitud och geografiskt läge också beaktas när det gäller klimatet.

- Utöver lutningen skall också andra kriterier som terrängförhållanden, jordens beskaffenhet etc. beaktas vad gäller de morfologiska och markrelaterade aspekterna.

b) Socioekonomiska nackdelar:

- Låg folktäthet.

- Isolering beroende på långa avstånd till tätorter och ekonomisk-politiska centra.

- Befolkningens alltför stora beroende av jordbruksverksamheten.

- Otillräckligt med tillfarter i dalgångarna för områden som gränsar till länder utanför EU, vilket försvårar kontakterna.

c) Graden av miljöförstöring

Inom de olika förhållandena definieras ett område som 'bergsområde' genom kombinationen av de angivna variablerna och gör att den höjdgräns vid vilken ett område kan definieras som bergsområde varierar. Därför kan valet, parametrarna och kombinationen av de olika faktorerna inte vara entydiga för hela gemenskapen, utan skall anpassas till de olika förhållandena. (...).

I merparten av de nationella lagarna och i direktiv 75/268 EEG hänvisas till kommuner eller delar av dessa när ett bergsområde skall avgränsas. Detta har i många fall lett till en överdriven uppstyckning av områdena, något som man måste beakta. Måtten som tillämpas på bergsområdena måste gälla sammanhängande 'block' (också med tanke på integrationsproblemen mellan bergsområdena och områdena i anslutning till bergen) som omfattar rena bergszoner och zoner som ligger i direkt anslutning till dessa och som tillsammans med dessa utgör en geografisk, ekonomisk och social enhet. (...)"

Den markkarta som nyligen utarbetats av Europeiska markbyrån skulle kunna användas för att utforma nya kriterier för avgränsningen av bergsområdena.

1.1.4. Förenta nationernas miljöprogram

Med tanke på att 2002 förklarats som det internationella bergsåret har man i Förenta nationernas miljöprogram försökt att definiera begreppet berg och bergsområde:

"Höjd över havet, lutning och de miljömässiga gradienter som dessa förorsakar är nyckelfaktorer i en sådan definition, men kombinationen av dem är komplicerad. Om man inskränker sig till att fastställa höjdgränser utesluter man såväl de allra äldsta bergssystemen som de lägre bergsområdena. Samtidigt inkluderar man relativt höga områden med en blygsam topografisk relief och få miljömässiga gradienter. Användningen av lutningskriteriet, ensamt eller i kombination med höjden över havet, kan lösa detta problem, men inte det första."

På grundval av tillgängliga internationella uppgifter har följande typer av bergsområden fastställts på empirisk väg:

- 200 till 1000 meter över havet och höjdskillnader på över 300 meter.

- 1000 till 1500 meter över havet och en lutning på över 5 grader eller höjdskillnader på över 300 meter.

- 1500 till 2500 meter över havet och en lutning på över 2 grader.

- 2500 till 3500 meter över havet.

- 3500 till 4500 meter över havet.

- Över 4500 meter över havet.

1.2. De europeiska bergsområdenas omfattning

Jämfört med andra kontinenter har EU stora varierande bergsområden som sträcker sig alltifrån de arktiska regionerna till Medelhavet via Alperna och andra bergsmassiv i områden med tempererat klimat. Bergsområdena täcker ca 38,8 % av EU:s totala yta. Dessa områden utgör ett mycket speciellt arv med resurser som har stor betydelse för hela Europa: vatten, skogar, sällsynta arter och livsmiljöer, unika kulturella rötter, områden för rekreation och avkoppling, etc.

I EU kan man urskilja fyra huvudgrupper av bergsområden:

- Bergsområden och liknande områden (arktiska zoner) i Nordeuropa (Finland, Sverige, Skottland).

- Bergsområden i det tempererade Europa, med Kantabriska bergen, Pyrenéerna, Centralmassivet, Jurabergen, Vogeserna och Schwarzwald, Alperna, Ardennerna, de walesiska bergen, etc.

- Bergen i Medelhavsområdet, det iberiska massivet, Apenninerna, bergen på grekiska fastlandet och på öarna och bergen på de stora öarna Kreta, Sicilien, Sardinien, Korsika och Mallorca.

- Avlägset belägna bergsöar och några regioner i unionens randområden, såsom öarna i Atlanten (Makaronesien) - Kanarieöarna, Azorerna och Madeira - och de utomeuropeiska departementen - Guadeloupe, Martinique, Réunion och franska Guyana.

>Plats för tabell>

Källa:

Olika uppgifter hämtade från Europaparlamentets utgåva: En europeisk politik för bergsområdena i EU: problem, effekter av åtgärderna och nödvändig anpassning.

1.3. Analysfaktorer som har samband med ekonomin

Näringsverksamheten i bergsområdena är huvudsakligen koncentrerad till de dalgångar som utgör naturliga passager. I dag passerar dock transporterna med svårighet genom många av dalgångarna, och de ökade gods- och persontransporterna medför allt större säkerhets- och miljörisker. I många bergsområden baseras den ekonomiska verksamheten på jordbruk, turism och andra tjänster, där detta är möjligt. Inom andra sektorer bedrivs mycket obetydlig ekonomisk verksamhet. Även om vissa bergsområden har ekonomisk utvecklingspotential och är integrerade i unionens ekonomi i övrigt, visar majoriteten prov på olika problem: 61,5 % av bergsområdena, och de arktiska områdena omfattas av mål 1 medan 24,7 % omfattas av mål 2. (Andra rapporten om ekonomisk och social sammanhållning)(1).

