Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Enhetliga regler för direktinvesteringar"

(96/C 153/16)

Den 6 juli 1995 beslöt Ekonomiska och sociala kommittén i enlighet med artikel 23.3 i arbetsordningen att utarbeta ett yttrande om "Enhetliga regler för direktinvesteringar".

Sektionen för externa relationer, handels- och utvecklingspolitik, som ansvarat för kommitténs förberedande arbete i denna fråga, antog sitt yttrande den 13 februari 1996. Föredragande var Vasco Cal.

Vid sin 333:e plenarsession den 28-29 februari 1996 (sammanträdet den 28 februari 1996) antog Ekonomiska och sociala kommittén enhälligt följande yttrande.

0. Sammanfattning och slutsatser

Direktinvesteringarnas ökande betydelse i den ekonomiska internationaliseringsprocessen och i relationerna mellan nationella och regionala ekonomier har inte motsvarats av anpassningar av de internationella reglerna, och har inte heller åtföljts av en ansvarsfördelning.

Ekonomiska och sociala kommittén skulle helst se att Världhandelsorganisationen (WTO) framförhandlar ett multilateralt investeringsavtal. Med tanke på att Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling (OECD) redan har påbörjat förhandlingar anser kommittén emellertid att gemenskapen och dess medlemsstater bör delta aktivt i förhandlingarna, utan att för den skull glömma bort behovet av ett framtida WTO-avtal.

I ett multilateralt investeringsavtal bör definitionen av investering vara vidare än den aktuella definitionen av utländska direktinvesteringar så att den även omfattar andra typer av kapitalförflyttningar, som är fallet inom EU. Klausulen för regional ekonomisk integration bör även framdeles låta EU-länder fortsätta att vidareutveckla den ekonomiska integrationen och liberaliseringen utan att de hotas av klausulen om mest gynnad nation (MGN). Procedurerna för reglering av tvister bör också göras förenliga med procedurerna i WTO och med redan befintliga instrument för tvistemål mellan investerare och stater. Vissa federala och lokala organ i de avtalsslutande länderna bör omfattas av avtalet så att de osäkerhetsfaktorer som nu finns elimineras. Principen om nationell behandling bör respekteras men man bör även känna till undantag och förbehåll. Denna omvända diskriminering mot landets egna bolag bör inte heller vara tillåten, som är fallet med exempelvis "frizoner för export". Bättre disciplin bör eftersträvas när det gäller användningen av skatteincitament och direkta incitament för att locka till sig direktinvesteringar som har återverkningar även på finansiering från värdländerna.

Tillfället bör också utnyttjas att sätta gränser för försöken att locka till sig utländska direktinvesteringar med hjälp av låga arbetsstandarder, något som inte skall sammanblandas med låga lönelägen som kan bero på olikartade ekonomiska och sociala förhållanden. OECD:s riktlinjer för multinationella företag, som skall förnyas i år har, trots att de är frivilliga, tillämpats och respekterats av ett stort antal företag när det gäller exempelvis miljö- och konsumentskydd. Principerna i riktlinjerna bör behållas i det multilaterala investeringsavtalet och därigenom på ett positivt sätt bidra till framtida förhandlingar på WTO-nivå.

1. Inledning

1.1. Den ökande betydelsen av utländska direktinvesteringar

1.1.1. Inflödet av utländska direktinvesteringar uppgår nu till ett belopp som överstiger nivåerna före recessionen 1991/1992 och nådde 1994 ett nytt rekord, då de uppgick till 225 miljarder dollar. Uppskattningen av utflödet skiljer sig avsevärt på grund av definitionen av utländska direktinvesteringar och bokföringsprocedurer (se bilaga för de senaste siffrorna från Förenta nationernas konferens om handel och utveckling (UNCTAD) i rapporten "Världens investeringar 1995" (World Investment Report 1995).

Ökningen av utländska direktinvesteringar har både varit en orsak till och en konsekvens av den ökande integrationen av världsekonomin. Under de senaste sex åren har medeltalet för utländska direktinvesteringar legat på 170 miljarder dollar, nästan dubbelt så högt som de föregående sex åren (91 miljarder dollar mellan 1983 och 1988).

De utländska direktinvesteringarnas tillväxttakt har varit högre än den internationella handelsvolymens och i nivå med ökningen av bankkrediter och portföljinvesteringar.

