MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET - EG:s OCH EURATOM:s UTLÅNINGSKAPACITET OCH KAPACITET ATT STÄLLA GARANTIER FÖR ÅTGÄRDER AVSEENDE TREDJE LAND

1. INLEDNING

Garantifondssystemet täcker utlåning i tredje land genom följande tre mycket olika instrument: garantier för Europeiska investeringsbankens (EIB) utlåning till tredje land, Euratoms utlåning till tredje land och EG:s lån för makroekonomiskt stöd. Systemet har utformats både för att skydda gemenskapens budget från direkta effekter av icke återbetalade lån som beviljats genom något av instrumenten, och för att begränsa summan av EG:s och Euratoms utlåning och beviljande av garantier.

Garantifondssystemet har fungerat bra som "stötdämpare". Den totala utestående låneportföljen uppgår till cirka 15 miljarder euro, varav mer än 13 miljarder euro består av garanterad EIB-utlåning. Genom garantifonden har en total summa på 459 miljoner euro betalats ut för att täcka icke återbetalade lån som man annars skulle varit tvungen att täcka med budgetmedel.

Det årliga utlånings- och garantibeloppet begränsas av reserven för tillförsel till garantifonden, vars tak fastställs i budgetplanen för 2000-2006. Detta reservbelopp och garantifondens regler begränsar den totala utlåningen och kapaciteten att ställa garantier till cirka 3 miljarder euro per år. I princip skall en viss del av låne- eller garantibeloppet täckas av reserven när ett nytt lån eller en lånegaranti beviljas. Därför styr inbetalningssatsen tillsammans med reservbeloppet den totala utlåningen och beviljandet av garantier. Till exempel om alla lån och garantier skulle ha full täckning och inbetalningssatsen var 10 % skulle ett reservbelopp på 100 euro begränsa utlåningskapaciteten och kapaciteten att ställa garantier till 1 000 euro per år.

I praktiken är situationen inte lika enkel.

* För det första ställer gemenskapen snarare garantier för en låneportfölj än för enskilda lån när det gäller garanterad EIB-utlåning. Eftersom gemenskapen ställer en sådan övergripande garanti anses det inte nödvändigt att fastställa garantinivån till 100 % för hela låneportföljens belopp. Enligt de befintliga reglerna garanteras bara 65 % av de flesta av EIB:s utlåningsportföljer för tredje land av gemenskapen och inbetalas därför genom garantifonden. I praktiken innebär det dock att enskilda EIB-lån är fullständigt garanterade tills dess att 65 % av den totala låneportföljen inte är återbetalt.

* För det andra är reglerna för val av tidpunkt för inbetalning komplicerade eftersom utlåningstransaktionerna - även när det gäller enskilda projekt eller enskilda länder i samband med lån för makroekonomiskt stöd - kan sträcka sig över flera år och medför att varje del av lånet är förknippat med avsevärd osäkerhet.

Under 2001 har garantireserven uttömts fullständigt och läget verkar bli ohållbart under åren 2002-2004 när utvidgningen egentligen borde leda till att trycket lättar. Eftersom påtryckningarna är starka för att öka utlåningen genom vart och ett av de tre instrumenten är det nödvändigt att undersöka hur prioriteringarna är fördelade och om det krävs ytterligare flexibilitet genom garantimekanismen.

2. FRAMTIDSUTSIKTER

I tabellen i bilaga 1 ges en överblick över framtidsutsikterna. Av tabellen framgår att garantireserven kommer att utsättas för stort tryck under de kommande åren.

EIB:s utlåning till tredje land har redan ökat betydligt under de senaste åren eftersom anslagen för Central- och Östeuropa, västra Balkan, Medelhavsområdet och Sydafrika har ökats. Helt nyligen har anslag för Kroatien och för en särskild åtgärd till stöd för tullunionen med Turkiet också innefattats i det allmänna mandatet och en särskild utlåningsinsats för miljöprojekt i den ryska delen av Östersjöns avrinningsområde har genomförts. Detta innebär att behovet av medel har ökat och förmodligen kommer att ligga på 3 152 miljoner euro 2003 och 2004, jämfört med 2 210 miljoner euro 2000. I tabellen anges även att det kommer att bli nödvändigt att tillföra ytterligare medel under de kommande åren för att utvidga EIB:s utlåning till att även omfatta Förbundsrepubliken Jugoslavien och en särskild återuppbyggnadsfacilitet för Turkiet. Dessutom finns det redan indikationer på att det vore lämpligt att göra EIB:s utlåning tillgänglig för Ukraina, Moldavien och vissa länder i Centralasien, och Ryssland utövar alltid påtryckningar för att få ytterligare tillgång till EIB-lån. Med hänsyn till ovanstående kan det finnas behov av ytterligare garanterade anslag på 300-400 miljoner euro per år.

