Yttrande om bevarande av fiskeresurser och fiskerättigheter (96/C 39/07)

Den 27 april 1995 beslutade Ekonomiska och sociala kommittén att, i enlighet med artikel 23, tredje stycket, i sin arbetsordning, utarbeta ett yttrande på om bevarande av fiskeresurser och fiskerättigheter.

Sektionen för jordbruk och fiskeri, som ansvarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 28 september 1995. Yttrandet har föredragits av Maria Luísa Santiago.

Vid sin 330:e plenarsession den 22 och 23 november 1995 (sammanträdet den 22 november) antog Ekonomiska och sociala kommittén enhälligt följande yttrande.

1. Inledning

1.1. Fiskeresurser

1.1.1. År av arbete inom detta område ledde fram till FN:s havsrättskonvention - som antogs 1982 - och som fastställer att fiskerättigheter även innebär bevarande och rationell användning av naturresurserna.

Konventionen uppmanar även de medlemsländer som vill nyttja bestånd utanför sina respektive territorialvatten att samarbeta i syfte att anta lämpliga åtgärder för skydd och bevarande av dessa bestånd.

1.1.2. Dessa krav blev mycket viktiga då fiskezoner eller EEZ (Exklusiva Ekonomiska Zoner) utsträcktes till 200 sjömil från nationella kuster, vilket medförde att drygt 35 % av världens hav och cirka 95 % av Tellus havsresurser i dag regleras av lagstiftningen i länder med territorialvatten.

1.1.3. Fisket är utan tvekan en av de äldsta näringarna. Fisket har haft ett socialt, ekonomiskt och kulturellt inflytande på kustbefolkningen och har bidragit till kontakter och utbyte under hundratals år, vilket spelat en avgörande roll för den mellankulturella förståelsen och gemenskapen.

1.1.4. Den globala befolkningsexplosionen och det därigenom ökade behovet av livsmedel, tekniska framsteg inom fiske och konservindustri och globaliseringen av marknaden har lett till en kraftig ökning av belastningen på fiskebeståndet.

1.1.4.1. Fisket har därigenom ökat mycket kraftigt och det traditionella fisket kombineras med nya flottor bestående av större fartyg som använder den senaste tekniken för lokalisering och fångst.

1.1.4.2. Det kom tidigt signaler om fall av överkapacitet och utfiskning. För ett antal mycket eftertraktade arter äventyrar denna situation bevarandet av ett tillräckligt stort bestånd för att möjliggöra fiske, beroende på en kraftig minskning av det reproduktiva bestånd som krävs för att förnya fiskbeståndet.

1.1.5. Trots att medvetenheten om överfisket sipprat ut från den vetenskapliga världen till politiker, allmänhet och till dem som berörs direkt - dvs fiskarna - har den globala fångstmängden fortsatt att öka:

1983 77,5 miljoner ton

1991 97,4 miljoner ton

1992 98,8 miljoner ton

1993 101,4 miljoner ton ().

1.1.6. Samtidigt som fiskebeståndet minskar fortsätter överkapaciteten att öka, eller visar åtminstone inga tecken på att minska.

1.1.6.1. I dagsläget uppskattas världens fiskeflotta ha den dubbla kapaciteten för vad som krävs för ett rationellt och hållbart uttag av planetens fiskresurser.

1.1.7. Det är därför inte svårt att dra slutsatsen att de åtgärder som vidtagits i hela världen för att bevara fiskbeståndet, inklusive de som vidtagits av EU och genom internationella fiskekonventioner, är otillräckliga och att resultaten inte varit tillfredsställande. Detta troligen på grund av att antingen målsättningarna varit alltför blygsamma, att åtgärderna varit otillräckliga eller att de tillämpats felaktigt. Sannolikt är det dock en kombination av alla tre.

1.1.8. Det är på sin plats att upprepa att fiskelagstiftningen innehåller kravet att bevara resurser och att hantera dem på ett rationellt sätt.

