Det övergripande syftet med förordningen är att bidra till en minskning av antalet flygolyckor och därmed sammanhängande dödsfall.

2.GENOMFÖRANDE

Upprättande av obligatoriska och frivilliga rapporteringssystem – artiklarna 4 och 5

Bestämmelserna om upprättande av obligatoriska och frivilliga rapporteringssystem som anges i artiklarna 4 och 5 i förordningen har genomförts av både medlemsstaterna och Easa. I praktiken innebär det att varje medlemsstat har upprättat både obligatoriska och frivilliga rapporteringsmekanismer i sina luftfartsmyndigheter. Det bör dock påpekas att medlemsstaterna redan enligt direktivet 2003/42/EG som föregick förordning (EU) nr 376/2014 var skyldiga att ha obligatoriska rapporteringssystem.

Även Easa har ett fungerande obligatoriskt rapporteringssystem som överensstämmer med kravet i artikel 4.4, och frivilliga rapporter kan lämnas in direkt till byrån via rapporteringsportalen för europeisk luftfart som har upprättats av Europeiska kommissionens tjänsteavdelningar.

Vissa brister har fastställts i samband med organisationernas genomförande av dessa krav. Före förordning (EU) nr 376/2014 omfattades inte organisationerna av direktiv 2003/42/EG. Det fanns därför en skillnad mellan organisationer som redan före genomförande av förordningen hade upprättat ett rapporteringssystem (som en del av deras respektive säkerhetsledningssystem) och organisationer som var tvungna att införa sådana system efter att förordningen hade trätt i kraft. För de som redan hade upprättat ett rapporteringssystem innebar genomförandet av förordningen bara att de behövde anpassa sina befintliga system efter de nya kraven, medan de som inte hade några rapporteringssystem var tvungna att utveckla sådana. Det konstaterades dock att vissa organisationer släpade efter i utvecklingen av rapporteringssystem på deras nivå, vilket resulterade i färre rapporter än vad som annars hade varit fallet. När det gäller frivilliga rapporteringssystem angav vissa organisationer att de inte hade något frivilligt rapporteringssystem. Det konstaterades slutligen att vissa organisationer inte skilde mellan frivilliga och obligatoriska rapporteringssystem utan bara hade ett enda system.

Majoriteten av medlemsstater som hade upprättat båda rapporteringssystemen skilde inte heller mellan rapporter som kom in via det frivilliga och det obligatoriska systemet i sina respektive nationella databaser eftersom de hellre ville uppmuntra organisationerna att lämna in alla rapporter oavsett status. Det har därför varit svårt att avgöra hur många frivilliga och obligatoriska rapporter som har lämnats in eftersom det inte finns något enkelt sätt att avgöra vilket rapporteringssystem de händelser som lagras i det centrala upplaget kommer från. Detta har i sin tur gjort det svårare att få en tydlig bild över i vilken utsträckning enskilda personer och organisationer har använt den obligatoriska rapporteringen och därmed uppfyllt kraven i förordningen.

Samtidigt som uppgifterna ovan tyder på att medlemsstaterna måste se till att berörda parter tillämpar de relevanta bestämmelserna i förordningen på ett effektivt sätt kan det ändå konstateras att det uppfyller ett av förordningens huvudsyften, nämligen att öka antalet tillgängliga händelseuppgifter. Detta syfte har uppfyllts eftersom det effektiva genomförandet av förordningen har lett till att ett ökat antal rapportera har lämnats in och därmed till en större mängd tillgänglig flygsäkerhetsinformation. Det totala antalet händelserapporter som lagras i det centrala upplaget har ökat avsevärt sedan förordningen trädde i kraft. Som framgår av figur 1 nedan fanns det år 2015 något över 200 000 händelserapporter i det centrala upplaget. Det totala antalet rapporter som 2019 överfördes till det centrala upplaget var 291 458. Sammantaget mer än fördubblades antalet händelserapporter i det centrala upplaget under denna period: från 1 125 264 rapporter i slutet av 2014 till 2 548 578 rapporter under 2019.

