Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om ändring av rådets direktiv 91/671/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om obligatorisk användning av bilbälten i fordon som väger mindre än 3,5 ton

(framlagt av kommissionen)

MOTIVERING

A. ALLMÄNT

1. Syftet med förslaget till direktiv

Förslaget består av tre delar

1. I rådets direktiv 91/671/EEG [1] föreskrivs obligatorisk användning av fasthållningsanordningar inom EU, i de fall de är monterade, i fram- och baksätet på fordon i kategori M1, i framsätet i fordon i kategori N1 och för vissa fordon i kategori M2, för både vuxna och barn. Barn under 12 år med en kroppslängd under 150 cm måste vara fastspända med en godkänd fasthållningsanordning som passar till barnets längd och vikt. Därefter är det dock medlemsstaterna som beslutar om sin egen lagstiftning som tillåter att barn som är tre år eller äldre att spännas fast med fasthållningsanordningar som är godkända för vuxna. Dessutom kan medlemsstaterna undanta barn som är yngre än tre år i fråga om användning av speciella fasthållningsanordningar i baksäten om sådana system inte finns i bilen (gäller fordon i kategori M1).

[1] EGT L 373, 31.12.1991, s. 26.

Detta förslag syftar till att undanröja ovanstående undantag genom ett krav på obligatorisk användning av fasthållningsanordningar för barn. I förslaget sägs även att sådana anordningar bör godkännas i enlighet med en erkänd teknisk standard (i det här fallet FN-ECE-föreskrifterna 44.03, anpassade varianter av dessa eller någon motsvarighet). Förslaget ger därigenom ett viktigt bidrag till trafiksäkerheten.

2. Bakåtvända fasthållningsanordningar för barn är utan tvivel den säkraste platsen för yngre barn. Anordningarna placeras lämpligen på främre passagerarplatsen där föraren har överblick över barnet. Om främre passagerarkrockkudden utlöses riskerar dock barnet att skadas mycket allvarligt. I direktiv 2000/3/EG [2] krävs att nya bilar skall vara försedda med en dekal som varnar för risken. Dessutom skall även fasthållningsanordningen vara försedd med en varning, men bägge dessa varningar kanske den som monterar fasthållningsanordningen i främre passagerarsätet ignorerar eller inte uppmärksammar. Detta förslag skulle förbjuda användning av bakåtvänd barnstol på främre passagerarplatsen om inte främre passagerarkrockkudden har avaktiverats (antingen genom att den kopplats ur eller stängts av).

[2] EGT L 53, 25.2.2000, s. 1.

3. I direktiven 96/36 [3], 96/37 [4] och 96/38/EC [5], jämförda med varandra, fastställs en europeisk standard för montering av säkerhetsbälten på alla platser i nya minibussar och bussar som är tillverkade efter oktober 1999 och för lastbilar. I förslaget krävs att dessa säkerhetsbälten, om de är monterade, skall användas av förare och passagerare.

[3] EGT L 178, 17.7.1996, s. 15.

[4] EGT L 186, 25.7.1996, s. 28.

[5] EGT L 187, 26.7.1996, s. 95.

Förslaget bygger på rekommendationerna i kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén med rubriken "Prioriteringar när det gäller vägtrafiksäkerheten inom EU - Lägesrapport och klassificering av åtgärder" [6]. I meddelandet angavs användning av säkerhetsbälten och fasthållningsanordningar för barn som en av de viktigaste prioriteringarna för vägsäkerhet.

[6] KOM(2000) 125 slutlig av den 17.3.2000.

2. Tillämpning av direktiv 91/671/EEG i fråga om användningen av fasthållningsanordningar för barn

Direktiv 91/671/EEG innehåller krav på obligatorisk användning av fasthållningsanordningar av vuxna och barn på alla platser i bilar och lätta lastbilar där sådana anordningar är monterade. Barn under 12 år med en kroppslängd under 150 cm måste vara fastspända med en godkänd fasthållningsanordning som passar till barnets längd och vikt.

I sin nationella lagstiftning kan medlemsstaterna dock tillåta att barn som är tre år eller äldre använder en fasthållningsanordning som är avsedd för vuxna. Medlemsstaterna kan också undanta barn som är yngre än tre år från att använda speciella fasthållningsanordningar i baksätet om sådana anordningar inte finns i bilen. Kommissionens genomgång av tillämpningen av direktiv 91/671/EEG [7] utgör grunden för följande analys:

[7] KOM(96) 244 slutlig av den 23.7.1996.

