C 10/56

Yttrande från Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om Meddelande från kommissionen till Europaparlamentet, rådet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén samt Regionkommittén – EU-strategi för brottsoffers rättigheter (2020–2025)

(COM(2020) 258 final)

(2021/C 10/09)

Föredragande: Ionuț SIBIAN

Remiss Europeiska kommissionen, 12.8.2020 Rättslig grund Artikel 304 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt Ansvarig sektion Sektionen för sysselsättning, sociala frågor och medborgarna Antagande av sektionen 9.9.2020 Antagande vid plenarsessionen 29.10.2020 Plenarsession nr 555 Resultat av omröstningen (för/emot/nedlagda röster) 226/1/4

1. Slutsatser och rekommendationer

1.1 EESK välkomnar helhjärtat kommissionens EU-strategi för brottsoffers rättigheter för 2020–2025, i vilken man stöder långsiktig planering och en ordentlig samordning av politikens genomförande inom en lång rad sektorer, samtidigt som man ser till att inga brottsoffer glöms bort.

1.2 EESK anser att strategin behöver en tydlig handlingsplan för att kunna tas i bruk, med detaljer om hur och när man ska genomföra åtgärderna samt vilka resultat som förväntas.

1.3 Den föreslagna strategin bör studeras och genomföras vid sidan av andra EU-strategier: strategin för jämställdhet, EU-strategin för en effektivare bekämpning av sexuella övergrepp mot barn, strategin för jämställdhet för hbti-personer, EU-ramen för nationella strategier för integrering av romer samt FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning.

1.4 Den föreslagna strategin bör ge mer vägledning och en detaljerad översikt över hur medlemsstaterna kan sätta upp höga kvalitetsnormer och införa tillgängliga, rättvisa och effektiva verktyg för att stödja brottsoffers tillgång till verksamheter för reparativ rättvisa.

1.5 Kommissionen bör utnyttja strategin för att uppmuntra medlemsstaterna att stödja datainsamling och samråd med samhällsgrupper och brottsoffer och potentiella brottsoffer, och genomföra behovsbedömningar som ska vägleda beslutsfattandet och de institutionella åtgärderna. En samsyn kring datainsamling om brottsoffer, vilket är något som skulle kunna säkerställas genom denna strategi, skulle möjliggöra bättre och mer riktade insatser.

1.6 EESK rekommenderar att det föreslagna EU-nätverket för att förebygga könsrelaterat våld och våld i hemmet, som det hänvisas till i strategin, ska ges en utvidgad roll och även ta sig an målsättningar och resultat i fråga om kartläggning och begränsning av denna typ av brottslighet, vilket är särskilt relevant när den rymmer en gränsöverskridande komponent.

1.7 När det gäller de nyckelåtgärder som föreslås för kommissionen i strategin anser EESK att vissa aspekter skulle vinna på att förtydligas ytterligare, bland annat på följande sätt: a) Främjandet av fortbildning bör inte begränsas till rättsliga och/eller brottsbekämpande myndigheter. Behovet av att sörja för fortbildning i hur man hanterar brottsoffer, i synnerhet personer som utsatts för hatbrott, är lika relevant för socialarbetare och vårdpersonal. Sådan fortbildning bör uttryckligen omfatta sessioner där man tar upp fördomar och stereotyper och genomföras i samordning med organisationer i det civila samhället som tillhandahåller stöd till olika sårbara grupper. b) Tillhandahållandet av EU-finansiering till nationella stödorganisationer för brottsoffer och relevanta samhällsbaserade organisationer bör kompletteras med ett förstärkt samarbete mellan det civila samhällets organisationer och lokala eller nationella myndigheter (1). På det hela taget bör strategin innehålla tydlig vägledning för statliga myndigheter angående samarbete och kommunikation med organisationer i det civila samhället och med sakkunniga för att kartlägga samhällenas behov och utforma riktade kampanjer samt anmälnings- och stödsystem som är fullt ut tillgängliga, rättvisa och ändamålsenliga. c) Nationella kampanjer för att öka medvetenheten om brottsoffers rättigheter bör anpassas efter behoven och särdragen hos särskilt sårbara grupper, inbegripet tredjelandsmedborgare, flyktingar och asylsökande, och bör grundas på lokala bedömningar av behov, tendenser, god praxis och utmaningar.

