Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING Om strukturella åtgärder för att förbättra motståndskraften hos EU:s kreditinstitut /* COM/2014/043 final - 2014/0020 (COD) */





MOTIVERING 1. BAKGRUND TILL FÖRSLAGET Sedan finanskrisen började har Europeiska unionen (nedan kallad unionen) och dess medlemsstater företagit en grundläggande översyn av finansiell reglering och tillsyn. På bankområdet har unionen inlett flera reformer för att skapa ett säkrare, sundare, öppnare och ansvarsfullare finanssystem som tjänar ekonomin och hela samhället. Unionens banksektor är dock stor i både absoluta tal (42,9 biljoner euro) och relativa tal (nära 350 procent av unionens BNP). De största enskilda unionsbankerna har tillgångar som kan mäta sig med deras hemmedlemsstaters BNP. Dessa banker är fortfarande för stora för att tillåtas gå omkull, för stora att rädda och för komplexa att omstrukturera. I detta sammanhang aviserade kommissionsledamot Barnier i november 2011 att en högnivågrupp skulle bildas, med uppgift att bedöma behovet av strukturreformer inom unionens banksektor. Till ordförande utsågs Erkki Liikanen, chefdirektör för Finlands Bank.[1] I rapporten som lades fram i oktober 2012 sas att det krävs en omstrukturering av bankerna som komplement till pågående reformer. Man rekommenderade att handel för egen räkning (nedan kallad egenhandel) och annan högriskhandel separeras och förs till en särskild organisation inom bankkoncernen. Separeringen skulle bara vara obligatorisk för banker där sådan verksamhet är en betydande del av bankens affärsverksamhet.[2] Den 3 juli 2013 antog Europaparlamentet med bred majoritet det egna initiativbetänkandet ”Reformen av banksektorns struktur inom EU”[3] som välkomnar strukturreformer på unionsnivå för att åtgärda problemet med banker som är för stora för att tillåtas gå omkull[4]. Detta förslag är en viktig del av unionens försök att tackla dilemmat med ”för stora för att tillåtas gå omkull”. Syftet är att förhindra resterande okontrollerade risker i unionens banksystem från att materialiseras. Det kommer att minska uppblåsning av bankernas balansomslutning, särskilt de rent spekulativa aktiviteterna. Detta minskar risken för att skattebetalare måste stå för räddningen av banker på obestånd och minskar kostnaderna och problematiken vid en nödvändig rekonstruktion och avveckling. Förslaget är också ett viktigt komplement till direktivet om inrättande av en ram för rekonstruktion och avveckling av kreditinstitut och värdepappersföretag (nedan kallat BRRD).[5] Strukturreformerna har hittills inte ingått i det internationella reformprogram som G20 antagit. Det finns dock ett antal stater i världen som har genomfört eller föreslagit åtgärder för att ta itu med ovanstående problem. De senaste åren har ett antal medlemsstater inlett reforminitiativ (Tyskland, Frankrike, Storbritannien och Belgien). Förenta staterna antog nyligen den s.k. ”Volcker rule” som förbjuder bankers handel för egen räkning (egenhandel). Vidare har internationella organisationer efterlyst en global debatt om bankernas strukturer och affärsmodeller. Med tanke på mängden reformansträngningar i detta sammanhang, och för att undvika överlappningar eller oförenliga åtgärder som påverkar internationellt verksamma banker, uppmanade G20-ledarna vid det senaste toppmötet i Sankt Petersburg rådet för finansiell stabilitet (FSB) att utvärdera strukturella bankreformers samstämmighet mellan länder och deras återverkningar på den globala finansiella stabiliteten. Detta förslag tar vederbörlig hänsyn till ökade internationella samordningsinsatser och erkänner behovet av att förebygga regelarbitrage. Detta förslag åtföljs av ett direkt relaterat förslag för att ta itu med en annan väg för finansiella spridningseffekter, nämligen marknadsaktörers, däribland systemviktiga bankers sammanflätning genom ogenomskinlig handel i form av finansieringstransaktioner med värdepapper. Parallellt lade kommissionen den 19 mars 2012 fram grönbok Skuggbanksektorn.[6] Här konstateras att en förstärkt reglering av banksektorn kan driva över en betydande del av traditionell bankverksamhet till ”skuggbanksystemet” som definieras som ”ett system för förmedling av krediter som inbegriper enheter och verksamhet utanför det reguljära banksystemet.”[7] Den 20 november 2012 antog Europaparlamentet en resolution om skuggbanksektorn.[8] Det underströks här att finansinstitutens strukturer och verksamhet måste göras mera öppna och att tillsynsmyndigheterna måste ha kännedom om skuggbankverksamhetens omfattning, exempelvis avtal om återköp och värdepapperslån. Den 4 september 2013 betonade kommissionen i sitt meddelande om skuggbankverksamhet[9] att det är viktigt att öka öppenheten vid finansieringstransaktioner med värdepapper, som avtal om återköp och värdepapperslån, andra motsvarande transaktioner och återpantsättning. Detta är viktigt för att kunna bevaka riskerna med sammanflätning, alltför stor finansiell hävstångseffekt och konjunkturförstärkande beteende. Återstoden av denna motivering innehåller en presentation av föreliggande förslags strukturella separering hos kreditinstitut. 2. RESULTAT AV SAMRÅD MED BERÖRDA PARTER OCH KONSEKVENSBEDÖMNINGAR Berörda parter har konsulterats vid flera tillfällen. Under sitt arbete har högnivågruppen mött olika berörda parter och hållit ett offentligt samråd riktat mot banker, dessas företagskunder, privatpersoner och deras sammanslutningar.[10] Kommissionen höll också ett offentligt samråd med berörda parter i oktober 2012.[11] Även med medlemsstater har diskussioner förts om en strukturell bankreform och behovet av samordnade insatser på unionsnivå. Medan kommissionen tog fram konsekvensbedömningen, höll den våren 2013 ytterligare ett offentligt samråd med berörda parter, där den uppmanade bankerna att utreda effekterna av olika typer av strukturreformer.[12] Det femhundra samrådssvaren visade på motsättningar mellan å ena sidan banker och å andra sidan konsumenter och andra finansiärer än banker. De förstnämnda var i överväldigande grad mot en strukturell separering, de sistnämnda i huvudsak för. Övriga kategorier hade mera balanserade uppfattningar. I mars 2013 bildades en styrgrupp om bankstrukturreformen, med företrädare från generaldirektoraten COMP, ECFIN, EMPL, ENTR, JUST, MARKT, SG, SJ, TAXUD och gemensamma forskningscentrumet. Den avdelningsövergripande arbetsgruppen sammanträdde i mars, april och september 2013 och stödde arbetet med konsekvensanalysen. Ett utkast till konsekvensbedömningen lades fram för kommissionens konsekvensbedömningsnämnd den 19 september 2013 (nedan kallad nämnden) och diskuterades med denna den 16 oktober 2013. Nämnden lämnade sina rekommendationer till förbättringar den 18 oktober 2013. Huvudrekommendationerna var följande: i) Förbättra problembeskrivningen och huvudscenariot. ii) Bättre beskriva och förklara reformalternativen. iii) Bättre bedöma effekterna och bättre visa de valda reformalternativens ändamålsenlighet. iv) Bättre presentera det berörda parternas synpunkter, v) Lägga till en ordlista. Den 18 december 2013 lade kommissionen fram en reviderad konsekvensbedömning, tillsammans med ett separat dokument som för nämnden förklarade hur gruppens rekommendationer hade införlivats. Nämnden kom den 15 januari 2014 med ett positivt yttrande, med rekommendationer till förbättringar. Den efterfrågade särskilt en förstärkt analys i motiveringen till de föreslagna åtgärderna, alternativa reformval, effekter och de berörda parternas synpunkter på de öppenhetsåtgärder som införts först i den slutliga konsekvensbedömningen. Nämnden rekommenderade också en förbättrad presentation av de strukturella reformalternativen och bedömning av de valda reformalternativens effekter och ändamålsenlighet. Konsekvensbedömningens slutversion har en kraftigt utökad analys av reformåtgärdernas öppenhet och fördjupningar om nämndens två andra rekommendationer. När det gäller förslagets totalkostnader och fördelar, har den samtidiga konsekvensanalysen varit föremål för kvalitativ analys och kvantitativ modellering. I konsekvensanalysen drogs slutsatsen att indirekta subventioner är betydande, men att de beror av bankernas storlek och sammanflätning. Med vederbörlig hänsyn till de klara fördelarna med varierade bankmodeller i Europa, syftar förslaget till att vidmakthålla den ömtåliga balansen mellan att förhindra systemrisker och finansiera hållbar ekonomisk tillväxt. 3. FÖRSLAGETS RÄTTSLIGA ASPEKTER 3.1. Rättslig grund och subsidiaritet Förordningens rättsliga grund är artikel 114.1 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget). Enligt denna kan åtgärder beslutas för tillnärmning av nationella bestämmelser som syftar till att upprätta den inre marknaden och få den att fungera. Enhetliga regler om bankstrukturer kommer att öka den finansiella stabiliteten i EU, integrera finansmarknader bättre, underlätta koncerners ordnade rekonstruktion och avveckling, öka tillhandahållandet av tjänster över gränserna och öka etablering i andra medlemsstater, minska snedvridning av konkurrensen och förhindra regelarbitrage. Vissa EU-medlemsstater har föreslagit eller antagit åtgärder för att reformera sina nationella banksystem. Skiljaktig nationell lagstiftning med politiska mål som avviker från denna förordnings mekanismer ökar riskerna för negativ inverkan på kapitalrörelser och investeringsbeslut. Om detta inte åtgärdas på unionsnivå, tvingas bankerna till nationell anpassning av strukturer och verksamhet, vilket gör dem ännu mer komplexa och ökar fragmenteringen. Skiljaktig nationell lagstiftning skulle också äventyra målet med en enda regelbok för hela den inre marknaden och upprättandet av en effektiv bankunion. Det begränsar nämligen effekterna av den gemensamma tillsynsmekanismen (SSM)[13] och det framtida gemensamma rekonstruktions- och avvecklingssystemet (SRM).[14] Skiljaktig nationell lagstiftning försvårar och fördyrar också styrningen av gränsöverskridande institut. Denna förordnings harmonisering på unionsnivå kan säkerställa att unionens bankkoncerner som verkar i flera medlemsstater regleras av ett gemensamt ramverk med strukturkrav. Detta tryggar lika konkurrensvillkor, minskar regleringens komplexitet, undviker oönskade anpassningskostnader för gränsöverskridande verksamhet, främjar integrationen på unionsmarknaden och förhindrar möjligheterna till regelarbitrage. För en fungerande inre marknad kan en medlemsstat tidigare ha antagit lagstiftning som förbjuder kreditinstitut att ta emot privatpersoners eller små och medelstora företags insättningar, om de bedriver investeringsverksamhet som huvudman och håller tillgångar för handel. Den kan därför begära att kommissionen beslutar att från bestämmelserna i kapitel III (”separering av viss handel”) undanta kreditinstitut som omfattas av nationell lagstiftning som är förenlig med bestämmelserna i det kapitlet. Medlemsstater som redan visar sig ha genomfört ”helt likvärdiga” åtgärder skulle då kunna undvika kostsam anpassning av existerande effektiva bestämmelser till de bestämmelserna. För att nationell lagstiftning inte ska äventyra målet med en fungerande inre marknad, måste den ha samma mål som detta förslag. Dessutom måste nationella rätts-, tillsyns- och tillämpningsbestämmelser säkerställa att kreditinstitut följer rättsregler som överensstämmer med förslaget Detta förslag tar vederbörlig hänsyn till finansmarknadernas och de finansiella innovationernas snabba utveckling samt utvecklingen av unionens rättsliga och tillsynsmässiga ramar. För en effektiv och enhetlig tillsyn samt utvecklandet av ett enhetligt regelverk inom banksektorn, får den europeiska bankmyndigheten (EBA) en viktig roll i förslaget. Europeiska bankmyndigheten kommer att rådfrågas, när de behöriga myndigheterna fattar vissa beslut enligt detta förslag, ska ta fram utkast till tekniska tillsyns- och genomförandestandarder och lämna rapporter till kommissionen. Detta är särskilt viktigt i de situationer som tecknas i artiklarna 9, 10, 13 och 21. 