De ackumulerade utländska direktinvesteringarna uppgick i början av 1995 till 2 600 miljarder dollar. De är koncentrerade till i-länderna, men utvecklingsländernas andel ökar nu snabbt.

1.1.2. EU är ursprungsområde för nästan hälften och målområde för omkring 40 % av de totala utländska direktinvesteringarna i världen, om man räknar in flödet inom gemenskapen som svarar för ca 15 % av totalbeloppet (siffrorna avser perioden 1989-1994). Dessa procenttal minskar emellertid som en funktion av att EU:s utländska direktinvesteringar i absoluta tal sedan 1990 minskar i förhållande till totalbeloppet i världen. I USA har man däremot åter nått upp till 1990 års nivåer. De utländska direktinvesteringarna med ursprung i EU har ännu inte nått upp till 1990 års nivåer och, vilket är ännu viktigare, unionen är knappast alls representerad i det område där dessa investeringar ökat mest, nämligen Sydostasien.

1.1.3. Trots att de små och medelstora företagens verksamhet blir allt mer internationell och trots att de gör en betydande del utländska direktinvesteringar (beräknad till 10-15 % av världsvolymen), har de multinationella företagens betydelse ökat allt mer. Deras antal har ökat från 7 000 på 70-talet till ungefär 40 000 i mitten på 90-talet. 1992 hade de multinationella företagens dotterbolag en internationell försäljningsvolym på 5,2 biljoner dollar, alltså mer än världshandelsvolymen. Man räknar för övrigt med att 40 % av världshandeln utgörs av transaktionerna inom denna grupp.

Det har skett en mycket markant utveckling vad gäller sysselsättningen: de multinationella företagen sysselsätter direkt ungefär 73 miljoner arbetstagare (vilket motsvarar ungefär 10 % av världens arbetstillfällen utanför jordbruket) och man beräknar dessutom att antalet indirekta arbetstillfällen är lika stort som de direkta.

1.1.4. Förutom till OECD-länderna har de utländska direktinvesteringarna koncentrerats till Kina (ungefär 40 % av andelen utanför OECD under 1994), Singapore, Malaysia, Mexico (som under tiden blivit medlem i OECD), Argentina, Indonesien, Thailand, Hongkong, Ungern och Brasilien. Här får de fem främsta mottagarländerna ungefär 63 % av de utländska direktinvesteringarna och de tio främsta mer än 77 %, medan de 45 lägst utvecklade länderna endast mottagit 1 % av de utländska direktinvesteringar som riktats till utvecklingsländer. För övrigt har direktinvesteringarna från Asien och i synnerhet från Hongkong (med omkring 21 miljarder 1994) ständigt ökat de senaste åren och har framförallt riktats mot de andra länderna i samma område.

1.2. De internationella reglerna för utländska direktinvesteringar

1.2.1. På internationell nivå ansvarar WTO (Världshandelsorganisationen) för vissa frågor som är direkt eller indirekt kopplade till de utländska direktinvesteringarna (inom ramen för GATS - det allmänna tjänstehandelsavtalet - och inom ramen för TRIM - handelsrelaterade investeringsåtgärder). Men trots att förslag har lagts fram på området har ännu ingen överenskommelse nåtts, som skulle göra det möjligt för WTO att ta itu med frågorna om utländska direktinvesteringar.

1.2.2. Understrykas bör att det inom OECD, som omfattar 26 av världens mest utvecklade länder, finns tre instrument för att reglera de utländska direktinvesteringarna: två lagar om avreglering (en om kapitalrörelser och en om löpande osynliga transaktioner), som syftar till att avlägsna de restriktioner som slår mot de löpande kapitaltransaktionerna och de löpande osynliga transaktioner som är upptagna på lagarnas specifika listor, samt det s k instrumentet för nationell behandling.

Lagen om avreglering av kapitalrörelser gäller perioden före etableringen och reglerar möjligheten för medborgare utanför mottagarlandet att starta ekonomisk verksamhet i mottagarlandet. Medlemsstaterna förpliktar sig att inte införa några andra begränsande åtgärder än dem som finns i bilagan till tillämplig lagtext (bilaga per land), och förbinder sig dessutom att på bästa sätt verka för att efter hand undanröja begränsningarna för de utländska direktinvesteringarnas kapitalrörelser.

