Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Tekniska standarder och ömsesidigt erkännande"

(96/C 212/02)

Ekonomiska och sociala kommittén beslöt den 4 juli 1995 i enlighet med artikel 23 andra stycket i arbetsordningen att utarbeta ett yttrande om "Tekniska standarder och ömsesidigt erkännande".

Sektionen för industri, handel, hantverk och tjänster uppdrogs att bereda ärendet och antog sitt yttrande den 8 maj 1996. Föredragande var Johannes M. Jaschick.

Vid sin 336:e plenarsession den 29-30 maj 1996 (sammanträdet den 29 maj 1996) antog Ekonomiska och sociala kommittén med 101 röster för och med 1 nedlagd röst.

1. Principen om fri rörlighet för varor

1.1. Redan långt före subsidiaritetstanken har ansvaret för standardisering, tester, godkännande och övervakning legat hos medlemsstaterna själva, och då hos de berörda själva, snarare än hos staten.

1.2. Principiellt gäller inom EG att kvantitativa handelshinder och andra åtgärder med motsvarande effekt skall avlägsnas, i enlighet med artiklarna 30 och 36 i Romfördraget. Som grund för vad som skall förstås med "åtgärder med motsvarande effekt" gäller EG-domstolens s k "Dassonville-formel": "Varje handelsreglering i en medlemsstat som syftar till att direkt eller indirekt, faktiskt eller potentiellt, hindra handeln, skall anses vara en åtgärd med motsvarande effekt som kvantitativa handelshinder".

1.3. Denna dom kompletteras av EG-domstolens utslag, som grundar sig på "Cassis de Dijon"-domen från 1979 (), och som säger:

"I brist på gemenskapsregler skall hinder för handel inom gemenskapen, som beror på skillnader i de nationella reglerna för försäljning av en produkt, tolereras om bestämmelserna är nödvändiga för att tillgodose grundläggande behov, särskilt när det gäller behov av effektiv skattekontroll, folkhälsoskydd, god affärssed och konsumentskydd."

2. ESK:s verksamhet på området

2.1. ESK gjorde en grundläggande analys av den aktuella situationen i sitt yttrande om kommissionens första meddelande () om den inre marknadens effektivitet. Yttrandet rönte stor uppskattning hos Europaparlamentet, ministerrådet och kommissionen, och ledde till att rådet i juni 1995 välkomnade initiativet och gav ESK i uppdrag att agera observationsgrupp för den inre marknaden. Tyngdpunkten i yttrandet bestod i en lista över 62 viktiga handelshinder som hindrade både medborgare och näringsutövare att komma i åtnjutande av en europeisk marknad utan inre gränser.

2.2. Med utgångspunkt i det erkännande kommittén fått har presidiet gett sektionen för industri, handel, hantverk och tjänster i uppdrag att utarbeta ett yttrande specifikt om de tekniska handelshindren. Detta yttrande gäller främst begränsningar av frihandeln som beror på olika nationella föreskrifter och i samband med dessa antagna eller föreskrivna nationella standarder, test-, godkännande- och övervakningsförfaranden, samt bristen på ömsesidigt erkännande mellan medlemsstaterna.

2.3. Trots alla ansträngningar och avsevärda framsteg är de tekniska handelshindren fortfarande ett stort problem på den inre marknaden. Orsaken till detta är av teknisk, men ofta också av allmän natur. Ett typexempel är provningsproceduren för byggelements motståndskraft mot brand, som hittills bara harmoniserats i otillräcklig omfattning. Kundernas och de privata inrättningarnas förhållningssätt kan emellertid också medföra handelshinder, till exempel om försäkringsbolag förutsätter vissa icke-harmoniserade specifikationer för stöldskydd av bilar (). Kommittén har redan påpekat i sitt yttrande över kommissionens rapport om den inre marknaden 1995 att man kan hysa farhågor över att de enskilda staternas tekniska bestämmelser ständigt ökar i antal (). För att finna lösningar på problemen krävs en grundlig förståelse för dessa mycket speciella ämnen. Detta yttrande torde kunna bidra i detta avseende.

