2010 års protokoll, och därmed konsolideringen av 2010 års HNS-konvention, kommer att träda i kraft 18 månader efter den dag då minst tolv stater, varav fyra var och en med ett bruttotonnage om minst två miljoner enheter, har ratificerat det och IMO:s generalsekreterare på lämpligt sätt har fått relevanta uppgifter om avgiftspliktig last som visar att dessa stater under det föregående kalenderåret har mottagit en total mängd av minst 40 miljoner ton last som är avgiftspliktig till det allmänna HNS-kontot. Villkoren för ikraftträdande var desamma i 1996 års HNS-konvention.

(a)Farliga förpackade ämnen undantas från definitionen av avgiftspliktig last till HNS-fonden, medan skada orsakad av farliga förpackade ämnen fortfarande omfattas av det dualistiska ersättningssystem som fastställs genom konventionen (artikel 1.10 i 2010 års HNS-konvention).

(b)Gränserna för fartygsägarens skadeståndsansvar beträffande fartyg som transporterar farliga förpackade ämnen höjs i syfte att skapa utrymme för att undanta farliga förpackade ämnen från definitionen av avgiftspliktig last till HNS-fonden (artikel 9.1 b i 2010 års HNS-konvention).

(c)Den fysiska mottagaren av LNG görs ansvarig för betalning av relevanta avgifter till HNS-fonden, såvida inte något annat avtalats mellan lastägaren och mottagaren (artikel 19.1bis i 2010 års HNS-konvention).

(d)Betalningen av ersättning från HNS-fonden för en olycka som täcks görs avhängig av att den berörda staten har uppfyllt sin skyldighet att lämna rapporter om avgiftspliktig last för alla år före olyckan (artikel 21bis.2 i 2010 års HNS-konvention).

Dessa ändringar undanröjer de största hinder som blockerat ratifikationsprocessen för 1996 års HNS-konvention.

Räckvidd: 2010 års HNS-konvention är tillämplig på fordringar för skada som uppkommit vid sjötransport av farliga och skadliga ämnen, med undantag för fordringar som har sin grund i ett befordringsavtal för gods och passagerare. Skada som omfattas av konventionen inbegriper varje skada på en konventionsstats territorium inklusive dess territorialvatten, miljöskada som uppkommit inom en konventionsstats exklusiva ekonomiska zon, varje skada – annan än miljöskada – som orsakats utanför en konventionsstats territorium och territorialvatten av ett fartyg som är registrerat i en konventionsstat, samt varje förebyggande åtgärd som vidtas för att minska denna typ av skada. Örlogsfartyg eller andra fartyg som ägs eller används av en stat och som används för icke-kommersiella ändamål är undantagna från konventionens räckvidd, såvida inte den berörda staten beslutar något annat. Dessutom får en stat från konventionens räckvidd undanta fartyg under 200 bruttoton som transporterar farliga och skadliga ämnen enbart i förpackad form, medan dessa fartyg utför resor mellan hamnar eller anläggningar i den staten. Det sistnämnda undantaget får också tillämpas mellan två grannstater efter uttrycklig överenskommelse mellan dessa stater. Sådana undantag som rör en eller två grannstater måste anmälas till IMO på lämpligt sätt.

De viktigaste aspekterna av ansvarighet och ersättning: I 2010 års HNS-konvention fastställs ett strikt ansvar för ägaren till det fartyg som transporterar farliga och skadliga ämnen för all skada till följd av en olycka i samband med sjötransport av farliga och skadliga ämnen ombord på fartyget. Det finns begränsade undantag från ägarens strikta ansvar, och för att dessa ska gälla vilar bevisbördan på ägaren.

Det strikta ansvaret är förbundet med en skyldighet för ägaren att ha en försäkring eller annan ekonomisk säkerhet för att täcka sitt ansvar för skada enligt konventionen. Konventionsstaterna måste utfärda ett certifikat som bevis för att en sådan försäkring eller ekonomisk säkerhet finns i enlighet med konventionen.

För att det strikta ansvaret och det obligatoriska försäkringskravet ska stödas av den berörda industrin, föreskriver konventionen också att ägaren har rätt att begränsa sitt ansvar upp till 100 miljoner beräkningsenheter för farliga bulkämnen och 115 miljoner beräkningsenheter för farliga förpackade ämnen. Dessutom finns det, liksom i alla andra konventioner om skadeståndsansvar inom sjöfarten, en klausul som förbjuder anspråk mot fartygsägaren för skada som omfattas av 2010 års HNS-konvention ”på annat sätt än enligt denna konvention”.

Konventionens viktigaste bidrag till den internationella ordningen för ansvar och ersättning för skada orsakad av sjötransportverksamhet, i synnerhet sjötransport av farliga och skadliga ämnen, är inrättandet av en särskild ersättningsfond. Syftet med HNS-fonden är att betala ersättning till var och en som lidit skada i samband med sjötransport av farliga och skadliga ämnen, i den mån denne inte har kunnat få full ersättning för skadan från fartygsägaren och dennes försäkringsgivare. Den sistnämnda situationen kan uppstå på grund av olika omständigheter: därför att det inte föreligger något ansvar för skadan för fartygsägaren, därför att fartygsägaren och dennes försäkringsgivare ekonomiskt är ur stånd att till fullo tillgodose ersättningsanspråken, eller därför att skadan överstiger gränsen för fartygsägarens ansvar.