Figur 1: Antal poster i det centrala upplaget (källa: Gemensamma forskningscentrumets översikt över innehållet i det europeiska centrala upplagets Eccairs-gränssnitt)

Insamling, lagring och utbyte av information – artiklarna 6 och 9

I artiklarna 6 och 9 i förordningen fastställs kraven för insamling, lagring och utbyte av information. Artikel 6 syftar till att säkerställa informationsflödet genom insamling, utvärdering, behandling, analys och lagring. I artikel 6 anges mer specifikt kraven för hur organisationer, medlemsstaternas myndigheter och Easa ska utse personer och skapa processer för att samla in, utvärdera, bearbeta, analysera och lagra händelseinformation som rapporterats enligt artiklarna 4 och 5. Dessa krav konstaterades vara helt genomförda av såväl organisationer som medlemsstaterna och Easa, varvid personer utsetts och processer skapats på varje nivå.

I artikel 9 anges formerna för informationsutbyte mellan medlemsstaterna, Easa och kommissionen via det europeiska centrala upplaget. Här fastställs bland annat att medlemsstaterna inom 30 dagar ska överföra uppgifter om händelser som har laddats upp i deras nationella databaser. Det kunde konstateras att medlemsstaterna har upprättat mekanismer för utbyte av information med andra medlemsstater och med Easa och sedan överfört informationen till det europeiska centrala upplaget inom den begärda tidsfristen.

Rapporteringsflödet (dvs. vem som rapporterar till vem och när) är i allmänhet väl känt bland alla berörda parter även om vissa problem har kunnat konstateras. Ibland laddas information om händelser upp till det europeiska centrala uppslaget av en medlemsstat utan att de berörda medlemsstaterna blir informerade. Det finns dock förväntningar på att den nya programvaran Eccairs 2 som diskuteras mer i detalj nedan ska kunna underlätta problemet.

Händelserapporters kvalitet och innehåll – artikel 7

I förordningen fastställs specifika krav för standardiserad datahantering och kvalitetskontroll. Majoriteten av dessa bestämmelser konstaterades vara genomförda av organisationerna, medlemsstaterna och Easa. Vissa organisationer verkar dock inte ha något formellt förfarande för kontroll av datakvalitet såsom krävs enligt artikel 7.3. Utvecklingen av ett gemensamt europeiskt riskklassificeringssystem, enligt artikel 7.5, har bara genomförts till viss del. Kommissionen utarbetade systemet i nära samarbete med medlemsstaterna och Easa enligt artikel 7.5 fram till tidsfristen den 15 maj 2017, men uppgiften att fastställa systemet och dess tillämpningsföreskrifter enligt artikel 7.6 återstår fortfarande att slutföras.

Förvaltning av det europeiska centrala upplaget – artikel 8

Det europeiska centrala upplaget är i sig ett viktigt bidrag från EU. Här lagras alla händelserapporter som samlas in av EU. Medlemsstaterna och Easa ska i god tid överföra all säkerhetsrelaterad information som lagrats i de nationella databaserna till det europeiska centrala upplaget. De nationella uppgifterna integreras i det europeiska centrala upplaget och kontrolleras enligt kvalitetskriterierna. Direkt tillgång till det europeiska centrala upplaget omgärdas av stränga regler och begränsas i huvudsak till medlemsstaternas behöriga myndigheter, Easa och kommissionen.

Från det att förordningen trädde i kraft till slutet av 2020 tillhandahöll kommissionens gemensamma forskningscentrum de operativa tjänsterna relaterade till det europeiska centrala upplagets Eccairs-gränssnitt. Enligt bekräftelser från det gemensamma forskningscentrumet har det europeiska centrala upplagets Eccairs-gränssnitt dagligen försetts med uppgifter från de 31 medverkande staterna, samt Easa.

Sedan strategin förändrats och en konsekvensbedömning gjorts, och för att förbättra förordningens genomförande, beslutade kommissionens tjänsteavdelningar att byta ut nuvarande Eccairs-plattform mot en mer modern, nykonstruerad plattform med namnet Eccairs 2, och att från år 2020 överföra förvaltningen av Eccairs-sviten från det gemensamma forskningscentrumet till Easa.