MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET OM UTBILDNINGENS BETYDELSE FÖR FATTIGDOMSBEKÄMPNINGEN I UTVECKLINGSLÄNDERNA

SAMMANFATTNING

Kommissionens avsikt med detta meddelande är att framhålla vilken central betydelse utbildningen har i kampen mot fattigdomen och för utvecklingen och att lägga fram en ny övergripande ram för gemenskapens mål, prioriteringar och metoder när det gäller utbildning i utvecklingsländerna.

Kommissionens meddelande innebär att det sektorsinriktade stödet kommer att fokuseras på bekämpning av fattigdomen och på de internationella åtaganden som gjorts under senare tid, genom stöd till utvecklingsländernas strategier och i komplementaritet med de andra givarna. Meddelandet syftar till att inrikta kommissionens samtliga metoder på stöd till utbildningsområdet och att lägga fram riktlinjer för gemenskapen.

I meddelandet erkänns ländernas centrala roll och fastställs tre prioriteringar för gemenskapens stöd: grundutbildning, särskilt primärskoleutbildning och utbildning för lärare, yrkesinriktad utbildning och högre utbildning, särskilt på regional nivå.

Man kommer därvid att tillämpa en strategi som går ut på att i första hand ge stöd till grundutbildning (såväl kvalitativt som kvantitativt) och på att se till att såväl flickor som pojkar får en godtagbar skolundervisning innan stöd utgår till yrkesutbildning. Högre utbildning kommer särskilt att stödjas på regional nivå.

Följande principer kommer att följas i den politiska dialogen om utbildningsstrategier:

* De sammanlagda resurserna till utbildningen bör öka, särskilt till de fattigaste länderna och befolkningsgrupperna.

* I det sammanhanget kommer gemenskapen under vissa omständigheter kunna svara för de löpande utgifterna i utbildningsbudgeten.

* Utvecklingsländerna bör förbättra effektiviteten och kvaliteten i sina utbildningssystem.

* Utvecklingsländerna bör förbättra tillgången till primärskoleutbildning och försöka göra den obligatorisk och kostnadsfri.

* Jämställdhet mellan könen är av yttersta vikt.

* Sambandet mellan aids och utbildning bör beaktas i utbildningsprogrammen.

* Utbildningsfrågor bör beaktas vid konfliktförebyggande och under perioder efter konflikter för att skydda barn, särskilt flickor.

När det gäller den politiska och strategiska dialogen kommer kommissionen att använda sina programplaneringsramar (landstrategidokumenten) och, för de länder som kan komma ifråga för initiativet för skuldlättnad för kraftigt skuldtyngda fattiga länder (HIPC), de strategidokument för minskad fattigdom som utarbetats av partnerländerna.

Gemenskapens strategiska angreppssätt i utvecklingsländerna kommer att bygga på följande riktlinjer:

* En sektorsinriktad strategi.

* Beaktande av den makroekonomiska ramen och budgetramen.

* Beaktande av de fattigas behov och vikten av deras delaktighet.

* Utbildningsaktörernas och det civila samhällets deltagande i vid bemärkelse.

* Stöd till institutionell utveckling och utveckling av utbildningssystemens kapacitet.

* Uppföljning av verksamhet och resultat (indikatorer).

* Ökad samordning och komplementaritet mellan samtliga partner.

Det sektorsinriktade stödet till utbildningen kommer i största möjliga utsträckning att ges i form av makroekonomiskt stöd på grundval av sektorprogram som utarbetats i samråd med samtliga partner.

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

SAMMANFATTNING 2

I. INLEDNING 6

II. UTBILDNING - ETT VIKTIGT INSLAG I FATTIGDOMSBEKÄMPNINGEN 6

1. Utbildningens bidrag till fattigdomsbekämpningen 6

2. Utvecklingsländernas åtgärder 7

3. Internationella åtaganden 7

4. Biståndsgivarnas och gemenskapens åtgärder 8

III. PRIORITERINGAR AVSEENDE UTBILDNINGENS ROLL NÄR DET GÄLLER FATTIGDOMSBEKÄMPNING I UTVECKLINGSLÄNDERNA 9

1. Grundutbildning, särskilt primärskoleutbildning och utbildning av lärare 9

2. Yrkesinriktad utbildning och kompetensutveckling - beaktande av efterfrågan på utbildning. 14

3. Högre utbildning 15

IV. GENOMFÖRANDE AV GEMENSKAPENS PRIORITERINGAR PÅ UTBILDNINGSOMRÅDET 16

1. Den politiska dialogen: gemenskapens landstrategidokument och partnerländernas strategidokument för minskad fattigdom 16

2. Den sektorsinriktade strategin ("sector wide approach") 17

3. Beaktande av det makroekonomiska stödet och budgetstödet 17

4. Beaktande av de fattigas behov och vikten av deras delaktighet 18

5. Utbildningsaktörernas (inklusive den privata sektorns) och det civila samhällets deltagande i vid bemärkelse 19

6. Stöd till institutionell utveckling och utveckling av kapaciten 19

7. Uppföljning av verksamhet och resultat (indikatorer) 20

8. Finansieringsorganen 20

V. SAMSTÄMMIGHET, SAMORDNING OCH KOMPLEMENTARITET MELLAN BISTÅNDSGIVARE 21

VI. SLUTSATS 22

Bilaga 1: Definitioner 23

Bilaga 2:Situationen beträffande utbildning 24

Bilaga 3: Andel av det totala offentliga utvecklingsbiståndet (DAC-länder) som går till utbildning i allmänhet och till grundutbildning 26

Bilaga 4: Medlemsstaternas politik på utbildningsområdet 27

Bilaga 5: Gemenskapssamarbete på utbildningsområdet 32

Bilaga 6:Utvärdering av gemenskapens stöd till utbildning i länderna i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet (AVS) 33

Bilaga 7: Gemensam ram för samarbete i fråga om högre utbildning 35

Bilaga 8: Uppförandekod för finansieringsorganen inom utbildningssektorn 37

Bilaga 9: Indikatorerna 39

I. INLEDNING

1. Utbildningen är av central betydelse för fattigdomsbekämpning och utveckling. Detta bekräftas genom en rad åtaganden från världssamfundets sida.

Vid Världsforumet i Dakar ("Utbildning för alla") i april 2000 fastslogs på nytt samt utvidgades det internationella samfundets åtagande till förmån för obligatorisk primärskoleutbildning för alla senast 2015.

Som utvecklingsmål för det nya årtusendet angavs på utbildningsområdet att alla barn (pojkar och flickor) senast 2015 skall fullfölja primärskoleutbildning.

I sin gemensamma förklaring i november 2000 bekräftade kommissionen och rådet att huvudmålet för gemenskapens utvecklingspolitik är att minska fattigdomen för att på sikt helt undanröja den. De framhöll i det sammanhanget att främjandet av jämlik tillgång till sociala tjänster, det vill säga hälso- och utbildningstjänster, är en viktig dimension av fattigdomsbekämpningen.

2. Syftet med detta meddelande är därför att lägga fram nya riktlinjer för gemenskapen och att där visa hur stöd till utbildning [1] kan bidra till fattigdomsbekämpning i utvecklingsländerna.

[1] Definitionerna av olika utbildningsnivåer anges i bilaga 1.

II. UTBILDNING - ETT VIKTIGT INSLAG I FATTIGDOMSBEKÄMPNINGEN

1. Utbildningens bidrag till fattigdomsbekämpningen

Utbildning har en positiv inverkan på hälsa, deltagande i det sociala och politiska livet, jämställdhet mellan könen, ekonomisk tillväxt, löner och produktivitet, särskilt om frukterna av tillväxten fördelas rättvist. Utbildningen ger i det sammanhanget en kompetensnivå som underlättar tillträde till arbetsmarknaden, i synnerhet för dem som inte fortsätter att studera på sekundärskolenivå.

Utbildning har också en positiv inverkan när det gäller förvaltningen av offentliga angelägenheter; den kan spela en mycket viktig roll genom att öka människors förmåga att efterfråga större öppenhet och ökat ansvarstagande från myndigheternas sida och därigenom få bättre tillgång till lokala resurser och offentliga tjänster.

Samtidigt finns det tydliga bevis för att primärskoleutbildningen inte kan utvecklas och att ekonomier inte kan växa utan att det finns ett utbildningssystem som utbildar lärare och ett stort antal elever utöver primärskolenivån, även på universitets- och högskolenivå. Utvecklingen av utbildningssektorn måste därför ske på ett balanserat sätt, det vill säga man måste se till att systemet utbildar barn och ungdomar på olika nivåer och ger dem kvalifikationer som motsvarar arbetsmarknadens behov.

I bilaga 2 ges uppgifter om utbildningssituationen i utvecklingsländerna.

2. Utvecklingsländernas åtgärder

Erfarenheten visar att utvecklingsländerna spelar en avgörande roll när det gäller att inrikta sin politik och sina insatser på stöd till utbildningssystemen. Vissa länder har lyckats med att väsentligen öka andelen elever som deltar i skolutbildning, även om stora problem återstår när det gäller utbildningens kvalitet.

De viktigaste åtgärderna på detta område är följande: ökade medel till utbildningssystemen, god förvaltning, en trovärdig och stabil makroekonomisk ram samt regeringarnas egenansvar för reformerna.

Andra länder har inte lyckats omsätta sina internationella åtaganden i budgetanslag och främja initiativ till förmån för de fattigaste befolkningsgrupperna.

Andelen barn som deltar i skolundervisning fortsätter att öka, men inte i tillräckligt snabb takt. Den demografiska tillväxten har vidare en negativ inverkan på utvecklingen av andelen barn som deltar i skolundervisning i världen. Detta förhållande gäller trots sjunkande nativitetssiffror, vilka för övrigt skiftar kraftigt från region till region.

3. Internationella åtaganden

* Vid världstoppmötet om social utveckling i Köpenhamn (1995) förband utvecklingsländerna sig att öka anslagen till de sociala sektorerna. I detta sammanhang fördes överläggningar om 20/20-principen på frivillig basis. Principen innebär att 20 % av biståndet skall gå till sociala bassektorer i utvecklingsländerna och att 20 % av utvecklingsländernas budgetar bör anslås till samma sektorer.

