Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Initiativ från Förbundsrepubliken Tyskland och Republiken Finland inför antagandet av rådets förordning om insolvensförfaranden, förelagt rådet den 26 maj 1999"(1)

(2000/C 75/01)

Den 22 juli 1999 beslutade rådet i enlighet med artikel 262 i EG-fördraget att rådfråga Ekonomiska och sociala kommittén om ovannämnda initiativ.

Sektionen för inre marknaden, produktion och konsumtion, som ansvarat för beredningen av ärendet, antog sitt yttrande den 14 december 1999. Föredragande var Guido Ravoet.

Vid sin 369:e plenarsession den 26- 27 januari 2000 (sammanträdet den 26 januari) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 97 röster för och 2 röster emot.

1. Inledning

1.1. I förslaget till förordning upprepas ordagrant bestämmelserna i Brysselkonventionen av den 23 november 1995 om insolvensförfaranden, med undantag för kapitel V om EG-domstolens tolkning.

1.2. Initiativets målsättning är att påskynda genomförandet av nämnda konvention och att göra den direkt tillämplig i medlemsstaterna för att förbättra insolvensförfaranden med gränsöverskridande inverkan.

2. Allmänna kommentarer

2.1. Tillämpningsområde

2.1.1. Föreslagna förordning skall tillämpas på kollektiva insolvensförfaranden som innebär att gäldenären - oavsett om det är en fysisk eller juridisk person - helt eller delvis berövas rådigheten över sina tillgångar och att en förvaltare utses. De förfaranden som avses anges för varje medlemsstat i en bilaga.

2.1.2. Förordningen skall inte tillämpas på försäkringsföretag, kreditinstitut, investmentföretag som tillhandahåller tjänster som innebär hantering av medel eller värdepapper för tredje mans räkning eller kollektiva investmentföretag, eftersom särskilda bestämmelser redan gäller för dessa.

2.2. Förslag till system

2.2.1. Det system som föreslås i förordningen är en kompromiss mellan

- å ena sidan principen om att en konkurs är unik och allmängiltig, vilket innebär att ett företag som gått i konkurs blir föremål för ett enda förfarande som har samma verkan i alla andra medlemsstater,

- å andra sidan territorialprincipen och principen om parallella konkurser, som innebär att ett förfarande kan inledas i varje medlemsstat där gäldenären har tillgångar och att dess verkan begränsas till detta land.

2.2.2. I förordningen införs principen med ett huvudförfarande som inleds i den medlemsstat där gäldenärens huvudsakliga intressen finns, och som erkänns och har verkan i de andra medlemsstaterna utan formaliteter. För bolag skall sätet anses vara platsen för de huvudsakliga intressena, om inte annat visas.

2.2.3. Domstolarna i en annan medlemsstat än den där gäldenärens huvudsakliga intressen finns har behörighet att inleda ett insolvensförfarande endast om gäldenären har ett driftställe i denna medlemsstat. Verkan av detta förfarande får enbart omfatta gäldenären tillhörig egendom inom denna medlemsstat. När ett sådant förfarande inleds, efter det att ett huvudförfarande inletts, talar man om sekundärförfarande, vilket måste vara ett likvidationsförfarande.

2.2.4. Rätt att begära att ett sekundärförfarande inleds har förvaltaren i huvudförfarandet samt varje annan person eller myndighet som enligt lagen i den medlemsstat där nämnda begäran framställs har rätt att begära att ett insolvensförfarande inleds.

2.2.5. Det finns bestämmelser för att säkerställa samordningen mellan huvudförfarandet och ett eller flera sekundärförfaranden. Förvaltarna är till exempel skyldiga att informera varandra, förvaltaren i huvudförfarandet har möjlighet att begära att ett sekundärförfarande läggs ner och ett eventuellt överskott i sekundärförfarandet kan överföras till huvudförfarandet.

2.3. Tillämplig lag

2.3.1. "Tillämplig lag" när det gäller förfarandet och dess inverkan är i princip rättsordningen i den medlemsstat där förfarandet inleds (eller kommer att inledas). Denna rättsordning anger alla förutsättningar för att inleda, genomföra och slutföra ett insolvensförfarande.

