Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Bekämpning av skattebedrägerier på inre marknaden"

(2000/C 268/12)

Den 25 februari 2000 beslutade Ekonomiska och sociala kommittén att i enlighet med artikel 23.3 i arbetsordningen utarbeta ett yttrande om "Bekämpning av skattebedrägerier på inre marknaden".

Sektionen för inre marknaden, produktion och konsumtion, som ansvarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 7 juni 2000. Föredragande var Umberto Burani.

Vid sin 374:e plenarsession den 12-13 juli 2000 (sammanträdet den 13 juli) antog Ekonomiska och sociala kommittén enhälligt följande yttrande.

1. Inledning

1.1. Ekonomiska och sociala kommittén har beslutat att granska fenomenet med bedrägerier som riktar sig mot gemenskapens finanser. Åtgärder för att bekämpa dessa bedrägerier har hög prioritet bland kommissionens initiativ, både vad gäller angelägenhet och resurser. Vare sig det handlar om skattebedrägerier, exempelvis vid indirekt beskattning eller punktbeskattning, eller bedrägerier i samband med olika sorters stödprogram har de naturligtvis negativa effekter på gemenskapens finanser samtidigt som de motverkar och snedvrider bestämmelserna på den inre marknaden, som baseras på öppenhet och tydlighet och på en fri konkurrens. Därför omfattar denna studie vissa aspekter av bedrägeriernas ekonomiska skadeverkningar och den medföljande snedvridningen av konkurrensen på den inre marknaden. Vidare har analysen av den omfattande dokumentationen - i synnerhet UCLAF-rapporten från april 1997 och den sammanfattande rapporten som presenterades vid ministerrådet i Helsingfors i december 1999 - tydliggjort behovet av att sätta upp ramar för en samlad politisk strategi inom EU för att bekämpa den organiserade brottsligheten. Kommittén anser det lämpligt att delge kommissionen, rådet och parlamentet sina synpunkter och därigenom lämna ett bidrag till de pågående överläggningarna i frågan.

1.2. Bedrägerier existerar varhelst det finns en möjlighet att tjäna pengar eller betala mindre. Utan att lägga in etiska värderingar kan man konstatera att bedrägerierna dessvärre är en del av den ekonomiska verkligheten, och de tycks vara nära nog omöjliga att utrota helt. Väl medvetna om sina begränsade möjligheter sätter medlemsstaterna in alla medel för att förebygga, kontrollera och bekämpa bedrägerierna genom lagstiftning såväl som genom polisiära och rättsliga åtgärder.

1.3. Tidigare har bedrägerierna vanligtvis begåtts av enskilda individer och kunnat betraktas som ett "fysiologiskt" fenomen i det ekonomiska systemet, vars omfång i regel står i ett omvänt proportionellt förhållande till lagstiftningens styrka, kontrollmetodernas effektivitet och straffens avskräckande verkan. Denna typ av bedrägerier finns fortfarande kvar i systemet och visar även en del tendenser att öka. Till detta bidrar den svarta ekonomin, minskade skattekontroller samt i viss mån - vilket kommer att framgå längre fram - en otillräcklig gemenskapslagstiftning och bristande samordning av medlemsstaternas lagstiftning. Framför allt under det senaste decenniet har fenomenet antagit en oroande och "patologisk" utveckling till följd av att den organiserade brottsligheten tagit sig in på scenen.

1.4. I sin strävan att skydda gemenskapens finansiella intressen ägnar kommissionen särskilt intresse åt bedrägerier i samband med organiserad brottslighet utan att för den skull förlora fenomenet som helhet ur blickfånget(1). "Den organiserade brottsligheten drabbar både inkomst- och utgiftssidan. Internationella brottssyndikat är intresserade av högt beskattade varor (cigaretter och alkohol), jordbruksprodukter av stort värde eller där prisskillnaden på världsmarknaden är stor (nötkött, olivolja och smör) samt produkter från länder utanför EU som omfattas av förmånliga handelstariffer (fiskeprodukter, textilier, elektronik och bilmotorer)."

1.5. Ekonomiska och sociala kommittén presenterar detta yttrande på samma premisser men med ett annat perspektiv: Bedrägerier, och framför allt skattebedrägerier, är endast ett av den organiserade brottslighetens verksamhetsområden. Dess aktiviteter spänner över alla sektorer och omfattar alla typer av illegal verksamhet: narkotika- och vapenhandel, illegal invandring, smuggling, prostitution, förfalskning av pengar och andra betalningsmedel. Förtjänsterna från denna verksamhet leder sedan fram till ytterligare ett brott: penningtvätt. Därför får bedrägeribekämpningen inte bli ett självändamål utan måste ses som en av flera metoder i kampen mot den organiserade brottsligheten. Med andra ord är bedrägeribekämpningen bara en del av en större helhet; dess spaningsverksamhet kan visserligen säkert leda till att enskilda brott klaras upp, men bättre är om den kan bidra till en samlad strategi för att dra upp det onda med roten, dvs. besegra brottsligheten i sig.

2. Organisationen av bedrägeribekämpningen

2.1. Europeiska unionen förfogar numera över ett självständigt organ (OLAF), som har tagit över efter kommissionens enhet för samordning av bedrägeribekämpningen (UCLAF). Den huvudsakliga - och påtagliga - skillnaden mellan de båda organen består i att OLAF är helt oberoende av kommissionen i sin operativa verksamhet; dess uppgift är att företa undersökningar inom ramen för kampen mot bedrägerier som skadar gemenskapens budget, såväl i de enskilda medlemsstaterna (externa undersökningar) som inom EU:s institutioner och organ (interna undersökningar). I sin externa verksamhet är OLAF utrustad med samma befogenheter som en skattebrottsmyndighet, och dess arbetsuppgifter förbereds och inleds "i nära samarbete mellan den eller de berörda medlemsstaterna, kommissionen och byrån"(2).

2.2. Det finns dock en del begränsningar i OLAF:s verksamhet: Byrån ingriper - självständigt, men inte oberoende - först när myndigheterna i en medlemsstat rapporterat om bedrägerier (inte bara "oegentligheter"). Problemet är att medlemsstaterna är skyldiga att anmäla varje fall av misstänkta eller konstaterade oegentligheter, inklusive bedrägerier. Men även efter OLAF:s ingripande är det de lokala domstolsmyndigheterna som skall avgöra huruvida de uppgifter som framkommit är att betrakta som oegentligheter eller bedrägerier. EU saknar således direkta insatsmöjligheter för att skydda sina egna finanser: Endast de nationella myndigheterna är behöriga på detta område. Under alla omständigheter har kommissionen som mål att vinna tillbaka de medel som tillhör gemenskapsbudgeten, vare sig dessa undanhållits genom bedrägerier eller oegentligheter.