En schematisk indelning av bergsområdena kan erhållas genom att man för samman naturförhållanden och socioekonomiska indikatorer. Denna relativt grova indelning kan ge en antydan om den rådande situationen.

Indelning av bergsområden och arktiska områden i enlighet med den definition som EU använder för bergsområden och områden som omfattas av strukturfondernas målområden

>Plats för tabell>

För att åstadkomma en hållbar utveckling i bergsområdena krävs ekonomisk effektivitet, social jämställdhet, territoriell sammanhållning samt bevarande av miljön. I tabellen som följer anges de europeiska bergsområdenas främsta problem och möjligheter:

Bergsområdenas problem och möjligheter

>Plats för tabell>

1.4. Effekten av gemenskapspolitiken och den nationella politiken

Vissa delar av gemenskapspolitiken har hittills haft en mer omfattande inverkan på utvecklingen i bergsområdena. Bland dessa kan följande nämnas:

- Den gemensamma jordbrukspolitiken: utjämningsbidrag till mindre gynnade områden, miljöåtgärder i jordbruket, marknadsordning för produkter från bergsområdena (mjölk, kött) etc.

- Strukturpolitiken (mål 1 och 2) och sammanhållningspolitiken.

- Gemenskapsinitiativ på området för landsbygdsutveckling (Leader+) samt gemenskapsinitiativ med inriktning på gränsöverskridande, transnationellt och interregionalt samarbete (Interreg III A, B och C), till exempel samarbetsprogrammet inom Interreg III B för Alpområdet som omfattar Tyskland, Österrike, Frankrike, Italien, Schweiz, Slovenien och Liechtenstein.

- Skogsbrukspolitiken.

- Diskussionerna om markanvändning genom regional utvecklingsplanering i europeiskt perspektiv (ESDP) och dess tillämpning.

- Gemenskapens miljöpolitik: "huvuddirektiven" på området för vatten, livsmiljöer, vilda djur och växter, mark etc.

- Politiken för forskning och teknisk utveckling samt de omfattande förbättringar för människan som blir resultatet av denna verksamhet.

2. Institutionernas reflektioner kring frågan om bergsregionerna

I flera år har det i Europa utarbetats resolutioner och rekommendationer om bergsområdena som antagits av behöriga ministrar samt av Europarådets kommunalkongress, parlamentariska församling och ministerkommitté.

Bland dokument med särskilt stor politisk och teknisk betydelse kan följande nämnas:

- ESK:s yttrande från 1988 om en politik för bergsområdena.

- ReK:s yttrande från 1995 om "Europeiska bergsregionstadgan".

- ESK:s yttrande från 1996 om "Den alpina bågen - en möjlighet till utveckling och integration".

- ReK:s yttrande från 1997 om "En politik för bergsregionernas jordbruk".

- Betänkandet från Europaparlamentets utskott för jordbruk och landsbygdens utveckling från 1998 om "En ny strategi för bergsområdena", som utarbetats mot bakgrund av en undersökning från generaldirektoratet för forskning vid Europaparlamentet med titeln "Vers une politique européenne des zones de montagne".

- Europaparlamentets resolution om "Situationen efter 25 års tillämpning av gemenskapsbestämmelserna till förmån för jordbruket i bergsområden".

Slutligen håller EESK på att utarbeta ett djuplodande yttrande om "Framtiden för Europeiska unionens bergsområden", med Jean-Paul Bastian som föredragande.

2.1. Alpkonventionen

Alpkonventionen skrevs under i oktober 1991 av regeringsföreträdare i Europeiska unionens alpina länder i syfte att utforma en gemensam politik för hela Alpområdet, i överensstämmelse med principerna om en hållbar utveckling. För första gången uppfattades hela den alpina bågen i sin egenskap av odelbar enhet som en gemensam europeisk tillgång.

De allmänna vägledande målsättningarna omfattade att finna en balans mellan behoven på det ekonomiska och sociala planet hos invånarna i Alperna och kraven på att skydda miljön.

Konventionen trädde i kraft i mars 1995 då den ratificerades av Österrike, Tyskland, Liechtenstein, Slovenien och Europeiska unionen. Senare ratificerades den också av de övriga alpina länderna. I konventionen föreslås ett forskningsprogram som i första hand skall behandla fyra temaområden (skydd av luftkvaliteten, vattenresursutnyttjande, sophantering, befolkning och kultur). Konventionens tillämpningsprotokoll skall i sin tur stimulera till nya strategier för transport, turism, markskydd, skog, energi, jordbruk etc.

I samband med konventionen har man inrättat organ som sammanträder regelbundet och som arbetar med genomförandet. Från Europeiska unionens sida har det för övrigt inte kommit några politiska beslut eller verksamma instrument som klart kan hänföras till konventionen eller dess tillämpningsprotokoll, även om man är part i Alpkonventionen. EU har också missat tillfället att delta i arbetet i konventionens olika organ. Det är mycket beklagligt att behöva konstatera detta eftersom Alpmassivet till omfånget står i särklass i Europa med tanke på yta, befolkning och berörda stater. Kommissionen skulle alltså ha kunnat gå till praktisk handling och driva på gemenskapspolitiken för bergsområdena.

2.2. Europeiska bergsregionstadgan

Behovet av en Europeisk bergsregionstadga där principerna för planering, utveckling och skydd av bergsområdena skulle ingå togs upp under den andra europeiska konferensen om bergsområden i Trento 1988, men det tog sex år (till den tredje konferensen i Chamonix den 15 och 17 september) innan dokumentet godkändes av deltagarna, över 200 administratörer som företrädde Europarådets medlemsstater. Alla medlemsstaterna har ännu inte antagit stadgan slutgiltigt. Stadgan, som snarare utgör en programförklaring för den europeiska politiken för bergsområden, har en övergripande och integrerad utformning, där hänsyn tagits till de rekommendationer som antogs vid konferensen om miljö och utveckling i Rio de Janeiro 1992.