Efter etableringen regleras medlemsländernas behandling av utländska företag av ovannämnda instrument; detta gäller även vid nyinvesteringar av redan etablerade företag. Detta instrument lägger fast principerna för nationell behandling och en successiv avveckling av undantagen för tillämpning av denna behandling, utan att det därför har lagarnas tvingande karaktär.

1.2.3. I avsaknad av ett multilateralt instrument, som garanterar en hög skyddsnivå för investerarna och deras respektive investeringar, har många länder slutit bilaterala överenskommelser om säljfrämjande åtgärder och ömsesidigt skydd för investeringar; det finns för närvarande ca 900 sådana överenskommelser i världen och de berör omkring 150 länder.

Dessa överenskommelser innehåller tvingande åtgärder för att skapa gynnsamma villkor för investeringar från en investerare i en avtalsslutande medlemsstat på en annan medlemsstats territorium, och garanterar ömsesidigt gynnsammast möjliga behandling för investerarna. De garanterar vidare skydd och total säkerhet för redan gjorda investeringar, vilket bland annat gör det omöjligt för de två medlemsstaterna att förstatliga, expropriera eller vidta andra liknande åtgärder, utom när det är för det allmännas bästa och i så fall med lämplig, snabb och effektiv kompensation, liksom med respekt för den nationella lagstiftningen.

Vidare ingår klausuler om kapitalöverföring och reglering av tvister mellan de avtalsslutande parterna, liksom mellan investerarna och en av de avtalsslutande parterna.

1.2.4. Den europeiska energistadgan, en överenskommelse undertecknad av 51 länder och EU, utgör den första multilaterala överenskommelsen och innehåller en samling bestämmelser om främjande och skydd av investeringar.

Enligt fördraget om europeiska energistadgan - det första fördraget för att genomföra den europeiska stadgan - skall utländska investerare som redan etablerat sig behandlas på det sätt som är gynnsammast av följande två: som nationella företag eller som företag från mest gynnad nation. Bestämmelserna omfattar för övrigt vissa aspekter av anställning av nyckelpersoner, kapitalöverföring och kompensation vid expropriering eller förluster på grund av krig och andra konflikter.

Fördraget innebär dessutom ett åtagande att göra "största möjliga ansträngningar" för att ge företag som vill investera samma behandling som i investeringslandet. Men först vid ett senare datum (senast under 1997) kommer ett förbud mot begränsningar i den nationella behandlingen av företag som gör utländska direktinvesteringar.

1.2.5. En ekonomisk integrationsprocess pågår i många delar av världen. Det finns för närvarande ett sextiotal överenskommelser på regional nivå; de ställer villkor som styr inte bara villkoren för handelsutbytet inom detta område, utan också villkoren för utländska direktinvesteringar mellan deltagarländerna.

EU och länderna i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet (AVS-länderna) har dessutom i Lomékonventionen ett speciellt kapitel som handlar om säljfrämjande åtgärder, skydd, finansiering och kapitalrörelser, liksom om betalning och etablering. Därmed har man slagit fast principen om behandling som mest gynnad nation.

2. Allmänna synpunkter

2.1. Det dubbla tillvägagångssättet

2.1.1. I april 1995 erkände EU:s ministerråd att det låg i gemenskapens och dess medlemsstaters intresse att aktivt verka för att multilaterala regler upprättas och att dessa regler skall innefatta stränga normer för avreglering och skydd för utländska direktinvesteringar.

Därför ville rådet att förhandlingar så fort som möjligt skulle starta inom OECD i samarbete med gemenskapen och dess medlemsstater om att utarbeta en multilateral överenskommelse om investeringar till vilken icke-medlemsländer skulle kunna associera sig. Rådet föreslog också att man inom WTO skulle börja arbeta på att senare upprätta ett multilateralt ramverk.

2.1.2. Den 20 oktober i fjol lades rådets riktlinjeförslag fram om att gemenskapen och medlemsstaterna skulle delta i förhandlingarna som organiserats inom ramen för OECD om en multilateral överenskommelse om investeringar, och dessa förslag antogs av rådet i november.