2.4. I samband med researcharbetet vid utarbetandet av utkastet till yttrande ägde två hearingar rum, den 23 januari 1996 i Stockholm och den 25 januari 1996 i Milano. Ett frågeformulär distribuerades också till intressegrupper som också uppmanades att lämna ytterligare kommentarer. Man ville här dra lärdom av erfarenheter och problem från ett nytt och ett gammalt EU-medlemsland. De bidrag som lämnades vid nämnda hearingar har bearbetats i detta yttrande.

3. Begrepp

3.1. I detta yttrande kommer ett antal begrepp att användas enligt nedanstående definitioner. Definitionerna är i hög grad hämtade ur direktiv, standarder och annan relevant litteratur, och de har i viss mån förenklats för att förbättra läsbarheten.

3.2. De grundläggande kraven (säkerhetskrav eller liknande krav för det allmännas bästa) är tvingande tekniska krav som på ett allmänt sätt slås fast enligt den "nya modellen" i direktiven. Produkter som säljs och som omfattas av dessa direktiv måste tillgodose de grundläggande kraven.

3.3. En standard är en teknisk specifikation som har fastställts av ett godkänt standardiseringsorgan för upprepad eller fortlöpande användning och som inte är tvingande.

3.4. "Harmoniserade standarder" är tekniska specifikationer som fastställs av ett europeiskt standardiseringsorgan på uppdrag av kommissionen i enlighet med direktiv 83/189/EEG och i enlighet med de allmänna direktiven för samarbetet mellan de europeiska standardiseringsorganen och kommissionen. Sedan kommissionen publicerat uppgiften i EGT och bestämmelsen inlemmats i minst en medlemsstat förutsätts standarden ha införts i konsekvens med gällande grundläggande krav från fall till fall ().

3.5. Inom den (lag-)reglerade sektorn skall medborgarna skyddas mot försäljning av vissa produkter genom lagar, förordningar och liknande. Man skiljer på den harmoniserade sektor som regleras genom EG-direktiv och den sektor som regleras genom icke-harmoniserade nationella föreskrifter. Särskilda organ, som skall godkännas av gemenskapen, bedömer om kraven uppfylls - därmed är de en del av den harmoniserade sektorn.

3.6. I den icke-lagreglerade sektorn ingår försäljning av produkter som inte utgör någon fara. Dessa regleras alltså inte i lagar, förordningar och liknande.

4. Hittills gjorda försök att undanröja tekniska handelshinder

4.1. Äldre förfaranden

Ett av EU:s huvudsträvanden består i att genom en harmonisering av nationella föreskrifter undanröja hinder för den fria rörligheten för varor. Tidigare lade man till samtliga tekniska specifikationer som tillägg till de grundläggande säkerhetskraven i EG-direktiven. Exempel på detta är de konkreta metoderna för mätning av gräsklippares bullernivåer. Det visade sig att dessa metoder var för långsamma, tungarbetade och detaljerade. Ändå har de behållits inom ett antal områden, exempelvis när det gäller motorfordon.

4.2. Den "nya modellen" för teknisk harmonisering och standarddefinition

4.2.1. I och med programmet för den inre marknaden slog gemenskapen fast prioriteringarna för sin framtida verksamhet. Men i "Cassis de Dijon"-domens kölvatten uppstod också behovet av ett nytt, påskyndat harmoniseringsförfarande för tekniska handelshinder. För att täcka detta behov utfärdade ministerrådet 1985 föreskrifter om den s k "nya modellen" () för teknisk harmonisering och standarddefinition.