3.2. Proportionalitet Enligt proportionalitetsprincipen i artikel 5 i EUF-fördraget får unionens åtgärder till innehåll och form inte gå utöver vad som är nödvändigt för att nå målen i fördragen. I den föreslagna förordningen förbjuds unionens stora kreditinstitut och bankkoncerner att bedriva handel för egen räkning (nedan kallad egenhandel) och viss anknuten verksamhet. Separering av ägande kan vara det effektivaste strukturreformverktyget för att särskilt underlätta avveckling och begränsa överdrivet risktagande, intressekonflikter och felallokering av kapital och resurser. De största potentiella fördelarna med att förbjuda egenhandel är minskade risker, minskad komplexitet, sammanflätning och minskade intressekonflikter. Med tanke på problemen med den svåra distinktionen mellan egenhandel och annan liknande handelsverksamhet, särskilt som marknadsgarant, understryks denna åtgärds proportionalitet emellertid av en snäv definition av otillåten verksamhet. Det är motiverat att undanta mindre banker från förbudet, eftersom ett sådant förbud skulle få oproportionerliga effekter på dessa banker, om de tvingas avhända sig delar av sina portföljer. I den föreslagna förordningen föreskrivs också att den behöriga myndigheten systematiskt ska granska vissa andra aktiviteter, nämligen som marknadsgarant samt investering/finansiering av värdepapperisering och handel med vissa derivat. Dessa har konstaterats vara verksamheterna med störst risk för att egenhandel bedrivs i strid mot förbudet, och som kan skapa risker för de centrala kreditinstitutens och det finansiella systemets stabilitet i unionen. Den behöriga myndigheten ges befogenhet att kräva separeringen. Denna befogenhet är inte en obligatorisk allmän åtgärd, utan myndigheten får göra en bedömning med hjälp av harmoniserade mått. Bara under vissa omständigheter ska den behöriga myndigheten genomdriva en separering, nämligen när risker överskrider vissa nivåer som ska fastställas med harmoniserade mått. Denna metod anses vara proportionerlig, eftersom det bara är på vissa villkor som separering föreskrivs. Den förutsätter också en noggrann bedömning av verksamhetens relativa betydelse för det centrala kreditinstitutets riskprofil och beteende. Den föreslagna förordningen riktar sig mot stora kreditinstitut och bankgrupper. Då förslagets huvudsyfte är att ta tag i resterande systemrisker i unionens finanssystem, skulle ett utvidgande av dess åtgärder till alla kreditinstitut vara oproportionerligt och leda till omotiverade kostnader, särskilt för mindre kreditinstitut. Kreditinstitut som underskrider den föreslagna förordningens tröskelvärden omfattas inte av de planerade strukturåtgärderna. Detta betyder att medlemsstaterna eller de behöriga myndigheterna får besluta att införa liknande åtgärder också på mindre kreditinstitut. I den föreslagna förordningen respekteras de grundläggande rättigheterna och följs principerna i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Detta gäller särskilt skyddet av personuppgifter, näringsfriheten, äganderätten, rätten till ett effektivt rättsmedel och till en opartisk domstol och förordningen måste tillämpas i enlighet med dessa rättigheter och principer. 3.3. Närmare redogörelse för förslaget I detta avsnitt sammanfattas förordningens huvuddrag. 3.3.1. Strukturell separerings mål och syfte Den föreslagna förordningens syfte är att öka unionens finansiella stabilitet genom en strukturreform av storbanker, som kompletterar de finanstillsynsreformer som redan vidtagits på unionsnivå. I artikel 1 anges reformens syften och mål. I artikel 2 anges reformens syfte som är att föreskriva strukturförändringar av banker som är för stora för att tillåtas gå omkull, genom införande av förbud mot egenhandel och genom en möjlig separering av viss handelsverksamhet. 3.3.2. Tillämpningsområde I artikel 3 anges att den föreslagna förordningen avser banker som uppfyller vissa kriterier och överstiger vissa tröskelvärden. (1) Kraven avser europeiska banker som fastställs ha global systembetydelse. (2) De gäller banker som överskrider följande tröskelvärden i tre år i rad: a) Bankens samlade tillgångar överskrider 30 miljarder euro,[15] och b) bankens samlade rörelsetillgångar och skulder överskrider 70 miljarder euro eller 10 procent av deras samlade tillgångar. Artiklarna 22 och 23 innehåller mer detaljer om hur ”handel” ska beräknas (för den behöriga myndighetens bedömning som eventuellt leder till en separering från kreditinstitutet). Eftersom bankstrukturreformen är inriktad på bankverksamhet, anges i artikel 23.2 att för finanskonglomerat får beräkningarna inte omfatta försäkringsbolags och icke-finansiella företags verksamhet. Förordningen kommer att vara tillämplig på unionens kreditinstitut och deras EU-moderbolag, dotterbolag och filialer, inklusive tredjeländer. Det ska också omfatta filialer och dotterbolag i unionen tillhörande banker som är etablerade i tredjeländer. Ett så vitt tillämpningsområde är till för att säkra lika konkurrensvillkor och undvika att kraven kringgås genom att verksamhet flyttas ut ur unionen. Emellertid kan undantag göras för unionsbankers utländska dotterbolag och utländska bankers EU-filialer, om de omfattas av likvärdiga separeringsregler (artiklarna 4 och 27). I artikel 4.2 anges ett annat möjligt undantag: Tillsynsorgan ges befogenhet att undanta utländska dotterbolag från separering, om de ingår i koncerner med en geografiskt självständig och decentraliserad struktur som har en avvecklingsstrategi med flera ingångar ("Multiple Point of Entry"). Genom tillämpning av separeringskraven på hela företagskoncernen och oberoende av geografisk lokalisering, undanröjs bankernas möjligheter att kringgå separering genom att förlägga viss verksamhet utanför unionen. Farhågorna om tredjelands lagstiftning minskas också genom att likvärdiga ordningar i tredjeland kompletterar den breda geografiska täckningen. Genom kravet på utländska banker att separera verksamheten inom unionen, tryggas också lika konkurrensvillkor på den inre marknaden och minimeras samtidigt risken för illojal konkurrens. 3.3.3. Förbud mot egenhandel (kapitel II) I artikel 6.1 i den föreslagna förordningen föreskrivs att kreditinstitut och enheter inom samma koncern inte får bedriva egenhandel med finansiella instrument och råvaror. Visserligen är samstämmiga unionsuppgifter om särskild bankverksamhet bristfälliga, men tillgängliga data pekar på att egenhandel utgör en begränsad del av bankernas balansomslutning.[16] Emellertid visar samma uppgifter att sådan handel var betydande före krisen, varför det utan regleringsåtgärder inte finns några garantier för att den inte skulle öka igen framöver. Det är svårt att definiera egenhandel och skilja den från verksamhet som marknadsgarant. I artikel 5.4 definieras egenhandel snävt. Enligt denna skulle förbudet gälla gruppers, enheters, divisioners eller enskilda handlares verksamhet som särskilt inriktas på att ta positioner för egen vinning, utan koppling till kunder eller risksäkring av enheten. I artikel 6.2 klargörs att om kreditinstitut omfattas av den föreslagna förordningen enligt artiklarna 3 och 4, gäller förbudet inte kreditinstitut som har särskilda strukturer för försäljning och köp av penningmarknadsinstrument inom ramen för likviditetshantering. Handel med medlemsstaternas statsobligationer är också undantagen från förbudet (artikel 6.2 a), för att undvika negativa effekter på dessa viktiga marknader. Detta undantag återspeglar det som föreskrivs för handel med statsobligationer i samband med bedömningen av verksamhet (artikel 8.2). I princip kan förbudet mot egenhandel omfatta alla banker, men det föreslås bara gälla banker som avses i artikel 3. Banker bör förhindras kringgå förbudet genom att exempelvis äga eller investera i hedgefonder. Därför anges i artikel 6.1 b att banker som omfattas av förbudet också förbjuds investera i eller inneha aktier i hedgefonder (eller certifikat/derivat kopplade till dessa), eller i enheter som bedriver egenhandel eller finansierar hedgefonder. Eftersom de har en positiv funktion för den reala ekonomin (artikel 6.3), undantas följande: slutna fonder utan finansiell hävstång – främst aktiefonder, riskkapitalfonder och fonder för socialt företagande. Kreditinstitut som omfattas av nämnda förbud kommer även fortsättningsvis att kunna tillhandahålla bank-/depåförvaringstjänster till hedgefonder. 3.3.4. Möjlig separering av viss handel (kapitel III) Banker har många andra handels- och investeringsaktiviteter, exempelvis som marknadsgarant, eller långivning till riskkapital- och aktiefonder, investering i och finansiering av riskfyllda värdepapperiseringar, försäljning och handel med derivat etc. Bankkoncerner kommer att få fortsätta bedriva sådan annan verksamhet med den behöriga myndighetens godkännande. De senare ska granska handeln och ha befogenhet (och i vissa fall skyldighet) att separera viss verksamhetsgren (marknadsgarant, riskfylld värdepapperisering, komplexa derivat), om vissa mått överskrids. Syftet är att undvika risken att banker kringgår förbudet i artikel 6 genom dold egenhandel och risken att den ej förbjudna handeln blir för betydande eller får för stor finansiell hävstångseffekt. Den föreslagna förordningens grundprincip är att bankkoncerners enheter för insättningar bara får bedriva sådan verksamhet, så länge den behöriga myndigheten inte beslutar att den måste skötas av en separat enhet. 3.3.4.1. Verksamhet som ska omfattas av separering Definitionen på handel i artikel 8 är bred, genom att avse annan verksamhet än exempelvis insättningar som omfattas av insättningsgarantisystemet, utlåning, betalningstjänster till enskilda och flera andra aktiviteter. I artikel 8.2 undantas vidare unionens statsobligationer från kravet på granskning och befogenheten att separera. Ett sådant undantag är förenligt med nuvarande praxis med nollviktning i kapitalkravsförordningen och kapitalkravsdirektivet[17] (CRR/CRDIV). Samtidigt anges det i artikel 8.3 att kommissionen genom delegerade akter kan utvidga undantaget till statsobligationer utanför unionen, om dessa uppfyller vissa villkor. 3.3.4.2. Skyldighet att granska verksamhet Genom förordningen kommer behöriga myndigheter att åläggas granska bankers handel som överskrider tröskelvärdena, särskilt för tre verksamheter som antingen ligger särskilt nära egenhandel och därför kan utgöra dold egenhandel (marknadsgarant), eller har spelat en nyckelroll under finanskrisen (exempelvis investering i och finansiering av riskfylld värdepapperisering och annan derivathandel än som uttryckligen tillåts vid betryggande riskhantering). Behöriga myndigheter kommer att bedöma denna verksamhet med vissa mått som ska justeras med hjälp av tillsynsuppgifter. Måtten avser relativ storlek, finansiell hävstångseffekt, komplexitet, lönsamhet, tillhörande marknadsrisker samt sammanflätning (artikel 9.2). För att se till att måtten mäter och tillämpas enhetligt, åläggs i artikel 9.4 EBA att ta fram en bindande teknisk genomförandestandard som kommissionen godkänner. 3.3.4.3. Befogenhet att separera I artikel 10.1 fastställs att de behöriga myndigheterna ska kräva en separering, om bankers handelsverksamhet (som marknadsgarant, eller vid investering i och finansiering av riskfylld värdepapperisering samt handel med vissa derivat) och de tillhörande riskerna överskrider vissa tröskelvärden samt uppfyller vissa villkor som kopplas till mått. Den behöriga myndigheten får besluta att inte kräva separering, om banken kan visa myndigheten att dessa verksamheter inte äventyrar unionens finansiella stabilitet, med hänsyn till den föreslagna förordningens mål. I artikel 10.2 anges att en behörig myndighet kan kräva att viss handelsverksamhet separeras, om den anser att den verksamheten hotar bankens eller unionens finansiella stabilitet, med hänsyn till något av målen i den föreslagna förordningen. Den behöriga myndigheten bör samråda med EBA innan den fattar beslut enligt artikel 10 och bör underrätta EBA om sitt slutliga beslut. I artikel 10.5 ges kommissionen befogenhet att anta en delegerad akt som specificerar nivån som respektive mått inte får överskrida och motsvarande villkor samt antalet mått som måste överskridas för att separering ska krävas. Dessutom kommer kommissionen att få befogenhet att specificera vilken typ av värdepapperisering som utifrån en kriterieförteckning inte hotar den finansiella stabiliteten och som därför ett centralt kreditinstitut får utföra. 3.3.4.4. Hantering av bankernas egna risker (likviditetsförvaltning) Om ytterligare separering sker, klargörs i artikel 11.1 att inlåningsbanken fortfarande får svara för sin egen riskhantering. Eftersom likviditetsförvaltningen kan ge upphov till egenhandel och då likviditetshantering innebär att vissa spekulativa positioner tas, bör detta förenas med vissa skyddsåtgärder. 