1.1.8.1. Till dessa element fogar sig ett antal miljöfaktorer som är relativt outforskade eller som inte har studerats på ett ingående sätt. Detta innefattar föroreningar, vars omfattning, utbredning och inverkan på de allt mindre resurserna blir alltmer uppenbar. Detta visar på att havet har en gräns för sin regenereringsförmåga och att vår högteknologiska civilisation inte kan fortsätta att utnyttja denna resurs utan risk och inte heller använda denna livskälla som en soptipp för olika typer av avfall.

1.1.9. Det är därför lämpligt att behandla frågan om bevarande och rationell hantering av fiskeresurserna parallellt med frågan om bevarande av havsmiljön.

1.2. Europeiska unionen

1.2.1. Genom läge och utbredning för medlemsländernas exklusiva ekonomiska zoner (EEZ) - som återfinns i alla världens oceaner - är EU en av, om inte den största maritima parten i världen.

1.2.2. Det är dock säkert att EU är världens största marknad för fiskeprodukter.

1.2.2.1. EU är den största fiskenationen i Atlanten, vilket ger en framskjuten placering vad avser fångst, även om unionens fångstmängd är betydligt mindre än Japans, Kinas och det tidigare Sovjetunionens, och i nivå med Chiles och Perus.

1.2.3. Den har också uppvisat ett underskott.

1.2.3.1. Enligt kommissionen är den totala årliga fångstmängden - cirka 7 miljoner ton inklusive cirka 2 miljoner ton som kommer från vatten utanför unionen - i det närmaste identisk med den importvolym av fiskeprodukter som efterfrågas av konsumenterna.

1.2.3.2. Importen av fiskeprodukter utgör 17 % av EU:s totala import av livsmedel och står för mer än hälften av EU:s handelsunderskott för dessa produkter.

1.2.3.3. EU:s handelsunderskott för fiskeprodukter uppgick till cirka 6 000 miljoner ecu 1992 (cirka 10 gånger mer än budgeten för den gemensamma fiskeripolitiken (GFP) samma år).

1.2.4. EU-marknaden för fiskeprodukter är därför kraftigt beroende av import från tredje land med alla de problem som detta innebär, i synnerhet prisfluktuationer.

1.2.4.1. EU vill lösa detta problem genom en gemensam marknadsorganisation som är en del av GFP. Dess mål är att reglera villkoren för konkurrensen på den inre marknaden och att förebygga otillåtna konkurrensmetoder från tredje land, i enlighet med de internationella avtal som EU ingått.

1.2.5. De ovan nämnda argumenten visar på betydelsen av den gemensamma fiskeripolitiken, som omfattar alla aspekter på fiskeriprodukter, från hav till konsument.

1.2.6. Den gemensamma fiskeripolitiken har uppdaterats, förbättrats och förändrats, beroende på EU:s olika utvidgningar och som en anpassning till den internationella situationen. GFP har dock alltid behållit sitt grudläggande mål att bevara och främja en rationell hantering av de tillgängliga resurserna, såväl inom unionen som internationellt, i syftet att uppfylla sin långsiktiga målsättning och sina internationella åtaganden.

1.2.7. Detta bekräftar att EU bör inneha en ledande roll - om inte huvudrollen - i frågor som berör havet, och då i synnerhet i frågor som rör förvaltningen av fiskeresurser. EU bör därför upprätta de strukturer och medel som krävs för detta ändamål.

OBS! Vattenbruk

- Under de senaste decennierna har det skett en snabb utveckling av tekniken för vattenbruk som lett till ökad produktion. Vattenbruk står för en betydande del av EU:s totala livsmedelsresurser, såväl i värde som volym.

Dessutom ingår vattenbrukssektorn som en del av GFP.

Traditionell och potentiell produktion av fiskeprodukter från floder och sjöar i EU bör inte heller förbises.

Vi anser dock att dessa aspekter ligger utanför yttrandets ram, som koncentrerat sig på nyckelresurser. Dessas betydelse och uppenbara potential kräver en fördjupad analys och diskussion.