* Vid Världsforumet i Dakar om utbildning för alla (april 2000) fastslogs på nytt det internationella åtagandet för stöd till grundutbildning inom ramen för utvecklingsmålen för det nya årtusendet. Man förstärkte också åtagandet genom intensifierade åtgärder samt utvidgade det till att omfatta andra målsättningar inom sektorn: "inget land som har gjort ett seriöst åtagande till förmån för grundutbildning skall hindras i sina ansträngningar på grund av bristande resurser". De mål som slogs fast kan sammanfattas på följande sätt:

>Plats för tabell>

4. Biståndsgivarnas och gemenskapens åtgärder

* I en situation präglad av stagnerande totalt offentligt utvecklingsbistånd har givarna i allmänhet inte ökat sitt bistånd till utbildning i utvecklingsländerna. Medlemmarna i OECD:s kommitté för utvecklingsbistånd (DAC) anslår för närvarande i genomsnitt ca 10 % av sitt offentliga utvecklingsbistånd till utbildning. Siffran varierar alltifrån 3 % för Förenta staterna till 12 % av det samlade biståndet från gemenskapen och dess medlemsstater (bilaga 3). Andelen för grundutbildning ligger kvar på nivån 15 % av det totala biståndet till utbildningsområdet och motsvarar därmed 1,5 % av det totala biståndet från DAC-länderna!

* En nyligen genomförd extern utvärdering av strategidokumenten för minskad fattigdom visar att de sociala sektorerna i de 24 länder som för närvarande är föremål för initiativet för skuldlättnad för kraftigt skuldtyngda länder inte nödvändigtvis kommer att stärkas. Även efter skuldlättnaden kommer länderna endast att anslå mellan 3-5 % av BNP till de sociala sektorerna; samtidigt använde tre fjärdedelar av dessa länder mer än 10 % av sina intäkter till skuldtjänst år 2001.

* Uppgifterna i bilaga 3 visar att medlemsstaterna vanligtvis inte prioriterar utbildning framför andra delsektorer. Världsbanken anslår för närvarande 7 % av sina resurser till utbildningsområdet, i form av lån (1 miljard dollar per år). I bilaga 4 ges en sammanfattning av medlemsstaternas strategier och åtgärder.

* Gemenskapens nuvarande bistånd till sektorn i stort beskrivs i bilaga 5. Den största andelen går till Asien och de afrikanska länderna söder om Sahara. Bistånd till utbildning och yrkesutbildning utgör cirka 6 % av gemenskapens stöd, varav en stor andel går till grundutbildning. Gemenskapens investeringar uppgick i slutet av 2001 till nära 2 miljarder euro.

* En nyligen genomförd utvärdering av gemenskapens stöd till AVS-länderna på utbildningsområdet inom ramen för den sjunde och åttonde Europeiska utvecklingsfonden (1990-2000) visar att stödet ökar nominellt, men inte avsevärt. Det faktum att prioriteringarna har ändrats till förmån för grundutbildningen har haft en positiv inverkan på överföringen av medel till denna utbildningsnivå. Sambandet mellan utbildning och fattigdomsbekämpning erkändes emellertid först efter det att de flesta av programmen hade utformats. Det riktade makroekonomiska stödet anses vara en ansats som ökar finansieringen av utbildningssystemen. Utvärderingen visar dessutom att mycket stora ansträngningar återstår när det gäller effekterna av och kvaliteten på stödet till utbildning. I utvärderingen förespråkas en begränsning av antalet projekt, sektorsinriktade strategier, institutionell förstärkning samt ökad samordning mellan givarna (bilaga 6). Kommissionen tar denna utvärdering i beaktande vid programplaneringen av den nionde Europeiska utvecklingsfonden (AVS) och programplaneringen för de andra regionerna.

III. PRIORITERINGAR AVSEENDE UTBILDNINGENS ROLL NÄR DET GÄLLER FATTIGDOMSBEKÄMPNING I UTVECKLINGSLÄNDERNA

Gemenskapen har följande prioriteringar på utbildningsområdet:

* Grundutbildning, särskilt primärskoleutbildning och utbildning av lärare.

* Yrkesinriktad utbildning.

* Högre utbildning, särskilt på regional nivå.

Genom att slå fast dessa prioriteringar tar kommissionen hänsyn till följande:

* Vikten av att förstärka prioriteringarna i fråga om ländernas egenansvar och samordningen och komplementariteten med de andra biståndsgivarna, särskilt medlemsstaterna.

* Det faktum att det inte är möjligt i praktiken att isolera en utbildningsnivå från en annan eller att isolera utbildningssystemet från de yttre förhållanden som förankrar det i yrkes- och samhällslivet.

* Den strategiska prioritering som enhälligt fastställdes vid världsforumet i Dakar rörande alla barns tillgång till en kostnadsfri grundutbildning som omfattar både förskole- och primärskoleutbildning (formell och icke-formell).

1. Grundutbildning, särskilt primärskoleutbildning och utbildning av lärare

a) De totala resurserna till utbildning, särskilt primärskoleutbildning, måste ökas betydligt.

* Utvecklingsländernas regeringar har det yttersta ansvaret för att genomföra strategin "Utbildning för alla". Ett tydligt tecken på engagemang i strategin kommer att vara förmågan att fördela ekonomiska resurser till utbildning, särskilt till primärskoleutbildning, vilken är det viktigaste ledet i grundutbildningen och tillika den del där gemenskapen kan spela en viktig pådrivande roll, särskilt genom sitt budgetstöd, och se till att resurserna inriktas på missgynnade regioner och grupper i de länder där andra bidragsgivare inte uppmärksammar utbildningen i tillräcklig utsträckning.

* Världssamfundet bör prioritera de länder som med störst beslutsamhet engagerar sig i "Utbildning för alla"-processen, särskilt de länder som tar de fattigaste befolkningarnas behov i beaktande, som främjar skolgång för flickor och som undanröjer hindren för tillgång till utbildning, exempelvis kostnader förenade med utbildning.

b) Utbildningssystemen måste förbättras.

Ökade utgifter för utbildning är inte i sig en tillräcklig faktor för att utbildningsområdet skall utvecklas positivt. Tvärtom uppvisar länderna stora inbördes skillnader i effektivitet trots att de har samma resursanslag.

Länderna måste således förbättra effektiviteten i sina utbildningssystem. De länder som lyckas med detta utmärker sig genom en kombination av stora anslag för primärskoleutbildning, rimliga kostnader per elev och en låg andel elever som går om en eller flera klasser.

Biståndsgivarna bör därför tillsammans med mottagarländerna diskutera utbildningsstrategierna i syfte att optimera effekterna av det ekonomiska stöd som de kan anslå till strategierna. Diskussionen om nödvändiga resurser för utbildningsområdet kan naturligtvis inte föras på global nivå utan endast med varje berört land.

c) Länderna måste öka möjligheterna till tillgång till undervisning och inrikta sig på kostnadsfri tillgång till primärskoleutbildning.

Redan det faktum att familjerna delvis måste bekosta skolgången avskräcker ofta föräldrar från att skicka barnen till skolan. Det råder nu samstämmighet på global nivå om att alla elever skall få en kostnadsfri primärskoleutbildning ("Utbildning för alla").

Om varje land inför en kostnadsfri och obligatorisk primärskoleutbildning leder detta till ytterligare ekonomiska resurser. Gemenskapen måste därför hjälpa de länder som visat sig beslutna att gå i denna riktning.

Tillträde till skolgång för så många barn som möjligt utgör också ett medel i kampen mot barnarbete och ökar möjligheten att efterleva konvention 182, som förbjuder extrema former av barnarbete och som är en av de grundläggande ILO-konventioner vars tillämpning gemenskapen åtagit sig att sörja för.

d) Utbildningsbudgetarna bör därför inriktas på de mest trängande behoven hos fattiga och utsatta befolkningsgrupper med endast begränsad tillgång till undervisning.

De områden som främst bör priorieras är landsbygden i förhållande till städerna, där skolgång är mer lättillgänglig och bruttoandelen elever som deltar i skolutbildning är betydligt högre, trots att svåra fattigdomsproblem i städerna kan hindra barnen från att gå i skolan. Man bör vidare prioritera flickor och kvinnor, barn och vuxna med särskilda utbildningsbehov (funktionshindrade, föräldralösa barn) samt ursprungs befolkningarna, vars särskilda behov bör beaktas genom en interkulturell dialog.

Balansen mellan landsbygd och städer bör noga övervägas. Det innebär att de barn som utbildas på landsbygden bör kunna uppmuntras att fullfölja sin skolgång och utbildning på platsen, vilket förutsätter att institutioner för såväl yrkesutbildning som sekundärskoleutbildning och högre utbildning förläggs till distrikten. Gemenskapen bör därför i samband med decentraliseringsprocesser främja ekonomiskt stöd till distrikten i mottagarländerna inom ramen för sektorprogrammen.

Dessa brådskande behov bör beaktas genom att fler skolor uppförs i närheten av områden som bebos av missgynnade befolkningsgrupper samt att fler lärare utbildas i dessa områden.

e) Jämställdhet mellan könen är en grundläggande förutsättning för förbättrad tillgång till utbildning, lika utbildningsmöjligheter och kvalitet i utbildningen.

"Utbildning för alla" befäster på nytt ett kraftfullt åtagande för jämställdhet mellan könen inom utbildningsområdet. Även om skillnaderna mellan andelen flickor och pojkar i skolutbildning minskar, dominerar pojkarna fortfarande antalsmässigt. Detta innebär att utbildningsstrategierna bör underbyggas av genusanalyser, vilka bör leda till att särskilda åtgärder vidtas i lärarutbildningen och till att program utformas som främjar efterfrågan på utbildning för flickor och öppnar möjligheter för kvinnliga lärare.

För att minska den bristande jämställdheten mellan könen i utbildningssystemen rekommenderar kommissionen att följande punkter tas i beaktande i diskussionerna om landstrategierna och sektorprogrammen:

>Plats för tabell>

f) Tonvikten måste läggas såväl vid utbildningens kvalitet som vid dess kvantitet.

Förbättring av utbildningens kvalitet är mycket en fråga om innehåll i sektorprogrammen och om deras anpassning till den lokala situationen, vilket bäst tillgodoses av myndigheterna i länderna själva och de aktörer i det civila samhället som är verksamma på utbildningsområdet. Kvalitetsförbättring handlar också om att länderna måste prioritera elevernas kunskapsinhämtning lika mycket som en utbyggnad av skolsystemet.