2.3. Detta är en mycket komplex och problematisk fråga. I UCLAF-rapporten från 1998 påpekas att uppgifterna från medlemsstarterna inte är tillräckligt precisa för att en preliminär distinktion mellan oegentligheter och bedrägerier skall kunna göras(3). För en juridiskt giltig definition måste utlåtandet från medlemsstatens domstolsmyndighet inväntas, vilket ofta kan dra ut på tiden(4).

2.4. Situationen är inte bättre när det gäller återvinningen av gemenskapens budgetmedel: På alla områden och vid varje inkomstslag (traditionella egna medel, EUGFJ osv.) rapporterar OLAF om årslånga förseningar, allehanda dröjsmål och ofta rätt och slätt bristande samarbetsvilja(5). Rapporten går så långt att den uttryckligen(6) ifrågasätter medlemsstaternas noggrannhet. Enbart under posten egna medel (den viktigaste inkomstkällan) har mellan 1998 och 1999 sju stater sammanlagt rapporterat om 44 fall av skulder som inte kan återkrävas. Detta är fullständigt absurda uppgifter som tyder på en oacceptabel försumlighet, om inte värre.

2.5. Frågan om återvinningen av gemenskapens budgetmedel bjuder på ytterligare ett slående exempel, denna gång rörande EUGFJ, som knappast torde behöva ytterligare kommentarer: Av återbetalningspliktiga belopp på sammanlagt 1651 miljoner euro från fall som lösts under perioden 1973-1994 - dvs. en period på 21 år (!) - hade halva summan (824 miljoner) fortfarande inte betalats tillbaka vid utgången av 1998. Dokumentets kommentarer till detta är både klandrande och hotande: Å ena sidan konstateras att uppmaningen till medlemsstaterna att göra sig av med sitt arv inte tycks ha burit frukt, å andra sidan påpekas att det - om situationen inte förbättras - kan bli nödvändigt att låta de försumliga medlemsstaterna stå för de undanhållna beloppen, såvida dessa inte kan påvisa att skulderna inte kan återkrävas. I detta sammanhang bör det påpekas att det finns en del "luft" i de återkrävda beloppen, detta på grund av brister i rapporteringen om att företag gått i konkurs eller lagts ned. Detta är ett tydligt exempel på ineffektivitet i vissa förvaltningar.

2.6. De fakta som lämnats här ovan är så mycket mer slående om man betraktar de uppgifter om oegentligheter som rapporterades under 1998: 5091 fall rapporterades, motsvarande ett värde på sammanlagt 577 miljoner euro; av dessa kan minst 20 % (både vad gäller antal och belopp) preliminärt betraktas som bedrägerier. Om alla aktuella bedrägerier läggs till dem som begåtts tidigare, och om man betänker med vilken långsamhet och möda de återkrävda beloppen betalas tillbaka, är det uppenbart att vi har att göra med ett fenomen som - både kvantitativt och kvalitativt - håller på att anta oroväckande proportioner.

2.7. Ekonomiska och sociala kommittén skulle vilja rikta följande uppmaning till kommissionen och rådet: Med tanke på att rapporten är ett offentligt dokument har EU:s medborgare rätt att i detalj få veta vilka de försumliga medlemsstaterna är och hur stora belopp det rör sig om. Europaparlamentet bör diskutera frågan och utöva den makt det besitter för att förbättra medlemsstaternas betalningsmoral gentemot EU. Detta är en nödvändig insats om medlemsstaterna själva skall ha någon trovärdighet när de vädjar till sina medborgares moral i kontakterna med myndigheterna.

2.8. Det kan tyckas uppenbart att OLAF:s externa verksamhet borde täcka alla typer av bedrägerier, oavsett vem som ligger bakom dem. Med tanke på omfattningen av bedrägerierna inom ramen för den organiserade brottsligheten och med tanke på den oro som kommissionen uttrycker kan man emellertid förmoda att byrån kommer att koncentrera sina insatser till detta område. Detta intryck bekräftas av arbetsprogrammet 1998/1999 för bedrägeribekämpning (KOM(1998) 278 slutlig, av den 6 maj 1998). OLAF bör därför betraktas som en av flera aktörer i kampen mot den organiserade brottsligheten, låt vara att dess verksamhet är begränsad till bedrägerier som riktar sig mot gemenskapen. Denna till synes banala iakttagelse föranleder Ekonomiska och sociala kommittén att i det följande framföra vissa tankar om brottsbekämpningen inom EU.

2.9. Vid Europeiska rådet i Dublin i december 1996 tillsattes en högnivågrupp för att utarbeta ett övergripande handlingsprogram för bekämpandet av den organiserade brottsligheten med konkreta rekommendationer och en realistisk tidsplan för de planerade åtgärderna. Gruppen presenterade ett program med 30 initiativ, som antogs av rådet i Amsterdam den 28 april 1997(7). Detta är ett extremt detaljerat dokument, som genom ett antal synnerligen stränga politiska riktlinjer lägger fram en rad samordnade insatser; dessa utgör tillsammans ett övergripande handlingsprogram, som huvudsakligen bygger på samarbete mellan medlemsstaterna, rådet, kommissionen och Europol. Dokumentet hade bara ett fel: Det var alltför optimistiskt i sin tidsplan för åtgärdernas genomförande; av de 30 åtgärdsförslagen skulle merparten vara genomförda redan före utgången av 1998 och endast två före utgången av 1999. Endast ett fåtal åtgärder genomfördes inom tidsramarna och fann praktisk tillämpning.

2.10. Detta dokument är ändå av stort värde; bland annat framhävs här att skattebedrägerier i samband med organiserad brottslighet skall behandlas på samma sätt som all annan form av organiserad brottslighet(8). Vidare bekräftar rådet i detta dokument att Europol bör utrustas med operativa befogenheter, att det inom rådet skall inrättas en ständig sektorsövergripande arbetsgrupp mot den organiserade brottsligheten och att varje medlemsstat, för att underlätta kontakterna med andra medlemsstater, Europol och kommissionen, skall förfoga över en gemensam kontaktpunkt som skall ge tillträde till alla rättsvårdande myndigheter. Detta var alltså 1997. Drygt två år senare, vid Europeiska rådet i Tammerfors den 15-16 oktober 1999, uppmanades rådet (rättsliga och inrikes frågor) att ge Europol det stöd och de resurser som behövs. Tydligen hade 30 månader passerat utan att situationen nämnvärt förändrats.