4.2.2. Den nya modellen innebar att den detaljorienterade metoden övergavs. Nu inriktas gemenskapens lagstiftningsarbete på att fastställa de grundläggande kraven i EU-direktiven, som främst utfärdas i harmoniseringssyfte () - till exempel beträffande lägsta skyddsnivåer. Beskrivningar av möjliga tekniska lösningar skulle, för att motsvara de grundläggande kraven, göras åtskilt i harmoniserade standarder () som utarbetas av de europeiska standardiseringsorganen CEN, Cenelec, och Etsi på uppdrag (mandat) av kommissionen.

4.2.3. Harmoniserade standarder är inte rättsligt bindande utan tillämpas frivilligt. De leder dock till ett antagande om att en viss produkt motsvarar direktivens väsentliga krav, vilket i och för sig kan vederläggas. Harmoniserade europeiska standarder är alltså inte det enda sättet att uppfylla de grundläggande kraven. Tillverkaren och standardiseringsorganen kan välja andra godtagbara tekniska lösningar, vanligen genom att tillämpa nationella standarder. Men då förutsätts inte produkten uppfylla kraven och tillverkaren måste eventuellt själv kunna bevisa att s k teknisk konformitet med direktivets grundläggande krav föreligger. Detta kan innebära en strängare bedömning av hur kraven uppfylls.

4.2.4. För vissa produkter är säkerhets- och hälsoaspekterna så avgörande att det kan leda till problem med att produkterna saluförs utan hänvisning till konkreta tekniska specifikationer. Kontroller som direkt bygger på direktivets krav är svårare att genomföra, och de kan leda till skiftande tolkningar. Detta gäller till exempel speciellt för direktiven om medicinsk apparatur och skyddsutrustning. Därför är det av betydelse för den inre marknadens utveckling att europeiska - och i möjligaste mån internationella - standarder etableras för hälso-, säkerhets- och miljöskydd. Just på dessa områden är det mycket viktigt att de offentliga organens ansvar inte begränsas.

4.3. En helhetsbild av hur efterlevnaden bedöms

4.3.1. Kontroll och auktorisation går hand i hand med standardisering. Den nya modellen för teknisk harmonisering och standarddefinition utvidgades därför 1990 på kontroll- och certifieringsområdet med ett övergripande synsätt på bedömningen av hur normerna följs. Den övergripande modellen syftar till att skapa nödvändiga förutsättningar för att ett ömsesidigt erkännande skall fungera på både det reglerade () och det icke-reglerade () området.

4.3.2. På det område som inte reglerats finns möjligheten att låta avtal om ömsesidigt erkännande mellan uppföljningsorganen godkännas av ansvarig sektorkommitté inom den speciella europeiska certifierings- och provningsorganisationen EOTC, med utgångspunkt i principer och förfaranden som samtliga berörda parter ställer sig bakom. Detta gör det möjligt att skapa ett system för kontroll av standarder på den europeiska marknaden som är både överskådligt och unikt.

4.3.3. För det område som regleras av europeiska direktiv definieras ett modulsystem utifrån helhetsmodellen. Prövningsförfarandet sammanställs här för de enskilda direktiven med hänsyn till i vilken mån en speciell produkt har riskaspekter, och när en tillverkare har genomfört det kan han förse sin produkt med CE-märkning och föra ut den på marknaden i alla länder inom EES utan att ytterligare nationella tester eller godkännanden krävs. Det står leverantören fritt att välja andra godkännandeorgan, antingen i det egna landet eller i något av de övriga EES-länderna.

5. Det aktuella läget på området för standard-, provnings- och certifieringsförfaranden

5.1. Allmänläget

5.1.1. Den allmänna situationen kommer särskilt att präglas av att verksamhet inom standardisering, provning och certifiering i stor utsträckning bedrivs av icke-statliga organisationer. Att utarbeta och tillämpa standarder är frivilligt, ofta också att genomföra prov, certifiering och övervakning.

5.1.2. Lagstiftaren kan utnyttja befintliga, frivilliga standarder och under vissa villkor godkänna dem som alternativ för att uppfylla lagens föreskrifter. Vid behov kan han också på eget ansvar utfärda en tidsbegränsad föreskrift att det är obligatoriskt att tillämpa dem.