En betydelsefull roll spelar här subsidiaritetsprincipen, som innebär att de lokala och regionala myndigheterna deltar i de olika skedena av utarbetande och förvaltning av EU-politiken. På så sätt får den roll som befolkningen i bergsområdena måste spela ett erkännande, även deras ansträngningar att finna en balans mellan näringsverksamhet och ekologiska krav. Det är lämpligt att här återge stadgans målsättningar som de formuleras i artikel 6:

"Följande målsättningar skall ligga till grund för parternas politik, lagstiftning och initiativ med avseende på bergsområden:

I. Ett uttryckligt erkännande av bergsområdena och deras särprägel.

II. Erkännande och beaktande av den geografiska enhet som varje bergsområde utgör för att förhindra att nuvarande och framtida administrativa indelningar försvårar genomförandet av åtgärder för bergsområdena.

III. Förbättra villkoren för de bofasta samt motverka att ungdomarna flyttar.

IV. Uppbyggnad och modernisering av infrastruktur och anläggningar som är nödvändiga för livskvaliteten och utvecklingen i bergsområdena.

V. Bevarande och förbättring av lokala offentliga tjänster.

VI. Bibehållande av jordbruks- och betesmark, bevarande och nödvändig modernisering av jordbruksverksamheten genom att jordbruket i bergsområden särbehandlas.

VII. Utveckling av inhemska energikällor.

VIII. Bevarande av befintlig industriell näringsverksamhet och etablering av industrier som bygger på ny teknik.

IX. Utveckling av tjänstesektorn, särskilt turismen, som ett komplement till traditionell näringsverksamhet.

X. Bevarande av identiteten och spridning av de kulturella värden som är typiska för bergsområden och varje homogent enskilt bergsområde.

Dessa mål kan nås samtidigt som miljön kan respekteras och skyddas genom en allomfattande uppvärdering av de mänskliga resurserna och naturresurserna, där man undviker att styras av det traditionella valet mellan ekonomisk utveckling och skydd av natur och miljö, och i stället strävar efter att skapa en jämvikt mellan människors verksamhet och ekologiska krav."

Som synes är detta ett program som utmärks av en markant ändamålsenlighet och en modern framtoning.

2.3. Andra rapporten om ekonomisk och social sammanhållning

Andra rapporten om ekonomisk och social sammanhållning har nyligen antagits av Europeiska kommissionen.

I rapportens sammanfattning, del 1 under "Rådande situation och tendenser" nämns uttryckligen "särskilda områden", en anmärkningsvärd nyhet som är värd att notera, i följande ordalag:

"Öar och skärgårdar, bergsområden och avlägsna områden - inbegripet gemenskapens yttersta randområden - utgör en viktig del av EU och delar många fysiska och geomorfologiska kännetecken och ekonomiska nackdelar. Dessa regioner har i allmänhet tillgänglighetsproblem som gör deras ekonomiska integration med övriga unionen till en större utmaning. Följaktligen får många av dem redan regionalstöd från EU - 95 procent av både bergsområden och öar omfattas av mål 1 eller 2. Samtidigt varierar deras sociala och ekonomiska förutsättningar kraftigt ...."

Längre fram i rapporten där prioriteringarna för den ekonomiska och sociala sammanhållningen redovisas nämns "områden med allvarliga geografiska eller naturliga nackdelar" där insatserna som hittills genomförts för att integrera dessa områden i den europeiska ekonomin stöter på svårigheter på grund av deras särprägel. Detta uttrycks på följande sätt:

"Dessa områden - regioner i gemenskapens yttersta randområden, öar, bergsområden, avlägsna regioner och mycket glesbefolkade regioner - utgör ofta en central del av Europeiska unionens miljö- och kulturarv. De har ofta akuta svårigheter att behålla sin befolkning. Ytterligare kostnader för grundläggande tjänster inbegripet transporter kan hindra den ekonomiska utvecklingen."

Av detta framgår att kommissionen själv jämställer bergsområdena med de områden som nämns i artikel 158 i EG-fördraget.

Efter de debatter som förts om kommissionens andra rapport har man tagit initiativ till en serie studier om de områden som konfronteras med allvarliga kulturgeografiska och naturgeografiska nackdelar. Två av dessa studier har påbörjats: den ena om öregioner och andra om bergsområden (inbegripet arktiska områden). Det är meningen att detta arbete också skall utmynna i avgränsningskriterier.

Därefter har kommissionen utvärderat debatterna vid andra europeiska forumet om sammanhållning, som hölls i maj 2001, och dragit slutsatsen(2) att Europeiska unionen behöver en sammanhållningspolitik som inriktar sig på följande tre grupper av regioner:

- Regioner som släpar kraftigt efter i utveckling, och som huvudsakligen men inte uteslutande ligger i kandidatländerna.

- De regioner i dagens 15 EU-länder som ännu inte har uppnått en faktisk konvergens.

- Andra regioner lider av allvarliga strukturella problem: Det gäller bland annat stadsområden, landsbygdsområden som fortfarande är kraftigt beroende av jordbruket, bergsområden och öar med naturbetingade eller demografiska handikapp.