Kvalitetsfrågan berör också frågan om stimulering av efterfrågan på utbildning. Bland de stimulansprogram i vilka vikten av utbildning framhävs kan nämnas: omsorg om barn under den tidiga barndomen ("Utbildning för alla"), åtgärder som främjar utbildning för flickor, tillhandahållande av utbildningsmöjligheter på sekundärskolenivå, alfabetiseringsprogram för vuxna, partnerskap mellan skolor, föräldrar och lokala samfälligheter, åtgärder som gynnar barnhälsan i skolan (kost, skolmatsalar).

De åtgärder som kan bidra till en kvalitetsförbättring är följande: de lokala samfälligheternas delaktighet i hanteringen av utbildningsfrågor, ökning av antalet lärare och skolledare, förbättring av lärares och skolledares ställning och utbildning, vilket utgör en absolut prioritet i detta sammanhang. Kursplanerna måste vara praktiska och anpassningsbara. Det bör finnas möjligheter att följa upp och utvärdera pedagogiska resultat annat än rent kvantitativt. Betydelsefullt är att lämpligt undervisningsmaterial (skolböcker) finns att tillgå och används i tillräcklig omfattning.

Undervisningsspråket (särskilt modersmålet och kommunikationsspråket) spelar en helt avgörande roll för tillgången till utbildning och utbildningens kvalitet.

I många afrikanska länder söder om Sahara och i Sydasien är utbildningsmiljön torftig. Utveckling, underhåll och lämplig lokalisering av skolrelaterad infrastruktur spelar en mycket viktig roll för resultatens kvalitet. I detta sammanhang bör vikten av att skolor förläggs så nära eleverna som möjligt betonas.

Kommissionen betonar även vikten av att, där det är möjligt, införa grundläggande frågor om mänskliga rättigheter och demokrati i kursplanerna för att verka för en utbildning som främjar fred och respekt för kulturella olikheter.

g) Effekterna av aids på utbildningssystemen måste uppmärksammas i större utsträckning av utvecklingsländerna och biståndsgivarna.

Aids har en inverkan på utbildningssektorn, och utbildning kan spela en avgörande roll vid förebyggandet av sjukdomen och för de drabbade personernas hälsa.

* Aids inverkar på utbildningssystemen på två olika sätt. För det första kan man se att det finns en ökad press på utbildningssystemen för att de skall ge upplysningar om aids. För det andra kan aids ha en negativ inverkan på såväl skolsystemen (färre elever och lärare och således färre klasser) som undervisningsformerna och utbildningens kvalitet (på grund av den höga frånvaron bland lärare och elever).

* Bristen på utbildning och fattigdomen är allvarliga hinder mot bekämpningen av aids. Utbildning kan spela en mycket viktig roll såväl för att begränsa spridningen av aids som för att begränsa sjukdomens effekter. Erfarenheterna från Thailand och Uganda visar att regeringarnas politiska vilja att använda utbildningen i kampen mot aids, genom att införa särskilda kursplaner, haft en positiv inverkan när det gäller sjukdomens utbredning.

* Andra medel för att uppnå dessa mål är tillhandahållande av lämpliga läromedel, rekrytering av lärare som erhåller specifikt stöd på området, särskilt omhändertagande av elever och föräldralösa barn, förstärkning av lokala trygghetsfonder, informationskampanjer i skolorna samt införlivande av särskilda utbildningsprogram i hälsovårdsprogrammen.

h) Utbildningväsendet måste skyddas och återuppbyggas under och efter konflikt perioder.

Hälften av alla barn som inte går i skolan bor i länder som befinner sig i kris eller i en situation efter konflikt (cirka 73 länder i världen) och 82 % av de 113 miljoner barn i skolåldern som inte har tillgång till primärskoleutbildning bor likaså i sådana länder.

Utbildning borde ingå som en viktig del i de konfliktförebyggande åtgärderna, då den främjar social sammanhållning och kulturer som baseras på fred. Ur denna synvinkel är undervisningens innehåll, skolböckerna och undervisningsspråket av avgörande betydelse.

I konfliktperioder under vilka utbildningssystemen förstörs måste särskilda åtgärder vidtas för att skydda barn, särskilt flickor, och för att upprätthålla ett minimum av undervisning.

Länder som befinner sig i övergångsskeden, konfliktländer och länder som nyligen genomlevt kriser förfogar inte över tillräckligt förankrade strategier. Dessa länder får inte lämnas åt sitt öde utan måste på samma sätt som de länder som utvecklat bärkraftiga program få det bistånd som krävs för att de en dag skall kunna uppnå de mål som formulerats inom ramen för "Utbildning för alla".

I perioder efter konflikt måste regeringar och biståndsgivare återuppbygga skolinfrastrukturen och se till att de mänskliga resurser som krävs för att skolan skall kunna återuppta sin verksamhet ställs till förfogande.

I sina meddelanden från april 1996 (KOM(96)153) och april 2001 (KOM(2001)153 slutlig) om att knyta samman katastrof-, återanpassnings- och utvecklingsbistånd understryker kommissionen vikten av att man i katastrofbiståndet beaktar långsiktiga utvecklingsmål, något som särskilt gäller utbildningsområdet.

I det praktiska arbetet bör gemenskapen tillämpa följande principer:

* Utbildning måste bli ett centralt inslag i strategier som gäller länder som befinner sig i en krissituation.

* Utbildning måste vara en grundläggande beståndsdel i återuppbyggnadsprogram.

i) Man måste öka kunskapen om utbildningsprogram som är relevanta för utvecklingen.

Ökningen av denna kunskap syftar för det första till en nödvändig förbättring av statistiken över utbildning och yrkesutbildning. Många utvecklingsländer förfogar i själva verket inte över alla de uppgifter med hjälp av vilka länderna skulle kunna införa effektiva politiska strategier på utbildningsområdet. God statistik kan emellertid vara till nytta när det gäller att identifiera grupper som har allvarliga problem med skolgång eller med slutförande av studierna och när det gäller kartläggningen av behovet av ekonomiska resurser. För givarna är tillförlitlig statistik ett nödvändigt verktyg för programplanering samt för förvaltning och utvärdering av biståndet.

Ökningen syftar för det andra till en fördjupning av kunskaper och ett kunskapsutbyte om hur olika delar av utbildningspolitiken kan införas och genomföras och om lärdom som finns att dra av framgångar i andra länder, även om en överföring av reformer från ett land till ett annat måste göras med viss försiktighet. Detta gäller exempelvis utbildningens kvalitet, jämställdhet mellan könen och distansundervisning.

2. Yrkesinriktad utbildning och kompetensutveckling - beaktande av efterfrågan på utbildning.

a) Yrkesinriktad utbildning kan bedrivas i specialiserade centrum, genom lärlingsverksamhet, genom distansutbildning med hjälp av modern teknik eller direkt på arbetsplatsen. Det erkänns allmänt att teknisk utbildning och yrkesutbildning är nödvändiga för att det skall kunna etableras ett utbildningssystem som erbjuder ett alternativ till de studenter som lämnar systemen men som så småningom skall utgöra den kvalificerade arbetskraft som krävs inom den formella och informella sektorn. Likväl har försöken att göra skolan till ett kombinerat centrum för skolutbildning och yrkesutbildning nästan överallt medfört en sänkt utbildningsnivå, utan att för den skull tillhandahålla en yrkesutbildningsnivå som kan erkännas av arbetsgivare inom den formella sektorn.

b) Därav följer att det är nödvändigt att stödja utbildningsstrategier, utbildningssystem och utbildningsprocesser som främjar efterfrågan på utbildning och förvärv av den kompetens som krävs för att bidra till ett lands ekonomiska tillväxt, till ökad produktivitet och till arbetstagarnas effektivitet. Varje utbildningsstrategi bör därför sträva efter att fördjupa analysen av de komplexa sambanden mellan utbildning, kompetens och arbetsmarknad inom ramen för en integrerad strategi för fattigdomsbekämpning.

c) Detta förutsätter att utvecklingsländerna inför nyskapande tillvägagångssätt som sträcker sig utanför den formella utbildningssektorn, som gör att flickor kan studera vidare efter primärskolan, som främjar arbete i egen regi och parallellt härmed ställer andra former av kapital (mark, kredit) till förfogande, särskilt för kvinnor, som utvecklar en gynnsam ram för den privata sektorns utveckling och som säkerställer kompetensförvärv under livets alla skeden. Utveckling av kompetensförvärv inom ramen för alfabetiseringsprogram för vuxna är i det sammanhanget av största vikt, särskilt för kvinnor.

För att andelen elever som deltar i skolutbildning skall kunna ökas bör skolorna på sekundärskolenivå bygga upp kontakter med arbetsmarknaden. Företagen bör upprätta partnerskap i syfte att förstärka synergierna med skolan.

d) För att detta skall kunna uppnås är det nödvändigt att upprätta en aktiv arbetsmarknadspolitik som knyter samman kompetensutveckling och sysselsättning och innehåller bl.a. följande komponenter: hjälp med att söka arbete, förbättring av arbetsförmedlingarna, fortbildningsprogram i förbindelse med inkomstersättning, direkt stöd till skapande av arbetstillfällen samt andra strukturpolitiska åtgärder som t.ex. utveckling av den privata sektorn. I denna typ av strategi krävs dessutom ett nära samarbete med företagen för att jämvikt skall kunna uppnås mellan utbud och efterfrågan av kompetens inom olika branscher. Detta bör vara en prioritering för gemenskapen i den politiska dialogen.

Det tidigare nämnda behovet av att förbättra utbildninges kvalitet, öka antalet lärare och förbättra statistikens kvalitet och kunskapsutbytet gäller också för yrkesinriktad utbildning.

3. Högre utbildning

a) Stöd till högre utbildning är ett viktigt inslag i "Utbildning för alla". Lärare och läroplansansvariga är själva utbildade i institutioner för högre utbildning, och dessa institutioner är även centrum för forskning på utbildningsområdet. Stöd till högre akademisk och teknisk utbildning och till högre yrkesutbildning är nödvändigt på samma sätt som stöd till primärskoleutbildning.