2. Bevarande av fiskeresurser i EU

2.1. Den europeiska fiskeriindustrins svårigheter är välkända. Minskningen av resurserna anses allmänt bero på den kombinerade effekten av överkapacitet och överuttag.

2.2. Gemenskapens produktion håller sig runt 7 miljoner ton. Det är möjligt att denna volym kommer att minska ytterligare om man inte finner nya fiskeområden eller om kostvanorna förändras så att nya arter börjar användas som livsmedel.

2.3. EU har, inom GFP, reglerat kravet på att fångstmängden anpassas i syfte att säkerställa fiskbeståndets återväxt. Detta sker genom kontroll av produktionen (med hjälp av TAC (årliga fångstmängder), kvoter, fiskezoner, s k "boxar" och fiskeförbud). Detta kombineras med åtgärder som syftar till att minska produktionen (minskning av antalet fartyg, tekniska åtgärder för ökad selektivitet eller minskad fångst).

2.4. Kommittén har alltid ansett att dessa åtgärder är nödvändiga, även om deras tillämpning i vissa fall varit alltför försiktig och senkommen ().

2.4.1. Detta illustreras genom den alltför försiktiga och senkomna tillämpningen av åtgärder som begränsar användandet av de mycket skadliga drivgarnen, vars bruk fortfarande är tillåtet. Drivgarnen borde redan ha förbjudits, åtminstone inom EU:s territorialvatten ().

2.4.2. Ett annat exempel på denna försiktiga politik är avsaknaden av en fördjupad analys från EU:s sida om effekterna på det yngre fiskbeståndet av fiske för fiskmjölstillverkning ().

2.5. När det gäller förvaltning av resurserna har systemet - såväl analytiskt som förebyggande - för att bestämma årliga fångstmängder (TAC) och kvotfördelning lett till ett antal invändningar, i synnerhet angående hur dessa kvoter kan användas på bästa sätt ().

2.5.1. Kommittén har tidigare rekommenderat ett mer rationellt tillvägagångssätt vid tillämpningen av dessa system och ser därför positivt på att kommissionen lagt ett förslag (dok. KOM(94) 583 slutligt) som syftar till att göra förvaltningen av kvoter mer flexibel. Trots att kommittén är beredd att ge förslaget sitt fulla stöd - eftersom den anser att förslaget skulle medföra omedelbara fördelar genom att minska de slitningar som förorsakas av det nuvarande systemet och därigenom ha en positiv effekt på lång sikt - är den oroad över att kommittén inte tillfrågades om att ge sina synpunkter på förslaget. Kommittén är också oroad över att rådets beslut om förslaget har försenats.

2.6. Kommissionen har också nyligen presenterat ett förslag som definierar insatser för fisket i enlighet med förordning (EG) nr 685/95.

2.6.1. Förslaget antogs av rådet den 24 augusti 1995.

2.7. Som en del av de strukturella åtgärderna är det övergripande målet att minska antalet fartyg.

2.7.1. Kommittén anser samtidigt att det är lika viktigt att modernisera fiskeflottan, vilket innebär:

- att fartyg bör vara säkrare, ekonomiskt effektivare, ha bättre hygieniska förhållanden och kunna bedriva ett mer selektivt fiske.

2.8. Dessa åtgärder bör genomföras tillsammans med, eller föregås av, åtgärder som gör det möjligt för eventuellt övertaliga fiskare att dra sig tillbaka från sitt hårda arbete under värdiga former.

2.8.1. Genomförandet av dessa åtgärder har givit upphov till en kontinuerlig förlust av arbetstillfällen bland fiskare samt i vissa industrier i senare produktionsled och denna förlust av arbetstillfällen kommer att fortsätta.

2.8.2. Bristen på sociala och ekonomiska åtgärder för arbetsstyrkan som skurits ned med 50 000 arbetstillfällen har inneburit att fiskare förkastar den gemensamma fiskeripolitiken och anser den vara obalanserad när det gäller den uppmärksamhet som denna politik fäster vid arbetarnas intressen.