2.3.2. Särskilda bestämmelser finns fastställda för att lösa vissa problem. Detta gäller i synnerhet anställningsavtal, där verkan av ett insolvensförfarande uteslutande skall regleras av den medlemsstats lag som är tillämplig på anställningsavtalet. Andra bestämmelser avser bland annat återtagandeförbehåll, kvittning, tredjemansskydd och fastighetsavtal.

2.4. Erkännande av förfarande

2.4.1. Enligt förslaget till förordning skall ett beslut om att inleda ett insolvensförfarande i en medlemsstat erkännas i de andra medlemsstaterna. Detta utesluter emellertid inte att så kallade sekundärförfaranden inleds.

2.4.2. En förvaltare av ett huvudförfarande har behörighet att verka i andra medlemsstater enligt lagen i inledningsstaten, så länge inget sekundärförfarande har inletts där. Förvaltaren har rätt att överföra gäldenärens egendom från den medlemsstat där den befinner sig, utom när det är fråga om sakrättsligt skydd eller återtagandeförbehåll. Förvaltaren skall emellertid respektera rättsordningen i den medlemsstat där han verkar när han utövar sin behörighet.

2.4.3. Beslut som fattats av en domstol om att inleda ett insolvensförfarande erkänns utan formaliteter. Sådana beslut skall verkställas i enlighet med artiklarna i Brysselkonventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privat- och handelsrättens område. Enligt dessa bestämmelser kan beslut som fattats i en avtalsstat, och som är verkställiga i denna, genomföras i en annan stat efter det att ett verkställighetsbeslut utfärdats på begäran av intressenter.

3. Särskilda kommentarer

3.1. Initiativets fördelar

3.1.1. Ekonomiska och sociala kommittén ser positivt på en gemenskapsförordning i syfte att lösa de problem som uppstår i samband med konkurser med vissa internationella aspekter och därigenom påskynda genomförandet av Brysselkonventionen från 1995 om insolvensförfaranden. Detta initiativ bör bidra till en integration av de nationella ekonomierna inom ramen för inre marknaden.

3.1.2. Initiativet välkomnas än mer med tanke på att det är det första som rådet tar på det civilrättsliga området som inte har direkt samband med konsumentskydd. Rådet utnyttjar därmed de nya möjligheter som fastställdes genom Amsterdamfördraget.

3.1.3. ESK vill emellertid understryka att man bör undvika ett alltför komplicerat system som inte går att använda i praktiken. Man tvingas i detta sammanhang konstatera att de flesta bestämmelserna i förslaget till förordning är mycket komplicerade.

3.1.4. Dessutom vill ESK framhålla att det är viktigt att förordningen tillämpas i hela Europeiska unionen. Vi vill därför uttrycka vår önskan att Storbritannien, Irland och Danmark ansluter sig till förslaget och utnyttjar de möjligheter som de har genom Amsterdamfördragets protokoll.

3.2. Målsättning

3.2.1. ESK vill framhålla att insolvensförfaranden inte bara syftar till att sanera skulder och att fördela tillgångar mellan borgenärer. Andra målsättningar bör ställas upp, som till exempel att se till att livskraftiga företag överlever och att bevara sysselsättningen. ESK kan i detta sammanhang med tillfredsställelse konstatera att förslaget till förordning inte bara avser likvidationsförfaranden utan även förfaranden som syftar till företagsrekonstruktion (se bilaga A).

3.2.2. ESK beklagar dock att den föreslagna förordningen inte avlägsnar de snedvridningar som uppstår på grund av skillnader mellan de nationella lagstiftningarna. I förordningen fastställs inte heller gemensamma mål för samtliga medlemsstater. Även om den föreslagna förordningen innebär vissa framsteg är den mycket blygsam och föga ambitiös.

3.3. Behandlingstid

3.3.1. En kritisk synpunkt som ofta framförs i samband med insolvensförfaranden är att de tar alltför lång tid. ESK beklagar därför att förslaget till förordning inte återspeglar önskan om att förkorta förfarandena, till exempel genom att föreslå att man i de olika medlemsstaterna inför enhetliga påskyndningsmekanismer.