5.2. Standardisering och handelspolitik

5.2.1. Vid sidan av en fungerande europeisk inre marknad är det ett uttalat mål för Europas ekonomi och handelspolitik att stimulera till varu- och tjänsteutbyte på världsnivå. Därför utgår det europeiska standardiseringsarbetet i möjligaste mån från internationella resultat, som omsätts till europeisk standard, i förekommande fall med modifikationer för gemenskapen.

5.2.2. Det bedrivs ett omfattande samarbete mellan de europeiska standardiseringsorganisationerna och berörda internationella organ. Detta bygger på speciella avtal och garanteras framför allt av att samma nationella standardiseringsinstitut och branschintressen samarbetar på båda nivåerna.

5.3. Ömsesidigt erkännande av nationella bestämmelser, anmälda/godkända organ och provningsresultat

5.3.1. På det område som reglerats men inte harmoniserats () gäller principen om att rättsliga föreskrifter erkänns ömsesidigt på grundval av Romfördragets artiklar 30 och 100 b.

5.3.2. På det reglerade och harmoniserade området () föreskriver EU-direktiv ömsesidigt erkännande av utlåtanden om att standarder följs och av de underrättade organens kompetens. Utfrågningarna och enkätsvaren visar fullständigt entydigt att detta ömsesidiga erkännande fungerar brist-fälligt och inte är fullt trovärdigt ().

5.3.3. På det oreglerade området () har man uppmanat parterna att avtala om ömsesidigt erkännande, men det kvarstår en lång rad problem när det gäller godkännande av provningsresultat och certifikat och med avseende på certifiering av företag och deras kvalitetskontrollsystem. Dagens situation präglas också av att det inte går att juridiskt tvinga fram ömsesidigt erkännande av intyg så länge förtroendet för kontrollorganens kompetens saknas.

5.4. Stort behov av standarder

5.4.1. En allt hårdare konkurrens, förstärkt kvalitets- och säkerhetstänkande på användarsidan, alltmer komplicerade produkter och användarnas krav på klassningsintyg är några av orsakerna till att antalet standardiseringsansökningar ökat hos de europeiska och internationella standardiseringsorganen. På senare tid har efterfrågan ökat inom tjänstesektorn, som får allt större ekonomisk betydelse.

5.4.2. För närvarande utarbetas totalt drygt tiotusen europeiska standarder. Till övervägande del (ungefär 2/3) kommer standardiseringsärendena från industrins och andra branschintressens sida. Kommissionen har haft mandat inom ramen för direktiv enligt den nya modellen för teknisk harmonisering och standardisering eller av andra gemenskapspolitiska skäl, och den har beställt flera tusen europeiska standarder som skall utarbetas före sekelskiftet.

5.4.3. Det europeiska standardiseringsarbetet bedrivs intensivt, men ofta framförs kritik från industrihåll för att det är så tidskrävande att utarbeta europeiska standarder och att proceduren är så tungrodd. Framför allt från industrin kommer påtryckningar på de europeiska standardiseringsorganen om att de skall se över sina organisationer, riktlinjer och metoder. De ansvariga ledningsorganen för de europeiska standardiseringsorganisationerna diskuterar för närvarande förslag om hur standardiserings-förfarandet skall kunna stramas upp och förenklas.

6. Kommitténs rekommendationer

6.1. Standardisering och handelspolitik

6.1.1. Kommittén välkomnar och stöder alla strävanden mot bättre och mer flexibla procedurer och metoder inom standardiseringsarbetet (till exempel med elektroniska hjälpmedel). Även strategier, procedurer och strukturer inom (och mellan) de europeiska administrativa standardiseringsorganen bör kontinuerligt utvärderas och utvecklas. Kommittén noterar speciellt att det krävs effektiva mekanismer för bedömning av marknadernas krav för optimalt utnyttjande av de begränsade medel som står till de europeiska standardiseringsorganens och deras medlemmars förfogande.