2.8.3. Införandet av ett tillägg till artikel 14 (14a) i Financial Instrument for Fisheries Guidance (FIFG) är ett blygsamt steg på vägen mot att minska effekterna av en omstrukturering av fiskerisektorn och dess flotta. Ett arbetsmarknadspolitiskt och ekonomiskt åtgärdspaket måste upprättas för att bistå de fiskare som förlorat sitt arbete och som tar hänsyn till de problem som gäller möjligheten att hitta en alternativ sysselsättning i regioner där fisket är dominerande bransch.

2.8.4. Fortbildning är en sådan arbetsmarknadspolitisk åtgärd. Känslan av frustration och att vara överflödig som präglar den nuvarande situationen i EU:s fiskesamhällen härstammar från bristen på arbetsmarknadspolitik för fiskare.

2.8.4.1. Kommittén har dessutom alltid hävdat att det finns ett behov av att kontinuerligt utvärdera och genomföra samtliga socio-ekonomiska åtgärder som kan lindra konsekvenserna av omstruktureringen av fiskerinäringen och fiskeflottan för den berörda befolkningen. Kommittén upprepar även att sådana åtgärder måste vara lättförståeliga och rättvisa, att de skall publiceras på lämpligt sätt och förklaras i de samhällen som påverkas av dem ().

2.8.4.2. Bristen på adekvat information och förklaringar när det gäller dessa åtgärder, både på euroepisk nivå och i de enskilda medlemsstaterna, är kanske den huvudsakliga orsaken till känslan av frustration och "överflödighet" som råder i gemenskapens fiskecentra.

2.9. Det är också sant att även om utfiskning är den huvudsakliga orsaken till att fiskeresurserna krympt, är det inte den enda orsaken och gemenskapens fiskare skall inte alltid betraktas som de enda ansvariga.

2.10. Andra faktorer som påverkar havsmiljön och dessa faktorers påverkan på fiskebeståndets beteende har ännu inte studerats i särkilt stor utsträckning och man vet mycket lite om denna fråga. Dessa faktorer omfattar:

- sambandet mellan a) fiske för reduktion (fiskmjöl), b) näringskedjan mellan andra marina arter och c) fångster för människans konsumtion;

- konsekvenserna för fiskebestånden av att åter plantera ut fisk i havet;

- andra marina rovdjurs inverkan (däggdjur, fåglar);

- miljöförstöringen i haven i allmänhet och i kustvattnen i synnerhet;

- sambandet mellan den marina faunan och floran och konsekvenserna av industriell odling av marin flora;

- möjligheten att sjukdomar sprids från kustnära fiskodlingar.

2.11. Kopplingen mellan marina miljöfrågor och fiskebeståndets hälsa blir tydligare för varje dag.

2.11.1. Det tycks därför lämpligt att främja en allt närmare koppling mellan miljöpolitiken och fiskeripolitiken i bredast möjliga bemärkelse.

2.11.2. Havet måste betraktas som en helhet och fiskeindustrin måste behandlas med den värdighet och betydelse som den förtjänar.

3. Forskning

3.1. Förvaltningen av fiskebeståndet kräver information om beståndets tillstånd, vilket även omfattar ett snabbt gensvar när det gäller effekten av de åtgärder som vidtagits för att upprätthålla eller öka beståndet.

3.1.1. Denna information och även de förbättrande åtgärderna måste basera sig på vetenskapliga uppgifter, dvs på forskningsresultat.

3.2. EU har en forskningstradition inom fiskerinäringen. Fiskebeståndets minskning har inneburit att denna forskning har förbättrats.

3.3. Sådana framsteg har dock skett på grund av olika omständigheter snarare än att de har sin grund i en tydlig vilja att erhålla strategisk information som skulle möjliggöra att det upprättas en verklig långsiktig förvaltning av resurserna genom att tillämpa en politik och diverse åtgärder som förebygger, eller åtminstone minskar, uttömmandet av fiskebeståndet innan detta hunnit bli ett faktum.

