EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 03.07.1998 
KOM(1998) 407 slutlig 
MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN 
TILL RÂDET OCH EUROPAPARLAMENTET 
OM ÖKAD SOLIDARITET I KAMPEN MOT AIDS I 
UTVECKLINGSLÄNDERNA 

MOTIV TILL DOKUMENTET 
Syftet med detta dokument är att 
• ge en första grundval för diskussioner kring hur man skall besvara uppmaningen från 
Europeiska rådet i Luxemburg "att utreda förutsättningarna för att inrätta en 
solidaritetsfond för behandling av aids i utvecklingsländerna, vilken skall arbeta under 
ledning av FN:s organ för bekämpning av aids", 
• besvara parlamentets uppmaning som godkänts av ministerrådet och intagits i 
grundförordningen för budgetposten för åtgärder mot aids, B7-6211, att "...undersöka 
tillvägagångssätt och medel för att förbättra tillgången till behandling för personer i de 
fattigaste länderna som har drabbats av hi v... i nära samarbete med Förenta nationernas 
organ, berörda icke-statliga organisationer, laboratorier för farmaceutiska produkter 
och med Europeiska unionens medlemsstater,..." 
• erkänna och med tillfredsställelse hälsa alla vädjanden om ökad och förstärkt 
internationell solidaritet i kampen mot aids, bland annat dem som gjordes vid G8-
mötena i Denver och Birmingham, vid UN AIDS (United Nations Joint Programme on 
AIDS) möte om perinatal överföring, samt i IAVI:s (International AIDS Vaccine 
Initiative) och Världsbankens vädjan om att skapa en vaccininköpsfond, 
• sammanfatta kommissionens nuvarande prioriteringar i fråga om hiv (humant 
immunbristvirus) och aids i utvecklingsländer, 
• redovisa huvuddragen i kommissionens ståndpunkt beträffande flera vädjanden på 
senare tid om ökad internationell solidaritet i kampen mot aids i utvecklingsländerna 
och över vad kommissionen eventuellt kan bidra med i ett nytt internationellt initiativ, 
• föreslå en ram för ytterligare en strategi och ett antal grundvillkor att ta hänsyn till 
beträffande de ekonomiska resurser genom vilka EU skulle kunna delta i det 
förstärkta, internationella solidaritetsarbetet i kampen mot aids på områdena 
förebyggande åtgärder (vaccin) och förbättrad vård i utvecklingsländer. 
7/6/98 
yfO-
KOMMISSIONENS MEDDELANDE 
OM ÖKAD SOLIDARITET I KAMPEN MOT AIDS I 
UTVECKLINGSLÄNDERNA 
SAMMANFATTNING 
Detta meddelande innehåller följande: 
1) En bakgrund till vädjandena om internationell solidaritet med beskrivning av den 
nuvarande situationen i utvecklingsländerna beträffande hiv och aids (Human Immuno 
deficiency Virus eller humant immunbristvirus respektive Acquired Immuno Deficiency 
Syndrome eller förvärvat immunbristsyndrom). 
2) En översikt över Europeiska kommissionens ståndpunkt när det gäller nationella och 
internationella prioriteringar för användningen av allmänna medel i kampen mot aids i 
utvecklingsländerna. Här belyses också hur man gemensamt kan förstärka förebyggande 
och vårdande insatser genom att tillhandahålla nyttigheter som tjänar det allmännas bästa. 
3) En sammanfattning av kommissionens nuvarande insatser i kampen mot hiv och aids 
i utvecklingsländerna och därefter en redogörelse för hur dessa insatser kan förstärkas. I 
denna beskrivs först framgångarna med kostnadseffektiva, målinriktade och 
förebyggande ingripanden och vikten av att de utökas. Sedan betonas vikten av att 
understödja en förstärkning av hälso- och sjukvårdssystem och här ges en översikt över 
vad som kan förbättras. 
4) En analys av möjligheterna att skapa nya solidaritetsmekanismer och en genomgång 
av flera alternativ. Först undersöks utsikterna att finansiera anti-retroviral behandling i 
utvecklingsländer och i samband med detta olika problem beträffande praktiska 
oklarheter, relativa prioriteringar, kostnader och principer inom offentliga sektorn. 
Därefter lämnas en redogörelse för möjligheten att utveckla vacciner och mikrobicider. 
En inköpsfond för dessa produkter när de väl har utvecklats är en möjlighet som närmare 
behandlas och får allmänt stöd. 
5) En översikt över möjligheterna till ytterligare specifika bidrag från kommissionen, 
däribland tilldelning av ytterligare ekonomiska resurser för att 
A. stödja ländernas inköp av befintliga produkter enligt följande prioritering: 
a) AZT (Azidotymidin) till monoterapi för gravida, hiv-positiva kvinnor, 
b) mediciner mot sexuellt överförbara sjukdomar, tuberkulos och andra 
opportunistiska sjukdomar, och 
c) anti-retroviral behandling för pilotstudier i några länder som redan har valts ut 
av UNAÏDS, samt 
B. stimulera till ytterligare investeringar från den privata sektorn till 
utvecklingen av vacciner och mikrobicider och se till att det finns en fond 
för inköp av dessa produkter när de väl finns att köpa. 
Av 
SV/08/98/05740200.WOO (EN) 
m lo 
6) Ett avsnitt som framhåller det globala ansvar som UNAIDS har beträffande 
förvaltningen av nya solidaritetsinstrument, samtidigt som de större besluten fortfarande 
fattas i utvecklingsländerna, och understryker vikten av övervakning. 
-2-
SV/08/98/05740200.WOO (EN) 
mlo 
INNEHÅLLSFÖRTECKNING 
I: Inledning 
A. Utmaningen för de kommande tio åren 
B. Bekämpa hiv och aids 
1. Vård av hiv- och aidspatienter: Skilda världar 
2. Att förhindra spridning av hiv och aids 
C. Politiskt stöd för ytterligare internationella insatser och förnyad internationell 
solidaritet 
D. Dokumentets disposition 
II: Kommissionens ståndpunkt när det gäller nationella och internationella 
prioriteringar for användningen av nu tillgängliga allmänna medel i kampen mot 
aids i utvecklingsländerna. 
III: Kommissionens nuvarande insatser i kampen mot hiv och aids och 
rekommendationer för förstärkning av dessa i framtiden 
A. Förebyggande: Åtgärder till låga kostnader 
Att förebygga överföring från mor till barn 
B. Stöd till den nationella hälso- och sjukvården 
IV: Nya internationella solidaritetsinitiativ 
A. Finansiering av hälso- och sjukvård och anti-retrovirala medel för människor med hiv 
och aids i utvecklingsländer 
1. 1. De nuvarande hälso- och sjukvårdssystemen i utvecklingsländerna och hur de 
skall klara den extra belastning som hiv och aids medför 
2. 2. Kombinationsbehandling med anti-retrovirala medel 
2.1 a) Praktiska problem beträffande generaliserad användning av 
kombinationsbehandling av hiv-infektioner 
b) Relativa prioriteringar 
c) Ekonomisk överkomlighet 
d) Myndigheternas policy beträffande anti-retroviral behandling. 