1.8 Erfarenheterna från covid-19 har återigen visat att myndigheterna i vissa medlemsstater är dåligt rustade när det gäller att tillhandahålla nödboenden eller korttidshärbärgen, särskilt utanför huvudstäder. Att ta fram nödboenden, skyddade boenden och stödcentrum och sörja för integrerade stödtjänster är en nödvändighet och kräver samarbete mellan nationella myndigheter och aktörer i det civila samhället samt EU-finansiering.

1.9 Kommissionen bör integrera brottsofferagendan i alla EU:s finansieringsprogram, vilket inbegriper EU-medel som förvaltas på nationell och internationell nivå.

2. Bakgrund

2.1 Under de senaste 30 åren har brottsoffers rättigheter och strategier för att värna dem utvecklats på internationell och europeisk nivå. Stora framsteg har gjorts bland annat som ett resultat av att EU antagit en rad lagstiftningsakter som gynnar brottsoffer, närmare bestämt direktivet om brottsoffers rättigheter från 2012 och direktivet om ersättning från 2004, och nu dokumentet ”For a new EU Victims’ rights strategy 2020–2025”.

2.2 Kommissionens målsättning med att anta sin första EU-strategi för brottsoffers rättigheter är att se till att alla brottsoffer kan vara säkra på att deras rättigheter respekteras fullt ut, oavsett var i EU brottet begicks.

2.3 I strategin fastställs ett flertal åtgärder för de kommande fem åren, med inriktning på två huvudmål. För det första att underlätta för och stärka brottsoffren så att de kan anmäla brott, begära ersättning och i slutändan återhämta sig från konsekvenserna av brottet. För det andra att arbeta tillsammans med alla relevanta aktörer för brottsoffers rättigheter.

2.4 I strategin fastställs också ett antal åtgärder som kommissionen, medlemsstaterna och det civila samhället ska vidta de kommande fem åren.

2.5 Strategin bygger på följande fem huvudprioriteringar: 1. Effektiv kommunikation med brottsoffren och en säker miljö för anmälan av brott; 2. Förbättra stödet till och skyddet av de mest utsatta brottsoffren; 3. Förenkla brottsoffrens tillgång till ersättning; 4. Förbättra samarbetet och samordningen mellan alla relevanta aktörer inom ramen för brottsoffers rättigheter; 5. Stärka den internationella dimensionen av brottsoffers rättigheter.

3. Allmänna kommentarer

3.1 På det hela taget kommer strategins fem prioriteringar troligtvis att ge positiva effekter och på ett ändamålsenligt sätt bidra till att stödja medlemsstaternas genomförande av den relevanta EU-ramen. Flera viktiga punkter, liksom övergripande frågor, bör dock noteras.

3.2 Strategin ger endast begränsad vägledning om vikten av att inrätta anmälningsmekanismer (formella eller informella) eller, i förekommande fall, förbättra deras räckvidd och effektivitet. Sådana mekanismer bör finnas tillgängliga överallt och för alla typer av brottsoffer, oavsett deras status i respektive EU-medlemsstat, samt anpassas och vara flexibla för att tillgodose de mest sårbara personernas behov. Detta skulle kräva en förbättrad behovsbedömning, dokumentation, datainsamling och samrådsprocess, vilket vi kommer att redogöra för i andra kommentarer nedan.

3.3 I strategin omnämns ett flertal gånger de utmaningar som sårbara grupper står inför, men man borde även nämna flyktingar och asylsökande, för att uppmärksamma deras ökade utsatthet, som kategori sett, för islamofoba, rasistiska, främlingsfientliga och andra former av hatbrott.

3.4 I strategin framhålls följande allmänna punkt: ”Brottsoffrens svårigheter att få rättslig prövning beror huvudsakligen på brist på information, otillräckligt stöd och bristfälligt skydd”. Det är värt att belysa att ytterligare detaljer bör tas med i strategin när det gäller behovet av att inte bara göra befintliga bestämmelser och mekanismer mer kända, utan också mer tillgängliga i allmänhet (från anmälan och självidentifikation till tillgång till stöd- och prövningsmekanismer). Stödverksamhet kan ofta behövas i detta avseende, t.ex. socialarbetare, personal som tar hand om ensamkommande migranter och asylsökande barn eller barn som befinner sig i skyddssystem för barn, personal inom sjukvård och psykiatri, tolkar för dem som inte talar det lokala språket osv. Sådan stödpersonal bör också kunna ta del av fortbildning, men för närvarande tas fortbildning om brottsoffers rättigheter mestadels upp i anknytning till brottsbekämpande och rättsliga myndigheter.