Direktiv 91/671/EEG bidrog i hög utsträckning till bättre trafiksäkerhet inom Europeiska unionen genom att det innehöll krav på att följande principer skulle accepteras:

-principen om obligatorisk användning, vid alla tidpunkter, av säkerhetsbälten i de säten som är utrustade med bälten (både i fram- och baksäte) i fordon i kategorierna M1 och M2 (med undantag för baksäten och fordon med en totalvikt på mer än 3,5 ton samt för dem som har särskilt konstruerade platser för stående passagerare), och fordon i kategori N1 (med undantag av baksäten),

-principen om obligatorisk användning av fasthållningsanordningar för barn som är yngre än 12 år,

-principen om att man skall prioritera användningen av säten som är utrustade med säkerhetsbälten eller fasthållningsanordningar för barn,

Enligt direktivet har dock medlemsstaterna en viss flexibilitet vid genomförandet av bestämmelserna genom följande tre möjligheter:

*användningen av fasthållningsanordningar för barn (artikel 4),

*av medicinska skäl (artikel 5),

*för att klara specifika situationer och behov (artikel 6).

Det här förslaget till direktiv syftar till att harmonisera användningen av fasthållningsanordningar för barn och öka säkerheten. Det utvidgar också räckvidden så att det nu även omfattar användningen av säkerhetsbälten av förare och sittplatspassagerare i samtliga motorfordon där de är monterade.

2.1 Undantag rörande användningen av fasthållningsanordningar för barn

Genom artikel 4 i direktiv 91/671/EEG kan medlemsstaterna, inom sitt nationella territorium, avvika från kravet i artikel 2.2 som säger att barn under 12 år med en kroppslängd under 150 cm måste vara fastspända med en godkänd fasthållningsanordning som passar till barnets längd och vikt.

I artikeln görs skillnad mellan undantag för barn som är tre år eller äldre (första strecksatsen) och undantag för barn som är yngre än tre år (andra strecksatsen).

Undantaget för barn som är tre år eller äldre gäller både fram- och baksäte. Däremot är undantaget för barn som är yngre än tre år begränsat till baksätet. Följaktligen måste barn som är yngre än tre år, i enlighet med artikel 2.2 i direktivet, sitta fastspända med en fasthållningsanordning som passar till barnets längd och vikt när de färdas i framsätet, vilket utesluter möjligheten att barn använder ett bilbälte avsett för vuxna.

Förutom i Sverige är det i alla medlemsstater tillåtet för barn som är äldre än tre år att använda ett bilbälte avsett för vuxna i stället för en fasthållningsanordning för barn i de fall en sådan inte finns lätt tillgänglig. I de flesta medlemsstaters lagstiftning fastställs att om en lämplig fasthållningsanordning för barn saknas skall barnet färdas i baksätet och använda ett bälte avsett för vuxna om ett sådant finns. I Luxemburg, exempelvis, finns krav på att barn skall färdas i baksätet om sådant finns. Denna tolkning förespråkar inte att de yngsta eller minsta av de barn som är äldre än tre år skall färdas i baksätet och använda bilbälte. I Belgien och Irland är det tillåtet att barn som är äldre än tre respektive fyra år färdas i framsätet fastspända med enbart ett bilbälte avsett för vuxna. I Sverige däremot är det krav på att små barn måste vara fastspända med en lämplig fasthållningsanordning för barn.

Medlemsstaterna använder sig av två olika metoder när det gäller barn som är yngre än tre år:

*Å ena sidan finns den "maximalistiska" metoden som en minoritet av länderna använder sig av. Den innebär att de följer principen om obligatorisk användning av fasthållningsanordningar för barn, dock med olika undantag för att ta hänsyn till vissa situationer, t.ex. om det finns fler passagerare än säten eller bilbälten. Denna metod används av Tyskland, Österrike och Sverige.

*Å andra sidan finns den "minimalistiska" metoden, som används av resterande medlemsstater. Den metoden är baserad på artikel 4.2 i direktivet som säger att en fasthållningsanordning endast måste användas om sådan finns i bilen. Detta innebär i praktiken att det är frivilligt för en förare att montera en fasthållningsanordning och att det dessutom inte får några andra följder, t.ex. inskränkningar av rätten att medföra barn i bilen, om föraren inte har monterat en fasthållningsanordning.

Av de undantag som rör barns användning av fasthållningsanordningar eller bilbälten, är den vanligaste den att det färdas fler personer i bilens baksäte än det finns sittplatser. Det verkar också vara praxis att undanta barn som transporteras i taxi eller hyrfordon med chaufför från kravet på att använda fasthållningsanordningar.

Det faktum att det finns olika tolkningar av bestämmelserna i direktivet innebär problem för trafiken inom gemenskapen i de fall ett fordon, utan en fasthållningsanordning för barn, från ett land där det finns krav på användning av fasthållningsanordning för barn endast i de fall en sådan anordning finns i bilen, kör in i ett land som utan undantag tillämpar ovanstående "maximalistiska" metod som innebär att det är obligatorisk med fasthållningsanordningar för barn. Förare som tror att bestämmelserna i deras hemland i princip är identiska med dem i övriga länder inom Europeiska unionen skulle kunna få problem vid färd i andra medlemsstater.

Det här direktivet skulle kunna undanröja denna inkonsekvens genom att den "maximalistiska" metoden införs. Dessutom är ambitionen att införa ett förbud för de minsta barnen att färdas i bil som saknar säkerhetsbälten (med undantag av taxibilar där användaren inte kan välja fordon).

