T* -tr 
ir ä EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 29.05.1995 
KOM(95) 189 slutlig 
MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN 
TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET 
Förnuftigt nyttjande och bevarande av 
våtmarker 

\OL 
COMMUNICATION FROM THE COMMISSION 
TO THE COUNCIL AND THE EUROPEAN PARLIAMENT 
WISE l SE AND CONSERVATION OF WETLANDS 
1. The Community 5th Environmental Action Programme, "Towards Sustainability", in 
endeavouring to achieve a more sustainable balance between human activity and socio­
economic development and the resources and regenerative capacity of nature, accorded 
seven priority fields of action. One of them, the sustainable management of natural 
resources (soil, water, natural areas and coastal zones), is the object of the present 
communication, centred on one of the most important, yet most threatened habitat 
types common 10 all European Union countries: the wetlands (marsh, fen, peatland, 
or shallow water bodies). 
2. Wetlands are ecosystems of paramount importance, not only because they have 
become so rare and are so threatened, but because they perform very important 
functions, provide resources for a large number of human interests and actors in 
supporting human activities and represent a valuable cultural and natural heritage. This 
is reflected by the fact that wetlands are the only major ecosystem forming the subject 
of an international treaty, the Ramsar Convention, established over twenty years ago, 
to which all EU Member States are contracting parties, with the exception of 
Luxembourg which at present is in the process of becoming a contacting part. 
3. Due to their complex composition and structure, wetlands perform certain functions 
and generate health) vegetal, wildlife, fisheries and forest resources. The combination 
of these functions and products, together with the natural and cultural values of 
wetlands, makes these ecosystems invaluable to people. Many wetlands provide good 
opportunities for economic activities and recreation and sustain dense populations of 
fish, shellfish, cattle or wildlife. 
The functions for human societies, performed by wetlands are, notably: 
wetlands can diminish devastating effects of floods downstream, by storing 
precipitation water and releasing it later in a more even way; 
wetland vegetation stabilises shorelines, by reducing the energy of waves and 
currents: 
wetlands improve water quality, by accumulating sediments, nutrients and toxic 
substances, and under certain conditions this can be used for tertiary treatment of 
domestic waste water: 
-2 cv,-
wetlands, in particular in the form of peat bogs, can reduce carbon dioxide 
emissions, by storing large quantities of carbon; 
wetlands harbour an extraordinary diversity of habitat types and plant and 
animal species, by their complexity and dynamic functioning; 
wetlands can provide renewable resources, such as reed and salt and can sustain 
the farming offish, crayfish, waterfowl and grazing animals; furthermore many of the 
commercially exploitable fish, shellfish and crustaceans spend at least part of their life 
cycle in wetlands; 
many wetlands harbour a rich wildlife and provide important areas for 
recreational activities such as walking, birdwatching, nature photography, hunting, 
angling, swirnrning and sailing; 
4. Despite their value, the loss of wetlands is widespread; available information indicates 
that approximately two thirds of all European wetlands existing at the beginning of 
this century have since been lost. 
In the European Union, the following wetland types have suffered from substantial 
loss of surface: 
rivers and floodplains have paid a heavy tribute to hydraulic protection works; 
wet meadows, flooded grasslands and temporary freshwater marshes have 
suffered an extensive loss due to dam building, drainage and transformation into dry 
pastures and arable land; l 
saltmarshes have been progressively reclaimed for conversion into arable or 
industrial land; 
peatlands have been considerably destroyed through unsustainable peat 
extraction and afforestation. 
The remaining wetlands suffer from the following types of degradation: 
excessive quantities of nitrogen and phosphorus from urban sewage and 
agricultural runoff often causes eutrophication; 
increasing consumption of groundwater, for irrigation and drinking, threatens 
to dry out many wetlands; 
the building of dams upstream may cause coastal erosion due to the lack of 
sediment inflow. 
- 3 cc-
5. The Union's involvement in wetland conservation followed the United Nations 
Conference on the Human Environment held in Stockholm in 1972 and started with 
the first Environmental Action Programme adopted in 1973. 
In 1979, Council Directive 79/409/EEC on the conservation of wild birds was adopted, 
requiring Member States to pay particular attention to the protection of wetlands. 
Between 1984 and 1992, under Council Regulations (EEC) N° 1872/84 and 2242/87 
on actions by the Community relating to the environment (ACE) and Council 
Regulation (EEC) N° 3907/91 on actions by the Community relating to nature 
conservation (ACNAT),nearly two thirds of the funds (i.e. over 27 million ECUs) 
were allocated to 60 projects providing an incentive to maintain, restore or improve 
wetland sites. Many of these sites are classified as Special Protection Areas (under 
Council Directive 79/409/EEC) and/or designated under the Ramsar Convention on 
Wetlands of International Importance. 
Other Community Initiatives and Council Regulations, such as ENVIREG, MEDSPA 
and NORSPA, supported several projects related to wetland conservation through 
water management measures. 
Since 1992, Council Directive 92/43/EEC on the conservation of natural habitats and 
of wild fauna and flora highlights, amongst others, lagoons, Mediterranean temporary 
ponds, active bogs, wet meadows and calcareous fens as conservation priorities. 
At the same time, the European Community adopted Council Regulation (EEC) 
N° 1973/92 creating a financial instrument for the environment (LIFE). Although the 
funds made available for nature conservation under this Regulation are very limited 
compared to funds under other Union policies having an impact on wetlands, in 1992, 
1993 and 1994, grants totalling about 30 million ECU were allocated to wetland-
related projects under LIFE. 
6. The Treaty on the European Union introduced in 1993, as a principal objective, the 
promotion of sustainable growth respecting the environment. This includes an 
environmental policy that aims at a high level of protection, the requirements of which 
must be integrated into other Community policies. In this spirit, the Fifth 
Environmental Action Programme "Towards Sustainability", has been formulated. The 
concept of sustainability laid down in that programme is identical to sustainable 
utilisation, compatible with the conservation of natural resources, and thus corresponds 
to the principle of the wise use of wetlands as defined by the Ramsar Convention. 
Environmental responsibilities are shared by all economic players, including public 
authorities, public and private enterprises, and, above all, the general public. It must 
be clearly seen that the maintenance of well functioning wetland ecosystems depends 
more on successfully implementing this principle than the single conservation of 
wetland reserves. Without this having been spelt out explicitly until now, the European 
Union's involvement in the wise use and conservation of wetlands mainly depends 
on implementing sustainable structural measures and policies. 
- 4ÖL-
7. There have been, in the past, some facts leading to the conclusion that the European 
Union should dispose a comprehensive approach to the wise use and conservation of 
wetlands laid down in a single document. On a number of occasions, the European 
Parliament expressed its concern regarding wetland conservation; e.g. several Oral and 
Written Questions dealt with the need to have a clear Community wetland policy, to 
promote the wise use of wetlands and to make available special economic aid for the 
conservation of wetlands (H-1056/91, W.Q. 2543/91 and 701/92). 
Since 1987, the Commission involved itself more intensively in the integrated 
management of wetlands, in particular those of Mediterrane.au type (Doc. C(87)2291 
final). 
Recent European Court rulings ackowledge the obligation of Member States to pay 
particular attention to the protection of wetlands (Cases C-57/89 and C-355/90). 
Recognizing the very critical situation of Europe's wetlands and the urgent need for 
action in the perspective of their sustainable development, the Commission has 
included in the 1994 work plan for the implementation of the 5th Environmental 
Action Programm the preparation of the present Commission Communication to the 
Council and the European Parliament on Wise use and conservation of wetlands. 
8. This Commission Communication provides a strategic basis for such a policy aiming 
at the sustainable use of wetland resources and the conservation of their functions and 
values for future generations. It not only considers the territory of the European Union 
but also Community programmes and policies for co-operation with countries in the 
Mediterranean and Baltic regions (LIFE-International), in Central and Eastern Europe 
and Asia (PHARE, TACIS), with African, Caribbean and Pacific countries (ACP), and 
with Asian and Latin American countries (ALA), as well as global commitments, thus 
also fully corresponding to the principles laid down in the "Agenda 21". 
The Communication explains that wetlands are components of natural landscapes, that 
they perform specific functions, that they support human activities, and that they 
represent a cultural and natural heritage (Chapter I); summarises briefly how the 
European Community became involved with wetland matters and refers to the fact that 
wetland conservation requirements need to be integrated in all Union policies both 
within and outside the EU territory (Chapter II); spells out current issues that affect 
wetlands in a negative way and provides an outline of the actions that need to be 
taken to stop and reverse the loss and further degradation of wetlands in Europe and 
world-wide (Chapter III); mentions specific measures to be taken in a number of 
strategic areas towards a concerted policy and action to address the social, economic 
and political causes of wetland loss and degradation (Chapter IV); describes how to 
integrate the above measures into major Union policies (Chapter V); finally it provides 
resulting conclusions and policy lines. 
KOMMISSIONENS MEDDELANDE 
TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET 
Förnuftigt nyttjande och bevarande av våtmarker 
Inledning 
I. Europas våtmarker och deras problem 
* Våtmarkernas ekosystem 
* Sammanlänkade våtmarkslägen 
*Våtmarkernas värden 
* Förlust och förfall av våtmarker 
II. Unionens medverkan i bevarandet av våtmarker 
III. Nyckelfrågor rörande våtmarksfrågor 
* Stopp för och återställande från dränering och förstöring av våtmarker 
^Minskning av våtmarksföroreningar 
*Återställande av våtmarker 
*Nyttjande av hållbara våtmarksresurser 
* Integrering av skötsel och våtmarksfunktioner 
IV. Strategiska inriktningar 
* Integrering av vatten- och våtmarksförvaltning 
* Förvaltning av stora och internationella floder 
* Förvaltning av kustzoner 
* Förbättring av rättsliga instrument för bevarande av våtmarker 
* Förbättring av ekonomiska instrument 
*Stöd åt forskning och övervakningsverksamhet inbegripet ett förnuftigt 
användande av forskningsrön 
* Förbättring av information och medvetenhet 
* Yrkesutbildning av våtmarksexperter 
* Bevarande av betydelsefulla våtmarkslägen 
V. Integrering av EU:s politik 
*Mot en hållbar utveckling 
* Integrering av jordbruk och bevarande av våtmarker 
* Fiskeripolitik och vattenbruk 
* Regional utvecklingspolitik 
* Sammanhållningsfonden 
* Infrastruktur för transport 
* Turism 
* Europeiska unionens politik för internationellt samarbete, utveckling 
och handel 
VI. Slutsatser och rekommendationer 
* Allmänna fakta 
* Europeiska unionens politik för våtmarker 
* Avslutande slutsatser 
(o ex. 
Figur 1: Beräknade nyligen gjorda förluster i några länder i Europeiska 
unionen 
Figur 2: Förbrukning av kvävehaltiga gödningsmedel i Europeiska 
unionen 
Figur 3: Beräknad total tillbakagång av vatten i Europeiska unionen 
Tabell 1: Eutrofiering inom olika vattenekosystem i Europeiska unionen 
Bilaga 1: Jämförelse mellan hur våtmarker klassificeras i Ramsar och 
CORINE 
Bilaga 2: Riktlinjer för ett förnuftigt nyttjande av våtmarker 
Exempel på budgetposter och särskilda våtmarksanknutna projekt: 
Post A: Forskningsprogram anknutna till våtmarker 
Post B: ACNAT-förordningen: MedWet-programmet 
Post C: ACE våtlandsanknutna projekt, sammandrag 
Post D: Miljömässigt känsliga områden: Somersets fält och hedar 
Post E: Jordbruksmiljöförordningen: Östra La Mancha 
Post F: Studier till stöd för fiskerier i Medelhavsområdet 
Post G: Gemenskapsinitiativet ENVIREG: Guyanas kust 
Post H: Gemenskapsinitiativet INTERREG: Lavezzi/Magdalenöarna 
Post I: Sammanhållningsfonden: Irländska torvmossar 
Post J: Turism och miljö 
Post K: MEDSPA-projekt i Medelhavsområdet 
Post L: LIFE-projekt utanför EU i Östersjön 
Post M: PHARE-projekt i Central- och Östeuropa 
Post N: Projekt i länderna inom AVS, ALA och Medelhavsområdet 
Hänvisningar 
INLEDNING 
Med våtmarker förstås vanligen områden som består av sumpmarker, kärr, 
torvmossar eller vatten, naturliga eller konstgjorda, permanenta eller 
tillfälliga eller har ett vatten som är stillastående eller rinnande, 
sött, bräckt eller salt, inklusive havsvatten vars djup vid lågvatten 
inte överstiger sex meter1. De flesta människor känner till våtmarker i 
något utförande eller någon form även om termen våtmark först nyligen 
kommit att användas i större utsträckning. Bydammen eller ån, sjön eller 
flodmynningen på orten är bara några exempel. Under tusentals år har 
floddalar och översvämningsslätterna kring dem fungerat som centra för 
mänsklig befolkning med många framstående och sofistikerade 
stadskulturer. Slätternas jordar inbragte väldiga skördar och de 
fortsätter att vara viktiga för hälsa, välfärd och säkerhet för miljoner 
människor.' 
Våtmarker är ekosystem av utomordentlig betydelse, inte bara för att de 
har blivit så sällsynta och är så hotade, utan därför att de fyller 
mycket betydande funktioner, förser ett stort antal av människans 
intressen och aktörer med resurser genom att de stödjer människans 
verksamheter och representerar ett värdefullt kultur- och naturarv. Detta 
speglas av det faktum att, förutom den . antarktiska kontinenten, 
våtmarkerna är de enda större ekosystem som utgör föremål för en 
internationell traktat, Ramsarkonventionen2, som upprättades för över 
tjugo år sedan och i vilken alla EU: s medlemsstater3 är fördragsslutande 
parter. 
Våtmarker har uppenbarligen ett ekonomiskt värde i form av att de utgör 
en sorts naturlig infrastruktur. Den uppskattning av deras ekonomiska 
värde, som borde finnas, saknas emellertid helt och hållet eftersom de 
nyttigheter och förmåner, som våtmarkerna ger, huvudsakligen erhålls utan 
att de kostar något. Detta förmådde OECD för några år sedan att undersöka 
bristen på marknadsmekanismer inom fältet för nyttjande och bevarande av 
våtmarker och deras resurser4. 
Konferensen med de fördragsslutande parterna till Ramsarkonventionen har 
definierat det förnuftiga nyttjandet av våtmarker som "människors 
nyttjande, så att de ger den största varaktiga nyttan för nuvarande 
generationer samtidigt som man vidmakthåller deras förmåga att tillgodose 
framtida generationers behov och förväntningar^1 , detta "på ett sätt som 
är förenligt med vidmakthållandet av" deras "fysiska, biologiska eller 
kemiska beståndsdelar såsom jord, vatten, växter, djur och näringsämen 
samt växelverkan mellan dem." (Se bilaga 2) . Följaktligen är det 
förnuftiga nyttjandet av våtmarker identiskt med ett hållbart nyttjande 
jämfört med bevarandet av naturresurser och det motsvarar sålunda 
begreppet hållbarbarhet såsom det fastställs i gemenskapens femte 
handlingsprogram för miljön5. 
1 Definitionen ges i Konventionen om våtmarker av internationell 
betydelse, särskilt som livsmiljö för våtmarksfåglar, artikel 1.1. 
2 Efter den iranska städ där den upprättades den 2 februari 1971. 
Se dess fullständiga beteckning under not 1) . 
3 Utom Luxemburg som för närvarande är i färd med att bli en 
fördragsslutande part. 
4 OECD (1992), Misstag av marknaden och regeringen i fråga om 
miljöförvaltning, våtmarker och skogar, Paris 
5 EGT nr L 138, 17.5.1993. 
I dag påverkas våtmarkernas hela vattenupptagningsområden av människans 
verksamheter. Våtmarkerna är nu bland de mest hotade ekosystemen och 
landskapen, huvudsakligen som en följd av dränering, landåtervinning, 
förorening och överutnyttjande av våtmarksresurser. Det uppskattas att 
två tredjedelar av Europas våtmarker har försvunnit sedan början av vårt 
århundrade och de har huvudsakligen gått förlorade genom 
utvecklingsprocesser som inte tillräckligt beaktat våtmarkernas 
funktioner och värden. 
Under de senaste tjugo åren har Europeiska gemenskapen antagit en mängd 
olika rättsakter som syftar till att skydda och återställa miljön i 
avsikt att stadigt förbättra levnadsstandarden för dess människor. Detta 
har omfattat viktiga åtgärder för att främja bevarandet av våtmarker och 
särskilt gäller detta rådets direktiv om bevarande av vilda fåglar 
(79/409/EEG)6 och mera nyligen om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur 
och växter (92/43/EEG)7. Rådets direktiv om rening av avloppsvatten från 
tätbebyggelse (91/171/EEG)8 och om skydd mot att vatten förorenas av 
nitrater från jordbruket (91/676/EEG)9 bidrar i hög grad till att 
förbättra vattenkvaliteten, en nyckelfråga för bevarandet av våtmarker. 
Det femte handlingsprogrammet för miljön med politik och åtgärder Mot en 
hållbar utveckling riktar sig till alla nyckelaktörer i det europeiska 
samhället för att de skall spela sina roller vid skapandet av ett 
hållbart samhälle grundat på principerna om delägarskap och delat ansvar. 
Emellertid har vi ännu inte nått den nivå som krävs för att stabilisera 
våtmarksförhållandena, vilket också slagits fast i en rapport nyligen med 
en utvärdering för Frankrikes10 _del som företagits för franska regeringens 
räkning och godkänts av den. Även med ett optimistiskt synsätt och med 
en radikalt förbättrad och ambitiös förnyelsepolitik är det bästa man kan 
uppnå inte mer än att under några år från nu sakta in den negativa 
tendens som observeras. Detta förhållande gör att det är ännu mycket mera 
angeläget att föra en kraftfull politik till förmån för ett förnuftigt 
nyttjande och bevarande av våtmarker. 
Detta dokument lägger en strategisk grund för en politik som syftar till 
ett hållbart utnyttjande av våtmarksresurser och bevarande av 
våtmarkernas funktioner och värden för kommande generationer. Det berör 
inte bara Europeiska unionens territorium utan också gemenskapens 
handlingsprogram och politik för samverkan med länder i regionerna vid 
Medelhavet och Östersjön (LIFE-International), i Central- och Östeuropa 
och Asien (PHARE och TACIS), med staterna i Afrika, Västindien och 
Stillahavsområdet (AVS) och med de asiatiska och latinamerikanska 
länderna (ALA) även i fråga om världsomspännande åtaganden. Dokumentet 
ansluter således helt till de principer som fastställs i Agenda 21. 
Meddelandet är uppbyggt på följande sätt: 
Kapitel I förklarar att våtmarker är delar av naturliga landskap, att de 
fyller särskilda funktioner, att de är ett stöd för människans 
verksamheter och att de utgör ett kultur- och naturarv. De flesta 
våtmarker har redan gått förlorade och de som är kvar lider av förfall 
6 EGT nr L 103, 25.4.1979, s. 1. 
7 EGT nr L 206, 22.7.1992, s. 7. 
8 EGT nr L 135, 30.5.1991, s. 40. 
9 EGT nr L 375, 31.12.1991, s. 1. 
10 Environnement actualité N' 122, Sept.90, Supplément Spécial 
Plan national pour l'environnement ISBN 2-11-086801-5 
Kapitel II sammanfattar kortfattat hur Europeiska gemenskapen blev 
delaktig i våtmarksfrågor och hänvisar till den omständigheten att krav 
på bevarande av våtmarker behöver integreras i all unionspolitik både 
inom och utom unionens territorium. 
Kapitel III tar upp aktuella frågor som påverkar våtmarker på ett 
negativt sätt och skisserar åtgärder som behöver vidtas för att sätta 
stopp för och återställa förlusterna och vända det fortsatta förfallet 
av våtmarker i Europa och världen i övrigt. 
Kapitel IV omnämner särskilda åtgärder som skall vidtas på ett antal 
strategiska områden för att nå en gemensam politik och åtgärdsinriktning 
mot de ekonomiska och politiska orsakerna till förlust och förfall av 
våtmarker. 
Kapitel V beskriver hur de ovan beskrivna åtgärderna skall integreras i 
viktigare unionspolitik. 
Till sist finns slutsatser och politiska riktlinjer i kapitel VI. 
I 
EUROPAS VÅTMARKER OCH PROBLEM 
VÅTMARKERNAS EKOSYSTEM 
Det finns en mycket stor mångfald av våtmarkstyper. Att klassificera dem 
på ett entydigt sätt är inte lätt på grund av deras komplicerade 
uppbyggnad, dynamiska egenskaper och svårigheten att precist fastställa 
deras föränderliga gränser. De fördragsslutande parterna till 
Ramsarkonventionen antog ett klassificeringssystem för våtmarker vilket 
omfattar 35 kategorier11. 
Biotopklassficeringssytemet CORINE som, vid tillämpningen av rådets 
beslut 85/338/EEG om antagande av kommissionens arbetsprogram för 
genomförande av ett informationssystem för tillståndet för miljön och 
naturresurserna i gemenskapen (CORINE - Samordning av miljöinformation)12, 
har utarbetats för att identifiera och konsekvent beskriva lägen av 
större betydelse för naturens bevarande, är huvudsakligen grundat på 
växtlighetens beskaffenhet och omfattar omkring 20 typer av livsmiljöer 
av våtmarkstyp. En jämförelse av de bägge klassificeringssystemen görs 
i bilaga 1. 
För enkelhetens skull kan våtmarker i Europa delas in i sju olika större 
våtmarkstyper : 
Havs- och kustvåtmarker 
Det finns en mångfald livsmiljöer av våtmarkstyp längs flacka kuster. 
Kustströmmar bildar remsor av sand och klappersten som kan isolera 
bräckta laguner och tillfälliga dammar. Vidsträckta lerbankar, isolerade 
lösa dyner, saltsumpmarker och ängar är typiska våtmarker längs kusterna 
mot Atlanten och Nordsjön. Det dansk-tysk-nederländska Waddenhavet är den 
till ytan största våtmarken (8 000 km2) inom Europeiska unionens 
territorium. Alltsedan forna tider har stora bräckta till salthaltiga 
laguner givit det skydd som behövs för att bygga hamnar och utveckla 
betydande handelsstäder såsom Venedig i Medelhavet och Gdansk i 
Östersjön. 
Flodmynningar och deltan 
Flodmynningar är platser där floder breddas på väg ut i havet och får ett 
mellanläge i salthalt och där tidvattnet är en viktig regleringsfaktor. 
Flodmynningar är på grund av det näringsrika vattnet vanligen mycket 
produktiva och utnyttjas ofta av ungfisk som uppväxtområden. I Europeiska 
unionen förekommer de huvudsakligen längs kusterna vid Atlanten, 
Irländska sjön och Nordsjön. Stora centra för människans handel och 
kultur har utvecklats i närheten av flodmynningar, till exempel London 
vid Themsen eller Rotterdam, Antwerpen och Gent vid flodmynningssystemet 
för Rhen, Maas och Schelde. Ler- och sandbankar, som är ovan vattenytan 
vid lågvatten, saltsumpmarker och klippuddar kompletterar omfånget av 
livsmiljöer i våtmarkerna. Medelhavet är särskilt att notera för sina 
11 1975 rekommenderade kommissionen medlemsstaterna att ansluta 
sig till Ramsarkonventionen: Rekommendation 75/66/EEG, EGT nr L 21, 
28.1.1975. 
12 EGT nr L 176, 1.9.1985. 
floddeltan som har kunnat utvecklas utan att störas av tidvattensrörelser 
vid de sedimentrika flodernas utlopp. De består vanligen av system av 
laguner, sumpmarker, sjöar, tillfälliga dammar, flodkanaler, 
konstbevattnat jordbruk och grunda kustzoner. Europeiska unionens bäst 
kända deltan finns vid Camargue (Rhone), Ebro, Po och Evros. 
Floder och översvämningslätter 
De periodiska översvämningarna på området mellan flodbanken och den högre 
belägna marken vid randen av dalen var vanligt förekommande företeelser 
vid många europeiska floder och strömmar. Mycket få floder tillåts 
fortfarande periodiskt breda ut sig över översvämningsslätter som 
omfattar tillfälliga sand- och grusbankar, våtmarksängar, gräsbevuxna 
sumpmarker, översvämmad skog och oxoksflodsjöar. Där översvämningarna har 
reglerats återstår bara små områden av flodnära skogar. Den franska 
floden Loire är troligen en av de sista återstående floderna med 
avsevärda delar kvar av sina översvämningsslätter. 
Sjöar 
Sjöar och dammar kännetecknas av sina öppna vattenytor. De bildas i 
sänkor med illa dränerade jordar eller som en följd av geologiska 
sprickor, jordskred eller glaciärernas rörelser. De flesta europeiska 
sjöar är permanenta med sötvatten men det är vanligt, särskilt i 
Sydeuropas varma medelhavsklimat, med tillfälliga sjöar med bräckt 
vatten. Längs grunda sjöstränder möjliggör ljus som tränger ned till 
botten att det utvecklas rotad växtlighet som skapar biologiskt rika 
övergångszoner mellan öppet vatten och torrt land. 
Sötvattens svamparker 
Sumpmarker med sötvatten är vanliga överallt där grundvatten, ytkällor, 
bäckar eller diken ofta orsakar översvämningar eller mer eller mindre 
ständigt grunt vatten. Sötvattenssumpmarkernas vida utbredning och 
variation är en av orsakerna till den mängd av termer som används för att 
beskriva dem. Några av de större har stillastående vatten under större 
delen av året och utvecklar ofta likformiga bestånd av kaveldun och vass. 
Torvmossar 
Vid förhållanden med låga temperaturer, vattenavtappning och syrebrist 
ansamlas döda växtdelar som torv. Om dräneringen av vatten förhindras och 
torvmängderna får växa till sig, uppstår typiska träsk och mossar. Av 
klimatskäl förekommer torvmossar huvudsakligen i de fuktigare områdena 
vid Atlanten och norrut men också i de alpina och kontinentala delarna 
av Europa. Många torvmossar är så känsligt balanserade att till och med 
mycket små förändringar i de miljömässiga förhållandena kan orsaka 
avsevärda förändringar eller förfall. Torvjordar förekommer fortfarande 
ofta i dränerad jordbruksmark på tidigare våtmarkslägen. * 
Av människan skapade våtmarker 
Tidigare och nuvarande mänsklig verksamhet har skapat olika typer av 
våtmarker som är av visst intresse för särskilda växter och djur. 
Ostörda, övergivna och återställda delar av grustag och andra utgrävda 
hålrum ger en mångfald av livsmiljöer. Stora delar av traditionella och 
industriella saltbassänger vid Medelhavets och Atlantens kuster är 
viktiga vilolägen för återhämtning för flyttfåglar och livsviktiga 
häckningsmarker för kolonier av häckfåglar. Det biologiska värdet av 
reservoarer beror mycket på hur deras stränder sluttar och hur deras 
vattennivåer varierar. Risfält kan utgöra intressanta livsmiljöer så 
länge de inte förorenas av kemiska medel från jordbruket. 
SAMMANLÄNKADE VATMARKSLÀ6EN 
Sammanlänkningen av olika våtmarker är ett viktig förhållande. Detta har 
redan konstaterats i fråga om de lägen som regelbundet fungerar som 
kritiska förbindelsepunkter under våtmarksfåglarnas årliga flyttningar. 