2.11. Här uppstår frågan om den hittillsvarande politiken varit sammanhängande och logisk: Rådet (justitieministrarna) är tillsammans med Europol ansvarigt för bekämpandet av den organiserade brottsligheten, och även Ekofinrådet befattar sig med brottslighetsbekämpning, men bara då det handlar om bedrägerier som drabbar EU:s finanser. Till detta kommer att Europeiska rådet i Tammerfors utsåg "ungdomsbrottslighet, brottslighet i städerna och narkotikarelaterad brottslighet" till en av Europols prioriteringar, varvid man glömde att andra prioriteringar föreslagits av OLAF och godkänts av rådet självt. Det tycks uppenbarligen, åtminstone i teorin, finnas områden där befogenheterna överlappar varandra medan andra förblivit "tomma", utan att någon verklig organisation föreligger: Således nämns inte OLAF i något av rådets (justitieministrarna) dokument, och ingenstans i Ekofins handlingar står att läsa om Europols existens. Mindre än någonsin talas det om samarbete mellan de två organen, om informationsutbyte eller uppgiftsfördelning.

2.12. Om OLAF verkligen skall kunna fungera som en undersökningsmyndighet, låt vara begränsad till institutionell verksamhet, måste det ha rätten/skyldigheten att upprätthålla kontakter med de nationella centralmyndigheterna (som för övrigt ännu inte existerar i flera medlemsstater) och få tillgång till information och hjälp från alla polisiära enheter, dvs. inte bara de som sysslar med skattefrågor. OLAF företar på eget initiativ en del lovvärda försök i denna riktning, som i vissa fall krönts med framgång. Det primära målet med de existerande bestämmelserna tycks emellertid endast vara att upprätta ett strukturellt samarbete mellan undersökningsmyndigheter och rättsvårdande myndigheter inom skattesektorn (tull, momsansvariga enheter m.m.). Ändå pekar kommissionen själv på det samband som finns mellan ekonomisk brottslighet och andra former av kriminalitet: Under 1997 identifierade UCLAF fler än 50 organisationer som även ägnar sig åt annan kriminell verksamhet(9).

2.13. Sambandet mellan de olika aspekterna av organiserad brottslighet och behovet av samordning på europeisk och nationell nivå mellan de olika undersökningsorganen kan tyckas uppenbart. I praktiken finns det emellertid en mängd hinder för genomförandet av konkreta och effektiva åtgärder: den nationella lagstiftningen, många organs vilja att slå vakt om sina egna förmåner, de nationella myndigheternas tvekan inför att bryta "status quo" av rädsla för politiska konsekvenser, och mycket annat. Detta resulterar i att värdefulla år går förlorade i kampen mot den organiserade brottsligheten, vare sig det rör sig om bedrägerier som drabbar gemenskapens budget eller inte. Var och en av medlemsstaterna har säkert goda skäl till förseningarna och ineffektiviteten, men faktum kvarstår att EU-medborgarnas oro stiger över hur den organiserade brottsligheten allt mer breder ut sig. Ekonomiska och sociala kommittén, som ju betraktar sig som ett språkrör för det civila samhället i stort, tar notis om de resultat som hittills uppnåtts av dem som kämpar i ständig motvind och kan bara ge dessa en stor eloge för det utförda arbetet. Kommittén vill emellertid passa på att uppmana de ansvariga för EU:s framtid att se till att förseningarna, hindren och den nationella egoismen snabbt och effektivt undanröjs.

2.14. Ekonomiska och sociala kommittén kan inte ge någon patentlösning på alla dessa problem, som experterna bara är alltför väl medvetna om: Nyckelordet måste emellertid vara en omfattande kamp mot brottsligheten som emellertid, och det tål att upprepas en gång till, inte får stanna vid den organiserade brottsligheten. Här har naturligtvis OLAF en avgörande roll, och dess verksamhet skulle öka ytterligare i betydelse och effektivitet om man kunde genomföra gemensamma aktioner med andra undersökningsorgan. Insatserna skall emellertid inte stanna på europeisk nivå, eftersom kriminaliteten inte känner till några gränser; det är nödvändigt att upprätta strukturella förbindelser med Interpol och andra liknande undersökningsorgan världen över. Det bör tilläggas, även om detta i grunden är en fråga för medlemsstaterna själva, att nyttan av ett strukturellt samarbete med lokala, administrativa och polisiära organ inte alltid uppmärksammas. Informationsinhämtning på plats är ofta betydligt enklare och billigare på "mikronivå" än om den genomförs "uppifrån".

2.15. Dessa utsikter får emellertid inte ge upphov till pessimism: Det finns tecken på en begynnande medvetenhet bland vissa medlemsstater om fenomenets omfattning och om nödvändigheten av ett strukturellt samarbete. Ett exempel på detta är det samarbetsprotokoll mellan OLAF och den italienska antimaffia-myndigheten (Direzione Nazionale Antimafia, DNA) som undertecknades i februari 2000, och enligt vilket de två organen skall samarbeta genom ett informations- och faktautbyte för att förebygga, efterforska, konstatera och bekämpa kriminell verksamhet samt spåra och återvinna intäkter från denna.

3. Lagar och bestämmelser

3.1. När det gäller lagstiftning och regelverk har man antagit eller håller på att anta flera konventioner, protokoll och förordningar om ömsesidigt understöd på tull- och jordbruksområdet, skydd av finansiella intressen i samband med penningtvätt och om rättsligt samarbete för att uppnå ett likvärdigt straffrättsligt skydd i hela EU. Det finns således i princip ett bra regelverk som skulle kunna utgöra ett europeiskt skydd mot bedrägeri. Men den bästa lösningen vore att skapa ett europeiskt straffrättsligt område i enlighet med slutsatserna från toppmötet i Tammerfors. En grundläggande förutsättning för denna lösning är att medlemsstaterna ger upp sina egoistiska positioner och erkänner att Europas intressen är värda vissa uppoffringar.