Stöd till högre utbildning behövs vidare som ett led i ländernas institutionella utveckling. Den institutionella utvecklingen är en viktig del av programmen inom samtliga sektorer av utvecklingssamarbetet.

I det sammanhanget kan informations- och kommunikationstekniken få positiva effekter på förvaltning och genomförande av utbildningstjänster och på utbildningstjänsternas innehåll och kvalitet, och detta världen över. Informations- och kommunikationstekniken - som är ett medel och inte en prioritering i sig - kan i stor utsträckning bidra till att förbättra utbildningssystemens organisation, tillgången till systemen (stöd till lärarutbildning, tillgång till främmande språk, yrkesutbildning i de utomeuropeiska länderna osv.) och kvaliteten (tillgång till en större kunskapsbredd, stöd till interinstitutionella nätverk). Distansutbildning för blivande lärare är ett exempel på detta.

b) Samarbetet inom den högre utbildningen mellan europeiska institutioner och institutioner i tredje land förefaller vara en särskilt lämplig form av stöd till högre utbildning i dessa länder. Detta samarbete bör främjas särskilt på regional nivå.

c) Gemenskapen måste vara mer vaksam när det gäller hur begåvningsflykten till industriländerna påverkar utvecklingsländerna och i högre grad respektera de övriga gemenskapspolitiska strategierna. Den måste också försäkra sig om att de politiska strategierna för utvecklingssamarbetet inte på illojalt sätt begränsar ländernas förmåga att säkra sin egen utveckling vid en tidpunkt då begåvningsflykten från syd till nord är större än någonsin.

Kommissionen bör också se till att det finns samstämmighet mellan utvecklingssamarbetet och den övriga gemenskapspolitiken.

d) Kommissionen betraktar sina egna åtgärder på området som ett nödvändigt bidrag till förstärkningen av mottagarländernas institutionella och administrativa förmåga. Kommissionens synsätt kommer till konkret uttryck i den gemensamma ramen för samarbete i fråga om högre utbildning (bilaga 7).

IV. GENOMFÖRANDE AV GEMENSKAPENS PRIORITERINGAR PÅ UTBILDNINGSOMRÅDET

Gemenskapens prioriteringar på utbildningsområdet kommer att genomföras genom följande strategier:

1. Den politiska och strategiska dialogen med länderna, i landstrategidokumenten och i strategierna för minskad fattigdom.

2. En sektorsinriktad strategi.

3. Beaktande av det makroekonomiska stödet och budgetstödet.

4. Beaktande av de fattigas behov och vikten av deras delaktighet.

5. Utbildningsaktörernas och det civila samhällets deltagande i vid bemärkelse.

6. Stöd till institutionell utveckling och utveckling av utbildningssystemens kapacitet.

7. Uppföljning av verksamhet och resultat (indikatorer).

8. Finansieringsorgan (löpande kostnader).

1. Den politiska dialogen: gemenskapens landstrategidokument och partnerländernas strategidokument för minskad fattigdom

a) I landstrategidokumenten (DSP), vilka nyligen godkänts, föreskrivs uttryckligen att mottagarländernas politiska program bör analyseras. Landstrategidokumenten har till syfte att skapa en ram för hur gemenskapens samarbete skall bemöta och stödja nationella utvecklingssträvanden så som de formuleras i den nationella strategin för utveckling. Allmän utbildning och yrkesutbildning är en av de sektorsspecifika prioriteringarna i dialogen om programplaneringen.

b) Strategidokumenten för minskad fattigdom, vilka upprättades 1999, utgör en viktig förändring på biståndsområdet och går ut på att återge mottagarländerna initiativet genom att ställa fattigdomsminskningen i centrum för utvecklingsstrategierna. Strategidokumenten är politiska dokument som utarbetats av regeringarna efter samråd med det civila samhället och den privata sektorn. De innehåller en analys av samt ett program för bekämpning av fattigdomen i det berörda landet.

Utbildningen är en prioriterad fråga i strategidokumenten för minskad fattigdom, eftersom den i väsentlig grad bidrar till minskningen av fattigdomen. Biståndsgivarna och särskilt kommissionen bör se till att strategidokumenten överensstämmer med de åtaganden som gjorts vid forumet i Dakar om "Utbildning för alla", särskilt stödet till grundutbildning.

2. Den sektorsinriktade strategin ("sector wide approach")

a) Den sektorsinriktade strategin på utbildningsområdet är den metod som kommissionen föredrar för stöd till en sektor. Kommissionen har utvecklat världssamfundets regelverk på detta område. Mottagarlandets egenansvar (ownership) är mycket viktigt för genomförandet av denna strategi. Strategin är avsedd att omfatta utbildningssektorn i sin helhet. Den är en kontinuerlig och dynamisk process. Det är möjligt att ge stöd till delsektorer, förutsatt att de har samma övergripande ram som sektorn. En mycket viktig aspekt är att länderna har ett egenansvar för de politiska strategierna och genomförandet av dessa. Den sektorsinriktade strategin på utbildningsområdet bör åtföljas av effektiva system för uppföljning och utvärdering och vara mer resultatinriktad.

b) Biståndsgivarnas stöd måste vara långsiktigt, eftersom resultaten inte är omedelbara, särskilt när det gäller de sociala sektorerna. Länderna måste därför kunna försäkra sig om ett rimligt mått av förutsägbarhet när det gäller externt stöd, särskilt på utbildningsområdet, vilket i större utsträckning än övriga sektorer är en offentlig tjänst som styrs av staten.

c) Fördelen med en sektorsinriktad strategi är att den skapar en ram för antalet samarbetsåtgärder på utbildningsområdet. I många länder har den sektorsinriktade strategin i den här beskrivna utformningen emellertid ännu inte införts. I dessa fall kan strategin inriktas på delsektorer eller på områden där det finns ett visst mått av kapacitet och åtföljas av en förstärkning av den institutionella kapaciteten. Finansieringen av utbildningsprogrammen kommer även fortsättningsvis att ske med beaktande av de förhållanden som kännetecknar hela sektorn.

3. Beaktande av det makroekonomiska stödet och budgetstödet

a) En förutsättning för den sektorsinriktade strategin är att det finns en fungerande makroekonomisk ram och en överskådlig och effektiv budgetram, som naturligtvis bör ge utrymme för utbildningssektorns finansiella särdrag. Man kommer därför att söka uppnå en större samstämmighet mellan programmen för ekonomisk reform och sektorprogrammen så att programmen för ekonomisk reform bättre kan bidra till att uppnå de mål som fastställts för de sociala sektorerna, särskilt utbildningen.

b) Gemenskapen måste på detta område sörja för att på grundval av resultatindikatorer garantera att resurser anslås för utbildningssektorn i enlighet med de internationella åtagandena (utvecklingsmålen för det nya årtusendet) och delvis täcka finansieringsunderskottet för utbildningsbudgeten under förutsättning att utvecklingsländerna på allvar strävar mot dessa mål.

c) Gemenskapen bör i detta sammanhang främja makroekonomiskt stöd inom ramen för en dialog med den berörda regeringen om dess utbildningspolitik och genomförandet av dess utbildningspolitiska strategier. Gemenskapen bör därvid följa regeringens utgiftsram på medellång sikt och utvecklingen av resurstilldelningen till utbildningen samt på grundval av uppföljnings- och resultatindikatorer iaktta de resultat som uppnåtts. Den sektorsinriktade strategin kommer att tillämpas. Detta förutsätter ett omfattande institutionellt stöd på lands- och delegationsnivå för att stärka uppföljningen av budgetstödets verkan, skapa en närmare förbindelse mellan det makroekonomiska stödet och resultaten på utbildningsområdet samt upprätta eller stärka systemen för uppföljning av de utbildningspolitiska resultaten.

d) Även om det makroekonomiska stödet knyts till resultatindikatorer som rör utbildning är det inte i sig självt lämpligt för utbildningssektorn. Delstrategierna inom sektorn och nödvändigheten av att hjälpa partnerländerna att fastställa lämpliga utbildningsstrategier kan inte tillgodoses till fullo. Det är också viktigt att beakta att tillvägagångssätten i gemenskapen och i medlemsstaterna skiljer sig från varandra och varierar beroende på geografiskt område och region.

Gemenskapen bör, i överensstämmelse med den makroekonomiska ramen, stödja utbildningssektorn genom sektorprogram som grundar sig på en dialog med samtliga partner.

4. Beaktande av de fattigas behov och vikten av deras delaktighet

En av de stora riskerna med den sektorsinriktade strategin på utbildningsområdet är att de som lever under fattigdomsgränsen förblir utanför systemet och inte kan dra nytta av att tillgången till utbildning och utbildningskvaliteten förbättras.

På regeringsnivå bör utbildningsinsatsernas fokusering på fattigdomen återspeglas i budgetplaneringen och genomförandet av budgeten på medellång sikt. De utgifter som rör stöd till fattiga måste också skyddas från eventuella budgetnedskärningar. När det gäller biståndsgivarna är de gemensamma genomgångarna av central betydelse för att målen för kampen mot fattigdomen skall kunna befästas genom konkreta åtgärder.

De val som görs inom ramen för de makroekonomiska programmen eller de direkta sektorsstöden bör först och främst, i jämlikhetens tecken, främja de mest missgynnade befolkningsgrupperna, vilka inte alltid har tillgång till utbildningstjänster.

Användarna av offentliga utbildningstjänster måste kunna rådfrågas om målen för den sektorpolitik som biståndsgivarna stöder innan den antas av den berörda regeringen, och de bör också delta i själva genomförandet.

Vid genomförandet av sektorprogrammen bör hänsyn tas till vissa regioners eller missgynnade gruppers särskilda behov i fråga om skolverksamhet (överordnad skolplanering, skolor på landsbygden och lättare tillgång till skolor).

Om utbildningstjänsterna decentraliseras behövs det strukturer som gör det möjligt för användarna av tjänsterna att kontrollera resultaten.

Grundutbildning och flickors tillgång till denna är viktiga prioriteringar i fattigdomsbekämpningen inom ramen för offentliga utgiftsprogram.