För några typer av våtmarker, särskilt i Medelhavsområdet, är 
förhållandena vid enskilda lägen mycket svårförutsägbara eftersom de 
hydrauliska och biotiska förhållandena ständigt förändras i tid och rum 
som en följd av de skiftande väderleksförhållandena, nämligen de 
säsongsvisa hydrologiska kretsloppen. Medelhavsklimatet kännetecknas av 
en fyra till fem månaders torrtid under vilken många våtmarker är 
tillfälligt torra. Förlängda torrtider om tre till fem år kan också 
inträffa i Medelhavsområdet vilket medför att grunda laguner och 
översvämningsslätter kvarstår uttorkade under en lång följd av år. I 
dessa situationer är det viktigt för bevarandet av vatten- och amfibiska 
arter av växt- och djurliv, att ha en stor mängd av alternativa våtmarker 
tillgängliga som under dessa ofördelaktiga förhållanden kan säkerställa 
överlevnaden för dessa arter. 
Av dessa skäl bör våtmarker inte bedömas enskilt utan som ett led i 
bildandet av ett världsomspännande sammanhängande nät av våtmarker, ofta 
mellan avlägset belägna områden. 
VÅTMARKSVÄRDEN 
Samverkan mellan de huvudsakliga våtmarkselementen (vatten, jordmån, 
näringsämnen, växter och djur) gör det möjligt för våtmarkerna att fylla 
vissa funktioner och främja en tillväxt av friska resurser av växtlighet, 
vilda djur, fisk och skog. Kombinationen av dessa funktioner och 
produkter tillsammans med våtmarkernas natur- och kulturvärden gör dessa 
ekosystem ovärderliga för människorna. Många våtmarker ger goda 
möjligheter till ekonomisk verksamhet och rekreation och de försörjer 
kraftiga bestånd av fisk, boskap eller vilda djur. 
Våtmarker fyller särskilda funktioner 
Våtmarker är komplicerade naturliga ekosystem som fungerar enligt 
grundläggande fysiska, kemiska och biologiska lagar. Inverkan på deras 
rätta ekologiska fungerande kommer oundvikligen att påverka de funktioner 
dessa system fyller för människans samhällen och detta gäller särskilt 
i följande fall: 
* Genom att magasinera regnvatten och senare släppa ut det på ett jämnare 
sätt kan våtmarker minska förödande effekter av översvämningar längre ned 
längs floden. Så t.ex. medförde den kanalisering av Rhen • för 
översvämningskontroll, som hade börjat redan på 1700-talet, avsevärda 
förluster av våtmarker. Mera nyligen ledde byggandet av dammar för 
vattenkraftsanläggningar i övre Rhen på 1950-talet till att 13 000 hektar 
av naturliga översvämningsslätter förstördes. Därefter ökade hastigheten 
och intensiteten i översvämningarna nedströms och utsatte flera stora 
städer för större risker. Av säkerhetsskäl var det nödvändigt att åter 
bygga upp konstgjorda 'bromsande bassänger för att magasinera 
överskottsvatten under ovanligt kraftiga vattenflöden. Det vatten som 
magasineras och släpps bidrar till att förhindra uttorkning under 
torrtider och tider av hög efterfrågan för jordbruksbevattning. Det kan 
vidare återställa grundvattennivån där det är risk för överanvändning 
genom pumpning. 
* Våtmarkernas växtlighet förstärker strandlinjer och konsoliderar jorden 
genom att minska kraften i vågor och strömmar samtidigt som rötter håller 
fast bottensedimentet. I Förenade kungariket visade det sig att 
konstruktionen med havsvallar, som skyddas av saltsumpmarker, blir 
ungefär tjugo gånger billigare än underhållet av havsvallar utan skydd 
av saltsumpmarker. Denna skyddande funktion är av särskild vikt i områden 
som ligger under havsnivå och/eller är utsatta för stigande havsnivåer. 
I delar av östra England, där höjningen av havsnivån för närvarande är 
5 mm. netto årligen och havsvallar och klapperstensdammar är i stort 
behov av förbättring och reparation, överväger kustingenjörerna på allvar 
att återställa kustens saltsumpmarker som ett kostnadseffektivt 
alternativ till det traditionella försvaret mot havet. 
* Våtmarker förbättrar vattenkvaliteten. De tjänar som dammar där 
sediment och giftiga ämnen kan ansamlas. Om det finns vass och gräs som 
kan sakta in en flods flöde, ökas möjligheterna för ansamling. Våtmarker 
behåller näringsämnen, av största betydelse kväve och fosfor, genom att 
ackumulera dem i jorden och lagra dem i växtligheten självt. Under vissa 
förhållanden kan detta användas för rening i tredje hand av avloppsvatten 
från hushållen varvid ett hektar av sumpmark räcker för att filtrera bort 
kväve lika effektivt som ett reningsverk som är tillräckligt för 500 
människor. Våtmarker återställer ofta grundvattennivån. Bevuxna våtmarker 
kan fungera som buffertar för att förhindra näringsämnen från jordbruket 
att nå vattenförråd som förser människan med dricksvatten. Utsläpp av 
näringsämnen under vintern, när våtmarksväxter dör, innebär ett viktigt 
stöd för fiskodling och uppväxtområden för ungfisk. 
* Våtmarker, i synnerhet i form av torvmossar, har förmågan att lagra 
stora mängder kol, en omständighet som kan minska utsläppen av den 
koldioxid i atmosfären som är orsak till växthuseffekten. 
* Våtmarker erbjuder livsmiljöer för en stor mängd vatten- och 
våtmarksberoende växt- och djurarter. Även om de bara täcker en mindre 
procent av landytan, har våtmarkerna en utomordentlig mångfald av 
livsmiljötyper och växt- och djurarter av vilka många inte finns någon 
annanstans. Dessutom fungerar våtmarkerna som spridnings- och 
flyttningskorridorer och som språngbrädor för många arter. Detta gynnar 
koloniserandet av nya livsmiljöer och det genetiska utbytet för att 
vidmakthålla livskraftiga bestånd av fiskar och våtmarksfåglar. 
Våtmarker utgör ett stöd för människans verksamheter 
* Många av de kommersiellt exploaterbara kustarterna av fisk, skal- och 
kräftdjur tillbringar åtminstone en del av sina liv i våtmarker. Det är 
absolut nödvändigt att som stöd för kommersiella fiskerier ha ett 
oavbrutet nät av våtmarkslägen från kustlaguner och flodmynningar till 
uppströms romläggningsplatser. Det dansk-tysk-nederländska Waddenhavet 
är en viktig uppväxtplats för rödspätta, multe och sjötunga och utgör 
urspungsplatsen för 80 respektive 50 procent av nordsjöfiskeriernas 
fångster av dessa arter. 
* Förnybara våtmarksresurser såsom vass och salt exploateras för att 
användas av människan. Våtmarkerna kan hållbart tåla odling av fisk, 
kräftor, våtmarksfåglar och gräsätande djur. Om detta görs på ett 
uthålligt sätt, bidrar dessa verksamheter till- underhållet av enastående 
ekosystem med stor biologisk mångfald. 
8 
* Många våtmarker hyser ett rikt vilt djurliv och utgör viktiga områden 
för rekreationsaktiviteter som vandring, fågelskådande, 
naturfotografering, jakt, fiske, simning och segling. Över 800 000 
människor besöker årligen de våtmarker som sköts av Wildfowl and Wetlands 
Trust, en brittisk icke-statlig organisation som ägnar sig åt 
våtmarksbevarande. Omkring 250 000 människor besöker ön Terschellings 
kustdyner och våtmarker i den nederländska delen av Waddenhavet varje år. 
De representerar 2,5 miljoner turistnätter, en betydande ekonomisk faktor 
för öns befolkning om 4 600 människor. 
* I ekonomiskt hänseende har våtmarksintäkterna beräknats utgöra nästan 
5 000 ecu per hektar och år för Waddenhavet, och över 50 000 ecu per 
hektar och år för en saltsumpmark med spartiniagräs vid Atlanten. 
Våtmarkerna utgör ett kultur- och naturarv 
Våtmarker har särskilda egenskaper i form av sin biologiska mångfald, 
sitt landskapsvärde och genom att de utgör ett kulturarv. Dessa 
egenskaper upplevs inte omedelbart utan ses som ett våtmarkernas 
inneboende egenvärde som uppskattas av många människor. Under 
århundradena har människor som bor intill våtmarker utvecklat hållbara 
tekniska metoder för att exploatera de resurser som finns hos 
våtmarkerna, och drar på så sätt nytta av den särskilda miljö som 
våtmarkerna erbjuder. 
De tjänster som våtmarkerna tillhandahåller och de funktioner som de 
fyller försummas ofta och anses vara kostnadsfria när utvecklingsplaner 
utformas. Våtmarkernas existens och värden inses ofta först när de har 
gått förlorade genom lägenas förstöring och förfall. 
FORLUST OCH FORFALL AV VÅTMARKER 
Förlusterna av våtmarker är geografiskt vitt spridda men olikheter i 
terminologi och typer av data mellan länderna förhindrar ännu en noggrann 
analys. Emellertid tyder tillgänglig information på att uppskattningsvis 
två tredjedelar av de våtmarker som fanns i Europa vid början av seklet 
har gått förlorade (Bild 1 visar några exempel från olika länder). 
Följande våtmarkstyper inom Europeiska unionen har i fallande ordning 
förlorat ansenliga arealer: 
Floder och våtmarker på översvämnings slätter har betalat ett högt pris 
till förmån för arbeten med vattenkraft och översvämningsskydd. Redan i 
början av detta sekel fanns det bara ett fåtal orörda flodsträckor kvar 
och trots detta planeras till och med i dag nya dammar och 
vattenkraftsanläggningar för de sista oreglerade floddelarna. Flodnära 
skogar har genomgått en drastisk minskning i storlek över hela Europa och 
det finns i många länder bara mycket små skogsremsor kvar. Av de 40 000 
hektar flodnära skogar som fanns på Elsassidan av Rhen 1830, finns det 
bara 8 500 hektar kvar i dag och av dessa är det bara 400 hektar söm 
fortfarande översvämmas vid högvatten. 
Våtängar, översvämmade gräsmarker och tillfälliga sumpmarker med 
sötvatten utnyttjades traditionellt som betesmarker och var vitt spridda 
över hela Europa. Efter kriget orsakade förändrade jordbruksmetoder 
omfattande förluster av denna typ av livsmiljö på grund av dammbyggandet 
i floderna vilket åtföljdes av dränering och omformning av våtängar till 
torra betesmarker och odlingsbar mark. Under 1970-talet var de årliga 
förlusterna omkring 2 400 hektar i Danmark, 4 000 till 8 000 hektar i 
England och Wales och 10 000 hektar i Frankrike. 
Saltvättenssumpmarker har i ökande omfattning under många århundraden 
tagits i anspråk för att göras om till jordbruks- eller industrimark. 
Omfattningen av saltssumpmarker i Förenade kungariket har halverats sedan 
programmet för att göra dem odlingsbara började på medeltiden. I 
Waddenhavsområdet gick 20 000 hektar saltsumpmarker förlorade mellan 1950 
och 1984 med en återstående total yta om 40 000 hektar. I Rhonedeltat 
minskade saltsumpmarkerna från 23 900 hektar till 10 400 hektar mellan 
1942 och 1984. 
Torvmossar har i avsevärd omfattning förstörts genom icke hållbar 
utvinning av torv och beskogning med 60 procent kvar av deras största 
utsträckning. I norra Tyskland har hälften av torvmossarna försvunnit med 
300 000 hektar kvar. I Förenade kungariket finns det mindre än 6 200 
hektar kvar av oskadade tillväxande högmossar och det utgör bara 6 
procent av den ursprungliga omfattningen. I Nederländerna utgör de 
återstående högmossarna tio procent av den areal som fanns vid början av 
seklet. f 
De kvarvarande våtmarkerna lider av förfall 
Följande exempel ger en uppfattning om olika former av pågående förfall 
som påverkar de kvarvarande våtmarkerna. 
* Våtmarkernas ekossystems rätta fungerande påverkas ofta indirekt av 
människans aktiviteter inom våtmarkernas upptagningsbäcken. Många 
våtmarker får ta emot ovälkomna överskottsmängder av kväve och fosfor 
från tätorternas avlopp och jordbrukets diken. Utsläppen av föreningar 
(t.ex. C02, Dimetylsulfid, H2S m.m.) påverkar luftkvaliteten och kan 
drastiskt ändra ekologin i våtmarkernas ekossystem genom atmosfäriskt 
nedfall av föroreningar såsom surt regn. Ofta har denna påverkan sitt 
ursprung utanför upptagningsområdet. 
* Under 1970-talet ökade förbrukningen av kvävegödningsmedel dramatiskt 
i Europeiska gemenskapens medlemsstater i syfte att öka 
jordbruksproduktionen (bild 2). Följaktligen blev vattnet i ett växande 
antal våtmarkslägen alltför mättade med fosfor och kväve, en process känd 
som eutrofiering. Detta medförde en spridning av oönskad växtlighet och 
framkallade en algblomning som i sin tur resulterade i syrebrist och 
produktion av toxiner. Bristen på syre och närvaron av toxiner framkallar 
massdöd av fisk och förstör det viktiga beståndet av mikroskopiska alger 
och encelliga organismer som underhåller ekosystemets normala fungerande. 
Eutrofieringsfenomenet är vitt spritt och ökar i hela Europeiska unionen 
(bild 1). 
10 
Nederländerna 
55 % förlorat mellan 
1950 och 1985 Frankrike 
67% förlorat 
sedan omkring 1900 Tyskland 
57 % förlorat mellan 
1950 och 1985 
Spanien Italien Grekland 
60 % förlorat mellan 
1948 och 1990 66 % förlorat mellan 
1938 och 1984 63 % förlorat mellan 
1920 och 1991 
Källor : 
Nederländerna och Tyskland: OECD 1989. Environmental Data Compendium 
1989. OECD, Paris (Sumpmarker med undantag av Tyskland) 
Frankrike: Ministère de 1'environment, 1993. Handlingar från den femte 
konferensen med de fördragslutande parterna till Ramsarkonventionen. 
Kushiro, Japan, juni 1993. National Report for France. 
Spanien: Casado, S., Florin M., Molla S. & Montes C, 1992. Nuvarande 
tillstånd i de spanska våtmarkerna i Finlayson, M., Hollis, T. & 
Davis, T. (Eds.) Managing Mediterranean Wetlands and their Birds. 
Handlingarna från ett internationellt symposium IWRB, Grado, Italien, 
februari 1991. IWRB Special Publication N° 20, 1992. GB. Istituto 
nazionale di Bilogia della Selvaggina, Italien. Sidorna 56-58. 
Italien: ISTAT & ISMEA i Angle, T.G., 1992. La scomparsa degli 
ambienti naturali. I Habitat-Guida alla Gestione degli ambienti 
naturali - 140 s. WWF, CFS (Eds). Sidorna 11-17. 
Grekland: Psilovikos, A., 1992. Framtida utsikter för våtmarker och 
våtmarksfåglar i Grekland i Finlayson, M., Hollis, T. & Davis, T. 
(Eds.) Managing Mediterranean Wetlands and their Birds. Handlingarna 
från ett internationellt symposium IWRB, Grado, Italien, februari 
1991. IWRB Special Publication N° 20, 1992. GB. Istituto nazionale di 
Bilogia della Selvaggina, Italien. Sidorna 53-55. 
Figur 1: Beräknade nyligen gjorda förluster i några länder i Europeiska 
unionen 
11 
Tabell 1: Eutrofiering inom olika vattenekosystem i Europeiska unionen 
(utdrag ur Tillståndet för miljön i Europeiska gemenskapen, en översikt, 
vol. III)13 
Naturliga sjöar 
Floder och dammar 
Flodmynnigar 
och laguner 
Kustvatten B DK D 
73—ö—i" 
O O • 
O • • 
o • • GR E 
1 ö" 
O • 
o -IR I 
"ö—w NL P UK 
O o 
• o 
o o o o 
o 
• Allvarliga problem över hela landet # Allvarliga lokala problem 
O Identifierade problem - Inte registrerade 
Miljoner ton 
Figur 2 : Förbrukning av kvävehaltiga gödningsmedel i Europeiska 
unionen : 
(Källa: Tillståndet för miljön i Europeiska gemenskapen, en översikt, 
vol. III, EGT nr C 138, 16.5.93.) 
* Ökande förbruknin 
(figur 3). Avtappni 
nationalparkerna i 
allvarliga sänkning 
fullständig uttorkn 
behövdes därefter s 
till Medelhavslände 
1980-talet upphov t 
numera allvarligt s g av grundvatten hotar att torka ut många våtmarker 
ng av grundvatten i stora jordruksområden runt 
Donana och Tablas de Damiel i Spanien har orsakat 
ar av vattennivåerna som tillfälligt resulterat i 
ing av flera vatten. Kostsamma ersättningsinsatser 
om kompensation. Dessa problem är inte begränsade 
rna. I norra Europa gav en fyra års torka under 
ill oro, och alltför kraftig avtappning anses 
kåda de engelska våtmarkerna. 
13 EGT nr C 138, 16.5.1993. 
12 
Miljarder m3 
Figur 3:Beräknad total tillbakagång av vatten i Europeiska unionen 
(Källa: Tillståndet för miljön i Europeiska gemenskapen, en översikt, 
vol. III, EGT nr C 138, 16.5.93.) 
* Hotet mot de kustliga våtmarkerna från den höjning av havsytan, som 
beräknas bli framkallad genom växthuseffekten, kan inte längre ignoreras. 
I några kustregioner ökas erosionen av bristen på tillskott av flytande 
sediment allteftersom flodernas sediment stängs in i dammar uppströms. 
Sedimenttillskotten i Rhones och Ebros deltan i Frankrike och Spanien har 
minskat med 90 respektive 80 procent. Således står deltorna inför 
allvarliga och kostsamma erosionsproblem. Sedan 1975 drar sig 
havsstranden i Ebros delta tillbaka med i genomsnitt en meter årligen och 
på ett fåtal platser ända upp till 100 meter. 
13 
II 
UNIONENS DELAKTIGHET I BEVARANDET AV VÅTMARKER 
Förenade nationernas konferens om den mänskliga miljön som hölls i 
Stockholm 1972 markerade början på ett världsomspännande erkännande av 
behovet av skydd för miljön vilket speglade en ökande allmän omsorg om 
miljöproblemen. 
Europeiska gemenskapen var bland de första att reagera genom att 
fastställa en omfattande förebyggande strategi för att skydda miljön och 
naturesusrserna inom ramen för ett handlingsprogram för miljön. Det 
första handlingsprogrammet antogs 197314 och ledde till miljölagstiftning 
och inrättandet av finansiella instrument. 
Sedan 1970-talet har icke-statliga bevarandeorganisationer lagt ned stora 
ansträngningar på att över hela Europa hitta våtmarkslägen som skall 
prioriteras, huvudsakligen i deras funktion som livsmiljöer för fåglar. 
De fördömde den vitt spridda förstöringen och det oförnuftiqa 
utnyttjandet åv våtmarker och deras resurser, ofta provocerade av den 
omständigheten att utvecklingsprogrammen inte tog hänsyn till 
miljöfrågorna. 1979 antogs rådets direktiv 79/409/EEG om bevarande av 
vilda fåglar. Där krävs att medlemsstaterna klassificerar de mest 
lämpliga lägena till antal och yta som Särskilt skyddade områden för 
särskilt utsatta arter och vidtar liknande åtgärder för andra flyttande 
arter. I detta hänseende krävs det att medlemsstaterna tar särskild 
hänsyn till skyddet av våtmarker, i synnerhet våtmarker av internationell 
betydelse. Denna sunate iörpllktelae utgör @» indirekt hänvisning på 
gemenskapsnivå till Ramsarkonventionen i fråga om våtmarker av 
internationell betydelse som livsmiljö för våtmarksfåglar. 
Mellan 1984 och 1992 tilldelades, enligt rådets förordningar (EEG) nr 
1872/84 och 2242/87 om gemenskapsåtgärder på miljöområdet (ACE)15 och 
rådets" förordning (EEG) nr 39Q7/91 om gemêfi§kâp§atgMrdêf för naturskydd 
(ACNAT)16, över 27 miljoner ecu till 60 projekt vilket utgjorde en 
stimulans för att vidmakthålla, återställa ellor för.bättivi do 
våtmarkslägen som är nödvändiga livsmiljöer för de hotade fågelarter som 
är förtecknade i rådets direktiv 79/409/EEG. Många av dessa lägen är 
klassificerade som Särskilt skyddade områden och/eller utpekade i 
Ramsarkonventionen om våtmarker av internationell betydelse. 
De miljöproblem som angavs 1987 i några utvecklingsprojekt i de 
integrerade medelhavsprogrammen var ett av skälen till inrättandet genom 
ett kommissionsbeslut17 av en arbetsgrupp med tekniska experter för att 
utarbeta ett koncept för integrerad skötsel av kustvåtmarker av 
medelhavstyp. 
Europeiska 
kapitel om enhetsakten 1987, som tillförde Romfördraget ett helt nytt 
Miljön, och det fjärde handlingsprogrammet för miljön, som 
14 EGT nr C 112/1, 20.12.1973. 
15 EGT nr L 176, 3.4.1984 och nr L 207, 29.1907 
16 EGT nr L 370, 31.12.1991. 
17 Dok. K (87) 2291 slutlig. 
14 
antogs samma år18, gjorde skyddet av miljön till ett väsentligt element 
i all ekonomisk och social politik. 
Subsidiaritetsprincipen, dvs. att gemenskapen bara skall vidta åtgärder 
när målen uppnås bättre på gemenskapsnivå än på den enskilda 
medlemsstatens nivå, infördes också genom bestämmelser om miljön i 
Europeiska enhetsakten och har förstärkts genom Fördraget om europeiska 
unionen. 
Gemenskapsinitiativet ENVIREG19 och rådets förordningar (EEG) nr 563/91 
om gemenskapsåtgärder för skydd av miljön i Medelhavsområdet (MEDSPA)20 
och nr 3908/91 om gemenskapsåtgärder för skydd av miljön i kustområdena 
vid och kustvattnen i Irländska sjön, Nordsjön, Engelska kanalen, 
Östersjön och nordöstra Atlanten (NORSPA)21 har genom åtgärder för 
förvaltning av vatten varit till stöd för flera projekt som är anknutna 
till bevarande av våtmarker. I ökande omfattning uttryckte 
Europaparlamentet sitt intresse för bevarande av naturen och flera 
parlamentledamöter har vänt sig till kommissionen i särskilda frågor som 
är anknutna till bevarande av våtmarker22. Europadomstolen har i sina 
avgöranden23 nyligen fastställt skyldigheten för medlemsstaterna att fästa 
särskild uppmärksamhet på bevarandet av våtmarker såsom krävs i rådets 
direktiv 79/409/EEG. 
1992 kompletterades fågeldirektivet genom rådets direktiv 92/43/EEG om 
bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter. Detta 
livsmiljödirektiv framhäver bland annat laguner, tillfälliga dammar vid 
Medelhavet, tillväxande mossar, våtängar och kalkhaltiga kärr såsom 
prioriterade för bevarande i en omfattande förteckning över naturliga 
livsmiljötyper av betydelse för unionen. Det förutses att ett 
unionstäckande nät av skyddade områden (Natura 2000), som består av de 
särskilt skyddade områdena för vilda fåglar och de särskilda områdena för 
bevarande av naturliga livsmiljöer och hotad fauna och flora, skall vara 
fullbordat år 2004. Våtmarker kommer att utgöra en stor grupp av Natura 
2000:s lägen. 
Samtidigt antog Europeiska gemenskapen rådets förordning (EEG) nr 1937/92 
som skapade ett finansiellt instrument för miljön (LIFE)24. Detta 
instrument finansierar prioriterade åtgärder inom gemenskapen men kan 
också stödja åtgärder i andra länder inom regionerna vid Medelhavet och 
Östersjön eller åtgärder rörande regionala eller globala problem som är 
angivna i internationella överenskommelser. De fonder som finns 
tillgängliga för bevarande av naturen enligt denna förordning är 
18 EGT nr C 328/1, 10.3.1987. 
19 EGT nr C 115, 9.5.1990. 
20 EGT nr L 63, 9.3.1991. 
21 EGT nr L 307, 31.12.1991. 
22 Skriftlig fråga 701/92 från Sir J. Scott-Hopkins rörande läget 
i Europeiska gemenskapen i fråga om förnuftigt nyttjande av våtmarker. 
Skriftlig fråga 701/92 från J. de la Cåmara Martinez om antagande av 
ett särskilt handlingsprogram rörande ekonomisk hjälp till 
våtmarksnaturreservat. 
23 Fall C-57/89, kommissionen mot Tyskland, understött av Förenade 
kungariket (domen Leybucht) och fall C-355/90, kommissionen mot 
Spanien (domen Santona) 
24 EGT nr L 206, 22.7.1992. 
15 
emellertid mycket begränsade jämförda med behoven och jämförda med de 
fonder enligt annan unionspolitik som påverkar våtmarker. 1992, 1993 och 
1994 tilldelades våtmarksanknutna projekt anslag på totalt omkring 30 
miljoner ecu ur budgeten LIFE-natur. 
Sedan 1988 har gemenskapens miljöforskningsprogram givit stöd åt omkring 
20 multidisciplinära forskningsprojekt med en total budget av omkring 15 
miljoner ecu för att bättre förstå hur översvämningsslätternas ekosystem 
fungerar och utveckla en mera allmän metodologi för deras integrerade 
skötsel, för att uppskatta saltsumpmarkernas roll i de biogeokemiska 
kretsloppen för organiska och oorganiska substanser vid mötesplatsen för 
land och hav, för att utvärdera torvmossars och översvämningsslätters 
roll i den globala förändringen, för att utveckla metodologier för 
rehabilitering av eutrofierade grunda sjöar och för att undersöka 
föroreningen av den inre kustzonen som grund för det hållbara nyttjandet 
av och utvecklingen för europeiska våtmarksekossystem. 
Fördraget om Europeiska unionen införde som ett huvudmål 1993 främjandet 
av en hållbar tillväxt i fråga om miljön. Detta omfattar även en 
miljöpolitik som syftar till en hög skyddsnivå och vars krav måste 
integreras i annan gemenskapspolitik. I detta hänseende riktar sig det 
femte handlingsprogrammet för miljön Mot en hållbarbar utveckling till 
fem målsektorer, industri, energi, transporter, jordbruk och turism. 
Miljöförpliktelserna delas av alla aktörer i ekonomin inbegripet 
offentliga myndigheter, allmänna och privata företag, och framför allt 
allmänheten. Dét måste klart inses att upprätthållandet av väl fungerande 
ekosystem mera beror på ett framgångsrikt genomförande av denna princip 
än på det enstaka bevarandet av våtmarksreservat. Utan att detta har 
blivit uttryckligen formulerat förrän nu beror Europeiska unionens 
delaktighet i det förnuftiga nyttjandet och bevarandet av våtmarker 
huvudsakligen på genomförandet av uthålliga strukturåtgärder och övrig 
politik. 
Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater har länge utgjort en rik 
källa för utvecklingsstöd. Inom månader efter öppnandet av gränserna och 
uppdykandet av demokrati i Central- och Östeuropa upprättade gemenskapen 
det särskilda samarbetsprogrammet PHARE. Bland projekt som gagnar 
våtmarksbevarande gavs stöd till Stiftelsen för de stora Mazùriska 
sjöarna i Polen och en studie .av bevarandet av våtmarker och gräsmarker 
i Ungern. Nicosiastadgan 1990 om miljösamarbete i medelhavsbäckenet 
formulerade ett femårigt handlingsprogram till stöd för och komplettering 
av det miljöprogram för Medelhavet som startats av Europeiska 
investeringsbanken och Världsbanken. I den senaste Lomékonventionen 
förtecknas miljöomsorger som det första området för samarbete mellan 
Europeiska gemenskapen och 69 stater i Afrika, Västindien och 
Stillahavsområdet. Bland andra ämnen prioriterar konventionen bevarandet 
av biologisk mångfald och skyddet och det förnuftiga användandet av 
vatten. Europeiska gemenskapen har också bidragit till flera 
våtmarksanknutna projekt i asiatiska och latinamerikanska länder. 