6.1.2. Kommittén anser att den existerande uppbyggnaden av det europeiska standardiseringssystemet - som en gemenskap för nationella institut under europeiskt tak - har visat sig funktionsduglig. Samarbetet med de internationella standardiseringsorganen tillmäts stor betydelse, och det är mycket viktigt att de europeiska standarderna stämmer överens med de internationella.

6.2. Standardernas överskådlighet och juridiska status

6.2.1. För många användare är det angeläget att standarder formuleras konkret och överblickbart inom ramen för rättsföreskrifter och att deras juridiska status klarläggs (). Frivilliga tekniska standarder kan förväxlas med bindande tekniska föreskrifter, vilket kan leda till missförstånd och en negativ inställning till den nya modellen.

6.2.2. I samband med hänvisningar till standarder i rättsföreskrifter kräver kommittén att man klart och entydigt markerar sammanhanget mellan de båda områdena och standardens status i det enskilda fallet. Det får inte råda något tvivel om att lagstiftaren inte delegerar sina beslutsbefogenheter till privata standardiseringsorgan på något otillåtet sätt. I de fall där standarder "i praktiken" får bindande verkan måste man se till att alla berörda intressen engageras i standardiseringsförfarandet i rimlig omfattning ().

6.3. Konsekvent och enhetlig tillämpning av direktiven

6.3.1. Det förekommer att olika direktiv reglerar lanseringen och den fortsatta hanteringen av en produkt. Det är centralt att syftet och tillämpningsområdet för en teknisk standard fastställs exakt.

6.3.2. Kommittén vill betona att gemenskapen måste eftersträva konsekvens och enhetlighet vid utarbetandet av direktiven, så att det inte uppstår hinder för användning av och handel med de produkter som berörs av bestämmelserna i direktiv enligt Romfördragets artikel 100 a och som marknadsförts på föreskrivet sätt. Sådana handelshinder kan uppstå på grund av bestämmelser på andra områden, där medlemsstaterna har rätt att ställa hårdare krav än gemenskapens miniminormer. Detta gäller också för nationella standarder som nationella lagbestämmelser hänvisar till.

6.3.3. Kommittén ser positivt på att man tillämpar principerna för den nya modellen även på andra områden än direktiven enligt fördragets artikel 100a, och uppmanar kommissionen att målmedvetet fortsätta de diskussioner som inletts på detta område och tillämpa dem i det praktiska direktivarbetet.

6.3.4. Kommittén erinrar om sitt yttrande () av den 26 maj 1993 över den andra ändringen av direktiv 83/189/EEG, om fastställande av regler på hälso-, konsument- och miljöskyddsområdet. Där krävdes starkare engagemang för utarbetande av europeiska normer för industriutsläpp och övriga åtgärder för förebyggande och skydd. På vissa områden finns fortfarande betydande brister i bestämmelserna ().

6.3.5. Kommittén framhåller att det är en avgörande förutsättning för att den inre marknaden skall fungera att de europeiska direktiven omsätts till nationell rätt inom föreskriven tid och i lämplig form. Däremot får det inte uppstå några handelshinder på grund av att direktiven tolkas olika i olika länder. Bättre samarbete mellan de nationella organ som ansvarar för tillämpningen av direktivbestämmelserna är därför ett absolut krav. Det är otillfredsställande med exempel som 1988 års byggmaterialdirektiv, som hittills fungerat dåligt och inte lett till harmoniserade standarder, och därför knappast har bidragit till fri handel med byggvaror.

6.3.6. Även i framtiden kan man förvänta sig problem när det gäller genomförandet av gemenskapsdirektiv i rätt tid och på ett tillfredsställande sätt. Kommittén föreslår därför att förordningen i ökad utsträckning används som rättsligt instrument.