3.5 Det är tydligt att den främsta prioriteringen i strategin är att säkerställa en effektiv kommunikation med brottsoffren och en säker miljö för anmälan av brott. Dock kvarstår en stor oro när det gäller säkerställandet av att anmälnings- och registreringssystemen (särskilt informella sådana) finns på plats, fungerar effektivt och är tillgängliga , detta med tanke på att det i strategin i sig framhålls att många av de mest utsatta grupperna och brottsoffren ogärna tar kontakt med myndigheter, inte kan göra det eller stöter på andra hinder när de försöker göra en formell anmälan (till myndigheter). Även om sådana system inte leder till brottsutredningar kan de fortfarande berättiga till tillgång till specifika typer av stöd och kanske vara relevanta när det gäller att tillhandahålla data i ett lokalt eller nationellt sammanhang, vilket torde vara centralt för det politiska beslutsfattandet och för budgeteringen och planeringen av verksamheten.

3.6 Likaså görs det få eller inga hänvisningar till dokumentation eller datainsamling i strategin. För att tillgodose brottsoffrens behov och skapa en ram för att värna deras rättigheter, med särskilt avseende på personer som utsatts för vissa typer av brott – hatbrott, sexuellt och könsrelaterat våld m.m. – krävs det att man genomgripande förstår det lokala och grupprelaterade sammanhanget och når fram till dessa samhällsgrupper, liksom att man gör behovsbedömningar och utvecklar riktade politiska och praktiska lösningar. I strategin bör man därför på ett allmänt plan uppmuntra länderna, kanske med hjälp av en övergripande metod, att stödja datainsamling och samråd med samhällsgrupper och brottsoffer och potentiella brottsoffer, och genomföra behovsbedömningar där man i samarbete med det civila samhällets organisationer kartlägger bästa praxis för att vägleda beslutsfattandet och de institutionella åtgärderna.

3.7 En sista punkt som bör lyftas fram i anslutning till datainsamling är vikten av att centrala myndigheter (polis/rättsväsende/åklagarmyndigheter) inför effektiva system som gör det möjligt att samla in information om brottsoffer på ett noggrant och systematiskt sätt, så att de kan analysera och använda denna vid utformningen av riktade insatser. För närvarande samlar t.ex. bara ett fåtal EU-medlemsstater in disaggregerad information om brottsoffrens profiler. Sådan information skulle vara användbar för en analys av trender och mönster, och skulle bidra till utformningen av förebyggande verksamhet, informationskampanjer, anmälningsverktyg, identifierings- och responsmekanismer eller stödtjänster.

3.8 Dessutom är det svårt att uppskatta omfattningen av företeelser som hatbrott i många EU-medlemsstater på grund av brist på tillgängliga anmälningssystem, överdrivet formella system för att registrera incidenter och/eller klagomål (som kanske endast är tillgängliga för polis och/eller åklagare) och avsaknaden av vissa kriterier och riktlinjer för datainsamling kring brottsoffer. En samsyn kring datainsamling om brottsoffer, vilket är något som skulle kunna säkerställas genom denna strategi, skulle möjliggöra bättre och mer riktade insatser. Här finns en koppling till andra kommissionsinitiativ och hur de kan genomföras (t.ex. initiativ som berör rasism och främlingsfientlighet), eftersom dessa sannolikt också påverkas negativt av bristen på data eller en korrekt analys av data.

3.9 Avseende anmälningar är det viktigt att klargöra att samtliga tre pelare som är relevanta för att säkerställa brottsoffers rättigheter tas upp i strategin: a) identifiering (av brottsoffer), vilket kan göras genom formella och informella anmälningsmekanismer såsom nämndes i en tidigare kommentar, b) skydd och c) åtgärder.