3.2. I praktiken är situationen en helt annan. Under perioden 1995-1997 antog rådet två konventioner och två protokoll inom ramen för tredje pelaren i avsikt att skydda EU:s finansiella intressen. De innehåller en juridisk definition av "bedrägeri" och fastställer villkoren för ett samarbete i rättsliga och utredningstekniska frågor mellan medlemsstaterna och kommissionen. Vid toppmötet i Amsterdam fastställde rådet mitten av 1998 som frist för medlemsstaternas ratificering. I särskild rapport nr 8/98 från juli 1998(10) konstaterade kommissionen med påtaglig besvikelse att "dessa instrument träder emellertid i kraft först när de ratificerats av alla 15 medlemsstaterna; hittills har de inte ratificerats av någon enda medlemsstat". Några medlemsstater har sedan dess ratificerat konventionerna, men situationen som helhet har inte förbättrats nämnvärt.

3.3. ESK anser därför att den nuvarande situationen är beklaglig. Rådet tycks främst vara upptaget av sin egen image och antar samarbetsprinciper och oklanderliga program för bekämpning av bedrägeri och organiserad brottslighet. Men när de goda föresatserna skall omsättas i praktiken reagerar emellertid regeringar, parlament och nationella institutioner med förbehåll och förhalningsmanövrar och försöker (utan större framgång) dölja sitt motstånd bakom juridiska spetsfundigheter, utdragna rättsliga och byråkratiska förfaranden, påstådda organisatoriska hinder och, framför allt, skillnader i de nationella lagstiftningarna som få personer verkar vilja förändra, trots att de bedyrar sin goda vilja. Allt detta leder till en omfattande fördröjning i en kamp där de krafter som man vill bekämpa vinner terräng för varje förlorad dag. Detta är en oacceptabel situation, och ESK vill uppmana samtliga berörda parter att ta sitt ansvar. Det gäller särskilt kommissionen, som beslutsamt bör stärka sin roll som "regelverkets väktare" och ingripa för att åtgärda den fördröjning som ofta tycks bero på rena förhalningsmanövrar.

3.4. Förberedelserna inför anslutningen av kandidatländerna i Central- och Östeuropa utgör ett särskilt problem. Förutom stöd till utbildning av brottsutredare strävar kommissionen efter att skapa förutsättningar för att införa en lagstiftning och ett regelverk som överensstämmer med unionens. Det är ett berömvärt initiativ, men för närvarande tycks det - generellt sett - inte ge några tillfredsställande resultat i praktiken. Ingenting tyder i realiteten på att ekonomiskt bedrägeri bekämpas på ett effektivt sätt eller att samarbetet bedrivs på ett engagerat eller effektivt sätt. Inför den kommande utvidgningen bör EU därför inte bara beakta de fastställda kriterierna utan också den organiserade brottslighetens utveckling i samtliga kandidatländer och deras brottsbekämpningssystems effektivitet. Personalutbildning bör ingå i de olika åtgärderna för att underlätta anslutningen. En del görs redan på detta område, men det är viktigt att dessa initiativ samlas i ett övergripande program och beviljas stödmedel anpassade till initiativets betydelse.

3.5. I kampen mot bedrägeri som skadar EU:s finansiella intressen, oavsett om det handlar om organiserad brottslighet eller inte, konstaterar ESK att samarbetet kring rättsliga och utredningstekniska frågor skulle kunna utvecklas. Medlemsstaterna måste överge sina konservativa positioner som ofta helt enkelt döljer ett envist försvar av nationella rättigheter, och de bör betrakta kommissionen som en direkt berörd part som har rätt att genomföra utredningar och fatta beslut på ett självständigt sätt, om än i samarbete med medlemsstaterna. Vi borde med andra ord hämta inspiration, åtminstone generellt sett, från begreppet "federala brott" i USA. Artikel 280 i Amsterdamfördraget förefaller tyvärr utgöra ett hinder för en sådan lösning eftersom den endast nämner "samarbete" mellan kommissionen och medlemsstaterna; en vag formulering som i praktiken visat sig föga verkningsfull. Nästa regeringskonferensen skulle dock kunna behandla denna fråga, om inte annat så för att visa att det jämsides med nationella intressen finns europeiska intressen som inte kan överlämnas till de enskilda medlemsstaterna att försvara.

4. Bedrägeri i olika sektorer

4.1. Punktbeskattning av tobak och alkohol

4.1.1. Eftersom tobaksprodukter punktbeskattas yttrar sig bedrägeri i denna sektor i allmänhet i form av smuggling, som den organiserade brottsligheten skaffat sig monopol på. Detta är en ytterst komplicerad och vittförgrenad verksamhet som kräver enorma resurser och förbindelser som är jämförbara med stora multinationella företags. Lika enorma är de resurser - i fråga om personal, utrustning och spaningsenheter - som medlemsstaterna avsätter för att bekämpa smuggling. Detsamma gäller i det stora hela för alkohol, även om det fortfarande är ganska vanligt att enskilda personer smugglar. Den mest uppenbara slutsatsen - som också kommissionen kommit fram till - är att företeelsen är mest utbredd i de länder som har högst skattenivå, oavsett hur effektiva medel som används för att bekämpa och förebygga bedrägeri.

4.1.2. Det vore intressant att uppskatta totalkostnaden i varje medlemsstat för att bekämpa smuggling och deras förluster till följd av att tobak- och alkoholkonsumenter inte betalar avgifter, och sätta det i relation till den totala skatteintäkten och värdet av den avvärjda smugglingen. På så sätt skulle man få fram skatteintäkternas nettobidrag till statsbudgeten. En sådan beräkning är naturligtvis komplicerad och kanske matematiskt omöjlig, eftersom smugglingsbekämpningen inte bara omfattar tobak och alkohol utan också annan kriminell verksamhet som vapen- och narkotikasmuggling och människosmuggling. Men även utifrån ett grovt beräkningsunderlag skulle några medlemsstater kunna överväga om det verkligen gagnar de offentliga finanserna att behålla en så hög skattenivå att den uppmuntrar till bedrägeri som främst riktar sig mot dem själva. Den sannolika invändningen - att skatterna huvudsakligen syftar till att motverka alkohol- och tobakskonsumtion - är lätt att vederlägga med hänvisning till fakta: De som dricker alkohol och röker minskar inte sin konsumtion utan vänder sig helt enkelt till den svarta marknaden, som därmed stimuleras ytterligare.