5. Utbildningsaktörernas (inklusive den privata sektorns) och det civila samhällets deltagande i vid bemärkelse

Aktörernas och det civila samhällets deltagande måste betraktas som en prioriterad fråga. Ett sådant deltagande bör därför eftersträvas, särskilt i fråga om föräldraföreningarna och lärarna. Detta kan fungera endast om man ser till att det finns finansiella resurser på lokal nivå.

Aktörernas deltagande kan också främjas genom decentraliseringsstrategier. Det innebär emellertid att både länderna och givarna måste kunna kontrollera tilldelningen av medel till användarna. Man bör i detta sammanhang mer systematiskt använda sig av "participatory social assessments", särskilt när det gäller den sektorsinriktade strategin. Decentraliseringen kan också ha en motiverande inverkan på aktörerna, särskilt om de får svara för uppföljningen av utbildningsåtgärderna.

Med tanke på den betydelse som tillmäts aktörerna inom utbildningssektorn får den "privata sektorn" på utbildningsområdet inte lämnas utan beaktande; den utgör i vissa länder ett viktigt bidrag till utbildningens kvantitet såväl som till dess kvalitet, särskilt utanför det officiella utbildningssystemet.

6. Stöd till institutionell utveckling och utveckling av kapaciten

Den institutionella utvecklingen har i allmänhet inte fått tillräcklig och systematisk uppmärksamhet av biståndsgivarna trots att den är mycket viktig för sektorprogrammens hållbarhet. Stöd till institutionell utveckling framstår som en naturlig följd av den sektorsinriktade strategin. Stödet är mycket viktigt för införandet av hållbara utbildningsstrategier. Det framgår av den uppförandekod för utbildning som används av kommissionen och medlemsstaterna (bilaga 8).

Den institutionella utvecklingen inom utbildningssektorn kan bland annat omfatta stöd till utformning och genomförande av utbildningspolitiken, innehållsmässig och budgetmässig uppföljning av statens åtaganden, finansiella begränsningar och valmöjligheter, utveckling av förmågan att föra en dialog med givarna, samstämmighet med reformer inom den offentliga förvaltningen, utveckling av lärarnas förmåga och utbildning, planering av övergripande infrastrukturer samt stöd till könsrelaterade frågor och till den lokala förmågan att producera användbar statistik.

Kommissionen anser att stödet till institutionell uppbyggnad inom utbildningssektorn bör betraktas som ett bidrag till den allmänna förstärkningen av ländernas institutionella och administrativa förmåga. Det överensstämmer med kommissionens åtagande att finansiera de löpande utgifterna som ett led i budgetstödet.

7. Uppföljning av verksamhet och resultat (indikatorer)

* Det faktum att budgetstödet och den sektorsinriktade strategin ("sector wide approach") tillämpas innebär att indikatorerna för uppföljning (input), resultat (output) och inverkan i första hand bör vara landets, till exempel inom ramen för strategierna för minskad fattigdom.

* Samma indikatorer bör gälla för alla biståndsgivare, för det är inte längre möjligt att utvärdera en enskild biståndsgivares åtgärder fristående från landets och de andra biståndsgivarnas åtgärder. Detta gäller särskilt om givarna är beredda att täcka finansieringsbehovet i ländernas utbildningsbudgetar för att nå utvecklingsmålen för det nya årtusendet.

* För att indikatorerna skall vara tillförlitliga och hållbara bör man sträva efter att få fram en fullständig statistik till grund för dem. Det är ur denna synvinkel viktigt att statistiken könsuppdelas. Även länderna och biståndsgivarna bör förbättra sina system för uppföljning och återkoppling.

* Indikatorerna bör vara få till antalet, enkla, relevanta, lätta att mäta och lättuppnåeliga. Bidragsgivarna och partnerländerna bör se till att indikatorerna i landstrategidokumenten överensstämmer med dem i strategidokumenten för minskad fattigdom.

I bilaga 9 ges en sammanfattning av villkoren för användningen av indikatorerna. Hur många elever i en viss ålderskategori som lyckas fullfölja sin utbildning efter ett tillräckligt antal studieår (när primärskoleutbildningen är avslutad) är en bra indikator på systemets effektivitet.

8. Finansieringsorganen

* Gemenskapen kommer att stödja utbildningssystemen genom makroekonomiskt stöd och budgetstöd på grundval av uppföljnings- och resultatindikatorer. Detta kommer att ske i samordning med de andra givarna och på grundval av en hållbar sektorspolitik från mottagarländernas sida.

* Gemenskapen kommer att påta sig de löpande kostnaderna för vissa åtgärder (exempelvis lärarlöner), särskilt i de fattigaste länderna och de länder som befinner sig i kris eller som nyligen genomlevt en kris. Detta är ett nytt åtagande som hänger samman med det direkta budgetstödet och kan göra det möjligt för många länder att stärka hållbarheten hos de reformer som de önskar genomföra när det gäller förvaltningen av utbildningssystemen. Detta föreskrivs uttryckligen i artikel 61 i Cotonouavtalet. Det kommer att genomföras inom en sund makroekonomisk ram för att garantera utbildningssystemens hållbarhet på lång sikt. Förutsättningarna för att kommissionen skall påta sig detta är knutna till det makroekonomiska stödet: en tillräckligt öppen, tillförlitlig och effektiv förvaltning av de offentliga utgifterna, en väl utformad sektorspolitik eller makroekonomisk politik som har fastställts av landet samt erkända och tydliga regler för offentliga kontrakt.

* Gemenskapen kommer, i enlighet med kommissionens och rådets gemensamma förklaring, även fortsättningsvis att stödja utbildningssektorn genom sektorprogram för att sörja för jämlik tillgång till utbildning.

* Stödet kan ske genom gemensam finansiering på grundval av komplementaritet mellan partnerlandets finansieringsbehov och samtliga givares förmåga. Finansieringen utförs företrädesvis under ledning av en givare som samordnar sina ekonomiska resurser med de andra givarnas inom den makroekonomiska ramen och i enlighet med den sektorsinriktade strategin. Stödet kan ta sig uttryck i en förstärkt operativ samordning, harmonisering av förfaranden, gemensam uppföljning och utvärdering och eventuellt ett samlat ekonomiskt stöd.

>Plats för tabell>

V. SAMSTÄMMIGHET, SAMORDNING OCH KOMPLEMENTARITET MELLAN BISTÅNDSGIVARE

1. För kommissionens del bör samordningen och komplementariteten mellan medlemsstaterna och de andra givarna ske genom ökat samarbete inom ramen för en hållbar och anpassad sektorspolitik från mottagarländernas sida.

2. Kommissionens samarbete med de internationella aktörerna (Unesco, ADEA), de andra multilaterala aktörerna (Världsbanken) och medlemsstaterna bör förstärkas avsevärt såväl när det gäller analys av strategier och utarbetande av gemensamma program som på det operativa planet genom ett fördjupat lokalt samarbete. Gemenskapen strävar efter att stärka samarbetet med de europeiska biståndsgivarna genom expertmöten i Bryssel och i utvecklingsländerna inom ramen för de sektorsinriktade utbildningsstrategierna.

3. Ökningen av stödet till utbildning bör enligt kommissionen emellertid ske i komplementaritet med medlemsstaternas insatser. Medlemsstaterna bör således också ta sitt ansvar på området genom att verka för en betydligt närmare samordning sinsemellan och med kommissionen.

I rådets slutsatser om praktisk samordning mellan medlemsstaterna och kommissionen (maj 2000) anges följande områden: utbyte av information, dialog rörande strategierna, samfinansiering, skillnader i genomförande beroende på region, utvärderingar och gemensamma undersökningar osv. Slutsatserna kan till fullo tillämpas på utbildningsstrategierna.

4. Denna komplementaritet kan fungera bättre om partnerländernas regeringar har en tydligt definierad sektorsinriktad utbildningspolitik och om finansierings mekanismerna är gemensamma för bidragsgivarna och partnerländerna. Avgörande på detta område är i vilken omfattning utbildningsbudgetarna finansieras och biståndsgivarnas åtagande att finansiera det eventuella underskottet. Kommissionen ser en förstärkning av samordningen och komplementariteten som en oundgänglig prioritering för att kunna öka biståndets effektivitet.

VI. SLUTSATS

Kommissionens meddelande innebär att det sektorsinriktade stödet kommer att fokuseras på bekämpning av fattigdomen och på kommissionens internationella åtaganden under senare tid. Kommissionen bekräftar sitt politiska åtagande att öka resurserna till utbildning inom ramen för utvecklingssamarbetet.

Kommissionen uppmanar därför rådet att anta en resolution som överensstämmer med riktlinjerna i detta meddelande.

Bilaga 1: Definitioner

På grundval av rekommendationerna från konferenserna i Jomtien och Dakar har man konstaterat att begreppet "grundutbildning" bör få en definition som är vidare än de befintliga definitionerna från OECD:s kommitté för utvecklingsbistånd (DAC), vilka är alltför restriktiva eller överdrivet tekniska. Det förefaller därför lämpligt att nedan återge både de definitioner av grundutbildning som härrör från de ovan nämnda konferenserna och DAC:s definitioner av de andra kategorierna eller delsektorerna.

Grundutbildning: Begreppet grundutbildning måste omdefinieras i förhållande till begreppen "fackutbildning", "specialinriktad utbildning", "högre utbildning", "universitetsutbildning" och "livslångt lärande". Grundutbildningen omfattar den formella primärskoleutbildningen, men även den kompetens, kunskap och motivation samt de attityder och värden som anses nödvändiga för att en person till fullo skall kunna behärska läsning och skrivning och förvärva den nödvändiga grunden för den inlärningsprocess som kommer att fortgå hela livet. Grundutbildning kan ges av såväl formella som informella institutioner och med såväl formella som informella medel.

Längden och innehållet på den utbildning som definieras som grundutbildning varierar från land till land, från 3-4 års primärskoleutbildning till en cykel på nio år eller fullbordad sekundärskoleutbildning.

Förskoleutbildning: Strukturerade aktiviteter som erbjuds inom en formell institution eller som del av ett icke-formellt program för barn. Aktiviteterna är normalt avsedda för barn från 3 år och inbegriper organiserad inlärning. De utgör emellertid endast en del av det övergripande omsorgsprogrammet.