3.10 Det är en välkommen utveckling att man i strategin flera gånger nämner betydelsen av kommunikation mellan berörda yrkesgrupper och brottsoffer på ett sätt som är anpassat till brottsoffrens särskilda behov. För att denna specifika insats ska kunna genomföras på ett lämpligt sätt bör det dock inrättas en mekanism och system för kapacitetsuppbyggnad för berörda yrkesgrupper för att de korrekt ska kunna identifiera och sätta sig in i dessa särskilda behov. Utan en sådan identifiering kan målet att säkerställa åtgärder som tillgodoser de särskilda behoven inte uppnås. En sådan mekanism skulle bygga på en samverkan mellan myndigheter, organisationer i det civila samhället och gräsrotsorganisationer eller samhällsorganisationer. Detta kommer inte bara att öka brottsanmälningarna från personer i specifika utsatta samhällsgrupper och registreringen av dessa brott, utan även stärka de nationella systemens allmänna förmåga att kartlägga brottsoffrens behov och sörja för relevanta remisser och individanpassade åtgärder. I strategin bör man därför inrikta sig på eller förtydliga hur kartläggningen av brottsoffrens särskilda behov kan förbättras.

3.11 Vad gäller ovannämnda punkt görs det ett flertal hänvisningar i strategin till brottsoffer med ”särskilda behov”, som ”bör ha tillgång till specialiserat stöd”. I detta avseende bör nationella aktörer via strategin uppmanas att inrätta mekanismer för identifiering och bedömning av särskilda behov, vilket också inbegriper regelbundna utbyten med andra befintliga relevanta identifieringsmekanismer , såsom samarbetsmekanismen mot människohandel. Detta skulle möjliggöra utbyte av sakkunskap mellan flera olika organ och även bättre, mer övergripande och heltäckande åtgärder som verkligen tillgodoser de särskilda behov som identifierats.

3.12 I all verksamhet, liksom i alla kampanjer för att öka medvetenheten om brottsoffers rättigheter, måste man också förlita sig på behovsbedömningar och samråd med samhällsgrupper. Vid utformningen av sådana informationskampanjer bör man inte bara ägna särskild uppmärksamhet åt barn och äldre som utsatts för brott och brottsoffer med funktionsnedsättning utan också åt t.ex. behoven hos flyktingar, asylsökande och migranter som utsatts för brott, och som även kan ställas inför svåra hinder när det gäller tillgång till information, anmälan eller stödtjänster, inklusive diskriminering på flera grunder.

3.13 Ett fokus på fortbildning genomsyrar hela strategin – och naturligtvis är utbildning viktigt för att se till att systemen fungerar väl och att brottsoffrens rättigheter värnas. Om vi ser till effekterna av vissa typer av brott, särskilt hatbrott, cyberbrott, könsrelaterat våld eller brott mot barn, bör dock inte bara rättsliga myndigheter och polismyndigheter kunna delta i fortbildningsverksamhet. Man bör även lägga tonvikt vid att förbättra kompetensen hos insatspersonal, det kan handla om socialarbetare, lärare, personal som arbetar med skydd av barn, personal vid mottagnings- eller förvarsanläggningar för migranter, samt gränspolis. Detta är särskilt relevant i anslutning till blandade migrationsströmmar, inbegripet irreguljär blandad migration mellan EU:s medlemsstater, risken att exploateras och de ökande rapporterna om våld vid gränserna och i mottagningsanläggningar för asylsökande.

3.14 Vi välkomnar inriktningen i 2012 års direktiv om brottsoffers rättigheter på verksamheter för reparativ rättvisa och slutsatsen att sådana tjänster i första hand bör beakta brottsoffrens intressen och behov, men strategin bör ge mer vägledning och en detaljerad översikt över hur länderna skulle kunna införa standarder av hög kvalitet och tillgängliga, rättvisa och effektiva verktyg för att hjälpa brottsoffer att ta del av sådan verksamhet för reparativ rättvisa.

3.15 Angående personer som utsatts för könsrelaterat våld: strategin ger visserligen några exempel på könsrelaterat våld, men även andra typer av sexuellt och könsrelaterat våld bör uppmärksammas och specificeras, till exempel skadliga traditionella sedvänjor såsom kvinnlig könsstympning, barnäktenskap m.m. Om denna förteckning utökades skulle det bidra till att öka medvetenheten om sådana sedvänjor bland brottsbekämpande myndigheter och andra relevanta yrkesgrupper.

3.16 Det föreslagna EU-nätverket för att förebygga könsrelaterat våld och våld i hemmet, som det hänvisas till i strategin, bör ges en utvidgad roll och även ta sig an målsättningar och resultat i fråga om kartläggning och begränsning av denna typ av brottslighet, vilket är särskilt relevant när den rymmer en gränsöverskridande komponent.

