Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "De internationella kapitalmarknaderna - tendenser, strukturer och institutionella mekanismer"

(2003/C 61/18)

Den 30 maj 2001 beslutade Ekonomiska och sociala kommittén att i enlighet med artikel 23.3 i arbetsordningen utarbeta ett yttrande om ovannämnda ämne.

Sektionen för Ekonomiska och monetära unionen, ekonomisk och social sammanhållning, som svarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 3 september 2002. Föredragande var Mario Sepi.

Vid sin 393:e plenarsession den 18 september 2002 antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 58 röster för, ingen röst emot och tre nedlagda röster.

1. Inledning

1.1. I samband med ekonomins globalisering spelar den finansiella världsmarknaden, som konsoliderats alltmer under det senaste årtiondet, en avgörande roll.

1.2. Dess betydelse består i att detta är den första ekonomiska sektor som praktiskt taget har genomgått en fullbordad globalisering i den meningen att transaktionerna inte har några rumsliga begränsningar. Det är möjligt att verka på alla finansmarknader i de fem världsdelarna utan tidsbegränsningar i och med att transaktionerna kan utföras under dygnets alla timmar från vilken plats som helst i världen.

1.2.1. Kommittén vill med detta yttrande delta i diskussionerna om den internationella kapitalmarknadens funktionssätt och om de reformförslag som lagts fram på internationell och europeisk nivå. Kommittén anser att det som inträffat under senare tid, inte bara inom ekonomin, har gett dessa diskussioner allt större betydelse. Det handlar till exempel om spekulationsbubblan som brast med början i USA under andra halvan av 2000 och dess följder för den reala ekonomin, terroristattackerna den 11 september och behovet att täppa till finansieringsmöjligheterna för såväl terrorismen som den ekonomiska brottsligheten samt den finansiella krisen i Argentina.

1.2.2. Kommittén anser att EU spelar en betydelsefull roll när det gäller stabiliseringen och utvecklingen i världen. Det är därför viktigt att institutionerna inom euroområdet, även om detta område genom den gemensamma valutan skyddas mot vissa slag av "chocker", deltar aktivt på den internationella arenan i arbetet med att ta fram gemensamma operativa lösningar som främjar stabilare finansiella system.

1.3. Det nuvarande läget, som på nytt kännetecknas av instabilitet, har orsakats av den förstärkta effekten av två företeelser, nämligen den i det närmaste fullständiga avregleringen av kapitalmarknaderna och den åtföljande ökningen av derivatinstrument samt utvecklingen av telekommunikationssektorn, som är den andra sektor som i hög grad är integrerad på världsnivå.

1.4. Detta yttrande utgår från övertygelsen att den pådrivande kraft som genereras av dessa två globaliserade sektorer ger upphov till en kraftig obalans i en värld där en medvetenhet växer fram inom olika sektorer i det civila samhället globalt om framtidsfrågornas allmängiltiga betydelse.

1.4.1. Den fria rörligheten för kapital är en utvecklingsstrategi som inte går att hejda och samtidigt till viss del en positiv företeelse. Rent teoretiskt skulle en fri marknad för globala investeringar kunna medföra en optimal fördelning av kapital och därmed bidra till en mer balanserad global utveckling.

1.4.2. Avreglering kan dessutom ha betydelse för att förhindra systemkriser av det slag som vi upplevt tidigare genom att fler aktörer och ökade resurser engageras.

1.4.3. De nya ekonomiska resurser som därigenom skapas kan få avgörande effekter på produktivitetstillväxten i och med att de geografiska gränserna för utvecklingen flyttas och även länder utan tillräcklig inhemsk produktion får del av behållningen.

1.4.4. Enligt kommittén syns inte dessa positiva effekter ännu. Tvärtom har globaliseringen, i synnerhet den finansiella, ofta ifrågasatts kraftigt under senare år.

1.4.5. Ofta uttrycks i dessa protester ensidiga och inte särskilt genomtänkta synpunkter och analyser avseende svårigheten med att skapa en mer balanserad utveckling inom världsekonomin. Ofta bortser man ifrån de allvarliga bristerna i de politiska systemen, något som har betydelse för den lägre utvecklingstakten i de fattigaste länderna. Kännetecknande för dessa länder är ofta korruption, förspillda utgifter och ineffektiv skattepolitik.

1.4.6. Protesterna är dock inte ogrundade och de kriser som vi nu bevittnar och som direkt eller indirekt även berör miljoner EU-medborgare - och dessutom äventyrar själva det demokratiska systemet i dessa länder, bl. a. Argentina - är endast till viss del följden av bristande lokala politiska system. Argentina skulle ha återbetalat 750 miljoner dollar före 2001 och över 2 miljarder dollar före januari 2002. Kapitalflykten som uppstod var orsaken till bankernas likviditetskris och de därmed sammanhängande institutionella och sociala återverkningarna. Pariteten mellan dollarn och peson upphörde samtidigt som det uppstod en explosiv social situation. Av Argentinas 37 miljoner invånare befinner sig 14 miljoner under fattigdomsgränsen. Den sociala krisen har övergått till en politisk och institutionell kris.

1.5. Det kan hända att detta beror på att den finansiella globaliseringens framsteg inte i motsvarande grad medför vare sig en förstärkning av de världsomspännande institutionerna, en allmän politisk linje eller administrativa organ på global nivå. Vi står alltså inför ett skeende som är motsatt det som kännetecknade nationalstaternas framväxt, där den institutionella integrationen kom först och integrationen av marknaderna kom senare.