Primärskoleutbildning: De utbildningsprogram som normalt utformas för att ge barnen en solid grund i fråga om läs- och skrivfärdigheter och matematik samt kunskap i andra ämnen. I de flesta länder omfattar denna nivå ungefär sex år på heltid i den formella skolan.

Sekundärskoleutbildning: Undervisning som äger rum i sekundärskolan.

Yrkesutbildning: Utbildning som syftar till att förbereda ungdomar och vuxna för arbetslivet och ge dem grundläggande kunskaper om hur man klarar sitt livsuppehälle; grundläggande yrkes- och fackutbildning på sekundär nivå; kontinuerlig fortbildning; praktik (inklusive informell yrkesutbildning).

Högre utbildning och högre yrkesutbildning: Utbildning på universitets- och högskolenivå. På gymnasienivå och i tekniska högskolor: stipendium.

Bilaga 2:Situationen beträffande utbildning

1) Enligt de uppgifter som lades fram vid forumet i Dakar ("Utbildning för alla") i april 2000 är nästan 113 miljoner barn (därav 60 % flickor) utan skolundervisning. I nästan 40 länder deltar mindre än 80 % av barnen i skolundervisning vid en primärskola. Trots att det är extremt svårt att få fram exakta uppgifter om närvaron i skolorna, antalet fullbordade skolår eller resultaten avbryter uppskattningsvis en tredjedel av barnen i de afrikanska länderna söder om Sahara skolgången efter fyra år.

När det gäller målet med "Utbildning för alla" är situationen mest dramatisk i de afrikanska länderna söder om Sahara, där andelen barn som deltar i skolundervisning är lägst (61 %) samtidigt som 42 av Afrikas 140 miljoner barn i skolålder lever där, och i södra och västra Asien, där antalet barn i skolpliktig ålder uppgår till 47 miljoner. I dessa två "regioner" finns det ett tydligt samband mellan lågt deltagande i skolundervisning och fattigdom.

I södra och västra Asien förefaller situationen vara mindre dramatisk. I arabländerna och i Nordafrika krävs det avsevärda insatser för att ytterligare 29 miljoner barn skall kunna gå i skolan före utgången av 2010.

I Latinamerika och Västindien vinner sekundärskoleutbildningen långsamt terräng, men många barn lämnar skolan efter några år och ett mycket stort antal elever måste gå om en eller flera klasser. Utbildningens kvalitet är ett akut problem.

Med tanke på den demografiska utvecklingen i världen är det befogat att frukta att andelen barn som går i skola kommer att minska i framtiden.

2) Att utvärdera skolprestationernas kvalitet är problematiskt när det gäller samtliga utbildningssystem i utvecklingsländerna. En nyligen genomförd studie som omfattar 58 länder visar att mer än 20 % av de barn som går första året i primärskolan i 23 av dessa länder misslyckas med att avsluta fyra års utbildning. Andelen barn som går ut primärskolan uppgår till mellan 60 och 70 % i de flesta av de afrikanska länderna söder om Sahara. Det finns stora skillnader inom länderna. Andelen elever som påbörjar sekundärskoleutbildning är bland de lägsta i Afrika (mindre än 10 %).

Ojämlikheten till flickornas nackdel är mest uppenbar i de afrikanska länderna söder om Sahara och i södra och västra Asien. I de afrikanska länderna söder om Sahara deltog 1998 54 % av de skolpliktiga flickorna i primärskoleundervisning, jämfört med 66 % av pojkarna. I södra och västra Asien rör det sig om 67 % respektive 79 %. Visserligen minskar skillnaden mellan pojkar och flickor överlag, men oerhört mycket återstår att göra för att uppnå jämlikhet i de afrikanska länderna söder om Sahara, i södra Asien och i arabländerna före utgången av 2005.

3) När det gäller analfabetismen var var fjärde vuxen (dvs. nära 900 miljoner människor) analfabet år 2000, och siffran ökar ständigt. Majoriteten av analfabeterna är kvinnor. 71 % av alla analfabeter i världen lever i östra och södra Asien. Analfabetismen utgör ett avsevärt hinder för hållbar utveckling.

Fattigdomen förstärker ojämlikheterna i fråga om utbildning. Det har i de fattigaste länderna alltid varit svårare för barn på landsbygden än för barn i städerna att få tillgång till utbildning, men i många länder gäller dessa svårigheter nu även för de områden i städerna där det sker en kraftig invandring från landsbygden. Misären i dessa områden gör det omöjligt för barnen att fångas upp av utbildningssystemen. Detta gäller särskilt i Asien.

4) Aids har en förödande inverkan på fattigdom och utbildning, särskilt i de afrikanska länderna söder om Sahara. I Zambia dog under de tio första månaderna 1998 1 300 lärare i aids och det finns cirka 650 000 barn under 15 år vars föräldrar har dött i aids. Allt fler barn lever på gatan. Det finns tydliga tecken på att andelen flickor som deltar i skolundervisning minskar kraftigt i de länder som har många fall av aids och det har också kunnat konstateras att barnarbetet ökar.

Aids har också dramatiska konsekvenser för utbildningssystemens effektivitet: sjukdomen inverkar på skolsystemens omfattning (antalet elever och lärare minskar), sättet att undervisa och inlärningsförmågan (när elever och lärare är smittade) och undervisningens kvalitet (större frånvaro bland elever och lärare).

5) Utbildningssystemen har drabbats allvarligt av konflikter, särskilt i de afrikanska länderna söder om Sahara, men också i andra konfliktområden (t.ex. Colombia och Afghanistan). Konflikterna försvårar tillgången till undervisningsmaterial och påverkar utbildningssystemens organisation. Det är ofta barnen som drabbas hårdast av konflikterna. Enligt Unicef har mer än 2 miljoner barn dött till följd av väpnade konflikter under de senaste 10 åren. Ungefär 6 miljoner bedöms ha skadats allvarligt och de överlevande lider av mycket svåra psykologiska trauman.

Bilaga 3: Andel av det totala offentliga utvecklingsbiståndet (DAC-länder) som går till utbildning i allmänhet och till grundutbildning

>Plats för tabell>

Källa: Rapport från OECD:s kommitté för utvecklingssamarbete år 2000, sidorna 246 et 247.

Bilaga 4: Medlemsstaternas politik på utbildningsområdet

Österrike

Österrike prioriterar grundutbildning, yrkesutbildning och utbildning efter sekundärskolan i sitt utvecklingssamarbete. Särskild tonvikt läggs på ökad tillgång till utbildning för alla, ökad kvalitet på utbildningsprogrammen, stöd till reformer som genomförs av partnerländerna, vetenskap och forskning, demokratiska institutioner och institutionell uppbyggnad.

Det bilaterala stödet riktar sig till en rad länder i främst Europa, Asien och de afrikanska länderna söder om Sahara.

1999 gick 19,8 % av Österrikes totala bilaterala bistånd till utbildning.

Belgien

Stödet till utbildningsområdet är främst inriktat på finansiering av universitetssamarbete. Allt större vikt läggs emellertid vid grundutbildning, formell och informell utbildning och tillgång till utbildning.

Belgiens bistånd går till 25 länder, men det finns inte nödvändigtvis utbildningsprojekt eller utbildningsprogram i vart och ett av dessa länder. Alla dessa länder har regelbundna förhandlingar med Belgien och det beslutas gemensamt vilka sektorer som kommer att erhålla ekonomiskt stöd.

Belgien finansierar framför allt projekt som genomförs av de belgiska universiteten och som får tekniskt bistånd från Belgien. Biståndsprogram i allmänhet och budgetstöd i synnerhet är emellertid en relativt ny stödform för Belgien.

1999 gick 13,0 % av Belgiens totala bilaterala bistånd till utbildning.

Danmark

Stödet till utbildningssektorn är främst inriktat på grundutbildning och specialundervisning som en del av grundutbildningen i ett antal urvalda partnerländer i Afrika, Asien och Centralamerika.

Bilateralt bistånd till en sektor ges i största möjliga mån i form av bistånd till sektorprogram. Stor vikt läggs vid den sektorpolitiska dialogen. Danida verkar också för en mer decentraliserad projektförvaltning.

1999 gick 1,2 % av Danmarks totala bilaterala bistånd till utbildning.

Finland

Den finska regeringen prioriterar grundutbildning. Biståndet går främst till Afrika (omfattande utbildningsprogram genomförs bland annat i Moçambique, Tanzania och Zambia), men under senare år har man startat projekt även i Latinamerika och Asien samt i Balkanländerna.

En del av medlen för utvecklingssamarbetet kanaliseras via icke-statliga organisationer. Under senare år har man startat sektorprogram i många partnerländer.

Utbildningssektorn erhöll 1999 cirka 7,4 % av Finlands medel för utvecklingssamarbete.

Frankrike

När det gäller Frankrikes samarbete på utbildningsområdet går det största anslaget till tekniskt bistånd. Teknisk utbildning, högre utbildning och undervisningsmaterial är andra prioriterade områden. På senare tid har man kunnat observera ett ökat stöd till sektorn för grundutbildning (inklusive sekundärskoleutbildning). Nästan hälften av stödet till utbildningssektorn går till sju länder: Burkina Faso, Elfenbenskusten, Kamerun, Madagaskar, Mauretanien, Senegal och Tchad.

Frankrike använder sig av såväl direkt budgetstöd som projektstöd.

1999 gick 27,4 % av Frankrikes totala bilaterala bistånd till utbildning.

Tyskland

Den tyska politiken på utbildningsområdet är främst inriktad på främjande av grundutbildning, samarbete i fråga om högre utbildning och yrkesutbildning. Delsektorerna inom yrkesutbildningen erhöll under 1990-talet nästan 50 % av det tyska utbildningsstödet. Allt större belopp och prioritet ges emellertid till grundutbildning. De afrikanska länderna söder om Sahara och folkrika länder i södra Asien är prioriterade områden för det tyska utvecklingssamarbetet när det gäller grundutbildning. Om man beaktar alla tre utbildningssektorerna ligger samarbetets regionala tonvikt på samarbete med Afrika, tätt följt av Asien.

Sektorsstöd i samarbete med andra givare kommer särskilt att främjas. Samtliga åtgärder skall vara fokuserade på en särskild region eller ett särskilt land. Tyskland använder sig av projektstöd.

1999 gick 16,8 % av Tysklands totala bilaterala bistånd till utbildning.