Erfarenheter som hittills gjorts i en del utvecklingsländer 
B. Privat och offentlig samverkan för utveckling av vacciner och mikrobicider 
3-
SV/08/98/05740200.W00 (EN) 
mlo 
C. Former för nya internationella solidaritetsinstrument 
V: De specifika bidragen från kommissionen 
A. Vad skall finansieras med ytterligare resurser från kommissionen? 
B. De viktigaste produkterna som skulle kunna köpas 
1. Produkter som redan finns: 
2. Produkter som ännu ej har utvecklats 
C. En ram för vad som skulle kunna finansieras med ytterligare resurser 
D. Hur skall medlen komma länderna till godo? 
E. Några exempel på villkor som måste uppfyllas för stöd på nationell nivå från 
kommissionens budget 
1. Läkemedel som redan finns på marknaden 
2. Ännu ej tillgängliga produkter 
VI: Förvaltning av nya solidaritetsinstrument 
A. På internationell nivå 
B. Nationell förvaltning av en fond för tillhandahållande av produkter till 
utvecklingsländerna 
C. Övervakning 
D. Förvaltning av ett nytt internationellt finansieringsinstrument för prövning och inköp 
av vacciner för utvecklingsländer 
VII: Slutsatser beträffande internationellt samarbete och de specifika bidragen från 
Europeiska gemenskapen 
Bilaga 1: Uttalanden om internationell solidaritet i kampen mot hiv och aids 
SV/08/98/05740200. WOO (EN) 
m lo 
I: INLEDNING 
A. Utmaningen för de kommande tio åren 
Redan när aidsepidemin började insåg man att aids var en sjukdom som enskilda hushåll 
och länder inte ensamma kunde klara av. Världssamfundet måste mobiliseras och för att 
få kontinuitet i insatserna krävdes det tillräckligt politiskt stöd och tillräckliga 
ekonomiska resurser under lång tid. 
Det var mot denna bakgrund som Europeiska gemenskapen år 1984 började forska kring 
hiv och aids och år 1987 engagerade sig i åtgärder mot hiv och aids i utvecklingsländer. 
På detta stadium enades gemenskapen och länder i Afrika, Västindien och 
Stillahavsområdet (AVS-länderna) om att "aids blir en avgörande utmaning för 
utvecklingen och bör behandlas därefter". Endast ett halvår efter att programmet startade 
i AVS-länderna blev andra utvecklingsländer berättigade till stöd genom, en särskilt 
inrättad budgetpost. 
Dessa länders främsta uppgift under 1980-talet var att snabbt utveckla effektiva åtgärder 
för att förhindra spridningen av aids, stärka de olika metoderna för att handskas med 
viruset och samtidigt bredda basen för den vetenskapliga inlärningen och kunskapen. EG 
och världssamfundet gav stöd till nationella och regionala insatser. 
Omfattande diskussioner uppstod kring politiken och handlingsprogrammen bakom EG-
stödet så som de formulerades i ett meddelande av den 7 januari 1994 från kommissionen 
till rådet och Europaparlamentet om Europeiska gemenskapen och dess medlemsstaters 
aidspolitik i utvecklingsländerna och även i den rättsliga grunden för den särskilda 
budgetposten för bekämpning av aids, B7-6211 (ref. 95/0164(SYN) av den 26.6.1995). 
Nu, i slutet av 1990-talet, består utmaningen i att genomföra de effektivaste åtgärderna i 
tillräckligt stor skala samtidigt som man stödjer hälso- och'sjukvårdsystemen i vården av 
de redan smittade och vidareutvecklar kunskaperna så att åtgärderna förbättras ytterligare 
och nya metoder utvecklas. Detta har ingående behandlats i Confronting AIDS: Public 
priorities in a global epidemic, en rapport som Världsbanken, Europeiska kommissionen 
och UN AIDS gemensamt gav ut 1997. 
Dessa utmaningar inför framtiden presenterades av kommissionen under en offentlig 
utfrågning i parlamentet där det tillkännagavs att man tänker fortsätta och ytterligare 
stärka stödet till insatser mot aids i tredje land i framtiden1. Kommissionen framförde 
också förslag till hur dess ekonomiska stöd skall prioriteras i framtiden. Prioriteringarna 
sammanfattas och förklaras i kapitel II. 
B. Bekämpa hiv och aids 
1. Vård av hiv- och aidspatienter: Skilda världar 
Utfrågning i Europaparlamentet den 25 november 1997. 
-5-
SV/08/98/05740200.W00 (EN) 
m lo 
Man beräknar att det i år, 1998, finns mer än 30 miljoner hiv-infekterade i världen varav 
90 % finns i utvecklingsländerna och 20 miljoner i regionerna söder om Sahara i Afrika, 
där hälften av de hiv-infekterade är kvinnor. 
Fram tills nyligen ansågs det att dödligheten var nästan 100 % bland de individer som 
hade infekterats, även om det fanns markanta skillnader mellan rika och fattiga länder i 
fråga om åtgärder för att förhindra överföring från mor till barn, vård av patienter och 
sjukdomens förlopp. 
I rika länder fick befolkningen i de flesta fall offentlig eller privat specialistvård. Även 
om det inte fanns något botemedel var det möjligt att förlänga livet genom att förhindra 
och behandla opportunistiska infektioner, använda AZT i monoterapi samt ge 
psykologiskt stöd och se till att patienterna hade gott näringsintag, vilket ledde till att det 
genomsnittliga tidsintervallet mellan infektionstillfallet och döden var ungefar 12 år. 
I fattiga länder var det bara en liten del av befolkningen som fick specialistvård, och på 
grund av fattigdom, dåligt näringsintag, brister inom vården och otillräcklig behandling 
av opportunistiska infektioner var livslängden efter serokonversionen i regel avsevärt 
kortare tio år och överföring från mor till barn fortfarande vanlig. 
För två år sedan förändrades emellertid uppfattningen att aids alltid hade dödlig utgång i 
och med att det utvecklades och introducerades kombinationsbehandlingar med anti-
retrovirala medel och proteashämmare, som inte bara förbättrar livskvaliteten för nästan 
80 % av personerna som behandlas utan även väcker förhoppningar om att 
läkemedelsforskningen i framtiden kan göra det möjligt att få sjukdomsförloppet att 
avstanna helt. I de rikare länderna har dessutom utvecklingen av monoterapi för gravida 
kvinnor, tillgången till bröstmjölksersättning och möjligheterna till testning och 
rådgivning snabbt minimerat överföringen av hiv under graviditeten. 
För första gången verkade det som om hiv-infektioner inte alltid måste ha dödlig utgång. 
Efter upptäckten av detta har proteashämmare och anti-retrovirala medel använts i stor 
utsträckning i rikare länder. 
Utvecklingen av effektiv monoterapi för gravida kvinnor och kombinationsbehandling 
för hiv-infekterade har ytterligare ökat skillnaderna mellan de hiv-infekterades 
framtidsutsikter i rika respektive fattiga länder. Medan antalet nya fall av hiv-infektioner 
minskar (tack vare framgångsrika kampanjer) och det finns utsikter till effektiv 
behandling i i-länderna, dyker nya fall av hiv-infektioner fortfarande upp i snabb takt i de 
fattigare länderna och har alltid dödlig utgång. I flera av utvecklingsländerna har 
medellivslängden sjunkit drastiskt på grund av aids och dödligheten bland vuxna på 
grund av aids ökar fortfarande i de hårdast drabbade områdena. Det är troligt att 40 
miljoner kommer att dö till följd av hiv-infektion under nästa årtionde. Ett stort antal barn 
kommer också att infekteras. 