Cirka 500 miljoner euro har redan tillförts för det föreslagna Euratomlånet på 657 miljoner euro för K2R4-projektet, och det har även tillförts medel för ett Euratomlån på cirka 210 miljoner euro i Bulgarien. Med tanke på att frågan om säkerheten i de Sovjet-konstruerade kärnkraftverken blir alltmer akut ökar trycket på att utvidga Euratoms utlåning, vilket i sin tur kräver ytterligare tillförsel av medel. Eventuella nya Euratom-åtaganden skulle kunna uppgå till 200-300 miljoner per år. Ytterligare Euratomlån skulle kräva en höjning av lånetaket, som regleras i ett separat lagstiftningsförfarande.

Lånen för makroekonomiskt stöd varierar avsevärt från år till år. Stödet har på senare tid inriktats på låginkomstländerna i västra Balkan och har i allt större utsträckning inbegripit en bidragsdel. Under 2001 har det dock varit nödvändigt att tillföra 225 miljoner euro för utlåning till Förbundsrepubliken Jugoslavien. Sett i ett längre perspektiv verkar ett årligt anslag på cirka 400-500 miljoner euro vara rimligt för att täcka eventuella behov av lån för makroekonomiskt stöd, men än så länge finns det praktiskt taget inga beräkningar av behoven under åren 2002-2004. Tabellen innehåller också ett mycket litet belopp vad gäller Ukraina, för vilket det antas att tidigare tillförda medel kan reaktiveras och att endast det ytterligare lånet på 18 miljoner euro måste tillföras. Det har förekommit preliminära diskussioner om nya lån för Bosnien och Hercegovina, f.d. jugoslaviska republiken Makedonien och Förbundsrepubliken Jugoslavien. Dessa skulle i så fall röra sig om relativt små belopp, men sammantaget skulle de utsätta garantimekanismen för mycket stora påfrestningar. Detsamma gäller både för eventuellt stöd till ett land som Turkiet, där de berörda beloppen skulle bli avsevärt större, och för ytterligare utvidgning av instrumentets geografiska räckvidd.

3. BEHOV AV ÅTGÄRDER

Med tanke på hur svårt det är att bedöma sannolikheten av att någon av dessa nya möjliga låne- och garantiåtgärder inom de tre instrumenten verkligen kommer att genomföras, är det också svårt att inrätta effektiva förfaranden som kan ligga till grund för prioriteringen av dessa instrument. Med hänsyn till de begränsade befintliga marginalerna, särskilt på grundval av det som redan har beslutats, är det mycket viktigt att agera.

Enligt kommissionens åsikt är det i första hand nödvändigt att se över hur användningen av de tre instrumenten är fördelad och diskutera de prioriteringar som utnyttjandet av dessa instrument grundar sig på.

Om det på grundval av detta beslutas att utlånings- och garantikapaciteten skall ökas krävs antingen att det befintliga taket för garantireserven höjs eller att garantisystemets regler ändras. Eftersom en höjning av taket skulle kräva att den aktuella budgetplanen (2000-2006) ses över kan det vara lämpligt att utforska den andra möjligheten ytterligare. Detta alternativ medför en ändring av garantisystemet för att kunna utvidga låne- och garantikapaciteten, särskilt för perioden 2002-2004, i kombination med en sänkning av inbetalningssatsen för garantifonden och garantiprocenten för EIB:s anslag.

En första ändring skulle kunna bestå i en sänkning (i garantifondsförordningen) av inbetalningssatsen från nuvarande 9 % till 8 % för nya lån eller garantier till tredje land. En sådan förändring skulle inte påverka garantifondens dämpande funktion. Fonden har numera uppnått målvärdet och varje år betalas avsevärda belopp (165 miljoner euro 2001) som överskrider detta målvärde tillbaka till gemenskapens budget. En inbetalningssats på 8 % för nya lån eller garantier skulle räcka för att upprätthålla fondens målvärde genom ränteinkomsterna från fondens tillgångar.

En andra ändring skulle kunna bestå i en sänkning (i beslutet om EIB:s övergripande lånemandat till tredje land) av den generella garantinivån som gemenskapen ställer för EIB. En sänkning av denna garanti från 65 % till 60 %, eller till och med till 50 %, skulle inte innebära någon större skillnad och inte påverka bankens tillträde till de finansiella marknaderna till de bästa villkoren. Risken att EIB förlorar ett belopp som överstiger 50 % av den garanterade portföljen är mycket liten. EIB accepterade liknande förslag från kommissionen 1996 och 1999.

I tabellen i bilaga 2 visas de kvantitativa effekterna på gemenskapens utlånings- och garantikapacitet om inbetalningssatsen och/eller EIB:s garantiprocent varieras.

Om rådet och Europaparlamentet ställer sig bakom dessa grundläggande riktlinjer kommer kommissionen att lägga fram nödvändiga lagförslag.

Bilaga 1

Ungefärliga låne- och garantibelopp som skall täckas av garantireserven

(i miljoner euro)

>Plats för tabell>

Bilaga 2

EG:s utlånings- och garantikapacitet inom garantifondssystemet (2002 års uppgifter)

(i miljoner euro)

>Plats för tabell>