2.2 Fasthållningsanordningar för barn

2.2.1 Effektiviteten hos fasthållningsanordningar för barn

Internationella forskningsresultat och erfarenheter har visat att användningen av säkerhetsbälten och fasthållningsanordningar för barn är mycket effektiv för att minska allvarliga skador och dödsfall bland bilpassagerare. Säkerhetsbälten minskar antalet allvarliga skador och dödsfall med cirka 50 % för samtliga bilpassagerare, dock är effekten störst för vuxna. Fasthållningsanordningar för barn minskar, i jämförelse med användning av bilbälten avsedda för vuxna, antalet allvarliga skador med cirka 90 % för bakåtvända fasthållningsanordningar för barn och cirka 60 % för framåtvända fasthållningsanordningar för barn.

En brittisk undersökning med namnet "The performance of Child Restraint Systems in Accidents" gav följande resultat:

1. Användningen av fasthållningsanordningar för barn höjer säkerheten mycket kraftigt.

2. Utformningen av fasthållningsanordningen är mycket viktig. Barnets storlek och vikt bör avgöra vilken anordning som väljs.

3. Det är viktigt att fortsätta informera om fördelarna med fasthållningsanordningar för barn för att användningen av dem skall öka. Därigenom skulle även antalet skadade barn minska.

4. Fasthållningsanordningar för barn ger ett gott skydd vid olyckor. I de flesta fall skadas passageraren lindrigt eller inte alls.

5. Fasthållningsanordningar för barn lindrar skadorna bättre än vad bara ett säkerhetsbälte avsett för vuxna gör. Ju yngre barnet är, desto viktigare är detta att komma ihåg av den enkla anledningen att små barn skiljer sig kraftigt från vuxna i fysiskt hänseende; de är helt enkelt inte skalenliga miniversioner av vuxna.

6. Skador på barn som är yngre än ett år drabbar oftast huvudet och bålen.

Fasthållningsanordningar för barn fungerar på liknande sätt som bilbälten avsedda för vuxna. Som sagts ovan är små barn inte miniatyrer av vuxna. Ett litet barns huvud väger ungefär 25 % av kroppsvikten, medan vikten hos en vuxen människas huvud motsvarar ungefär 6 % av kroppsvikten. Detta innebär att den relativa påfrestningen på huvudet och nacken på ett barn som sitter framåtvänd vid en olycka är mycket större. Om barnet färdas bakåtvänd fördelas påfrestningen över ryggen och huvudet på ett optimalt sätt, vilket ökar effektiviteten hos fasthållningsanordningen och minskar skadorna.

Under de senaste 25 åren har det skett stora framsteg inom utvecklingen av fasthållningsanordningar för barn och nu finns det på marknaden flera olika modeller som är avsedda att ge maximalt skydd åt barn i alla åldrar (FN-ECE-föreskrifterna 44.03 [8] innehåller dessa förbättringar, se punkt 2.2.5. nedan). De yngsta barnen är mest ömtåliga och skall helst färdas bakåtvända upp till cirka nio månaders ålder.

[8] E/ECE/324 ver. 1/Add.43/ver. 1. E/ECE/TRANS/505.

I Förenade kungariket dödas eller skadas cirka 270 spädbarn (dvs. barn som är under ett år) varje år när de färdas i bilar. För hela EU kan man räkna med att antalet dödsfall skulle vara minst det tiodubbla.

2.2.2 Olika typer fasthållningsanordningar för barn

Fasthållningsanordningar för barn är utformade så att de skall passa olika åldrar, storlekar och vikter. Den minsta modellen kallas "babyskydd" och är avsedd för nyfödda barn. Nästa modell är bilbarnstolar, där de bakåtvända är de lämpligaste och säkraste. Efter hand som barnet växer, är framåtvända barnstolar de lämpligaste, därefter bältesstolar och bälteskudde, antingen tillsammans med bilbälte avsett för vuxna eller som del av fasthållningsanordningar som är integrerade med bilsätet. Först när barnet är tillräckligt stort bör det använda bilbälte avsett för vuxna.

Typ av fasthållningsanordning Ung. åldersintervall Ung. viktintervall

Babyskydd födseln till 9 månader upp till 10 kg

Bilbarnstol 6 månader till 4 år 9-18 kg

Bältesstol 6 månader till 6 år 9-25 kg

Bälteskudde 4 år till 11 år 15-36 kg

2.2.3 Användning av fasthållningsanordningar för barn i medlemsstaterna

I nedanstående tabell visas användningen av fasthållningsanordningar för barn i medlemsstaterna.