2.1.3. WTO har varken de befogenheter eller de resurser som krävs för att påbörja arbetet med en verklig multilateral överenskommelse, och detta kommer att kunna rättas till först genom ministermötet i Singapore mot slutet av 1996.

2.1.4. Det ligger i EU:s intresse att påskynda arbetet inom WTO genom att föreslå att man förstärker dess resurser (mänskligt, tekniskt och ekonomiskt), precis som ESK rekommenderade i sitt yttrande om effekterna av överenskommelserna vid Uruguayrundan (Dok. CES 1028/94, föredragande: Giesecke).

Om man dessutom redan nu sätter igång med det förberedande arbetet i samarbete med WTO:s sekretariat skulle man få en bättre kunskap om hur länder som inte är medlemmar i OECD ställer sig till dessa frågor, och därigenom kunna lägga grunden till en verkligt multilateral investeringsram.

2.1.5. Ekonomiska och sociala kommittén skulle föredra att en multilateral överenskommelse om investeringar förhandlades fram på WTO-nivå. Men eftersom OECD:s förhandlingar redan har börjat, anser kommittén att EU och dess medlemsstater bör delta aktivt i dem och att man vid förhandlingen tar största möjliga hänsyn till nödvändigheten av att kommande överenskommelser görs på WTO-nivå för att därigenom undvika dubbelarbete. En överenskommelse som är begränsad till OECD-området skulle förstärka tendensen med utländska direktinvesteringar koncentrerade till OECD-området.

2.2. Ramar och mål för överenskommelsen på OECD-nivå

2.2.1. I maj 1995 beslöt OECD:s ministerråd att omedelbart starta förhandlingar inom ramen för OECD för att nå fram till en multilateral överenskommelse om investeringar före ministermötet (i maj) 1997.

2.2.2. Genom detta beslut har ministrarna inom OECD slagit fast att trots att OECD består av de länder i världen som har den mest kompletta samlingen multilaterala investeringsregler var det nödvändigt att lösa vissa problem som lämnats därhän i de nuvarande texterna: frågan om åtgärder som vidtas på icke-federal nivå i federala stater, preferensbehandlingen av länder som är medlemmar i regionala ekonomiska organisationer, nationell behandling under företableringsfasen och deltagande av enskilda investerare när man fastställer vilka investeringar som måste avregleras.

2.2.3. För övrigt skall det nya avtalet beröra områden som inte täcks av de instrument som OECD förfogar över: åtgärder för att underlätta nyckelpersoners rörlighet på det tekniska området, de allmänna och privata monopolens uppträdande, konsumentskydd, privatiseringspolitiken där nationella regler råder, liksom investeringsfrämjande åtgärder.

2.2.4. I sista hand är denna överenskommelse ett tillfälle att minska restriktionerna för utländska direktinvesteringar inom vissa verksamhetsområden, som transporter, kommunikationer och naturtillgångar och att förenkla utvärderingsprocesserna för förslag till investeringar.

2.2.5. När OECD tar itu med dessa förhandlingar har man redan kunskap om hur man går till väga genom tidigare erfarenhet i ämnet, både inom OECD:s sekretariat och de två kommittéerna med sakkunniga (kommittén för internationella investeringar och multinationella företag och kommittén för kapitalrörelser och osynliga transaktioner). En förhandlingsgrupp har upprättats. Den skall informera de två ovannämnda kommittéerna om sitt arbete. Likaså har olika redaktionsgrupper bildats (investeringsskydd, behandling av investerare, tvistreglering).

3. Särskilda synpunkter

3.1. Andra frågor som skall diskuteras vid förhandlingarna

3.1.1. Definition av investeringar

3.1.1.1. De instrument som finns inom OECD definierar utländska direktinvesteringar som något som är grundat i företagen och som syftar till stabila relationer. Denna definition är ibland förknippad med tillgången till minst 10 % av den existerande rösträtten. Dessa definitioner täcker inte portföljinvesteringarna och inte heller områden som immaterialrätt och koncessioner (immateriella anläggningstillgångar).

3.1.1.2. Med tanke på avregleringen av andra typer av kapitalrörelser, som redan har genomförts unilateralt, och med tanke på den allt större betydelsen man tillmäter immaterialrätten, blir det kanske nödvändigt att på gemenskapsnivå breda definition av investeringar. Emellertid skulle en sådan breddning kunna göra det ännu svårare att nå den höga avregleringsnivån man strävar mot och skapa olika problem vad gäller de nödvändiga skydden för investeringar.