3.4. Förslaget till system

3.4.1. ESK beklagar att den föreslagna förordningen inte på ett klart och tydligt sätt förordar principen om en unik och allmängiltig konkurs inom Europeiska unionen, vilket betyder att ett företag som konkursförklarats blir föremål för ett enda förfarande vars verkan erkänns i samtliga medlemsstater. Europeiska kommissionen gjorde uttalanden i denna riktning i samband med att Brysselkonventionen från 1995 slutfördes.

3.4.2. Man kan förstå att ett sådant system inte kan genomföras på världsomfattande nivå, men situationen är annorlunda inom EU, där medlemsstaterna utgör en inre marknad vilket i sig borde utesluta alla tankar på sekundär konkursförklaring.

3.4.3. Lösningen som innebär att en konkurs är allmängiltig är utan tvekan den bästa, eftersom den garanterar att borgenärerna behandlas lika samt en snabb och rationell likvidation. Man kan i själva verket hysa farhågor för att det system som föreslagits, med ett huvudförfarande och eventuellt flera sekundärförfaranden, vars verkan begränsas till en enskild medlemsstat, i praktiken kommer att skapa olösliga problem.

3.4.4. Dessutom finns det risk för att möjligheten att inleda sekundärförfaranden kan leda till att huvudförfarandet blir meningslöst ur ekonomisk synvinkel.

3.4.5. Inrättandet av ett unikt förfarande skulle öka chanserna att rekonstruera företag med problem.

3.5. Tillämpningsområde

3.5.1. Att man utesluter kreditinstitut, försäkringsföretag, investmentföretag och kollektiva investmentföretag från tilllämpningsområdet bör ses som positivt. Dessa företag omfattas i själva verket av särskild reglering och en enhetlig kontroll - av myndigheten i det land där företagets huvudkontor befinner sig - och skulle knappast passa in i ett system som tillåter ett flertal förfaranden vars verkan begränsar sig till enskilda medlemsstater.

3.6. Erkännande och verkställighet av beslut

3.6.1. Kravet på erkännande riskerar att leda till tunga förfaranden och medföra onödiga kostnader. ESK anser att de beslut som fattas inom ramen för den föreslagna förordningen automatiskt bör vara verkställiga. I detta sammanhang välkomnar vi de arbeten som pågår på gemenskapsnivå i syfte att uppdatera och förenkla bestämmelserna i Brysselkonventionen från 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar samt att omvandla dessa bestämmelser till förordning.

3.6.2. ESK anser för övrigt att man borde se till att förordningen omfattar ett erkännande inom EU av beslut som innebär förbud att utöva viss verksamhet för personer som genom inkorrekt förvaltning har bidragit till företagets konkurs.

3.7. Kommentarer avseende artiklarna

3.7.1. Artikel 16 - det förefaller som om punkt 2 skall tolkas mot bakgrund av artikel 3.4. Bör man inte införa en direkt hänvisning till denna i artikel 16.2?

3.7.2. Artikel 18.1 - vore det inte tydligare om man hänvisade till säkerhetsåtgärder av motsatt innebörd "i samband med utövandet av denna behörighet".

4. Slutsatser

4.1. Trots ovannämnda reservationer anser ESK att denna text är att föredra framför en total frånvaro av reglering av konkurser med internationella aspekter, men vi vill understryka att den endast bör betraktas som ett steg på vägen mot en mer komplett och ambitiös förordning. Ytterligare insatser bör i synnerhet göras för att få till stånd ett erkännande av principen om att en konkurs är unik och allmängiltig.

4.2. ESK anser att texten bör revideras i syfte att stärka huvudförfarandet i förhållande till sekundärförfarandena. En möjlig lösning vore att ge förvaltaren i huvudförfarandet ökad behörighet och att skapa större möjligheter att avbryta sekundärförfaranden.

4.3. Kommittén välkomnar i detta sammanhang att en klausul om en översyn av Brysselkonventionen tillkom före dess slutförande. Enligt denna kan systemet bli föremål för en utvärdering på begäran av en avtalsstat och i vilket fall som helst tio år efter dess genomförande (artikel 53). Det vore önskvärt att införa en liknande bestämmelser i förslaget till förordning. Utvärderingen bör enligt vår mening göras efter fem år.

Bryssel den 26 januari 2000.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Beatrice Rangoni Machiavelli

(1) EGT C 221, 3.8.1999, s. 8.