3.4. Det är en uppgift för gemenskapens institutioner som helhet, tillsammans med medlemsstaternas institutioner, att utföra den trängande uppgiften att propagera för och främja forskning i fiskerinäringen, att uppmuntra spridandet av dagens teknik och vetenskapliga uppgifter, det konstanta samlandet av nya uppgifter, och att genomföra forskningsprogram som omfattar både fiskebeståndet och fisketekniken.

3.5. Målet är att göra sådan forskning mer tillförlitlig och trovärdig. Detta skulle möjliggöra att lämpliga beslut fattas både internt, när det gäller metoder och tidsplanering, och externt, när en sådan trovärdighet är en nödvändig förutsättning för att EU skall kunna spela sin roll fullt ut.

3.6. Medlemsstaterna har ett avsevärt vetenskapligt kapital till sitt förfogande som de måste fortsätta att utvidga genom att fortsätta med sin forskning och sina traditioner i fiskerinäringen.

3.7. Det är en uppgift för gemenskapen (eller mer precist: kommissionen) att utföra denna viktiga uppgift som innebär att samordna forskningen på olika områden, undvika dubbelarbete, att bättre främja kopplingarna mellan existerande forskningsinstitut och att upprätta en databank i gemenskapen, som skulle underlätta för att rent allmänt göra systemet mer effektivt.

3.8. Kommissionen bör också vara en drivande kraft för att sätta igång och genomföra forskning för att:

- tillhandahålla mer korrekt information om de fiskearters tillstånd som är av störst intresse för EU. Detta omfattar även dessa fiskearters rörelser,

- tillhandahålla mer korrekt information om kopplingen mellan de olika fiskearterna i näringskedjan,

- i detta sammanhang tillhandahålla mer korrekt information om konsekvenserna av a) fiske för reduktion (fiskmjöl) och b) att åter plantera ut fisk i havet,

- utröna de utnyttjade fiskeredskapens verkliga prestanda, studera hur förbättringar kan uppnås och utveckla metoder som är mer selektiva och bättre anpassade till specifika arter och områden,

- utröna den exakta inverkan av att plantera ut fisk i havet.

3.9. Medlemsstater med fiskeflottor måste ge sitt bidrag till att dessa uppgifter utförs snabbt och på ett framgångsrikt sätt.

3.10. De instrument och medel som skall göra det möjligt för gemenskapens institutioner (i synnherhet kommissionen) att fungera som drivkraft kan också förbättras.

3.11. En stor del av de uppgifter som krävs för att utröna sammansättningen av fiskebeståndet samt dess tillstånd och rörelser - samt studier och test av fiskeredskap - utförs på mest kostnadseffektiva sätt genom att man använder fartyg och besättning som ligger i hamn, med förenklade program för att genomföra denna uppgift och med ett minimum av vetenskapligt stöd.

3.12. Detta synsätt har också den fördelen att det involverar fiskarna och tar vara på deras erfarenheter. Detta innebär att fiskarna förs närmare forskarvärlden och att de säkerligen får större förståelse för varför man fattar vissa beslut.

3.13. Förbättrade kontakter och kopplingar mellan gemenskapens forskningsinstitut måste också backas upp av bättre kontakter och kopplingar med dessa forskningsinstituts internationella motsvarigheter.

3.13.1. Effekten av detta kommer säkerligen att bli en ökning i omfattningen av och kvaliteten på den tillgängliga informationen, en bättre förståelse av de gemensamma problemen och en större koncentration av de berörda parternas ansträngningar när det gäller gemensamma problem.

3.13.2. Vi anser att kommissionens drivkraft och samordnande funktion också är av stor betydelse.

3.14. Det har redan hänvisats till bristen på tillgänglig information om samspelet mellan den marina miljön, fiskebeståndet och fiskerinäringen. Vi anser att det bör finnas en närmare koppling mellan fiskerinäringen och miljöpolitiken.

3.14.1. I detta avseende måste en närmare koppling mellan forskare i fiskeribranschen och marinbiologiska experter uppmuntras. Dessa kontakter är för närvarande så obetydliga att de praktiskt taget inte kan anses existera.