3.1.1.3. Däremot skulle en breddning av definitionen kunna bidra till att man inom avtalets ram lättare accepterar skyddsåtgärder rörande betalningsbalansen och den monetära politiken. Det skulle vara positivt för en eventuell utvidgning av avtalet till länder som inte är medlemmar i OECD, eftersom dessa frågor är gemensamma för de flesta utvecklingsländer.

Dessa skyddsklausuler har man förutsett i Romfördraget, och trots att man inte preciserat under vilka förhållanden man kan behöva tillämpa dem och trots att att de inte är tillämpliga på de länder som deltar i etapp III i den ekonomiska och monetära unionen, vore det bra om man kunde lämna denna möjlighet öppen.

3.1.2. Klausulen om ekonomisk och regional integration (REIO)

3.1.2.1. Denna klausul (som föreskriver undantag från tillämpningen av klausulen om mest gynnad nation vid regional ekonomisk integration) är av stor betydelse för gemenskapen, eftersom den tillåter medlemsstaterna att fullfölja och fördjupa sin integrations- och avregleringsprocess utan att avtalsslutande tredje part (som inte är medlemmar i den regionala överenskommelsen om integration) automatiskt kan dra nytta av fördelarna med denna integration. Klausulen bör formuleras mycket noggrant med tanke på att alla krav som följer av avtalet inte skall omfattas.

3.1.2.2. Förenta staterna har, trots att landet undertecknat klausuler av detta slag (till exempel artikel XXIV i GATT-avtalet och artikel V i GATS-avtalet), reserverat sig mot artikel 25 i Energistadgan och mot klausulen om regional ekonomisk integration i den multilaterala överenskommelsen om investeringar. Trots de svårigheter som skulle kunna följa efter att en sådan klausul antagits, är detta inte acceptabelt, med tanke på att de amerikanska företag som etablerats i Europa betraktas som europeiska företag och åtnjuter samma rättigheter som dessa och är bland de första att dra nytta av fördelarna med den europeiska integrationsprocessen.

3.1.3. Procedurer för reglering av tvister

3.1.3.1. De multilaterala överenskommelserna förutser vanligen mekanismer för reglering av tvister för att snabbt och effektivt hitta ett sätt att lösa tvister på mellan ett företag och en stat eller mellan två stater. Med tanke på de speciella omständigheterna bör möjligheten att delta i denna slags mekanism utsträckas till fackföreningarna som ibland skulle kunna vara berörd part vid reglering av tvister. Men i allmänhet, och i linje med GATT-reglerna, bör alla parter som kan bevisa intresse i frågan kunna höras, vilket skulle kunna innefatta arbetsgivarorganisationer och till och med konsumentorganisationer.

3.1.3.2. WTO och Världsbanken är de två exempel som man vanligen hänvisar till på detta område. Vad WTO beträffar har man i enlighet med GATT-avtalet skapat instrument som kan tjäna som modeller för hur tvister mellan stater skall lösas, också inom ramen för multilaterala investeringsöverenskommelser. Världsbanken har utvecklat en mekanism för att reglera tvister mellan investerare och staten: ICSID (Internationella centret för reglering av tvister rörande investeringar). Systemet upprättades genom Washingtonkonventionen 1965. Trots att dessa två exempel är de mest kända finns det andra regleringsinstrument för tvister, som också används i de bilaterala överenskommelserna, som mekanismerna inom UNCITRAL (Förenta nationernas kommission om internationell handelsrätt) och ICC (Internationella handelskammaren).

3.1.3.3. Kommittén anser att den mekanism som skall användas vid multilaterala investeringsavtal bör vara förenlig med den mekanism som skapats inom WTO vad beträffar tvister mellan stater. När det gäller tvister mellan investerare och staten är det särskilt viktigt att på grundval av de instrument som finns och utan att mottagarlandets intressen skadas garantera investerarna största möjliga antal möjligheter att försvara sina intressen, för att på så sätt höja skydds- och säkerhetsnivåerna för investeringar, vilket är viktigt för att främja utvecklingen av dessa.