4.1.3. Samarbetet mellan UCLAF/OLAF och de nationella myndigheterna, också i länder utanför EU, har resulterat i anmärkningsvärda framgångar i kampen mot cigarett- och alkoholsmuggling. Dessa framgångar är givetvis glädjande. Men nya hot kan också skönjas, särskilt från maffiaartade organisationer i Östeuropa som samarbetar med liknande organisationer i EU:s medlemsstater.

4.2. Jordbruksprodukter

4.2.1. Skattebedrägeri med jordbruksprodukter tar sig olika uttryck och kan också medföra hälsorisker för konsumenterna (t.ex. mjölkpulver som inte är avsett att konsumeras av människor, utblandad vegetabilisk olja, nötkött med olagligt ursprung). Rapporterna visar att företeelsen är mycket svårgripbar och svårkontrollerad, inte minst därför att jordbruksprodukter svarar för en stor del av handeln inom gemenskapen och internationellt. Effektiva och snabba transporter och avskaffade gränskontroller underlättar också transporter av varor med förfalskade eller förvanskade dokument.

4.2.2. Det är inte alltid den organiserade brottsligheten som står bakom bedrägeri med jordbruksprodukter. Det är dock tveklöst så att ingen enskild aktör på egen hand skulle kunna utföra bedrägeri i större skala: Det kräver ofrånkomligen medverkan av exportören och importören samt av mellanhänder, transportörer, dokumentförfalskare och ibland också producenter. Mot denna bakgrund frågar sig ESK om de nationella lagstiftningarna inte systematiskt borde definiera denna typ av bedrägeri - inte bara inom jordbrukssektorn - som utfört av "kriminella organisationer". Kommissionen skulle kunna driva detta krav för att avskräcka bedragarna, även om de inte tillhör traditionella kriminella kretsar.

4.2.3. ESK skulle vilja framföra ytterligare en kommentar, som inte är oviktig. De olika bedrägerifall som upptäckts uppvisar ofta samma mönster och har en gemensam nämnare: Varor transporteras från ett land till ett annat, lagerhålls med falska dokument och skickas därefter till olika destinationer innan de når fram till avsättningslandet. Transporterna, lagerhållningen, utnyttjandet av förfalskare och andra mellanhänder medför kostnader, och det är kostnader som inte belastar "hederliga" varor. Om allt detta - och om man bara tar hänsyn till vinsten från produktförfalskningen - ändå innebär att bedrägeri ger attraktiva vinster skulle det kunna bero på att skillnaden mellan producentpris och konsumentpris på jordbruksprodukter är stor, kanske alltför stor. Denna fråga är värd att undersöka närmare.

4.3. Tullförmånsordningarna

4.3.1. Av rapporter från senare år framgår att bedrägeri i samband med tullförmånsordningarna för tredje land har ökat, dels genom förfalskade eller förvanskade ursprungsdeklarationer, dels genom att man kringgår arbetsmarknadslagstiftning eller dumpnings- och miljöskyddsregler. De fall som kommissionen anför gäller så kallade "känsliga" produkter, exempelvis textilier, elektroniska produkter och fiskeriprodukter, men man kan på goda grunder anta att fenomenet i stort sett gäller alla produkter som omfattas av avtalen.

4.3.2. Kommissionen påpekar att denna typ av bedrägeri "förvrider konkurrensen på ett oacceptabelt sätt och bestraffar hederliga aktörer" och tillägger att "gemenskapens intressen ... bara kan skyddas genom att medlemsstaternas och de förmånsberättigade ländernas insatser samordnas med hjälp av kommissionen". Denna lösning verkar för enkel och bortser från en aspekt som aktörerna själva känner väl till (och som klart framgår av rapporter om uppdagade fall): Exportländernas kontroller är ofta bristfälliga eller rentav obefintliga. Kommissionen säger det rent ut i sitt dokument(11): "Även om kommissionen har förhandlat fram bestämmelser om administrativt samarbete med samtliga länder som åtnjuter förmånsbehandling fastställer varje land själv den juridiska ramen vid utredningarna av omstridda fall. När bevismaterialet samlas in är gemenskapens utredare starkt beroende av yttre faktorer såsom politiska eller handelsmässiga intressen, det lokala juridiska systemets effektivitet samt den lokala förvaltningens effektivitet och goda vilja."

4.3.3. Kommissionens skulle inte ha framfört dessa allvarliga påståenden utan belägg. ESK begär därför att man skall vidta sanktioner mot länder som utnyttjar förmånsordningar för att dölja bedrägeri eller rentav själva utföra bedrägeri.

4.4. Bedrägeri som berör den gemensamma jordbrukspolitiken

4.4.1. Det mest oroande i detta sammanhang är att det inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken finns många fall av missbruk där, som kommissionen påpekar, bedrägeriet är mer diffust och gynnar en långa rad aktörer som begår oegentligheter som skadar gemenskapens budget. De fall som upptäckts utgör tveklöst bara toppen på ett isberg. En effektiv övervakning förutsätter att medlemsstaterna samarbetar fullt ut och själva utför direkta och noggranna kontroller.

4.4.2. Man får intryck av att medlemsstaterna inte alltid utför effektiva kontroller. Å ena sidan innebär det stora antalet inblandade aktörer att det krävs stora investeringar i administrativa och statistiska resurser och personal på fältet, vilket är mycket kostsamt. Å andra sidan är detta ett politiskt känsligt område och de fall som hittills har avslöjats antyder att myndigheterna ibland är ytterst försiktiga med att vidta straffåtgärder. Att utnyttja ekonomiska sanktioner är ofta svårt och förefaller inte tillräckligt avskräckande. Kommissionen och rådet bör överväga möjligheten att vidta mer avskräckande åtgärder, och rentav gå så långt att inte bevilja de skyldiga ytterligare stöd. Här inställer sig en grundläggande fråga, nämligen huruvida förfarandena för att begära och bevilja stödmedel skulle kunna ändras för att försvåra bedrägeri. I dag tycks även den mest oerfarne aktör kunna kringgå bestämmelserna.