6.4. En tydlig och tidig uppdragsfördelning

6.4.1. Kommittén påpekar att klara instruktioner måste ges vid fördelningen av uppdragen att utfärda standarder så att problem kan undvikas. Det är särskilt viktigt att se till att inga olösta politiska frågor hänskjuts till de efterföljande stadierna.

6.4.2. Uppdragen att utfärda standarder som omfattas av de europeiska direktiven måste fördelas så tidigt som möjligt så att tillräcklig tid ges till diskussioner om de tekniska specifikationerna inom standardiseringsorganen, och så att standarderna är färdiga i god tid innan direktiven träder i kraft.

6.5. Deltagande från intressegrupperna

6.5.1. Ett aktivt deltagande från alla intresseorganisationer, oavsett ekonomisk styrka, är mycket viktigt för utarbetandet av välavvägda standarder som kan användas av alla. Med tanke på den redan nämnda tidsåtgången för standardiseringsarbetet är det särskilt viktigt att de europeiska standardiseringsorganen arbetar effektivt, så att förseningar kan undvikas.

6.5.2. Naturligtvis bör arbetstagare, små och medelstora företag och konsumenter delta i utarbetandet av europeiska standarder i samband med standardiseringsorganens opinionsbildningsarbete redan på nationell nivå. De bör ingå i de nationella delegationerna och vara med och omsätta resultaten i praktiken, forma programmen och fastställa prioriteringar.

6.5.3. Medlemsstaternas regeringar bör främja dessa intressenters medverkan i standardiseringsarbetet och, i de fall intressenterna inte förfogar över tillräckliga medel, stödja dem ekonomiskt på samma sätt som redan sker i andra sammanhang.

6.5.4. Kommittén välkomnar och stöder kommissionens och Europaparlamentets initiativ att ge stöd, även ekonomiskt, åt intressenter som små och medelstora företag, fackföreningar och konsument-organisationer (), för att möjliggöra för dessa att delta i både utarbetandet, tillämpningen och spridningen av de europeiska normerna. Kommittén uppmanar kommissionen att förstärka det ekonomiska och finansiella stödet till de nämnda parterna.

6.6. Språkbarriärer och informationsunderskott

6.6.1. Språkbarriärer och översättningsproblem visar att centraliserade strukturer är problematiska, särskilt för små och medelstora företag och allmänheten. När de nationella organens resultat presenteras och genomförs i praktiken, måste i allmänhet respektive lands språk användas.

6.6.2. Det är särskilt viktigt att relevant och öppen information finns tillgänglig. Allmänheten måste hållas informerad om de tekniska regler som skall beaktas och om vilka myndigheter som ansvarar för regler m m inom respektive område.

6.6.3. Det är också viktigt med information om de tekniska regler som är under utarbetande hos de enskilda organen så att intressenterna får möjlighet att delta i det förberedande arbetet.

6.6.4. Dessutom är diskussioner, information och rådgivning om standardernas tillämpning på respektive plats oundgängliga. Även nationella facktexter och tillhörande terminologi måste översättas och finnas tillgängliga på respektive språk.

6.6.5. Kommittén påminner om att man redan i sina yttranden () har påtalat behovet av anpassade databaser över nationella och europeiska standarder och efterlyst en översikt över det fortlöpande standardiseringsarbetet.

6.7. Anmälda/godkända organ och CE-märkning

6.7.1. För att inte skada det ömsesidiga förtroendet för de resultat som presenteras måste det absolut undvikas att olika nationella krav ställs på godkända organ som tilldelats kompetensområden i enlighet med direktivens "nya modell". Det är nödvändigt med ett intensivt erfarenhets- och informationsutbyte mellan dessa organ. Det är också viktigt att påpeka att kompletterande kvalitetsmärkningar är tillåtna, exempelvis nationella sådana, men det är bara CE-märkningen som garanterar att försäljning tillåts på den inre marknaden.