Det är två skilda världar som skall bekämpa aids och dess följder och denna realitet 
återspeglar de stora skillnader som finns mellan industriländer och utvecklingsländer när 
det gäller vårdens kvalitet och tillgänglighet i allmänhet och de svåra val detta för med 
sig. I utvecklingsländerna dör till exempel var 50:e kvinna till följd av komplikationer i 
-6-
SV/08/98/05740200.WOO (EN) 
mlo 
samband med gravididet och förlossning jämfört med endast 1 på 2 700 i de etablerade 
marknadsekonomierna. 
Det är mot denna bakgrund av enorma skillnader beträffande folkhälsostatus och hälso-
och sjukvårdens kapacitet att ta itu med hälsoproblem överlag, däribland hiv och aids, 
som man måste se uppmaningarna till större internationell solidaritet för att göra 
förebyggande insatser, vård och kombinationsbehandling tillgängliga för fler. 
2. Att förhindra spridning av hiv och aids 
Det är nu allmänt erkänt att det bör göras större insatser för att där det är möjligt 
förhindra att epidemin sprider sig, och dessa insatser kan bestå i att de befintliga 
åtgärderna görs mer effektiva, till exempel när det gäller information, undervisning riktad 
till speciella målgrupper, rådgivning, tester, kondomupplysning och behandling av 
sexuellt överförbara sjukdomar. Samtidigt måste det utvecklas nya metoder för att 
förhindra överföring av viruset, framför allt bland människorna i utvecklingsländerna. 
En av de nya preventiva metoder som nyligen kunde börja användas var behandling av 
gravida kvinnor med zidovudin, eller AZT, för att minska överföringen av virus till 
barnet. Samtidigt som resultaten från de kliniska försöken offentliggjordes förde 
Världshälsoorganisationen (WHO) upp AZT på förteckningen över basläkemedel och 
priset sänktes avsevärt för att göra åtgärden möjlig för delar av befolkningen. 
För närvarande går åtagandet att fler hiv-infekterade skall fa tillgång till vård och 
behandling hand i hand med insatserna för att göra befintliga och nya förebyggande 
åtgärder mer tillgängliga, eftersom man har insett att det enda verkliga alternativet för att 
drabbade länder skall kunna bära den allt större bördan som orsakas av aids är att så snart 
och effektivt som möjligt stoppa spridningen. De länder som klarar av att begränsa 
epidemin kommer också att ha de bästa chanserna att ge bästa möjliga och anpassade 
vård till befolkningen, med eller utan hiv. 
Det är mot denna komplexa bakgrund man måste se de nya vädjandena att göra AZT 
tillgängligt för så många gravida kvinnor som möjligt, att vidga tillgången på andra anti-
retrovirala medel och att utveckla eller stimulera till investeringar i tillverkning av 
produkter som vacciner och mikrobicider. Utvecklingen av sådana produkter skulle 
betyda oerhört mycket om den stöttades inom en snar framtid och om nya finansiella 
instrument ställdes till utvecklingsländernas förfogande så att de kan köpa dessa 
produkter när de väl har utvecklats. 
C. Politiskt stöd för ytterligare internationella insatser och förnyad internationell 
solidaritet 
För att organisera fler insatser och mekanismer som kunde öka den internationella 
solidariteten i kampen mot aids uppmanade Europeiska rådet vid sitt möte i Luxemburg 
kommissionen att "utreda förutsättningarna för att inrätta en solidaritetsfond för 
behandling av aids i utvecklingsländerna, vilken skall arbeta under ledning av FN:s organ 
för bekämpning av aids." En liknande uppmaning hade redan lagts fram av 
Europaparlamentet och godkänts av ministerrådet inom ramen för den förordning som 
ligger till grund för budgetposten för åtgärder mot aids, B7-6211: "[Åtgärderna skall 
-7 
SV/08/98/05740200.WOO (EN) 
mlo 
inriktas på att]...undersöka tillvägagångssätt och medel för att förbättra tillgången till 
behandling för personer i de fattigaste länderna som har drabbats av hiv...i nära 
samarbete med Förenta nationernas organ, berörda icke-statliga organisationer, 
laboratorier för farmaceutiska produkter och med Europeiska unionens medlemsstater..."2 
Detta dokument är ett första steg i svaret på dessa uppmaningar och en redogörelse för 
den specifika roll som gemenskapens program i utvecklingsländerna är avsett att spela 
för att bidra till ökad internationell solidaritet i arbetet med att förebygga 
smittspridning och förbättra vården för hiv-infekterade, samtidigt som detta måste vara 
ett ansvar som delas av många. Det är bara med hjälp av ökade och välsamordnade 
insatser som aids kan bekämpas i ett större sammanhang präglat av motstridiga 
prioriteringar. I detta dokument behandlas huvudsakligen olika prioriteringar och 
strategier. När enighet har uppnåtts beträffande grunderna för detta dokument kan man gå 
mer in på detaljer och förslag till åtgärdsformer och finansiering. 
D. Dokumentets disposition 
Denna inledning ger en bakgrund till vädjandena om internationell solidaritet genom att 
beskriva den nuvarande situationen beträffande hiv och aids . 
I andra kapitlet följer en översikt över kommissionens ståndpunkter när det gäller 
nationella och internationella prioriteringar för användningen av allmänna medel i 
kampen mot aids i utvecklingsländerna. Här belyses också hur man gemensamt kan 
förstärka förebyggande och vårdande insatser genom att tillhandahålla nyttigheter som 
tjänar det allmännas bästa. 
Kapitel tre innehåller en sammanfattning av kommissionens nuvarande insatser i kampen 
mot hiv och aids i utvecklingsländerna och därefter en redogörelse för hur dessa insatser 
kan förstärkas. Framför allt behandlas lågkostnadsinitiativ till förebyggande åtgärder och 
stöd till de nationella hälso- och sjukvårdssystemen. 
I fjärde kapitlet behandlas möjligheten att skapa nya solidaritetsinstrument och flera olika 
alternativ analyseras. Först undersöks utsikterna för att finansiering av anti-retrovirala 
medel skall kunna ske i utvecklingsländerna med tanke på praktiska problem, relativa 
prioriteringar, kostnader och offentlig policy. Därefter behandlas möjligheten att utveckla 
vacciner och mikrobicider och att skapa inköpsfonder för dessa produkter när de väl har 
utvecklats. Formerna för att skaffa medel till nya solidaritetsinstrument behandlas endast 
kortfattat. 
I kapitel fem ges en översikt över de specifika bidragen från kommissionen. Här ingår 
tilldelning av ytterligare resurser både för att ge länderna stöd till inköp av befintliga 
varor och för att stimulera till ytterligare investeringar från den privata sektorn till 
utvecklingen av vacciner och mikrobicider. 
Artikel 2.2 b i förordning (EG) nr 550/97, s. 7. 
8-
SV/08/98/05740200.WOO (EN) 
m lo 
En inledning till diskussionen om hur nya solidaritetsinstrument skall förvaltas följer i 
kapitel sex, där kommissionens ställning i relation till andra internationella organ 
klargörs och vikten av övervakning understryks. 
Sist kommer en sammanfattning av de stora frågor som har behandlats med förslag till 
framtida åtgärder på strategisk nivå, däribland en omorientering av nuvarande insatser 
samtidigt som dessa kompletteras med nya för att i) medicinska produkter skall kunna 
köpas på nationell nivå när de har utvecklats och ii) ökad finansiering i lämpligare former 
av tester och inköp av vacciner på internationell nivå skall kunna fås. I bilagan finns en 
rad olika uttalanden om internationell solidaritet beträffande hiv och aids. 