4.4.3. Detta bekräftas av ett särskilt fall av bedrägeri på jordbruksområdet: EUGFJ:s utvecklingssektion. Dessa bedrägerifall omnämns inte i första hand grund av sin omfattning, utan för att de bevisar att bedrägeri utförs på alla områden där förfarandena är bristfälliga. I kommissionens rapport(12) från 1997 anges att en punktutredning av alla projekt som finansierats av EUGFJ:s utvecklingssektion visar att "det förekommit systematiska felaktigheter, överfaktureringar eller falska faktureringar...". Slutsatsen är att "bristerna i kommissionens kontrollförfaranden underlättade genomförandet av bedrägerierna". ESK anser att detta förhållande är mycket typiskt och gäller en lång rad andra områden. Det krävs därför en ingående översyn av kontrollförfarandena i alla sektorer som tar emot EU-medel i en eller annan form.

4.5. Momsbedrägeri

4.5.1. Moms är utan tvivel det mest utbredda bedrägeriområdet på alla nivåer, och berör enskilda aktörer (småskaligt fusk), små och stora företag och den organiserade brottsligheten, vilken systematiskt genomför momsbedrägerier med sofistikerade medel. Det är således viktigt att ta hänsyn till omfattningen av den svarta ekonomin, som av naturliga skäl undandrar sig alla former av beskattning. Detta skadar EU:s och i långt större utsträckning medlemsstaternas intressen, dels på grund av att deras momsintäkter minskar, dels för att momsbedrägeriet nästan genomgående är förknippat med undandragande av direkta skatter. Det är praktiskt taget omöjligt att uppskatta moms- och skattefusket, vilket får betydande konsekvenser: Alla statistiska uppgifter om den nationella produktionen, handeln inom gemenskapen och EU:s handel med omvärlden måste betraktas som missvisande eftersom det saknas tillförlitliga uppgifter om de nämnda fenomenens faktiska omfång. Momsbedrägeriet är därför den absolut viktigaste bedrägeriformen, både i fråga om omfattning och värde, och den form av bedrägeri som skadar inre marknaden mest.

4.5.2. Till den skada som bedrägeriet förorsakar i form av förlorade skatteintäkter skall man lägga kostnaderna för kontroller och förebyggande åtgärder, som i alla medlemsstater kräver väldiga resurser. Det är mycket svårt att bedöma resultaten eftersom det inte går att få fram kvantitativa data om momsfusket i sin helhet. Några statistiska uppgifter är dock mycket talande. Enligt en rapport(13) från kommissionen finns det i gemenskapen 24 miljoner momspliktiga aktörer, som varje år skickar in ca 100 miljoner momsdeklarationer. I genomsnitt skickar varje momspliktig således in fyra momsdeklarationer om året (det handlar sannolikt om periodiska sammanställningar och inte om enskilda inbetalningar). På skattemyndigheterna arbetar ca 30000 personer med momskontroll; det skulle enligt rapporten ta 40 år att kontrollera deklarationerna från alla momspliktiga. Information samlas in och lagras men kontrolleras inte på grund av bristande resurser.

4.5.3. ESK håller på att utarbeta ett yttrande om handeln inom gemenskapen. I detta sammanhang kan man konstatera att avskaffandet av gränskontrollerna har bidragit till att öka skattefusket, som var omfattande redan innan kontrollerna försvann; en annan faktor är den konstant ökande trafiken på vägarna, järnvägarna och vattenvägarna. Utöver åtgärder på plats har kommissionen och medlemsstaterna i hög grad förbättrat den administrativa och statistiska kontrollen genom att införa avancerade informationssystem och system för att samköra de nationella datasystemen. De administrativa kontroll- och informationsutväxlingssystemen - som generellt omfattar alla former av skattebedrägeri - kommenteras nedan i punkterna 5.1, 5.2 och 5.3. Men trots alla åtgärder får man intrycket att problemet med momsbedrägeri långtifrån är löst.

4.5.4. Övergångssystemet för moms skall enligt kommissionens förslag omvandlas till ett permanent system som innebär att momsen skall betalas i ursprungslandet och därefter fördelas mellan destinationsländerna. ESK har kommenterat detta förslag i ett tidigare yttrande(14). Betraktat utifrån ett rent bedrägeribekämpningsperspektiv skulle fördelen med systemet enligt vissa, men inte alla, vara att kontrollerna blir enklare (eftersom de genomförs vid källan), men det löser inte problemet med bedrägeri i samband med svart arbete och den svarta ekonomin.

4.5.5. Momsfusket är således ett olöst problem, och de åtgärder som vidtagits har långtifrån inneburit någon lösning. Den hittillsvarande politiken måste sannolikt tas upp till grundlig granskning, utan att man förväntar sig några "mirakellösningar". En sådan granskning skulle kunna utgå från det faktum att avskaffandet av de inre gränserna har gett allmänheten ett synligt bevis på att vi äntligen har lyckats skapa en inre marknad, men att det samtidigt har berövat medlemsstaterna ett kraftfullt kontroll- och avskräckningsmedel.

4.5.6. Det krävs därför många fler kontroller på plats. I dag är kontrollerna snarast sällsynta och sporadiska, vilket delvis beror på nedskärningar med avseende på tullpersonal, och förmodligen också i viss mån på att man inte vill hindra och fördröja godstransporterna och trafiken i allmänhet. Några av de tidigare strategierna måste därför återupptas i en reviderad form och anpassas till dagens behov: Man skulle kunna skapa särskilda områden för godskontroll på vägarna, snabba förfaranden för kontroll av järnvägs- och flygtransporter och framförallt utnyttja ändamålsenliga resurser - både mänskliga och tekniska - för att genomföra frekventa kontroller av gods under transport och i lager. Traditionella kontrollmetoder är naturligtvis svåra att använda, men kanske vore det ändamålsenligt att överväga innovationer i samband med godstransporter, till exempel "telepass", som i dag används vid betalning av motorvägsavgifter.

4.5.7. Kontrollkostnaderna som medlemsstaterna svarar för får dock inte vara ett hinder för bedrägeribekämpningen. Man bör undersöka varför personalen är utsatt för särskilt stora fysiska risker i samband med skattebedrägeri, och hur man kan bekämpa våld på olika nivåer. Medlemsstaterna måste göra fler insatser och avsätta större resurser för att öka personalens säkerhet.

4.5.8. Slutligen vill ESK framföra en kommentar som strängt taget inte faller inom ramen för detta yttrande. Om momsfusket är särskilt utbrett måste det finnas en orsak. Det är nödvändigt att revidera skattesystemen, men frågan är om man inte också måste se över beskattningsmetoderna. ESK varken kan eller vill föreslå lösningar på problemet, men de lösningar som hittills har prövats har visat sig oacceptabelt verkningslösa.