1.6. En allt hårdare konkurrens, en utvidgad kreditgivning samt de snabba ekonomiska förändringarna driver fram detta internationella projekt för en "ny finansiell struktur", som innebär en reform dels av reglerna för styressätt, med utgångspunkt i utformningen av effektiva metoder som så långt som möjligt minskar instabilitet och därtill hörande externa effekter (spill-over), dels av IMF:s och Världsbankens befogenheter.

1.7. Kommittén menar att utformningen av en "ny finansiell struktur" bör stödja sig på erfarenheter och förbättringar av det tillvägagångssätt som legat till grund för avregleringsprocessen för den finansiella kapitalmarknaden.

2. Analys av diskussionerna på Europanivå

2.1. I februari 2002 publicerade kommissionen ett meddelande(1) med en analys av existerande dokument och studier i ämnet. I meddelandet finns två huvudmålsättningar, vilka på sin tid hade föreslagits av Ekofin-rådet, nämligen att finna lösningar på hur man skall hantera de finansiella kriserna och hur man skall finansiera utvecklingen för att utjämna ojämlikheten på världsnivå (global inequity).

2.1.1. I kommissionens meddelande presenteras inga exakta förslag utan endast en analys av de aktuella idéerna om den nya världsomfattande finansiella strukturen och en uppmaning till debatt såväl inom EU som på världsnivå. Kommittén avser med detta meddelande att delta i den debatt som kommissionen därigenom initierade.

2.1.2. Ekofin-rådet framhöll den 5 mars 2002 vid antagandet av kommissionens meddelande bland annat att globaliseringen av kapitalmarknaderna är avgörande för att främja tillväxt och utveckling och höll samtidigt med kommissionen om att fördelarna med globaliseringen inte är jämnt fördelade.

2.1.3. Rådets mötesprotokoll avslutas med en hel rad målsättningar för de framtida diskussionerna(2).

2.1.4. I Europaparlamentets resolution om det internationella monetära systemet(3) framhålls bland annat följande: "Den nödvändiga ekonomiska stabiliteten bör betraktas som allmän nyttighet ...". "Priset för den ekonomiska instabiliteten och de kriser som följer därav betalas genom den reala ekonomin ...". "Forskningen och de finansiella innovationerna, som spelar en betydande roll ... gör det möjligt att dela upp riskerna ...". "Den finansiella forskningen leder emellertid också till att de ekonomiska transaktionerna och risktagandet blir allt mer komplexa ...". "Parlamentet anser att de pågående reformeringarna av de internationella finansiella instituten bör syfta till att öka deras effektivitet och öppenhet ... [och] ... uttrycker sitt stöd för en integrerad övervakning och tillsyn på internationell nivå ...".

2.1.5. I en informationsrapport som antogs i maj 2002(4) framhöll kommittén följande: "Total liberalisering av kapitalrörelserna har emellertid bidragit till internationella finanskriser som har drabbat utvecklingsländerna hårt. En viktig bidragande faktor är att utvecklingsländerna har använt rent spekulativt kortsiktigt kapital från industriländerna för att finansiera sina offentliga underskott på ett föga ortodoxt och mycket riskfyllt sätt."

2.1.6. Kommittén finner det lämpligt att utarbeta detta initiativyttrande för att stimulera skapandet av en ny struktur för valuta- och finansmarknaden som kan motverka sådana kriser som har drabbat marknaden under 90-talet, både deras intensitet och antal. I detta sammanhang vill kommittén uttrycka sin uppskattning av det meddelande som kommissionen presenterade i februari 2002, som vissa av de synpunkter som redovisas i detta yttrande utgår ifrån. Kommittén håller i alla händelser med om att de finansiella variablerna haft en avgörande inverkan på dynamiken i den reala ekonomin under 90-talet.

3. Allmänna kommentarer

3.1. Konjunkturutvecklingen

3.1.1. Konjunkturutvecklingen karakteriseras av en allmän nedgång i produktionen. Denna avmattning började helt oväntat i USA under andra hälften av 2000. Detta skedde efter ett årtionde med oavbruten ekonomisk expansion under vilken den tilltagande finansiella avregleringen sammanföll med en betydande ökning av riskkapital till låga kostnader, i och med de höga förväntningarna på vinster över medelnivå framför allt i telekommunikationssektorn. De fall av bedrägerier som uppdagats på senaste tiden och som genomförts av företagsledare i stora företag har för övrigt bidragit till att spararnas förtroende skadats allvarligt.

3.1.2. Den ekonomiska avmattningen i USA har brett ut sig till andra geografiska områden som brottades med andra problem, exempelvis höjningen av oljepriset mellan 1999 och 2000, de viktigaste centralbankernas beslut att ändra den korta räntan för att kontrollera inflationstendenserna samt de fortsatta "strukturella" problemen i Japan. Dessa händelser som sammanfaller i tiden har lett till en förvärrad och samtidig nedgång i den allmänna produktionen och samlade efterfrågan.