3.1.4. Tillämpningen på organ under federal nivå i medlemsstaterna

3.1.4.1. Målet att låta multilaterala överenskommelser även omfatta investeringar på branschnivå bör gå hand i hand med att man också tillämpar överenskommelsen på nivåer under den federala för avtal med federala stater. Avtalets nytta skulle kunna bli starkt begränsad om myndigheter på lägre än federal nivå och på lokal nivå inte anser sig tvungna att följa avtalet.

3.1.4.2. Denna fråga är av yttersta vikt för att förhandlingarna skall ha framgång ur gemenskapssynpunkt. Förenta staterna har ju redan visat hur de uppfattar resultatet av förhandlingarna om den europeiska energistadgan: landet har ännu inte undertecknat den.

3.1.5. Undantag för tillämpningen av nationell behandling

3.1.5.1. Dessa undantag bör kunna göras enbart om det gäller den allmänna ordningen, folkhälsan och statens säkerhet.

3.1.5.2. Listan på undantag och reservationer bör publiceras så att de ekonomiska aktörernas planering underlättas.

3.1.5.3. De avtalsslutande parterna bör förbinda sig att inte införa nya undantag eller reservationer (klausuler om "standstill"), och tidsplanen för att ta bort de undantag och reservationer som finns bör räkna med de avtalsslutande parternas speciella situation.

3.1.5.4. Tillämpningen av principen om nationell behandling vid privatisering och monopol inom den offentliga sektorn är en av de känsligaste frågorna i förhandlingarna, eftersom utgångsläget är olika i olika länder. På det hela taget skulle emellertid förhandlingarna kunna visa på intresset för att starta debatter om konkurrenspolitik på internationell nivå.

3.1.5.5. Frågan om "industriella frizoner för export" bör likaledes tas upp vid förhandlingarna så att man begränsar ett överdrivet användande av dem från de avtalsslutande parternas sida. För övrigt bör också omvänd diskriminering förbjudas, då utländska företag gynnas på bekostnad av nationella företag.

3.1.6. Klausulen om mest gynnad nation

3.1.6.1. Klausulen om mest gynnad nation skall göra det möjligt att tillämpa de villkor som gäller för investerare och investeringar från den stat som får den mest gynnsamma behandlingen. De bilaterala överenskommelserna räknar med möjligheten att tillämpa klausulen om mest gynnad nation som ett alternativ till den nationella behandlingen, vilket garanterar investerarna den mest gynnsamma behandlingen: den som ges tredje land eller den som ges medborgarna i mottagarlandet.

3.1.6.2. Lösningen vad beträffar multilaterala överenskommelser om investeringar bör vara att använda de regler i de bilaterala överenskommelserna som är mest gynnsamma för investerarna och deras investeringar, inte bara vid denna typ av klausul utan också på andra områden.

3.1.7. Skatteincitament och andra direkta incitament

3.1.7.1. Många länder tillämpar system med skatteincitament och direkta incitament för att dra till sig utländska direktinvesteringar, vilket ibland leder till bristande klarhet och ofullständig information om de verkliga kostnaderna och till och med kan leda till problem med snedvriden konkurrens, både på den inhemska marknaden och på världsmarknaden.

Att alltför mycket lita till skatteincitament och undantagsbestämmelser för kapital förvärrar problemen med statlig finansiering och ökar orättvisorna i beskattningen, eftersom det lägger större bördor på löntagare och konsumenter.

3.1.7.2. Strävan efter striktare regler på detta område, i enlighet med överenskommelsen om subventioner vid GATT-förhandlingarna, bör åtföljas av en analys av alla andra frågor som rör beslut om lokalisering av utländska direktinvesteringar.

3.1.7.3. När det gäller korruptionen kan man passa på att infoga de riktlinjer i överenskommelsen som redan har godkänts på OECD-nivå i fråga om otillbörliga handlingar, och göra dessa riktlinjer tvingande.

3.2. Utländska direktinvesteringar och sysselsättningen

3.2.1. En av de viktigaste frågorna i samband med utländska direktinvesteringar är frågan om sysselsättning. OECD har gjort en rad studier om förhållandet mellan utländska direktinvesteringar och sysselsättningen. Vissa länder fruktar nämligen att utlokaliseringen av många multinationella företag skall ge en oåterkallelig minskning av sysselsättningen i många företags ursprungsländer.