Bergsområdenas speciella situation tycks dock erkännas av kommissionen, som också ägnar den uppmärksamhet i form av studier och fördjupad analys. Ytterligare ett tecken på detta nya intresse från kommissionens sida är den konferens som arrangerats av kommissionärerna med ansvar för regionalpolitik och jordbruk den 17 och 18 oktober i Bryssel, med ordförande Romano Prodi och andra kommissionärer som deltagare. Även om konferensen inte utmynnade i något slutdokument inger nivån på rapporterna och de djupgående temadiskussionerna onekligen vissa förhoppningar, i och med att den nya inriktningen framstår som övertygande och positiv.

Denna uppmärksamhet på bergsområdena är dessutom efterfrågad från flera håll. Under de senaste veckorna har Europeiska ekonomiska och sociala kommittén än en gång antagit ett yttrande om detta ämne, i vilket man pläderar för en gemensam syn på bergsområdena genom att deras speciella situation erkänns i fördragen.

Kommittén föreslår en strategi som baseras på kompensation för ofrånkomliga handikapp, aktiv minskning av missgynnande faktorer samt värdesättning av bergsområdenas särdrag och fördelar. Avslutningsvis framhåller vi i det yttrandet att det gäller att göra EU:s bergspolitik till en modell för hållbar och rättvis utveckling i befolkningens intresse.

2.4. Internationella bergsåret

Den 10 november 1998 utnämnde FN:s generalförsamling enhälligt år 2002 till "Internationella bergsåret" med målsättningen att

I. främja en hållbar utveckling i bergsregionerna,

II. förbättra livskvaliteten för befolkningen i bergsregionerna,

III. skydda bergsområdenas känsliga ekosystem.

I många europeiska länder pågår förberedelsearbetet inför den världsomspännande konferens som FN anordnar 2002.

Något formellt politisk initiativ eller något lagstiftningsförslag i linje med FN:s målsättningar har dock ännu inte utarbetats på gemenskapsnivå.

2.5. Kapitel 13 i Agenda 21 och världstoppmötet i Johannesburg

Agenda 21 antogs vid FN:s konferens om miljö och utveckling i Rio de Janeiro den 14 juni 1992. Flera av kapitlen i Agenda 21 har direkt betydelse för bergsområdena, i synnerhet följande kapitel:

Kapitel 2: Internationellt samarbete

Kapitel 3: Fattigdomsbekämpning

Kapitel 6: Skydda och främja människors hälsa

Kapitel 7: Att främja en hållbar utveckling av boende och bebyggelse

Kapitel 8: Att integrera miljö och utveckling i beslutsfattandet

Kapitel 11: Åtgärder mot avskogning

Kapitel 12: Bekämpning av ökenspridning

Kapitel 14: Att främja ett hållbart jordbruk och en hållbar landsbygdsutveckling

Kapitel 15: Bevarande av den biologiska mångfalden

Kapitel 18: Skydd av kvalitet och tillgång på färskvattenresurser

Kapitel 24: Globala åtgärder för kvinnor med sikte på en hållbar och rättvis utveckling

Kapitel 26: Att erkänna och stärka ursprungsbefolkningars och deras samhällens roll

Kapitel 27: Att stärka de icke-statliga organisationernas roll

Kapitel 28: Lokala myndigheters initiativ till stöd för Agenda 21

Kapitel 32: Att stärka jordbrukarnas roll

Kapitel 33: Finansiella resurser och mekanismer

Kapitel 34: Överföring av miljöanpassad teknologi

Kapitel 35: Forskning för en hållbar utveckling

Kapitel 36: Att främja utbildning och höja det allmänna medvetandet

Kapitel 37: Nationella mekanismer och internationellt samarbete för kapacitetsutbyggnad

Kapitel 39: Internationella rättsliga instrument och mekanismer

Kapitel 40: Information för beslutsfattande

I kapitel 13 definieras bergsområdena som ett enhetligt system. Följaktligen föreslår man ett exceptionellt samarbete mellan FN-organ, nationella regeringar, internationella organisationer, icke-statliga organisationer och forskningsinstitut. För att illustrera detta citeras här den förklaring som inleder kapitel 13:

"Bergsområden utgör viktiga källor för vatten, energi och biologisk mångfald. De är även källor för sådana viktiga resurser som mineraler, skogsprodukter, jordbruksprodukter och rekreation. Som ett viktigt ekosystem i vår planets komplicerade och sammanhängande ekologi är bergsmiljöer avgörande för det globala ekosystemets överlevnad. Bergsområdenas ekosystem är emellertid stadda i snabb förändring. De är känsliga för accelererande jorderosion, jordskred och en snabb minskning av mångfalden vad gäller livsmiljöer för växter och djur samt genetiska resurser. På det mänskliga planet karakteriseras bergsbefolkningar av utbredd fattigdom bland bergsbor och förluster av nedärvd kunskap. Som en följd av detta genomgår de flesta bergsområden en miljöförstöring. Därför måste åtgärder vidtas omedelbart som syftar till en riktig hantering av bergsresurser och social och ekonomisk utveckling för bergsbefolkningar."

Ytterligare ett evenemang i förlängningen av konferensen i Rio är det världstoppmöte om hållbar utveckling som nyligen hölls i Johannesburg. Artikel 40 i handlingsplanen tillägnas bergsområdena:

""

2.6. Internationella stadgan för bergsbor

Internationella stadgan för bergsbor antogs den 9 juni 2000 i Chambéry av företrädare för 70 länder i samband med det första europeiska bergsforumet.