Grekland

Greklands utvecklingsbistånd från offentliga medel (ODA) går främst till den egna regionen. Tonvikten läggs på infrastrukturer på hälso- och sjukvårdsområdet och på utbildningsområdet. Ungefär 10 % av Greklands utvecklingsbistånd från offentliga medel går till utbildning inom ramen för den projektinriktade strategin.

Irland

Inriktningen på Irlands utbildningsstöd ändrades under 1990-talet från universitetsutbildning till grundutbildning. I slutet av 1990-talet anslogs mer än 90 % av utbildningsbudgeten till grundutbildning. Irlands utvecklingsbistånd från offentliga medel till utbildningssektorn har under 1990-talet huvudsakligen inriktats på tre länder: Lesotho, Tanzania och Zambia.

Utbildningsstödet ges i form av bilateralt och multilateralt stöd och genom icke-statliga organisationer. Ireland Aid stöder nationella ansträngningar och sektorprogram. Andra former av stöd är utvecklingsprogram för särskilda områden eller distrikt och projektstöd.

1999 gick 15,9 % av Irlands totala bilaterala bistånd till utbildning.

Italien

Den största delen av Italiens stöd till utbildningssektorn har gått till universitetssamarbete, följt av investeringar i materiell infrastruktur. Stöd utgår också i ökad utsträckning till politiska reformer och kapacitetsuppbyggnad. Regionalt sett ligger tonvikten på Somalia och Latinamerika, men även Nordafrika, Mellanöstern och vissa länder i Asien är viktiga områden.

1999 gick 5,8 % av Italiens totala bilaterala bistånd till utbildning.

Luxemburg

1999 gick 18,7 % av Luxemburgs totala bilaterala bistånd till utbildning, varav 8,2 % anslogs till grundutbildning.

Nederländerna

Regeringen prioriterar i allt högre grad tillgång till utbildning (särskilt grundutbildning) inom ramen för fattigdomsbekämpningen och strategidokumenten för minskad fattigdom, samtidigt som den fortsätter att lägga stor vikt vid högre utbildning. Ansträngningar görs för att förbättra den politiska dialogen och öka de ekonomiska resurserna via såväl bilaterala som multilaterala kanaler. Mer än hälften av de länder som mottar stöd från Nederländerna har uttryckt önskemål om samarbete på utbildningsområdet.

De huvudsakliga formerna för bistånd är projektstöd, programstöd och tekniskt stöd.

1999 gick 8,3 % av Nederländernas totala bilaterala bistånd till utbildning.

Portugal

Stöd till utbildningssektorn har fastställts som en av prioriteringarna för Portugals samarbetspolitik under de kommande tre åren. Samarbetsprogrammet för utbildning kommer att vara inriktat på fem frågor: stöd till primär- och sekundärskoleutbildning, stöd till högre utbildning, infrastrukturer och faciliteter, uppbyggnad av institutioner och skolor där undervisningen bedrivs på portugisiska. Särskild tonvikt läggs på grundutbildning (primärskoleutbildning, läs- och skrivkunnighet och icke-formell grundutbildning). Det portugisiska utvecklingssamarbetet är inriktat på Afrika (Angola, Moçambique, Kap Verde, Guinea Bissau, São Tomé och Príncipe och Östtimor).

Portugal arbetar med projektstöd.

1999 gick 7,3 % av Portugals totala bilaterala bistånd till utbildning.

Spanien

Spanien har följande prioriteringar när det gäller stöd till utbildningssektorn: utbildningspolitisk och administrativ förvaltning, utbildningstjänster, utbildnings faciliteter, fortbildning samt universitetsutbildning. Tonvikten har legat på samarbete mellan universitet. En ny strategi om samarbete på utbildningsområdet håller på att utarbetas. Den geografiska tonvikten ligger på Latinamerika, men även på delar av arabvärlden och vissa AVS-länder.

Utvecklingsbiståndet till utbildningssektorn ges huvudsakligen inom ramen för den projektinriktade strategin.

1999 gick 12,1 % av Spaniens totala bilaterala bistånd till utbildning.

Sverige

Det område som får mest stöd till utbildningsprogram är grundutbildningen. Det finns också utbildningsprogram som syftar till ökad jämlikhet mellan könen och program som främjar fred, demokrati och mänskliga rättigheter. Mer än hälften av utbetalningarna gick till Afrika.

Det svenska utvecklingssamarbetet på utbildningsområdet har omorienterats från projektstöd till programstöd (SWAP). Stödet gick till en början främst till uppbyggnad av skolor, lärarutbildning och skolböcker, men slussas numera för det mesta direkt till regeringarna i partnerländerna.

1999 gick 5,8 % av Sveriges totala bilaterala bistånd till utbildning.

Förenade kungariket

I DFID:s (Department for International Development) strategi för de olika länderna anges bland annat en förbättrad tillgång till grundutbildning och utbildningens kvalitet som starkt prioriterade områden. En stor del av Förenade kungarikets bilaterala bistånd kommer de minst utvecklade länderna och andra länder med låg inkomst till del.

DFID lägger allt större vikt vid stöd till samstämmiga sektorsplaner inom ramen för en omfattande analys, ledd av det berörda landet, som led i den övergripande strategin för minskad fattigdom. Prioritet ges till direkt budgetstöd för en rad välutvecklade nationella prioriteringar.

1999 gick 9,6 % av Förenade kungarikets totala bilaterala bistånd till utbildning.

Källor:

* DAC Report 2000, on Development Co-operation, OECD 2001.

* Världsforumet i Dakar om Utbildning för alla och mötet i G8-arbetsgruppen om utbildning (december 2001).

* BMZ, Development co-operation in the field of basic education, Dakar Forum, April 2000.

* BMZ, Rapport pour le G8, 2001.

* DFID, Sector wide approaches to education, a strategic analysis, n° 32, 1999.

* DFID, Learning opportunities for all, A policy framework for education, 2000.

* DANIDA, årsrapport om Danmarks utvecklingsbistånd.

* DANIDA, Sector policy : education (2000).

* DANIDA, Vocational education and training, 1996.

* SIDA, Policy for Sida Co-operation in Basic Education and education reform, 1996.

* SIDA, Education for All (April 2001).

* SIDA, Facts & Figures (2000). Avd. för demokrati och social utveckling.

* Nederländernas utrikesministerium, the sectoral approach, 2000.

* Nederländernas utrikesministerium, Education: a basic human right, basic education, practice and implementation, 2000.

* Ireland's Official Development Assistance, 2000.

* Ireland Aid, Education policy and practice, Guidelines, July 2001.

* Europeiska kommissionen, An analysis of EU aid expenditure in education and training in developing countries, 1994.

* Europeiska kommissionen, coordinating the development aid policies of European Countries, CeSPI, 1994.

* Österrike, Österrikes DAC-uppgifter (OFSE).

* Belgien, Rapport annuel de la Direction Générale de la Coopération Internationale (DGCI - 2000); Rapport annuel Coopération Techique Belge.

* Spaniens utrikesministerium. Area de planificacón (Novembre 2001).

* Portugal, Instituto da Cooperacao Portuguesa. Direccao de Servicios dos Asuntos comunitarias e Multilaterais (Novembre 2001).

* Finlands utrikesministerium. Department for International Development Cooperation.

* Frankrike, Coopération au Développement (rapport pour l'équipe spéciale G8 EPT).

Bilaga 5: Gemenskapssamarbete på utbildningsområdet

Åtaganden uppdelade efter geografiskt område (läget i november 2001)

>Plats för tabell>

Bilaga 6:Utvärdering av gemenskapens stöd till utbildning i länderna i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet (AVS)

Sammanfattning av slutsatserna och de viktigaste rekommendationerna, baserade på den preliminära rapporten

Biståndet från den sjunde och åttonde Europeiska utvecklingsfonden till utbildningssektorn i AVS-länderna har ökat nominellt, men inte avsevärt. Det faktum att prioriteringarna har ändrats till förmån för grundutbildningen har haft en positiv inverkan på överföringen av medel till denna utbildningsnivå. Generellt förefaller resultaten inte motsvara det intresse som gemenskapen har uttryckt rörande stöd till utbildningssektorn för att minska fattigdomen.

Sambandet mellan utbildning och fattigdomsbekämpning erkändes först efter det att merparten av utbildningsprogrammen och utbildningsprojekten för AVS-länderna hade utarbetats, vilket delvis förklarar varför det inte finns någon begreppsram som möjliggör samverkan mellan program inom dessa båda områden och inte heller något systematiskt beaktande av fattigdomsaspekten vid genomförandet av utbildningsprogrammen.

Om de allmänna förutsättningarna är lämpliga förefaller ett allmänt budgetstöd (i kombination med projektinriktat bistånd, särskilt i samband med det institutionella stödet) bättre tillgodose behoven i länder med låg inkomst som är starkt beroende av bistånd och där tillgång till grundutbildning är en prioritering än i länder med medelstora inkomster som förfogar över medel för stöd till investeringar i utbildningsprojekt.

En sektorsinriktad strategi ("sector wide approach") bör tillämpas endast när det finns lämpliga förutsättningar. Förutsättningarna bör omfatta en godkänd strategisk ram och en nationell sektorspolitik, en budget på medellång sikt som är knuten till den årliga budgeten, samordning mellan den offentliga förvaltningen och bidragsgivarna, aktiva och kompetenta delegationer samt resultatindikatorer som i allt större utsträckning rör utbildningsresultatens kvalitet.

Den projektinriktade strategin bör fortsatt tillämpas, särskilt i länder där det inte finns förutsättningar för att genomföra omfattande sektorsinriktade program. För att utbildningsprojekten skall kunna bli framgångsrika krävs ett gynnsamt politiskt klimat, god förvaltning, egenansvar på lokal nivå för utarbetandet och genomförandet, en flexibel programplanering, tekniskt bistånd för de institutionella förändringarna, tydliga målsättningar och en enda institution som kontaktperson.

Det rekommenderas att en analys av det "politiska klimatet" och av kapaciteten i fråga om makroekonomisk förvaltning, budgetförvaltning och sektorspolitisk förvaltning skall inkluderas i landstrategidokumenten för att det skall bli lättare att fatta beslut om formen av och nivån på stödet till utbildningssektorn och att välja genomförandemekanismer.