I juli 1994 antog kommissionen ett meddelande med benämningen Europa 
2000+ Samarbete för europeisk territoriell utveckling. I den del som 
berör miljön betonar detta meddelande behovet av att utöka de 
traditionella åtgärder, som vidtagits för bevarande av naturen som 
huvudsakligen inriktas på skyddet av hotade områden, med en mera 
horisontell metod som tillämpas på de öppna vidder som hyser huvuddelen 
av de naturliga och halvnaturliga områdena liksom livsmiljöerna för vilda 
djur och växter över hela unionens territorium. Såvitt gäller 
vattenreserver rekommenderas bland annat längre tidsplaner för större 
upptagningsområden som fastställer strategiska mål för vattenreserver och 
prioriteringar för deras användning. För kustområden rekommenderas bland 
annat integrerade förvaltningsplaner som är skräddarsydda för områdenas 
särskilda egenskaper, funktioner och sårbarhet. 
1(5 
I september 1994 nåddes enighet i ett informellt sammanträde i rådet 
mellan ministrarna med ansvar för regional utveckling om de principer och 
åtgärdsområden som skall ingå i en europeisk regional utvecklingspolitik 
bland vilka återfinns den förnuftiga förvaltningen och hållbara 
utvecklingen av Europas naturarv. 
Betydelsen av den internationella dimensionen i unionens arbete på 
miljöområdet kommer att förstärkas eftersom unionen och dess 
medlemsstater enligt Riodeklarationen om miljö och utveckling har ett 
särskilt ansvar att uppmuntra och delta i internationell verksamhet för 
att bekämpa globala miljöproblem. Enligt artikel 130R.1 i Fördraget om 
Europeiska unionen skall unionens medverkan i internationella 
miljöinsatser trappas upp under den tid som täcks av det femte 
handlingsprogrammet för miljön. Detta måste också omfatta en samlad 
strategi för att sätta stopp för och vända förlusten av våtmarker enligt 
en global måttstock och att främjandet av deras resurser används på ett 
uthålligt sätt. 
17 
NYCKELFRÅGOR RÖRANDE VÅTMARKER 
STOPP FÖR OCH ÅTERSTÄLLANDE FRAN DRÄNERING OCH FÖRSTÖRING AV VÅTMARKER 
Sedan tidig historisk tid har våtmarker allmänt betraktats som 
improduktivt land vars återställande till mer användbart bruk, 
huvudsakligen för jordbruksändamål, varit till stort gagn för samhället. 
I Medelhavsområdet har önskemålet att utrota malaria, den sjukdom som 
förknippas med dessa livsmiljöer, påskyndat dräneringsarbetet. 
På senare tid har utvecklingen av anläggningstekniken medfört att 
dräneringen av så gott som alla våtmarker utgör ett obetydligt hinder för 
att skapa mark för jordbruk, industri- och affärsegendomar, 
tätortsbebyggelse, turistorter, infrastruktur för transporter, 
anläggningar för konstgjort vattenbruk m.m. 
Det finns i några medlemsstater tecken på att förlusterna av våtmarker 
minskar och i några fall har man tillgripit politiska instrument för att 
hejda nedgången. Emellertid planeras även nu många projekt som skulle 
leda till förstöring och förfall av flera våtmarker. 
Våtmarkernas öden i andra delar av världen har varit jämförbara, särskilt 
i industrialiserade regioner, även om förlusterna varit mindre allvarliga 
än i Europa. I USA har man uppskattat att omkring 56 procent av de 
ursprungliga våtmarkerna har gått förlorade. USA, som oroats av denna 
nedgång, har varit bland de första länderna att 
skissera en nationell strategi för bevarande av våtmarker och att anta 
en strategi för ingen nettoförlust. Detta innebär ett erkännande av det 
faktum att några våtmarker av särskilda socioekonomiska skäl kan komma 
att behöva förändras och att det som kompensation måste skapas likvärdiga 
våtmarksområden, som också kan fullgöra de förlorade områdenas 
funktioner. Emellertid är återskapandet av de exakta funktioner som gått 
förlorade vanligen mycket kostsamt och ytterst svårt, om ens 
överhuvudtaget möjligt, även om förlusten av arealen som sådan möjligen 
kan kompenseras. 
Till skillnad från Nordamerika där det fortfarande finns kvar vida 
arealer av naturlig våtmark, har förlusten av våtmarker i Europa varit 
dramatisk, förmodligen den största i världen. Omedelbara åtgärder måste 
vidtas för att bevara återstående våtmarker, som bildar ett unikt 
ekologiskt nät och fyller skilda funktioner för samhället och den vilda 
faunan och floran. 
Utvecklingsnivåerna varierar i de olika regionerna inom Europeiska 
unionen. I några områden har det mesta av naturlig våtmark förstörts och 
stora ansträngningar läggs nu ned på att återställa förlorade våtmarker, 
medan det i andra regioner finns kvar omfattande naturliga områden men 
under stort tryck från utvecklingsplaner. De dåliga erfarenheterna från 
ett antal mer ekonomiskt gynnade regioner behöver därför komma till god 
användning i andra regioner där det största behovet finns för en hållbar 
utveckling. I en situation där det finns jordbruksmark i reserv, där de 
svårare sjukdomarna är under kontroll och där miljön är av stort intresse 
för europeiska medborgare, är det inte försvarligt med fortsatt dränering 
och förstöring av våtmarker och det bör därför inte längre tillåtas inom 
Europeiska unionen. 
18 
MINSKNING AV VÅTMARKSFÖRORENINGAR 
Våtmarker är mycket sårbara för vatten- och luftföroreningar. Våtmarkerna 
kan emellertid, om de sköts rätt, bidra till att i viss utsträckning 
minska vattenföroreningarna. 
Näringsberikning och försurning, som härrör från människans bosättningar, 
jordbruksmark och luftföroreningar har redan nämnts som de främsta 
formerna av våtmarksförorening i Europa. Medan deras verkningar är 
relativt väl kända och omedelbart synliga, är inverkan på naturliga 
ekosystem och deras organismer av andra föroreningskällor såsom vissa 
bekämpningsmedel, tungmetaller eller klorväteföreningar bundna till 
långtgående ackumuleringsprocesser och därför mycket mindre insedda. 
Miljöförändringar eller ackumulering av föreningar i våtmarkssediment 
eller jord upp till mättnadspunkten kan framkalla frigöring av de 
förorenande komponenterna och sålunda skapa svåra toxikologiska problem. 
På det sättet kan gifter som ackumuleras i sediment och grundvatten skapa 
problem många år efter deras ursprungliga frigörelse i miljön. Å andra 
sidan, om deras frigöring stoppas, betyder det att de gynnsamma 
effekterna inte kommer att bli märkbara förrän någon gång i framtiden. 
Föroreningsolyckor medför kraftiga reaktioner hos allmänheten särskilt 
som en följd av olyckornas synlighet och de omedelbara ekonomiska 
förluster de åstadkommer, såsom att omöjliggöra skaldjursodling eller 
fiske eller driva bort ett stort antal turister från illaluktande eller 
tänkbart giftiga laguner, sjöar eller kuster. Sådana olyckor följs 
vanligen av ett intensivt rengöringsarbete till höga kostnader medan det 
bara är sällan som förebyggande åtgärder till lägre kostnad vidtas som 
reaktion på lokala klagomål. 
Olyckligtvis betraktas i några fall våtmarker fortfarande som ödemarker, 
idealiska för att där göra sig av med avfall från bostäder och 
industrier. Även där så inte är fallet, kan utsläpp som sprids med 
kustströmmar eller i antingen grund- eller ytvattnet nedströms i 
flodsystem åstadkomma svåra miljöproblem också på långt avstånd från 
källan. 
Där avtappning av vatten sker för dricksvatten och där viktig ekonomisk 
verksamhet pågår inom våtmarker, äger vanligen ordentlig kontroll av 
vattenkvaliteten rum och föroreningsproblemen kan lösas i tid. Sådana 
förfaranden bör utsträckas till alla våtmarker. Källor till avloppsvatten 
som förorenar våtmarker måste hittas och rengöras. Enligt principen 
förorenaren betalar skall rengöringskostnaderna bäras av upphovsmannen 
till föroreningen. 
Europeiska gemenskapen har antagit en stor mängd rättsakter som syftar 
till att förbättra vattenkvaliteten. Av särskilt intresse i detta 
sammanhang är rådets direktiv om rening av vatten från tätortsbebyggelse 
(91/271/EEG), om skydd mot att vatten förorenas av nitrater från 
jordbruket (91/676/EEG) och om förorening genom utsläpp av vissa farliga 
ämnen i gemenskapens vattenmiljö(76/464/EEG)25. Det nyligen föreslagna 
direktivet om vattnets ekologiska kvalitet26 kommer att vara avgörande för 
att fullborda denna lagstiftning eftersom det inför ett omfattande och 
integrerande element. Emellertid beror den fulla verkan av dessa direktiv 
huvudsakligen på hur de genomförs i varje medlemsstat. Som vidare framgår 
av det föreslagna nya direktivet behöver det etableras förfaranden för 
att kontrollera vattenkvaliteten och förbättra den genom integrerade 
25 EGT nr L 129, 18.5.1976 
26 KOM (93) 680 slutlig. 
19 
handlingsprogram som siktar på alla delar av betydelse för 
vattensystemens ekologiska kvalitet. Återställandet eller skapandet av 
nät av buffertvåtmarker som fungerar som föroreningsfällor kan bidra till 
förbättringen av de kvarstående naturliga våtmarkernas vattenkvalitet. 
Man måste emellertid inse begränsningarna på lång sikt av en sådan 
strategi eftersom dessa föroreningar kan släppas ut igen i miljön vid ett 
senare tillfälle. 
*När det gäller föroreningar som härrör från olyckor till havs, enades 
miljö-och transportministrarna i rådet om att framtida initiativ skulle 
tas av internationella organisationer för säkerhet på haven och om 
riktlinjer27 av vilka några är klart kopplade till bevarande och skötsel 
av våtmarker. Detta gäller i synnerhet 
* främjandet av initiativ för att angripa problem med ekologisk säkerhet 
i vissa marina zoner och kustområden, 
och 
* utpekandet av vilka marina zoner som är miljömässigt känsliga och 
införandet av särskilda system som, där så är nödvändigt, innefattar 
restriktioner i kustsjöfart och skyldighet för alla fartyg som fraktar 
farliga ämnen att ge myndigheterna alla upplysningar som kan tänkas vara 
till gagn för säkerheten och skyddet av dessa zoner. 
ÅTERSTÄLLANDE AV VÅTMARKER 
Det är utomordentligt svårt att återställa och återskapa våtmarkernas 
ekosystem, eftersom de till sin natur är mycket komplicerade. Det är 
vanligen billigare att bevara befintliga våtmarker än att återställa 
förfallna våtmarker. Bevarandet har vidare sannolikt större möjligheter 
till framgång än återställandet av vissa funktioner hos de förfallna 
våtmarkerna, eftersom det är nästan omöjligt att fullständigt återställa 
våtmarkernas ekosystem till deras tidigare värden och funktioner. 
Emellertid återspeglar det ökande intresset för återställande av 
våtmarker den socioekonomiska betydelsen av vissa våtmarksfunktioner som 
behöver återställas. Omsorgsfulla regionala utvecklingsstrategier, 
multidisciplinära åtgärder, uppställandet av klara mål och full 
uppmärksamhet på hydrologin är viktiga förutsättningar för framgång. De 
våtmarker som skall återställas kommer att kräva föga skötsel och det 
krävs att de befintliga hydrologiska förbindelselänkarna i 
upptagningsområdet beaktas i återställandeprojekten. En efterföljande 
kontroll är nödvändig för att uppskatta om återställningsmålen upppfyllts 
och, om så är nödvändigt, vidta rättelser. 
Våtmarkernas återställande har en särskilt framskjuten plats i politiken 
i den norra delen av gemenskapen t.ex. i Danmark. Nyligen gav gemenskapen 
några våtmarksprojekt ekomiskt stöd för att förbättra våtmarkernas 
livsmiljöfunktioner för att bevara naturen (enligt ACE- och LIFE-
förordningarna). Andra ekonomiskt viktiga våtmarksfunktioner behöver 
emellertid i ökande grad beaktas i framtida projekt såsom förbättring av 
vattenkvaliteten, förhindrande av översvämningar, biologiska 
korridorfunktioner osv. Storskaliga projekt kan stödjas genom regionala 
handlingsprogram och av Sammanhållningsfonden i de länder som kan väljas 
ut. Det är vidare viktigt att framhålla och ge offentlighet åt de 
erfarenheter som vunnits genom nyligen genomförda återställandeprojekt 
av våtmarker. 
27 Kommissionens meddelande KOM (93) 66 slutlig 24,2,1993. 
20 
De pågående förändringarna i den gemensamma jordbrukspolitiken och 
därtill hörande åtgärder, inbegripet långtidsuttag ur produktionen av 
odlingsbara områden, ger möjligheter som aldrig tidigare att återställa 
vidsträckta områden av våtängar och strandnära våtmarker som tidigare 
omvandlats till torr betesmark och odlingsbar mark. Emellertid kräver 
detta en utveckling av en gemensam politik som inriktas på områden med 
återställandepotential, snarare än en bred tillämpning på ett geografiskt 
utspritt sätt i alla jordbruksområden. 
HÅLLBART ANVÄNDANDE AV VÅTMARKSRESURSER 
Förvaltningen av vattenresurser är ofta den centrala tvistefrågan 
eftersom olika användare vill ha särskilt angivna vattenkvantiteter vid 
olika tider på året. Sammantagna är dessa kvantiteter ofta större än vad 
som finns tillgängligt om hänsyn tas till att upprätthålla de 
huvudsakliga våtmarksfunktionerna på en tillräcklig nivå. 
Vatten är grundfaktorn för att säkra våtmarkens ekologiska funktioner. 
Vatten är också en värdefull naturresurs för sektorer som jordbruk 
(bevattning), energi (vattenkraft), transporter (flodsjöfart) , turism 
(fritid och sportfiske) och industri (tillverkningsförfaranden). Det är 
väsentligt att var och en av dessa sektorer inte utvecklar sin politik 
för vattenanvändning utan att respektera den säsongsbundna 
vattenkvantitet, som behövs för att upprätthålla anknutna våtmarkers 
ekologiska värden, och ta med de andra sektorernas behov i beräkningen. 
Detta kräver uppenbarligen ett integrerat åtgärdspaket. Med en ökande 
vattenförbrukning i Europeiska unionen kommer vattenbrist att inträffa 
allt oftare. Om de ekologiska särdragen hos våtmarkerna skall bevaras, 
behöver integrerade planer för vattenanvändning, som säkerställer en 
långsiktig överlevnad av en lämplig hydrologisk ordning grundad på 
hållbar utveckling, utvecklas och komma till praktisk tillämpning. En 
kraftfull integreringspolitik är därför nödvändig som ett huvudelement 
i all unionspolitik. Denna integrerering måste genomföras enligt 
subsidiaritetsprincipen. 
Under århundraden har vidsträckta våtmarksområden såsom våtängar, 
översvämmade gräsmarker eller tillfälliga sötvattenssumpmarker använts 
som betesmarker för boskap eller för produktion av hö. Dessa våtmarker 
försörjer mycket rika samhällen av växt- och djurliv och de traditionella 
icke-intensiva formerna för jordbruk ger också upphov till ett urval av 
åtskilliga härdiga häst-, ko- och boskapsraser. Dessa raser var väl 
anpassade till denna annorlunda miljö men håller nu på att försvinna. 
Gräsbetandet i övermått eller förändringen av översvämningssystemet i 
dessa våtmarksområden sänker deras naturliga värde. Ett anpassat 
betestryck och en hydrologisk ordning måste noggrant definieras och 
tillämpas både för att bevara dessa våtmarkers biologiska mångfald och 
optimera deras jordbruksproduktivitet. 
Traditionellt fiske och vattenbruk har länge utövats på ett hållbart sätt 
i europeiska våtmarker. Men senare tids intensifiering och 
industrialisering av dessa verksamheter har tillsammans med förstöring 
av livsmiljöerna för romläggning och vattenkvaliteten haft en allvarlig 
inverkan på deras produktivitet. Naturliga fiskbestånd och deras 
reproduktionstakt måste omsorgsfullt utvärderas och kontrolleras för att 
få en mortalitet bland fisk som inte utarmar fiskbeståndet. Vidare måste 
vattenbruksprojekt noggrant utvärderas för uppskattning av deras 
miljöpåverkan (främst vattenföroreningar som leder till eutrofiering och 
förändringar av hydrologiska särdrag). 
Det har tagit årtusenden och särskilda klimatförhållanden för att bilda 
torvmossar. I nordvästra Europa har torv länge utvunnits i mindre skala 
21 
mestadels för produktion av hushållsbränsle och sedan 1920-talet också 
för att förbättra jordmånen i trädgårdarna och inom trädgårdsskötseln. 
Numera sker ofta utvinningen i industriell skala både för att få bränsle 
för elproduktion och för trädgårds^ndamål. Den nuvarande utvinningstakten 
i Europeiska unionen kan inte upprätthållas med bibehållen hållbar 
utveckling och det tillgängliga beståndet av torv kommer att minska 
ytterligare. Därför måste det utvecklas alternativ till torv. 
Exploateringen av torv från stora kärr och kalmossar kan ytterligare 
rubba den bräckliga hydrologin i närliggande tillväxande högmossar som 
i likhet med tillväxande kalmossar och skogbevuxna mpssar är prioriterade 
livsmiljöer enligt rådets direktiv 92/43/EEG. Dessutom bör ursprunget 
till den torv som importeras till unionen kontrolleras för att inte 
uppmuntra till förstöring av värdefulla torvmossar utanför unionens 
territorium. 
Jakt på våtmarksfågel är en populär fritidsaktivitet i europeiska 
våtmarker och kan vara en viktig inkomstkälla för ägare till våtmarker. 
Jägarorganisationer håller faktiskt på att bli en viktig drivkraft för 
våtmarksbevarandet. Principen att använda våtmarksfågelresurser på ett 
hållbart sätt kan betydelsefullt bidra till våtmarksbevarande under 
förutsättning att det inbegriper giftfria skott28, att fångstgränser 
sätts, att ett tillräckligt nät av viltreservat upprättas, och att 
jakttiderna inrättas efter artens ekologiska krav. Detta är synpunkter 
som också täcks av rådets direktiv 79/409/EEG om bevarandet av vilda 
fåglar. 
Förr beaktades föga den mångsidiga nyttan av våtmarker och och den 
försummades i utvecklingsprojekt som ofta, enligt ett överförenklat 
ekosystembegrepp, försökte maximera utnyttjandet av bara en av 
våtmarksresurserna. Många våtmarker har förstörts eller förfallit på 
grund av den påverkan som utanför liggande verksamheter har på det 
hydrologiska system som bär upp våtmarkerna. För att angripa dessa 
problem behöver särskild uppmärksamhet ägnas åt att förbättra 
utformningen och genomförandet av planeringsförfarandena och stärka de 
institutioner som har ansvar för att utföra detta arbete. 
I de flesta fall uppstår konflikter genom brist på samförstånd mellan 
olika våtmarksresursutnyttjare. Ofta är förståelsen liten för 
omfattningen av de produkter och tjänster som våtmarkerna kan ge. 
Enskilda förvaltningar och ministerier uppfattar bara att våtmarkerna har 
resurser för den enstaka produkt som finns i deras sektor. På det sättet 
blir våtmarkerna för lågt värderade samtidigt som en del av deras 
resurser används till övermått. Vidmakthållandet och höjningen av 
våtmarkernas olika former av produktivitet behöver skötas på ett 
integrerat sätt. 
INTEGRERING AV SKÖTSELN AV VÅTMARKS FUNKTIONER 
Fem huvudfaktorer bidrar till institutionell ineffektivitet i skötseln 
och bevarandet av våtmarker, nämligen sektoriserad organisation, 
begränsad tillgång till teknik för skötseln, brist på kvalificerad 
personal, inadekvat lagstiftning och begränsade ekonomiska resurser. 
Skötseln av våtmarker ligger ofta av hävd hos relativt maktlösa 
institutioner eller, ännu värre, lämnas till ett flertal icke samordnade 
organ som ibland har betydande makt och resurser men saknar insikt och 
förmåga att sköta och använda våtmarksresurserna på ett hållbart sätt. 
28 Ett unionsinstrument, som syftar till allmän användning av 
ogiftiga skott, är i högsta grad önskvärt. 
22 
Våtmarksbevarandet står lågt på de politiska dagordningarna medan det 
råder ett intensivt tryck för att uppnå en traditionell ekonomisk 
utveckling. Förstöring och förfall av våtmarker innebär skadliga och 
oförutsedda långsiktiga kostnader, som ofta får bäras av staten medan 
organisationer och enskilda gör kortsiktiga vinster på omvandling av 
våtmarker. Det sker en kraftig påverkan på våtmarkerna genom den allmänt 
spridda politiken att sätta för låga priser på vatten, vilket medför 
lägre än optimal tilldelning av resurser. Många sektorers intressen stör 
en samlad våtmarksskötsel. Detta påverkar våtmarkerna antingen direkt 
eller genom konkurrens om vatten, vatten- och luftföroreningar, 
försämrande inverkan, såsom lukt och buller, på landskapet och dess 
rekreationsmöjligheter m.m. 
Över hela Europeiska unionen behöver det genomföras en lämplig politik 
och ändamålsenliga miljöstandarder såsom också i allmänhet beslutats för 
alla miljöfrågor. Sålunda måste bevarandet och det hållbara nyttjandet 
av våtmarker och deras resurser bli en integrerad del av all 
unionspolitik. Våtmarkerna behöver skötas på ett sätt som säkerställer 
lokalbefolkningens medverkan vid planering och genomförande av en 
balanserad politik för hållbar resursanvändning. Skötselmekanismen måste 
ha en överenskommen målsättning och säkerställa att det finns ett fritt 
informationsflöde och öppna samrådsförfaranden mellan förespråkarna för 
viktig politik i olika sektorer med möjlig inverkan på våtmarkerna såsom 
i sektorerna jordbruk, energi, transporter och turism. 
Det femte handlingsprogrammet för miljön Mot en hållbar utveckling29 
fastställer klart att miljöansvaret måste delas av alla ekonomiska 
aktörer, inbegripet offentliga myndigheter, offentlig och privat 
företagsamhet och framförallt allmänheten, både medborgare och 
konsumenter. För att åstadkomma betydande förändringar i befintliga 
tendenser behöver en bredare blandning av instrument som fastställer 
grundläggande skyddsnivåer kompletteras med tvärsektoriella riktlinjer 
för politik, med regional påverkan för att säkerställa att nivåerna är 
förenliga med ett hållbart nyttjande av våtmarker, med marknadsgrundade 
styrmedel som är utformade för att medvetandegöra både tillverkare och 
konsumenter, med horisontellt stödjande styrmedel som tar fram 
förbättrade grundläggande och statistiska data och med stödmekanismer för 
finansiering. 
Kommissionen har initierat studier av integrerad skötsel av kustvåtmarker 
av medelhavstyp (dokument XI/669/92). De allmänna slutsatserna i 
studierna gäller också för andra europeiska våtmarker. 
29 EGT nr C 138, 17.5.1993, s. 1. 
23 
IV 
STRATEGISKA INRIKTNINGAR 
INTEGRERING AV VATTEN OCH VATMARKSFORVATLNING 
Vatten är våtmarkens avgörande beståndsdel. Våtmarkerna bildar som 
vattenmagasin , en del av det globala vattenkretsloppet. Hot mot 
våtmarkerna uppstår ofta långt från de aktuella våtmarkslägena men inom 
deras upptagningsområden. Bevarandet av våtmarker är således direkt 
förbundet med förvaltningen av vattenresurserna, och beror av och 
påverkar i sin tur vattnets kvalitet och kvantitet. 
Vattenförvaltningens huvudområden rör vattentillgång, 
föroreningskontroll, översvämningskontroll, energiproduktion, sjöfart, 
fiske, rekreation, turism och markanvändningsplanering. Dessa områden är 
sinsemellan förbundna och kan ha stort inflytande på våtmarksområdena och 
deras ekologiska funktioner och värden. De är i sin tur knutna till 
jordbruks-, skogs-, industri- och tätortspolitik. 
Hittills har vattenkvaliteten rönt mycket stort intresse på 
gemenskapsnivå. Två viktiga rådsdirektiv för förbättrande av 
vattenkvaliteten i naturliga vattenekosystem antogs 1991: Direktiv 
91/271/EEG om rening av avloppsvatten från tätortsbebyggelse och direktiv 
91/676/EEG om skydd mot att vatten förorenas av nitrater från jordbruket. 
Påverkan på naturliga våtmarker av avlopsvatten från tätortsbebyggelse 
nämns i bilaga 2 till direktiv 91/271/EEG och måste vara ett av 
huvudkriterierna för valet av prioriteringar. Innebörden av direktiv 
91/176/EEG diskuteras nedan i förhållande till den gemensamma 
jordbrukspolitiken. 
De perioder av torka som nyligen inträffade i Europa påminde oss om att 
vatten är en begränsad resurs och detta förvärrar konflikterna mellan 
användarna, särskilt men inte bara i sydliga torrare regioner. Ofta är 
behörigheten för vattenförvaltning delad mellan olika förvaltningar och 
på olika nivåer (nationella eller regionala). Detta kan leda till onödiga 
konflikter om hur de begränsade resurserna skall fördelas. Rättsliga 
instrument för vattenförvaltning begränsas för det mesta till särskilda 
sektorer såsom energiproduktion, hushållsvatten eller sjöfart m.m. Det 
är dags att integrera dessa instrument i ett enhetligt åtgärdspaket 
grundat på upptagningsområdet. Den nya vattenlag som antogs 1992 
definierar vatten som en del av det gemensamma nationella arvet och 
siktar på en balanserad förvaltning av vattenresurser för att bland annat 
säkerställa bevarandet av vattenekosystem, lägen och våtmarker. 
Den internationella vatten- och miljökonferensen i Dublin, som förberedde 
det handlingsprogram för hållbar utveckling, ett tillskott till Agenda 
21, som antogs några månader senare vid Rio-konferensen, rekommenderade 
1992 tre prioriteringar för förnuftigare vattenanvändning på lång sikt: 
1) Integrerad vattenförvaltning behöver beakta alla användningssätt för 
vatten och alla smittkällor inom ett givet upptagningsområde. 2) Ett 
förebyggande åtgärdspaket som inriktar sig på förvaltningen av 
efterfrågan på vatten, vattenbevarande och förhindrande av föroreningar 
snarare än förvaltning av vattentillgångar och föroreningskontroll hos 
slutanvändaren. 3) Det förnuftiga nyttjandet av våtmarker så att de kan 
vara till största fortgående nytta för nuvarande generationer medan de 
vidmakthåller möjligheten att möta kommande generationers behov. 
Integrerad vattenförvaltning måste uppnås genom att betrakta yt- och 
24 
grundvatten som delar av ett system vars geografiska gränser är desamma 
som för vattenupptagningsbäckenet (eller vattenförrådet) och beakta alla 
socioekonomiska synpunkter liksom vattenekosystemets funktioner. 
Ett sådant integrerat åtgärdspaket måste föras fram som en medveten 
tvärsektorsstrategi på högsta politiska nivå (t.ex. på interministeriell 
nivå). Flera sektoriella rättsakter kommer att behöva förbättras, 
fullständigas eller ersättas för att möta integrationsproblemen. På nivån 
för upptagningsbäckenet kan det bli nödvändigt att inrätta nya 
adminstrativa institutioner som handhar kontakterna med allmänheten och 
samordnar de olika verksamheterna och användningsområdena. Detta är 
särskilt viktigt för gränsöverskridande vattenområden som delas av mera 
än en administrativ region, provins eller stat. De internationella 
överenskommelserna om flodbäckena till Rhen, Elbe och Donau är de första 
exemplen på ett lovande samarbete. Här har Europeiska unionen en ledande 
roll att spela. 