Det totala ersättningsbelopp som är tillgängligt inom ramen för detta dualistiska system uppgår till 250 miljoner beräkningsenheter (omkring 310 miljoner euro i dagens växelkurser). För att detta belopp ska vara tillgängligt inrättas genom 2010 års HNS-konvention ett omfattande system med avgifter till HNS-fonden, som betalas av personer som mottar farliga och skadliga ämnen i varje konventionsstat. Konventionsstaterna är i sin tur ansvariga för att uppgifter om last som är avgiftspliktig till HNS-fonden rapporteras korrekt, i tid och regelbundet; en stat får också besluta att själv betala avgifterna till fonden i mottagarens ställe.

Anspråk och talan vid domstolar i en konventionsstat: 2010 års HNS-konvention innehåller regler om behörighet för domstolar i konventionsstaterna över anspråk från personer som lidit skada som omfattas av konventionen, mot ägaren eller dennes försäkringsgivare eller mot HNS-fonden. Konventionen omfattar också erkännande och verkställighet av domar som meddelats av domstolar i konventionsstaterna. Dessa bestämmelser, som är oförändrade sedan 1996 års HNS-konvention, syftar till att garantera att skadelidande vid olyckor som omfattas av konventionen åtnjuter tydliga procedurregler och rättssäkerhet, så att deras anspråk blir effektivare.

1.4.Konsekvenser för direktiv 2004/35/EG

Sedan 2004 är direktiv 2004/35/EG tillämplig unionslagstiftning i fråga om ansvar för utövare av yrkesverksamhet, inklusive sjötransport, för att förebygga och avhjälpa miljöskador inom det territorium och de farvatten som lyder under medlemsstaternas jurisdiktion.

Såväl 1996 som 2010 års HNS-konventioner överlappar räckvidden för direktivet vad gäller i) miljöskada som uppkommit inom en konventionsstats territorium, inbegripet dess territorialvatten (artikel 3 a i 2010 års HNS-konvention), ii) skada genom förorening av miljön som uppkommit inom en konventionsstats exklusiva ekonomiska zon eller en motsvarande område (upp till 200 nautiska mil från baslinjerna) (artikel 3 b i 2010 års HNS-konvention), och iii) ”förebyggande åtgärder som syftar till att hindra eller minska sådan skada [...], var de än har vidtagits” (artikel 3 d i 2010 års HNS-konvention). Motsvarande bestämmelser i direktivet är artikel 2.1 i vilken miljöskada definieras och artikel 2.10 i vilken förebyggande åtgärder definieras, jämförda med artikel 3.1 a i direktiv 2008/56/EG om upprättande av en ram för gemenskapens åtgärder på havsmiljöpolitikens område, artikel 1.1 i direktiv 79/409/EEG (fågeldirektivet) och artikel 2.1 i direktiv 92/43/EEG (habitatdirektivet), till vilka det hänvisas i kommissionens vägledande dokument Guidelines for the establishment of the Natura 2000 network in the marine environment - Application of the Habitats and Birds Directives. Definitionerna av miljöskada i konventionen och i direktiv 2004/35/EG överlappar varandra men är inte identiska. I praktiken utgår man emellertid från att konventionen bör sträva efter lika höga standarder för avhjälpande av miljöskador som direktivet.

På grund av överlappningen i räckvidd mellan direktiv 2004/35/EG och 2010 års HNS-konvention är det uppenbart att ingåendet av 2010 års protokoll, som ändrar 1996 års HNS-konvention och leder till en ny rättslig text (dvs. 2010 års HNS-konvention), påverkar unionens gällande regler.

Närmare bestämt hänvisar direktiv 2004/35/EG uttryckligen till 1996 års HNS-konvention och utesluter alla skador som uppkommer till följd av tillbud som omfattas av denna konvention, inbegripet eventuella framtida ändringar av denna, från direktivets räckvidd, under förutsättning att konventionen har trätt i kraft i den berörda medlemsstaten (artikel 4.2 i och bilaga IV till direktiv 2004/35/EG). Syftet är att ge de specialiserade internationella ordningar som omfattar skadeståndsansvar för särskilda yrkesverksamheter företräde framför direktivet, eftersom dessa ansetts vara mer effektiva när det gäller att tillhandahålla snabb och lämplig ersättning för miljöskador och bättre anpassade till dessa yrkesverksamheters särart. 2010 års protokoll är en ändring av 1996 års HNS-konvention och omfattas således av detta undantag från direktiv 2004/35/EG, vilket gör det uppenbart att ratifikation av eller anslutning till konventionen kommer att påverka räckvidden för unionens gällande regler.

Bortsett från den betydande överlappningen mellan reglerna i konventionen och direktivet, finns det också en central konflikt som är avgörande för hur konventionens bestämmelser påverkar unionens regler. Artikel 7.4 i HNS-konventionen (som är densamma i både 1996 års och 2010 års konventionstext) föreskriver att anspråk på ersättning för skada inte får göras gällande mot fartygsägaren på något annat sätt – eller i något annat forum – än enligt konventionen. Detta innebär att direktivet inte kan tillämpas utöver konventionen vad gäller fartygsägarens ansvar för skada till följd av farliga och skadliga ämnen; direktivets räckvidd begränsas således av konventionen, och detta är relevant med tanke på medlemsstaternas ingående av 2010 års protokoll.

1.5.Konsekvenser för förordning (EU) nr 1215/2012 (omarbetning av förordning (EG) nr 44/2001 – Bryssel I-förordningen)

I kapitel IV i 2010 års HNS-konvention fastställs de förfaranderegler som är tillämpliga på anspråk och talan enligt konventionen vid domstolar i konventionsstaterna. Särskilt artiklarna 38, 39 och 40 i konventionen innehåller regler om domstols behörighet samt erkännande och verkställighet av domar. Dessa artiklar är identiska med artiklarna 38, 39 och 40 i 1996 års HNS-konvention, vilka utgjorde den rättsliga grund för gemenskapens exklusiva behörighet som motiverade rådets beslut 2002/971/EG.