3.3.4.5. Riskhanteringstjänster till kunder I artikel 12 klargörs att det centrala kreditinstitutet fortfarande kan sälja vissa riskhanteringsprodukter (dvs. derivat) till icke-finansiella kunder och andra kunder. Emellertid gör derivatförsäljningen till kunder att banken blir mer riskexponerad. Detta kan framförallt försvåra dess rekonstruktion och avveckling och kommer att bli föremål för skydd och kontroller i olika utsträckning. För att få bukt med dessa risker föreskrivs att ränte-, valuta-, kredit-, utsläppsrätts- och råvaruderivat som kan komma i fråga för central motpartsclearing får säljas av det centrala kreditinstitutet till sina icke-finansiella kunder, försäkringsföretag och tjänstepensionsinstitut, men endast för att risksäkra ränte-, valuta-, kredit-, utsläppsrätts- och råvarurisker. Det finns här även tak för de resulterande positionsriskerna. Att vissa derivat godkänns uppmuntrar också banker att standardisera dessa derivat, vilket ligger i linje med de politiska målen i förordningen om Europas marknadsinfrastrukturer (EMIR).[18] 3.3.4.6. Regler om separering av handelsverksamhet: Om behöriga myndigheter kräver separering av handelsverksamhet enligt ovan och den verksamheten ligger kvar inom bankkoncernen, kan den föras till en juridiskt sett särskild enhet (nedan kallad handlande enhet). De band som enheten har med resten av koncernen på områdena juridik, ekonomi, styrning och drift behöver då begränsas för att säkerställa separeringen. I artikel 13.3 fastställs att koncernen vid en separering ska organiseras i homogena funktionella grupper, som dels består av centrala kreditinstitut och dels av handlande enheter. I artikel 13.5–13 i den föreslagna förordningen föreskrivs villkoren för att säkra en stark separering på områdena juridik, ekonomi, styrning och drift. Efter en separering, ska tillsynskraven i dessa artiklar gälla respektive undergrupper på enskild basis eller på undergruppsbasis. I artikel 13.11 föreskrivs vidare undantag från kapitalkravsförordningen (CRR) för vissa tillsynskrav (eget kapital, likviditet och offentliggörande) som på undergruppsnivå ska tillämpas på respektive undergrupper. Koncerner som räknas som ömsesidiga bolag, kooperativ, sparinstitut eller liknande bedriver riskfylld handel och omfattas därför av detta förslags krav. Dessa har dock ett mycket specifikt ägande och ekonomisk struktur och spelar en viktig finansieringsroll för den lokala och regionala ekonomin. Om vissa av separeringsbestämmelserna infördes, skulle långtgående förändringar krävas av sådana enheters organisationsstruktur. Detta kan vara oproportionellt mot fördelarna, om det skulle tvinga dessa enheter att fullständigt förändra sin företagsidentitet. Den behöriga myndigheten får därför tillåta att om centrala kreditinstitut uppfyller villkoren i artikel 49.3 a eller b i förordning (EU) nr 575/2013, får de ha kapitalinstrument eller rösträtter i en handlande enhet, förutsatt att myndigheten anser att detta krävs för att koncernen ska fungera och har vidtagit tillräckliga åtgärder för att på lämpligt sätt mildra relevanta risker. En annan grundläggande del av den handlande enhetens ekonomiska separering från det centrala kreditinstitutet är de stora exponeringsrestriktionerna. Bestämmelserna om detta anges i artiklarna 14–17. Dessa bestämmelser avser begränsningar både inom och utom gruppen, enskilda och aggregerade stora exponeringar. 3.3.4.7. Separeringsplan Innan berörda banker faktiskt separerar handelsverksamhet, ska de lägga fram en ”separeringsplan” för behöriga myndigheter. I artikel 18 föreskrivs att denna plan bör godkännas av den behöriga myndigheten, som har möjlighet att vid behov kräva ändringar av planen. Den får också utforma en egen separeringsplan, om den berörda banken är passiv. 3.3.4.8. Samarbete mellan behöriga myndigheter och rekonstruktions- och avvecklingsmyndigheter I [BRRD] föreskrivs att rekonstruktions- och avvecklingsmyndigheter inom ramen för sin planering får ålägga banker strukturförändringar (exempelvis av sin juridiska och organisationella struktur), om myndigheten anser att detta krävs för att avlägsna hinder för effektiv rekonstruktion och avveckling. Eftersom den föreslagna förordningen har vidare mål än rekonstruktion och avveckling, måste det säkerställas att respektive myndigheter kontaktar varandra. I artikel 19 anges det därför att om en behörig myndighet beslutar att kräva separering, bör den meddela rekonstruktions- och avvecklingsmyndigheter (artikel 19.1). Den bör även beakta sådana myndigheters gällande eller tidigare bedömning av möjligheterna till rekonstruktion och avveckling enligt artiklarna 13 och 13a i [BRRD]. Vid bedömningen av om ett institut kan rekonstrueras och avvecklas bör dessa myndigheter också beakta en behörig myndighets anmälda separeringsbeslut. 3.3.4.9. Förbjuden handelsverksamhet I artikel 20 fastställs att den handlande enheten inte får bedriva viss verksamhet. Hit hör inlåning som kan omfattas av insättningsgarantisystemet och tillhandahållande av betaltjänster för enskilda enligt definitionen i betaltjänstdirektivet[19]. 3.3.4.10. Undantag I den föreslagna förordningen anges enhetliga regler om målet, syftena och instrumenten för strukturreformen av banker på den inre marknaden. Emellertid medges i artikel 21 att undantag från separeringskraven i kapitel III får göras för kreditinstitut som omfattas av nationell lagstiftning med motsvarande verkan som bestämmelserna i kapitel III i föreslaget. Kommissionen kommer att bevilja undantag på den berörda medlemsstatens begäran, efter att medlemsstaten har mottagit ett positivt yttrande från den behöriga myndigheten för de banker för vilka undantaget begärs. För att uppfylla undantagsvillkoren måste den nationella primärlagstiftningen ha antagits före den 29 januari 2014 och uppfylla kriterierna i artikel 21.1. Detta betyder att den nationella lagstiftningens mål, faktiska tillämpningsområde och bestämmelser om separeringen av inlåningsenhetens rättsliga ställning, ekonomi och styrning måste överensstämma med den föreslagna förordningens. 3.3.5. Efterlevnad: enheter och behöriga myndigheter (kapitel V) De flesta banker som omfattas av artikel 3 är verksamma i flera länder, både i form av dotterbolag och filialer. De övervakas av flera olika myndigheter, både i hemmedlemsstaten (moderbolag, dotterbolag i olika medlemsstater) och värdmedlemsstaten (filialer). För att på koncernnivå trygga en verkningsfull och effektiv tillämpning av strukturreformen, ska enligt artikel 26 beslut om strukturell separering ytterst fattas av den samordnande tillsynsmyndighet som ansvarar för koncernen. Detta är den metod som valts i vissa nationella reformförslag. Innan den samordnande tillsynsmyndigheten fattar beslut, ska den samråda med den myndighet som i hemmedlemsstaten har tillsynen över betydande dotterbolag inom koncernen. 3.3.6. Förbindelser med tredjeland (kapitel VI) I artikel 27 föreskrivs om antagandet av delegerade akter för att på vissa villkor erkänna tredjelands strukturreformer som likvärdiga. 3.3.7. Administrativa påföljder och åtgärder (kapitel VII) Kapitel VII avspeglar den horisontella påföljds- och åtgärdspolitik som för närvarande tillämpas inom finanstjänstesektorn. Här anges ett gemensamt tillvägagångssätt vid de viktigaste överträdelserna av den föreslagna förordningen och fastställs de administrativa påföljder och åtgärder som de behöriga myndigheterna bör ges befogenhet att vidta vid de viktigaste överträdelserna. 3.3.8. Rapportering och översyn (kapitel VIII) Antagandet av detta förslag skulle på unionsnivå bli den första uppsättningen regler om strukturell separering med avseende på banker. Det är därför viktigt att överväga om de ovan beskrivna reglerna visar sig vara ett effektivt sätt att uppnå strukturreformers mål och syften. I det sista kapitlet anges ett antal områden, där kommissionen ska se över ramverket både allmänt och specifikt (artikel 34). Exempelvis kommer översyner att inriktas på tillämpningen av tröskelvärden, på tillämpningen av förbudet enligt artikel 6 samt dess ändamålsenlighet, på definitionen av egenhandel, på omfattningen av verksamheter som ses över samt på måttens lämplighet och tillämpning. 3.3.9. Tidsplan Fortsättningsvis anges de viktigaste datumen för antagandet och genomförandet av förslagets huvudbestämmelser, under förutsättning att förordningens slutversion antas av Europaparlamentet och rådet senast i juni 2015. · Kommissionen antar de nödvändiga delegerade akterna för genomförandet av de viktigaste bestämmelserna senast den 1 januari 2016 · Förteckningen över berörda respektive undantagna banker offentliggörs den 1 juli 2016 och därefter årsvis. · Förbudet mot egenhandel träder i kraft den 1 januari 2017. · Bestämmelserna om separering av handelsverksamhet på kreditinstitut kommer att träda i kraft den 1 juli 2018. 4. Budgetkonsekvenser Förslagets ekonomiska och budgetmässiga konsekvenser framgår av den bifogade finansieringsöversikten. 2014/0020 (COD) Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING Om strukturella åtgärder för att förbättra motståndskraften hos EU:s kreditinstitut (Text av betydelse för EES) EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 114, med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, efter översändande av utkastet till lagstiftningsakt till de nationella parlamenten, med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande[20], med beaktande av Europeiska centralbankens yttrande[21], efter att ha hört Europeiska datatillsynsmannen[22], i enlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet, och av följande skäl: (1) I unionens finansiella system ingår 8 000 banker som har varierande storlek, företagsstruktur och affärsmodeller. Ett fåtal av dem utgörs av stora bankkoncerner med komplett verksamhet. Dessa koncerner består ett invecklat nät av rättssubjekt och interna kopplingar. De är mycket sammanflätade med varandra genom in- och utlåning mellan banker och genom derivatmarknader. Om dessa storbanker hamnar på obestånd, kan verkningarna bli mycket omfattande och stora. (2) Finanskrisen har visat hur sammanflätade unionens banker är och vilka risker detta innebär för det finansiella systemet. Detta har hittills gjort försvårat rekonstruktion av bankkoncerner, frånsett de ej bärkraftiga delarna, och har i hög grad förutsatt offentligt stöd. (3) Sedan finanskrisen började har unionen och dess medlemsstater företagit en grundläggande översyn av reglering och tillsyn av banker, och även tagit de första stegen mot en bankunion. Med tanke på den djupa finanskrisen och behovet av att alla banker kan rekonstrueras och avvecklas, behövde det bedömas om fler åtgärder krävs för att ytterligare minska risken för och effekterna av att de största och mest komplexa bankerna går omkull. En expertgrupp på hög nivå under ledning av Erkki Liikanen utsågs för detta ändamål. Man rekommenderade att de största och mest komplexa bankernas handel för egen räkning (nedan kallad egenhandel) och annan högriskhandel separeras och förs till en separat juridisk enhet inom bankkoncernen. (4) Lagstiftningens pågående reformprogram för bankerna kommer att väsentligt öka motståndskraften hos både enskilda banker och banksektorn som helhet. Emellertid är fortfarande vissa av unionens största och mest komplexa bankkoncerner fortfarande för stora för att tillåtas gå omkull, för stora att rädda och för komplexa att förvalta, övervaka och rekonstruera. Strukturreformer är därför ett viktigt komplement till pågående regleringsinitiativ och regleringsåtgärder, eftersom man därmed mer direkt kunde hantera komplexa koncerner, koncerninterna bidrag och incitament till överdrivet risktagande. En rad medlemsstater har antagit eller planerar att anta åtgärder för att strukturellt reformera sina respektive banksystem. (5) Den 3 juli 2013 uppmanade Europaparlamentet kommissionen att utarbeta en principbaserad strukturreform av den europeiska banksektorn. (6) Förordningens rättsliga grund är artikel 114.1 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (nedan kallat EUF-fördraget). Enligt denna kan åtgärder beslutas för tillnärmning av nationella bestämmelser som syftar till att upprätta den inre marknaden och få den att fungera. (7) Skiljaktig nationell lagstiftning med politiska mål som avviker från denna förordnings mekanismer ökar riskerna för negativ inverkan på marknadsaktörernas beslut om kapitalrörelser. Olika och inkonsekventa regler och praxis kan nämligen väsentligt öka driftskostnaderna för kreditinstitut som är verksamma över gränserna och