3.15. Kommittén har i sina yttranden genomgående understrukit bristen på lämplig, dynamisk forskning. Kommittén upprepar härmed behovet av sådan forskning.

4. Övervaknings- och stödåtgärder

4.1. Även om de beslut och åtgärder som krävs för att fiskbeståndet skall förvaltas på ett riktigt sätt måste grundas på trovärdiga vetenskapliga uppgifter, kan resultaten av dessa beslut bara utvärderas genom en effektiv kontroll av dess tillämpning, för att därmed möjliggöra eventuella korrigeringsåtgärder.

4.2. I enlighet med subsidiaritetsprincipen är det medlemsstaternas och kommissionens sak att övervaka efterlevnaden av den gemensamma fiskeripolitikens utvinningsrelaterade (total tillåten fångst, kvoter, boxar) och tekniska (tillstånd, regler om fiskeriutrustning, minsta tillåtna nätstorlekar, osv) åtgärder för att bevara resurserna.

4.2.1. Med hänsyn till de erfaranheter som gjorts den senaste tiden anser kommittén att det vore lämpligt om ytterligare övervakning utfördes av gemenskapens övervakare/inspektörer, och därigenom minimera utrymmet för konflikter och risken för att någon av de berörda parterna skall känna sig förfördelad.

4.3. Trots en större öppenhet och rättvisa på gemenskapsnivå i antagandet av åtgärderna för att bevara fiskbeståndet - i synnerhet med tanke på att åtgärderna till följd av den rådande överkapaciteten inom fisket ofta anses restriktiva från fiskarnas perspektiv - är det just öppenhet, rättvisa och konsekvens i medlemsstaternas tillämpning och övervakning av dessa mått som kommer att avgöra om den gemensamma fiskeripolitiken lyckas eller ej.

4.4. Efterlevnaden av totala tillåtna fångster och kvoter kontrolleras främst vid fångstleveranser i hamn. Det finns fortfarande stora skillnader mellan hur olika länder beräknar fångster. Detsamma gäller till och med olika hamnar inom respektive medlemsland. Den gängse uppfattningen är därför att, trots de framsteg som gjorts, de totala tillåtna fångsterna och kvoterna inte respekteras.

4.5. Det finns också fortfarande en känsla av att kontrollåtgärderna inte tillämpas ordentligt när det gäller de tekniska kraven.

4.5.1. Även här varierar tillgången på övervakningsaktiviteter och respekten för desamma mellan olika medlemsländer, vilket leder till en mindre effektiv övervakning totalt sett. Det kan till och med ge upphov till slitningar och konflikter mellan olika fiskesamhällen.

4.6. Som kommittén tidigare har påpekat bör medlemsländerna och kommissionen därför fokusera på att de gällande kontrollåtgärderna, och de som kan komma att antas senare, tillämpas på ett riktigt sätt ().

4.6.1. Det finns ett starkt behov av att standardisera både metoderna för fångstberäkning och kraven för att kontrollera efterlevnaden av regler.

4.7. Kommittén rekommenderar att alla gällande och framtida kontrollmekanismer väljs utifrån hur enkelt och tydligt de kan tillämpas. Detta är enda sättet att göra dem effektiva och framgångsrika.

4.7.1. I samband med detta rekommenderar vi också att inspektörer och fiskare ges fullständig information och förklaringar.

4.8. Pilotprojekt pågår för närvarande för att utreda huruvida satelliter kan användas till att övervaka fiskefartygs rörelser.

Kommittén hoppas att dessa projekt utfaller positivt och att denna typ av övervakningssystem antas eftersom det dessutom skulle vara till stor hjälp för att rädda besättningsmedlemmars liv vid nödsisituationer.

4.9. Samtidigt som EU förbättrar tillämpningen av regler för att kontrollera fiskbeståndet internt, måste man sträva efter att se till att de fiskeriregler som omfattar unionens fiskare också skall antas internationellt. EU måste arbeta aktivt för att inlemma dessa regler i de konventioner och avtal där man deltar och, mer generellt, måste man samarbeta med FN/FAO () för att påskynda utarbetandet och antagandet av en internationell kod för "god fiskeripraxis".