6.8. Marknadsövervakningssystem

6.8.1. Åtgärder bör vidtas inom den reglerade sektorn för att förbättra samarbetet och samordningen mellan de nationella marknadsövervakningssystemen, även när det gäller gemensamma mål för konsument- och produktsäkerheten, så att produkter som uppfyller kraven för CE-märkning eller som framställts inom ramen för ömsesidigt erkännande i en medlemsstat ges samma garantier för tillträde till marknaden.

6.8.2. Det återstår att se hur stor användning man kommer att kunna ha av gemenskapens nya informationssystem över åtgärder som inte respekterar principen om fri rörlighet för varor (). Om det blir nödvändigt bör nya instanser skapas för att behandla överklaganden, eller bör redan befintliga organ anförtros uppgiften.

6.8.3. Det är viktigt att understryka behovet av ett nära samarbete mellan de nationella myndigheterna med ansvar för marknadsövervakning och ackrediteringsorganen för testlaboratorier samt certifierings- och kontrollorgan.

6.8.4. Kommittén välkomnar och stöder alla åtgärder som syftar till att skapa förtroende för och allmänt erkännande av offentliggjorda resultat av bedömningar av teknisk konformitet, särskilt inom den icke-reglerade sektorn. Kommittén förordar därför att särskilda program skall genomföras, som leder till ökat ömsesidigt erkännande. Målet måste vara att certifikat som en gång godkänts skall gälla inom hela gemenskapen och att upprepade tester och certifieringar, oavsett om det gäller produkter eller kvalitets-utvärderingssystem, skall undvikas. Alla tänkbara procedurer - från varudeklarationer till ömsesidigt erkännande av testresultat och certifikat och godkännande av en enhetlig europeisk märkning - måste väljas utifrån de relevanta marknadskraven.

Bryssel den 29 maj 1996.

Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande

Carlos FERRER

() Mål 120/78, EG-domstolens dom av den 20 februari 1979.

() EGT nr C 393, 31. 12. 1994. Normproblemet har behandlats i ett flertal yttranden, särskilt i yttrandet av den 22 november 1995 (EGT nr C 39, 12. 2. 1996) om kommissionens andra meddelande som bland annat innehöll ett kapitel om "de juridiska tekniska hindren".

() De berörda parterna hänvisar här också till cykelhjälmar, gräsklippare, mikrovågsugnar samt barnartiklar, exempelvis barnvagnar.

() Punkt 3.2.6 i yttrandet om kommissionens rapport till rådet och Europaparlamentet om den inre marknaden 1995.

() Detta begrepp skiljer sig från både lågspänningsdirektivets och ISO/IEC:s definitioner.

() EGT nr C 136, 4. 6. 1985.

() Se ovan under punkt 3, s. 8.

() Exempelvis beträffande svenska dieselmotorer i Italien. Det finns också tolkningsproblem i fråga om nationella certifikat. Svenska biltillverkare klagar på överdrivna formella krav på dokumentation i samband med typbesiktning av motorfordon i Tyskland och Italien.

() Kommissionen utarbetar för närvarande en rapport i denna fråga.

() Se utförligare resonemang under punkt 6.5, s. 11.

() EGT nr C 201, 26. 7. 1993.

() Exempelvis barnsäkerhet, terrängfordon, byggnadsställningar, vissa typer av vapen.

() Detta gäller redan nu Anec (den europeiska organisationen för samordning av konsumentrepresentation i standardiseringsarbetet) när det gäller konsumentorganisationer, TUTB (europeiska fackföreningars tekniska byrå för hälsa och säkerhet) som fackliga representanter och Normapme inom UEAPME (europeiska organisationen för hantverk och små och medelstora företag).

() EGT nr C 120, 6. 5. 1991; EGT nr C 201, 26. 7. 1993.

() EGT nr L 321, 30. 12. 1995; ESK:s yttrande i EGT nr C 195, 18. 7. 1994.