3.17 Könsrelaterat våld och trakasserier i arbetslivet betraktas som en kränkning eller ett brott mot de mänskliga rättigheterna och utgör ett hot mot den mänskliga värdigheten, främjandet av anständigt arbete samt tillträdet till och utvecklingen på arbetsmarknaden. De europeiska arbetsmarknadsparterna undertecknade 2007 ett självständigt avtal för att ta itu med denna fråga, vilket måste genomföras fullt ut på nationell nivå i medlemsstaterna. År 2019, i samband med ILO:s hundraårsjubileum, antogs konvention nr 190 om våld och trakasserier, där man fastställer åtgärder för att förebygga våldsdåd och för att skydda offren och ger förslag på verktyg för effektivt genomförande och effektiva rättsmedel, tillsammans med vägledning, utbildning och initiativ för att öka medvetenheten. EESK uppmanar EU-institutionerna att främja en snabb ratificering av denna konvention bland medlemsstaterna och att samordna eventuella uppföljningsaktiviteter på EU-nivå.

3.18 När människohandel tas upp i strategin måste även konsekvenserna av människohandel och exploatering av medborgare och flyktingar från länder utanför EU uppmärksammas. Detta gäller även de nyckelåtgärder som anges i strategin, vilka också bör inriktas på att bedöma i vilken utsträckning de mekanismer som står till förfogande för offer för människohandel också är tillgängliga för tredjelandsmedborgare (t.ex. migranter, asylsökande och flyktingar). Dessutom bör strategin omfatta stödåtgärder för att öka tillgängligheten, effektiviteten och anpassningsförmågan hos mekanismer för att upptäcka och komma till rätta med människohandel, för flyktingar, migranter och asylsökande som utsatts för brott med koppling till människohandel.

3.19 I fråga om brottsoffers tillgång till ersättning bör det också återspeglas bättre i strategin att brottsoffer, oberoende av (eller utan hänsyn till) sin status i en EU-medlemsstat, bör ha tillgång till sådan. Tyvärr ansöker asylsökande, flyktingar och migranter sällan om ersättning när de utsätts för brott på grund av brist på information, avsaknad av kunniga och tillgängliga stödtjänster, eller av rädsla för repressalier eller för att deras status ska påverkas negativt. Om syftet med strategin är att underlätta för och stärka brottsoffer bör den också beröra dessa frågor och föreskriva riktade åtgärder för att överbrygga dessa klyftor som vissa kategorier av brottsoffer ställs inför.

4. Särskilda kommentarer om strategins fem prioriteringar

4.1 Effektiv kommunikation med brottsoffren och en säker miljö för anmälan av brott

4.1.1 En av kommissionens nyckelåtgärder handlar om utbildningsverksamhet för rättsliga och brottsbekämpande myndigheter. Behovet av att sörja för fortbildning i hur man hanterar brottsoffer, i synnerhet personer som utsatts för hatbrott, är dock lika relevant för socialarbetare och vårdpersonal. Sådan fortbildning bör uttryckligen omfatta sessioner där man tar upp fördomar och stereotyper och genomföras i samordning med icke-statliga organisationer som tillhandahåller stöd till olika sårbara grupper.

4.1.2 När det gäller den nyckelåtgärd som kommissionen ska vidta för att ge EU-finansiering åt nationella stödorganisationer för brottsoffer och relevanta samhällsbaserade organisationer bör finansieringen framför allt tillhandahållas i syfte att utveckla stödtjänster som heltäckande paket, vilket inbegriper rättsligt och psykologiskt stöd för att hjälpa till att vid behov hitta arbete, nödbostad och bidrag till sjukvårdskostnader.

4.1.3 På medlemsstatsnivå befinner sig de föreslagna nyckelåtgärderna alltjämt på en mycket allmän och tämligen retorisk nivå. Ett effektivt genomförande av direktivet kan säkerställas om de nationella myndigheterna utvecklar, antar och genomför metodiska standarder så att rättsliga och brottsbekämpande myndigheter och socialtjänster kan upptäcka brottsoffer (särskilt offer för hatbrott) och tillhandahålla lämpligt stöd.

4.1.4 Om disaggregerade data om brottsoffer ännu inte samlas in av de nationella myndigheterna bör detta bli en prioritering, eventuellt med stöd från EU.