3.2. Konjunkturutvecklingens karaktär och sammanfallande förlopp i den tredje vågens globalisering

3.2.1. Kommittén understryker att liberaliseringen av det internationella kapitalflödet har gjort det möjligt att i allt större omfattning parera de kraftiga skillnaderna i sparkapacitet hos de olika nationella systemen. Detta är en av liberaliseringens positiva effekter. Men samtidigt, och särskilt till följd av den omfattande avregleringen under det senaste årtiondet, har denna liberalisering lett till kraftigt svängande finanscykler med stor återverkan på den reala ekonomin. De finansiella variablerna påverkar alltmer de makroekonomiska effekterna och dessas spridning även till områden utanför det ursprungliga krisområdet. Kommittén vill i detta sammanhang påminna om att Internationella regleringsbanken (BIS) bedömer att kapitalflödena i dag är 40 gånger större än handelsflödena.

3.2.2. Spridningseffekten medför alltså ett sammanfallande förlopp och en allmän förstärkning av effekterna av de finansiella och ekonomiska cyklerna, vars slutresultat kan vara mer eller mindre allvarliga, beroende dels på vilken ekonomisk och finansiell tyngd som innehas av det land där utvecklingen startade och dels på den strukturella och förvaltningsmässiga kapaciteten i de områden som påverkas. Den avgörande roll som variablerna i USA har för den ekonomiska och finansiella utvecklingen i många andra länder gör sig allt tydligare.

3.2.3. Bland orsakerna till att de ekonomiska cyklerna sammanfaller vill kommittén framhålla dem som kommissionen nämner i sin senaste konjunkturanalys. Ökningen och mångfaldigandet av överföringskanalerna för yttre chocker har en avgörande betydelse. Detta gäller alltså inte bara ett minskat handelsflöde, något som är negativt för alla de områden som är beroende av export för sin tillväxt. Andra överföringskanaler har ökat i betydelse, däribland aktiebolagen (genom svängningarna i de multinationella bolagens vinster) och den ökade riskspridningen i portföljförvaltningen. Man skall inte heller glömma kopplingen, t.ex. mellan USA och Europa, med avseende på förväntningarna både från hushållen och företagen.

3.2.4. Fallet Argentina har visat hur sårbart det finansiella systemet är. De negativa förväntningarna växte fram ur det allvarliga makroekonomiska läget (den ökade statsskulden och utlandsskulden m.m.) och av den skenande växelkursen. Under förloppet omkastades förhållandet mellan orsak och verkan, och trycket på landets räntesatser och växelkurs ökade på grund av världsekonomins avmattning, de privata aktörernas utbredda negativa inställning till risktagande (påverkad av terroristattackerna den 11 september), därav följande förändrade beteenden och val (tendens till "flockbeteende") samt förändrade internationella räntesatser etc.

3.2.5. I mindre konjunkturbetonade termer kan man påstå att globaliseringen inte bara har medfört en ökning av överföringskanalerna för externa chocker; inom de olika systemen har också förhållandet mellan privata aktörer och offentliga institutioner och mellan mikroekonomiska och makroekonomiska faktorer blivit mer komplext. Denna komplexitet har sitt ursprung i den mångfald av intressen och kontakter som de privata operatörerna representerar, var och en med sina mål, urvalskriterier och preferenser.

3.3. Den nya strukturens utformning

3.3.1. Reformen som skall leda till en ny finansiell och monetär struktur är nödvändig enligt kommissionen, både för att förebygga finansiella kriser och hantera dem mer effektivt så fort de uppkommer och för att skapa förutsättningar för finansmarknaden att bemöta de allvarliga ojämlikheter som råder i världen i utvecklingshänseende. Det handlar om ett krav som, förutom att det vädjar till vår solidaritet, är av grundläggande intresse för alla länder, oavsett om det gäller utvecklade, mindre utvecklade eller de allra fattigaste länderna. På operativ nivå innebär de redan nämnda faktorerna för spridning och för sammanfallande konjunkturer att det förekommer samverkande risker för kredit- och likviditetsmarknaden. Detta visar tydligt att det lönar sig även för i-länderna att inte enbart koncentrera sig på egna interna problem.

3.3.2. Kommittén anser dock att man när det gäller reglerna för finansmarknaden bör införa "mer rationella förfaringssätt", också med tanke på de mer allmängiltiga målsättningar som man vill uppnå med en väl fungerande finansmarknad. Därför är det nödvändigt att förbättra den ekonomiska analysmodell som den "nya finansiella strukturen" skall bygga på. Med hjälp av en sådan bör man kunna få till stånd en disciplinerad finansmarknad vars operativa konkurrensmekanismer kompletteras med reglerings- och kontrollinstrument. En effektiv reform kräver dock en mer allomfattande "utformning av strukturen" som tar hänsyn inte bara till situationen på själva finansmarknaden utan också till sambandet mellan denna marknad och andra områden inom den reala ekonomin.

3.3.3. "Mer rationella förfaringssätt" innebär när det gäller den allmänna ekonomiska ramen att man tar hänsyn till faktorer såväl på efterfrågesidan som tillgångssidan. Detta gör det möjligt att se sambandet mellan problematiken som berör de offentliga institutionerna och problematiken på mikronivå och att överge den schematiska uppdelningen mellan ekonomiska mekanismer och avgöranden å ena sidan och de sociala regler i samhället som påverkas å andra sidan.