4.10. Överkapaciteten gör att frestelsen att ta upp för stora fångster blir mycket svår att motstå.

4.10.1. Medlemsländerna med fiskeflottor måste vid första tillfälle påbörja en djuplodande undersökning och sätta igång en öppen diskussion om fiskeflottors storlek och sammansättning för att anpassa dessa till storleken på det tillgängliga och förutsebara fiskbeståndet, med hänsyn tagen till fisketraditioner och förmåga.

4.10.2. En sådan undersökning och diskussion bör ges uppbackning från gemenskapsnivå för att harmonisera och optimera resultaten.

4.10.3. Kommittén anser också att de vidtagna åtgärdernas effektivitet till stor utsträckning kommer att bero på om man kan engagera de olika inblandade ekonomiska aktörerna och arbetsmarknadens parter. Dessa bör alltså delta i alla processens steg, från undersökningar och beslut till stödåtgärder.

4.11. Det är endast på detta sätt vi anser att fiskerinäringen kan fortleva.

4.11.1. Fiskerinäringen får inte ha upphört till det kommande sekelskiftet.

5. EU-politikens yttre dimension

5.1. I tidigare avsnitt har vi studerat fiskeriet på gemenskapsvatten, i synnerhet kontroll och forskning som är nyckelfaktorer för ett fortsatt rationellt fiske av EU:s fiskbestånd. Där finns ett antal förslag varav vissa är nya och andra som redan tidigare lagts fram och som kommittén anser vara de viktigaste för att säkra en sysselsättningsbalans inom sektorn och bevara effektiviteten.

5.1.1. Fast det finns många viktiga frågor som fortfarande måste behandlas, så har mycket uppnåtts och den gemensamma fiskeripolitikens inre dimension utvecklas i rätt riktning.

5.2. Detsamma kan inte sägas om den gemensamma fiskeripolitikens yttre dimension. En ökande utarmning av gemenskapens fiskbestånd och behovet av att hålla fiskeriet på en rimlig nivå samtidigt som avvecklingen av fiskeflottan måste begränsas borde göra att EU spelar en aktivare roll på den internationella arenan, bland annat genom att sluta fiskeavtal där man arbetar för detta specifika område, dvs den gemensamma fiskeripolitiken. Detta är absolut inte fallet för närvarande.

5.3. Man skulle till och med kunna säga att alla de nu gällande bilaterala fiskeavtalen mellan EU och tredje land tillsammans inte utgör mer än summan av de traditionella avtalen som individuella EU-länder med fiskeflottor hade slutit med samma tredje länder när de gick med i EU. I vissa fall är villkoren som är förenade med dessa avtal nu mindre förmånliga för EU.

5.4. I de internationella fiskeriinstutitioner där EU nu kollektivt representerar de individuella stater som tidigare deltog i dessa avtal, verkar gemenskapens situation på ett liknande sätt inte ha förbättrats i proportion till dess internationella status. Man kan snarare notera en försämring av erkännandet av EU:s fiskeländers vederbörliga rättigheter, vilket har haft en negativ inverkan på deras intressen och menligt för EU som helhet.

5.5. EU har en gemensam politik bara på två områden: den gemensamma jordbrukspolitiken och den gemensamma fiskeripolitiken. Bägge är gemensamma och omfattande, men där slutar likheterna. De är i grunden olika när det gäller deras ursprung och syfte. Medan EU kan notera ett överskott för nästan samtliga sina jordbruksprodukter, finns ett växande underskott för fiskeriprodukter, och på EU:s egna vatten, där en extremt rationell styrning råder, tillåts bara en fångst på omkring en tredjedel av konsumentbehovet i gemenskapen.

5.6. EU har emellertid både de fartyg, utrustning, manskap och den tradition som krävs för att kunna öka sin fångst på vatten som är internationellt eller tillhör tredje land, genom ett bättre utnyttjande av teknik och humankapital.