Ännu har inga definitiva slutsatser kunnat dras av dessa studier.

3.2.2. Förhållandet utländska direktinvesteringar/arbetsrättsliga bestämmelser varierar beroende på ekonomiska, politiska och moraliska överväganden. Utarbetandet av arbetsrättsliga bestämmelser har två syften: att främja respekten för mänskliga rättigheter och arbetarnas och fackföreningarnas grundläggande rättigheter och att regelfästa rättvisa handelsregler.

Å ena sidan kan man konstatera att de arbetsrättsliga bestämmelserna påverkar beslutet om utländska direktinvesteringar, till exempel när det gäller utlokalisering. Men omvänt kan man också notera att etableringen och organisationen av arbetet i de multinationella företagen får återverkningar på dessa bestämmelser och kan bidra till att höja kompetensnivån bland arbetarna i värdländerna, vilket de analyser visar som OECD har gjort beträffande de arbetsrättsliga bestämmelserna och utländska direktinvesteringar.

Man bör hursomhelst motverka att liberala arbetsrättsliga bestämmelser används som lockbete för utländska direktinvesteringar.

3.2.3. Den pågående internationaliseringen av ekonomin har påverkat resursernas rörlighet och medfört en viss internationalisering av arbetsmarknaden, trots bristande geografisk rörlighet hos arbetskraften.

Å andra sidan har de modernaste administrationsmetoderna och de moraliska kraven på de multinationella företagens "image" och namn lett till att även filialerna fått ett system med delaktighet i förvaltningen liknande det som finns i moderbolagen.

Följaktligen kan man fråga sig om internationaliseringen medför att de arbetsrättsliga bestämmelserna skärps eller mildras.

3.2.4. Diverse nya undersökningar visar att det i allmänhet inte är lägre lönekostnader genom lägre pris på arbetskraft som är den mest avgörande faktorn i valet av lokalisering av de multinationella företagens verksamhet, fastän detta är en faktor som beaktas mer i vissa branscher än i andra. De multinationella företagen måste räkna med andra faktorer (tillgång till varu- och tjänstemarknader, tillgång till produktionsfaktorer, organisation av produktionen på internationell nivå, leveranser, infrastruktur, förmåga att följa med i den teknologiska utvecklingen, nivå på utbildning och yrkesutbildning, beskattning, möjligheter att lägga ut på entreprenad, villkor för friställningar och franchising etc). Dessutom uppgår lönekostnaderna till en allt mindre del av produktionskostnaderna, till och med vid arbetsintensiv verksamhet.

3.2.5. En av fördelarna med att förhandla en överenskommelse inom ramen för OECD är att det finns "vägledande principer för OECD vad gäller de multinationella företagen", som trots att de inte är tvingande, till stor del tillämpas och respekteras av många företag och att dessa företag blir allt fler, särskilt som många andra, mindre företag blir allt mer internationella, i synnerhet vad handeln beträffar.

Principerna i OECD:s riktlinjer för multinationella företag bör inlemmas i det multilaterala investeringsavtalet så att de därigenom på ett positivt sätt kan bidra till framtida förhandlingar på WTO-nivå.

Dessa "vägledande principer" omfattar förutom klausulerna om sysselsättning och industriella relationer klausuler om miljöskydd och konsumentskydd som också skulle kunna integreras i det multilatera investeringsavtalet.

3.2.6. De pågående förhandlingarna har hittills karaktäriserats av en brist på öppenhet och information gentemot de viktigaste mottagarna - arbetsgivarna, fackföreningarna och konsumenterna. Även om informationen också på gemenskapsnivå är begränsad, erkänner man nyttan med samarbetet mellan kommissionen och Ekonomiska och sociala kommittén genom detta yttrande på eget initiativ och konstaterar att kommissionen är öppen för förslag från arbetsmarknadens parter och andra representanter för medborgarna. Detsamma borde gälla grupper som fackföreningarnas rådgivande kommitté (Trade Union Advisory Committee) och näringslivets och industrins rådgivande kommitté (Business and Industry Advisory Committee), eftersom dessa har erkänts av OECD.

Bryssel den 28 februari 1996.

Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande

Carlos FERRER