5. Datoriserade system för kontroll och bedrägeribekämpning

5.1. Det finns flera olika datoriserade informations- och kommunikationssystem:

- TIS - Tullinformationssystemet används för tulltjänster och handel med jordbruksprodukter. Behöriga myndigheter i medlemsstaterna har tillgång till databasen och skall respektera "upplysningarnas konfidentiella karaktär och garantera skydd av personuppgifter".

- SCENT/TIS är ett elektroniskt meddelandesystem avsett för tullutredningsavdelningar, hamnar och flygplatser. Systemet används för att utväxla uppgifter men är inte ett datainsamlingssystem. Upplysningarna är av rent administrativ art och bevaras endast i TIS-basen så länge de används i det praktiska arbetet.

- SCENT/avgifter fungerar på samma sätt som föregående system men omfattar moms och punktskatter.

- NSTI - New Computerised Transit System är avsett för transitoperationer (är på väg att byggas upp).

- EWS - Early Warning System är avsett för tidigt utbyte av uppgifter om transittrafik.

5.2. Dessa system har ett gemensamt drag: De är inte tillgängliga för alla organ med ansvar för utredningar och bedrägeribekämpning, och bygger på den enligt ESK överdrivna och kontraproduktiva betoningen på att skydda personuppgifter. Detta skydd är mycket viktigt när det gäller hederliga personer och tillgänglighet för tredje part, men inte när det gäller brottsbekämpande myndigheter som under alla omständigheter är belagda med tystnadsplikt. Det förefaller som om argument om skydd av personuppgifter förs fram för lättvindigt utan närmare eftertanke.

5.3. Vart och ett av de befintliga systemen har givetvis sitt berättigande i sin speciella sektor, men ESK anser att det saknas ett helhetsperspektiv på problemet. Det är självfallet nödvändigt att bekämpa bedrägeri som skadar EU:s (och medlemsstaternas) finansiella intressen, vilket förutsätter tillgång till informationssystem för att förebygga och bekämpa bedrägeri. Men det står också klart att problemets kärna består i att identifiera och straffa personer som ägnar sig åt bedrägeri och annan kriminell verksamhet, oavsett på vilket område de opererar. Med andra ord är den farligaste och viktigaste formen av bedrägeri den som utförs av kriminella organisationer, som ofta opererar inom alla sektorer och inte bara på skatteområdet. Slutmålet för kampen är att oskadliggöra förövarna, inte att bestraffa enskilda handlingar. Det innebär inte att man helt enkelt skall blunda för bedrägerier som utförs av enskilda aktörer - små eller stora: Om man kopplar samman systemen och gör dem tillgängliga för alla behöriga instanser är chansen att lyckas mycket större. När bedrägeri utförs av en isolerad aktör blir det också omöjligt att operera i skydd av en organisation.

6. Samarbetet mellan EU och medlemsstaterna

6.1. Det är således nödvändigt om än inte tillräckligt i sig att EU och medlemsstaterna samarbetar på samma område. Det behövs ett närmare, oförbehållsamt samarbete med rättsliga och brottsbekämpande enheter på EU-nivå (och om möjligt på internationell nivå). Principen är inte på något sätt ny utan framhävs gång på gång i kommissionens rapporter, som för övrigt inte hänvisar till grundtexten, nämligen rådets handlingsprogram, som nämns ovan i punkt 2.9. I handlingsprogrammets politiska riktlinjer nr 12 understryker rådet "behovet av att på nationell nivå utveckla ett närmare samarbete mellan skattemyndigheterna och de brottsbekämpande myndigheterna", medan det i punkt 10 framhålls att "Europol bör tilldelas operativa befogenheter" och att detta organ "så snart som möjligt" bör "vara ... behjälpligt vid arbete med granskning och utbyte av information" (mellan medlemsstaterna och kommissionen).

6.2. Kravet på en gemensam (eller samordnad) insats från skattemyndigheterna, tullmyndigheterna och polisens sida både på nationell och europeisk nivå är en av rådets politiska riktlinjer, som rådet (rättsliga och inrikes frågor) bekräftade på sitt möte så sent som den 4 oktober 1999. Denna princip har dock fått ett svagt gensvar i olika medlemsstater, som inte verkar förstå att det är bråttom att omsätta orden i handling. I rekommendation nr 2 i handlingsplanen från 1997 står det: "Medlemsstaterna och kommissionen bör, om en sådan inte redan finns, upprätta eller bestämma en mekanism för insamling och analys av data som är så konstruerad att den kan ge en bild av situationen i fråga om organiserad brottslighet i medlemsstaten och som kan bistå de brottsbekämpande myndigheterna i kampen mot den organiserade brottsligheten". Ansvaret för denna gemensamma åtgärd, som skulle ha genomförts i mitten av 1998, vilar på medlemsstaterna, rådet, Europol och kommissionen. På rådets möte i oktober 1999 togs åtgärden med bland de mål som ännu inte uppnåtts.

6.3. I rådets handlingsplan nämns dessutom behovet av en samlad bild, men man glömmer att nämna UCLAF (som fanns innan dokumentet utarbetades och som därefter har ersatts av OLAF) som ett av de organ som bidragit till brottsbekämpningen. Det är också påfallande att det dokument som inrättade OLAF inte uttryckligen hänvisar till förbindelser eller samarbete med Europol eller med andra organ som bekämpar penningtvätt. Det är kanske ett tecken på att det i vissa kretsar fortfarande finns kvar en bland polismyndigheter seglivad tendens att skilja mellan "vanliga" och "ekonomiska" brott (däribland skattebedrägeri i vid bemärkelse), vilka betraktas som olika "revir" för separata statliga myndigheter.

7. Slutsatser

7.1. Det är knappast nödvändigt att än en gång framhålla de skadliga effekterna av bedrägeri på inre marknaden: konkurrenssnedvridning, avsaknad av tillförlitliga uppgifter, skrupelfria aktörer utan affärsmoral på marknaden. Att totalt utrota bedrägeriet - eller, för att vara realistisk, att hålla det inom rimliga gränser - är en uppgift som kommissionen tycks fullfölja med övertygelse, men dessvärre med åtgärder som ofta ger intryck av att inte vara inriktade på slutmålet: att gå till botten med problemet och bekämpa organiserad brottslighet, utan att glömma bort bedrägerier som utförs av enskilda aktörer. Kommissionen bör framför allt visa större beslutsamhet och fasthet när den försvarar sina egna intressen - som ytterst också är de europeiska medborgarnas intressen - gentemot alla parter, om nödvändigt också gentemot medlemsstaterna. I praktiken måste strategin för bedrägeribekämpning bygga på en balans mellan kravet på en inre marknad utan hinder och behovet av att skydda EU:s finansiella intressen.