5.6.1. Detta skulle innebära a) att sluta fler eller bättre avtal (vilket blir allt svårare) och b) att leta upp internationella vatten med arter av speciellt intresse för EU och som fortfarande är förhållandevis oexploaterade.

5.7. Av denna anledning måste EU arbeta för att behålla sin position som:

- en av världens största konsumenter av fiskprodukter,

- en av de ledande fiskerimakterna i världen, och

- en ledande auktoritet på alla områden som rör bevarande av marina resurser, i synnerhet fiskbestånd.

5.8. EU måste således agera som pådrivare och aktiv medlem i alla de internationella organisationer man deltar i, för närvarande ofta bara som observatör, och ta på sig den roll och position som anstår gemenskapen.

5.9. Därefter avslutades FN:s konferens om fiskebeståndet i vatten som överlappar flera nationers fiskevatten samt arter som flyttar i mycket hög utsträckning. Konferensens slutliga avtal innebar att EU hamnade i en minoritetsställning. Om avtalet träder i kraft skulle den jämvikt som eftersträvades under konferensen endast kunna uppnås om det grundar sig på följande:

- öppna regionala organisationer som är icke diskriminerande och kännetecknas av insyn,

- total respekt för att endast det land vars flagg fartyget seglar under kontrollerar efterlevnaden,

- en klar och otvetydig jämvikt när det gäller respekten för Havsrättskonventionens bestämmelser, mellan rättigheter och skyldigheter för kuststater samt de länder som förfogar över en fiskeflotta för högsjöfiske, i synnerhet med avseende på åtgärdernas inbördes sammanhang.

5.10. Kommittén förfogar inte över detaljerad information om rådande fiskeavtal eller om dem som är föremål för omförhandlingar.

5.11. Den enda rekommendation kommittén anser att man kan eller bör ge är därför att EU bör fästa vederbörligt ekonomiskt och politiskt intresse och vikt vid fiskeavtal när dessa förhandlas, och att den gemensamma fiskeripolitikens yttre dimension bör ges högre status vid EU:s internationella förhandlingar.

5.12. EU kan inte bortse från problem som rör bevarandet av marina resurser och i synnerhet fiskbestånd när man skall försvara sina intressen. För att EU skall kunna spela sin roll på ett informerat och trovärdigt sätt anser ESK att forskningen bör utvecklas och utökas på ett lämpligt sätt, som framgår av kapitel 2 ovan.

5.13. 2000-talet kommer att bli vattnets och världshavens århundrade, och om EU vill kunna ta del på allvar i debatterna, utmaningarna och den internationella konkurrens som kommer att utvecklas i marinfrågor, kan man inte försumma forkningen om fiskeri i synnerhet eller havsforskning i allmänhet.

5.14. Dessutom kräver EU:s intressen som sjömakt en fullständig, integrerad havspolitik, som förstärker de olika delarna.

Bryssel den 22 november 1995.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Carlos FERRER

() Källa: FAO, statistik för åren efter 1993 är ännu inte tillgänglig.

() EGT nr C 223, 31. 8. 1992; EGT nr C 34, 2. 2. 1994; EGT nr C 73, 15. 3. 1993; EGT nr C 397, 31. 12. 1994.

() EGT nr C 393, 31. 12. 1994.

() EGT nr C 339, 31. 12. 1991; EGT nr C 304, 10. 11. 1993; EGT nr C 52, 13. 2. 1994; EGT nr C 393, 31. 12. 1994.

() EGT nr C 339, 31. 12. 1991; EGT nr C 223, 31. 8. 1992; EGT nr C 19, 25. 1. 1993; EGT nr C 73, 15. 3. 1993; EGT nr C 304, 10. 11. 1993.

() EGT nr C 339, 31. 12. 1991; EGT nr C 332, 16. 12. 1992.

() Food and Agriculture Organization of the United Nations (FN:s organisation för livsmedel och jordbruk).