3.3.4. På makroekonomisk nivå räcker inte enbart ökningen av BNP som indikator för att bedöma systemutveckling. Den inhemska efterfrågan spelar med alla sina komponenter en grundläggande roll för en stabil tillväxt och fördelningen av densamma. Om den ligger på en lämplig nivå minskar behovet att göra avvägningar mellan stabila växelkurser och konkurrenskraft på exportsidan. På detta område bör man genomföra en omfattande granskning av den dominerande skattepolitiska modell där man har begagnat sig av punktmässiga skattelättnader som gynnar vissa grupper av aktörer och inkomstkategorier. Härigenom gör man inte bara avsteg från jämlikhetskriteriet, utan genom att dra in på de offentliga utgifterna försvagar man också samhällets ekonomiska och sociala tillväxtnivå.

3.3.5. De makroekonomiska saneringsprogrammen måste svara mot de krav på en jämn utvecklingstakt som de samlade ekonomiska och sociala systemen garanterar. Den ökade takten som man i tillväxtländerna alltid motiverar med ambitionen att snabbare få delta på kapitalmarknaden, vilket sedan gett upphov till negativa kedjereaktioner, visar hur sårbart det finansiella systemet är i det skede då "marknaden öppnas" ("becoming open"), dvs. på kort sikt, jämfört med en redan öppen marknad ("being open"). Under förutsättning av i övrigt lika villkor kan själva öppnandet av kapitalmarknaden orsaka en höjning av priserna, om de nationella finansiella institutionerna inte har den nödvändiga kontrollberedskapen.

3.3.6. Valet av växelkurssystem har ett nära samband med kravet på en jämn utvecklingstakt. I Argentina användes fast växelkurs eftersom detta ansågs vara det mest lämpliga växelkurssystemet. Det bör stå klart att man därigenom gjorde den nationella monetära politiken endogen i syfte att utlösa en "automatisk deflation".

4. Förslag och särskilda kommentarer

4.1. Kommittén anser att det arbete som det internationella samfundet planerar att genomföra för att införa ett nytt finansiellt system är mycket viktigt. Man har satt upp två målsättningar, nämligen att förbättra de utländska investerarnas kunskaper om förutsättningarna på de marknader där de avser att agera, förstärka dessa marknader genom normativa, ekonomiska och institutionella reformer samt nya finansiella infrastrukturer.

4.2. Det handlar om regler för att garantera insyn i den makroekonomiska politiken, principer och bestämmelser för att skydda fordringsägare, internationella bokföringsregler (International Accounting Standards, International Standards on Auditing), tillsyn av banker, skydd av marknadsintegriteten, regler för tillväxtländer och utvecklingsländer. Dessa åtgärder skall företas i nära samarbete med de olika internationella finansiella institutioner som berörs. I första hand är det Internationella valutafonden (IMF) och Världsbanken (som tillsammans representerar 183 länder) som avser att förstärka sin övervakningsverksamhet inom ramen för det nya programmet för utvärdering av den finansiella sektorn på världsnivå.

4.3. Kommittén understryker att maximal öppenhet och information måste säkerställas även när det gäller de internationella institutionerna för att ge möjlighet till utbyte och debatt. Syftet är att man även inom globaliseringsstrukturerna skall respektera reglerna för demokratiska styrelseformer. De organismer som verkar inom dessa strukturer är specialiserade vad gäller sin kompetens och samtidigt oberoende när de genom ett internationellt mandat väl har inrättats, även om de förvaltar offentliga medel.

4.3.1. Kommittén framhåller att de nyss nämnda reglerna bör möjliggöra en balanserad intern utveckling för de berörda länderna. Den långa tid som krävs för reformprocessen gör det nödvändigt att inkludera ytterligare variabler som traditionellt utelämnats i de modeller och förfaranden som hittills tillämpats i kontakterna mellan skuldsatta länder och kreditgivare. Syftet är samtidigt att säkerställa verkliga ekonomiska resultat genom att minska den finansiella sårbarheten. Därmed överbryggs skillnaden mellan de s.k. marknadskraven och det civila samhällets önskemål inom de enskilda nationella samfunden.

4.4. Till den änden anser kommittén att det inte räcker att slå fast att det bör vara frivilligt för de enskilda länderna att anta de regler som föreslagits av världssamfundet och inte heller att hävda att det är deras sak att utforma innehållet i handlingsprogrammet och tidsfristerna för dess genomförande. Lånevillkoren - som exempel kan nämnas IMF:s "Contingent Credit Line" - måste vara acceptabla med hänsyn till den reala ekonomin, sociala förhållanden och internationell bärighet. Detta kan lugna de privata långivarna och förhindra att likviditetskriser utvecklar sig till soliditetskriser och med andra ord säkerställa det initierade projektets genomförbarhet och effektivitet.

4.5. Kommittén vill dessutom framhålla att förhållandet mellan de tre största internationella valutorna dollarn, euron och yenen också spelar en viktig roll. De minskade fluktuationerna i deras växelkurser skulle kunna medföra en minskning av de risker och den osäkerhet som påverkar den internationella ekonomin. En bättre samordning mellan dessa valutazoner skulle kunna stärka överensstämmelsen mellan växelkurserna och den reala ekonomins grundläggande aspekter och leda till större kontinuitet i den allmänna ekonomiska tillväxten.