Medlemsstat + observationsår // Användning i procent

Österrike (1994) // Säkerhetsbälte i framsätet - 56%; fasthållningsanordningar för barn i framsätet - 21%; säkerhetsbälte i baksätet -31%;

fasthållningsanordningar för barn i baksätet - 31%

Danmark (1993) // 0-7 år - 70%, 8-15 år - 55%

Finland // Fasthållningsanordningar för barn i baksätet: 0-5 år - 82%, 6-14 år - 60%

Frankrike (1992) // 0-5 månader - 75%, 6 månader till 2 år - 87%, 3-9 år - 65%

Tyskland(1995) // i tätorter, fasthållningsanordningar för barn: 0-5 år - 80% 6-11 år - 23%

Grekland (1995) // 0-6 år -15%

Nederländerna (1994) // Framsätet 0-12 år - 54%, baksätet 0-12 år - 32%

Sverige (1994 // Säkerhetsbälte i baksätet + fasthållningsanordningar för barn: 0-15 år - 87%

Förenade kungariket (1995) // Säkerhetsbälte i baksätet + fasthållningsanordningar för barn: 0-4 år - 85%, 5-13 år - 72%

2.2.4 Montering av fasthållningsanordningar för barn

Majoriteten av fasthållningsanordningar för barn tillverkas av företag som inte tillverkar bilar, vilket innebär anordningen oftast köps till av bilägaren i stället för integreras vid utvecklingen av bilen. Följden kan bli en felaktig installation, vilket kan äventyra fasthållningsanordningens säkerhet.

Optimal säkerhet skulle uppnås om alla fasthållningsanordningar vore anpassade till ett viss fordon och om biltillverkarna tog fullt ansvar för utvecklingen. En allvarlig nackdel med sådana fordonsanpassade system är dock att de inte kan flyttas mellan olika bilmodeller.

En alternativ lösning är att förenkla och standardisera metoden för hur man installerar fasthållningsanordningar för barn. Att standardutrusta bilar med fästpunkter skulle göra det enklare att välja, köpa och installera fasthållningsanordningar och dessutom skulle antalet felaktiga monteringar minska. En sådan lösning finns redan i form av ISOFIX, som utvecklats av Internationella standardiseringsorganisationen (ISO). Det är ett system för att montera en fasthållningsanordning för barn i fordon, och består av två fasta anslutningar på fasthållningsanordningen och en funktion som skall minska rotationsrisken hos anordningen. När det är fullt utvecklat kommer ISOFIX-systemet att bidra till att göra användningen av fasthållningsanordningar ännu effektivare.

2.2.5 Nuvarande normer för fasthållningsanordningar för barn

I Europa styrs standarderna för fasthållningsanordningar för barn i huvudsak genom FN-ECE-föreskrifterna nr 44. Dessa föreskrifter har genomgått kraftiga förändringar och föreskrifterna nr 44.03 innebär förbättringar och nytänkande på flera områden och är därför för närvarande den optimala standarden.

Förbättringarna och nytänkandet har bland annat skett på följande områden:

*mer realistiska provförfaranden

*mer realistisk placering av fästpunkterna

*ökad styrka hos bälteslåset och förbättrat system för bältesupplåsning

*obligatorisk märkning för att uppmuntra rätt användning

*förfaranden för integrerade fasthållningsanordningar för barn

*säten för funktionshindrade barn

*obligatoriska bestämmelser om kort grenband

*ISOFIX-standarden kommer att överensstämma med föreskrifterna nr 44.03

Det finns för närvarande ingen gemenskapslagstiftning som innehåller krav på obligatoriskt antagande i medlemsstaterna av FN-ECE-föreskrifterna 44.03 om fasthållningsanordningar för barn. I direktiv 2000/3 föreskrivs visserligen 44.03-standarderna, men endast när det gäller "integrerade" fasthållningsanordningar för barn, dvs. i de fall anordningen är inbyggd i bilsätet och kan fällas upp och ner.

Genom det här förslaget till direktiv skulle det obligatoriskt med användning av fasthållningsanordningar för barn som minst är godkända i enlighet med FN-ECE-föreskrifterna 44.03, eller med motsvarigheter till dessa.

3. Utvidgad räckvidd för direktiv 91/671/EEG

3.1 Användning av säkerhetsbälten i passagerarfordon

Direktiv 91/671/EEG gäller för närvarande inte fordon med fler än nio sittplatser. Årligen förolyckas inom EU i genomsnitt cirka 200 passagerare i bussar, långfärdsbussar och minibussar. Om man antar att en stor del av dessa dödsolyckor beror på att passagerarna slungas omkring inne i fordonet eller kastas ut från det (via en ruta) vid olyckstillfället, kan man med fog anta att många av dem som förolyckades skulle ha överlevt sådana olyckor om de hade haft tillgång till och använt säkerhetsbälten.

I direktiven 96/36/EG, 96/37/EG och 96/38/EG fastställs europeiska standarder för säkerhetsbälten, deras fästpunkter och motsvarande säten. För att de tre direktiven skall uppfyllas krävs följande: i långfärdsbussar med en totalvikt på över 5 ton skall alla säten vara energiupptagande och vara försedda med minst tvåpunktsbälten, i långfärdsbussar med en totalvikt på upp till 3,5 ton skall alla säten vara försedda med trepunktsbälten och i långfärdsbussar med en totalvikt mellan 3,5 och 5 ton skall alla säten vara energiupptagande och vara försedda med trepunktsbälten eller tvåpunktsbälten. För de sittplatser där passagerarna bedöms löpa en större risk att skadas (till exempel ett säte som har ett fast monterat bord framför det) är trepunktsbälte obligatoriskt.