För varje upptagningsområde bör det till grund för förvaltningen företas 
en värdering av sötvattenresursen. Detta bör också omfatta en inventering 
av alla upptagningsområdets våtmarker, deras förbindelser med yt- och 
grundvattenflödena, och de funktioner de fyller i förhållande till 
vattenkretsloppet (begränsning av översvämningar och kvarhållande av 
sediment, påfyllning av grundvatten m.m.). Alla kategorier av 
vattenanvändare behöver göras medvetna om begränsningen av 
vattenresurserna och deras långsiktiga bevarande. 
Inverkan av större utvecklingsprojekt, såsom de för vilka det krävs en 
miljökonsekvensbeskrivning, MKB, enligt rådets direktiv 85/337/EEG om 
bedömningen av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata 
projekt30, borde inte bara bedömas på lokal grund utan med hänsyn till 
hela upptagningsbäckenet. Vidare borde förteckningen Över 
utvecklingsprojekt för vilka en MKB är obligatorisk utsträckas till att 
omfatta alla arbeten som kan tänkas förändra yt- eller 
grundvattensflödet. 
Enligt försiktighetsprincipen är det lämpligt att bara bevilja 
rättigheter till vattenanvändning för en (förnybar) begränsad tid. 
Grundvattenavtappning bör inte överskrida den tilldelade mängden. 
Tekniska metoder för att spara och återanvända vatten måste utvecklas 
vidare och publiceras för bred tillämpning. Principer för långsiktig, 
hållbar användning av vattenresurser och vattensparande bör betänkas 
innan medel tilldelas för åtgärder för strukturell och regional 
användning. 
Vatten måste betraktas som ett gemensamt arv och en begränsad resurs. För 
att undvika missbruk och överanvändning av vatten för. mänsklig konsumtion 
bör denna resurs prissättas på en nivå som täcker dess verkliga kostnad 
inbegripet yttre miljökostnader. Detta kan komma att kräva nya mekanismer 
för prissättning av vatten som omfattar stimulansåtgärder för att spara 
vatten. Personalen på institutioner som handhar vattenförvaltning bör 
utbildas så att de förvärvar en allmän förståelse för de viktigare 
ekologiska processerna i våtmarksekossystemen och frågor rörande 
bevarande av naturen. 
FÖRVALTNINGEN AV STORA OCH INTERNATIONELLA FLODER 
Fram till helt nyligen betraktades floder ofta bara som medel för att 
transportera (eller bortföra) vatten från en punkt till en annan. Nyare 
30 EGT nr L 175, 5.7.1985, s. 40. 
25 
ekologisk forskning har emellertid avslöjat det viktiga samspelet mellan 
floder och angränsande översvämningsslätter och grundvattenflödet 
därunder och påvisat nödvändigheten av att bevara de många funktionella 
förhållandena i dessa komplicerade hydrologiska system. 
Alluviala (t.ex. flodanknutna) vattenförråd är av största betydelse för 
hushålls-, jordbruks- och industrivattenförbrukare. Naturliga flodbäddar 
och deras sammanhörande översväiriningsområden har en stor potential för 
vattenrening. Där de fortfarande finns kvar, kan sammanhörande 
översvämningsslätter och våtmarker fungera som översvämningsbromsande 
bassänger. Under de nyligen inträffade störtfloderna med åtföljande 
översvämningar i olika delar av Europa påmindes vi om de dramatiska 
förluster som skett av områden som kunnat spela denna roll. Vidare 
innehåller naturliga flodekosystem en stor mångfald av vilda djur och 
växter och tjänar som viktiga korridorer för flyttande arter (t.ex. fisk 
av kommersiellt värde). 
Medan förvaltningen av mindre floder och anknutna översvämningsslätter 
och våtmarker ofta är rättframt enkel, är förvaltnings- och 
bevarandeproblemen i fråga om stora floder mera komplicerad och måste" 
täcka geografiska områden av ansenlig omfattning. På denna nivå behöver 
man i ett integrerat åtgärdspaket beakta den funktionella dynamiken i 
ekosystemen på översvämningsslätterna, inbegripet genomförandet av en 
inventering av alla områden som kan översvämmas, formulerandet av tydliga 
begränsningar för markanvändning inom dessa områden, återställandet av 
naturliga områden för att ta emot översvämmande vatten och bevarandet av 
särskilda livsmiljöer. 
Vid floder med fördämningar måste flyttande arters rörelsefrihet 
säkerställas genom tekniska installationer, grundade på en noggrann 
inventering av fortplantningslägena för viktig fisk och andra flyttande 
arter. Sand- och grusuttag bör flyttas från flodbäddar utanför flodnära 
översvämningsslätter samtidigt som användandet av alternativa 
mineralresurser (t.ex. återvunna byggnadsmaterial) bör uppmuntras. 
Buffertzoner utan odling bör anläggas längs känsliga flodstränder för att 
minska tillflödet av närings- och gödningsämnen. Problempå grund av 
förändringar i sedimenteringsmönstren orsakade av upprättandet av 
fördämningar, behöver lösas. Naturliga, inbegripet tillfälliga och 
oregelbunda hydrologiska, flodsystem bör respekteras. Det finns behov av 
att noggrannt fastställa den minsta mängd vattenflöde som kan tillåtas 
i floder med betydande vattenavtappning (för energiproduktion, jordbruk, 
m.m.). 
Förvaltningen av floder försvåras ytterligare i de fall då deras bäcken 
är gränsöverskridande och sträcker sig in över olika administrativa 
regioner eller stater. Flera stora europeiska floder utgör gränser mellan 
olika länder eller flyter genom olika länder på väg mot havet. Längs 
dessa internationella vattendrag har medlemsstaterna bilateralt ansvar 
för kvaliteten och kvantiteten av vattenflödet, sedimentförflyttningen, 
de flyttande arterna m.m. 
Europeiska unionen har undertecknat två multilaterala överenskommelser 
som gäller Rhen respektive Elbe och föreslår att en liknande 
överenskommelse undertecknas för Donau. Överenskommelserna leder till att 
det till skydd av dessa floder inrättas internationella kommissioner med 
inriktning på huvudsakligen bekämpning av föroreningar. I fallet Rhen är 
särskilda åtgärder rörande flyttande fisk samt bevarandet och 
återställandet av översvämningsslätternas våtmarker på väg. I 
medelhavsregionen har bilaterala överenskommelser om floden Guadiana och 
Tagus undertecknats mellan Spanien och Portugal. Grekland har 
undertecknat ett avtal med före detta Jugoslavien, Bulgarien och Turkiet. 
Dessa överenskommelser rör emellertid huvudsakligen avtappning av vatten 
och täcker ännu inte bevarandet av vattenlivsmiljöer också. 
26 
Hëisingforskonventionen om skydd och nyttjande av gränsöverskridande 
vattendrag och internationella sjöar utgör en ram för integrerade 
överenskommelser. Europeiska unionens medlemsstater har också 
undertecknat Esbokonventionen om miljökonsekvensbeskrivningar i 
gränsöverskridande sammanhang huvudsakligen inspirerade av rådets 
direktiv 85/337/EEG. Esbokonventionen kräver att de fördragslslutande 
parterna gör miljökonsekvensbeskrivningar, MKB, för stora damm- och 
grundvattensavtappningsproj ekt. 
Följande text utgör en förteckning över de mest angelägna åtgärder som 
bör vidtas för integrerad förvaltning av floder och deras 
upptagningsområden : 
* En kort förteckning bör upprättas över kvarvarande naturliga 
floder och flodavsnitt som prioriteras för åtgärder enligt 
gemenskapens rättsakter. Därefter kommer Europeiska unionen att 
vara beredd att främja ett förnuftigt nyttjande av dessa floder 
och undvika att finansiera skadliga utvecklingsprojekt. 
* Rådets direktiv 85/337/EEG och dess genomförande måste fortfarande 
utformas i enlighet med skyldigheterna i Esbokonventionen, dvs. 
föreskriva att MKB är obligatoriska för damm- och 
grundvattensavtappningsprojekt (bilaga 1 i direktivet), om de är 
belägna i gränsöverskridande bassänger. MKB behöver genomföras i 
flodområdesskala och grundas på studier och under medverkan av 
flera än bara de företag och organ som har intresse av att 
genomföra de föreslagna utvecklingsprojekten. 
* Bevarandet av vattenekosystem, inbegripet våtmarker, måste bli en 
integrerad del av internationella flodbäckensöverenskommelser. De 
organ som skall leda genomförandet av dessa åtgärder behöver ha 
tillräckliga fonder till sitt förfogande och möjlighet att 
förvärva de mest känsliga delarna för flodbevarande så som fallet 
var för Elbekommissionen. 
* Det finns ett Ökande behov av att upprätta liknande organ för 
integrerad flodbäckensförvaltning i andra delar av Europa antingen 
på bilateral eller nationell nivå (t.ex. floder i Medelhavsområdet 
eller Loire i Frankrike). 
* Slutligen skall Europeiska unionen, inom ramen för rådets direktiv 
92/43/EEG, verka för att införa internationella och 
interregionala floder i nätet Natura 2000 för skyddade områden. 
FÖRVALTNING AV KUSTZONER 
Omkring en tredjedel av alla våtmarker inom EU, och en än större andel 
om man betänker deras ytareal, är belägna i kustremsor mellan land och 
hav. Som en följd av detta är kustzonsförvaltningen av väsentlig 
betydelse inte bara för kustvåtmarkerna utan för bevarandet av det 
förnuftiga nyttjandet av gemenskapens våtmarker i allmänhet. Detta 
avspeglas också i den betydelse som detta särskilda ämne ges i 
kommissionens meddelande Europa 2000+ Samarbete för europeisk regional 
utveckling31. 
I århundraden har kustområden bebotts och utnyttjats av människan för det 
överflöd av föda och andra naturresurser de ger liksom för deras 
strategiska lägen för handel och export. Som en följd är kustområdena 
tätbefolkade: 60 procent av den grekiska och 30 procent av den spanska 
31 COM/94/3 54 
27 
befolkningen lever i kustområden och en tredjedel av britterna lever i 
trakter kring flodmynningar. Integrerad kustzonsförvaltning är därför 
väsentlig för ett förnuftigt nyttjande och bevarande av våtmarker. 
Tätortsbebyggelse, utveckling av industri, storskaliga hamnanläggningar 
och på senaste tiden turism har lett till betydande förstöring och 
splittring av naturliga livsmiljöer och landskap vid kusten. Det 
miljöförfall som är en följd av vattenavtappning och förorening har 
medfört att åtskilliga arter minskat i antal eller försvunnit från 
platser där de funnits i överflöd. Tekniska framsteg har tillåtit fisk-
och skaldjursfångster att öka utöver nivån för hållbarhet. Näringsrika 
mängder äv avloppsvatten från tätortsbebyggelse, industri och jordbruk 
är orsaken till eutrofieringen av kustvattnen, vilket redan allvarligt 
påverkar åtskilliga ekonomiska verksamheter såsom skaldjurs- och 
fiskodling, produktion av algföda och turism (algblomning i Adriatiska 
havet, giftalger i Liguriska havet m.m.). 
Kustvåtmarker och laguner är på grund av sina lägen nedanför ofta 
vidsträckta upptagningsbäcken särskilt känsliga för vattenföroreningar. 
Denna fara är kopplad till enorma befolkningsökningar i europeiska 
kustområden, där det inrättas storskaliga turistanläggningar, särskilt 
i Medelhavsområdet. Antalet internationella turister i medelhavsregionen 
fördubblades från 56 miljoner 1970 till 116 miljoner 1986 och kan ha 
fördubblats igen år 2025. Det kommer att bli fysiskt och ekonomiskt svårt 
att tillgodose vattenbehovet och behovet av rening av avloppsvatten för 
sådana mängder, särskilt under de torra sommarmånaderna. Massturism kan 
därför inte betraktas som ett universalmedel i de kustregioner som lider 
av industriell nedgång. 
Dessutom kommer den förutspådda höjningen av havsnivån att skapa 
allvarliga problem för skyddsanläggningar vid kusten och med nödvändighet 
öka de offentliga utgifterna. Europeiska unionen befinner sig i ett 
idealiskt läge för att spela en betydande roll vid den långsiktiga 
kustförvaltningsplaneringen, genom att ge de nationella och regionala 
parlamenten vägledning i miljölagstiftningens villkor. En annan 
administrativ svårighet i samband med förvaltningen av kustzoner är den 
omständigheten att det löpande ansvaret ofta är uppdelat mellan olika 
ministerier med ansvarsområden som grundas på respektive havs- eller 
landförhållanden. Det behövs därför ett nära samarbete eller ett 
inrättande av integrerade organ för att förvalta kustområden. 
Kustzonerna har rönt mycken uppmärksamhet och varit ämnet för särskilda 
handlingsprogram både på unions- och medlemsstatsnivå. I åtskilliga år 
har den funktionella värderingen av våtmarksekosystem utgjort en viktig 
del av kommissionens handlingsprogram för forskning och teknisk 
utveckling. Gemenskapsåtgärder som MEDSPA och NORDSPA och 
kommissionsinitiativet ENVIREG upprättade särskilda fonder för projekt 
som skulle vidareutvecklas för integrerad kustzonsförvaltning, inbegripet 
bevarandet av naturliga resurser och livsmiljöer. Åtgärdsprogrammet för 
att ta hand om problemet med känsliga havs- och kustområden längs 
fartygsrutter i samband med oljeutsläpp har redan nämnts ovan. På 
medlemsstatsnivå har flera medlemsstater redan utvecklat särskilda 
program och institutioner för kustskydd såsom projektet Heritage Coast 
i Förenade kungariket eller Conservatoire de 1 'espace littoral et des 
rivages lacustres i Frankrike. Danmark, Tyskland och Nederländerna har 
vidtagit gemensamma åtgärder för att utveckla integrerad och samordnad 
förvaltning av Waddenhavet genom att inrätta ett gemensamt sekretariat 
för samarbete och skydd av Waddenhavet, Europas största 
kustvåtmarksområde. Detta organ har, med finansiellt stöd från 
gemenskapen, nyligen utarbetat och godkänt en gemensam samordnad 
förvaltningsplan för Waddenhavet i syfte att de tre medlemsstater, som 
tillsammans berörs, skall beteckna detta område som särskilt skyddat 
område enligt rådets direktiv 92/43/EEG. 
28 
Grundat på en gemenskapsstrategi för förvaltning och bevarande av 
kustzoner32 identifierade kommissionen behov av åtgärder på tre områden, 
1) upprättande av nät för insamling av data, övervakning och utbyte av 
erfarenheter, 2) skapande av en allmän medvetenhet om kustområdenas 
problem och resurser, 3) definition av ett ramverk för miljön och ett 
omsorgsfullt utarbetande av allmänna planer för hållbar och integrerad 
förvaltning. 
Nyligen inbjöd Miljörådet genom två resolutioner antagna den 25 februari 
1992 och den 25 mars 1994 kommissionen att med beaktande av 
subsidiaritetsprincipen föreslå en gemenskapsstrategi för integrerad 
förvaltning och hållbar utveckling av hela Europeiska unionens kustlinje. 
Denna strategi kommer framförallt att beröra kustlinjer, inbegripet 
stränder, kustvatten och flodmynningar, likaväl som den landremsa som 
sträcker sig till gränsen för det marina inflytandet på kusten och 
sålunda omfatta en stor del av gemenskapens våtmarker. En beskrivning av 
typerna av kustvåtmarker och deras funktioner kommer att vara 
utgångspunkten för en sådan strategi, som måste inriktas på bland annat 
följande punkter: 
* Kustvatten, flodmynningar, deltan och kustland till gränsen för 
det marina inflytandet på kusten behöver behandlas som en enda 
förvaltningsenhet, med hänsyn till de många ekologiska samspelen 
mellan land- och havsmiljö. 
* Europeisk kustförvaltning bör beömas på en lämplig biogeografisk 
nivå. Alla studier samt främjandet och utbytet av information, 
teknik och övervakningsresultat bör samordnas på denna nivå. 
* Särskild uppmärksamhet bör ägnas åt problem som uppstår vid 
höjning och sänkning av havsnivån. 
* Medlemsstaterna bör omsorgsfullt utarbeta interministeriella 
kustförvaltningsstrategier med tydliga mål, inbegripet integrerade 
markanvändningsplaner, mål för art- och livsmiljöbevarande, 
upprätthållande av ekosystemsprocesser m.m. 
* Inga nya ingrepp bör göras på naturliga kustområden av betydelse 
för gemenskapen enligt rådets direktiv 79/409/EEG och 92/43/EEG. 
FÖRBÄTTRING AV RATTSLIGA INSTRUMENT FOR SKYDD AV VÅTMARKER 
Trots att Europeiska unionens medlemsstater är fördragsslutande parter 
till Ramsarkonventionen om våtmarker av internationell betydelse, är det 
flera av dem som inte uttryckligen hänvisar till våtmarker och 
våtmarkernas bevarande i de nationella lagar som berör ämnet. Rättsligt 
bevarande av många våtmarkslägen täcker ofta bara vattenkvaliteten. Även 
de viktigaste våtmarkslägena är i många fall bara skyddade som 
livsmiljöer för hotade eller sällsynta arter (fåglar) utan omnämnnade av 
hela mängden av andra nyttiga funktioner de fyller. Människans 
verksamheter påverkar ofta åtskilliga våtmarksfunktioner, men 
föreskrifterna är i allmänhet bara fastställda för att gälla en aspekt, 
som fiske eller jakt m.m. 
På gemenskapsnivå nämns de våtmarkslägen som är viktiga för flyttfåglar 
i rådets direktiv 79/409/EEG utan att definiera termen våtmark. Rådets 
32 Dok XI/627/1991. 
29 
direktiv 92/43/EEG går längre genom att förteckna ett antal våtmarkstyper 
som är av gemenskapsintresse och kräver särskilt bevarande. 
Klassificerandet eller betecknandet av våtmarkslägen som särskilda 
skyddsområden (direktiv 79/409/EEG) eller särskilda områden för bevarande 
(direktiv 92/43/EEG) är gemenskapens huvudsakliga rättsakter för att 
hindra förfall eller förlust av dessa lägen. I Danmark är några typer av 
våtmark rättsligt skyddade enligt naturskyddsakten (Nr 9 av 3 januari 
1992) t.ex. alla sjöar större än ett hektar och alla saltsumpmarker, 
kärr, fuktiga permanenta gräsmarker m.m. större än 0,25 hektar. I 
Frankrike är nu våtmarkerna rättsligt definierade och deras skydd är ett 
av målen för den nya vattenlagen (nr 92-3 av 3.1.1992). 
Med dessa ovan nämnda direktiv erkänner Europeiska unionen vikten av 
våtmarker som ett naturligt gemensamt arv enligt den definition som ges 
i Ramsarkonventionen och citerades i inledningen till detta meddelande. 
Vidare ansträngningar behöver göras för att säkerställa att alla 
våtmarkslägen, som uppfyller kraven i Natura 2000, betecknas som sådana 
och förvaltas på lämpligt sätt. Medlemsstaterna bör för våtmarker som 
regel tillämpa instrumentet förvaltningsplaner som fastställs i artikel 
6 i rådets direktiv 92/43/EEG. Vidare är våtmarksbevarandet i stor 
utsträckning beroende av de förordningar som reglerar dränering, 
utvecklingsplanering och besittningsrätter, fiskala och skattemässiga 
bestämmelser och stimulansåtgärder. Dessa förordningar måste därför 
tillämpas på ett sätt som gynnar det förnuftiga nyttjandet av 
våtmarksresurser och deras bevarande. 
FÖRBÄTTRING AV EKONOMISKA INSTRUMENT 
Som tidigare nämnts i början av detta meddelande finns det för närvarande 
nästan ingen ekonomisk uppskattning av våtmarkerna och deras funktioner 
och värden. Därför misslyckas marknadsmekanismerna fortfarande, såsom 
OECD upptäckte, i fråga om det förnuftiga nyttjandet och bevarandet av 
våtmarker och deras resurser. 
De negativa följderna av dessa brister ökas till och med i ekonomiska 
termer av två faktorer som hittills nästan inte fallit.beslutsfattarna 
in: För det första finns det ett klart fysiskt och funktionellt samband 
mellan våtmarker och andra områden i fråga om stöd för människans 
verksamheter och ökningen av ekonomiska nyttigheter. För det andra, på 
grund av tidsförskjutningen mellan förlusten och förfallet av våtmarker 
å ena sidan och den negativa och också ekonomiska påverkan detta medför 
å andra sidan, är de ekonomiska följderna av förluster och förfall av 
våtmarker systematiskt för lågt värderade, om de är värderade 
överhuvudtaget, och integrerade i beslutsförfaranden med 
otillfredsställande tyngd. 
Följaktligen måste den ekonomiska uppskattningen av våtmarker, deras 
funktioner och värden, den riktiga prissättningen på användandet av 
våtmarksresurser och den lämpliga integreringen av kostnader förbundna 
med förluster och förfall av våtmarker såväl som nödvändig kompensation, 
för ekonomisk uppskattning och beslutsförfaranden, sättas högt på 
dagordningen för forskningen som avspeglas i det nuvarande 
forskningsprogrammet STEP och tidsplanen för förbättring av instrument. 
På 1970- och 1980-talen var garanterat höga spannmålspriser en viktig 
drivfjäder för att omvandla låglänta betesmarker till odlingsbar mark och 
det fanns offentliga bidrag för att dränera eller dika ut våtmarker 
tillgängliga i hela gemenskapen. Med den nya reformen av den gemensamma 
jordbrukspolitiken borde denna process nu vända. Emellertid medger 
fortfarande rådets förordning EEG nr 2085/9333 om genomförandet av 
33 EGT nr L 193, 31 .7.1993, s.44. 
30 
Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket förnyelse och 
förbättring av dräneringssystem. Riktlinjer för miljön, t.ex. sådana, som 
finns med i återställandeplanerna måste säkerställa att detta inte 
resulterar i negativ påverkan på ännu befintliga våtmarker. 
För låg prissättning på vatten är vanlig i flera medlemsstater och kan 
leda till allvarlig överförbrukning av vatten. Tillsammans med betydande 
strukturfonder för utveckling av bevattningssystem kan detta medföra 
förluster eller förfall av våtmarker. Vattenpriserna måste anpassas så 
att de speglar sina verkliga kostnader, inbegripet kostnaderna för att 
rena förorenat vatten. 
Regionala utvecklingsåtgärder kan, även om de vidtas på ett betydande 
avstånd från en våtmark, förändra funktionerna för dess ekosystem. Även 
om påtagliga framsteg gjorts, genom de nyligen antagna förordningarna om 
gemenskapens instrument såsom strukturfonderna och sammanhållningsfonden, 
mot en integrering till fullo av miljöfrågorna, behöver uppskattningen 
av miljöpåverkan från föreslagna projekt fortfarande förbättras och 
andan, att dessa gemenskapens styrmedel inte får bidra till 
miljöförstöring, komma till bättre uttryck i praktiken. Omfattningen av 
detta arbete får inte undervärderas och måste tas på allvar på alla 
nivåer, med medlemsstaterna i den viktigaste rollen. Kostnaderna för 
detta arbete behöver tas med från början i projektkostnaderna. 
En vanlig orsak till att våtmarker dräneras är den beskattning av 
potentiell jordbruksmark som kan grundas på föråldrad statistik. I 
Frankrike t.ex. beräknades taxeringsvärdet på ängar vid den tid då 
boskapsuppfödning var en av de mest lönsamma inkomstformerna i 
lantbruket, och man söker för närvarande efter medel för att anpassa 
detta till den nu gällande socioekonomiska situationen. Det är lämpligt 
att utveckla standarder för markbeskattning på Europeiska unionens nivå, 
sänka skattenivåer på kvarvarande naturliga områden i privat ägo och 
skapa finansiella instrument till förmån de regioner som integrerar 
bevarandet av natur och våtmarker i lokala utvecklingsprogram. 
STÖD AT FORSKNING OCH ÖVERVAKNINGSVERKSAMHET, 
INBEGRIPET ETT FÖRNUFTIGT ANVÄNDANDE AV FORSKNINGSRÖN 
Skötsel och bevarande av våtmarker behöver grundas på god förståelse för 
det grundläggande ekologiska fungerandet i våtmarkernas ekossystem och 
genom integrering av olika vetenskapliga discipliner. Medan mycket är 
känt om det biologiska och särskilt det ornitologiska värdet av 
våtmarker, föreligger ett tvingande behov av att bättre förstå deras 
fungerande och de värden de har för det mänskliga samhället. Även om det 
finns mycken akademisk forskning inom särskilda områden, är resultaten 
av denna forskning ofta inte överförda till konkreta bevarande- eller 
skötselåtgärder. 
Sedan 1973 har Europeiska gemenskapens program för forskning och teknisk 
utveckling rörande miljön utgjort en drivkraft för samordnad 
våtmarksforskning (några exempel ges i Post A) . Det fjärde 
handlingsprogrammet (1986-1990) riktade särskilt in sig på 
våtmarksforskning men i brist på någon större marknadsföring tar det 
emellertid allt för lång tid att offentliggöra resultaten från dessa 
studier så att de blir allmän kunskap. Det är viktigt men hittills ofta 
försummat att göra forskningsresultat tillgängliga för dem som förvaltar 
miljön och för beslutsfattare genom att presentera dem i lämpligaste form 
och genom vidsträckt spridning. 
Under historisk tid har våtmarkerna nyttjats på ett hållbart sätt av den 
lokala befolkningen. Numera överges ofta dessa traditionella 
31 
nyttjandeformer, huvudsakligen för att de inte längre är lönsamma under 
moderna socioekonomiska förhållanden. Emellertid är det intensivbruk som 
ersatt dem ofta skadligt för naturliga processer, livsmiljöer och arter. 
Därför är fastställandet av metoder att göra traditionellt bruk av 
våtmarksresurser ekonomiskt genomförbara, medan samtidigt våtmarkernas 
livsmiljöer och arter bevaras, en prioriteringsaxel för tillämpad 
forskning. Detta inbegriper tvärdisciplinära åtgärder som beaktar 
ekonomiska och rättsliga restriktioner och gällande politik (jordbruk, 
fiskeri m.m.). Det omfattar studier för framgångsrik marknadsföring av 
högkvalitetsprodukter från våtmarker, producerade på ett miljöförenligt 
sätt (fisk, skaldjur, nötkött, vass m.m.). 
Även forskning i hur våtmarksresurser som exploateras på ett icke 
hållbart sätt skall ersättas har hög prioritet (t.ex. torv som 
energikälla och för trädgårdsändamål). 
Samordnad övervakning över hela Europa av våtmarker och deras tillstånd 
är väsentligt för deras bevarande och förnuftiga nyttjande. Europeiska 
kommissionens marktäckningsprogram CORINE har upprättat 
informationssystem på vilka särskilda program för övervakning av 
våtmarker nu kan grundas. Övervakningsåtgärder kommer också att behöva 
omfatta en uppskattning i efterhand av framgången av projekt för skötsel 
och bevarande av våtmarker och politik t.ex. resultaten av åtgärder för 
våtmarkslägen i nätet Natura 2000 eller gällande jordbruksmiljömetoder 
(förordning EEG nr 2078/92). Så länge det är lämpligt att företa detta 
på gemenskapsnivå kommer dessa uppgifter att utföras av Europeiska 
miljöbyrån. Genomförandet av det nya föreslagna direktivet om vattnets 
ekologiska kvalitet som redan nämnts kommer också att innebära ett stort 
bidrag till den nödvändiga övervakningen av våtmarker och deras 
upptagningsbäcken. 