4.6. Den finansiella ekonomin måste inte bara avspegla logiken i det finansiella flödet utan också i den monetära ekonomin. Den traditionella motsättningen mellan dessa, som förvärrats av den snabba liberaliseringen och den ökade avregleringen av kapitalmarknaden, måste hanteras inom en ram som är bredare än den endimensionella ram som hittills gällt. Endast inom denna utvidgade ram kan förslag föras fram om en eventuell förstärkning av IMF:s roll, om en utökning av dess befogenheter till att omfatta även betalningsbalansens kapitalkonto och om i vilken utsträckning den privata sektorn systematiskt skall delta i hanteringen av finansiella kriser etc.

4.7. Bland de förslag som diskuteras ingår införandet av en "Tobinskatt", dvs. en skatt på transaktioner mellan olika valutor, som är utformad så att den avråder från valutaspekulationer och skyddar de kapitalflöden som är avsedda för produktiva investeringar. Ett annat förslag är att tillgripa alternativa lösningar som ett system med icke-räntebärande tidsbegränsad inlåning, etc. Vi anser att "Tobinskattens" eventuella lämplighet och genomförbarhet skall ingå i den bredare frågan om en internationell skattemässig samordning som förebygger s.k. illojal konkurrens, tar itu med problemet skatteparadis (tax havens) och "off shore-marknader" (i båda fallen handlar det om skattesmitning och full anonymitet), och som gör det möjligt att bekämpa såväl tvätt av pengar som härrör från ekonomisk brottslighet som internationell finansiering av terrorismen. Det är önskvärt att kommittén fortsätter att behandla frågan om beskattning av kapital på internationell nivå.

4.7.1. Penningtvätt och finansiering av terrorism är mycket allvarliga företeelser som omfattar ansenliga ekonomiska resurser (FN uppskattar att ca 500 miljarder dollar om året härrör från brottslighet). Båda företeelserna undandrar sig de enskilda staternas kontroll, de kommer från olika källor (de ursprungliga finansiella medlen är olagliga i de fall det rör sig om brottslighet) och drar nytta av sin transnationella karaktär, av globaliseringen och den tekniska utvecklingen.

5. EU:s förslag

5.1. Europeiska unionen har en klar bild av sin roll och det bidrag den kan erbjuda vad gäller alla de ovannämnda frågorna. Kommittén framhåller betydelsen av följande initiativ och hoppas att tidsfristerna för det praktiska genomförandet respekteras.

5.1.1. EU efterlyste nya demokratiska styrelseformer vid Europeiska rådets möte i Laeken. Dessa kräver en samlad vision av de snabba förändringar som världen står inför, fastställande av prioriteringar, samverkan mellan mänskliga och finansiella resurser samt respekt för den viktiga roll som det civila samhället spelar i en "reglerad finansiell liberalisering". Kommissionens förslag om de europeiska styrelseformerna(5) måste översättas i rättsakter och i en solid gemensam politisk aktion av Europeiska unionens samtliga länder.

5.1.2. I enlighet med subsidiaritetsprincipen och en europeisk marknad utan gränser lanserades vid Europeiska råden i Helsingfors (december 1999) och Santa Maria da Feira (juni 2000) ett "initiativpaket" i skattefrågan som medlemsstaterna får genomföra på frivillig väg ("uppförandekodex" vad gäller beskattning av företagen) samt en samordning av beskattningen av inkomster på sparande som regleras av EU-direktiv på området. De första resultaten borde föreligga under loppet av år 2002. Arbetet med att harmonisera skatterna har precis påbörjats.

5.1.3. EU arbetar just nu med integreringen av den egna finansmarknaden enligt besluten från Europeiska rådet i Lissabon (mars 2000), där mars 2005 fastställdes som slutdatum för handlingsplanen, och från Europeiska rådet i Stockholm (mars 2001), där man beslutade att integrationen av marknaden för värdepapper skall vara genomförd år 2003 i enlighet med anvisningar från den av Alexandre Lamfalussy ledda vismannakommittén. Kommittén har redan uttalat sig positivt om denna tidsplan och dess olika etapper och ämnar inte yttra sig om den i föreliggande dokument. Däremot vill vi understryka att finansmarknaden kan skapa tillväxt och utgöra en stabilitetsfaktor endast om den lyckas uppnå en god balans mellan effektivitet och säkerhet.

5.1.4. Vad gäller framstegen med "Handlingsplanen" vill vi särskilt betona vikten av att på nytt lansera direktivet om övertagandebud och behovet av att arbeta vidare på direktivet om de kompletterande pensionsfonderna.

5.1.5. Vad gäller den nuvarande globala ekonomiska avmattningen framhåller kommittén att EU måste höja den egna interna tillväxten och handelsutbytet mellan gemenskapsländerna. Detta skulle kunna uppnås bland annat genom lanseringen av europeiska infrastrukturprojekt (projektfinansiering) med finansiella resurser från marknaden och banksystemet tillsammans med nya offentliga investeringar.

5.1.6. Genom att de stärker den interna efterfrågans betydelse för BNP-tillväxten inom EU skulle den här typen av åtgärder tillgodose behovet av strukturella reformer. Sådana reformer skulle inte medräknas i stabilitetspaktens redovisningsmekanismer. Om dessa insatser genomfördes inom ett system för ett effektivt utvecklingssamarbete mellan medlemsstaterna, skulle var och en av dessa stater kunna ta hänsyn till samarbetsparternas beslut och därmed begränsa de nödvändiga finansiella resurserna samtidigt som de skulle uppnå samma ekonomiska resultat som om initiativen hade tagits enskilt.