Innan detta initiativ kan utgöra grunden till och målsättningen för den internationella organisation för bergsbor som planeras behöver det diskuteras ytterligare. För närvarande begränsar det sig till allmänna principer men kommer att utökas med ett antal sektorsinriktade förslag och rekommendationer som lades fram under forumet. Dessutom tillkommer förmodligen förslag från forumet i Quito i Ecuador i september 2002.

3. De europeiska bergsområdenas rättsliga situation

Europeiska unionen har ständigt fått uppmaningar att ägna sig åt bergsområdena.

Syftet med en stor del av de dokument som genom åren utarbetats av olika instanser är antagande av en förordning (eller ett direktiv) från rådet eller kommissionen med särskilda åtgärder för bergsområdena, något som skulle kunna ge upphov till en integrerad sektorsövergripande politik.

På senare år har man på annat håll eftersträvat att det skall upprättas ett särskilt mål för bergsområdena, vid sidan om de mål som fastställts för sammanhållningspolitiken och gäller till år 2000.

Det står dock klart att gemenskapen inte kan ta något särskilt initiativ (utom det befintliga initiativ som rör jordbruk i bergsområdena och är begränsat både till omfattningen och till en viss sektor), så länge det inte finns några bestämmelser i EG-fördraget som fastställer behörigheten på detta område.

Det är därför nödvändigt att EU erkänner bergsområdenas särskilda karaktär och behovet av en sammanhängande europeisk politik på detta område, utan att respekten för subsidiaritetsprincipen åsidosätts. Även om de ekonomiska förhållandena varierar går bergsområdenas särskilda karaktär alltid att identifiera, och de skapar särskilda villkor när det gäller invånarnas liv, organisationen och utförandet av tjänster, samt information, tillgång och rörlighet. När det gäller de europeiska bergsområdena bör särskild uppmärksamhet ägnas åt miljöpolitiken, skydd och främjande av landskapet och den biologiska mångfalden, åt politik för att bevara jordbruksmetoder som kommer från mycket avlägsna regioner och är typiska för befolkningar som har levt i bergsområden i hundratals år samt åt bevarande av lokala kulturer med enastående betydelse och historiska och konstnärliga tillgångar.

Att bergsområdenas särskilda karaktär erkänns formellt är viktigt och innebär ett första steg mot eventuella insatser efter det att åtgärder antagits inom olika sektorer.

I avdelning XVII i fördraget (Ekonomisk och social sammanhållning), artikel 158 står följande:

"För att främja en harmonisk utveckling inom hela gemenskapen skall denna utveckla och fullfölja sin verksamhet för att stärka sin ekonomiska och sociala sammanhållning.

Gemenskapen skall särskilt sträva efter att minska skillnaderna mellan de olika regionernas utvecklingsnivåer och eftersläpningen i de minst gynnade regionerna eller öarna, inbegripet landsbygdsområdena."

Om man vill skapa förutsättningar för att EU-institutionerna i framtiden skall kunna utforma en särskild politik eller särskilda åtgärder för bergsområdena, måste man föreslå att dessa områden uttryckligen omnämns tillsammans med dem som nu återfinns i andra stycket i den ovan citerade artikel 158. Ordet "landsbygdsområdena" i den nuvarande versionen innehåller ingen uttrycklig referens till bergsområdena. Mellan dessa två begrepp finns ingen tydlig relation, och det är därför nödvändigt att bergsområdenas särskilda karaktär får formellt erkännande.

4. Bergsregionerna i det framtida Europa

Europas framtid är en avgörande fråga för hela denna världsdel, där man frågar sig hur Gamla världen kommer att styras under det nya årtusendet.

Något som kunde låta som en kliché blir nu allt tydligare, nämligen att Europa varken kan byggas upp med hjälp av enkla och mekaniska modeller, med skisser i upplysningstraditionen som är rena skrivbordsprodukter eller enbart med avtal mellan staterna.

Det nya Europa blir resultatet av en komplicerad process som bör framskrida successivt när det gäller att göra det civila samhället enhetligt och att integrera intressen, funktioner, politiskt inflytande och yttre förbindelser. Detta bör ske genom en omfattande medling på hög nivå som följer en politisk och inte en teknisk plan.

Om detta skall ha någon mening måste det nya Europa lägga stor vikt vid faktorer som från historisk, antropologisk, kulturell och fysisk synpunkt fungerar som ett kitt, en väv, länkar som håller världsdelen samman. Och vad passar in på denna beskrivning om inte just bergen?

Är det möjligt att tänka sig 2000-talets Europa utan en politik för de områden som även fysiskt binder samman världsdelens mest utvecklade regioner? Det kanske inte är så många som tänker på det, men förbindelserna mellan EU:s starka områden går just genom "högländerna", och detta gäller uppenbarligen inte enbart transporter utan förbindelserna mellan ekonomiska områden i allmänhet. Poslätten knyts samman med Rhendalen tack vare Alperna, det ekonomiskt explosiva Katalonien förbinds med Sydfrankrike via Pyrenéerna, och Italiens skelett består av Alperna och Apenninerna, vilket träffande beskrivits med den italienske ekonomen Giustino Fortunatos bild av benen (bergen) och köttet (slätterna). Man kan även nämna integrationen av Östeuropa, där Balkanbergen blir förbindelselänken till den slaviska kulturen och Tatrabergen binder samman Polen och Ungern, nya regioner i 2004 års Europa. Man får inte heller glömma att det längs dessa bergskedjor finns europeiska trakter som är både socialt och ekonomiskt framstående (när det gäller Alperna träffar man längs sträckan mellan Grenoble och Bratislava på områden som Vorarlberg, Tyrolen, Kärnten och Salzburg, för att inte nämna de kända italienska regionerna).