Olika politik på gemenskapsnivå eller nationell, regional eller lokal 
nivå påverkar våtmarkerna. En sammanhängande ram för regional 
utvecklingsstrategi som främjar ett hållbart nyttjande av våtmarker måste 
fastställas. Vidare behövs multidisciplinära undersökningar av 
underliggande sammanlänkningar mellan naturvetenskaper och 
socioekonomiska vetenskaper för att ta fram förslag på metoder att 
undvika eller lösa typiska strukturella och administrativa problem t.ex. 
genom nya institutitionella mekanismer. Större förändringar i politik och 
nya förordningar måste systematiskt åtföljas av studier och 
övervakningsprogram för att värdera den påverkan de har. För detta 
ändamål kommer ett rådsdirektiv om den strategiska uppskattningen av den 
miljöpåverkan som följt av politik, planer och program (PPP) att bli ett 
viktigt verktyg. 
32 
Post A 
Forskning- och. teknologisk utveckling (FoTU) 
Några exempel på våtmarksanknutna FoTU-projekt som erhåller 
gemenskaps s töd: 
Ramprogrammet 1990-1994 
Våtlandsanknutna projekt i FoTU-programmet inom miljöområdet: 
MATURE: Biogéokemi i zonen med den kraftigaste grumligheten i 
flodmynningar 
EU-bidrag: 750 000 ecu 
Biogeokemiska kväve- och svavelcykler och dynamiken i ekosystemen i 
eutrofierade kustlaguner 
CLEAN 1992-1995. Eutrofiering och anaerobiska processer i kustlaguner 
EU-bidrag: 949 577 ecu 
Bedömning av två huvudsakliga och sammanhängande mänskliga inflytanden: 
Flodstörningar och fiskbestånden därefter, den genetiska mångfalden av 
och stabiliteten hos naturliga flodfiskpopulationer 
EU-bidrag: 500 000 ecu 
Inflytande av kvävenedfall på kolbalansen i ekosystem i torvmossar 
EU-bidrag: 258 000 ecu 
ERMAS: Europeiska flodstränder som tecken på en global förändring 
EU-bidrag: 400 000 ecu 
Abiotiska kontroller av groddning, etablering och artspridning av 
skogsliknande strandväxtlighet 
EU-bidrag: 300 000 ecu 
Störningar i europeiska saltsumpmarksekosystem: Inverkan av 
miljöförorening (eutrofiering) i förhållande till sedimenteringsmönstren 
EU-bidrag: 500 000 ecu 
Effekterna av miljöförändringar på europeiska saltsumpmarker, strukturer, 
funktioner och utbytesmöjligheter med marina kustvatten 
EU-bidrag: 1 100 000 ecu 
Utvidgat HUMOR: Utvidgning av projektet HUMOR: Humussubstanser som 
modifierar vattenekosystemens gensvar på försurning 
EU-bidrag: 250 000 ecu 
STEP-projekt 1989-1992: 
(Vetenskap och teknologi för miljöskydd) 
Utsläpp och absorbtion av bikväveoxidväxthusgaser från jordbrukets jordar 
och naturliga våtmarker 
EU-bidrag: 527 000 ecu 
Grundämnen, förråd och flöden i posidoniska havsekosystem i Medelhavet 
EU-bidrag: 696 000 ecu 
ALPE: Försurning av avlägsna bergssjöar 
EU-bidrag: 300 000 ecu 
EROS 2000: Europeiska floden-havetsystem, etapp II 
EU-bidrag: 2 200 000 ecu 
33 
Funktionsanalys av europeiska våtmarkssystem 
EU-bidrag: 1 160 000 ecu 
FÖRBÄTTRING AV INFORMATION OCH MEDVETENHET 
Trots nyligen vidtagna ansträngningar för förändringar frammanar 
fortfarande ordet våtmark en negativ bild för många medborgare. Det 
hållbara nyttjandet och bevarandet av våtmarker kommer bara att få den 
politiska uppmärksamhet det förtjänar om allmänheten inser våtmarkernas 
värden och förstår varför det är viktigt att bevara dem. 
Europeiska unionen stödjer informations- och medvetenhetskampanjer för 
särskilda målgrupper. Förvaltningar, beslutsfattare, parlamentariker, 
industrier, lantbrukare och skolbarn är bara de mest uppenbara exemplen. 
Informationspaket måste vara grundade på sund vetenskaplig kunskap och 
förståelse. En bred spridning av resultaten från fallstudier om ekonomisk 
framgång (eller misslyckande) för våtmarksförvaltningsprojekt eller 
utvecklingsplaner som förändrat våtmarker är en effektiv metod att 
informera lokala beslutsfattare och våtmarksnyttjare. Hittills har 
Europeiska unionen finansierat sådana ansträngningar genom några 
naturbevarande projekt (ACE och LIFE) ofta anknutna till besökscentra, 
belägna i eller vid särskilt skyddade lägen. Anpassningen av denna 
information för vidare spridning på unionsnivå kommer att bli användbar. 
Informationsmaterial om ämnen rörande bevarande av våtmarker som tagits 
fram under det löpande ACNAT-projektet om samordnade åtgärder för 
medelhavsvåtmarker (MedWet, jmf. Post B), ger ett första exempel som 
kommer att följas upp med andra medel (video, TV, massmedia, osv.). För 
detta ändamål kan samarbete med erfarna yrkesmän och icke-statliga 
organisationer för bevarande öka arbetseffektiviteten. 
En våtmarkskomponent bör systematiskt integreras i berörda temakampanjer 
såsom kampanjer för vatten, vattentransporter m.m. En sådan kampanj kunde 
grundas på det nät av våtmarkslägen där unionen redan har understött 
bevarandeåtgärder (Natura 2000). Kampanjen får inte bara omfatta 
synpunkter på bevarande av naturen, utan också synpunkter som berör 
förnuftig användning av våtmarksprodukter (vatten, torv, fisk, 
våtmarksfågel) och våtmarkernas funktioner (magasinering eller rening av 
dricksvatten, återhållande effekt på översvämningar m.m.). 
Post B 
Samordnade åtgärder för att främja våtmarker i Medelhavsområdet (MedWet) 
Rådets förordning (EEG) nr 3907/91 om gemenskapsåtgärder för naturskydd 
(ACNAT) 
Europeiska gemenskapen är den huvudsakliga bidragsgivaren till den första 
etappen av MedWet-programmet 1993-1995 och bidrar med 66 procent av de 
totala kostnaderna som uppgår till 6 650 000 ecu. 
Projektet är ett företag som är gemensamt för fem medlemsstater vid 
Medelhavet (Frankrike, Grekland, Italien, Portugal och Spanien), 
kommissionen (GD XI), Ramsarkonventionen, den internationella 
våtmarksfågel- och våtmarksforskningsbyrån (IWRB) , Världsnaturfonden, och 
stiftelsen Tour du Valat för att studera och bevara våtmarker i 
Medelhavsområdet. 
MedWet-åtgärderna är avsedda att leda fram till ett verkligt 
handlingsprogram för länderna runt Medelhavet i vilket medelhavsbäckenet 
och alla organisationer med ett särskilt intresse för Medelhavets 
våtmarker inbjuds att delta. Bland prioriteringarna för 1993-1995 
återfinns följande: 
* Det noggranna utarbetandet av en standardiserad metod för 
34 
detaljerad inventering av alla medelhavs våtmarker och regelbundna 
förfaranden för att övervaka ekologiska förändringar i dem. 
Upprättandet av en manual för administratörer och ledare i den 
integrerade förvaltningen av Medelhavets våtmarker. 
Utformandet, utarbetandet och framtagandet, förberedelsr och 
utarbetande av utbildningsmaterial och förberedandet av 
övningskurser för förvaltare av och tekniker för våtmarker i olika 
länder. 
Framtagandet av lättlästa sammanfattningar av vetenskapliga 
studier om medelhavs våtmarker för vid utspridning bland förvaltare 
och tekniker. 
Utarbetandet av material för grundläggande medvetenhet och 
mediakampanjer för att bätttre informera allmänheten om 
våtmarkernas funktioner och värden på en regional grund. 
35 
YRKESUTBILDNING AV VÅTMARKSEXPERTER 
Europa har många experter i olika discipliner som berör bevarandet av 
våtmarker men få människor är utbildade i att integrera grundläggande 
tekniska metoder i olika discipliner för att samordna en riktig 
våtmarksförvaltning. Till och med i större utsträckning än de ämnen som 
nämnts tidigare, är den adekvata yrkesutbildningen av våtmarksexperter 
ett område där framgången huvudsakligen beror på de initiativ som, enligt 
subsidiaritetsprincipen, tas för detta ändamål av medlemsstater och 
regioner. 
En nyligen genomförd inventering av institutioner för yrkesutbildning som 
lär ut vattenförvaltning (eller miljöförvaltning i en vidare mening) i 
Grekland, Frankrike och Spanien fann omkring ett tusen institutioner av 
detta slag. Bland dessa erbjöd så gott som ingen någon särskild kurs i 
våtmarksförvaltning. Yrket våtmarks förvaltare existerar i realiteten inte 
som sådant. I skilda länder står våtmarksförvaltare som utför liknande 
uppgifter på mycket olika nivåer för utbildning och träning. Det finns 
ett behov av att identifiera framtida utbildningsbehov och att erkänna 
våtmarksförvaltare som en klar egen yrkeskategori. 
Europeiska unionen kan stimulera medlemsstaterna att utarbeta 
yrkesprofiler och yrkesutbildning. Dessutom behöver våtmarksförvaltare 
utbildning i grundläggande och särskilda färdigheter, inbegripet moderna 
tekniska metoder såsom upprättande av förvaltningsplaner, 
miljökonsekvensbeskrivningar, lösande av användningsdispyter m.m. 
Vidare bör medlemsstaterna ta med grundkunskaper i våtmarkernas 
fungerande och deras värden i yrkesutbildningen för ingenjörer, 
agronomer, landanvändingsplanerare, vattenbrukare, vattenförvaltare och 
andra yrkeskategorier som arbetar med vatten och våtmarksresurser. Det 
finns redan studiekurser på dessa områden vid några universitet och 
yrkesskolor. De bör utvidgas och täcka alla berörda institut för 
yrkesutbildning. 
På en mera allmän nivå inbjuds medlemsstaterna att i kursplanerna för 
låg- och mellanstadierna ta med information om våtmarkernas värden och 
problem och studier om våtmarkernas ekosystem som ett delämne i 
biologikurserna i schemat för högstadiet. I den mån som 
subsidiaritetsprincipen tillåter, uppmuntrar Europeiska unionen detta. 
Post C 
Europeiska gemenskapens våtmarksanknutna åtärder för miljön 
Rådets förordningar (EEG) nr 1872/84 och nr 2242/87 
om gemenskapsåtgärder på miljöområdet (ACE) 
ACE-biotopprogrammet gav gemenskapen möjligheten att stödja project som 
syftar till att uppmuntra och bidra till vidmakthållandet eller 
återetablerandet av allvarligt hotade biotoper som är livsmiljöer för 
utrotningshotade arter och är av särskild betydelse för gemenskapen 
enligt direktiv 79/409/EEG om bevarande av vilda fåglar. 
Av 92 projekt i ACE-biotopprogrammet handlade 59 särskilt om bevarande 
av våtmarker. Gemenskapen bidrog med 18 143 000 ecu (53 procent) till den 
totala kostnaden 34 419 000 ecu för dessa projekt som genomfördes av 
nationella, regionala och lokala myndigheter samt icke-statliga 
organisationer. 
Femtiosex av projekten var lägesanknutna och täckte 65 tydliga 
våtmarkslägen inom den europeiska gemenskapen. Tre projekt täckte 
36 
inventering och övervakning av våtmarker samt stöd till det grekiska 
biotop-våtmarkscentret. 
De särskilt angivna åtgärderna vid de 65 våtmarkslägena omfattade i 
fallande frekvensordning biotopförbättring, återställande eller 
återetablering, markinköp, arrende eller utbyte, åtgärder för medvetenhet 
och utbildning, omsorgsfullt utarbetande av' förvaltningsplaner, 
förvaltningsåtgärder, inventeringar, studier och övervakningsåtgärder, 
förbättring av skyddstatus, bevakning av lägena, och 
markvändningsöverenskommelser med lokala lantbrukare. 
BEVARANDE AV VIKTIGA VÅTMARKSLÄGEN 
I Europa återstår det bara ett fåtal stora våtmarksområden av enastående 
betydelse, som har tillfredsställande bevarandestatus. De flesta av dessa 
områden har nationell eller gemenskapsskyddsstatus, dvs. de är 
förtecknade som internationellt viktiga områden i Ramsarkonventionen, 
eller klassificerade som särskilda skyddsområden i fågeldirektivet 
(79/409/EEG). Emellertid är de flesta av dessa områden utsatta för 
diverse tryck (industri, jordbruk, turism m.m.) och är i farozonen för 
att förfalla. Den hållbara förvaltningen och bevarandet av dessa 
nyckelägen kräver omedelbara åtgärder för sina inneboende värden, men 
också därför att ett misslyckande att bevara dem skulle nedvärdera det 
arbete som lagts ned på dem och de avtal i vilka de fastställs. 
Europeiska unionen har finansierat bevarandeåtgärder i åtskilliga viktiga 
lägen (jmf. översikten i Post C) . Emellertid har dessa åtgärder, på grund 
av begränsningen av tillgängliga fondmedel, begränsad effekt och har 
vanligen bara gällt små våtmarksområden. Vidare kan resultaten av dessa 
åtgärder snabbt undermineras av parallella och icke samordnade 
utvecklingsprojekt i närheten. 
Därför är det av största vikt för att varaktigt bevara nyckellägen att 
planera markanvändningsutveckling och förvaltning på ett integrerat sätt, 
på en socioekonomisk grund, såsom nyligen påbörjats för det område som 
omger Donana nationalpark i Spanien. Att marknadsföra och aktivt stödja 
sådan integrerad planering är ett mål för den politik som genomförs av 
kommissionen. 
Det är nödvändigt att besluta om >ett förfarande för kraftfulla och 
omedelbara åtgärder när lägen av gemenskapsbetydelse hotas. Detta kommer 
att inbegripa uppskov med finansiering av projekt som orsakar försämring 
av sådana områden tills en miljömässigt tillfredsställande lösning har 
hittats. Kriterier och riktlinjer för förnuftigt nyttjande av våtmarker 
i Ramsarkonventionen kan tjäna som riktlinjer (jmf. bilaga 2). 
37 
V 
INTEGRERING AV UNIONSPOLITIK 
MOT EN HÅLLBAR UTVECKLING 
Fördraget om Europeiska unionen 1992 introducerade främjandet av en 
hållbar tillväxt som tar hänsyn till miljön som ett huvudmål. Detta 
inbegriper en miljöpolitik som syftar till en hög nivå av miljöskydd, för 
vilken kraven måste integreras i beskrivningarna och genomförandet av 
annan unionspolitik, i offentliga och administrativa beslut, vid ledning 
av tillverkningsförfaranden samt enskilt uppförande och individuella val. 
Målsektorer som industri, energi, transporter, jordbruk och turism kommer 
att få den främsta uppmärksamheten i unionens femte handlingsprogram för 
miljön. Det är viktigt att följderna av utvecklingen och åtgärderna inom 
dessa områden, i fråga om bevarandet av kvarvarande våtmarker och det 
fortsatta hållbara användandet av deras resurser och funktioner, blir 
identifierade och beaktade under projektvärderingen och genomförandet av 
sådana åtgärder. 
Det femte handlingsprogrammet för miljön hänvisar inte direkt till 
våtmarker, men våtmarksbevarandet och det hållbara användandet av 
våtmarksresurserna kommer att vara direkt beroende av åtgärder på 
områdena för skydd av naturliga livsmiljöer och arternas mångfald, 
förvaltningen av vattenresurser, integrerad förvaltning av kustzoner, och 
hantering och rening av avfall och avloppsvatten. Helt klart gäller de 
allmänna politiska riktlinjer som fastställs i detta program också det 
nuvarande ämnet. 
Sålunda behöver det hållbara användandet av våtmarksresurserna bli en del 
av ett ramverk vari ansvaret delas av de ekonomiska och sociala 
aktörerna, myndigheterna, de offentliga och privata företagen, och 
allmänheten, både medborgare och konsumenter. Utvecklingen av mindre 
gynnade regioner måste ha råd med skydd för sina naturtillgångar. För att 
åstadkomma verkliga förändringar i gällande trender, behöver en bred 
blandning av instrument, som fastställer grundläggande skyddsnivåer, 
kompletteras med marknadsgrundade instrument utformade för att 
medvetandegöra både producenter och konsumenter, med förbättrade 
horisontella stödinstrument som tar fram nödvändiga grundläggande och 
statistiska data, samt med finansiella stödmekanismer. Ytterligare 
horisontella instrument, inbegripet forskning, utbildning och 
yrkesutbildning, kommer med nödvändighet att utgöra en del av en 
sammanhängande strategi. 
INTEGRERING AV JORDBRUK OCH VÅTMARKSBEVARANDE 
Jordbrukspolitiken har inte bara en dominerande plats i gemenskapens 
angelägenheter utan också ett stort inflytande på bevarandet och 
nyttjandet av våtmarker. 
Samtidigt med de produktionsframgångar som gemenskapen uppnådde under de 
senaste årtiondena uppstod negativa bieffekter av det intensifierade 
jordbruket, inbegripet övergivande av jordbruksmetoder som upprätthöll 
halvnaturliga våtmarker, vatten- och jordföroreningsproblem och 
förstöring eller förfall av värdefulla naturliga livsmiljöer inbegripet 
sötvattenssumpmarker, mossar, våtängar och andra. 
Åtgärder vidtogs snart för att bekämpa denna negativa utveckling och har 
under tiden resulterat i en uppsättning instrument med följande 
huvudinslag: 
38 
Niträtdirektiv och vattenföroreningsproblem i jordbruksområden 
Enligt direktiv 91/676/EEG om skydd mot att vatten förorenas av nitrater 
från jordbruket34 krävs att medlemsstaterna inför en nationell kod för 
goda jordbruksmetoder och upprättar en förteckning över områden som är 
känsliga för vattenföroreningar. Inom dessa områden måste program för att 
bekämpa föroreningar utarbetas och genomföras. Förordning 2078/92 (se 
nedan) ger utrymme för utbetalning av ersättning inom sådana områden. 
Om man följer försiktighetsprincipen bör åtminstone alla Ramsarlägen och 
våtmark Natura 2000-lägen, som är belägna inom eller nedanför 
jordbruksområden, omfattas av system för kontroll av vattenkvaliteten. 
För att hindra eutrofiering måste man tillämpa ett strikt förfarande vid 
bedömningen av våtmarkerna som sårbara. 
Ökande uppmärksamhet måste ägnas åt fosforinnehållet i gödningsämnen. 
Till skillnad från nitrater, som ingår i kretsloppen genom 
avnitrifieringsprocesser, frigörs inte fosfater från vattnet och 
ackumuleras i sediment. Det utsläpp som troligen följer i ett senare 
skede, kan orsaka att vattenkvaliteten ytterligare försämras. 
Miljöåtgärder inom jordbruket 
Den särskilda förordningen nr 2078/92 om jordbruksproduktionsmetoder 
förenliga med miljöskydds- och naturvårdskraven35 följer tidigare 
förordningar i fråga om att förbättra jordbruksstrukturens effektivitet 
vilket medger ersättning för uteblivna inkomster åt lantbrukare som 
använder sig av produktionsmetoder som är förenliga med miljön i områden 
som är känsliga ur miljösynpunkt (jmf. Post D) 
34 
35 EGT nr L 375, 31.12.1991, s. 1. 
EGT nr L 215, 30.7.1992, s. 85. 
39 
Post D 
Områden som är känsliga ur miljösynpunkt 
På åttiotalet medförde artikel 19 i förordning (EEG) nr 797/85 om 
förbättring av jordbruksstrukturens effektivitet finansiellt stöd för 
jordbruksmetoder som var förenliga med de miljömässiga kraven i Områden 
som är känsliga ur miljöskyddssynpunkt. Förordningen reviderades 
upprepade gånger och dess artikel 19 utvidgades slutligen till fyra 
artiklar (avdelning VII artiklarna 21-24) som inte bara omfattar 
jordbruksmetoder som är förenliga med bevarandet av miljön och dess 
resurser (t.ex. vatten) utan också gynnar bevarandet av livsmiljöer och 
landskap (förordning /EEG) nr 2328/91. 
En fallstudie: Somersets fält och hedar (Förenade kungariket) 
Nedgången i antalet vadarfaglar som fortplantar sig i våtgräsmarker i 
England och Wales är förbunden med den ökade dräneringen av och 
foderproduktionen på gräsmarkerna under sent 1960-tal. Sänkningen av 
vattennivån minskade kraftigt omfånget av regelbundet översvämmade 
områden, inbegripet livsviktiga områden för dessa fåglars föda. Somersets 
fält och hedar i sydvästra England består av betesängar på 1er- och 
torvjordar avdelade av dräneringsdiken i sex floders översvämnings slätter 
som omfattar omkring 56 700 hektar. Denna traditionellt förvaltade 
våtmarkslivsmiljö underhåller nio fågelarter i antal som anses vara av 
internationell betydelse. Man kan också finna många sällsynta och hotade 
arter i vattnets flora och fauna i det omfattande dikessystemet. 
Området har därför rönt stor uppmärksamhet i syfte att bevara dess 
biologiska mångfald. Statliga och privata bevarandeorganisationer har 
köpt mark och några bevarandeverksamheter har erhållit gemenskapsstöd 
genom förordning 2242/87 (ACE) . Gräsmarker som hör till detta läge har 
blivit betecknade som områden som är känsliga ur miljösynpunkt enligt 
förordning 797/85. Dessa ur miljösynpunkt känsliga områden omfattade 14 
000 hektar åkermark som kunde väljas ut för ekonomisk ersättning till 
lantbrukare som var villiga att tillämpa traditionella skötselmetoder i 
syfte att skydda landskapet och de vilda djuren i området. 
För att utvärdera de förändringar som skett i antalet häckande fåglar och 
fastställa en grund för övervakningen av framtida förändringar 
organiserades en översyn under våren 1987. Resultaten visade att tätheten 
av häckande vadare inom de ur miljösynpunkt känsliga områdena genomgående 
hade gått ned allvarligt sedan 1977 som en följd av den sänkta 
vattennivån. Det styrkte betydelsen av adekvat vattenförvaltning trots 
att många lantbrukare var villiga att anpassa sina lantbruksmetoder. 
Fallet illustrerar behovet av ett adekvat övervakningssystem för vilda 
djur, jordbruks- och hydrologiska parametrar. Informationer och 
erfarenheter som sedermera utbyttes mellan människor som var delaktiga 
i Somersetprojektet och i liknande projekt in Cotentinsumpmarkerna, 
visade sig vara mycket användbara när det gällde att sätta upp ett 
projekt för områden som är känsliga ur miljöskyddssynpunkt i nordvästra 
Frankrike. 
40 
Post E 
Jordbruksmiljöförordningen 2078/92 
Genom denna förordning finns möjligheten att åstadkomma ett genombrott 
mot sann integrering av miljökrav i den gemensamma jordbrukspolitiken. 
Dess stödordning främjar bland annat användningen av produktionsmetoder 
som minskar förorening, ger miljövänlig extensifiering av produktionen, 
produktionsmetoder som är förenliga med kraven på skydd och förbättring 
av av miljön, långtidsuttag av jordbruksmark av miljöskäl och kurser och 
utbildningspraktik för lantbrukare i produktionsmetoder som är förenliga 
med miljöskyddet. Vad beträffar våtmarkerna, kan handlingsprogram för att 
bevara tillfälligt översvämmade betesängar och våtgräsmarker gynnas av 
jordbruksmiljöåtgärder. 1994 förutses en total budgetering om 483 000 000 
ecu för miljöåtgärder i samband med den gemensamma jordbrukspolitiken. 
En fallstudie: Zonprogrammet "Östra la Mancha - Campo de montiel" 
(Spanien) 
Det område som valts ut omfattar två våtmarks sys tern, nationalparken 
Tablas de Damiel och naturparken Lagunas de Ruidera. Bägge lägena är 
kända för att hysa flera arter av växter och fåglar av 
gemenskapsintresse. Även om en del av området är skyddat genom sin 
nationella eller internationella status (Ramsarläge, biosfärreservat), 
har en betydande utveckling av konstbevattnat jordbruk i 
upptagningsbäckenet under de senaste femton åren medfört en minskning av 
vattenytans omfång. Ekologiskt rika våtmarksarealer har följaktligen 
torkat ut och man har behövt söka lösningar för att återställa dessa 
arealer. 
Det huvudsakliga målet för jordbruksmiljöprogrammet är att anpassa det 
regionala jordbruket till en hållbar form genom begränsningar av den 
kons tbe vattnade ytan och en sänkning av vattenkonsumtionen för att 
avtappningstakten inte skall överstiga återfyllningstakten från de 
vattenförråd som försörjer våtmarkerna. 
Den totala kostnaden för detta projekt uppgår till 107 200 000 ecu av 
vilket Europeiska unionen täcker 75 % eftersom området ligger inom en mål 
1-region. Annars skulle unionens stöd uppgå till 50 %. 
Till skillnad från sina föregångare är förordning 20J8/92 (jmf. Post É) 
tvingande i alla medlemsstater. Den gäller fortfarande för lantbrukare 
på frivillig grund. Budgeten för dessa åtgärder har ökats kraftigt men 
utgör fortfarande bara en liten procentandel av den övergripande 
gemensamma jordbrukspolitikens budget. Det femte handlingsprogrammet för 
miljön har emellertid som mål att 15 procent av den odlingsbara marken 
skall vara bunden av förvaltningskontrakt år 2000. 
Jordbruksmiljöförordningen i vilken man också förutser 
kompensationsbetalning till lantbrukare som minskar tillförseln av 
gödningsämnen i känsliga områden, betecknade i direktiv 91/676/EEG, är 
ett nödvändigt och nyttigt steg mot integreringen av miljöhänsyn i den 
gemensamma jordbrukspolitiken. Tre år efter det att denna förordning 
trätt i kraft i medlemsstaterna skall kommissionen framlägga en rapport 
för Europaparlamentet och rådet om tillämpningen av den. 
Offentliggörandet och spridandet av resultaten av uvärderingarna kommer 
att vara av största vikt för att revidera och förbättra systemet. 
Andra rättsakter 
Rådets förordning (EEG) nr 1765/92, som upprättar en stödordning för 
41 
producenter av vissa odlingsbara grödor36, medger på vissa villkor direkt 
kompensationsbetalning till lantbrukare som avsätter jordbruksmark för 
att minska produktionen. Icke-roterande mark som tagits ur produktionen 
med en lokalt antagen förvaltning kan vara av intresse och bör uppmuntras 
runt skyddade våtmarker eller sällsynta våtmarkstyper för att fungera som 
buffertzoner, längs floder för att bilda bevuxna buffertremsor, eller 
inom tidigare dränerade våtmarker som fortfarande blir lätt eller ofta 
översvämmade. 
I den mån det berör genomförandet av rådets förordning (EEG) nr 2080/92, 
genom vilket gemenskapen inrättar en stödordning för skogsbruksåtgärder 
inom jordbruket37, måste stor hänsyn tas till våtmarker. Skogsplantering 
kan verkligen ha skadliga effekter på vissa typer av våtmarker, nämligen 
våtängar, sumpmarker och torvmossar. Olämplig skogsplantering kan också 
allvarligt påverka hydrologin i närbelägna våtmarkslägen. Planer för 
skogsplantering som stöds av gemenskapens stödprojekt måste därför 
koncentreras till jorbruksområden med lågt miljövärde, och helt undvika 
naturliga eller halvnaturliga öppna områden av stort intresse för 
bevarande av naturen, såsom våtängar och tillfälligt översvämmade ängar 
och mossar. Vidare behöver miljöpåverkan från stora planteringprojekt 
utvärderas på vattenupptagningsbäckenskala. 