II: KOMMISSIONENS STÅNDPUNKT NÄR DET GÄLLER NATIONELLA 
OCH INTERNATIONELLA PRIORITERINGAR FÖR ANVÄNDNINGEN 
AV DE ALLMÄNNA MEDEL SOM FÖR NÄRVARANDE FINNS 
TILLGÄNGLIGA I KAMPEN MOT AIDS I UTVECKLINGSLÄNDERNA 
Enskilda personer, enskilda länder och världssamfundet har samarbetat under de senaste 
tio åren för att möta de nya och väldiga utmaningar som skapas av aidsepidemin. 
Eftersom de allmänna medlen krymper, antalet infekterade globalt sett ökar och flera 
andra motstridiga prioriteringar möter människorna i utvecklingsländerna har regeringar 
och givare emellertid varit tvungna att göra svåra val. Kommissionen har tillsammans 
med utvecklingsländer och de andra större givarna diskuterat behovet av att prioritera 
användningen av tillgängliga allmänna medel och att göra fler åtaganden och ingå fler 
partnerskap med den privata sektorn. Kommissionen har också kommit till vissa 
slutsatser beträffande sina fördelar i jämförelse med andra aktörer och beträffande sitt 
framtida agerande. Dessa slutsatser lades fram av kommissionen i november 1997 och 
kan sammanfattas enligt följande: 
Det övergripande målet med kommissionens åtgärder mot hiv och aids på nationell nivå 
är att begränsa spridningen av viruset och samtidigt stödja vårdsektorn i 
utvecklingsländerna så att den kan klara av följderna och utan åtskillnad förbättra 
kvaliteten på vården. Kommissionens övergripande mål på internationell nivå är 
samarbete för att öka kunskaperna och investera i internationella nyttigheter som tjänar 
det allmännas bästa och är inriktade på hiv och aids. 
De senaste årens erfarenheter visar med all önskvärd tydlighet att utvecklingsländerna 
inte kan ignorera hiv- och aidsepidemin. I utvecklingsländerna, där 90 % av alla hiv-
infektioner förekommer, håller aids på att rasera de förbättringar i livskvaliteten som 
mödosamt har byggts upp. Mellan 1950 och 1990 har den genomsnittliga livslängden i 
utvecklingsländerna ökat från 40 till 63 år, men i många länder har aids nu förkortat 
medellivslängden med mer än 10 år. Hiv och aids gör också fattigdom och orättvisor 
större eftersom de fattiga har sämst möjligheter att handskas med följderna. Insatser mot 
aids är därför centrala för utvecklingen och fattigdomsbekämpningen. 
Fattiga människor och fattiga länder har emellertid många andra överhängande problem 
förutom hiv och aids och de allmänna medlen är knappa, och därför måste svåra val 
göras. I ett genomsnittliga utvecklingsland kostar det till exempel lika mycket att 
SV/08/98/05740200.W00 (EN) 
mlo 
behandla en aidspatient under ett år som det kostar att utbilda tio grundskoleelever under 
ett år. Det är svårt men absolut nödvändigt att hitta en balansgång mellan dessa olika mål. 
Kommissionen anser därför att de nationella och internationella allmänna medlen för aids 
i första hand bör koncentreras på att ge allmänheten information, utbildning och kunskap 
och därefter på de extra fördelar som hänger samman med förebyggande av överförbara 
sjukdomar (som hiv, tuberkulos och sexuellt överförbara sjukdomar), vilket är en fråga 
som rör allmän hälso- och sjukvård i motsats till enskild. 
Förebyggande insatser är därför av yttersta vikt och förblir så även under senare stadier, 
när epidemin har fått allmän spridning bland befolkningen. Enligt beräkningar som 
gjordes i slutet av 1997 bodde mer än 250 miljoner i länder där hiv-infektionen hade fått 
stor spridning. Dessa länder har inget annat val än att ta itu med epidemin både genom 
fler förebyggande åtgärder och genom att handskas med det växande antalet 
aidsrelaterade sjukdomsfall och dödsfall och den inverkan detta har på vården i allmänhet 
i landet. 
När ett land når detta stadium och när allmänna medel används för att stödja hälso- och 
sjukvårdssektorn för att den skall klara av trycket, kan aids leda till att regeringens 
utgifter ökar med mer än 40 % samtidigt som människor utan hiv ibland kan få ännu 
sämre tillgång till vård än tidigare. Med tanke på detta bör man därför vara särskilt 
noggrann med att inte göra åtskillnad mellan människor med och utan aids när det gäller 
vårdanslag och särskilt se till att de allmänna medlen inriktas på grundläggande hälso-
och sjukvård för de fattigaste. 
Några hårt drabbade länder som på ett tidigt stadium fördelade sina resurser på detta sätt 
och fortfarande håller fast vid det börjar nu se resultat. Uganda, Thailand och Senegal har 
till exempel för närvarande lyckats med att relativt sett stabilisera epidemin genom 
kraftfulla och målinriktade, förebyggande åtgärder. Dessa framsteg har emellertid skett 
nyligen och måste underhållas med hjälp av fortsatta insatser i samma riktning. 
Det internationella givarsamfundet, inklusive gemenskapen, har prioriterat generöst stöd 
till utvecklingsländernas åtgärder mot aidspandemin och samtidigt bidra kontinuerligt till 
investeringar i internationella nyttigheter som tjänar det allmännas bästa. Exempel på 
sådant är grundläggande och tillämpad forskning beträffande handlingsprogram, system, 
klinisk effektivitet, förhindrande av överföring mellan mor och barn och utvecklingen av 
mikrobicider och vacciner. Kommissionen har också väsentligt ökat sitt stöd till 
förstärkning av hälso- och sjukvårdssektorerna i utvecklingsländerna. 
Gemenskapen har förbundit sig att fortsätta sina insatser för att främja arbetet som 
organiseras i utvecklingsländerna och inrikta sig på en ömsesidig förstärkning av 
förebyggande åtgärder och vård. Samtidigt har gemenskapen också förbundit sig att 
tillsammans med sina internationella partner investera i utveckling av nya kunskaper och 
nya produkter som ökar människans valmöjligheter att skydda sig mot hiv och aids. 
Kommissionen inser vikten av den politiska medvind som har skapats för att mobilisera 
ytterligare stöd till kampen mot aids i utvecklingsländerna och undersöker hur man bäst 
bidrar till dessa insatser. Mot bakgrund av detta identifieras i detta dokument de frågor 
- 10 
SV/08/98/05740200. WOO (EN) 
mlo 
och möjligheter som är relaterade till ytterligare internationellt stöd med särskild 
inriktning på kommissionens specifika roll och relativa fördelar. 
Det är inte förrän i ett senare skede, när handlingsprogrammen diskuteras, som det blir 
möjligt att sammanställa mer detaljerade dokument till underlag för diskussioner kring 
åtgärdsformer, instrument och ekonomiska behov. 
III: KOMMISSIONENS NUVARANDE INSATSER I KAMPEN MOT HIV OCH 
AIDS OCH REKOMMENDATIONER FÖR FÖRSTÄRKNING AV DESSA I 
FRAMTIDEN 
Kommissionens nuvarande insatser i kampen mot hiv och aids i utvecklingsländerna 
finansieras med medel från en särskild budgetpost, genom Europeiska 
utvecklingsfondens nationella och regionala program i AVS-länderna och genom 
länderprogram i Asien, Latinamerika och Medelhavsområdet. 