Direktiven trädde i kraft den 1 oktober 1999 för alla typer av nya långfärdsbussar med en totalvikt över 3,5 ton. I fråga om minibussar kommer de att träda i kraft den 1 oktober 2000.

Det bör noteras att för närvarande är direktiven 96/36/EG, 96/37/EG och 96/38/EG inte obligatoriska. Medlemsstater kan välja att det införa krav på att nya långfärdsbussar och minibussar som är registrerade inom deras territorium skall uppfylla standarderna i direktiven, men det valet är för närvarande frivilligt. En medlemsstat kan dock inte vägra att registrera en långfärdsbuss eller minibuss av skäl som hänför sig till att bussens säkerhetsbälten inte skulle uppfylla nationella standarder om säkerhetsbältessystemet är försett med ett europeiskt typgodkännande som visar att det uppfyller standarderna i direktiven 96/36/EG, 96/37/EG och 96/38/EG.

Förhoppningsvis kommer dessa direktiv att bli obligatoriska, eventuellt i samband med att det inrättas ett europeiskt typgodkännande för helfordon för bussar och långfärdsbussar, även om det för närvarande inte finns någon tidtabell för ett sådant inrättande.

Många buss- och minibussoperatörer väljer redan nu att montera säkerhetsbälten i nya bussar. Självklart krävs det att man använder bältena för att de skall göra någon nytta. Rimligen bör det därför finnas krav på att passagerare i långfärdsbussar och minibussar som är utrustade med säkerhetsbälten skall använda dem. Dock måste man ta hänsyn till att passagerarna i bland rör sig fritt i bussen.

Frågan om vem som är juridiskt ansvarig för att kräva att passagerarna faktiskt använder säkerhetsbälten är viktig. Det finns argument som talar för att man skall göra den enskilde passageraren ansvarig för att använda säkerhetsbälte eller för att utvidga ansvaret till föraren, fordonsoperatören eller fordonets ägare (i de fall ägaren inte är densamme som operatören, vilket kan vara fallet i fråga om hyrbussar), eller att ansvaret skall delas mellan dessa. Denna frågan löses dock bäst i den nationella lagstiftningen i enlighet med subsidiaritetsprincipen och därför behandlas den inte i förslaget. Kommissionen noterar att det tillvägagångssättet överensstämmer med det om användning av säkerhetsbälten i bilar i direktiv 91/671/EEG där varje medlemsstat har egna regler i fråga om ansvaret att se till att bilpassagerare använder säkerhetsbälten. Kommissionen anser dock att det är rimligt att passagerare i långfärdsbussar och minibussar informeras om kravet på användning av säkerhetsbälte på ett sätt som liknar det som används för flygpassagerare. I förslaget krävs det därför att passagerarna skall informeras på ett sätt om operatören anser lämpligt. Informationen kan ske muntligt av exempelvis chauffören, i form av en videofilm eller skriftligen i form av väl synliga skyltar.

Vissa extremgrupper hävdar ibland att bältestvång skulle vara ett brott mot de mänskliga fri- och rättigheterna. Kommissionen noterar att direktiv 91/671/EEG redan 1991 utgjorde ett prejudikat i fråga om användning av säkerhetsbälten och att det inte har upphävts av skäl som rör mänskliga fri- och rättigheter. Förslaget syftar endast till utvidga direktivets räckvidd. Argumentet att valet att använda säkerhetsbälte eller inte bara påverkar den person som träffar valet är inte heller korrekt. I kommissionen första meddelande om vägsäkerhet [9] fastställdes att varje vägtrafikolycka med dödlig utgång kostade samhället en miljon euro. Följaktligen medför varje dödsolycka som beror på att säkerhetsbältet inte använts höga ekonomiska kostnader (och samhälleliga kostnader).

[9] KOM(97) 131 slutlig av den 9.4.1997.

3.2 Användning av säkerhetsbälten i tunga fordon

Liksom för passagerarfordon omfattar för närvarande direktiv 91/671/EEG inte tunga fordon med en vikt som överstiger 3,5 ton. Kommissionen kan inte se att det finns några rimliga skäl varför säkerhetsbälten i sådana fordon inte skall användas och föreslår därför att direktivet skall utvidgas så att det omfattar alla tunga fordon.

Kommissionen känner till att man i tunga fordon ibland avlägsnar säkerhetsbältet för att på så sätt kringgå nationella regler för användning. Kommissionen fördömer sådana åtgärder som försämrar trafiksäkerheten och kommer att beakta om en ändring av rådets direktiv 96/96/EG [10] om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om provning av motorfordons och tillhörande släpfordons trafiksäkerhet bör föreslås som skulle innebära att fordon där säkerhetsbältena avlägsnats underkänns automatiskt.