I allmänhet har medlemsstaterna och kommissionen en betydande roll vid 
säkerställandet av att de metoder som gynnas av den gemensamma 
jordbrukspolitiken (t.ex. för framställning av icke-födogrödor på uttagen 
mark eller direkt betalning för ensillagemajs) inte är kontraproduktiva 
mot unionspolitiken för förnuftigt nyttjande och bevarande av våtmarker. 
Mb t en djupare integrering av jordbruk och våtmarksbevarande 
Fram till nu erbjuder den gemensamma jordbrukspolitikens instrument med 
positiv inverkan på bevarandet av våtmarker huvudsakligen ad hoc-
åtgärder, och ännu ingen omfattande integrering av jordbruks- och 
miljöfrågor. På lång sikt kommer det inte att vara genomförbart att 
fortsätta med industriella produktionsmetoder i de flesta odlingsbara 
områden, medan bara en liten del brukas på ett sätt som är förenligt med 
miljön. Ett nät av små och spridda våtmarker inom det odlingsbara området 
är av vitalt intresse för många organismers utbredning och överlevnad och 
säkerställer viktiga ekologiska och hydrologiska funktioner. Dikesvatten, 
som förorenats av jordbruk (och andra källor), i våtmarker utgör också 
ett problem som bör hanteras på upptagningsområdets och ekosystemets 
skala och inte bara inriktas på skyddade och känsliga områden. 
En unionsvid kod om bra jordbruksmetoder inbegripet riktlinjer om typ och 
kvantitet av de jordbrukskemikalier som skall användas, förbud mot 
dränering eller igenfyllande av våtmarker av bevarandeintresse, 
vidmakthållande av icke uppodlade buffertzoner längs våtmarker, 
inbegripet floder, kan utgöra grund för ett mer omfattande åtgärdspaket 
som erkänner den positiva roll jordbruket har att spela för 
vidmakthållandet av landsbygdens kvalitet som ekosystem. 
FISKERIPOLITIK OCH VATTENBRUK 
En av de viktigaste angelägenheterna för den gemensamma fiskeripolitiken 
är bevarandet och förvaltningen av fiskeriresurser genom att kontrollera 
fiskekapaciteten för att uppnå en balans mellan fiskeriansträngningar och 
tillgängliga resurser. Inom ramen för studier som rör fisket, som 
finansierats av generaldirektoratet för fiske (GD XIV), är några av dem 
36 EGT nr L 181, 1.7.92. 
37 EGT nr L 215, 30.7.92, s. 96. 
42 
anknutna till våtmarker (jmf. Post F). I de regioner där ekonomin i hög 
grad är beroende av fiskeverksamhet ses vattenbruk som ett möjligt 
alternativ. Våtmarksbevarande å ena sidan och fiske och 
vattenbruksutnyttjande å andra sidan är sammanlänkade på ett positivt 
sätt genom det faktum att våtmarker är mycket viktiga romläggnings- och 
uppväxtlägen och genom ett gemensamt behov av en god vattenkvalitet. Men 
fiskeri- och vattenbruksåtgärder kan, om de inte utvecklas och sköts på 
rätt sätt, medföra en betydande negativ inverkan på våtmarkerna. 
Vattenbruk och våtmarksbevarande 
Medan några typer av traditionellt icke-intensivt vattenbruk och fiskeri 
har lett till skapande och vidmakthållande av intressanta våtmarkstyper 
sedan urminnes tid (norra Adriatiska havets laguner, fiskdammar i 
Frankrike m.m.) har nyare etableringar av industriella vattenbruksprojekt 
i våtmarker med högt naturvärde lett till oro för deras inverkan på 
miljön. Vattenbruk kräver tillflöde av vatten av god kvalitet, men det 
avloppsvatten som flyter ut kan orsaka en försämring av kvaliteten av 
omgivande vatten, särskilt i instängda områden som sjöar, bukter, vikar 
och laguner. Den infrastruktur som följer (reservoarer, vägar, 
kraftledningar m.m.) kan bidra till en fysisk försämring av naturliga 
livsmiljöer. Vidare tänkbar negativ inverkan på miljön inbegriper 
störningar på känsliga vilda arter, att rovdjur lockas dit, frisläppande 
av exotiska arter som tävlar med inhemska och överexploatering av 
naturliga bestånd av småfisk i laguner. 
Metoder och kriterier för att identifiera den största godtagbara inverkan 
på miljön behöver utvecklas vidare. I kommissionens förslag att förbättra 
rådets direktiv 85/337/EEG om bedömning av inverkan på miljön av vissa 
offentliga och privata projekt38, har intensiva produktionsenheter av 
skaldjur och fisk nu förtecknats i bilaga 2. 
38 Dok KOM (93) 575 slutlig. 
43 
Post F 
Generaldirektoratet för fiske, enheten för frågor rörande bevarande av 
miljön (GD XIV, C-l). 
Studier inom fiskesektorn inbegripet Medelhavets laguner 
Mellan 1978 och 1991 finansierades några biologiska studier inom 
fiskesektorn av GD XIV:s budget. Några av dem rörde fisket i Medelhavets 
laguner, som utgör en betydande ekonomisk verksamhet i vilken man 
utnyttjar förnybara våtmarksresurser som måste planeras noga för att 
genomföras på ett hållbart sätt. 
* Studier av resursutvärdering och insamling av statistiska data för 
bättre förvaltning av fiskerierna i Medelhavets kustlaguner 
(1982). 
* Beskrivning av en strategi för utvärdering av lagunfiskerier i 
Medelhavet i regionen Languedoc-Roussillon i Frankrike (1984). 
* Studie av växelverkan mellan lagun-, kust- och trålfiskerier i 
Lejonbukten, Frankrike (1985). 
* Studie av kustfisket runt Balearerna (1987). 
I och med revideringen av strukturfondsförordningarna 1993 infördes ett 
nytt finansiellt instrument för fiskeririktlinjer som kommer att kunna 
stödja studier av fiskeflottor, vattenbruk och kustvatten. 
Det är vidare så att inget nytt projekt, inbegripet vattenbruk, kan 
godtas inom våtmarker som är kvalificerade för att betecknas som Natura 
2000-lägen, om inte en fullständig MKB har visat att det är miljömässigt 
ofarligt eller det är möjligt att erhålla kompensation i de fall där det 
inte finns alternativa lägen. Detta förfarande har delvis fått domstolens 
stöd när det gäller Santonasumpmarken som är en våtmark av internationell 
betydelse (2 augusti 1993, C-355/90). 
När vattenbruksenheter etableras nära eller inom rika viltområden, är det 
troligt att'fiskätande rovdjur lockas dit från omgivningarna. Då några 
av dessa arter troligen är skyddade enligt direktiven 79/409 och 92/43, 
måste sådana vattenbruksprojekt inbegripa lämpliga avskräckningsmedel. 
Inom våtmarksområden måste man, hellre än att främja nya etableringar, 
prioritera förnyelse och upprätthållande av befintliga traditionella, 
icke-intensiva vattenbrukssystem i våtmarker, som redan anpassats för 
detta ändamål, förutsatt att odlingen kan ske på ett hållbart sätt. 
Integrerade projekt, i vilka frågor rörande kultur- och naturturism 
beaktas som syftar till att ta fram särskilda produkter med högt 
miljövärde kan troligen åstadkomma en bättre hållbar ekonomisk 
avkastning. Sådan verksamhet bör genomföras inom ramen för en 
förvaltningsplan enligt direktiv %92/43/EEG artikel 6. Strukturfonderna 
kunde finansiera pilotprojekt av detta slag under förutsättning av det 
nya finansiella instrumentet för fiskeririktlinjer (FIFG)39. 
Fiskeristöd och våtmarksbevarande 
Enligt denna förordning föreligger nu en allmän förpliktelse för 
fiskerier och vattenbruksprojekt att ta med miljöhänsyn i beräkningen. 
Kommissionen kommer därför att kräva att regionala miljömyndigheter 
medverkar i alla stadier av projekten och kontrollera att gemenskapens 
rättsakter och de nationella lagarna om miljön respekteras. 
För att uppnå högsta effektivitet måste därför den planering, som skall 
ligga till grund för fiskekvoten och som med stöd av bästa tillgängliga 
vetenskapliga rådgivning måste arbeta fram och beskriva den långsiktigt 
hållbara avkastningen, vara en del av ett integrerat åtgärdspaket för 
förvaltning av kustlaguner och våtmarker såväl som stora floder. Den 
39 EGT nr L 193, 31..7.93. 
44 
fullständiga integreringen av dessa frågor kommer också att beaktas när 
det gäller framtida unionsstöd för strukturell anpassning och särskilda 
etableringar. 
I flera regioner i Europeiska ' unionen förekommer traditionella 
fiskemetoder i halvnaturliga fiskdammar. Det är mödan värt att undersöka 
de socioekonomiska och miljömässiga begränsningarna för hur man bäst 
fortsätter med och förbättrar sådana former av fiske och sådant 
vattenbruk som är gynnsamma för både miljön och ekonomin, särskilt i 
landsbygdsområden med hög arbetslöshet. För detta ändamål kunde vidare 
särskilda EU-stödda studier vara till nytta. Miljöutbildning av 
vattenbrukare och och åtgärder för att öka den allmänna medvetenheten på 
lokal och regional nivå om miljöfrågor knutna till fiskerier och 
vattenbruk måste främjas. 
Nyligen införde rådets förordning nr 1626/84, som fastställer vissa 
tekniska åtgärder för bevarande av fiskeriresurser i Medelhavet, ett 
förvaltningssystem som är i harmoni med de särdrag som är typiska för 
detta område. Enligt denna förordning är en del av kustvattnet reserverat 
för de mest selektiva fiskesystemen att utnyttjas av de fiskare som 
använder sig av de traditionella metoderna. Förordningen pekar också på 
de särskilda behov av bevarande som gäller de arter och särskilda 
livsmiljöer som betraktas som sårbara eller hotade. De två livsmiljöer 
som förtecknas i dess bilaga 1 är våtmarker och sjögräsområden. 
SAMMANHÅLLING 
A. REGIONAL UTVECKLINGSPOLITIK 
Vikten av en regional utvecklingspolitik i Europeiska unionen ökar. Dess 
utformning har ett stort inflytande på markanvändning inbegripet de 
kvarvarande våtmarkerna. 
Strukturfonder och våtmarksbevarande 
Alltsedan det tidiga skedet av genomförandet av gemenskapens regionala 
uvecklingspolitik har det skett en utveckling av förståelsen för och 
innebörden av integrering av miljön och detta medger nu att man undviker 
sådan negativ påverkan som den som åstadkoms på mitten av åttiotalet av 
några projekt i de integrerade medelhavsprogrammen vilka genomfördes i 
våtmarker och deras upptagningsområden. 
Sedan 1988 har strukturfonderna också finansierat, och bör även i 
framtiden finansiera projekt för bevarande av naturliga våtmarker, 
återställande av våtmarker eller hållbart användande av deras resurser. 
Det har funnits åtskilliga fall där våtmarksbevarande projekt dragit 
nytta av strukturfonder. Det omfattar stöd till traditionella former av 
jordbruk och fiske, förvaltning och återställande av hydrauliska system 
och vattenresurser, skydd för de mest känsliga områdena, utveckling av 
hållbar turism och utbildning av lokala markförvaltare och lantbrukare 
särskilt i mål 1-regioner (där den ekonomiska utvecklingen släpar efter) 
och mål 5b-regioner (landsbygdsområden). Ett särskilt intressant exempel 
är fallet med mål 5b-området i sumpmarkerna i Poitou-Charentes 
(Frankrike). Gemenskapens stödram för denna region omfattar inte bara ett 
stort antal sådana åtgärder som nämns ovan utan också en medverkan av två 
icke-statliga organisationer för dess utarbetande och genomförande. 
Gemenskapsinitiativ för att komplettera de projekt som framlagts direkt 
av medlemsstaterna omfattar ENVIREG40 (jmf. Post G) som stödjer 
40 EGT nr C 115, 9.5.90 
45 
våtmarksbevarande verksamhet vid Biguglialagunen på Korsika och INTERREG41 
(jmf. Post H) som tog fram medel för rening av floden Timavo på gränsen 
mellan Italien och Slovenien. Parallellt' uppstod emellertid fortfarande 
våtmarksskador på olika lägen genom industriella projekt, tätorts- och 
turistutvecklingsprojekt som genomfördes med medel från gemenskapen. 
Huvudorsaken till detta var bristen på medverkan från de regionala och 
nationella miljömyndigheternas sida i utvecklingen av projekten, 
samtidigt som det saknades oberoende experter för en lämplig utvärdering 
av projekten. 1993 års revidering av strukturfondsförordningarna42 fyllde 
ut dessa luckor i förfarandet. För den löpande programperioden 1994-1999 
kan strukturfonderna ta fram medel för projekt som siktar på hållbar 
användning av våtmarksresurser inbegripet traditionella former av 
jordbruk och fiske, förvaltning och återställande av hydrauliska system, 
skydd för de känsligaste områdena, utveckling av ekoturism, och 
utbildning av lokala markförvaltare och lantbrukare. Sådan verksamhet bör 
aktivt främjas. För att fullständigt integrera våtmarksbevarande med 
regional utvecklingspolitik är det nödvändigt 
* att garantera fullständig respekt för miljöbeslut under 
genomförandeskedet, 
* att utveckla den uppsättning miljöindikatorer som redan beskrivits 
av kommissionen med särskild hänvisning till våtmarker. Dessa 
indikatorer bör medge en beräkning av miljö- och socioekonomisk 
inverkan på 
våtmarker vid utvärderingens för-, övervaknings- och efterstadier, 
* att i lönsamhetsanalyserna integrera aspekter knutna till hållbart 
bruk som återfyllning av vattenförråd eller hållbar utveckling 
kopplad till traditionella markanvändningsmetoder och fiskeri, och 
* att öka möjligheterna att stödja förbättringen av institutionella 
parametrar som för närvarande saknas eller är ofullständiga i 
olika regioner. 
41 
42 Anmärkning i INTERREG II. EGT nr C 180, 1...7.94. 
EGT nr L 185, 15.7.66. EGT nr L 193, 31..7.93. 
46 
Box G 
Gemenskapsinitiativet ENVIREG 
En liten del av den europeiska strukturfonden anslogs under perioden 
1989-1993 till gemenskapsinitiativet ENVIREG. 
Initiativet ENVIREG syftade till att minska föroreningen av kustområden, 
särskilt i de medelhavs regioner vilkas ekonomi är i påtaglig grad 
beroende av turism, att främja markanvändningen i kustområdena på ett 
sätt så att naturliga områden bevaras, och att bidra till kontrollen och 
förvaltningen av giftigt och riskfyllt industriavfall. En miljard ecu som 
anslagits till detta initiativ (60% från kommissionen) har använts till 
rening av avloppsvatten (51 procent av medlen) vilket indirekt gynnade 
flera våtmarkslägen. Omkring 11 procent av medlen har använts för 
bevarande av livsmiljöer. 
En fallstudie: Maroniflodens mynning (Franska Guyana) 
Vid mynningen av Maronifloden i Franska Guyana är Hattes ett läge av 
stort ekologiskt intresse som omfattar flera sumpmarker och en sandstrand 
vid kusten, som är ett av de få fortplantningslägena för 
jättelädersköldpaddan. Området drar till sig ett växande antal besökare 
som orsakar störningar och förvärrar problemen med avfallshantering och 
vattenföroreningar som allvarligt hotar lägets ekologiska balans. 
ENVIREG-projektet finansierade huvudsakligen etablerandet av en rätt 
övervakad soptipp för hushållsavfall från flera kommuner och ett system 
för att samla och rena avloppsvatten. Det byggdes också en infrastruktur 
för turismen såsom bilparkeringar m.m. för att få en bättre kontroll över 
tillflödet av besökare. 
47 
Post H 
Gemenskapsinitiativet INTERREG 
Gemenskapsinitiativet INTERREG har inte blivit återupprättat under 
Strukturfondsprogrammet 1994-1999 eftersom de åtgärder som kunde väljas 
enligt detta initiativ nu integrerats i gemenskapens stödram som 
upprättats på initiativ av medlemsstaterna. Åtgärder för bevarande av 
våtmarker och hållbart användande av deras resurser kan dock främjas och 
stödjas av kommissionen genom andra gemenskapsinitiativ såsom INTERREG 
(i gränstrakter) , LEADER (i landsbyggdsområden) , och PESCA (i områden som 
är beroende av fiskerier) . Gemenskapsinitiativet INTERREG är utformat för 
att hjälpa gränstrakter att förbereda sig för ett gränsfritt Europa. 
Transporter och kommunikationer har än så länge utnyttjat omkring 45 
procent av gemenskapens bidrag (914 000 000 ecu i 1992 års priser) . 
Miljöanknutna projekt uppgår till omkring 10 procent och täcker följande 
områden: Turism och miljön, markförvaltning och miljön, samt miljöskydd. 
Dessa områden är de som omfattas av de handlingsprogram som har en möjlig 
gynnsam inverkan på våtmarker. 
Åtskilliga INTERREG-projakt, som omfattar program som gynnar våtmarker, 
finansierades i olika gränsöverskridande trakter inom och utom Europeiska 
unionen såsom undersökningarna om möjligheterna att rena den starkt 
förorenade floden Tivamo på gränsen mellan Italien och Slovenien, för att 
rensa upp Lugano- och Maggioresjöarna mellan Schweiz och Italien, eller 
ett projekt mellan Förenade kungariket och Frankrike inbegripet åtgärder 
för att bevara och skydda kanalklipporna vid den engelska kusten och 
nordliga Pas de Calaiskusten. 
En fallstudie : Lavezziöarna och Magdalenaarkipelagen (Frankrike/Italien) 
Mellan öarna Korsika (Frankrike) och Sardinien (Italien) finns det två 
klippiga skärgårdar, Lavezziöarna (förklarade som ett särskilt skyddat 
område enligt direktiv 79/407/EEG) och Magdalenarkipelagen som är av stor 
betydelse för ett mängd arter av sjöfågel. Människans fritidsaktviteter 
är en betydande faktor för störningar i dessa områden och måste därför 
kontrolleras. Ett INTERREG-projekt omfattade genomförandet av åtgärder 
för bättre skydd av dessa lägen. Den totala kostnaden för projektet gick 
upp till något över 5 000 000 ecu varav gemenskapen bidrog med 50 
procent. 
Post I 
Sammanhållningsfonden 
Denna fond kan öppna nya möjligheter för våtmarksbevarande. Den kan i 
synnerhet stödja projekt som bidrar till genomförandet av nätet för 
skyddade områden Natura 2000 som fastställs av direktiv 92/43/EEG om 
bevarande av naturliga livsmiljöer och vilda djur och växter i de fyra 
länderna att välja mellan. Hittills väger projektstödet över till fördel 
för projekt ominfrastrukturer för transporter, men möjligheten finns 
fortfarande för dessa medlemsstater att föreslå flera miljöprojekt. De 
flesta av de projekt som ingivits hittills anknyter till 
vattenförvaltning samt hantering och rening av vatten och avfall. 
En fallstudie: Clara och Raheenmore-mossarna (Irland) 
Irland är av enastående betydelse för bevarandet av tillväxande högmossar 
som har blivit en mycket sällsynt form av livsmiljö. Clara och Clara och 
Raheenmore-högmossarna utgör ett utmärkt exempel på en sådan 
livsmiljöform. Ett projekt för att säkra 1 000 hektar av dessa mossar 
kommer att hjälpa Irland att uppfylla sina förpliktelser enligt direktiv 
92/43/EEG samtidigt som det anlägger en grund för en hållbar form för 
turism som grundas på långsiktigt bevarande av denna form av livsmiljö. 
De totala projektkostnaderna är 969 000 ecu varav Europeiska unionen 
beviljar 85 procent. Åtgärderna kommer att finansiera återställandet av 
lägenas hydrologi, bevakningen av dem därefter och en inledande etapp för 
anskaffning av mark. 
48 
B. SAMMANHÅLLNINGSFONDEN 
Sammanhållningsfonden, som upprättades genom rådets förordning (EG) 
1164/9443, förmedlar fondmedel till Grekland, Irland, Portugal och Spanien 
för investeringar inom sektorn för infrastruktur för transporter och 
miljösektorn. Den kan också innebära betydande finansiering som bidrar 
till genomförandet av åtgärder som är knutna till våtmarksbevarande och 
förvaltning i linje med prioriteringarna i det femte handlingsprogrammet 
för miljön. Ett större våtmarksanknutet projekt tillskrevs nyligen Irland 
(Post I). 
INFRASTRUKTUR FÖR TRANSPORTER 
De flesta av Europas våtmarker är belägna vid flodmynningar, i dalar, på 
låglänt mark, och platta och icke uppbyggda områden. Dessa områden kan 
på grund av sin förmånliga topografi och morfologi ibland väljas som 
lägen att föredra för att anlägga infrastrukturer för transporter som 
vägar, motorvägar, hamnar och flygplatser. Moderniseringen eller 
byggandet av nya vattenvägar kan innebära flera hot mot kvarvarande 
våtmarker. Fyllning med muddrat och utgrävt material från kanalbyggen och 
andra arbeten kan medföra att mindre våtmarker förstörs. Utvinning av 
grus, som ibland används för transportkonstruktioner i betong, utgör ett 
annat hot mot befintliga och tidigare flodbäddar. Byggandet av 
transportleder och nya kanaler för sjöfarten kan splittra naturliga 
livsmiljöer och därigenom ytterligare isolera populationer av vilda djur 
eller störa hydrologiska system. 
Förslaget att ändra rådets direktiv 85/337/EEG vidgar räckvidden för de 
transportinfrastrukturer enligt bilaga 1, som är föremål för 
miljökonsekvensbeskrivningar, och förtecknar en uppsättning kriterier för 
att identifiera projekt enligt bilaga 2 för vilka 
miljökonsekvensbeskrivningar, MKB, är nödvändiga. Våtmarker och kustzoner 
tillhör de miljökänsliga områden som kräver utvärderingar av påverkan. 
MKB är en väsentlig del i beslutsförfarandet om huruvida en särskild 
infrastrukturåtgärd måste genomföras och hur detta skall ske med minsta 
möjliga påverkan. 
Påverkan som uppstår från ny infrastruktur för transporter måste noga 
bedömas i förväg och lösningar bör, där så är möjligt, utformas med den 
bästa tillgängliga teknologin. Det är av största vikt att beeömningen 
till fullo utreder alternativa lösningar. Detta förfarande är väsentligt 
för all föreslagen utveckling som berör Natura 2000,-lägen. 
TURISM 
Massturismen påverkar våtmarkerna mest genom den konkurrens om 
sötvattensresurserna som den medför, direkt förstöring genom byggnads-
och infrastrukturarbeten, samt vattenföroreningar och störningar som 
åstadkoms genom fritidsaktiviteter. 
Europeiska unionens handlingsplan som antogs 1992 för att stödja turism44 
omfattar elva åtgärder, av vilka en berör turism och miljö, där målet är 
att säkerställa att miljön beaktas mera fullständigt (jmf. Post J). För 
detta ändamål kommer kommissionen att stödja följande: 
* Initiativ för att öka medvetenheten om samspelet mellan turism och 
43 EGT nr L 130, 25.5.94, s. 1. 
Rådets beslut 92/421/EEG,EGT nr 44 
49 
miljön hos turister och dem som tillhandahåller tjänster. 
* Nyskapande projekt för att förena naturskydd och turism. 
* Utveckling av institutionella nät för att underlätta utbyte av 
erfarenheter. 
* Initiativ som uppmuntrar former av miljövänlig turism. 
Förslaget att ändra rådets direktiv 85/337/EEG om MKB nämner att flera 
turist- och fritidsinfrastrukturer skall bli föremål för en MKB om 
medlemsstaterna anser att deras särskilda egenskaper så kräver. Det 
föreskriver också att det måste ägnas särskild uppmärksamhet åt våtmarker 
(bland andra naturliga livsmiljöer) och lägen som åtnjuter nationell 
eller regional skyddsstatus medan behovet av MKB utvärderas. Därför bör 
befintligheten av en våtmark eller ett skyddat område i 
upptagningsbäckenet eller nedanför ett föreslaget utvecklingsläge 
resultera i en MBK. Denna kommer också att behöva täcka frågor som är 
knutna till vatten- och avfallsförvaltning. 
Nyligen stödde GD XXIII en studie om hållbar turism i Europas natur- och 
nationalparker45. I studien utarbetades konkreta rekommendationer för 
åtgärder i våtmarker och kustområden. Förutsatt att lägets bärkraft 
respekteras enligt resultaten av en noggrann MBK, erbjuder våtmarkerna 
betydande tillfällen att öka den allmänna medvetenheten om våtmarksvärden 
och funktioner. 
Turistutvecklingen i våtmarksområden behöver bli en del av en plan som 
omfattar hela upptagningsbäckenet. Infrastrukturer behöver grundas på 
noggrann utvärdering av kapaciteten för vattentillförsel, avlopps- och 
avfallhanteringsmöjligheter och lägets särskilda landskapskaraktär. 
Indelning av områden i zoner och strikt kontroll av tillträdet är 
särskilt viktigt i våtmarksområden, för att bevara deras biologiska 
mångfald och naturliga egenskaper. Frågor om bevarande av våtmarker är 
mera komplicerade än de som berör bevarande av andra livsmiljöer. Därför 
bör guidade turer, informationscentra, utställningar cch naturstigar vara 
nyckelredskap för att utveckla hållbar turism i och runt våtmarksområden. 
Post J 
Turism och miljö 
Som en följd av Europeiska kommissionens uppfordran om förslag 92/C 51/16 
anslog den omkring 2 700 000 ecu till 23 pilotprojekt inom fältet turism 
och miljö. Av dessa kommer tre projekt att få positiva verkningar på 
våtmarksbevarandet : 
* Planerings- och förvaltningsverktyg för att bygga upp en hållbar 
turism i Waddenhavet, som är en av de mest betydelsefulla 
våtmarkerna i nordvästra Europa och som delas av Nederländerna, 
Danmark och Tyskland. 
* Utveckling av praktiska åtgärder för integrering av vattenpolitik 
inom en hållbar utvecklingsram. Detta projekt för turism och 
vatten kommer att inbegripa Frankrike, Grekland och Spanien. 
* Noggrant utarbetande av en ekologisk skydds- och miljöguide om 
tekniska metoder för turistförvaltning i kustområden i samarbete 
med lokala befolkningar. Detta projekt kommer att inbegripa 
Danmark, Nederländerna, Portugal, Spanien och Förenade kungariket. 
45 Förbundet för Europas natur- och nationalparker (1993). Att 
älska dem till döds? Hållbar, turism i Europas natur- och 
nationalparker. 
50 
EUROPEISKA UNIONENS POLITIK FÖR INTERNATIONELLT SAMARBETE, UTVECKLING 
OCH HANDEL 
Yttre synpunkter på den gemensamma miljöpolitiken omfattar åtgärder i 
Europa och Medelhavet utanför unionens territorium. 1991 antog rådet 
MEDSPA (se sid. 11) . Programmet omfattade, i fråga om våtmarker, projekt 
om skyddet av naturliga sjöar på Korsika, flodbäckenförvaltning i 
Frankrike, våtmarksåterställande i Italien, studier i integrerad 
förvaltning av sjön Ichkeul i Tunisien och andra projekt (jmf. Post K). 
Några månader senare antogs NORSPA (se sid. 9) som motsvarighet i norr. 