6. De internationella finansiella institutionerna

6.1. Europeiska centralbanken

6.1.1. ECB har på nytt framfört sin främst principiella vägran att anta en kortsiktig diskretionär valutapolitik eftersom man antar att en sådan skulle leda till ännu mer fluktuerande konjunkturer. Enligt ECB motsvarar en politik på medellång sikt som bygger på klara mål (prisstabilitet) och tydlig information förväntningarna hos de privata operatörerna, som till sist kommer att anpassa sig.

6.1.2. ECB anser därför att eurons växelkurs är en indikator och inte ett mål. Beträffande Bretton Woods-avtalet erinrar ECB om att liberaliseringen av kapital och marknadskriterier under de senaste två decennierna har eliminerat avigsidorna i samband med tilldelning av ekonomiska resurser och sparande. Men ECB erkänner också att detta kan medföra stora problem när det gäller att upprätthålla en ordning med stabila växelkurser. ECB menar emellertid att bästa sättet att låta de grundläggande principerna om marknadsdisciplin styra systemet är att respektera dessa.

6.1.3. Endast under mycket extrema situationer som händelserna den 11 september 2001 kan samarbetsavtal mellan de stora valutazonerna vara ett alternativ - vilket omedelbart bevisades vid detta tillfälle. Rent allmänt anser ECB att avtalen kan orsaka kriser med tanke på hur svårt det är att göra en uttömmande beskrivning av förhållandet mellan de olika variablerna i samband med att de interna reglerna för dessa avtal skall fastställas.

6.1.4. Kommittén är fullt medveten om de svårigheter som ett växelkursavtal mellan de främsta valutorna skulle innebära, men vill ändå framhålla de positiva effekter som ett sådant skulle få genom att marknaderna skulle fluktuera mindre och bli mer förutsägbara. Det är dessutom viktigt att de internationella institutionerna erkänner ECB:s roll som företrädare för sitt valutaområde.

6.2. Arbetsgruppen för finansiella åtgärder mot penningtvätt (Financial Action Task Force on Money Laundering - FATF)

6.2.1. Enligt FATF har all verksamhet inom den ekonomiska brottsligheten det gemensamt att den måste finansieras av en effektiv finansiell organisation. Men dess skiftande art avgör genom vilka kanaler som finansieringen sker. Den ekonomiska brottsligheten omfattar metoder för tvätt av penningmedel som härrör från illegal verksamhet (svarta pengar blir vita), fördelning av legala medel till illegal verksamhet (exempelvis finansiering av terrorism), vita pengar blir alltså svarta, överföring av svarta pengar (smuggling, droger, etc.) till annan brottslig verksamhet (terrorism), dvs. svarta pengar görs ännu svartare.

6.2.2. De ytterst allvarliga terroristaktionerna i september 2001 har föranlett FATF att utarbeta ytterligare rekommendationer som tillsammans med rekommendationerna rörande penningtvätt gör det möjligt att skapa en grund för att spåra, förhindra och sätta stopp för finansieringen av terrorism och terroristaktioner. Kommittén ställer sig helt bakom innehållet i dessa rekommendationer och betonar kravet på att samtliga medlemsstater skall ratificera den internationella FN-konventionen från 1999 om ett stopp för finansieringen av terrorism och börja tillämpa resolutionerna på området och då särskilt resolution 1373 från FN:s säkerhetsråd (enligt vilken finansiering av terrorism, terroristaktioner och terroristorganisationer betraktas som brottslig. Varje land skall anpassa sin egen lagstiftning för att snabbt kunna frysa och konfiskera medel eller andra resurser och utarbeta rapporter till berörda myndigheter vid misstanke om att vissa medel har samband med sådan verksamhet).

6.2.3. Kommittén anser att globaliseringen av finansmarknaderna, det ständigt ökande antalet nya betalningsinstrument och finansiella derivater och till och med eurons införande gör det allt svårare att kontrollera denna företeelse. Sakernas tillstånd kräver inte bara att man träffar bilaterala eller multilaterala avtal mellan de olika nationella systemen utan också att man är beredd att godta en ram på internationell nivå som bygger på samstämda kriterier och förfaranden.

6.2.4. Kommitténs farhågor bottnar också i svårigheten att tillämpa sådana regler på ett effektivt sätt och att få dem att fungera i praktiken, med tanke på de stora olikheter som råder inom berörda institutioner och rättsväsen.

6.3. Internationella valutafonden (IMF)

6.3.1. Kommittén är överens med IMF om behovet av en integration och stärkning av rekommendationerna om god praxis (code of good practices on transparency in monetary and financial policies) som lanserades 1998. Att de olika staterna frivilligt accepterar (och tillämpar) dessa kan ses som ett av de viktigaste stegen för att kunna förebygga kriser. Enligt rekommendationerna skall följande två kriterier respekteras i samband med att den nationella penningpolitiken och politiken för de offentlig finanserna utformas:

a) Privata aktörer skall ha kännedom om de markoekonomiska målen och de instrument som krävs för att uppnå dem.

b) Penningpolitiskt ansvariga myndigheter och finansinstitut med hög grad av autonomi skall respektera de antagna bestämmelserna, och därmed bekräfta sin tillförlitlighet.