resultera i mindre effektiv allokering av resurser och kapital, jämfört med en situation där kapitalrörelser är föremål för liknande och konsekventa regler. Av samma skäl kommer olika och inkonsekventa regler också att negativt inverka på marknadsaktörernas beslut om var och hur de ska tillhandahålla gränsöverskridande finansiella tjänster. Olika och inkonsekventa regler kan även oavsiktligt främja geografiskt arbitrage. Kapitalrörelser och gränsöverskridande tjänster är viktiga för att unionens inre marknad ska fungera väl. Om detta inte åtgärdas på unionsnivå, tvingas kreditinstitut till nationell anpassning av strukturer och verksamhet, vilket gör dem ännu mer komplexa och ökar fragmenteringen på den inre marknaden. (8) Skiljaktig nationell lagstiftning underminerar också strävandena mot ett enhetligt regelverk för hela den inre marknaden. En sådan utveckling skulle också hämma den gemensamma tillsynsmekanismens effektivitet[23] (nedan kallad SSM), eftersom Europeiska centralbanken (nedan kallad ECB) skulle behöva tillämpa olika och inkonsekvent lagstiftning på kreditinstitut som de övervakar vilket ökar tillsynens kostnader och komplexitet. Skiljaktig lagstiftning försvårar och fördyrar också styrningen av gränsöverskridande kreditinstitut, särskilt om olika och även oförenliga regler ska följas. Likaledes skulle det gemensamma rekonstruktions- och avvecklingssystemet[24] (nedan kallat SRM) tvingas rekonstruera och avveckla kreditinstitut som omfattas av potentiellt olika nationella krav på deras organisatoriska och operativa struktur. (9) Harmonisering på unionsnivå kan säkerställa att unionens bankkoncerner, många verksamma i flera medlemsstater, omfattas av ett gemensamt ramverk med strukturkrav. Detta skulle undvika snedvridning av konkurrensen, minska regleringens komplexitet, undvika oönskade anpassningskostnader för gränsöverskridande verksamhet, främja integrationen på unionsmarknaden och stoppa möjligheterna till regelarbitrage. (10) I enlighet med målet om en fungerande inre marknad bör det vara möjligt att för ett kreditinstitut bevilja undantag från bestämmelserna om separering av viss handelsverksamhet. Detta kan gälla, om en medlemsstat har antagit nationell primärrätt före den 29 januari 2014 (inbegripet senare antagen sekundärrätt) om förbud mot att kreditinstitut som tar emot insättningar från privatpersoner respektive små och medelstora företag också bedriver investeringsverksamhet som huvudman och håller tillgångar för handel. Medlemsstaten bör därför kunna begära att kommissionen beviljar undantag från bestämmelserna om separering av viss handel på ett kreditinstitut som omfattas av nationell lagstiftning som är förenlig med dessa bestämmelser. Detta skulle göra det möjligt för medlemsstater att undvika att anpassa gällande och effektiva bestämmelser, om deras primärrätts effekter är likvärdiga med och överensstämmer med denna förordning. För att denna nationella lagstiftnings effekter och senare genomförandeåtgärder inte ska äventyra målet med en fungerande inre marknad, måste den lagstiftningen och motsvarande tillsyn och genomförande kunna säkerställa att kreditinstitut som tar emot garanterade insättningar från privatpersoner respektive små och medelstora företag uppfyller juridiskt bindande krav som är likvärdiga och förenliga med bestämmelserna i denna förordning. Den behöriga myndighet som övervakar kreditinstitutet som omfattas av denna nationella lagstiftning bör tillhandahålla ett yttrande som bör åtfölja begäran om undantag. (11) Enligt artikel 4.1 i i rådets förordning (EU) nr 1024/2013[25] har ECB befogenhet att utöva tillsyn över strukturförändringar som krävs av kreditinstitut för att förebygga finansiella påfrestningar eller obestånd, om det för behöriga myndigheter uttryckligen föreskrivs i unionsrätten. (12) Denna förordning avser att nedbringa överdrivet risktagande och snabb ökning av balansomslutningen, svår rekonstruktion och avveckling, svår övervakning, intressekonflikter, snedvridning av konkurrensen och felallokering av kapital. För institut som bedriver verksamhet som berättigar till ett offentligt skyddsnät ska förordningen också skydda mot förluster till följd av annan verksamhet. Nödvändiga bestämmelserna bör därför få banker att åter inrikta sig på sin nyckelroll att stödja den reala ekonomin och undvika att deras kapital överallokeras till handel på bekostnad av utlåning till den icke-finansiella ekonomin. (13) Den här förordningen ska bara omfatta kreditinstitut och koncerner vars handel uppfyller förordningens tröskelvärden. Detta överensstämmer med den uttryckliga inriktningen på en begränsad del av de största och mest komplexa kreditinstituten och koncernerna, som trots andra rättsakter fortfarande är för stora för att tillåtas gå omkull, för stora att rädda och för komplexa att förvalta, övervaka och omstrukturera. Förordningen bör därför endast tillämpas på de kreditinstitut och koncerner i unionen som antingen anses ha global systembetydelse eller överskrider vissa relativa och absoluta redovisningsbaserade tröskelvärden för handel eller absolut storlek. Medlemsstaterna eller de behöriga myndigheterna får besluta att införa liknande åtgärder också på mindre kreditinstitut. (14) Förordningen bör ha ett vitt territoriellt tillämpningsområde för att se till att konkurrensen inte snedvrids och för att förhindra att den kringgås. Undantag bör emellertid göras för dotterbolag i tredjeland till EU-moderbolag eller också EU-filialer till kreditinstitut med säte i tredje land, om de omfattas av denna förordning och omfattas av åtgärder som kommissionen anser har samma verkan som denna förordnings. Behöriga myndigheter bör också kunna undanta EU-moderbolags utländska dotterbolag, om dessa är fristående och om deras obestånd skulle ha begränsade effekter på hela koncernen. (15) En koncerns kreditinstitut och enheter bör förbjudas köpa och sälja finansiella instrument och råvaror för egen räkning, eftersom dessa aktiviteter har begränsat eller inget mervärde för det allmännas bästa och i sig är riskfyllda. (16) Det är svårt att skilja egenhandel från så kallad marknadsgarant. Ett sätt att lösa detta problem är att begränsa egenhandel till gruppers, enheters, divisioners eller enskilda handlares egenhandelsverksamhet. Banker bör inte kunna kringgå förbudet genom att driva enheter som inte är banker och bedriver egenhandel eller genom att utnyttja investeringar i sådana. (17) Enheter som omfattas av förbudet mot egenhandel bör få investera i fonder i en uttömmande förteckning, för att säkerställa att de kan fortsätta bidra till finansieringen av ekonomin. Denna uttömmande förteckning bör omfatta alternativa investeringsfonder (nedan kallade AIF-fonder) som är slutna och utan finansiell hävstång, vidare europeiska riskkapitalfonder, europeiska fonder för socialt företagande och europeiska långsiktiga investeringsfonder. För att säkra att dessa medel inte äventyrar kreditinstitutens bärkraft och sundhet om de investerar i dem, är det viktigt att slutna AIF-fonder utan hävstång som kreditinstitut fortfarande kan investera i är AIF-fonder med en godkänd och övervakad ledning i enlighet med Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/61/EU[26]. Det är också viktigt att dessa AIF-fonder är etablerade i unionen eller, om så inte är fallet, att de marknadsförs i unionen i enlighet med bestämmelserna i det direktivet. (18) Enheter som omfattas av förbudet mot egenhandel bör få investera eget kapital i samband med sin likviditetsförvaltning. Likviditetsförvaltning bör som verksamhet syfta till att värdesäkra eget kapital, samtidigt som kreditrisker sprids på flera motparter och det egna kapitalets likviditet maximeras. Vid likviditetsförvaltningen bör enheter som omfattas av förbudet mot egenhandel inte eftersträva högre avkastning än marknadsräntorna, med som riktvärde avkastningen på en tre månaders statsobligation av hög kvalitet. (19) Med kontanter likvärdiga tillgångar är instrument som normalt omsätts på penningmarknaden, exempelvis statsskuldväxlar, kommunala skuldväxlar, bankcertifikat, företagscertifikat, bankaccepter, kortfristiga värdepapper, andelar eller aktier i reglerade penningmarknadsfonder. För att förbjuda blankning bör kreditinstitut inneha motsvarande tillgångar, innan de kan sälja dem. (20) En ersättningspolitik som uppmuntrar till överdrivet risktagande kan undergräva en sund och effektiv riskhantering på banker. Genom att komplettera relevant gällande unionsrätt på området, bör ersättningsbestämmelser bidra till att förhindra kringgående av förbudet mot egenhandel. De bör likaledes begränsa eventuella centrala kreditinstituts resterande eller dolda egenhandel i samband med betryggande riskhantering. (21) Ledningen för de enheter som omfattas av förbudet mot egenhandel bör säkerställa att förbudet efterlevs. (22) Förutom egenhandel bedriver stora kreditinstitut mycket annan handel, exempelvis som marknadsgarant, vidare emission, investeringar och finansiering av riskfylld värdepapperisering eller strukturerar, arrangerar eller verkställer komplicerade derivattransaktioner. Denna handel är ofta kundrelaterad men kan ändå föranleda oro. Med tanke på verksamhetens potentiellt nyttiga karaktär, bör den inte direkt förbjudas. I stället bör den behöriga myndigheten efterhandsbedöma sådan verksamhet och eventuellt kräva separering från resten av koncernen. (23) Om den behöriga myndigheten vid bedömningen av handelsverksamheten drar slutsatsen att den överskrider vissa mått när det gäller relativ storlek, finansiell hävstångseffekt, komplexitet, lönsamhet, tillhörande marknadsrisk samt sammanflätning, bör den kräva att handeln separeras från resten av det centrala kreditinstitutet, såvida det inte kan visa att den inte hotar dess finansiella stabilitet eller unionens hela finansiella system, med beaktande av målen i denna förordning. (24) Det finns särskilda problem i samband med funktionen som marknadsgarant. En stor bankkoncerns rekonstruktion eller avveckling kan hindras av dess handel och tillgångar, eftersom enskilda positioner hanteras uniformt vid en rekonstruktion eller avveckling, oavsett om den är resultatet av marknadsgarant mot kund eller av spekulation. Dessutom är marknadsgaranter kopplade till andra stora bankkoncerner. Vidare kan marknadsgaranter exponeras för betydande motpartsrisker och marknadsgarantfunktion kan i praktiken variera med olika finansiella instrument och marknadsmodeller. Därför bör denna verksamhet uppmärksammas särskilt vid den behöriga myndighetens bedömning. (25) Viss verksamhet som inbegriper värdepapperisering har gjort det möjligt för kreditinstitut att snabbt öka sina risker, koncentrera riskerna inom den lånefinansierade sektorn, framför allt öka det kortfristiga låneberoendet mellan finansiella mellanhänder samt göra finansiella mellanhänder ännu mer sammanflätade. Om inte värdepapperisering uppfyller vissa minimikriterier på hög kvalitet, löper kreditinstitut fortfarande betydande likviditetsrisker. Dessutom kan riskabla investeringar i värdepapperiserade produkter sammanfläta finansinstitut så ordnad och snabb rekonstruktion och avveckling hindras. Följaktligen bör dessa åtgärder uppmärksammas särskilt vid den behöriga myndighetens bedömning. (26) För en effektiv separering på områdena juridik, ekonomi, styrning och drift, bör centrala kreditinstitut och handlande enheter följa regler om kapital, likviditet och stora exponeringar på funktionell undergruppsbasis. De bör ha stark oberoende styrning och separata ledningsorgan. (27) Koncerner som räknas som ömsesidiga bolag, kooperativ, sparinstitut eller liknande har en speciell struktur när det gäller ägande och ekonomi. Om vissa av separeringsbestämmelserna infördes, skulle långtgående förändringar krävas av sådana enheters organisationsstruktur där kostnaderna inte skulle stå i proportion till fördelarna. Om dessa koncerner omfattas av förordningen, får den behöriga myndigheten tillåta att de centrala kreditinstitut som uppfyller villkoren i artikel 49.3 a eller b i förordning (EU) nr 575/2013 får ha kapitalinstrument eller rösträtter i en handlande enhet, om myndigheten anser att detta krävs för att koncernen ska fungera och att det centrala kreditinstitutet har vidtagit tillräckliga åtgärder för att på lämpligt sätt mildra relevanta risker. (28) Gränsvärden för stora exponeringar syftar till att skydda kreditinstitut mot risken för förluster på grund av en alltför stor koncentration på en kund eller