A. Förebyggande: Åtgärder till låga kostnader 
Kommissionen har inriktat 50 % av aidsprogrammets ekonomiska resurser på 
kostnadseffektiva, preventiva åtgärder. Bland initiativen har funnits 
informationskampanjer riktade till högriskgrupper, utbildning av ungdomar framför allt i 
skolorna, utbildning inom olika grupper som till exempel lastbilschaufförer och 
prostituerade, garanterat säkra blodtransfusioner och behandling av sexuellt överförbara 
sjukdomar. Dessa projekt har varit mycket framgångsrika och förebyggande åtgärder har 
fortfarande hög prioritet. 
Att förebygga överföring från mor till barn 
Med anledning av den senaste tidens utveckling bör man prioritera mediciner som kan 
förhindra överföring från mor till barn, förutsatt att den nationella hälso- och sjukvården 
får tillräcklig förstärkning och landet ifråga har för avsikt att göra anti-retrovirala medel 
tillgängliga inom ramen för denna. Varje år blir 2 miljoner hiv-positiva kvinnor gravida 
och det föds 550 000 hiv-infekterade barn. De bor i världens fattigaste länder. Som 
jämförelse kan nämnas att i Tanzania, ett av Afrikas fattigaste länder, kostar åtgärder för 
att förhindra malariamyggans spridning 5 ~ 250 USD per år för varje friskt liv man 
vinner. Kostnaderna för AZT till alla hiv-infekterade, gravida kvinnor i Tanzania blir 
cirka 50 USD per vunnet friskt liv. Beräkningar har gjorts som visar att Tanzania redan 
ger ut 3,10 USD per capita på aidsförebyggande åtgärder och att AZT till gravida, hiv-
positiva kvinnor skulle öka denna siffra med 80 % per capita. 
Sedan 1987 har kommissionen tagit initiativ till och samarbetat över hela världen i 
projekt för forskning om och utveckling av en metod att förhindra överföring av hiv från 
mor till barn. Nu behövs det ytterligare tillämpad och klinisk forskning även om man i 
flera länder har börjat omsätta resultaten i praktiken. 
n 
SV/08/98/05740200.W00 (EN) 
mlo 
Kommissionen skulle kunna ge ytterligare bidrag på detta område på ett preliminärt 
stadium genom att finansiera en genomförbarhetsbedömning av åtgärden att ge alla 
gravida kvinnor i utvecklingsländerna ett baspaket bestående av olika möjligheter till hiv-
tester och rådgivning, amning eller flaskuppfödning och andra prioriterade insatser. 
Befintliga instrument och medel är tillräckliga för detta arbete för närvarande. Därför 
skulle medel för utveckling och utvärdering av sådana insatser i stor skala kunna 
mobiliseras inom ramen för kommissionens sedvanliga instrument. 
Sammanfattningsvis kan sägas att kommissionens befintliga instrument för att stötta 
förebyggande insatser och vård av människor med hi v och möjligheten att inom ramen 
för stödet till den allmänna hälso- och sjukvården är tillräckliga förhindra perinatal 
överföring av hiv, men att ytterligare åtgärder för att öka och förbättra det befintliga 
stödet kunde göras om mer flexibla instrument och fler mänskliga resurser gjordes 
tillgängliga inom ramen för det allmänna stödet till hälso- och sjukvårdssektorn i 
utvecklingsländerna. 
B. Stöd till den nationella hälso- och sjukvården 
Kommissionen har ökat sitt stöd till hälsosektorn i utvecklingsländerna under de senaste 
åren både i fråga om kvantitet och kvalitet, däribland det stöd som gäller tillgång till vård 
och förebyggande av aids. 
Detta framgår av det faktum att mellan den sjätte och den sjunde Europeiska 
utvecklingsfonden har gemenskapens stöd till hälsovårdsprojekt ökat från 184 miljoner 
ecu till 415 miljoner ecu. Dessutom har 633 miljoner ecu använts för stöd till nationella 
hälso- och sjukvårdsbudgetar i AVS-länder via motpartsmedel i anslutning till 
strukturanpassningsverksamhet. Insatserna i ALAMED-länderna (utvecklingsländerna i 
Asien, Latinamerika och Medelhavsområdet) har också ökat betydligt. En väsentlig del 
av dessa medel används till basläkemedelsprogram, inklusive omstrukturering av centrala 
läkemedelsförråd. 
För att inte diskriminera varken de som har hiv eller de som inte har hiv stödjer 
kommissionen huvudsakligen tillgång till vård och behandling för alla människor 
(inklusive hiv-infekterade) genom allmänt stöd till hälso- och sjukvårdssektorn, varvid 
kommissionen huvudsakligen inriktar sig på tillgång till basläkemedel. 
Förutom de huvudsakliga finansiella instrument som används för att stötta hälso- och 
sjukvårdssystemen och finansiera basläkemedel används de särskilda budgetarna för 
aidsbekämpning till att underlätta undersökningar, nyskapande insatser och tekniskt stöd 
som främjar hiv- och aidsfrågornas integrering i det allmänna hälso- och 
sjukvårdssystemet. 
Komissionens stöd har som en del i de nationella och internationella satsningarna 
bidragit till att systemen för läkemedelsförsörjning i flera länder har utvecklats och till att 
tillgången till läkemedel har förbättrats för människor i allmänhet. Problemets omfattning 
och bristen på ekonomiska och mänskliga resurser både i utvecklingsländerna och inom 
kommissionen gör dock att detta inte är fallet i alla utvecklingsländer där det behövs, 
utan det handlar om en långsiktig process. De befintliga instrumenten är i allmänhet 
lämpliga att använda till det de har skapats för. 
- 12-
SV/08/98/05740200.W00 (EN) 
m lo 
De främsta hindren är dock de otillräckliga medel som länderna tilldelar på grund av 
motstridiga prioriteringar, begränsad teknisk kapacitet i utvecklingsländerna och inom 
kommissionen samt bristen på snabba och flexibla instrument som kan ge tillgång till 
mänskliga resurser och sakkunskap på detta område. Ytterligare insatser och instrument 
och en teknisk biståndsgrupp skulle bidra positivt och ge möjligheter till att göra mer, 
göra det snabbare och med högre kvalitet. Detta skulle kunna övervägas inom ramen för 
kommissionens verksamhet för att förstärka arbetet inom hälso- och sjukvårdssektorn i 
allmänhet på nationell nivå och i synnerhet koncentreras kring följande områden: 
• Förbättra samordningen av alla insatser inom hälso- och sjukvårdssektorn på nationell 
nivå med särskild tonvikt på att tillhandahålla mediciner under det berörda landets 
egen ledning och i nära samarbete med WHO och andra givare. 
• Ta hänsyn till hiv och aids, dess konsekvenser och allmänhetens krav i samband med 
att offentliga utgifter och hälso- och sjukvårdssektorer revideras med hjälp av ett 
verktyg för snabba bedömningar som bör utvecklas och utvärderas. 
• Uppmuntra en snabbare utveckling av fullgoda, hållbara medicinska system i 
utvecklingsländer som även omfattar basläkemedel mot sexuellt överförbara 
sjukdomar, hiv och opportunistiska, smittsamma sjukdomar som tbc, samt AZT för att 
förhindra överföring från mor till barn. Särskild uppmärksamhet bör riktas mot att 
utveckla system som kan ligga till grund för ländernas beslut om vilka mediciner som 
skall subventioneras och vilka sjukdomar som kostnaderna måste och kan ersättas för. 