[10] EGT L 46, 17.2.1997, s. 1.

B. MOTIVERING FÖR ÅTGÄRDER PÅ GEMENSKAPSNIVÅ

Subsidiaritet

(a) Vilka är de föreslagna åtgärderna i förhållande till gemenskapens skyldigheter-

Gemenskapen har redan behörighet på området för användning av säkerhetsbälten genom rådets direktiv 91/671/EEG. Genom förslaget anpassas för det första direktiv 91/671/EEG genom att förslaget innehåller krav på obligatorisk användning av fasthållningsanordningar för barn i bilar och fordon som bygger på bilar. I förslaget fastställs vidare att fasthållningsanordningar för barn bör godkännas minst i enlighet med den tekniska standarden FN-ECE-föreskrifter nr 44.03 eller någon motsvarighet till dessa och syftar följaktligen till att kraftigt höja trafiksäkerheten.

För det andra förbjuds användningen av bakåtvända fasthållningsanordningar för barn i främre passagerarsätet i en bil eller ett fordon som bygger på en bil om krockkudden inte har avaktiverats.

För det tredje krävs att alla förare av och passagerare i motorfordon skall använda befintliga säkerhetsbälten.

(b) Ligger behörigheten för den planerade åtgärden uteslutande hos gemenskapen eller även hos medlemsstaterna-

Behörigheten skall delas mellan gemenskapen och medlemsstaterna i enlighet med artikel 251 i fördraget.

(c) Rör detta problem hela gemenskapen (t.ex., hur många medlemsstater omfattas och vilka lösningar har man hittills använt)-

Samtliga medlemsstater är redan bundna av direktiv 91/671/EEG i vilket det krävs att vuxna och barn skall använda säkerhetsbälten i bilar och deras fordon som bygger på bilar. I detta direktiv finns dock inget krav på att barn skall färdas i lämpliga fasthållningsanordningar i baksätet. Olika tolkningar av direktiv 91/671/EEG i fråga om undantag i medlemsstaterna från användningen av fasthållningsanordningar för barn skapar problem vid trafik inom gemenskapen. Detta beror på att medlemsstaternas lagstiftning om säker transport av barn varierar kraftigt.

Direktivet kommer också att innehålla krav på obligatorisk bältesanvändning av både förare och passagerare i alla motorfordon utrustade med bälten.

(d) Vilken är den effektivaste lösningen med beaktande av de medel som gemenskapen och medlemsstaterna förfogar över-

Den effektivaste lösningen är att ändra direktiv 91/671/EEG.

(e) Vilket ökat mervärde blir resultatet av de åtgärder som gemenskapen föreslår och vad skulle kostnaden bli om inga åtgärder vidtogs-

Det ökade mervärdet består av bättre trafiksäkerhet, i synnerhet för barn. En av orsakerna till de stora skillnaderna inom statistiken över dödsolyckor inom unionen för barn i bilar beror på medlemsstaternas rättsliga tolkning av det befintliga direktivet, dvs. å ena sidan tillåts i vissa medlemsstater att barn färdas antingen obältade eller fastspända med ett bälte avsett för vuxna, å andra sidan är det i vissa medlemsstater obligatoriskt att barn skall fara fastspända i en fasthållningsanordning för barn. Förutom den ökade trafiksäkerheten, kommer denna åtgärd att harmonisera reglerna rörande gränsöverskridande trafik inom gemenskapen.

Direktivet kommer också att bidra till att minska antalet dödsolyckor och allvarliga skador i långfärdsbussar och minibussar genom att göra bältesanvändning obligatorisk.

(f) Vilka åtgärder kan gemenskapen vidta (rekommendationer, finansiellt stöd, lagstiftning, ömsesidigt erkännande, etc...)-

Det anses att ett direktiv är den bästa lösningen för att uppnå ökad vägtrafiksäkerhet och att samtidigt underlätta harmoniserade rättsligt bindande regler för all passagerartrafik.

(g) Är det nödvändigt med en enhetlig förordning, eller är det tillräckligt med ett direktiv som anger de allmänna målen där genomförandet bestäms av medlemsstaterna-

Även om huvudskälet bakom direktivet var att minska inkonsekvenserna beroende på de olika tillämpningarna av direktiv 91/671/EEG, innehåller direktivet fortfarande områden som är öppna för tolkning, t.ex. i fråga om kraven som rör undantag av "medicinska skäl". Dessutom borde frågan om ansvaret för att säkerhetsbälte används av passagerare i långfärdsbussar och minibussar lösas på ett lämpligt sätt i enlighet med olika nationell lagstiftning. Följaktligen är ett direktiv en lämpligare lösning än en föreskrift.

C. FÖRSLAGETS RÄCKVIDD

Detta direktiv kommer att gälla alla motorfordon i kategorierna M1, M2, M3 och N1, N2 och N3 i enlighet med definitionen i direktiv 70/156/EEG [11], som är avsedda för användning på väg, har minst fyra hjul och en konstruktionsmässig maximihastighet som överstiger 25 km/h.