Är ett Europa med "starka områden" som hålls samman av "ben och leder" verklighet, för att använda Fortunatos bild? Svaret är utan tvivel nej. Men om detta är sant krävs det en EU-politik för bergsområdena - inte därför att "bergsområden" bör finnas med i förteckningen över de bidrag och stöd av olika slag som kommer från Bryssel, utan därför att bergsområdena är själva urbilden av europeisk integration. Bergsområdena i Europa har länge anammat ett politiskt synsätt som grundas på pluralism, är präglat av tolerans och är öppet för diskussion och planering genom samråd. Man kan säga att detta i viss mån ligger i deras genetiska arv.

Men inte heller i dessa områden går man fri från de utmaningar som globaliseringen innebär, och det fenomen som i allt högre grad går på tvärs mot globaliseringen, det vill säga den ökade lokalkänslan. Om denna känsla inte hanteras rätt mynnar den ut i lokalpatriotism, separatism och splittring, det vill säga fenomen som är raka motsatsen till integration och som inte av en slump ger näring åt en antieuropeisk politik. Det är heller ingen slump att dessa fenomen börjar få fotfäste även i bergsområdena, i brist på en EU-politik för dessa områden. Det beror också på att enskilda politikområden sällan är anpassade för de särskilda förhållandena i bergsområdena

Vi anser att kommissionen och parlamentet bör uppvärdera bergsområdenas möjligheter att fungera som en integrerande och sammanhållande faktor för hela unionen. Det behövs inte så mycket: en huvudtanke som används som riktlinje, ett okonventionellt val, en vilja att snabbt övervinna tekniska och administrativa hinder. Det behövs med andra ord en politik - en politik med utgångspunkten att det Europa som byggs upp kommer att präglas av andra former för statlighet än nationalstaten, och att dess viktigaste fundament utgörs av nya kraftfulla faktorer. Det är givet att bergsområdena är en sådan faktor.

Ingen modell kommer att ge en definitiv lösning, ännu mindre under de kommande årtiondena när det civila samhället kommer att bli starkt påverkat av de politiska och kulturella aktörernas intressen och intrikata samspel. Därmed ökar behovet av en politik på hög nivå som kan skapa en ny europeisk modell, en enhet av alla olika delar.

Just därför är bergsområdena en stor utmaning för Europa. Och därför har vi en hög tanke om Europa, ett Europa där den politiska debatten inte bara fokuserar på köttets eller mjölkens kvalitet och kvantitet. Här kan bergsområdena bidra till en diskussion som går längre än den slitna schablonbilden med grova kängor och bönder ute på betesmarkerna, som inte faller för frestelsen att reducera bergsområdena till miljö- och jordbruksfrågor, vilket faktiskt sker här och där i Europa.

5. Bergsregionerna och stadsområdena

Det är tydligt att rapporten samt kommentarerna och förslagen runt den har utarbetats med utgångspunkt i intressena hos dem som fortfarande bor, arbetar och ingår i en medborgerlig och politisk gemenskap i bergsområdena.

Det är dock allmänt erkänt att denna befolkning spelar en viktig roll inte bara för den egna regionen, utan även - något som får allt större betydelse och uppmärksamhet - för befolkningen på slätterna, i städerna och i de stora tätbefolkade och produktiva områdena. Den erbjuder kontroll av territoriet; miljöskydd och bevarande av landskapet; markskydd; plats och tid för kultur, hälsa, idrott och nöjen; strategisk produktion av exempelvis trä, vatten, energi; framställning av produkter som har ett särskilt värde eftersom de är sunda och är uttryck för en sekelgammal jämvikt mellan naturen och människans behov; centrum för gruvindustrin.

En EU-politik för bergsområdena är inte bara till gagn för befolkningen i dessa områden. Det är verkligen en politik för alla européer.

6. Regionkommitténs slutsatser och förslag

1. Inget territorium i Europa får hamna i marginalen och successivt lämnas på efterkälken.

2. I många år har EU:s beslutande organ utan resultat fått enträgna uppmaningar om att behandla bergsområdena mot bakgrund av deras särskilda karaktär, som präglas av så kallade naturliga handikapp på grund av sin höjd över havet och lutning, försvårande klimatförhållanden, och unika geomorfologiska förhållanden, långa avstånd och särskilda svårigheter och därmed kostnader för anläggning och upprätthållande av transportinfrastruktur. Rådande naturförhållanden har skapat en flora och fauna som inte bara är unik i sig, utan även i fråga om sin mångfald. De särskilda livsvillkoren omfattar även tillhandahållande och administration av tjänster samt information, tillgång och rörlighet.

3. De europeiska bergsområdena har varit bebodda i årtusenden och bör så förbli. Deras invånare skall inte behöva känna sig övergivna, utan omfattas av moderna sociala och medborgerliga livsvillkor och få möjligheter och stöd till en hållbar ekonomisk utveckling med stor räckvidd. De bör också få garantier för att deras lokala och regionala kultur respekteras.

4. En stor del av den biologiska mångfalden återfinns i de europeiska bergsområdena, och om befolkningen där är tillräckligt stor tryggas vatten-, mark och miljöskydd, skogsvård och bevarande av särskilda kulturtillgångar samt produktion av produkter och tjänster som har mycket stort värde för hela Europas befolkning.