Den omfattade två våtmarksanknutna projekt i Danmark för att förbättra 
vattenkvaliteten genom att återställa ålgräsbäddar och styra 
fiskpopulationer. Under de år, som föregick förordningarna, var 
ifrågavarande åtgärder föremål för motsvarande pilotprojekt. 1992 
integrerades bägge förordningarna MEDSPA och NORSPA i den nya 
miljöförordningen LIFE. Fem procent av LIFE-budgeten används till 
åtgärder utanför unionens territorium i regionerna vid Östersjön och 
Medelhavet. Det omfattar också särskilda projekt om integrerad 
våtmarksförvaltning (jmf. Post L). 
Det ekonomiska samarbetet med central- och östeuropeiska länder och f.d. 
Sovjetunionens oberoende stater omfattar också hjälp till miljöskydd. 
1989 etablerades genom rådets förordning (EEG) nr 3906/8946 PHARE-
programmet för att stödja ekonomisk återuppbyggnad i centraleuropeiska 
länder. Programmet omfattar flera projekt som gynnar våtmarksbevarande, 
som att ge stöd till de stora Mazuriska sjöarna i Polen och den 
internationella flodkonventionen för Donau (jmf. Post M). Fram till 1994 
har TACIS, gemenskapens program för att stödja ekonomisk återuppbyggnad 
i länderna i det forna Sovjet-unionen, ännu inte finansierat särskilda 
våtmarksprojekt. 
I juni 1992 undertecknade gemenskapen och dess medlemsstater tillsammans 
konventionen om biologisk mångfald på toppkonferensen i Rio. 
Våtmarksförluster över hela världen ses av Europeiska unionen som ett 
globalt miljöproblem eftersom våtmarkerna är nyckellivsmiljöer för 
arternas mångfald. Det har beräknats att 25-50 procent av jordens kärr 
och sumpmarker redan förstörts. Europeiska unionen och dess medlemsstater 
har ett särskilt ansvar för att uppmuntra och delta i internationell 
verksamhet för att bekämpa globala miljöproblem. Sedan toppkonferensen 
i Rio 1992 har tillfällena ökat för att finansiera våtmarksbevarande 
åtgärder genom program för utvecklingshjälp, eftersom 10 procent av 
budgeten måste anslås till miljöåtgärder. 
I den senaste Lomékonventionen för stater i Afrika, Västindien och 
Stillahavsområdet (AVS) är miljöfrågorna förtecknade som det första 
området för samarbete mellan gemenskapen och AVS-staterna, före jordbruk, 
säkerställande av tillgång på mat och utveckling på landsbygden. Inom den 
särskilda budgetramen för skydd av miljön i utvecklingsländer stödjer 
unionen utarbetandet av en Resursguide över tropiska sötva11 ensvåtmarker. 
Den bidrar också till flera våtmarksanknutna projekt i asiatiska och 
latinamerikanska länder (ALA) (Post N). 
Denna korta översikt visar klart att våtmarksbevarandet redan är en del 
av Europeiska unionens politik för utvecklingsbistånd ehuru ännu föga 
uppmärksammat av den stora allmänheten. För närvarande deltar 
kommissionen i arbetsgruppen för att formulera riktlinjer för ett 
förbättrat bevarande och hållbart nyttjande av tropiska och subtropiska 
våtmarker, dvs. i de länder som har störst nytta av EU: s utvecklingshjälp 
och samarbete. Dessa riktlinjer förebereds av OECD:s kommitté för 
utvecklingsbistånd, det huvudsakliga forum där bilaterala donatorer 
46 EGT nr. L375, 23.12.89 
51 
justerar mönstret för sin hjälp till föränderliga prioriteringar och nya 
perspektiv på utvecklingsprocessen. Detta är en klar indikation på att 
EU, tillsammans med den internationella gemenskapen och stora banker och 
administrationer för utvecklingsbistånd, vill spela en ledande roll i att 
vägleda global politik och genomföra dess rekommendationer. 
Våtmarksbevarandet och det förnuftiga nyttjandet av våtmarkernas resurser 
berör också Europeiska unionens och medlemsstaternas handelspolitik. 
Samma stränga miljöregler och riktlinjer som tillämpas inom unionen skall 
tillämpas för import av våtmarksprodukter från tredje land, som torv från 
Central- och Östeuropa och Ryssland, eller fisk från AVS- eller ALA-
länder. Kommissionen kommer att anstränga sig särskilt för att främja 
integreringen av dessa frågor i respektive handelsförordningar. 
Post K 
Våtmarksanknutna projekt i Medelhavet 
Följande projekt har fått stöd enligt förordning (EEG) nr 563/91 om 
gemenskapens åtgärder för skydd av miljön i medelhavsregionen (MEDSPA) 
i länder utanför Europeiska gemenskapen: 
Algeriet: Omsorgsfullt utarbetande av en integrerad förvaltningsplan för 
bevarande och utveckling av nationalparken och systemet av kustvåtmarker 
El Kala. 
Projektkostnad: 300 000 ecu som täcks med 50 procent av MEDSPA och 50 
procent genom anslag från Europeiska investeringsbanken enligt det 
tekniska stödprogrammet METAP för Medelhavet. 
Tunisien: Stöd till förvaltningsverksamhet i nationalparken Ichkeul. 
EU-bidrag: 155 000 ecu, 50 procent av de totala projektkostnaderna. 
Marocko: Omsorgsfullt utarbetande av en förvaltningsplan för 
kustnationalparken Al-Hoceima, inbegripet förberedelser och upprättande 
av strukturer för att bevara den biogenetiska mångfalden med särskild 
betoning på skyddet av Osprey och Monk Seal. 
EU-bidrag: 170 000 ecu, 100 procent av de totala projektkostnaderna. 
Cypern: Förvaltning av nationalparken Akamas, inbegripet utvärdering av 
alla ekologiskt känsliga områden, stöd för införandet av förfaranden för 
förvaltningskontroll, mildrande åtgärder och införandet av nödvändig 
lagstiftning. 
EU-bidrag: 145 000 ecu, 100 procent av de totala projektkostnaderna. 
52 
Post L 
LIFE våtmarksanknutna projekt utanför Europeiska unionens territorium 
Förordning (EEG) nr 1973/92 om upprättandet av ett finansiellt instrument 
för miljön (LIFE) kan finansiera åtgärder utanför gemenskapens 
territorium i regionerna vid Östersjön och Medelhavet för att inrätta 
administrativa strukturer, ge tekniskt stöd, och överföra miljövänliga 
teknologier, främja hållbar utveckling och ge stöd under ekologiska 
nödlägen. Uppskattningsvis anslås fem procent av LIFE-förordningens • 
årliga budget till projekt utanför unionens territorium. 
Särskilda våtmarksanknutna projekt har hittills inriktats på Östersjön 
inbegripet stöd till skyddade områden i nedre Oderdalen i Tyskland (EU— 
bidrag 400 702 ecu, nära 20 procent av projektkostnaderna). 
En fallstudie: Den integrerade skötseln av Östersjöns laguner och 
kustvåtmarker 
Enligt den nya Helsingforskonventionen för skydd mot förorening av 
Östersjön, som undertecknades av gränsstaterna 1992, upprättades 1993 en 
arbetsgrupp för förvaltningsplaner för laguner och kustvåtmarker. 
Europeiska gemenskapen har undertecknat den nya konventionen och 
kommissionen deltar aktivt i arbetsgruppen och understödjer dess 
verksamhet med ett bidrag på 547 575 ecu som täcker omkring 72 procent 
av de totala kostnaderna. Resten bidrar Svenska naturvårdsverket med. 
Gruppen är för närvarande i färd med att upprätta områdesinsatslag för 
att övervaka och leda det omsorgsfulla utarbetandet av integrerade 
förvaltningsplaner för utvalda våtmarksområden i Curonialagunen som delas 
mellan Litauen och Rysslands Kaliningrad Oblast, Matsaluviken i Estland, 
Vistulalagunen som delas av Kaliningrad och Polen, Oderlagunen som delas 
mellan Polen och Tyskland, och Rigabukten som delas av Estland och 
Lettland. 
Post M 
Europeiska gemenskapens stöd till Central- och Östeuropa 
Inom det ekonomiska samarbetsprogrammet PHARE innefattar särskilda 
projekt till stöd för våtmarksbevarande följande: 
* Stöd till stiftelsen för de stora Mazuriska sjöarna i Polen, 1990. 
EU:s bidrag: 1 800 000 ecu. 
* Stöd till stiftelsen för floden Warta i Polen, 1990. 
EU:s bidrag: 500 000 ecu. 
* Stöd till projektet Polens gröna lungor för integrerad regional 
utvecklingsplanering, 1991. 
* Stöd till våtmarks- och gräsmarksstudien i Ungern, 1990. 
EU:s bidrag: 200 000 ecu. 
* Stöd till inrättandet av Fertösjöns nationalpark i Ungern som 
ansluter till Neusiedlersjöns nationalpark på den österrikiska 
sidan, 1990. 
EU:s bidrag: 1 400 000 ecu. 
* Stöd till två delar av det integrerade handlingsprogrammet för 
miljön i Donaubäckenet, särskilt anknutet till bevarande av 
naturen: 1) Stöd till tillämpad forskning i Donaudeltat. EU: s 
bidrag: 3 500 000 ecu. 2) Stöd till en inventering av de 
biologiska resurserna i Donaubäckenet. 
53 
Post N 
Budgetpost B7-5040: Miljö i utvecklingsländerna, verksamhet som är 
anknuten till hållbart nyttjande av våtmarker: 
Belize: Omsorgsfullt utarbetande av en kustzonsförvaltningsplan, 1993. 
EU:s bidrag: 570 000 ecu. 
Kamerun: Omsorgsfullt utarbetande av rekommendationer för en 
förvaltningsplan för Mount Kupeskogen för en hållbar och förbättrad 
vattentillgång, 1991. 
EU:s bidrag: 501 910 ecu. 
Costa Rica: Konsolidering av bevarandeområdet Llanuras de Tortuguero, 
etapp 2. 
EU:s bidrag: 857 000 ecu. 
Tschad: Studie av boskapsrasen Kouri och dess växelverkan med jordbruks-
och betessystemet vid sjön Tschad, 1993. 
EU:s bidrag: 345 000 ecu. 
Ghana: Upprättande av ett övervakningssystem över sjögräs och utvecklande 
av integrerade kontrollåtgärder för att undvika infektering av fler 
vattenenheter i syfte att skydda fiskeriresurserna, 1993. 
EU:s bidrag: 485000 ecu. 
Gulfregionen: Marina livsmiljöer och skyddsområde för vilda djur i 
Gulfregionen, etapp 2. 
EU:s bidrag: 2 600 000 ecu. 
Guyana: Studie av miljövärdet i Couridas mangrove, 1989. 
EU:s bidrag: 67 700 ecu. 
Indiska oceanen: Omsorgsfullt utarbetande av en regional strategi för 
miljöskydd med särskild tonvikt på land- och vattenresurser, 1992. 
EU:s bidrag: 153 560 ecu. 
Mauretanien: Inventering av vilda djur i kustzonen och deras inverkan på 
den lokala befolklningens verksamheter med fiske och jordbruk, 1993. 
EU:s bidrag: 537 000 ecu. 
Mauritius: Studie av skyddet för kustens ekosystem, 1989. 
EU:s bidrag: 141 000 ecu. 
Mauritius: Omsorgsfullt utarbetande av en strategi för att utveckla och 
förvalta den sydvästra kusten, inbegripet strand-, lagun-, våtmarks- och 
dräneringssystemförvaltning, 1993 
EU:s bidrag: 350 000 ecu. 
Marocko: nationella miljöutbildningscentret vid Sidi Boughaba Site. 
EU:s bidrag: 394 000 ecu. 
Mozambique: Gorongosa-Marromeu-studien av integrerat områdesskydd efter 
förlusten av våtmarksyta på grund av sjunkande vattentillflöde efter 
byggandet av dammar i Zambesifloden, 1993. 
EU:s bidrag: 180 000 ecu. 
Sahelregionen: Publicering av hydrobiologisk och fiskbruksutnyttjande av 
små vattenresurser i Sudans Sahelregion, 1992. 
EU:s bidrag: 36 600 ecu. 
Tanzania: Omsorgsfullt utarbetande av en kustzonsförvaltningsplan för 
inrättandet av skyddade marina områden för likvärdig distribution och 
hållbart användande av naturresurser, 1991. 
EU:s bidrag: 57 995 ecu. 
Tanzania, Kenya och Uganda: Översikt över tillgängligheten av 
biodiversifierad information inbegripet ekosystemen i tropiska fuktiga 
skogar, tropiska torra skogsmarker, öknar och halvöknar, berg och 
högland, 1992. 
EU:s bidrag: 50 000 ecu. 
Togo: Forskningprojekt rörande dammbyggens inverkan på växttäcket och 
vattennivån under marken i savannregionerna, 1993. 
EU:s bidrag: 600 000 ecu. 
Venezuela: Tekniskt stöd för utvecklingen av Miljöbyrån i 
Valenciasjöbäckenet. 
EU:s bidrag: 875 000 ecu. 
Zambia: Omsorgsfullt utarbetande av en förvaltningsplan för 
Kafueplatåerna och Bangwuelubäckenet, 1991. 
54 
EU:s bidrag: 685 494 ecu. 
Identifiering av en global strategi för förvaltning av korallrev, 1991. 
EU:s bidrag: 100 000 ecu. 
Framställning av kamerafärdiga handlingar om fiskeresurserna i inlandet, 
1990. 
EU:s bidrag: 11 690 ecu. 
Resursguide över tropiska våtmarker, 1990. 
EU:s bidrag: 155 000 ecu. 
NB: Ovan beskrivna verksamheter ger bara en delöversikt över 
utvecklingssamarbetet i fråga om hållbart nyttjande av våtmarker eftersom 
dessa verksamheter bara är de som finns under budgetposten B7-5040 Miljön 
i utvecklingsländer. 
55 
VI 
SLUTSATSER OCH POLITISKA INRIKTNINGAR 
ALLMANNA FAKTA 
1) Våtmarker är väsentliga för den ekologiska särarten och välståndet 
i de regioner där de finns. Enskilda våtmarker kan inte betraktas 
avskilt för sig eftersom de är ekologiskt förbundna med andra 
ibland avlägsna våtmarker. 
2) Våtmarker är särskilt viktiga ekosystem som fyller nödvändiga 
funktioner, ger resurser för och stöd till ett flertal av 
människans användningsområden och verksamheter och utgör ett 
värdefullt kultur- och naturarv. Fram tills nu har emellertid 
dramatiska förluster och förfall drabbat våtmarkerna över hela 
Europa. Det finns därför starka krav på ett förnuftigt nyttjande 
och bevarande av våtmarker, som svarar mot begreppet en hållbar 
utveckling såsom det fastställs i det femte handlingsprogrammet 
för miljön. 
3) Kvantiteten och kvaliteten på det grund- och ytvatten som finns 
tillgängligt i och rinner in till våtmarkerna är livsviktig för 
deras ekologiska värden och funktioner. 
4) Våtmarker utgör en integrerad del av större upptagningsområden 
eller kustzoner. Det förnuftiga nyttjandet och bevarandet av dem 
beror därför av faktorer som verkar över dessa större områden. 
5) De väsentliga orsakerna till förlust och förfall av våtmarker 
utgörs av sociala och ekonomiska faktorer och av människan 
föranledda förändringar i nyttjandet av och verksamheter i 
våtmarkerna och deras upptagningsområden. Det finns därför behov 
av central uppmärksamhet för förnuftigt nyttjande och bevarande 
av våtmarker. 
6) Det finns nästan ingen ekonomisk uppskattning av våtmarkerna som 
en sorts naturlig infrastruktur särskilt i fråga om prissättning 
och utnyttjande av deras resurser. Detta har medfört att man 
underlåtit att utveckla marknadsmekanismer för deras förnuftiga 
nyttjande och bevarande och det har lett till en ökad grad av 
förlust och förfall av våtmarker. 
7) De omständigheter, som ur praktisk synvinkel förtjänar den största 
omsorgen som orsaker till förlust och förfall av våtmarker, är 
förändringar i nyttjandet och alla infrastrukturer som fysiskt 
omvandlar våtmarker till icke-våtmarker eller skadar deras 
kvantitativa eller kvalitativa hydrauliska villkor eller deras 
funktioner. 
8) Även om det är en enda myndighet som har ansvaret för att samordna 
våtmarksbevarande åtgärder på nationell eller regional nivå, kan 
andra offentliga eller privata institutioner ha expertis som är 
viktig för en långsiktig våtmarksskötsel. Därför är det förnuftiga 
nyttjandet och bevarandet av våtmarker beroende av goda 
institutionella förhållanden inom varje politiskt område, som 
påverkar dem, men likaså på att de sköts på ett integrerat sätt. 
9) Lokala gemenskaper, som är de första att dra nytta av en 
förbättrad skötsel av våtmarkslägen, spelar en särskild roll i 
detta hänseende. 
56 
10) Det finns redan ett brett fält tillgängligt av 
gemenskapsinstrument och politiska element som gynnar det 
förnuftiga nyttjandet och bevarandet av våtmarker, i synnerhet 
* bestämmelserna i artikel 130r i Fördraget om Europeiska unionen 
och de politiska riktlinjerna i det femte 
handlingsprogrammet för miljön Mot en hållbar utveckling, 
vilka kräver både en integrerad angreppsmetod för 
miljöfrågor och deras integrering i övrig politik, vilket 
för övrigt redan har fått en motsvarande inverkan på de 
förordningar som reformerar strukturfonderna, 
* den befintliga och föreslagna lagstiftning som berör bevarande 
av naturen och bedömningen av inverkan på vatten och 
miljö, 
* det bidrag som gemenskapen ger inom ramen för sin 
forskningspolitik för att uppnå en bättre kunskap om 
våtmarker, deras fungerande och deras funktioner, 
* det finansiella stöd som gemenskapen har beviljat under de 
senaste tio åren och fortsätter att bevilja till projekt 
som syftar till underhållet, vidmakthållandet och 
återställandet av våtmarker som är lägen av 
gemenskapsintresse för bevarande av naturen, 
* de fonder som gemenskapen har ställt till förfogande och som 
med en avsevärd ökning av sina medel kan och är inrättade 
för att bidra till åtgärder inom strukturfondernas ram 
(gemenskapsinitiativ inbegripna), Sammanhållningsfonden 
och sektorvisa åtgärder såsom jordbruksmiljöåtgärder eller 
uttag av mark ur produktionen liksom gemenskapens olika 
former för stöd- och utvecklingspolitik utanför Europeiska 
unionen och runt om i världen som syftar till och stödjer 
det förnuftiga nyttjandet och bevarandet av våtmarker 
antingen genom relevanta investeringar, utrustning, 
tekniskt stöd, , institutionsutbyggnad, utbildning, 
information, förbättrade kunskaper eller växande 
medvetenhet. 
Trots detta noterar vi en fortlöpande tillbakagång för våtmarkerna i 
Europeiska unionen. Således kommer gemenskapen under nuvarande 
förhållanden att misslyckas med att bibehålla sina våtmarker i dagens 
omfattning. 
11) Det finns fortfarande inte någon samlad våtmarkspolitik i 
gemenskapen, delvis på grund av den omständigheten att det på 
nationell eller regional nivå ännu intevfinns något tillräckligt 
utvecklat system för att i något skede integrera miljöfrågorna 
allt från att definiera politiken till att projektera 
genomförandet i andra sektorers politik. Även om det på någon nivå 
finns ett sådant system, är det praktiska genomförandet ganska 
otillfredsställande, i synnerhet på den operativa nivån för 
projekt och bestämmelser. 
12) Därför måste en samlad kraftfull våtmarkspolitik fastställas i 
gemenskapen. För detta ändamål måste de styrmedel och politiska 
element som redan finns delvis, gjutas i en mera konkret form 
eller inriktas på särskilda mål och delvis kompletteras. 
13) De mål som anges nedan måste beaktas i det europeiska regionala 
utvecklingsperspektiv som skall formuleras under 1995 i syfte att 
fastställa en gemensam strategisk plattform för politik mèd en 
faktisk eller möjlig regional verkan. 
57 
EUROPEISKA UNIONENS VÅTMARKSPOLITIK 
ÖVERGRIPANDE MÅL 
Gemenskapens våtmarkspolitik, bygger på att nå följande mål: 
* Inga fortsatta våtmarksförluster 
För varje NUTS nivå II region måste våtmarkernas totala areal 
vidmakthållas i sin nuvarande omfattning. Det här gäller inte bara alla 
de sammantagna våtmarkerna utan också de sju större våtmarksgruppernas 
areal dvs. i) havs- och kustvåtmarker, ii) flodmynningar och deltan, iii) 
floder och översvämningsslätter, iv) naturliga sjöar och dammar, v) 
sötvattenssumpmarker, vi) torvmossar och vii) av människan åstadkomna 
våtmarker av märkbart intresse som ekosystem. Inga framtida 
våtmarksförluster får tillåtas, utom i undantagsfall och bara av 
tvingande skäl av övergripande allmänt intresse, och förlusterna måste 
i varje fall bli kompenserade inom den NUTS nivå Il-region, som berörs, 
genom återställande av tidigare våtmarker eller nyskapande av våtmarker 
med åtminstone samma areal och som åtminstone fyller samma funktioner och 
ger samma ekologiska värden. 
* Inget fortsatt våtmarksförfall 
Våtmarkerna i Europeiska unionen måste vidmakthållas på ett sådant sätt 
att de åtminstone fortsätter att fylla sina nuvarande funktioner och ger 
sina nuvarande ekologiska värden. I synnerhet måste det vatten som flyter 
in och finns kvar i varje våtmark bibehållas vid sin nuvarande kvantitet 
och kvalitet. Om en låg vattenkvalitet orsakar ökande förfall av en 
våtmark, måste det förbättras på ett sådant sätt att detta förfall 
stoppas och möjligen vänds till sin motsats. I alla fall, där funktioner 
och värden hos en viss våtmark eller en del av den inte kan vidmakthållas 
vid sin nuvarande nivå, måste förlusten kompenseras, så långt som möjligt 
med samma våtmarkstyp, antingen i den berörda våtmarken eller genom 
förbättring, återställande eller nyskapande av angränsande eller 
näraliggande våtmarker. 
* Förnuftigt nyttjande av våtmarker 
Våtmarker måste nyttjas på ett hållbart sätt utan att deras resurser 
exploateras utöver deras naturliga, eller i undantagsfall av människan 
förorsakad, förmåga till återväxt. 
Samtidigt som man bör eftersträva en samlad förståelse för de ekologiska 
begränsningarna i ett våtmarkssystem behöver de verksamheter, som 
påverkar våtmarkerna, styras av försiktighetsprincipen om sådan kunskap 
inte finns tillgänglig. För att vara precis, om påverkan av särskilda 
åtgärder inte kan förstås helt, bör dessa åtgärder inte vidtas, även om 
det framförs argument att det inte finns tillräckliga bevis för att 
styrka ett omedelbart samband mellan åtgärderna och det därpå följande 
förfallet. 
* Förbättrande och återställande av våtmarker 
Utöver de behov som som -följer av målen ovan bör befintliga våtmarker 
förbättras och tidigare våtmarker återställas så långt som det är 
möjligt. 
* Internationellt samarbete och åtgärder som gynnar det förnuftiga 
nyttjandet och bevarandet av våtmarker 
Inom ramen för internationellt samarbete måste politiken utformas och 
genomföras så att den gynnar det förnuftiga nyttjandet och bevarandet av 
våtmarker. I allmänhet och med bortseende från regionala egendomligheter 
bör de mål som formuleras för våtmarkerna i Europeiska unionen, 
respekteras också för andra regioner i världen. Gemenskapen måste spela 
en aktiv roll i det globala bevarandet av våtmarker inom ramen för de 
58 
internationella konventioner till vilka Europeiska unionen är en 
fördragsslutande part och genom befintligt och framtida samarbete med 
icke-medlemsstater. 
OPERATIVA ÅTGÄRDER 
Europe! s Jet nät av våtmarker 
Europeiska unionen, och dessutom Europa i sin helhet, måste ha ett tätt, 
samlat och sammanlänkat nät av våtmarker som gynnas av det skydd som 
behövs för att säkerställa deras förnuftiga nyttjande och bevarande. 
Detta nät måste uformas enligt regionernas olika administrativa nivåer. 
Medlemsstaterna måste ge prioritet åt att i Natura 2000 föra in alla 
våtmarker av unionsbetydelse enligt direktiv 79/409 och 92/43, och 
definiera lägena inom ekologiskt meningsfulla gränser. Våtmarker som 
setts ut enligt Ramsarkonventionen utgör den globala länken. 
Medlemsstaterna måste fullborda nätet på varje nivå och vanligen 
integrera sina Ramsarlägen i gemenskapsnätet Natura 2000 och tillämpa 
respektive bestämmelser på dem även om de i undantagsfall inte utgör 
Natura 2000-lägen. 
Integreringspolitik, integrerad skötsel och markanvändningsplanering 
Det förnuftiga nyttjandet och bevarandet av våtmarker kräver samordnade 
och integrerade åtgärder. Detta gör det nödvändigt, att anta lämpliga 
bestämmelser inom ramen för sådan politik som har en vid räckvidd såsom 
miljöpolitik (inbegripet den politik för bevarande av vatten och natur 
som innebär att tillämpa vattenlagar) eller regional eller territoriell 
utvecklingspolitik (inbegripet en resursplaneringspolitik) liksom övrig 
sektorspolitik inom särskilda områden förbundna med denna fråga (som 
jordbruk och vattenbruk). 
Integrerad skötsel betyder framförallt att motsatta intressen, anknutna 
till en viss våtmark och dess resurser, samordnas i syfte att förverkliga 
ett gemensamt mål för bevarande och förnuftigt nyttjande. Detta innebär 
att alla parter med avgörande eller stort inflytande på besluten rörande 
denna våtmark medverkar i den gemensamma processen att nå enighet eller 
finna en kompromiss. För detta ändamål behöver intressena, aktörerna, de 
behöriga myndigheterna och ansvariga organen identifieras och de 
nödvändiga institutionella och adminstrativa arrangemangen genomföras på 
unionsnivå, nationell nivå och regional nivå. Det är praktiskt att göra 
upp en förteckning över åtgärder som kräver integrerade åtgärder och en 
förteckning över myndigheter och organ som skall medverka och rådfrågas 
i de aktuella förfarandena. 
För att åstadkomma att en våtmarkspolitik genomförs på alla nivåer, 
kommer beslutsfattarna att behöva övertygas om våtmarkernas verkliga 
värden och om det sätt på vilket våtmarksskötseln kan stödja en regional 
utveckling. Detta kräver i sin tur att myndigheterna inser det fulla 
värdet av våtmarksekosystemen och den roll som deras hållbara nyttjande 
kan spela i förverkligandet av social och ekonomisk tillväxt. 
Integrerad skötsel kan delas in i fyra huvudverksamheter, undvikande av 
negativt inflytande, reglering av ekologiskt och socioekonomiskt 
inflytande, användande av naturliga resurser och positivt mänskligt 
ingripande, t.ex. planering av en önskvärd naturlig utveckling. 
Åtgärderna måste ha dimensioner i både tid och rum genom att föra in 
långsiktiga hållbara mål och beakta det upptagningsområde eller 
kustområde av vilket ett visst våtmarksläge utgör en del. 
Om den ekonomiska och sociala våtmarkspotentialen skall kunna nyttjas 
förnuftigt och vidmakthållas samt de operativa integreringsåtgärderna 
genomföras framgångsrikt, måste det finnas en effektiv 
59 
markanvändningsplanering som beaktar våtmarkerna, deras funktioner och 
värden. Med beaktande av den behörighet som fastställs i fördraget måste 
de gemenskapsinitiativ och koncept som finns på detta område förstärkas. 