6.3.2. Kommittén vill därför betona det positiva i en stärkning av IMF:s nya avdelning för internationella kapitalmarknader, samt även peka på vikten av ökad öppenhet i samband med de operativa beslut som IMF fattar och de debatter om den ekonomiska politiken och de beslutsförfaranden som föregår och åtföljer dessa beslut.

6.3.3. Kommittén anser dock att en förbättring av analysmetoden och ett införande av nya indikatorer från IMF:s sida bör ske inom ramen för ett vidare perspektiv, inom vilket man för de variabler som skall justeras kan formulera tänkbara lösningar och tidsplaner för genomförandet där den reala ekonomins utvecklingskrav och samhällsacceptansen beaktas. Enligt kommittén är det endast på detta sätt som de stabiliseringsåtgärder som krävs, och som varje stat bör ha intresse av och åläggas att vidta, kan stärkas och bli mer trovärdiga, inte bara i fråga om genomförbarheten, utan även vad gäller den strukturella konsolideringen. Detta, menar kommittén, förutsätter en aktiv och utvidgad medverkan från samtliga politiska krafter och det civila samhället i samband med utarbetandet av nationella handlingsplaner för skuldåterbetalning och ekonomisk sanering.

6.3.4. Under år 2001 tog IMF initiativ till nya mekanismer för en omstrukturering av utlandsskulder genom att införa förfaranden liknande dem som antagits på nationell nivå för konkurser. IMF arbetade även med problemet att definiera sin egen roll i den nya situation som införandet av klausuler om kollektiva åtgärder innebär.

6.3.5. Diskussionen rör sig för närvarande kring följande alternativ:

a) Ett tvingande system (statutory approach) som skulle ge IMF ytterligare befogenheter i samband med fastställandet av en skuldomstruktureringsmekanism.

b) Ett tvingande system baserat på ett majoritetsbeslut bland fordringsägarna.

c) Ett avtalssystem baserat på marknadsreglerna där man på frivillig väg kan lägga till klausuler om kollektiva åtgärder.

Internationella valutafonden har ännu inte specificerat vilket av dessa alternativ man ser som det lämpligaste och som därmed borde antas.

6.3.6. Med tanke på denna osäkerhet och på att det väntas ta tre år innan den nya mekanismen kan införas, ser kommittén med oro på den rådande situationen i några länder med särskilt allvarliga problem (exempelvis Argentina) där man inte kan åberopa nya bestämmelser, och i de avtal man står i begrepp att skriva under inte heller kan föregripa utvecklingen och införa klausuler liknande dem som kommer att införas i det slutliga systemet. Med tanke på den aktuella debatten anser kommittén att ett förfarande baserat på beslut fattade av en majoritet av fordringsägarna gör det möjligt att på ett genomtänkt sätt involvera såväl makroekonomiska finansinstitut som privata aktörer, samtidigt som man kan undvika aggressiva påtryckningar från de starkaste fordringsägarna.

6.3.7. Arbetet med att förebygga och lösa kriser hänger, menar kommittén, tätt samman med behovet av ett förnyat engagemang för initiativet till förmån för kraftigt skuldsatta fattiga länder. Under de första månaderna år 2002 uteslöt IMF 8 av de 21 länder (av totalt 42) som hade börjat använda sig av skuldminskningsbetalningar med hänvisning till att de inte uppfyllt de överenskomna makroekonomiska och reformmässiga kraven. Kommittén vill betona att när valutafonden bedömer att villkoren inte uppfyllts måste hänsyn inte bara tas till traditionella strukturella problem, utan även till det faktum att den allmänna ekonomiska tillväxten är lägre än den tillväxt som (endast) är en teoretisk uppskattning i skuldåterbetalningsprogrammen, samt till prisfallen inom vissa råvarusektorer.

6.4. Världsbanken

6.4.1. Den första frågan som diskuterades med Världsbanken rör hur man skall kunna genomföra det FN-program som bekräftades av Monterrey-samförståndet och som, förutom att fastställa vilka åtgärder som bör vidtas, har som mål att det antal personer som lever i fattigdom skall ha halverats fram till år 2015 (från 29 till 14,5 % av världens befolkning).

6.4.2. Kommittén vill framhålla följande:

a) Genomförbarheten för många av de angivna målen (däribland den ekonomiska politik som de berörda länderna måste respektera) är beroende av ett antal teoretiska utgångspunkter, t.ex. en BNP-tillväxt på internationell nivå på 3,6 % per år fram till år 2015.

b) I sina egna rapporter betonar Världsbanken att den ekonomiska nedgång och de ökade ekonomiska skillnader som visat sig i många delar av världen utgör hinder för de strukturreformer som dessa länder avkrävs.

c) Detta betyder att Världsbanken, utifrån de erfarenheter som gjorts, måste förbättra sin egen analysmodell och tillhörande statistiska indikatorer, såväl ekonomiska som sociala.

6.4.3. I samband med den andra frågan i debatten framkom det att man måste undersöka hur åtaganden skall genomföras i praktiken i framtiden. Det samförstånd som uppnåddes i Monterrey innehåller planer på ett nytt partnerskap för en hållbar tillväxt mellan industri- och utvecklingsländerna baserat på ömsesidighet vad gäller såväl ansvar som skyldigheter. Partnerskapet skall omfatta en välfungerande styrning och makroekonomiska stabiliseringsåtgärder (kontroll av finanssektorn, de offentliga finanserna och växelkurssystemet) från utvecklingsländernas sida mot att de får utökat och effektivare bistånd från i-länderna, som även bör respektera de beslut om handelsliberaliseringar som fattades i Doha. Det är mot denna bakgrund som Världsbanken har fått i uppdrag att hjälpa utvecklingsländerna att övervinna strategiska, institutionella, infrastrukturella och andra hinder.