5. Bergsområden har särskilda egenskaper, och även om de till stor del även är landsbygdsområden är dessa två begrepp inte helt identiska. Av samma skäl är det heller inte rimligt att EU:s uppmärksamhet på bergsområdena begränsas till de ekonomiska svårigheterna, även om en del av dessa områden förvisso är att betrakta som mindre gynnade regioner.

6. Det är kommitténs åsikt att begreppet "territoriell sammanhållning" bör komplettera "ekonomisk och social sammanhållning" i fördraget.

7. Om bergsområdena uttryckligen omnämndes i fördraget skulle detta utgöra grunden för gemenskapsbehörighet på detta område, och det skulle äntligen bli möjligt att uppvärdera bergsområdenas förutsättningar och utforma en politik för befolkningen och territorierna samtidigt som bergsområdenas särskilda karaktär erkändes. Syftet skulle också vara att samordna olika delar av gemenskapspolitiken - i samtliga fall med full hänsyn till subsidiaritetsprincipen.

8. Därför begär vi att artikel 158 i fördraget och den avdelning artikeln ingår i ändras genom att man nämner "bergsområdena" vid sidan av "de minst gynnade regionerna eller öarna, inbegripet landsbygdsområdena", och att man lägger till ordet "territoriell" när det talas om "ekonomisk och social sammanhållning".

9. Förutom ett juridiskt erkännande av bergsområdenas karaktär behövs en europeisk konkurrenslagstiftning som tar sin utgångspunkt i detta erkännande och syftar till att förbättra produktions- och samhällsförhållandena för bergsområdena, som är missgynnade i förhållande till andra områden. Detta bör ske genom finansiellt och annat ekonomiskt stöd samt varaktiga skattelättnader av strukturell karaktär.

10. I bergsområdena finns ett kulturarv och sociala och politiska organisationsformer som bör uppvärderas och främjas. Befolkningens identitet är, en tillgång som bör vårdas, eftersom den är en icke försumbar del av varje lands och hela Europas rika mångfald.

11. Kommittén förordar med eftertryck hållbara normer för en transportpolitik som garanterar enhetliga ramvillkor för styrning av trafikflöden på vägar och järnvägar i bergsområden. Dessa transportvägar får inte reduceras till enbart transitkorridorer. Det gäller att finna intelligenta lösningar som förenar kraven på ekonomisk tillväxt med hälso- och miljöskydd. Detta inkluderar också infrastrukturutbyggnad och ett bättre utbud av järnvägstrafik över nationsgränserna. När det gäller att finansiera kostsamma infrastrukturprojekt i ekologiskt känsliga områden bör gemenskapsrätten tillåta en gränsöverskridande finansiering av järnvägsinfrastruktur med hjälp av intäkter från parallella vägnät. Detta skulle gagna en nödvändig överföring av godstrafiken från bilvägar till järnvägar.

12. Ofta är det omöjligt att bedöma omfattningen av de nackdelar som drabbar bergsområdenas befolkning till följd av att den offentliga budgeten rationaliseras och tjänster privatiseras i hela Europa. Skola, hälso- och sjukvård, transporter, post och telekommunikationer är nästan överallt föremål för nedskärningar. En tillräcklig omfattning och god kvalité på dessa tjänster är såväl ett grundläggande överlevnadsvillkor för lokalbefolkningen, som en avgörande utvecklings- och tillväxtfaktor för bergsområdena som helhet. Det krävs därför att den offentliga förvaltningen, vid varje förändring av organisationen av dessa tjänster, tar särskilt ansvar och ägnar dessa områdens situation särskild uppmärksamhet så att servicenivåer inte bara bibehålls, utan också utvecklas. Därför bör man i fördraget uttryckligen garantera tillgång till de allmännyttiga tjänster som tillhandahålls för det allmänna bästa i bergsområden. Vid privatisering bör man därför gå försiktigt tillväga och garantera att tjänsternas omfattning och kvalitet i dessa områden bibehålls.

13. Bergsområdenas ekonomi skall betraktas som ett avgörande existensvillkor, och därför bör gemenskapsprogrammen omfatta följande:

- Utveckling av olika lokala nät, särskilt informationsnät för företag, familjer, skolor, institutioner och icke-statliga organisationer.

- Politik som uppmuntrar ungdomars integrering i företag inom samtliga sektorer och särskilt gynnar unga företagare.

- Uppmuntran och förenklingar för dem som utövar verksamhet över sektorsgränserna.

- Främjande av yrkeskvalifikationer som ligger i linje med den aktuella utvecklingen.

14. Kommissionen uppmanas att i genomförandet av sjätte ramprogrammet för forskning och utveckling beakta bergsområdenas problem. Det vore lämpligt att inrätta ett europeiskt nät mellan alla forskningsinstitut som är verksamma i dessa områden.

15. Kommittén vill framhålla att de olika bergsområdena i Europa behöver en gemenskapspolitik som hjälper befolkningen att göra sammanhängande, samordnade och integrerade insatser, inom ramen för ett utvecklat och fördjupat lokalt och regionalt demokratiskt förankrat självstyre. Detta är också en förutsättning för att subsidiaritetsprincipen skall kunna tillämpas fullt ut.

16. ReK uppmanar kommissionen att i ljuset av den förestående utvidgningen utveckla en heltäckande gemenskapsstrategi för hållbar utveckling i EU:s och kandidatländernas bergsområden. Dit hör bland annat landsbygdsutveckling och bevarande av jordbruket. Strategin bör särskilt omfatta gränsöverskridande samarbete mellan bergsregionerna samt särskilda åtgärder inom ramen för programmen Interreg, Phare, Tacis och Sapard i syfte att inbegripa kandidatländerna och andra regioner som gränsar till EU i insatser för bergsområdena. Särskilt viktigt är det senare för samerna, den ursprungsbefolkning som bebor norra och mellersta Sverige, Finland, Norge och norra Ryssland.