grupp av kunder med inbördes anknytning. En integrerad del av denna förordning är att tillämpa dessa restriktioner på separerade delar av kreditinstitutet, liksom på det centrala kreditinstitut och externa enheter som bedriver handel. Oberoende av enskilda exponeringsgränsvärden kan dock stora exponeringar vara betydande om de aggregeras. De enskilda gränsvärdena bör därför kompletteras med en aggregerad begränsning för stora exponeringar. De handlande enheterna bör förbjudas att ta emot insättningar som omfattas av insättningsgarantisystemet, för att begränsa det allmänna skyddsnätet för de verksamheter som måste separeras och klart särskilja den handlande enhetens verksamhet från det centrala kreditinstitutet. Detta förbud bör inte hindra utbyte av säkerheter som strikt hänför sig till deras handel. För att inte stoppa ytterligare en kreditkälla, bör den handlande enheten tillåtas att utöka lån till samtliga kunder. Den handlande enheten kan vidare behöva erbjuda betalnings-, clearing- och avräkningstjänster till storkunder, men den bör inte syssla med betaltjänster till privatpersoner. (29) Oberoende av separering bör det centrala kreditinstitutet fortfarande kunna hantera sin egen risk. Viss handel bör därför tillåtas, i den mån syftet är klok förvaltning av det centrala kreditinstitutets kapital, likviditet och medel och den inte föranleder oro om dess finansiella stabilitet. På samma sätt behöver de centrala kreditinstituten kunna erbjuda sina kunder vissa nödvändiga riskhanteringstjänster. Detta bör dock ske utan att utsätta det centrala kreditinstitutet för onödiga risker och föranleda oro om dess finansiella stabilitet. Risksäkring för betryggande hantering av egna risker och tillhandahållande av riskhanteringstjänster till kunder kan men måste inte uppfylla villkoren för risksäkringsredovisning enligt de internationella redovisningsstandarderna (IFRS). (30) Behöriga myndigheter och relevanta rekonstruktions- och avvecklingsmyndigheter bör alltid ha ett nära samarbete och ha alla befogenheter som föreskrivs i den tillämpliga unionslagstiftningen, för att effektivisera beslutsfattandet enligt denna förordning och säkerställa största möjliga konsekvens i strukturåtgärderna som införs genom denna, Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1024/2013, direktiv [BRRD] och Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/36/EU[27]. Samarbetsskyldigheten bör gälla alla förfarandefaser fram till den behöriga myndighetens slutliga beslut om att ålägga strukturella åtgärder. (31) Separering har en betydande inverkan på bankkoncerner på områdena juridik, organisation och drift. För effektiv och ändamålsenlig tillämpning av separering och för att förhindra koncerners geografiska separering, bör den samordnande tillsynsmyndighetens separeringsbeslut avse koncernnivå, efter att ha hört de behöriga myndigheterna för bankkoncernens betydande dotterbolag enligt vad som är lämpligt. (32) För att främja öppenheten och rättslig säkerhet för alla berörda parter, bör den europeiska bankmyndigheten (nedan kallad EBA) på sin webbplats offentliggöra och fortlöpande uppdatera en förteckning över kreditinstitut och koncerner som omfattas av kraven avseende förbudet med egenhandel och separering av viss handel. (33) Om utlämnandet av tillsynsinformation och tillämpningen av förordningen även rör behandling av personuppgifter, behöver sådana uppgifter skyddas fullt ut av unionens regelverk. I synnerhet ska den behöriga myndigheten bara behålla personuppgifter så länge det är nödvändigt, i överensstämmelse med tillämpliga regler om uppgiftsskydd[28]. (34) Separering innebär ändringar av den rättsliga, organisatoriska och operativa strukturen på berörda bankkoncerner, vilket är förenat med kostnader. För att begränsa risken för att kostnader övervältras på kunder och för att ge kreditinstituten tillräckligt med tid för att verkställa ett separereringsbeslut under ordnade former, bör separering inte börja tillämpas direkt efter att förordningen har trätt i kraft utan tillämpas från och med den [OP please enter the exact date 18 months from the date of publication of this Regulation]. (35) Bestämmelserna i Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/39/EG[29] bör följas, om olika enheter helt eller delvis tillhandahåller investeringstjänster eller investeringsverksamhet i form av regelbunden verksamhet eller rörelse på yrkesmässig grund enligt denna förordning, till följd av strukturförändringar som införts på stora, komplexa och sammanflätade kreditinstitut. Om denna förordning föreskriver fler begränsningar för dessa enheter att tillhandahålla investeringstjänster än som föreskrivs i direktiv 2004/39/EG, bör förordningens bestämmelser ha företräde. Tillhandahållandet av investeringstjänsterna eller investeringsverksamheten omfattas av krav på auktorisering i förväg enligt direktiv 2004/39/EG, med undantag för kreditinstitut som är auktoriserade enligt direktiv 2013/36/EU. (36) Kommissionen bör samarbeta med myndigheter i tredjeländer för att finna ömsesidiga lösningar som säkrar överensstämmelse mellan bestämmelserna i denna förordning och tredjeländers krav. I detta syfte bör kommissionen kunna fastställa att ett tredjelands rättsliga ramverk är likvärdigt med denna förordning, även med avseende på dess rätts-, tillsyns- och genomföranderegler. (37) För att säkerställa att enheter som förordningen omfattar uppfyller dess skyldigheter och se till att enheterna behandlas lika i hela unionen, bör administrativa påföljder och åtgärder som är effektiva, proportionella och avrådande säkerställas. Administrativa påföljder och åtgärder som fastställs i denna förordning bör därför uppfylla vissa nyckelkrav på adressater, på kriterierna för när en påföljd eller åtgärd tillämpas, på offentliggörande av påföljder eller åtgärder, på centrala sanktionsbefogenheter och administrativa bötesnivåer. (38) För specificering av förordningens krav bör befogenheten att anta förordningar i enlighet med artikel 290 i EUF-fördraget delegeras till kommissionen, när det gäller följande ej centrala element: utvidgning av den typ av statsobligationer som inte bör förbjudas enligt artikel 6 och som behöriga myndigheter inte behöver se över eller överväga för separering; fastställande av relevanta begränsningar och villkor för när en behörig myndighet ska anse att viss handel bör separeras; utvidgning av förteckningen över instrument som tillåts vid hanteringen av ett kreditinstituts egna risker; utvidgning av förteckningen över instrumenttransaktioner som kreditinstitut får göra för kundriskhantering; beräkningen av den gräns över vilken derivat varken får säljas eller redovisas i ett centralt kreditinstituts balansräkning; stora exponeringar och erkännandet av teknik för reducering av kreditrisker; ändring av de komponenter i begreppet ”handel” som används för att fastställa tillämpningsvillkoren för kapitel II och III i denna förordning; specificering av vilka slags värdepapperiseringar som inte hotar ett centralt kreditinstituts finansiella stabilitet eller unionens finansiella system; kriterierna för likvärdighetsbedömning av tredjelands rätts- och tillsynsramar. Det är av särskild betydelse att kommissionen genomför lämpliga samråd under sitt förberedande arbete, inklusive på expertnivå. Kommissionen bör, då den förbereder och utarbetar delegerade akter, se till att relevanta handlingar översänds samtidigt till Europaparlamentet och rådet och att detta sker så snabbt som möjligt och på lämpligt sätt. (39) För att säkerställa enhetliga villkor för genomförandet av denna förordning, särskilt med avseende på bestämmelserna i artiklarna 21 och 27, bör kommissionen ges genomförandebefogenheter. (40) Tekniska standarder för finansiella tjänster bör garantera konsekvent harmonisering och tillräckligt skydd för insättare, investerare och konsumenter i hela unionen. Som organ med stor sakkunskap på detta specifika område är det lämpligt och ändamålsenligt att anförtro EBA uppgiften att utarbeta förslag till tekniska tillsyns- och genomförandestandarder som inte inbegriper politiska val. Vid utarbetandet av tekniska standarder bör EBA se till att förvaltnings- och rapporteringsförfaranden är effektiva. (41) Kommissionen bör anta föreskrivande tekniska standarder som EBA utvecklat för metoden för konsekvent beräkning och tillämpning av måtten vid beräkningen av tröskeln över vilken handel bör separeras. Detta bör ske genom delegerade akter i enlighet med artikel 290 i EUF-fördraget och artiklarna 10–14 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1093/2010[30]. Kommissionen och EBA bör se till att dessa standarder kan tillämpas av alla berörda institut på ett sätt som står i proportion till dessa instituts och verksamheters art, omfattning och komplexitet. (42) Kommissionen bör ges befogenhet att anta de tekniska genomförandestandarder som EBA utvecklat för beräkning av kreditinstituts och koncerners handelsvolym, den enhetliga mallen för offentliggörande av totalbelopp och handelsverksamhetens komponenter på kreditinstitut och moderbolag samt fastställande av förfaranden och former för informationsutbyte med EBA om påföljder. Detta bör ske genom genomförandeakter i enlighet med artikel 291 i EUF-fördraget och artikel 15 i förordning (EU) nr 1093/2010. (43) Det är nödvändigt och lämpligt att fastställa bestämmelser om förbud mot egenhandel respektive separering av viss handel, för att i enlighet med proportionalitetsprincipen uppnå målet att förebygga systemrisker, finansiella påfrestningar eller obestånd på stora, komplexa och sammanflätade kreditinstitut. Denna förordning går inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå de eftersträvade målen i enlighet med artikel 5.4 i EU-fördraget. (44) Näringsfriheten i enlighet med unionsrätten samt nationell lagstiftning och praxis erkänns i artikel 16 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan). Alla personer i unionen har rätt att starta eller driva ett företag utan att bli föremål för vare sig diskriminering eller onödiga begränsningar. Enligt artikel 17 i stadgan skyddas dessutom aktieinnehav som egendom. Aktieägare har rätt att inneha, använda och avyttra sin egendom och rätt att inte ofrivilligt berövas sin egendom. Förbudet med egenhandel och separering av viss handelsverksamhet som föreskrivs i denna förordning kan påverka näringsfriheten samt aktieägares äganderätt som i sådana fall inte fritt kan förfoga över sina tillgångar. (45) Begränsandet av näringsfriheten och aktieägares rättigheter bör vara förenliga med artikel 52 i stadgan. Inskränkandet av dessa rättigheter får inte vara oproportionerligt. Följaktligen bör förbud mot eller separering av handelsverksamhet endast krävas, om det ligger i det allmännas intresse att främja en väl fungerande bankmarknad och finansiell stabilitet i unionen. Berörda aktieägarna bör inte förhindras att tillvarata sina andra juridiska rättigheter, som rätten till effektivt rättsmedel och opartisk domstol. (46) I denna förordning respekteras de grundläggande rättigheterna och följs principerna i stadgan. Detta gäller särskilt respekterandet av privat- och familjelivet, skyddet av personuppgifter, näringsfriheten, äganderätten, rätten till effektivt rättsmedel och opartisk domstol samt rätten till försvar och respekterandet av principen ne bis in idem. Denna förordning måste tillämpas i enlighet med dessa rättigheter och principer. (47) Eftersom enheter som berörs av förbudet mot egenhandel kommer att behöva tillräckligt med tid för att genomföra förbudet, föreskrivs i förordningen att förbudet ska gälla från och med den [OP please introduce exact date 18 months after publication of this Regulation]. På samma sätt är förordningens angivna förfaranden komplexa och det krävs tid inte bara för verkställandet utan också för införandet av åtgärderna på ett ansvarsfullt och hållbart sätt, både vid den behöriga myndighetens beslut om att handelsverksamhet ska separeras från det centrala kreditinstitutet, och förfarandena som gäller koncerner efter att ett sådant beslut antagits. Det är därför lämpligt att dessa bestämmelser tillämpas från och med den [OP please introduce exact date 36 months after publication of this Regulation]. HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE. KAPITEL I Allmänna bestämmelser Artikel 1 Mål Denna förordning syftar till att förebygga systemrisker, finansiella påfrestningar eller obestånd på stora, komplexa och sammanflätade enheter inom det