• Ge utbildning i lämplig och korrekt användning av läkemedel och bygga upp 
kontrollsystem för uppföljning av verksamhet och utvecklingstendenser. 
• Förstärka systemen så att de även omfattar tester och rådgivning för de delar av 
befolkningen som inte annars skulle få tillgång till sådant. 
• Förstärka samarbetet mellan den offentliga sektorn och den kommersiella eller ideella 
privata sektorn för att främja vården i allmänhet beträffande sjukdomar som aids, till 
exempel genom ökade möjligheter till vård i hemmet. 
IV: NYA INTERNATIONELLA SOLIDARITETSINITIATIV 
Det är glädjande att det nu görs fler internationella insatser för ökad solidaritet världen 
över i kampen mot aids. Självklart bör dock nya insatser vara ett tillskott och inte orsaka 
en minskning av stödet till de nuvarande verksamheterna beträffande hiv och aids. 
Bland de frågor som har behandlats tidigare i texten urskiljer kommissionen några 
områden som bör prioriteras när det gäller var de förnyade och nya internationella 
insatserna bör ske. Kommissionen ser även möjligheter till internationellt samarbete för 
att skapa nya initiativ. 
De nya internationella solidaritetsinitiativen koncentreras särskilt kring att i) förstärka 
hälso- och sjukvårdssystemen i utvecklingsländerna för att möjliggöra inköp av de 
läkemedel som behövs mest och på det hela taget förbättra vården av de drabbade, och ii) 
-13-
SV/08/98/05740200.W00 (EN) 
m lo 
upprätta ett nytt finansiellt instrument för att öka den privata sektorns investeringar i 
utveckling av nya, förebyggande metoder som vacciner och mikrobicider. Dessa 
alternativ vidareutvecklas nedan. 
A. Finansiering av hälso- och sjukvård och anti-retrovirala medel för människor 
med hiv och aids i utvecklingsländer 
1. De nuvarande hälso- och sjukvårdssystemen i utvecklingsländerna och hur de skall 
klara den extra belastning som hiv och aids medför 
Även utan hiv och aids är de offentliga hälso- och sjukvårdssystemen i de fattigare 
utvecklingsländerna enormt belastade. Världsbanken har gjort beräkningar som visar att 
det skulle kosta ungefär 12 USD per capita eller 3,4 % av BNP att tillhandahålla ett 
basvårdspaket, men de faktiska utgiftsnivåerna ligger ofta mycket lägre. Den 
genomsnittliga, offentliga hälso- och sjukvårdsutgiften för länder söder om Sahara var till 
exempel 2,5 % av BNP år 1990 och för Sudans del föll den så lågt som till 0,5 %. De 
sammanlagda utgifterna från alla källor låg på 5 USD per capita eller lägre i 
Moçambique, Tanzania, Etiopien, Sierra Leone och Sudan. När man jämför denna siffra 
med de 12 USD som krävs måste man också komma ihåg att många av de faktiska 
utgifterna belastar verksamheter som inte ingår i baspaketet. Låga utgiftsnivåer som 
dessa är påtagliga inom en minimalt fungerande hälso- och sjukvård med demoraliserad 
och ofta frånvarande personal, mestadels tomma läkemedelsförråd och svårigheter att nå 
ut till befolkningen. 
När de redan stod inför sådana enorma problem var det inte många av de fattigare 
länderna som kunde uppbåda effektiva insatser mot hiv och aids med enbart sina egna 
tillgångar. Det allmänna mönstret har varit att en ansenlig del av de allmänna medlen har 
använts till kurativ vård av aidspatienter. Detta har inte berott på någon medveten politik 
utan situationen har uppstått spontant allt eftersom aidspatienter har fyllt fler och fler av 
sängarna på de offentliga sjukhusen. En särskilt olycklig följd av detta är att patienter 
med andra diagnoser har fått det allt svårare att få tillgång till sjukhusvård, även om deras 
prognoser är bättre. Dessutom går de privata utgifterna nästan enbart till kurativ vård. De 
medel som har använts till förebyggande verksamhet, som till exempel allmän utbildning, 
kondomkampanjer och behandling av sexuellt överförbara sjukdomar, har till allra största 
delen kommit från externa givare. Detta leder till att det växer fram olika utgiftsmönster 
beroende på hur stor andel som bekostas av den offentliga och privata sektorn och på de 
externa medlens omfattning. I Tanzania där den privata sektorn är liten och det har 
kommit in mycket stöd utifrån har 85 % av de sammanlagda utgifterna för hiv och aids 
använts till förebyggande åtgärder. I Elfenbenskusten däremot, har de offentliga 
utgifterna huvudsakligen gått till behandling och hjälpen utifrån är mindre, vilket har lett 
till att 92 % av de sammanlagda utgifterna för aids 1995 använts till behandling. 
2. Kombinationsbehandling med anti-retrovirala medel 
Problemet med bristande tillgång till anti-retrovirala medel i utvecklingsländerna 
framstod tydligt när forskare på den internationella aidskonferensen i Vancouver 
meddelade att en ny trippelterapi mot hiv förbättrade och förlängde livet för patienter i 
väst. Sedan dess har det kommit ytterligare rapporter som bekräftar dessa resultat. Frågan 
-14-
SV/08/98/05740200.W00 (EN) 
mlo 
som då uppstår blir: "Är det möjligt och önskvärt att tillhandahålla 
kombinationsbehandling för hiv-infekterade i utvecklingsländerna?" 
Olika grupper krävde då att dessa läkemedel skulle göras "tillgängliga för alla", det vill 
säga för majoriteten av den infekterade befolkningen i utvecklingsländerna. 
Svårigheterna med att uppfylla detta krav är emellertid många och fyra stora frågor 
uppstår: 
a) Praktiska problem beträffande generaliserad användning av kombinationsbehandling 
av hiv-infektioner 
Ur klinisk synvinkel är det nu klart fastställt att anti-retroviral kombinationsbehandling 
här en välgörande effekt på livskvaliteten för hiv- och aidspatienter: lägre 
sjukdomsfrekvens och dödlighet, betydligt högre livskvalitet och möjligen minskad 
smittsamhet. Det är emellertid många svårigheter som fortfarande måste övervinnas. 
Bland de frågor som måste beaktas finns medicinernas långsiktiga effekter, avsaknaden 
av mer patientvänliga medicinkombinationer eller -program (de befintliga programmen 
består av ett flertal piller som skall intas vid exakta tidpunkter), behovet av 
special laboratorier, tester samt kliniska kontroller för att se till att behandlingen följs 
samt patienternas näringsstatus och samarbetsvilja. Det är bara högst 80 % av patienterna 
som svarar på behandlingen i i-länderna. Behandlingen förutsätter oerhört disciplinerad 
samarbetsvilja och omfattande kontroll av lever- och njurfunktioner. Det krävs också 
dyra och ännu så länge inte särskilt effektiva tester av virusbelastningen samt utbildade 
läkare som övervakar behandlingen. Om dessa villkor inte är uppfyllda finns det risk för 
att man skapar resistens mot de nya läkemedlen över hela världen. Dessutom är vissa 
kliniska problem fortfarande inte lösta eftersom det saknas data från de berörda länderna. 