Kunskap om våtmarker och deras värden 
Forskningsfält som förtjänar vidare uppmärksamhet är såväl identifiering 
och kvantifiering av våtmarksvärden som hållbarheten av 
våtmarksnyttjandet och landskapets fungerande och förändring. Det är 
likaså viktigt att förmedla resultaten av dessa studier på ett 
lättbegripligt språk till dem som skall fatta beslut om nyttjande eller 
utveckling av våtmarker. 
Instrumenten effektiv markanvändningsplanering och integrerad skötsel 
kommer att bli mycket mera framgångsrika och många av de förändringar som 
krävs för att förnuftigt nyttja och bevara våtmarker mer troliga, om 
medborgare och beslutsfattare förstår varför de bör skydda dessa 
ekosystem och deras resurser liksom att de görs medvetna om de åtgärder 
som krävs för att göra det. Värdet av de många direkta och indirekta 
nyttigheter som våtmarkerna ger och de ekonomiska och sociala följderna 
av förfall och förluster av våtmarker måste därför dokumenteras och 
förmedlas till bredast möjliga publik. Europeiska unionen och 
kommissionen som handlar å dess vägnar måste spela en större roll vid 
genomförandet av denna uppgift. 
En av de mest påtagliga förändringarna under senare år i fråga om 
bevarande av våtmarker har varit det ökande interdisciplinära greppet på 
skötsel. Mycket av omsorgen om våtmarksbevarande har sitt ursprung i 
betydelsen av vilda djur, och våtmarksbevarande var under tiotals år ett 
exklusivt område för specialister på detta särskilda ämne. Det är 
emellertid med växande medvetenhet om våtmarkernas vidare värden för det 
mänskliga samhället som institutioner på en mycket större bredd, 
inbegripet dem som har befattning med fiskerier, jordbruk och boskap, har 
blivit delaktiga i bevarandet av våtmarker. Samtidigt har det erkännande 
som våtmarker behöver för att vidmakthållas som fungerande enheter i 
landskapet - hellre än att helt enkelt räknas in bland ett begränsat 
antal nationalparker eller skyddade områden -, lett till en växande 
förståelse för att konventionella åtgärder för våtmarksbevarande till 
stor del är otillräckliga. Det återstår för dessa synpunkter att bli mera 
allmänt förstådda och komma i mer allmänt bruk. 
Rättsligt ramverk och adminstrativa bestämmelser 
Kommissionen och medlemsstaterna måste till fullo utnyttja sina rättsliga 
och lagstiftande instrument för att främja och tillämpa en samlad 
våtmarkspolitik som följer integreringsprincipen. De flesta medlemsstater 
måste fortfarande fastställa eller avsevärt förbättra sina rättsliga 
instrument. Detta kräver också periodiska genomgångar av gällande rätt 
på alla berörda nivåer, inbegripet gemenskapens rättsakter, och 
säkerställande av att den är förenlig med de strategiska inriktningar som 
anges i detta meddelande. Nödvändiga justeringar måste göras, inbegripet 
avlägsnandet av ekonomisk stimulans som skatteförmåner eller bidrag och 
rättslig uppmuntran för att förstöra våtmarker. De för 
markanvändningsplanering behöriga myndigheterna bör särskilt utpeka 
våtmarkerna i sina landskapsplaner och, i det enskilda fallet, definiera 
särskilda åtgärder för skötseln och bevarandet av dem. 
Medlemsstaterna bör i allmänhet göra verksamheter, som påverkar våtmarker 
och deras funktioner, till föremål för tillståndsgivning i förväg, i 
vilken det organ medverkar som fått uppdraget att övervaka våtmarkernas 
förnuftiga nyttjande och bevarande, samt överväga att göra 
miljökonsekvensbeskrivningar obligatoriska för dessa verksamheter. 
Särskilda bestämmelser måste säkerställa att ingen viktig faktor som rör 
våtmarker har glömts bort. MKB måste göras, inte bara för verksamheter 
inom de berörda våtmarkerna, utan också för verksamheter utanför dessa 
60 
lägen inom våtmarkernas upptagningsområden eller i den kustzon där de 
finns, om projekten kan innebära påtaglig inverkan på den berörda 
våtmarken. 
Innovativa åtgärder 
När passande skötselmodeller etableras bör mycket lärdom dras av 
traditionella former för våtmarks-nyttjande. Hållbara praktiska 
tillämpningsformer måste anmpassas till dagens villkor och förse lokala 
samfälligheter snarare än individer eller centralmakter med större 
kontroll över våtmarksresurserna. De praktiska tillämpningsformerna bör 
sedan integreras och understödjas av den aktuella unionspolitiken i olika 
sektorer, i synnerhet av den gemensamma jordbrukspolitiken och den 
regionala utvecklingspolitiken. 
Under nästa reform av den gemensamma jordbrukspolitiken måste än mer 
uppmärksamhet ges till det förnuftiga nyttjandet och bevarandet av 
våtmarker. Det är särskilt lämpligt att utvidga möjligheterna enligt 
jordbruksmiljöstödordningen att medge full kostnadsersättning för 
åtgärder som syftar till det förnuftiga nyttjandet och bevarandet av 
våtmarker. Å andra sidan kommer offentliga utbetalningar till lantbrukare 
inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken att i ökande grad 
förbindas med miljömässiga villkor. Dessa måste omfatta kontroll av 
sådana praktiska metoder inom själva våtmarkerna eller deras 
upptagningsbäcken som är ägnade att ändra våtmarkernas fungerande. 
Dessutom kommer, genom strukturfonderna, ett gemenskapsinitiativ som tar 
upp denna fråga att införas när nästa tillfälle uppstår, lika väl som 
omedelbar användning av artikel 10 i FEDER med tanke på att effektiv 
markanvändningsplanering är ett förrekvisit för det förnuftiga nyttjandet 
och bevarandet av våtmarker. 
INSTRUMENT FÖR GENOMFÖRANDE 
Med beaktande av de övergripande mål som fastställs ovan strävar 
kommissionen efter att genomföra de instrument, som finns tillgängliga 
på gemenskapsnivå, på ett sådant sätt att man undviker negativ inverkan 
på våtmarkerna och man får ut det mesta möjliga av de positiva bidragen 
till deras förnuftiga nyttjande och bevarande. 
Rättsliga instrument 
Gemenskapsrätten liksom de internationella konventionerna om det 
förnuftiga nyttjandet och bevarandet av våtmarker måste genomföras med 
fasthet. Detta gäller framför allt rådets direktiv 79/409/EEG och 
92/43/EEG om bevarande av naturen, de relevanta direktiven om 
vattenkvalitet och rening av avloppsvatten (91/271/EEG) inbegripet det 
föreslagna direktivet om vattnets ekologiska kvalitet, och rådets 
direktiv 85/337/EEG om bedömning av inverkan på miljön av vissa 
offentliga och privata projekt i dess föreslagna ändrade form. Med 
beaktande av en förebyggande och integrerad åtgärdsform kommer det att 
vara väsentligt att komplettera det senast nämnda direktivet med ett 
direktiv om strategiska miljökonsekvensbeskrivningar i politik, planer 
och handlingsprogram. 
Såvitt gäller direktiv om bevarande av naturen kommer kommissionen att 
fortsätta att insistera på bredast möjliga klassificering och betecknande 
av våtmarker som Natura 2000-lägen. Dessutom kommer den att se till att 
medlemsstaterna med fasthet tillämpar och respekterar rådets direktiv 
92/43/EEG artikel 6. Där presenteras och föreskrivs tydligt de instrument 
som finns för det förnuftiga nyttjandet och bevarandet av våtmarker, dvs. 
förvaltningsplaner, lämpliga lagstiftnings åtgärder, administrativa eller 
avtalsenliga skyddsåtgärder, lämpliga miljökonsekvensbeskrivningsåtgärder 
61 
med sannolikt betydande inverkan på ett läge i avseende på de mål läget 
har för det förnuftiga nyttjandet och bevarandet, överenskommelser om 
dessa åtgärder efter att ha försäkrat sig om att de inte kommer att ha 
motsatt verkan på lägets funktioner och värden, medverkan av allmänheten, 
kompensationsåtgärder för att på ett samlat sätt säkerställa att samma 
funktioner och värden ersätts som i fall av att en åtgärd måste 
genomföras trots negativa följder för läget. 
Med avseende på våtmarker som inte kvalificerar sig som Natura 2000-lägen 
och där befintliga rättsakter i gemenskapen inte förser oss med någon 
grund för det förnuftiga nyttjandet och bevarandet av våtmarker, kommer 
kommissionen att regelbundet kontrollera i vilken utsträckning som de 
ovan formulerade övergripande målen och praktiska åtgärderna rspekteras. 
Om så krävs finns möjligheten att för alla våtmarker införa ytterligare 
bestämmelser som fastställer instrument som liknar dem i direktiv 
92/43/EEG artikel 6 och obligatorisk MKB i de fall som förtecknas i 
rådets direktiv 85/337/EEG bilaga 2. Det är emellertid att föredra att 
medlemsstaterna, med tillämpning av fördragets artikel 130t, genomför 
strängare åtgärder än de som krävs i befintliga och föreslagna rättsakter 
i gemenskapen, för att uppnå de övergripande mål som faställs ovan. 
Internationellt samarbete 
Kommissionen avser att till fullo stödja den utveckling av 
samarbetsarrangemang för vattensystem som delas mellan två eller flera 
medlemsstater eller regioner. Det är emellertid de nationella och 
regionala myndigheterna som skall ta de nödvändiga initativen. Detta är 
särskilt relevant i fråga om att uppfylla förpliktelserna enligt 
Helsingforskonventionen 1992 om skydd och användning av 
gränsöverskridande vattendrag och internationella sjöar, Bonnkonventionen 
1979 om skydd av flyttande vilda djurarter och Esbokonventionen 1991 om 
miljökonsekvenskbeskrivningar i ett gränsöverskridande sammanhang, vilka 
alla har ratifierats av Europeiska unionen och flertalet av 
medlemsstaterna. 
Inventering och övervakning 
Det finns ännu ingen unionstäckande översikt över fördelningen av 
tillståndet för och tendenserna i europeiska våtmarkstyper och våra 
nuvarande kunskaper grundas därför på enstaka informationer. Det saknas 
till och med ett enhetligt klassificeringssystem för europeiska 
våtmarkstyper, vilket beror på deras komplicerade struktur, dynamiska 
egenskaper och svårigheten att precist fastställa deras ofta föränderliga 
gränser. Dessa omständigheter visar på det omedelbara behovet av ett 
tillgängligt, samordnat och unionsomfattande system för inventering och 
övervakning av våtmarkernas ekologiska förändringar. I den mån som 
våtmarkslägen i Europeiska unionen kräver särskilda bevarandeåtgärder 
enligt rådets direktiv 74/409/EEG och 92/43/EEG kommer dessa att 
åstadkommas inom ramen för nätet Natura 2000. Europeiska miljöbyrån bör 
få kommissionens och medlemsstaternas uppdrag att, såvitt det berör 
våtmarkerna, verkställa den nödvändiga utvidgningen av nätet för att få 
det omfattande nät till stånd som behövs för att till exempel också 
omfatta de våtmarker som är känsliga områden i den mening som avses i 
rådets direktiv 91/271/EEG. Det skulle vara idealiskt om ett sådant 
system kunde täcka hela kontinenten inbegripet de länder som inte är 
medlemmar i unionen. Inventeringen måste också omfatta aktuell 
information om läget för de våtmarker som lagts in under 
övervakningsprogrammen. Inventeringen bör inte ses som en slutlig 
handling utan snarare som ett fortlöpande förfarande och en databas som 
tar fram och har grundläggande information till reds som instrument för 
markanvändningsfinansiering och förvaltningsplanering, framtida 
övervakning och bedömning av inverkan. 
62 
Finansiella instrument 
Medan det finansiella stödet, som nu uppgår till totalt omkring 60 
miljoner ecu som bestritts av gemenskapen sedan 1984 på projekt för 
bevarande och återställande av våtmarker inom ramen för gemenskapens 
miljöåtgärder och finansiella instrument för miljön, har visat sig ha 
stort värde som uppmuntran, kan det inte ha tillräcklig verkan på lång 
sikt med beaktande av de mycket stora belopp som lagts ut på dammar, 
torrlagd mark, vattenbruk och andra projekt för strukturell utveckling, 
som har en negativ inverkan på våtmarkerna och begränsar de 
landsortskommuner som använder våtmarksresurser på ett traditionellt 
sätt. Det är klart att artikel 7 i den nya ramverksförordningen för 
strukturfonder, nämligen att nya utvecklingsplaner måste vara i enlighet 
med unionens miljöpolitik, behöver genomföras till fullo i praktisk form 
av de behöriga organen. Följsamheten med de villkor, som förenats med 
medel från gemenskapens finansiella instrument, kräver i allmänhet att 
man för alla våtmarker, som är föremål för sådan utveckling, så brett som 
möjligt genomför de bestämmelser som fastställs i artikel 6 i direktiv 
92/43/EEG eller i liknande bestämmelser. 
Fördraget och det femte handlingsprogrammet för miljön ger en god 
rättslig grund och ram för en praktisk integreringspolitik, anknuten till 
våtmarker, och för våtmarkernas integrerade skötsel. Kommissionen har för 
sin del gjort administrativa arrangemang för att rätta sig efter detta. 
I ljuset av kommande erfarenheter får kommissionen justera och ändra 
dessa arrangemang om så behövs. 
Kommissionen kommer i ökande grad att bevilja gemenskapsfinansierat stöd 
för åtgärder som syftar till det förnuftiga nyttjandet och bevarandet av 
våtmarker. Enligt den princip om integrerad miljhänsyn i annan 
gemenskapspolitik, som fastställs i artikel 130r i fördraget, och med 
hänsyn till genomförandet av artikel 8 i rådets direktiv 92/43/EEG 
säkerställer kommissionen att, så långt det är möjligt, alla finansiella 
instrument används i detta syfte. Med respekt för den 
finansieringsprincip som fastställs i artikel 130s.4 i fördraget kan 
anslag, som är tillgängliga enligt gemenskapens miljöpolitik, bara i 
mycket begränsad utsträckning tillfredsställa de behov so finns för 
finansiering av stödet för det förnuftiga nyttjandet och bevarandet av 
våtmarker. 
Emellertid inbjuder kommissionen medlemsstaterna att för detta ändamål 
i högre utsträckning utnyttja de många finansieringsmöjligheter som finns 
i annan gemenskapspolitik, inbegripet möjligheter till yrkesutbildning 
med anknytning till det förnuftiga nyttjandet och bevarandet av 
våtmarker. Med hänsyn till de långsiktiga ekonomiska fördelar som är en 
följd av det förnuftiga nyttjandet av åtmarker, måste gemenskapen vara 
beredd att, i sin finansiering inom och utom europeiska unionen, gynna 
utvecklingsåtgärder som följer det som innebär ett förnuftigt nyttjande. 
63 
AVSLUTNING 
Sammanfattningsvis kräver det förnuftiga nyttjandet och bevarandet av 
våtmarker en radikal förändring i förhållande till det sätt på vilket 
våtparkernas ekosystem har hanterats i det förgångna. Detta kan bara ske 
på grundval av en omfattande och samlad våtmarkspolitik som säkerställer 
dels erkännandet av de funktioner och värden som våtmarkerna ger 
mänskligheten, dels den fysiska och funktionella solidariteten i rum och 
tid mellan våtmarker och andra områden samt mellan de generationer som 
är beroende av dem, dels uppskattningen av våtmarkernas betydande 
ekonomiska värde. Genomförandet av en sådan politik måste innehålla i 
grunden nyskapande och ambitiösa initaitiv. Dess hyckelelement är att 
följa en integrerad metod. 
De fyra viktigaste områdena av betydelse i detta sammanhang, i synnerhet 
med hänsyn till gemenskapspolitiken, är 
* den fullständiga sammanhållningen med nätet Natura 2000 och 
respekten för de förpliktelser som följer av detta, 
* en integrerad vattenförvaltning i fråga om både kvantitet och 
kvalitet, 
* en rumslig utvecklingsstragi som grundas på gemenskapstäckande 
principer och riktlinjer med klara sammanhang med markanvändning, 
och 
* betydande finansiellt stöd för samordnad, multisektoriell politik, 
integrerade handlingsprogram samt planer och projekt som fostrar 
det förnuftiga nyttjandet och bevarandet av våtarker. 
6 IL-
BILAGA 1 
Jämförelse mellan hur våtmarkerna klassificeras i Ramsar och CORINE 
Anmärkning : 
Eftersom Ramsarklassifikationen grundar sig särskilt på våtmarkernas 
landskapsenheter medan CORINE:s klasifikation för naturliga och 
halvnaturliga livsmiljöer väsentligen grundar sig på växtlighetens 
egenskaper, går det inte att göra en exakt jämförelse mellan de bägge 
systemen. Både Ramsar- och CORINE-klassifikationerna är hierarkiska. Här 
presenteras bara den övre nivån av kategorier av CORINEfs klassificering. 
Ramsar (våtmarker) CORINE (naturliga livsmiljöer) 
A) HAVSVÅTMARKER OCH KUSTVÅTMARKER 
Havsvåtmarker 
Al grunda havsvatten 11.1 Öppna havsvatten 
A2 kustvattensbottnar 11 Oceaner och hav 
12 Havsvikar 
A3 koralrev 11.2 Havsbotten 
A4 klippiga havsstränder 18 Klippor och klippiga 
stränder 
19 Små öar och klippansamlingar 
A5 sand-/klapperstensstränder 16 Kustsanddyner och sandstränder 
17 Klapperstensstränder 
FLODMYNNINGSVÅTMARKER 
A6 flodmynningsvatten 13 Tidvattensfloder och 
flodmyningår 
A7 lerbankar som blottas vid ebb 14 Lerbankar och sandbankar 
A8 saltvattenssumpmarker 15 Saltvattenssumpmarker, saltstäpper och 
gipsstäpper 
A9 mangrove, tidvattensskogar n.a. 
INSJÖ- / KÄRRVÅTMARKER 
A10 bräckta/salthaltiga launer 21 Laguner 
23 Stillastående bräckt och 
saltvatten 
15.1 Salta låga växttäcken 
All sötvattenslaguner vid kusten 22 Stillastående sötvatten 
53 Vattenbrynsväxtlighet 
B) VÅTMARKER INNE I LANDET 
FLODNÄRA VÅTMARKER 
Bl permanenta floder 24 Rinnande vatten 
37.7 Fuktig högörtsvegetation 
längs stranden 
53 Vattenbrynsväxtlighet 
65 
B2 säsongsvisa/periodiska floder 24 Rinnande vatten 
37.7 Fuktig högörtsvegetation 
längs stranden 
53 Vattenbrynsväxtlighet 
B3 deltan inne i landet 22 Stillastående sötvatten 
24 Rinnande vatten 
37.7 Fuktig högörtsvegetation 
längs stranden 
53 Vattenbrynsväxtlighet 
B4 våtmarker på översvämningsslätter 37 Fuktiga gräsmarker och 
högörtsbestand 
44 Alluviala och blöta 
sumpskogar och buskmarker 
INSJÖVÅTMARKER 
B5permanenta sötvattenssjöar 22 Stillastående sötvatten 
37.7 Fuktig högörtsvegetation 
längs stranden 
53 Vattenbrynsväxtlighet 
B6 säsongsvisa sötvattenssjöar 22 Stillastående sötvatten 
37.7 Fuktig högörtsvegetation 
längs stranden 
53 Vattenbrynsväxtlighet 
B7 salthaltiga sjöar och sumpmarker 23 Stillastående bäckt och salt 
vatten 
15 Saltsumpmarker, saltstäpper 
och gipsmarker 
18.3 Vegetationsklädda klippor 
vid salhaltiga sjöar 
KARRVÅTMARKER 
B8 permanenta sötvattenssumpmarker 22 Stillastående sötvatten 
53 Vattenbrynsväxtlighet 
B9 säsongsvisa sötvattenssumpmarker 22 Stillastående sötvatten 
37.7 Fuktig högörtsvegetation 
längs stranden 
53 Vattenbrynsväxtlighet 
BIO sötvattenskärrskog 15.6 Buskbevuxna saltsumpmarker 
31.1 Hedvåtmarker 
44 Alluviala och blöta 
sumpskogar 
Bil sötvattenssumpmarksskog 44 Alluviala och blöta sumpskogar 
B12 torvmossar 51 Högmossar 
52 Kalmossar 
54 Kärr, övergångsmyrar och 
källor 
53 Vattenbrynsväxtlighet 
B13 torvträskskog 44A Björk och barrträdssvampskogar 
B14 alpina/tundravåtmarker 31.1 Våthedar 
37.8 Subalpina och alpina höga 
örtbestånd 
44 Alluviala och blöta 
sumpskogar 
66 
B15 sötvattenskällor/oaser 54.1 Källor 
GEOTERMALA VÅTMARKER 
B16 geotermala våtmarker 66 Marker med vulkaniska drag 
C) AV MÄNNISKAN SKAPADE VÅTMARKER 
TÄTORTS- OCH INDUSTRIELLA VÅTMARKER 
Cl reservoarer, fördämningar, dammar 89.2 Industriella laguner och 
kanaler med sötvatten 
C4 saltgropar/saltbassänger 89.2 Industriella laguner och kanalermed 
saltvatten 
C5 grusgropar 8 6.4 Gamla industritomter 
C6 rötslamsanläggningar 89.2 Industriella laguner och kanaler med 
sötvatten 
JORDBRUKSVÅTMARKER 
C2 lantbruksdamm/små reservoarer 89.2 Industriella laguner och kanaler 
med sötvatten 
C7 konstbevattnad mark 81.2 Fuktiga förbättrade gräsmarker 
C8 säsongsvis översvämmad jordbruksmark 81.2 Fuktiga förbättrade 
gräsmarker 
82.4 Översvämmade skördar 
VATTENBRUKSVÅTMARKER 
C3 fisk-/räkdammar 89.2 Industriella laguner och kanaler med 
sötvatten 
67 
Bilaga 2 
Riktlinjer för det förnuftiga nytttjandet av våtmarker 
Anmärkning: 
Detta är en förkortad version av de riktlinjer och tilläggsriktlinjer för 
genomförandet av konceptet för förnuftigt nyttjande av våtmarker som 
antogs av de fördragsslutande parterna till Ramsarkonventionen om 
våtmarker av internationell betydelse vid deras fjärde och femte 
konferenser 1990 (rekommendation C.4, reviderad jämte bilaga) och 
(resolution C.5.6 och bilaga). 
Definitioner 
"Det förnuftiga nyttjandet av våtmarker är det hållbara nyttjandet till 
gagn för människosläktet på ett sätt som är förenligt med 
upprätthållandet av ekosystemens naturliga egenskaper." 
Det hållbara nyttjandet definieras som "människans nyttjande av en 
våtmark så att den ger den största varaktiga nyttan för nuvarande 
generationer samtidigt som den vidmakthåller sin förmåga att tillgodose 
framtida generationers behov och förväntningar". 
Ekosystemens naturliga egenskaper definieras som "de fysiska, biologiska 
eller kemiska beståndsdelarna såsom jord, vatten, växter, djur och 
näringsämnen samt växelverkan mellan dem". 
Allmänt 
Bestämmelserna om förnuftigt nyttjande gäller för alla våtmarker och 
deras stödsystem inom en fördragsslutande parts territorium. I konceptet 
förnuftigt nyttjande söker man både formulera och genomföra allmän 
våtmarkspolitik och förnuftigt nyttjande av särskilt angivna våtmarker. 
Dessa verksamheter utgör en integrerad del av en hållbar utveckling. 
Det är på lång sikt önskvärt att alla fördragsslutande parter skall ha 
sin omfattande nationella våtmarkspolitik formulerad på det sätt som är 
mest, lämpad för deras nationella institutioner. Ett omsorgsfullt 
utarbetande av en nationell våtmarkspolitik kommer emellertid att 
innebära ett långt udraget förfarande och åtgärder bör vidtas omedelbart 
för att stimulera ett förnuftigt nyttjande. De riktlinjer som presenteras 
nedan innehåller därför element både för omfattande nationell 
våtmarkspolitik och prioriterade åtgärder. 
Fastställande av en nationell våtmarkspolitik 
1. Åtgärder för att förbättra institutionella och organisatoriska 
arrangemang, inbegripet a) institutionella arrangemang för att 
fullständigt integrera våtmarksprioriteringar i 
planeringsförfarandet, b) fastställande av mekanismer och 
förfaranden för att bygga in en integrerad metod i planering och 
genomförande av projekt i syfte att säkerställa våtmarksbevarande 
och hållbar utveckling. 
2. Åtgärder som riktar sig till lagstiftning och regeringspolitik, 
inbegripet att a) se över gällande rätt och politik, b) tillämpa 
gällande rätt där så är lämpligt, c) stifta ny rätt, och d) 
utnyttja projektmedel som medger bevarande och'hållbar användning 
av våtmarksresurser. 
68 
3. Åtgärder för att öka kunskap och medvetenhet om våtmarker och 
deras värden, inbegripet a) utbyte av erfarenheter och information 
om våtmarkspolitik, b) höjning av medvetenhet och förståelse hos 
beslutsfattare och allmänheten om våtmarkerna fulla nytta och 
värden, c) översyn av de traditionella metoderna för förnuftigt 
nyttjande, och d) yrkesutbildning av lämplig personal som skall 
biträda vid genomförandet av åtgärder och politik för 
våtmarksbevarandet. 
4. Åtgärder för att nationellt se över alla våtmarkers status och 
finna prioriteringsbehov för dem, inbegripet att a) genomföra en 
nationell inventering och klassificering av våtmarkslägen, b) 
identifiera och utvärdera varje läges nyttigheter och värden, och 
c) definiera prioriteringar för bevarande och förvaltning av varje 
läge. 
5. Åtgärder för att bemöta problem vid särskilda våtmarkslägen, 
inbegripet a) integrering med utgångspunkt från miljööverväganden 
vid planeringen av projekt som kan komma att påverka en våtmark, 
inbegripet projekt uppströms från våtmarken, b) reglerat 
utnyttjande av våtmarksstystemens naturliga beståndsdelar på ett 
sätt så att de inte blir för kraftigt exploaterade, c) 
upprättande, genomförande och återkommande revideringar av 
förvaltningsplaner som inbegriper lokalbefolkningen och beaktar 
deras krav, d) upprättande av naturreservat vid våtmarker, och e) 
allvarliga överväganden om att återställa våtmarker vilkas 
nyttigheter och värden har minskat eller förfallit. 
Prioriteringsåtgärder på nationell nivå 
Vare sig nationell våtmarkspolitik förbereds eller inte, bör åtskilliga 
åtgärder bli föremål för omedelbar uppmärksamhet för att underlätta 
förberedandet av nationell våtmarkspolitik och undvika förseningar i det 
praktiska genomförandet av våtmarkerna bevarande och förnuftiga 
nyttjande. 
Fordragsslutande parter kan komma att önska att a) identifiera de frågor 
som kräver de mest brådskande insatserna, b) vidta åtgärder i en eller 
fera av dessa frågor, c) identifiera de våtmarkslägen som kräver de mest 
brådskande insatserna, och d) vidta åtgärder på ett eller flera av dessa 
våtmarker enligt de linjer som anges nedan. 
Prioriteringsåtgärder vid särskilda våtmarkslägen 
Omedelbara åtgärder kan komma att krävas för att undvika förstöring eller 
förfall av betydelsefulla våtmarksvärden vid vissa våtmarkslägen. Dessa 
åtgärder kommer otvivelaktigt att omfatta några av de element som 
förtecknas under punkt 5 ovan. 

fel 
ISSN 1024-4506 
KOM(95) 189 slutlig 
DOKUMENT 
sv 14 
Katalognummer : CB-CO-95-213-SV-C 
ISBN 92-77-88973-X 
Byrån for Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-298S Luxemburg