4.1.5 Medlemsstaterna bör inkluderas i de föreslagna nyckelåtgärderna för att främja medvetenheten om rättigheter och om hur man går tillväga för att anmäla brott, detta genom medborgarutbildning som tar sin början i skolan. De nationella myndigheterna bör se till att de nationella läroplanerna omfattar obligatorisk information om rättigheter och nationella institutioner för mänskliga rättigheter samt om tillgängliga skyddsmekanismer, anpassad till elevernas kunskapsnivå.

4.1.6 För att icke-statliga organisationer ska kunna delta i utbildningsverksamhet tillsammans med myndigheter och samtidigt bidra med den värdefulla erfarenhet som stödmottagare och sakkunniga som arbetar med brottsoffer har, är det viktigt att detta bidrag uppmärksammas och ges ersättning genom institutionella partnerskap ( 2 )

4.2 Förbättra stödet till och skyddet av de mest utsatta brottsoffren

4.2.1 Angående den föreslagna nyckelåtgärd som kommissionen ska vidta till stöd för brottsoffer med särskilda behov, såsom barn, personer som utsatts för könsrelaterat våld eller våld i hemmet eller för rasistiska och främlingsfientliga hatbrott, hbti+-personer som utsatts för hatbrott, äldre och brottsoffer med funktionsnedsättning bör tillhandhållandet av stöd till särskilt utsatta grupper inledas med att man erkänner dem och de särdrag som gäller deras position, som ofta leder till viktimisering. Detta skulle inbegripa att man antar sekundärlagstiftning och tar fram utbildningspaket där man förklarar särdragen hos olika sårbara grupper, metoder för att intervjua dem där man undviker att traumatisering sker på nytt samt vägledning för hur man tar kontakt med de samhällsgrupper där så är fallet.

4.2.2 När det gäller den föreslagna nyckelåtgärden som kommissionen ska vidta i syfte att genomföra de vägledande principerna för att säkerställa skydd och stöd för offer för hatbrott och hatpropaganda bör denna kompletteras med att man inrättar en EU-mekanism för övervakning av effektiva motåtgärder mot hatbrott och hatpropaganda, via Europeiska unionens byrå för grundläggande rättigheter, som skulle kunna vidareutveckla sin nuvarande mekanism för datainsamling och inkludera nationell rapportering och tidiga varningsfunktioner.

4.2.3 Angående den föreslagna nyckelåtgärden för medlemsstaterna om att ta fasta på lärdomarna från covid-19-pandemin, i synnerhet åtgärder som syftar till att ge offer för könsrelaterat våld och våld i hemmet tillgång till stöd och skydd, samt till att upprätta integrerade, riktade och specialiserade stödverksamheter för de mest utsatta brottsoffren, t.ex. skyddade boenden för barn, familjer, kvinnor som utsatts för könsrelaterat våld, hbti+-personer: i vissa medlemsstater har erfarenheterna från covid-19 återigen visat att myndigheterna är dåligt rustade när det gäller att tillhandahålla nödboenden eller korttidshärbärgen, särskilt utanför huvudstäder. Att ta fram nödboenden, skyddade boenden och stödcentrum och sörja för integrerade stödtjänster är en nödvändighet och kräver samarbete mellan nationella myndigheter och privata aktörer samt EU-finansiering.

4.3 Förenkla brottsoffrens tillgång till ersättning

4.3.1 En av de berörda parterna är EU:s byrå för grundläggande rättigheter, som genom sitt nätverk av oberoende sakkunniga från medlemsstaterna (Franet) gör en årlig analys av den lagstiftning och politik som antagits för att säkerställa skyddet av brottsoffers rättigheter. Man utarbetar även tematiska rapporter. Genom sitt uppdrag har byrån för grundläggande rättigheter möjlighet att främja lovande metoder och anordna evenemang där brottsoffermyndigheterna kan utbyta idéer och förbättra samarbetet.

4.4 Förbättra samarbetet och samordningen mellan alla relevanta aktörer

4.4.1 När det gäller den föreslagna åtgärden för medlemsstaterna som syftar till att bygga ett mer motståndskraftigt samhälle genom att främja större medverkan av det civila samhället i de nationella insatserna: här är begreppet ”det civila samhällets medverkan” alltför brett – även polisorganisationer, vakter vid förvarsenheter, civilskydds-/civilförsvarsorganisationer eller kyrkor räknas till det civila samhället. Det är mycket viktigt att de delar av det civila samhället som arbetar direkt med brottsoffer deltar aktivt.