Stödet till den institutionella kapaciteten bör få större uppmärksamhet och ökade anslag. Den institutionella kapaciteten kan förstärkas genom partnerskap, genom ett utbyte av erfarenheter mellan nord och syd, genom stipendier, genom tekniskt bistånd och genom regionalstöd. Bland nyckelområdena kan nämnas insamling, analys, spridning och förvaltning av information, budget- och finansförvaltning, förvaltning av offentliga tjänster samt uppföljning och utvärdering.

Kommissionen bör öka antalet sakkunniga på utbildningsområdet och inom de sociala sektorerna både i Bryssel och vid delegationerna så att kommissionens trovärdighet ökar i förbindelserna med länderna och de andra givarna. Detta är särskilt viktigt i samband med delegeringen och decentraliseringen.

Kommissionen bör lägga större vikt vid att utveckla forskningen på utbildningsområdet och utarbetandet av publikationer och bör också förbättra sitt system för insamling, lagring och användning av uppgifter.

Bilaga 7: Gemensam ram för samarbete i fråga om högre utbildning

Inom den gemensamma ramen fastställs de huvudsakliga riktlinjerna för upprättande av en referensram för högre utbildning mellan Europeiska gemenskapen och utvecklingsländerna samt länderna med tillväxt- eller övergångsekonomi. Det finns planer på att harmonisera metoderna för genomförande av kommissionens program och projekt i syfte att öka effektiviteten och inflytandet av det befintliga samarbetet på området.

Den gemensamma ramen är baserad på följande principer:

* Stöd till institutionaliserade nätverk på grundval av ett strukturerat och hållbart samarbete mellan länder eller regioner. Stödet skall kunna bidra till att utveckla den lokala förmågan genom överföring av expertkunskap. Det är också viktigt att tillhandahålla rörlighetsprojekt för såväl elever som lärare.

* Ett flexibelt tillvägagångssätt där de prioriteringar som fastställts för varje land eller region och olikheterna mellan ländernas samarbetsstrategier tas i beaktande. Projekt eller program som utarbetas på grundval av den gemensamma ramen kommer att ha drag som är utmärkande för regionerna eller länderna i fråga, exempelvis när det gäller de tematiska områden som prioriteras i samarbetet, de institutioner som kan komma ifråga för stöd, utformningen av nätverken och finansieringsnivåer. Om man tillämpar ett flexibelt tillvägagångssätt för att uppnå målen för utvecklingssamarbetet kommer åtgärderna att vara samstämmiga med detta meddelande och meddelandet om förstärkning av samarbetet med tredjeland i fråga om högre utbildning.

* Användning av den befintliga rättsliga grunden för varje geografiskt område (Cotonouavtalet, budgetposter m.m.). De generaldirektorat som är ansvariga för programplaneringen kommer att besluta om tilldelningen av medel på grundval av de prioriteringar som fastställts och i enlighet med de normala programplaneringsförfarandena.

De åtgärder som omfattas av den gemensamma ramen kan täcka exempelvis följande områden:

* Modernisering av den administrativa och akademiska förvaltningen (förvaltning av den akademiska och administrativa personalen, förvaltning och utveckling av läroplanen, förvaltning och utveckling av universitetslärarnas karriärer osv.).

* Utveckling av humankapitalet (yrkesutbildnings- och rörlighetsprogram för universitetsstuderande som har avlagt grundexamen och för högre tjänstemän, yrkesutbildnings- och rörlighetsprogram för lärare inom den högre utbildningen och inom yrkesutbildningen, nätverk för experter på hög nivå).

* Finansiellt och tekniskt bistånd för institutionell uppbyggnad.

Det kommer inom den gemensamma ramen att upprättas ett system för regelbundna förslagsinfordringar för varje region. Förslagsinfordringarna kommer att rikta sig till slutmottagarna, dvs. institutioner för högre utbildning, forskning och yrkesutbildning som erkänns av myndigheterna i respektive region och som har slutit sig samman i nätverk kring ett gemensamt projekt. Andra partnerinstitutioner (offentliga eller privata institutioner eller organisationer, företag, sammanslutningar och organisationer som representerar det civila samhället) kan ingå i nätverken genom att delta i utformning och genomförande av projekt. Lärare inom högre utbildning och högre yrkesutbildning, studenter samt administrativ personal vid mottagarinstitutionerna är slutmottagare för de projekt som genomförs inom den gemensamma ramen.

Bilaga 8: Uppförandekod för finansieringsorganen inom utbildningssektorn

1. Deltagarna i kommissionens och medlemsstaternas expertmöte om utbildningsfrågor inför 2000 anser att åtgärder bör vidtas för att genomföra följande principer:

2. De offentliga myndigheterna och de övriga givarna bör informeras om alla relevanta åtgärder på området (bland annat undersökningar, nya initiativ till projekt, offentliga myndigheters ansökningar om bistånd, projektgranskningar, rapporter om genomförande och förlopp, tekniskt bistånd och utvärdering). Konfidentiella uppgifter (t.ex. interna problem som gäller utstationerad personals felaktiga beteende) får uteslutas.

3. De nationella och regionala miniminivåer som regeringarna har fastställt i samråd med givarna i fråga om löner och ersättning till tjänstemän, löner till lokala konsulter, konferenskostnader osv. bör noga respekteras. Tjänstemän bör inte rekryteras för privat rådgivning till givarna.

4. Följande bör säkerställas i fråga om det av givarna finansierade tekniska biståndet till regeringarna:

- Det tekniska biståndet bör vara anpassat till regeringens prioriteringar, varvid hänsyn bör tas till förmågan att tillgodogöra sig biståndet. Det första utkastet till riktlinjer, vilket normalt läggs fram av regeringen, bör ligga till grund för biståndet.

- Det bör avläggas rapport i första hand till de ansvariga inom den offentliga förvaltningen.

- Det tekniska biståndet bör stärka de offentliga myndigheternas institutionella kapacitet genom att vara inriktat på överföring av kompetens till tjänstemän som innehar viktiga poster inom den offentliga förvaltningen.

- Det tekniska biståndet bör inte vara begränsat till stöd till enskilda givares projekt eller program.

- Det tekniska biståndet bör om möjligt främja utveckling av lokal expertkunskap i fråga om rådgivning.

5. Könsrelaterade frågor bör integreras i alla uppdrag, undersökningar eller därmed sammanhörande verksamhet. Vid behov bör experter på området anlitas. Även miljömässiga aspekter bör, om det är relevant i sammanhanget, beaktas i samband med utbildningsrelaterad verksamhet.

6. Processer som syftar till att stärka det nationella samförståndet bör främjas och lokala samordningsmekanismer stödjas (i syfte att främja de offentliga myndigheternas egenansvar och sörja för att programmet kan användas som medel för att undersöka andra biståndsmöjligheter).

7. Ansträngningar bör göras i fråga om följande:

- Mottagarlandets förfaranden och riktlinjer i fråga om finansiering, offentlig upphandling, uppföljning och rapportering bör följas.

- Mottagarens budgetår och förfaranden i fråga om rapportering om programmets förlopp, finansiell rapportering och räkenskapsgranskning bör respekteras.

- Förfarandena för utarbetandet av rapporter bör befästas.

8. De befintliga strukturerna bör användas, så att biståndet i största möjliga utsträckning kan integreras i det berörda ministeriets politik.

9. Det bör upprättas effektiva kommunikationskanaler mellan givarens lokala kontor och huvudkontoret.

10. Gemensamma utvärderingsuppdrag och gemensam uppföljning, kontroll och utvärdering bör anordnas med beaktande av regeringens budgetcykel och budgetplan.

11. Uppdrag bör planeras i samråd med regeringen. Deras omfattning bör inte vara större än att regeringen kan kontrollera dem.

Bilaga 9: Indikatorerna

Indikatorerna bör anges i landstrategidokumenten (DSP), i strategidokumenten för minskad fattigdom (DSRP) och i de särskilda programmen.

Utöver uppföljningsindikatorerna är resultatindikatorerna de mest användbara. Vid undersökningen av indikatorerna bör man också analysera tidigare trender för att ta reda på om indikatorerna är realistiska. Indikatorerna bör vara sådana att de kan användas till att utvärdera de resultat som uppnåtts och samtidigt ligga till grund för en eventuell omläggning av strategierna. Det bör finnas en rimlig chans att uppnå dem, men de bör samtidigt ge uttryck för de insatser som faktiskt gjorts för att förverkliga målen.

När det gäller utbildning används vanligen följande typer av indikatorer: den andel av landets budget som används för utbildning och den andel som används för primärskoleutbildning; en årlig räkenskapsgranskning; antalet klassrum, lärare och böcker per elev. Andra möjliga indikatorer är andelen elever i en viss åldersgrupp som når upp till en viss nivå, antalet lärare som rekryteras, upprättandet av informationssystem för utbildningsförvaltningen, andelen barn som deltar i primärskoleutbildning samt andelen läs- och skrivkunniga.

Det bör betonas att urvalet och uppföljningen av indikatorerna inte kan fungera effektivt om utvecklingsländerna och biståndsgivarna inte stärker sina egna system för uppföljning och utvärdering och ökar sin kunskap om sin egen verksamhet för att på grundval av detta kunna dra slutsatser om vilka strategier som bör tillämpas i fortsättningen.

Det är av central betydelse för såväl utbildningsprogram som andra program att förvaltningen av de offentliga utgifterna förbättras. Detta är en förutsättning för beviljande av alla former av budgetstöd. Förvaltningen bör förbättras genom följande åtgärder, som bör genomföras steg för steg:

- Utveckling av särskilda indikatorer för att bedöma effektiviteten i fråga om budgetförvaltningen och mer allmänt förvaltningen av de offentliga finanserna.

- Stöd till stärkning av kapaciteten att utföra intern och extern kontroll i länderna (institutionellt stöd till förstärkning av organen för finansiell kontroll och budgetkontroll).

- Stöd till stärkning av det civila samhällets indirekta kontroll (genom information och öppenhet i fråga om anslagen och budgetens genomförande).

- Utveckling av instrument för bedömning av budgetförvaltningens kvalitet, vilka gör det möjligt att utvidga tillämpningsområdet för granskningen av de offentliga utgifterna eller kan fungera som ett komplement till granskningen.