finansiella systemet, i synnerhet kreditinstitut, och syftar till att följande mål uppnås: (a) Minska överdrivet risktagande på kreditinstitut. (b) Undanröja väsentliga intressekonflikter mellan kreditinstituts olika delar. (c) Undvika felallokering av resurser och främja utlåningen till realekonomin. (d) Bidra till att konkurrensvillkoren inte snedvrids för kreditinstituten på den inre marknaden. (e) Minska sammanflätning inom finanssektorn som förorsakar systemrisker. (f) Underlätta en effektiv förvaltning, övervakning och tillsyn av kreditinstitut. (g) Underlätta en ordnad avveckling och rekonstruktion av koncernen. Artikel 2 Syfte Denna förordning innehåller bestämmelser om följande: (a) Förbudet mot handel för egen räkning (nedan kallad egenhandel). (b) Separering av viss handelsverksamhet. Artikel 3 Tillämpningsområde 1. Förordningen ska tillämpas på följande: (a) Alla kreditinstitut eller EU-moderbolag, inbegripet alla filialer och dotterbolag, oavsett lokalisering, om de fastställts vara globala systemviktiga institut i enlighet med artikel 131 i direktiv 2013/36/EU. (b) Någon av följande enheter som under tre år i följd har samlade tillgångar på minst 30 miljarder euro och en handelsverksamhet som uppgår till minst 70 miljarder euro eller 10 procent av dess totala tillgångar: i) Alla kreditinstitut som är etablerade i unionen och som varken är moder- eller dotterbolag, inbegripet alla dess filialer oavsett lokalisering. ii) EU-moderbolag, inbegripet alla filialer och dotterbolag, oavsett lokalisering, om en av gruppens enheter är ett kreditinstitut med säte i unionen. iii) EU-filialer till kreditinstitut med säte i tredjeland. Artikel 4 Undantag från tillämpningsområdet 1. Denna förordning ska inte tillämpas på följande: (a) EU-filialer till kreditinstitut med säte i tredjeland, om de omfattas av en rättslig ram som bedöms vara likvärdig i enlighet med artikel 27.1. (b) Dotterbolag till EU-moderbolag med säte i tredjeland, om de omfattas av en rättslig ram som bedöms vara likvärdig i enlighet med artikel 27.1. (c) Enheter som avses i artikel 2.5.2–23 i direktiv 2013/36/EU. 2. Utöver punkt 1 b får en behörig myndighet medge undantag från kraven enligt kapitel III för dotterbolag till EU-moderbolag med säte i tredjeland, om det saknas regler som anses likvärdiga med artiklarna 10–16 och 20 och om den behöriga myndigheten har försäkrat sig om följande: (a) Det finns en avvecklings- och rekonstruktionsstrategi som överenskommits mellan unionens avvecklingsmyndighet på koncernnivå och tredjelandets värdmyndighet. (b) Avvecklings- och rekonstruktionsstrategin för dotterbolaget till ett EU-moderbolag med säte i tredjeland har inte någon negativ inverkan på den finansiella stabiliteten i den eller de medlemsstater där EU-moderbolaget och övriga koncernenheter har sitt säte. Artikel 5 Definitioner I denna förordning gäller följande definitioner: 1. kreditinstitut: ett kreditinstitut enligt artikel 4.1.1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/575/EG[31]. 2. koncern: ett moderbolag och dess dotterbolag. 3. avveckling och rekonstruktion: avveckling och rekonstruktion enligt artikel 2.1 i direktiv [BRRD]. 4. egenhandel: enbart i vinstsyfte och för egen räkning med hjälp av eget kapital eller lånemedel ta positioner i alla typer av transaktioner för att köpa sälja eller på annat sätt förvärva eller avyttra ett finansiellt instrument eller råvaror, utan koppling till aktuell eller förväntad kundverksamhet eller i syfte att risksäkra enheten till följd av aktuell eller förväntad kundverksamhet, genom användning av grupper, enheter, divisioner eller enskilda handlare enbart för att ta sådana positioner och vinstsyfte, inbegripet genom särskilda webbaserade egenhandelsplattformar. 5. EU-moderbolag: ett moderbolag i en medlemsstat som inte självt är ett dotterbolag till ett annat företag i någon medlemsstat. 6. dotterbolag: ett dotterbolag enligt definitionen i artikel 2.10 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/34/EU[32]. 7. behörig myndighet: behörig myndighet enligt definitionen i artikel 4.1.40 i förordning (EU) nr 575/2013, inklusive Europeiska centralbanken (ECB) i enlighet med rådets förordning (EU) nr 1024/2013. 8. institut: institut enligt definitionen i artikel 4.1.3 i förordning (EU) nr 575/2013, 9. moderbolag: ett moderbolag enligt definitionen i artikel 2.9 i direktiv 2013/34/EU, inbegripet ett institut, finansiellt holdingbolag, blandat finansiellt holdingbolag och holdingbolag med blandad verksamhet. 10. finansiellt instrument: ett finansiellt instrument enligt definitionen i avsnitt C i bilaga I till direktiv 2004/39/EG. 11. ledningsorgan: ett ledningsorgan enligt definitionen i artikel 3.1.7 i direktiv 2013/36/EU eller motsvarande organ, om den berörda enheten inte är ett institut. 12. marknadsgarant: ett finansiellt instituts åtagande att regelbundet och fortlöpande tillhandahålla marknadslikviditet genom att lägga köp- och säljbud för ett visst finansiellt instrument, eller som en del av sin ordinarie verksamhet genom att verkställa handelsorder som initierats av kunder eller på kunders begäran, men i båda fallen utan exponering för väsentliga marknadsrisker. 13. medverkande institut (sponsor): medverkande institut enligt definitionen i artikel 4.1.14 i förordning (EU) nr 575/2013. 14. värdepapperisering: värdepapperisering enligt definitionen i artikel 4.1.61 i förordning (EU) nr 575/2013. 15. derivathandel: köp eller försäljning av derivat. 16. centralt kreditinstitut: ett kreditinstitut som åtminstone tar emot inlåning som omfattas av insättningsgarantisystemet i enlighet med direktiv 94/19/EG.[33] 17. råvara: råvara enligt definitionen i artikel 2.1 i kommissionens förordning (EU) nr 1287/2006[34]. 18. koncernenhet: en juridisk enhet som ingår i en koncern. 19. finansiell enhet: en enhet som tillhör någon av följande kategorier: – Enhet inom den finansiella sektorn, enligt definitionen i artikel 4.1.27 i förordning (EU) nr 575/2013. – Sluten alternativ investeringsfond (nedan kallad AIF-fond) utan finansiell hävstång enligt definitionen i direktiv 2011/61/EU, om den är etablerad i unionen, eller i annat fall marknadsförd i unionen enligt artiklarna 35 eller 40 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/61/EU[35], godkänd riskkapitalfond enligt definitionen i artikel 3 b i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 345/2013[36], godkänd fond för socialt företagande enligt definitionen i artikel 3.1 b i förordning (EU) nr 346/2013[37] och AIF auktoriserad som europeisk långsiktig investeringsfond i enlighet med förordning (EU) nr [XXX/XXXX][38]. – Fondföretag, enligt definitionen i artikel 1.2 i direktiv 2009/65/EG[39]. – Specialföretag för värdepapperisering, enligt definitionen i artikel 4.1.66 i förordning (EU) nr 575/2013. 20. små och medelstora företag: företag som sysselsätter färre än 250 personer och vars årsomsättning inte överskrider 50 miljoner euro och/eller vars årliga totala balansomslutning inte överskrider 43 miljoner euro. 21. bedriva investeringsverksamhet som huvudman: som huvudman köpa, sälja, garantera eller teckna värdepapper eller avtalade investeringar. 22. tillsynsmyndighet på koncernnivå: den behöriga tillsynsmyndigheten med ansvar för att på koncernnivå utöva tillsyn över ett EU-moderbolag och dess dotterbolag, enligt definitionen i artikel 4.1.48 i förordning (EU) nr 575/2013. Kapitel II Förbjudna verksamheter Artikel 6 Separering av viss handelsverksamhet 1. Enheter som avses i artikel 3 får inte göra följande: (a) Bedriva egenhandel. (b) Med eget eller lånat kapital, enbart i vinstsyfte och för egen räkning i) förvärva eller bevara andelar eller aktier i AIF-fonder, i enlighet med definitionen i artikel 4.1 a i direktiv 2011/61/EU, ii) investera i derivat, certifikat, index eller andra finansiella instrument som är kopplade till aktier eller andelar i AIF-fonder, iii) inneha några andelar eller aktier i ett företag som bedriver egenhandel eller förvärvar andelar eller aktier i AIF-fonder. 2. Förbudet enligt punkt 1 a får inte tillämpas på följande: (a) Finansiella instrument som emitterats av medlemsstater eller enheter som förtecknas i artiklarna 117.2 och 118 i förordning (EU) nr 575/2013. (b) En situation där en enhet som avses i artikel 3 uppfyller följande villkor: i) Den använder eget kapital i samband med sin likviditetsförvaltning. ii) Den enbart innehar, köper, säljer eller på annat sätt förvärvar eller avyttrar likvida medel eller motsvarande tillgångar. Motsvarande tillgångar ska vara höglikvida placeringar som hålls i det egna kapitalets basvaluta, ska lätt kunna omvandlas till ett känt kontant belopp, ha obetydlig värdeförändringsrisk, ha en löptid som inte överskrider 397 dagar och ge en avkastning som inte överstiger avkastningen på en tremånaders statsobligation av hög kvalitet. 3. De begränsningar som fastställs i punkt 1 b får inte vara tillämpliga på slutna AIF-fonder utan finansiell hävstång enligt definitionen i direktiv 2011/61/EU om de är etablerade i unionen, eller i annat fall marknadsförs i unionen enligt artiklarna 35 eller 40 i direktiv 2011/61/EU, godkända riskkapitalfonder enligt definitionen i artikel 3 b i förordning (EU) nr 345/2013, godkända fonder för socialt företagande enligt definitionen i artikel 3.1 b i förordning (EU) nr 346/2013 respektive AIF-fonder godkända som europeiska långsiktiga investeringsfonder i enlighet med förordning (EU) nr [XXX/XXXX] [XXX/XXXX]. 4. Ledningen för varje enhet som avses i artikel 3 ska se till att kraven i punkt uppfylls. 5. Kraven i punkterna 1–4 ska tillämpas från och med den [OP please introduce exact date, 18 months after publication of the Regulation.] 6. Kommissionen ska ges befogenhet att anta delegerade akter i enlighet med artikel 36 för att undanta följande från förbudet enligt punkt l a: (a) Andra finansiella instrument än de som avses i punkt 2 a som utfärdats av myndigheter i tredjeländer som tillämpar tillsyns- och regleringssystem som minst är likvärdiga med dem som tillämpas i unionen, där exponeringarna åsätts 0 % riskvikt i enlighet med artikel 115 i förordning (EU) nr 575/2013. (b) Finansiella instrument som medlemsstaternas regioner emitterat, där exponeringarna åsätts 0 % riskvikt i enlighet med artikel 115 i förordning (EU) nr 575/2013. Artikel 7 Bestämmelser om ersättning Utan påverkan på tillämpningen av ersättningsbestämmelserna i direktiv 2013/36/EU, ska enheterna som avses i artikel 3 se till att deras ersättningspolitik utformas och genomförs på sådant sätt att den inte direkt eller indirekt uppmuntrar eller belönar anställda som utövar enligt artikel 6.1 förbjuden verksamhet. Kapitel III Separering av viss handelsverksamhet Artikel 8 Aktiviteternas omfattning 1. I detta kapitel avser handel annan verksamhet än följande: (a) Insättningar som omfattas av insättningsgarantisystemet enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 94/19/EG[40]. (b) Utlåning, inklusive konsumentkrediter, kreditavtal om fast egendom, factoring med eller utan regress och finansiering av handelskrediter (inklusive ”forfeiting”). (c) Finansiell leasing. (d) Betaltjänster enligt definitionen i artikel 2.1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2007/64/EG[41]. (e) Utställande och förvaltning av andra betalningsmedel (exempelvis resecheckar och postväxlar), såvida inte sådan verksamhet omfattas av punkt d. (f) Penningmarknadsmäkling, förvaring och förvaltning av värdepapper. (g) Kreditupplysningstjänster. (h) Bankfackstjänster. (i) Utgivning av elektroniska pengar. 2. Kraven enligt detta kapitel får inte tillämpas på köp eller försäljning av finansiella instrument som emitterats av medlemsstater eller enheter som förtecknas i artiklarna 117.2 och 118 i förordning (EU) nr 575/2013. 3. Kommissionen ska ges befogenhet att anta delegerade akter enligt artikel 35 för att undanta följande finansiella instrument: (a) Andra finansiella instrument än de som avses i punkt 2, utfärdade av myndigheter i tredjeländer som tillämpar tillsyns- och regleringssystem som minst är likvärdiga med dem som tillämpas i unionen, där exponeringarna åsätts 0 % riskvikt i enlighet med artikel 115 i förordning (EU) nr 575/2013. (b) Finansiella instrument som medlemsstaternas regioner emitterat, där exponeringarna åsätts 0 % riskvikt i enlighet med artikel 115 i förordning (EU) nr 575/2013. Artikel 9 Skyldighet att granska verksamhet 1. Den behöriga myndigheten ska göra bedömningar av handeln och särskilt följande: marknadsgaranter, vidare investeringar i och finansiering av värdepapperisering samt handel med andra derivat än godkända derivat enligt artiklarna 11 och 12 från följande enheter: (a) Kreditinstitut med säte i unionen som varken är moder- eller dotterbolag, inbegripet alla dess filialer oavsett lokalisering. (b) EU-moderbolag, inbegripet alla filialer och dotterbolag, oavsett lokalisering, om en av gruppens enheter är ett kreditinstitut med säte i unionen. (c) EU-filialer till kreditinstitut med säte i tredjeland. 