6.4.4. Kommittén anser att en ekonomisk tillväxt i utvecklingsländerna förutsätter en dynamisk privat sektor där, samt även avreglerade finansmarknader och ett integrerat handelssystem. Kommittén hänvisar dock till att de erfarenheter som gjorts under de senaste 30 åren klart visar att om man i samband med sådana åtgärder inte tar tillräcklig hänsyn till de specifika ekonomiska och sociala förhållandena i området kommer maktbalansen mellan de olika kategorierna av ekonomiska aktörer att störas, en störning som kommer att förvärras av den strukturella instabiliteten och som kommer att blockera, snarare än att främja, varje steg mot utveckling, reformer och sociala framsteg.

6.4.5. Mot bakgrund bland annat av vad rådet bekräftade i Sevilla den 21-22 juni i år anmodar kommittén Europeiska unionen att vid relevanta internationella fora föreslå nya kriterier i riktning mot

- en större satsning när det gäller utvecklingen av den reala ekonomin,

- ett säkerställande av de varor och tjänster som är nödvändiga för en sådan utveckling,

- stöd till lokal ekonomisk verksamhet.

6.4.6. En allvarlig brist på överensstämmelse råder för närvarande mellan Världsbanksledningens principförklaringar om behovet av att se över de kriterier som hittills har antagits (t.ex. det förbehållslösa värnandet om privatiseringsprocessen) och det faktum att dessa kriterier ändå fortsätter att tillämpas i handlingsprogrammen.

7. Slutsatser

7.1. Kommittén har pekat på den internationella kapitalmarknadens allt viktigare roll, en marknad som saknar begränsningar i såväl tid som rum.

7.1.1. Verksamheten på denna marknad får avgörande konsekvenser för sådana faktorer inom den reala ekonomin som produktion, sysselsättning och tillgång och efterfrågan inom både privata och offentliga sektorn. Den internationella kapitalmarknadens verkningar i form av att finanskriser överförs till den reala ekonomin hänger samman med denna marknads förmåga att synkronisera och geografiskt sprida finanskriser, varigenom inte bara ekonomisk, utan även social och institutionell instabilitet uppstår och mångdubbelt förvärras.

7.1.2. Det är av denna anledning som det håller på att växa fram en bred debatt om en ny världsfinansstruktur, så att det kan bli möjligt att styra utvecklingen på ett område där reglerna antingen har blivit föråldrade eller har för snäv geografisk räckvidd och inte är anpassade till den rådande verkligheten.

7.1.3. Kommittén anser att en ny finansstruktur som kan förebygga eller absorbera kriser måste baseras på nya koncept, dvs. på nya idéer om en struktur där inte bara rent finansiella fenomen beaktas, utan även ekonomiska och sociala faktorer och faktorer som rör det institutionella nätet och demokratin i de berörda länderna.

7.1.4. Kommittén efterlyser en styrelseform av samma typ som den som kommissionen föreslår i sin vitbok(6) där målet är medverkan från det civila samhället och en minskning av de globala ekonomiska skillnaderna.

7.1.5. Europeiska unionen måste inta en mer framträdande roll i denna debatt och föra fram denna nya vision till de olika institutionella instanserna på ett samstämmigt sätt.

7.2. De internationella institutionerna måste reformeras. Kommittén konstaterar att samtidigt som Världsbanken successivt håller på att bredda sina analysmetoder och introducerar nya begrepp i linje med europeiska styresformer håller IMF fortfarande fast vid sina traditionella kriterier. Det är dock svårt att se hur några genomgripande förändringar inom dessa organ skulle kunna uppnås endast genom interna processer.

7.2.1. En reform kan dock endast bli möjlig om maktbalansen ändras mellan de internationella institutionerna, men detta förutsätter att de europeiska staterna kan enas om att överge den nu rådande balansen och tala med en samstämmig röst. För att nå dit finns det en mängd politiska problem att lösa.

7.2.2. Kommittén anmodar slutligen samtliga internationella organisationer (IMF, Världsbanken, Finansiella aktionsgruppen mot penningtvätt FATF, Forum för bekämpning av korruption m.fl.) att i nära samarbete med de nationella systemen effektivt samordna sina ansträngningar. En avgörande faktor i detta sammanhang är att det finns en politisk vilja att öka kontrollen av "off-shore"-marknaderna och av kopplingarna mellan "off-shore"- och "on-shore"-marknaderna.

Bryssel den 18 september 2002.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Göke Frerichs

(1) KOM(2002) 81 slutlig.

(2) Ekofin-rådet den 5 mars 2002, (6591/02 (Press 46) C/02/46).

(3) Europaparlamentets resolution om det internationella monetära systemet - hur det skall förbättras för att undvika framtida kriser (2000/2017(INI) - A5-0302/2001).

(4) CES 326/2001 fin.

(5) KOM(2001) 428 slutlig.

(6) KOM(2001) 428 slutlig.