Detta gäller bland annat användning av mindre kostsamma dubbelterapier och läkemedel, 
bristande erfarenheter av behandling av hiv-2-infektioner (som svarar för 50 % av fallen i 
Senegal men som vanligen inte uppträder i västvärlden, där de flesta behandlingsförsök 
har gjorts och där hiv-1 är den vanligaste virusstammen) med de nyaste anti-retrovirala 
medlen och reaktiveringen av tuberkulos under anti-retroviral behandling. 
b) Relativa prioriteringar 
När resurserna är så knappa som de är i utvecklingsländerna och det inte går att finansiera 
alla åtgärder som skulle kunna rädda liv, måste man fråga sig om de offentliga resurser 
som kanske kommer att användas till kombinationsbehandling för hiv-patienter inte 
skulle åstadkomma mer om de inriktades på mer kostnadseffektiva åtgärder. Denna fråga 
kan man ställa sig i flera olika sammanhang. Beträffande befintliga åtgärder som är 
speciellt inriktade på aids finns det starka belägg för att resurser som används till 
förebyggande åtgärder är effektivare än de som används till behandling, även i fråga om 
att minska mänskligt lidande. Det finns emellertid inte tillräckligt med resurser till 
förebyggande åtgärder som bevisligen är billigare, till exempel behandling av andra 
sexuellt överförbara sjukdomar, fastän kostnaderna för att behandla en patient med någon 
sådan sjukdom inte uppgår till mer än 10,15 USD varav endast 2,11 USD går åt till 
läkemedel. En fältstudie i Tanzania visade att det bara kostar 218 USD att förhindra en 
hiv-infektion genom att förbättra behandlingen av sexuellt överförbara sjukdomar, 
mycket mindre än de minst 10 000 USD som en kombinationsbehandling kostar per år. 
- 15 -
SV/08/98/05740200.WOO (EN) 
mlo 
Om vårt yttersta mål är att minimera det mänskliga lidande som orsakas av hiv och aids 
är det viktigt att kanalisera de tillgängliga resurserna på de åtgärder som är mest effektiva 
när det gäller att förhindra att sjukdomen sprids och på vård av de redan infekterade. 
Om man begränsar sig till dem som redan är infekterade med hiv finns det flera 
behandlingsalternativ att beakta. I länderna söder om Sahara ligger den årliga kostnaden 
för allsidig vård utan anti-retrovirala medel på cirka 500 USD per person (bara 300 USD 
om de mest kostsamma opportunistiska infektionerna inte räknas med). Denna vård kan 
förlänga livet för en hiv-infekterad person med flera år. Dessutom bör man komma ihåg 
att behandling av hiv-positiva personer för deras opportunistiska infektioner är en 
förutsättning för mer avancerade behandlingar och att detta i sig är ett sätt att förbättra 
livskvaliteten. 
I praktiken har emellertid behandling i allmänhet stött på kroniska problem i de flesta 
utvecklingsländer. Behandlingen av den vanligaste och mest dramatiska opportunistiska 
infektion som förknippas med aids, tbc, kostar ungefar 20 USD, men de flesta 
kontrollprogrammen har blivit mindre effektiva under det senaste årtiondet och 
behandlingen är långt ifrån tillgänglig för alla i de flesta länder. 
Beträffande den anti-retrovirala behandlingen i sig finns det starka argument för att 
prioritera finansiering av korttidsbehandling med AZT av hiv-positiva, gravida kvinnor 
för att förhindra överföring av hiv till det nyfödda barnet. Denna monoterapi har visat sig 
vara effektiv och minskar överföringen med 50 % bland den icke-ammande 
befolkningen. Tillverkaren har sänkt priset med 75 % och en korttidsbehandling kostar 
numera 50-150 USD. 
Vidgas perspektivet till att omfatta åtgärder för andra sjukdomstillstånd förutom hiv-
infektionen finns det mycket som talar för slutsatsen att en given summa skulle få större 
effekt om den användes till andra livräddande insatser som till exempel vaccinering av 
barn eller behandling av diarré med orala rehydreringssalter, vilket kostar mindre än 15 
USD per räddat livsår. Dessa enkla och billiga metoder negligeras fortfarande i stor 
utsträckning och fullgod finansiering av dessa borde vara en förutsättning för att den 
offentliga sektorn skall lägga pengar på den extremt dyra kombinationsbehandlingen av 
hiv-patienter. 
Konkurrensen med många andra offentliga prioriteringar i utvecklingsländerna kan bli 
stor. Pilotprogram för kombinationsbehandling bör också ses mot bakgrund av detta, 
eftersom de, trots att de till stor del finansieras med bidrag eller lån från andra länder, 
sannolikt drar till sig nationella resurser (ekonomiska eller mänskliga) som annars kunde 
ha gett effektiv vård till många fler patienter eller förhindrat att epidemin spreds till 
tusentals fler. 
För att hälso- och sjukvårdssystemet skall vara rättvist för både hiv-infekterade och icke 
hiv-infekterade måste man först och främst undvika diskriminering av dem som har aids. 
Det är emellertid också orättvist att vården av aidspatienter subventioneras mer än vården 
av andra patienter med liknande sjukdomar, som till exempel levercancer eller 
njursjukdomar, vilka är extremt vanliga i Afrika. Det främsta problemet är just 
kombinationen av direkta och indirekta påfrestningar som orsakas av hiv och som 
äventyrar hälsovårdsstrukturernas funktion. Den dödlighet som orsakas av hiv är en 
belastning som bör betraktas som det största hinder hälso- och sjukvårdssektorn har att 
-16-
SV/08/98/05740200.W00 (EN) 
mlo 
övervinna och ett tungt skäl till att skynda på och förstärka reformprocessen inom hälso-
och sjukvårdssektorn, inklusive lämplig organisation och finansiering av läkemedel och 
vård. Men att enbart koncentrera sig på hiv-behandlingar skulle kunna äventyra de 
välbehövliga allmänna reformerna av läkemedelsfinansiering och vård. 
c) Ekonomisk överkomlighet 
Den årliga kostnaden för behandling med anti-retrovirala medel (trippelterapi) uppgår till 
ungefär 10 000 - 20 000 USD per person. Den lägre siffran kommer från Thailand, ett 
land där man använder sig av dubbelterapi och utesluter de dyra antiproteasmedlen, den 
högre från USA och Storbritannien. Dessa siffror är enormt mycket större än den 
genomsnittliga utgiften för hälso- och sjukvård per capita i utvecklingsländer och många 
gånger större än vad man idag lägger ut på behandling av hiv-patienter. Även om 
kostnaderna för läkemedel kan förväntas sjunka avsevärt med tiden, kommer 
kombinationsbehandling av hiv-patienter att förbli dyr på grund av kostnaderna för tester 
och kontroller. Det har gjorts beräkningar som visar att behandling av alla hiv-infekterade 
i Afrika söder om Sahara årligen skulle kosta 20 till 40 miljarder USD. Det finns inget 
som tyder på att någon, varken patienter, regeringar eller externa givare, är villiga eller 
har möjlighet att bekosta mer än en liten bråkdel av detta, vilket i klartext betyder att 
tillgång till anti-retroviral behandling för alla hiv-positiva inte kan finansieras. Därför 
måste man göra ett val och förmodligen inrikta sig på de fattigaste. 
d) Myndigheternas policy beträffande anti-retroviral behandling. Erfarenheter som 
hittills gjorts i en del utvecklingsländer 
Myndigheternas policy till förmån för generaliserad användning av 
kombinationsbehandling av hiv-infekterade varierar mycket och förändras ständigt. I 
många utvecklingsländer har de rikaste redan funnit möjligheter att fa tag på anti-
retrovirala medel medan de fattigaste förmodligen aldrig gör det. Därför skulle offentlig 
finansiering av anti-retrovirala medel i de fattigaste länderna kunna innebära att hälso-
och sjukvården för de rika subventioneras oproportionerligt mycket, såvida man inte 
ställer upp tydliga kriterier för inriktning på de fattiga. En del länder ger allmän hälso-
och sjukvård som inte inbegriper anti-retrovirala medel (Kenya) medan andra har infört 
lagstiftning så att personer som lever med hiv eller aids kan fa anti-retroviral behandling 
inom olika hälso- och sjukvårdssystem: genom socialförsäkringssystemet (Argentina), 
genom privata försäkringar (Sydafrika) eller genom allmänna medel (Brasilien). 