4.4.2 EU har undertecknat Europarådets konvention om förebyggande och bekämpning av våld mot kvinnor och av våld i hemmet (Istanbulkonventionen), men denna kritiseras på nationell nivå i vissa medlemsstater, där reservationer och tolkningar läggs fram som ett utslag av den framväxande retoriken om ”traditionella värden” där man beskriver kön, könsrelaterat våld och könsidentitet som konstruktioner som urholkar de nationella identiteterna och framställer våld i hemmet som en privat angelägenhet. EU har en grundläggande roll när det gäller att värna Istanbulkonventionen. Det är upp till medlemsstaterna att utveckla och förbättra den nationella lagstiftningen, men EU kan främja medvetenheten om vikten av skydd mot könsrelaterat våld. Detta kan också åstadkommas genom att man öronmärker medel för utvecklingen av professionella moduler för utbildning av juristkåren, för underlättande av utbyten och tillhandahållande av stöd till icke-statliga organisationer som bedriver kampanjarbete och opinionsbildning, samtidigt som man ger stöd till offer för könsrelaterat våld.

4.5 Stärka den internationella dimensionen av brottsoffers rättigheter

4.5.1 Samordning mellan alla EU:s institutioner och byråer i arbetet med att genomföra strategin är av avgörande betydelse för att EU ska kunna inta en ledarroll i Europarådet och i FN:s insatser för brottsoffer.

4.5.2 EU bör utnyttja internationella program för att finansiera verksamhet utanför EU i syfte att stödja utvecklingen av lagar, politik och verksamhet, bland annat genom finansiering av kapacitetsuppbyggnad, som omfattar alla typer av brottsoffer.

5. EU-finansiering

5.1 Endast en försumbar del av EU:s budget läggs på brottsofferfrågor, vilket kan ställas i kontrast mot vad brotten kostar brottsoffer och samhället. Med tanke på brottsofferfrågornas betydelse och övergripande karaktär bör kommissionen utveckla en strategisk ansats för ekonomiskt stöd till brottsoffer där man identifierar vilka områden som sannolikt drar störst nytta av EU-finansiering och där integreringen av brottsofferprioriteringar samordnas mellan EU:s olika finansieringsprogram, inbegripet program som bedrivs på nationell och internationell nivå ( 3 )

5.2 Finansiering är a och o och bör tillhandahållas med hjälp av ett icke-projektbaserat tillvägagångssätt och på tämligen lång sikt med en blandning av EU-medel och nationell finansiering.

Bryssel den 29 oktober 2020. Christa SCHWENG Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs ordförande

(1) T.ex. kring data, dokumentation och anmälningsmekanismer samt tillgång till finansiering, men också om införande av varaktiga lokala system för stödverksamhet.

(2) Efter Europadomstolens dom från 2016 i målet MC och AC mot Rumänien (ett mål som rörde ett homofobiskt hatbrott) vars verkställande nu är under översyn av Europarådets ministerråd, erbjuder t.ex. den icke-statliga organisationen ACCEPT Romania, som understödde målsägande i detta mål, regelbundet kostnadsfri utbildning till ISOP (det rumänska institutet för studier av allmän ordning). Denna utbildning omfattar en redogörelse för lagstiftning mot diskriminering, bestämmelser om hatbrott samt innebörden av sexuell läggning och könsidentitet. Den består av praktiska sessioner, simuleringar och ”levande bibliotek”, där tre eller fyra hbti-personer deltar en timme per dag och delar med sig av sina erfarenheter till de brottsbekämpande myndigheterna. Detta är en enorm mänsklig och logistisk insats, som tillhandahålls kostnadsfritt av frivilligarbetare från de icke-statliga organisationerna och sakkunniga som är knutna till organisationen. Den verkliga utmaningen är dock bristen på varaktighet och de begränsade effekterna av sessionerna. Endast en liten grupp på 20–30 personer utav de hundratals nyanställda eller de tusentals anställda vid inrikesministeriet deltar i dessa utbildningssessioner. Lösningen skulle vara att prioritera utvecklingen av intern kapacitet inom det nationella rättsväsendet eller brottsbekämpande myndigheter för att genomföra sådana kurser som del av en fortbildning.

(3) Victim Support Europe ”Roadmap for the victims’ rights strategy for 2020–2024”.