[11] EGT L 341, 6.12.1990.

D. FÖRSLAGETS INNEHÅLL

Artikel 1: I den anges dels förslagets räckvidd, dels ändras direktiv 91/671/EEG på följande sätt:

*De olika typer av säkerhetsbälten och fasthållningsanordningar för barn som det hänvisas till i förslaget definieras.

*Krav införs på att barn yngre än 12 år skall vara fastspända i lämpliga fasthållningsanordningar för barn.

*Krav införs på obligatorisk användning av säkerhetsbälten i motorfordon som är utrustade med sådana och på att det åligger föraren att informera passagerarna om nödvändigheten att använda säkerhetsbälte.

*Krav på att bakåtvända fasthållningsanordningar för barn inte får användas i fordonets främre passagerarsäte om passagerarkrockkudden inte avaktiverats.

*Artikel 4 i direktiv 91/671/EEG, som ledde till meningsskiljaktigheter i medlemsstaterna rörande tillämpningen av direktivet, stryks.

Artiklarna 2, 3 och 4 innehåller bestämmelser rörande införlivandet av detta direktiv i nationell lagstiftning.

2000/0315 (COD)

Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om ändring av rådets direktiv 91/671/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om obligatorisk användning av bilbälten i fordon som väger mindre än 3,5 ton

EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 71.1 i detta,

med beaktande av kommissionens förslag [12],

[12]

med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande [13],

[13]

med beaktande av Regionkommitténs yttrande [14],

[14]

i enlighet med förfarandet i artikel 251 i fördraget, och

av följande skäl:

(1) I artikel 153 i fördraget sägs att gemenskapen skall bidra till att skydda konsumenternas hälsa, säkerhet och ekonomiska intressen för att säkerställa en hög konsumentskyddsnivå.

(2) I sin resolution av den 13 mars 1984 [15] prioriterade Europaparlamentet obligatorisk användning av säkerhetsbälten på alla typer av vägar, oavsett om det rör sig om tätort eller landsbygd. I sin resolution av den 18 februari 1986 [16] underströk Europaparlamentet behovet av att göra användning av säkerhetsbälten obligatorisk för alla passagerare, även barn, förutom i fordon som används i kollektivtrafiken.

[15] EGT C 104, 6.4.1984, s. 38.

[16] EGT C 68, 24.3.1986, s. 35.

(3) I rådets direktiv 91/671/EEG av den 16 december 1991 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om obligatorisk användning av bilbälten i fordon som väger mindre än 3,5 ton [17] finns bestämmelser om obligatorisk användning av fasthållningsanordningar för barn i säten som är utrustade med bilbälten. I det direktivet specificeras inte vilken typ av fasthållningsanordning för barn som skulle vara lämplig och dessutom tillåts att barn färdas utan att vara fastspända i en lämplig fasthållningsanordning om en sådan saknas.

[17] EGT L 373, 31.12.1991, s. 26.

(4) Framtida utveckling bör leda till strängare regler för användningen av sådana anordningar, vilket skulle göra att man närmar sig principen om obligatorisk användning som nämns i artikel 2.2. i direktivet.

(5) I och med rådets beslut 97/836/EG [18] anslöt sig gemenskapen till FN-ECE:s överenskommelse om antagande av enhetliga tekniska föreskrifter för hjulförsedda fordon och för utrustning och delar som kan monteras eller användas på hjulförsett fordon samt om villkoren för ömsesidigt erkännande av typgodkännande utfärdade på grundval av dessa föreskrifter.

[18] EGT L 346, 17.12.1997, s. 78.

(6) I och med anslutningen till överenskommelsen, anslöt sig kommissionen till en förteckning förskrifter som fastställts i enlighet med den överenskommelsen, även den som avser godkännande av fasthållningsanordningar för barn som färdas i motordrivna fordon.

(7) Forskningsresultat visar att användning av fasthållningsanordningar för barn kan minska skadornas svårighetsgrad mycket kraftigt vid olyckor. Risken för att skadas allvarligt är sju gånger större för ett barn som inte är fastspänt än ett som sitter fastspänt.

(8) Antalet barn som färdas i bil och förolyckas vid bilolyckor är relativt litet i jämförelse med det antal barn som förolyckas som gångtrafikanter eller cyklister. Kunskaperna om hur man utformar fasthållningsanordningar för barn som ger ett gott skydd är nu så goda att dåliga konstruktioner inte behöver accepteras.

(9) I kommissionens direktiv 96/36/EG [19], 96/37/EG [20] och 96/38/EG [21] krävs att nya fordon i kategorierna M och N (förutom de fordon i kategorierna M2 och M3 som är avsedda för befordran av stående passagerare) måste vara utrustade med säkerhetsbälten, lämpliga säten och fästpunkter för säkerhetsbälten. Då det finns säkerhetsbälten i dessa fordon anses det rimligt att sittplatspassagerare skall använda dem.