7.2. ESK anser för övrigt att huvudansvaret vilar på medlemsstaterna. Ett effektivt och engagerat samarbete på europeisk nivå förutsätter att varje enskild medlemsstat samordnar sin politik för brottsbekämpning på nationell nivå. Det största svårigheterna med att föra en övergripande politik tycks dock finnas i rådet. Ekofinrådet behandlar fortlöpande kampen mot bedrägeri (både organiserad och annan brottslighet), medan rådet för rättsliga och inrikes frågor särskilt ägnar sig åt förebyggande och kontroll av organiserad brottslighet, som om de båda aspekterna inte vore två sidor av samma mynt. Europeiska rådet å sin sida behandlar framför allt brottsbekämpning och framhåller behovet av ett samarbete mellan och med medlemsstaterna, men glömmer bort att inrätta en mekanism för samarbete mellan de organ som rådet själv har skapat.

7.3. I sin genomgång av situationen har ESK inte tagit upp problemet med piratkopiering och varumärkesförfalskning, som kommittén redan har behandlat i ett tidigare yttrande(15), och inte heller penningtvätt, som är ett omfattande ämne som också har behandlats i ett aktuellt yttrande(16). För tillfället vill ESK endast påpeka att penningtvätt mycket ofta utgör slutfasen vid alla typer av brott, och att identifiering av penningtvättarna kan bidra till att spåra olika kriminella organisationer, inklusive de som skadar EU:s finanser. Därför behövs det täta förbindelser mellan OLAF och de organ som undersöker penningtvätt.

7.4. ESK vill dessutom uppmärksamma en aspekt som inte har behandlats här eftersom den redan har framhållits i ett tidigare yttrande(17): Bedrägeribekämpning kan leda till en betydande minskning av svartarbete, som inte bara skadar EU:s och medlemsstaternas finansiella intressen utan också förvrider konkurrensen på inre marknaden och, paradoxalt nog, skapar arbetslöshet.

7.5. I detta yttrande har ESK koncentrat sig på bekämpning av bedrägeri med koppling till organiserad brottslighet, men kommittén är mycket medveten om att bedrägerier som utförs av enskilda personer och företag också är ett allvarligt problem som måste bekämpas med samma beslutsamhet. Det behövs också en långsiktig och omfattande insats för att återuppväcka medborgarnas känsla av samhällsansvar. Dessutom måste de åtgärder som vidtas stå i ett rimligt förhållande till kostnader och bördor för hederliga ekonomiska aktörer. Inre marknaden får inte utvecklas till en "polisstat" utan måste fungera på grundval av enkla och förnuftiga regler, en effektiv men inte överdriven kontroll och förnyat förtroende för institutionerna.

7.6. Kommittén rekommenderar därför politiska åtgärder inom följande områden:

- Att låta de försumliga medlemsstaterna stå för de undanhållna beloppen. (2.5)

- Att offentliggöra vilka de försumliga medlemsstaterna är och hur stora belopp det rör sig om. (2.7)

- Att förse Europol med operativa befogenheter och det stöd och de resurser som behövs. (2.10)

- Att se till att förseningarna, hindren och den nationella egoismen snabbt och effektivt undanröjs. (2.13)

- Att upprätta strukturella förbindelser mellan OLAF, Interpol och andra liknande undersökningsorgan världen över. (2.14)

- Att skapa ett europeiskt straffrättsligt område. (3.1)

- Att stärka kommissionens roll som "regelverkets väktare". (3.3)

- Att beakta den organiserade brottslighetens utveckling i samtliga kandidatländer och deras brottsbekämpningssystems effektivitet. (3.4)

- Att skapa ett samarbete kring rättsliga och utredningstekniska frågor med USA:s begrepp "federala brott" som model. (3.5)

Kommittén rekommenderar också konkreta åtgärder såväl i fråga om bedrägeri inom olika områden (t.ex. punktskatter på tobak och alkohol, jordbruksprodukter, tullförmånsordningarna, den gemensamma jordbrukspolitiken och momsen), som med avseende på den roll de datoriserade systemen för kontroll och bedrägeribekämpning skall spela.

Bryssel den 13 juli 2000.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Beatrice Rangoni Machiavelli

(1) KOM(1998) 276 slutlig, av den 6 maj 1998; "Skydd av gemenskapens finansiella intressen - Kampen mot bedrägerier" Årsrapport 1997, inledningen. Konceptet upprepas vid ett flertal tillfällen i årsrapporten 1998 (KOM(1999) 590 slutlig) av den 17 december 1999.

(2) Jfr KOM(1998) 717 - 1998/0329 (CNS) från december 1998, motiveringsdelen, punkt 5.

(3) Se rapporten, punkt 1.1.

(4) Se rapporten, punkt 1.2.

(5) Se rapporten 1998, punkt 1.5.1.

(6) Se rapporten 1998, punkt 1.5.1.

(7) Handlingsplan för bekämpande av den organiserade brottsligheten, EGT C 251, 15.8.1997.

(8) Jfr ovannämnda dokument, del II, politiska riktlinjer, nr 12.

(9) KOM(1998) 276 sluttig, av den 6 maj 1998, punkt 2.1, s. 14.

(10) Särskild rapport nr 8/98 om de avdelningar inom kommissionen som har ansvaret för kampen mot bedrägeri, EGT C 230, 22.7.1998.

(11) KOM(1999) 590 slutlig, punkt 2.2.1.

(12) KOM(1998) 276 slutlig, av den 6 maj 1998.

(13) Rapport från kommissionen till rådet och Europaparlamentet - Den tredje artikel 14-rapporten om tillämpningen av rådets förordning (EEG) nr 218/92 av den 27 januari 1992 om administrativt samarbete inom området för indirekt beskattning (mervärdesskatt) - KOM(2000) 28 slutlig, 28.1.2000, punkt 5.5.

(14) EGT C 296, 29.9.1997.

(15) EGT C 116, 28.4.1999.

(16) EGT C 75, 15.3.2000.

(17) ESK:s yttrande av den 27-28 januari 1999 om kommissionens meddelande om svart arbete, CES 63/99, EGT C 101, 12.4.1999.