2. Vid bedömningarna enligt punkt 1 ska den behöriga myndigheten använda följande mått: (a) Den relativa storleken på tillgångar för handel, beräknad som tillgångar för handel dividerat med samlade tillgångar. (b) Handelstillgångars hävstångseffekt, beräknad som tillgångar för handel dividerat med kärnprimärkapital. (c) Den relativa betydelsen av motpartskreditrisk, beräknad som verkligt värde av derivat dividerat med samlade tillgångar för handel. (d) Handlade derivats relativa komplexitet, beräknad som handlade derivattillgångar i nivå 2 och 3 dividerat med handlade derivat och med tillgångar för handel. (e) Handelsinkomsternas relativa lönsamhet, beräknad som handelsinkomster dividerat med samlade nettoinkomster. (f) Marknadsriskens relativa betydelse, beräknad som skillnaden mellan tillgångar för handel och skuldernas absolutvärde dividerat med det enkla genomsnittet av tillgångar för handel och handelsskulder. (g) Sammanflätningen, mätt med den sammanlänkningsmetod som avses i artikel 131.18 i direktiv 2013/36/EU. (h) Kredit- och likviditetsrisker som uppkommit genom åtaganden och garantier som det centrala kreditinstitutet lämnat. 3. Den behöriga myndigheten ska ha slutfört sin bedömning senast den [OP – please introduce 18 months from the day of publication of the Regulation], och ska därefter utvärdera regelbundet och minst årligen. 4. Den europeiska bankmyndigheten (nedan kallad EBA) ska utarbeta förslag till tekniska tillsynsstandarder, för att specificera hur måtten ska beräknas och, i förekommande fall, specificera måtten som avses i punkt 2 och deras beräkning med hjälp av tillsynsuppgifter. Förslagen till tekniska tillsynsstandarder ska också förse den behöriga myndigheten med en metod för måttens konsekventa beräkning och tillämpning. EBA ska lämna dessa förslag till tekniska tillsynsstandarder till kommissionen senast den [OP – please introduce 1 month from the day of publication of the Regulation.] Kommissionen ska delegeras befogenhet att anta de tekniska tillsynsstandarder som avses i första stycket i enlighet med artiklarna 10–14 i förordning (EU) nr 1093/2010. Artikel 10 Befogenhet för behöriga myndigheter att kräva att ett centralt kreditinstitut inte bedriver vissa aktiviteter 1. Om den behöriga myndigheten efter bedömningen enligt artikel 9.1 konstaterar att gränserna och villkoren uppnåtts för måtten i artikel 9.2 a–h, specificerade i den delegerade akt som avses i punkt 5, och den därför anser att ett hot föreligger mot det centrala kreditinstitutets finansiella stabilitet eller mot unionens hela finansiella system, ska den med beaktande av målen i artikel 1 senast två månader efter att bedömningen slutförts inleda förfarandet som leder till ett beslut enligt punkt 3 andra stycket. 2. Om gränserna och villkoren enligt punkt 1 inte uppnåtts, kan den behöriga myndigheten fortfarande inleda det förfarande som leder till ett beslut enligt punkt 3 tredje stycket, om den efter bedömningen enligt artikel 9.1 finner att all handelsverksamhet, med undantag av handeln med andra derivat än de som tillåts enligt artiklarna 11 och 12, som det centrala kreditinstitutet bedriver utgör ett hot mot det centrala kreditinstitutets finansiella stabilitet eller mot unionens hela finansiella system, med beaktande av målen i artikel 1. 3. Sina slutsatser enligt punkterna 1 eller 2 ska den behöriga myndigheten meddela det centrala kreditinstitutet och ge det möjlighet att lämna skriftliga synpunkter inom två månader från dagen för meddelandet. Om det centrala kreditinstitutet, inom tidsfristen enligt första stycket, inte för den behöriga myndigheten tillfredsställande kan visa att slutsatserna inte är befogade, ska den behöriga myndigheten fatta ett beslut riktat till det centrala kreditinstitutet och kräva att det inte bedriver de i slutsatserna specificerade handelsaktiviteterna. Den behöriga myndigheten ska motivera sitt beslut och offentliggöra det. För tillämpningen av punkt 1 ska den behöriga myndigheten, om den beslutar att tillåta det centrala kreditinstitutet att bedriva den handeln, även ange skälen till sitt beslut och offentliggöra det. För tillämpningen av punkt 2, ska den behöriga myndigheten, om den beslutar att tillåta det centrala kreditinstitutet att bedriva handel, anta ett beslut därom riktat till det centrala kreditinstitutet. Före varje beslut enligt denna punkt ska den behöriga myndigheten samråda med EBA om motiveringarna till sitt planerade beslut och om ett sådant besluts möjliga effekter på unionens finansiella stabilitet och den inre marknadens funktion. Den behöriga myndigheten ska också underrätta EBA om sitt slutliga beslut. Den behöriga myndigheten ska fatta sitt slutliga beslut inom två månader efter att ha mottagit de skriftliga synpunkter som avses i första stycket. 4. Tillsynsmyndigheterna ska vart femte år se över de beslut som avses i punkt 3 andra stycket. 5. Kommissionen ska den [OP insert the correct date by 6 months of publication of this Regulation] anta delegerade akter enligt artikel 35 för följande: (a) Om måtten specificera följande: (a) (a) Det tillämpliga gränsvärdet för måtten enligt artikel 9.1 a–h, över vars risknivå den berörda handelsverksamheten bedöms vara enskilt betydande. (b) Villkoren, inklusive hur många och vilka av måttens gränsvärden som måste överskridas för att den behöriga myndigheten ska inleda förfarandet enligt artikel 10.1. (c) Specificeringen av villkoren i led ii ska innehålla en uppgift om den berörda handelsverksamhetens aggregerade betydande risk, till följd av att flera mått har överskridit de relevanta begränsningarna enligt led i. (b) Specificera vilken typ av värdepapperisering som inte anses utgöra en risk för det centrala kreditinstitutets finansiella stabilitet eller för hela unionen finansiella system, med avseende på var och en av följande aspekter: i) De strukturella inslagen, som den inbyggda löptidstransformeringen och strukturens enkelhet. ii) Kvaliteten på underliggande tillgångar och karaktären av relaterade säkerheter. iii) Värdepapperiseringens börsnotering och öppenhet samt dess underliggande tillgångar. iv) Teckningsförfarandets stabilitet och kvalitet. Artikel 11 Försiktig hantering av egen risk 1. Ett centralt kreditinstitut som varit föremål för ett beslut enligt artikel 10.3 får bedriva handel, bara om syftet är försiktig förvaltning av dess kapital, likviditet och finansiering. Vid dess försiktiga förvaltning av dess kapital, likviditet och finansiering får ett centralt kreditinstitut bara använda ränte-, valuta- och kreditderivat som kan bli föremål för central motpartsclearing, för att risksäkra sin samlade balansomslutning. Det centrala kreditinstitutet ska visa den behöriga tillsynsmyndigheten att risksäkringen är avsedd att minska och bevisligen eller avsevärt minskar specifika, identifierbara risker för institutets enskilda eller aggregerade positioner. 2. Utan påverkan på tillämpningen av ersättningsbestämmelserna i direktiv 2013/36/EU, ska ersättningspolitiken för det centrala kreditinstitutets anställda som arbetar med risksäkring (a) syfta till att förhindra resterande eller dold värdepappershandel, antingen dold som riskhantering eller något annat, (b) svara mot hela det centrala kreditinstitutets legitima risksäkringsmål och säkra att ersättningarna inte är direkt beroende av arbetets genererade vinst utan återspeglar hur effektivt arbetet minskar eller reducerar riskerna totalt sett. Ledningen ska se till att det centrala kreditinstitutets ersättningspolitik följer bestämmelserna i första stycket samt reagera på riskkommitténs råd, om en sådan kommitté inrättats i enlighet med artikel 76.3 i direktiv 2013/36/EU. 3. För att komplettera de finansiella instrument som avses i punkt 1 ska kommissionen ges befogenhet att anta delegerade akter i enlighet med artikel 35 i denna förordning, genom att lägga till andra finansieringsinstrument, inklusive andra typer av derivat, särskilt sådana som omfattas av skyldigheterna enligt artikel 11 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 648/2012[42], för att beakta finansiella instrument med samma effekter på den finansiella stabiliteten som anges i punkt 1 för en försiktig förvaltning av kapital, likviditet och finansiering. Artikel 12 Riskhanteringstjänster till kunder 1. Ett centralt kreditinstitut som varit föremål för ett beslut enligt artikel 10.3 får sälja ränte-, valuta-, kredit-, utsläppsrätts- och råvaruderivat som kan bli föremål för central motpartsclearing och även utsläppsrätter till sina icke-finansiella kunder, till finansinstitut som avses i artikel 5.19 andra och tredje strecksatsen, till försäkringsbolag och till tjänstepensionsinstitut, om följande villkor uppfylls: (a) Försäljningens enda syfte är att risksäkra ränte-, valuta-, kredit-, råvaru- och utsläppsrättsriskerna. (b) Det centrala kreditinstitutets kapitalbaskrav för positionsrisker med derivat och utsläppsrätter överstiger inte en andel av dess samlade riskkapitalkrav som ska specificeras i en delegerad akt från kommissionen i enlighet med punkt 2. Om kravet i led b inte uppfylls, får derivaten och utsläppsrätterna varken säljas av det centrala kreditinstitutet eller redovisas i dess balansräkning. 2. Kommissionen ska ges befogenhet att anta delegerade akter enligt artikel 35 för att (a) tillåta andra finansiella instrument än enligt punkt 1, särskilt sådana som omfattas av kraven i artikel 11 i förordning (EU) nr 648/2012, för att som risksäkring säljas till den typ av kunder som förtecknas i punkt 1, (b) specificera den andel av det centrala kreditinstitutets kapitalbaskrav enligt ovan över vilken derivat och utsläppsrätter enligt i punkt 1 i denna artikel varken får säljas eller redovisas i institutets balansräkning. Artikel 13 Regler för separata koncernenheter 1. Om en behörig myndighet har fattat beslut enligt artikel 10.3 om att ett centralt kreditinstitut inte får bedriva viss affärsverksamhet och om det centrala kreditinstitutet ingår i en koncern, får handelsverksamheten som ska separeras endast bedrivas av en koncernenhet (nedan kallad handlande enhet) som juridiskt, ekonomiskt och driftsmässigt är skild från det institutet. 2. Om en enhet som avses i artikel 9.1 på eget initiativ har beslutat att från det centrala kreditinstitutet separera handelsverksamhet som omfattas av artikel 9 och dess separeringsplan godkänts i enlighet med förfarandet i artikel 18, ska kraven enligt punkterna 3–13 i denna artikel samt artiklarna 14–17 och 20 tillämpas på de separerade enheterna. 3. EU-moderbolaget ska se till att en koncern som innehåller centrala kreditinstitut och handlande enheter struktureras så att det på undergruppsnivå skapas två separata undergrupper, varav bara en innehåller centrala kreditinstitut. 4. Det centrala kreditinstitutets EU-moderbolag ska i möjligaste mån säkerställa att det centrala kreditinstitutet kan bedriva sin verksamhet, även om den handlande enheten fallerar. 5. Det centrala kreditinstitutet får inte inneha kapitalinstrument eller rösträtter i en handlande enhet. Oberoende av det första stycket får den behöriga myndigheten tillåta att centrala kreditinstitut som följer artikel 49.3 a eller b i förordning (EU) nr 575/2013 att inneha kapitalinstrument eller rösträtter i en handlande enhet, om myndigheten anser att detta krävs för att koncernen ska fungera och att kreditinstitutet vidtagit tillräckliga åtgärder för att på lämpligt sätt mildra relevanta risker. Ett centralt kreditinstitut som varken är ett nationellt eller regionalt kreditinstitut, får under inga omständigheter direkt inneha kapitalinstrument eller rösträtter i någon handlande enhet. Innan den behöriga myndigheten fattar ett beslut i enlighet med denna punkt, ska den samråda med EBA. Den behöriga myndigheten ska meddela EBA sitt beslut. EBA ska offentliggöra en förteckning över de institut som denna punkt har tillämpats på. 6. Det centrala kreditinstitutet och den handlande enheten ska, enskilt eller på undergruppsbasis, emittera sina egna skuldinstrument, förutsatt att detta inte strider mot den omstrukturerings- eller avvecklingsplan som avtalats med de relevanta avvecklingsmyndigheterna i enlighet med direktiv [BRRD]. 