[19] EGT L 178, 17.7.1996, s.15.

[20] EGT L 186, 25.7.1996, s. 28.

[21] EGT L 187, 26.7.1996, s. 95.

(10) Passagerare i fordon i kategorierna M2 och M3 bör upplysas om nödvändigheten att använda säkerhetsbälten då fordonet är i rörelse.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Direktiv 91/671/EEG ändras på följande sätt:

1. Titeln skall ersättas med följande: "om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om obligatorisk användning av säkerhetsbälten och fasthållningsanordningar för barn i fordon".

2. Artiklarna 1 och 2 skall ersättas med följande:

"Artikel 1

1. Detta direktiv skall gälla alla motorfordon i kategorierna M1, M2, M3 och N1, N2 och N3 enligt definitionen i bilaga I till direktiv 70/156/EEG [22] som är avsedda för användning på väg, har minst fyra hjul och en konstruktionsmässig maximihastighet som överstiger 25 km/h.

[22] EGT L 42, 23.2.1970, s. 1.

2. Definitionerna i detta direktiv av fasthållningsanordningar, inklusive säkerhetsbälten och fasthållningsanordningar för barn med tillhörande komponenter, är samma som de i bilaga I till direktiv 77/541/EEG [23] i fråga om fordon i kategorierna M1 och N1. I detta direktiv avses med:

[23] EGT L 220, 29.8.1977, s. 95.

-bakåtvänd: vänd i riktning mot fordonets normala körriktning.

3. Fasthållningsanordningar för barn indelas i följande fem viktgrupper:

(a) Grupp 0 för barn som väger mindre än 10 kg.

(b) Grupp 0+ för barn som väger mindre än 13 kg.

(c) Grupp I för barn som väger från 9 kg till 18 kg.

(d) Grupp II för barn som väger från 15 kg till 25 kg.

(e) Grupp III för barn som väger från 22 kg till 36 kg.

4. Fasthållningsanordningar för barn kan delas upp i följande två klasser:

(a) Integrerade anordningar som består av en kombination av bälten eller flexibla delar med ett bälteslås, justeringsanordning, tillbehör och i vissa fall en extrastol eller krockskydd, som kan fästas med ett eller flera av de bälten anordningen är försedd med.

(b) Icke-integrerade anordningar som kan bestå av delar av en fasthållningsanordning som - när den används tillsammans med ett säkerhetsbälte avsett för vuxna, som löper runt barnets kropp eller som håller fast anordningen som barnet sitter i - utgör en komplett fasthållningsanordning för barn.

Artikel 2

1. I fråga om fordon i kategorierna M1 och N1 skall medlemsstaterna kräva att alla passagerare i fordonet skall använda säkerhetsbälten i de fall sådana finns i fordonet. Barn som är 12 år eller yngre kan använda ett godkänt säkerhetsbälte avsett för vuxna.

Barn som är yngre än 12 år skall sitta fastspända med en fasthållningsanordning för barn, som skall vara separat eller finnas som komplement till ett säkerhetsbälte avsett för vuxna, och som skall vara lämplig för barnets vikt i enlighet med artikel 1.3. Om barnet är yngre än 12 år, men väger mer än 36 kg, får ett säkerhetsbälte avsett för vuxna användas.

Barn som är yngre än tre år skall inte transporteras i fordon i kategori M1, som inte är utrustade med fasthållningsanordningar för barn. Taxibilar är dock undantagna.

Barn skall inte färdas i en bakåtvänd bilbarnstol i det främre passagerarsätet i en bil med dubbla krockkuddar om passagerarkrockkudden inte har avaktiverats.

Om en fasthållningsanordning för barn används, skall den vara godkänd i enlighet med FN-ECE:s föreskrifter 44.03, anpassade varianter till dessa eller någon motsvarighet.

2. I fråga om fordon i kategorierna M2, M3, N2 och N3 skall medlemsstaterna kräva att föraren och samtliga passagerare använder befintliga säkerhetsbälten när fordonet färdas på väg.

Passagerarna skall informeras om att kravet att använda säkerhetsbälte när de sitter och fordonet rör sig. Passagerarna skall informeras på ett eller flera av följande sätt:

- av föraren

- av konduktören eller någon representant som fungerar som ledare för gruppen

- i form av en videofilm

- i form av tydliga skyltar/piktogram vid varje sittplats."

3. Artikel 4 skall tas bort.

Artikel 2

Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv inom ett år efter det att detta direktiv offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning, dock senast den 1 januari 2002, och skall genast underrätta kommissionen om detta.

När en medlemsstat antar dessa bestämmelser skall de innehålla en hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de offentliggörs. Närmare föreskrifter om hur hänvisningen skall göras skall varje medlemsstat själv utfärda.

Artikel 3

Detta direktiv träder i kraft den tjugonde dagen efter det att det har offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.

Artikel 4

Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den

På Europaparlamentets vägnar På rådets vägnar

Ordförande Ordförande