17. Det är viktigt att kommissionen understöder en studie i syfte att åstadkomma en gemensam klassificering av bergsområdena och ta reda på hur klimatförändringarna påverkar dessa områden. Vi kräver också stöd för en gemensam kvalitets- och ursprungsmärkning för produkter från de europeiska bergsområdena som överensstämmer med gemenskapslagstiftningen på detta område.

18. Eftersom problemen i olika områden varierar, uppmanas kommissionen att utarbeta en tydlig definition utifrån naturbetingade kriterier såsom höjd över havet, lutning, korta växtperioder, markens beskaffenhet, och utifrån socioekonomiska kriterier såsom folktäthet, demografisk utveckling, åldersstruktur, småskaligheten i de olika ekonomiska områdena och deras utvecklingspotential samt kombinationer av dessa kriterier. På så sätt kan det bli möjligt att göra en klar åtskillnad mellan bergsområden och andra mindre gynnade områden när utvecklingsstrategier och stödmekanismer utformas.

19. Det är absolut nödvändigt att varaktiga, naturbetingade nackdelar uppvägs av bidrag, och sådana bidrag bör därför vara den viktigaste faktorn i politiken för bergsområdena, tillsammans med diversifiering av näringsverksamheten genom differentierade utjämningsbidrag.

20. Det är viktigt att ekonomin i bergsområdena inte bara får stöd under den gemensamma jordbrukspolitikens andra pelare, utan även från strukturfonderna, och att man särskilt riktar in sig på transporter, telekommunikationer och stöd till utveckling av företag som inte är direkt relaterade till jordbruk och turism. En av de viktigaste riktlinjerna för utvecklingen innebär att dessa områden förses med infrastruktur och grundläggande minimitjänster både inom utbildning, hälsovård och transport och när det gäller ny informationsteknik.

21. Regionkommittén understryker att insatser under jordbrukspolitikens andra pelare måste kunna integreras med insatser från strukturfonderna. Kommittén föreslår därför att jordbrukspolitikens andra pelare, landsbygdsutveckling, utformas enligt ett menysystem, med insatsområden som tillåts kombineras med insatser ur den meny som diskuteras för de framtida strukturfonderna. För effektivast möjliga utfall krävs ett långtgående lokalt och regionalt inflytande över insatserna.

22. Kommissionen bör undersöka möjligheten att tillåta att av kvalitetsprodukter som härrör från avgränsade områden som definieras enligt bestämmelserna kan förses med en tilläggsbeteckning (utöver SUB eller SGB) som visar att de härrör från bergsområden.

23. Kommittén ser positivt på att det har ingåtts regionala konventioner också när det gäller gränsöverskridande samarbete, med Alpkonventionen som förebild, för att institutionalisera och intensifiera samarbete som syftar till att lösa särskilda regionala och gränsöverskridande problem och därmed ge ett konkret exempel på hur regionernas Europa kan förverkligas.

24. Det är nödvändigt att intensifiera arbetet för lika villkor för kvinnor och män. Regionkommittén noterar särskilt att jämställdhetsarbete enligt senaste forskningsrön är en utvecklingsfaktor i sig. I områden med utflyttningsproblematik är ett väl utvecklat socialt stöd och tillgång till ett bredare kulturellt utbud av stor vikt för att motverka att kvinnor och ungdomar lämnar landsbygd och bergsområden. Tillräckliga utbildnings- och fortbildningsprogram särskilt för ungdomar, däribland unga jordbrukare, har avgörande betydelse för deras möjlighet att finna försörjning.

25. Man bör anta nationella och regionala utjämningsåtgärder som främjar bergsområdena. Statsstöden bör också undantas från gemenskapsreglerna, i syfte att tillåta allmännyttiga tjänster över hela territoriet och kompensera företagen för att de får mindre strukturstöd när ansökningarna om sådant stöd ökar efter utvidgningen.

26. Regionkommittén betonar nödvändigheten av att på lämpligt sätt förse bergsområdena med strukturpolitiska instrument även efter 2006, och bibehålla dessa så länge bergsområdenas speciella problem kvarstår.

27. Kommissionen uppmanas att inom ramen för den heltäckande strategin för bergsområden införa särskilda stödmekanismer som i första hand skall användas i områden med förnybara energikällor. Detta skall ske med respekt för miljön och landskapsbilden, och framför allt i syfte att utnyttja vattenresurserna i enlighet med detta och åstadkomma en hållbar förvaltning av skogar i bergsområdena.

28. Kommittén uppmanar också Europeiska kommissionen att regelbundet delta i arbetet i de olika organen inom ramen för Alpkonventionen.

29. Regionkommittén föreslår att EU-institutionerna skall stödja kartläggning och spridning av framgångsrika metoder i fråga om förvaltning av bergsområden, av åtgärder för hållbar utveckling samt av initiativ som syftar till att komma till rätta med svårigheterna med avseende på administration av olika tjänster. Avslutningsvis understryker kommittén vikten av utbyte mellan olika länder i fråga om regionala metoder och erfarenheter.

30. Särskild hänsyn bör tas till mejerisektorn i bergsområdena eftersom man måste sträva efter att behålla de små yttäckande jordbruken i dessa regioner.

Bryssel den 12 februari 2003.

Regionkommitténs

ordförande

Albert Bore

(1) KOM(2001) 24 slutlig.

(2) KOM(2002) 46 slutlig.