7. Alla avtal och andra transaktioner som ingåtts mellan det centrala kreditinstitutet och den handlande enheten ska vara lika förmånliga för det centrala kreditinstitutet som jämförbara avtal och transaktioner med eller som inbegriper enheter som inte tillhör samma undergrupp. 8. En majoritet av det centrala kreditinstitutets och den handlande enhetens ledningspersoner får inte ingå i den andra enhetens ledning. Ingen av enheternas ledningspersoner får ha verkställande funktion i båda enheterna, med undantag för moderbolagets riskhanteringsansvarige. 9. Ledningarna för det centrala kreditinstitutet, den handlande enheten och deras moderbolag ska verka för separeringens syften. 10. I enlighet med tillämplig nationell lagstiftning ska namnet eller beteckningen på den handlande enheten och det centrala kreditinstitutet vara sådana, att allmänheten lätt inser vilken enhet som är en handlande enhet och vilken som är ett centralt kreditinstitut. 11. De strukturellt separerade instituten ska på undergruppsnivå i enlighet med punkt 3 i denna artikel uppfylla kraven enligt delarna två, tre, fyra, sex, sju och åtta i förordning (EU) nr 575/2013 samt i avdelning VII i direktiv 2013/36/EU. 12. Genom undantag från artiklarna 6.1 och 7 i förordning (EU) nr 575/2013 ska skyldigheterna enligt delarna två, fyra och åtta i den förordningen tillämpas på undergruppsbasis i enlighet med punkt 3 i denna artikel. 13. Genom undantag från artiklarna 6.4 och 8 i förordning (EU) nr 575/2013 ska skyldigheterna enligt del sex i den förordningen tillämpas på undergruppsbasis i enlighet med punkt 3 i denna artikel. Artikel 14 Koncerninterna gränser för stora exponeringar 1. Vid beräkningen av gränsen för koncerninterna stora exponeringar enligt punkt 2, ska alla enheter inom samma undergrupp enligt artikel 13.3 betraktas som en enda kund eller grupp av kunder med inbördes anknytning, enligt artikel 4.1.39 i förordning (EU) nr 575/2013. 2. Om åtgärder införts i enlighet med detta kapitel, får det centrala kreditinstitutet inte utsätta sig för en koncernintern exponering på över 25 % av sitt godtagbara kapital mot en enhet som inte tillhör samma undergrupp som kreditinstitutet. Denna koncerninterna exponeringsgräns ska tillämpas på undergruppsbasis, efter beaktande av effekten av kreditriskreducering och undantag i enlighet med artiklarna 399–403 i förordning (EU) nr 575/2013 och artikel 16 i den här förordningen. Artikel 15 Koncernexterna gränser för stora exponeringar 1. Frånsett föreskrifterna i artikel 395.1 i förordning (EU) nr 575/2013 får det centrala kreditinstitutet inte ådra sig följande exponeringar, efter åtgärder som vidtagits i enlighet med detta kapitel i denna förordning: (a) En stor exponering mot en finansiell enhet som överskrider 25 % av det centrala kreditinstitutets godtagbara kapital. Den exponeringsgränsen ska tillämpas enskilt och på undergruppsbasis, efter beaktande av effekten av kreditriskreducering och undantag i enlighet med artiklarna 399–403 i förordning (EU) nr 575/2013 och artikel 16 i den här förordningen. (b) Stora exponeringar mot finansiella enheter som överskrider 25 % av det centrala kreditinstitutets godtagbara kapital. Den exponeringsgränsen ska tillämpas enskilt och på undergruppsbasis, efter beaktande av effekten av kreditriskreducering och undantag i enlighet med artiklarna 399–403 i förordning (EU) nr 575/2013 och artikel 16 i den här förordningen. 2. Kommissionen ska ges befogenhet att anta delegerade akter i enlighet med artikel 35 för att justera den koncernexterna gränsen för aggregerade stora exponeringar enligt punkt 1 b, i den mån kreditriskreduceringen har erkänts. Artikel 16 Metoder för kreditriskreducering Utöver föreskrifterna i artiklarna 399–403 i förordning (EU) nr 575/2013, ska efter åtgärder som införts i enlighet med detta kapitel begränsningar för godkännandet av kreditriskreducerande metoder även gälla för beräkningen av exponeringsvärden, för överensstämmelsen med gränserna för stora exponeringar enligt artiklarna 14 och 15 i denna förordning. För tillämpningen av första stycket ska kommissionen ges befogenhet att anta delegerade akter enligt artikel 35 för att ange i vilken utsträckning metoder för kreditriskreducering, även typer av och gränser för skydd enligt insättningsgarantisystemet, ska godkännas, för att säkra att metoder för kreditriskreducering inte misslyckas när risker materialiseras och att kreditriskskyddet effektivt kan återställas. Artikel 17 Undantag från övergångsbestämmelser för stora exponeringar Genom undantag från artikel 493.3 i förordning (EU) nr 575/2013, ska undantagen enligt den artikeln inte vara tillämpliga på exponeringar som centrala kreditinstitut ådragit sig som varit föremål för strukturåtgärder i enlighet med denna förordning. Artikel 18 Separeringsplan 1. Om en behörig myndighet i enlighet med artikel 10.3 har beslutat att ett centralt kreditinstitut inte får bedriva viss handelsverksamhet, ska det centrala kreditinstitutet eller, i tillämpliga fall, dess EU-moderbolag lämna en plan till myndigheten senast 6 månader efter dagen för det beslut som avses i artikel 10.3 andra stycket. Om en enhet som avses i artikel 9.1 har beslutat att separera handel som omfattas av kontrollskyldighet för det centrala kreditinstitutet enligt artikel 9, ska den lägga fram en separeringsplan i början av bedömningsperioden enligt artikel 9. Planen ska innehålla minst de uppgifter som krävs enligt punkt 2 a och b i denna artikel. 2. Separeringsplanen ska i detalj förklara hur separeringen kommer att genomföras. Planen ska åtminstone omfatta följande: (a) Specificering av tillgångar och verksamheter som kommer att separeras från det centrala kreditinstitutet. (b) Närmare uppgifter om hur reglerna enligt artikel 13 kommer att tillämpas. (c) En tidsplan för separeringen. 3. Den behöriga myndigheten ska bedöma de planer som avses i punkterna 1–2 och, inom sex månader efter att de lämnats in, besluta om godkännande av planen eller kräva ändringar av den. 4. Om den behöriga myndigheten kräver ändringar av separeringsplanen, ska det centrala kreditinstitutet eller, i förekommande fall, dess EU-moderbolag skicka in separeringsplanen med de begärda ändringarna inom tre månader från myndighetens begäran. 5. Inom en månad efter att planen åter skickats in, ska den behöriga myndigheten besluta att godkänna eller avvisa den. Om myndigheten avvisar planen, ska den inom en månad efter avvisandet besluta om en separeringsplan med nödvändiga ändringar. 6. Om det centrala kreditinstitutet eller, i förekommande fall, dess EU-moderbolag inte lämnar in en separeringsplan enligt kravet i punkt 1, ska den behöriga myndigheten senast 3 månader efter att tidsfristen enligt punkt 1 löpt ut besluta om en separeringsplan. 7. Om det centrala kreditinstitutet eller, i förekommande fall, dess EU-moderbolag inte skickar in separeringsplanen med den behöriga myndighetens begärda ändringar, ska myndigheten besluta om en separeringsplan senast en månad efter att tidsfristen i punkt 4 första stycket har löpt ut. 8. Det centrala kreditinstitutet eller, i förekommande fall, dess EU-moderbolag ska visa den behöriga myndigheten att det genomfört den godkända planen. 9. Ett kreditinstituts eller EU-moderbolags ledning ska se till att separeringsplanen har genomförts i enlighet med den behöriga myndighetens godkännande. Artikel 19 Samarbete mellan behöriga myndigheter och rekonstruktions- och avvecklingsmyndigheter 1. Före beslutet enligt artikel 10.3 ska den behöriga myndigheten meddela detta till relevant omstrukturerings- och avvecklingsmyndighet som utsetts i enlighet med artikel 3 i direktiv [BRRD]. 2. Vid bedömningen i enlighet med artikel 9 och vid krav på det centrala kreditinstitutet att inte bedriva viss verksamhet i enlighet med artikel 10, ska den behöriga myndigheten beakta eventuella aktuella eller tidigare omstrukturerings- och avvecklingsbedömningar från den relevanta myndigheten i enlighet med artikel 13 och 13 a i direktiv [BRRD]. 3. Den behöriga myndigheten ska samarbeta med den relevanta myndigheten och utbyta information som bedöms vara nödvändig vid utförandet av dess uppgifter. 4. Den behöriga myndigheten ska se till att åtgärder som vidtagits i enlighet med detta kapitel är förenliga med åtgärder som vidtagits i enlighet med artikel 13 b i förordning (EU) nr 1024/2013, artikel 8.9 i förordning (EU) nr [SRM], artiklarna 13, 13 a, 14 och 15 i direktiv [BRRD] samt artikel 104 i direktiv 2013/36/EU. Artikel 20 Förbjuden handelsverksamhet Den handlande enheten får inte (a) ta emot insättningar som omfattas av insättningsgarantisystemet enligt direktiv 94/19/EG, utom när nämnda insättning avser utbyte av säkerhet som ställts för handel, (b) tillhandahålla betaltjänster enligt definitionen i artikel 4.3 i direktiv 2007/64/EG i samband med verksamheter som avses i punkt a, om inte dessa betaltjänster är anknutna och absolut nödvändiga för utbyte av säkerhet som ställts för handel. Artikel 21 Undantag från kraven i kapitel III 1. På en medlemsstats begäran kan kommissionen medge undantag från bestämmelserna i detta kapitel om ett kreditinstituts mottagande av insättningar från privatpersoner och små och medelstora företag som omfattas av nationell primärrätt som antagits före den 29 januari 2014, om denna nationella lagstiftning uppfyller följande krav: (a) Den syftar till att förebygga finansiella påfrestningar eller obestånd och systemrisker som avses i artikel 1. (b) Den förhindrar kreditinstitut som mottar garanterade insättningar från enskilda och små och medelstora företag från att i reglerad form bedriva investeringsverksamhet som huvudman och hålla tillgångar för handel. Emellertid kan den nationella lagstiftningen medge begränsade undantag som gör det möjligt för kreditinstitut att ta emot sådana insättningar för riskreducering vid försiktig förvaltning av deras kapital, likviditet och finansiering och för att tillhandahålla begränsade riskhanteringstjänster till kunder. (c) Om det kreditinstitut som tar emot garanterade insättningar från privatpersoner och små och medelstora företag även ingår i en koncern, garanterar den nationella lagstiftningen att kreditinstitutet är juridiskt separerat från koncernenheter som bedriver reglerad investeringsverksamhet som huvudverksamhet eller innehar tillgångar för handel, och föreskrivs följande i den lagstiftningen: i) Kreditinstitutet som tar emot garanterade insättningar från privatpersoner och små och medelstora företag kan fatta av övriga koncernenheter oberoende beslut. ii) Kreditinstitutet som tar emot garanterade insättningar från privatpersoner och små och medelstora företag har en ledning som är oberoende av övriga koncernenheter och även kreditinstitutet. iii) Kreditinstitutet som tar emot garanterade insättningar från privatpersoner och små och medelstora företag har egna kapital- och likviditetskrav. iv) Kreditinstitutet som tar emot garanterade insättningar från privatpersoner och små och medelstora företag får inte överenskomna om andra avtal eller transaktioner med övriga koncernenheter än på villkor som motsvarar dem som avses i artikel 13.7. 2. En medlemsstat som önskar undantag för ett kreditinstitut som omfattas av den nationella lagstiftningen, ska till kommissionen lämna en ansökan om undantag, som åtföljs av ett positivt yttrande från den behöriga myndighet som utövar tillsyn över kreditinstitutet som ansökan avser. Ansökan ska innehålla alla uppgifter som krävs för bedömningen av den nationella lagstiftningen och ange för vilket kreditinstitut undantaget begärs. Om kommissionen anser sig sakna nödvändiga uppgifter, ska den kontakta den berörda medlemsstaten inom två månader efter att ansökan mottagits och ange vilka ytterligare uppgifter den behöver. När kommissionen väl har all information som den anser krävas för att bedöma undantagsansökan, ska den inom en månad underrätta den ansökande medlemsstaten om att den finner informationen tillräcklig. Efter att kommissionen har samrått med EBA om motiveringarna i sitt planerade beslut och om dess möjliga effekter på den finansiella stabiliteten i unionen och på den inre marknadens funktion, ska den inom fem månader efter meddelandet enligt andra stycket anta ett genomförandebeslut om att den nationella lagsti