Oftast fattas dock dessa beslut utan att tillräcklig klarhet råder kring huruvida extra medel 
kommer att tilldelas hälso- och sjukvårdsbudgeten eller om befintliga medel kommer att 
omfördelas (till exempel från förebyggande åtgärder till vård). Brasiliens regering 
garanterar till exempel aidspatienterna full finansiering av anti-retroviral behandling. 
Enbart läkemedlen kommer att kosta Brasilien 700 miljoner USD 1998 eller 4 % av 
hälsoministeriets budget. Detta är mer än dubbelt så mycket som det internationella 
samfundet lägger ner på aidsförebyggande åtgärder i utvecklingsländerna på ett år. 
Länder som Sydafrika, Botswana, Zimbabwe och Thailand har som princip att erbjuda 
gravida, hiv-positiva kvinnor korttidsbehandling med AZT och är beredda att förstärka 
hälso- och sjukvården där det behövs för att det ska bli genomförbart. 
- 17 
SV/08/98/05740200.W00 (EN) 
mlo 
I länder där behandlingen av sexuellt överförbara sjukdomar och tbc inte är tillräcklig 
måste man emellertid på nationell, politisk nivå allvarligt ompröva tanken på att inleda 
landsomfattande program för systematiska tester och behandling av hiv och aids eller för 
hiv-behandling i allmänhet. En del av dessa åtgärder skulle kunna finansieras och 
genomföras av den privata sektorn eller av icke-statliga organisationer i länder där 
regeringarna har mer angelägna prioriteringar och där handlingsprogram som dessa inte 
skulle kunna genomföras på nationell nivå ännu. 
Till exempel kunde försöksverksamheten när det gäller att förhindra överföring från mor 
till barn i Thailand fa som första politiska konsekvens att en kvinna som vet att hon är 
hiv-positiv, har fått omfattande rådgivning, har resurser att köpa AZT och är villig och 
förmögen att avstå från att amma skulle erbjudas behandling. Man kunde också föreslå 
att denna i första hand skulle genomföras av den privata sektorn eller av icke-statliga 
organisationer. 
B. Privat och offentlig samverkan för utveckling av vacciner och mikrobicider 
Det behövs nya investeringar och nya finansiella instrument som främjar utvecklingen av 
allmänt tillgängliga, nya metoder för att förebygga hiv och aids i utvecklingsländerna. 
Under senare år har det flera gånger rests krav på utveckling av ytterligare preventiva 
metoder utformade för att minska kvinnans speciella utsatthet, exempelvis en kondom för 
kvinnor och en vaginal mikrobicid. Kraven hörsammades och man utvecklade en 
kondom för kvinnor. Den används numera av alltfler kvinnor i vissa länder. Arbetet med 
utveckling av en effektiv och överkomlig mikrobicid fortsätter. 
Det råder emellertid allmän enighet om att "på längre sikt är det säkra, verkningsfulla och 
lättillgängliga vacciner mot hiv och aids som utgör vår bästa möjlighet att begränsa och 
slutligen utrota aids" (kommuniké från G7-mötet i Denver, 1997 — se bilaga 1). Det finns 
många hinder i vägen för utvecklingen av en mikrobicid och ett vaccin, såväl 
vetenskapliga, tekniska, ekonomiska som finansiella. 
Europeiska kommissionen har i tidigare och nuvarande ramprogram för forskning och 
utveckling gjort betydande satsningar på utvecklingen av vaccin-inriktad aidsforskning i 
Europa. Betydande satsningar har också gjorts på storskaliga faciliteter som 
tillhandahåller reagenser och djur till försök med hi v-vaccinationer. Dessa satsningar 
kommer att fortsätta via programmet för internationellt samarbete inom forskning och 
teknisk utveckling (INCO). 
De vetenskapliga och tekniska aspekterna till grund för den fortsatta diskussionen 
behandlas inte ytterligare här, men det finns en stark övertygelse om att förbättrat 
vetenskapligt ledarskap och bättre samordning skulle kunna fa avgörande betydelse för 
kvaliteten och möjliggöra snabbare och effektivare framsteg. 
De ekonomiska och finansiella frågorna har mer specifik betydelse för innehållet i detta 
meddelande om ökad internationell solidaritet och kommer därför att behandlas här. När 
nya produkter utvecklas har den traditionella uppdelningen av finansieringsansvaret varit 
att den offentliga sektorn stöder ren forskning medan den privata sektorn stöder 
utvecklingen av kommersiella tillämpningar. Det grundläggande problemet är emellertid 
18-
SV/08/98/05740200.WOO (EN) 
mlo 
att den privata sektorn investerar för lite i utvecklingen av mikrobicidprodukter och 
vacciner som skyddar mot aids på grund av att man anser att köpkraften är otillräcklig i 
utvecklingsländerna. 
Den privata sektorn satsar alltför lite på forskning och utveckling av ett aidsvaccin för 
utvecklingsländerna. Det finns uppgifter som tyder på att nuvarande marknadsbaserade 
stimulansåtgärder gynnar utvecklingen av aidsbehandlingar, som inte har så stor extern 
nytta men som efterfrågas av aidspatienter med höga inkomster, på bekostnad av 
utvecklingen av mikrobicider eller vaccin, produkter som har stor extern nytta, särskilt 
för människor i utvecklingsländer. 
Enligt beräkningar gjorda av National Institute of Health (NIH) uppgick utgifterna för 
forskning och utveckling av förebyggande hiv-vacciner inom både den offentliga och den 
privata sektorn till sammanlagt 160 miljoner USD under 1993, vilket är 7 % av de 
sammanlagda utgifterna för forskning och utveckling kring hiv och aids. Av den 
sammanlagda summan på 160 miljoner USD som läggs ner på vaccinforskning är det 
bara 5 miljoner USD per år som läggs på vacciner som skulle kunna användas i 
utvecklingsländerna. 
I motsats till detta är osäkerheten inte alls så stor beträffande marknad och 
förtjänstmöjligheter för forskning kring mediciner som behandlar hiv och aids. Tre 
miljoner av alla hiv-infekterade bor i i-länder där både individer och försäkringssystemen 
har stor köpkraft. Världsmarknaden för mediciner mot hiv och aids och aidsrelaterade 
infektioner beräknades 1995 uppgå till 1,3 miljarder USD. 
När det gäller utveckling av andra produkter som vaccin mot hepatit har det den senaste 
tiden visat sig att individer eller regeringar i utvecklingsländerna inte köper dem i någon 
större utsträckning. För tio eller tjugo år sedan pläderade världssamfundet för 
investeringar i dessa produkter med tanke på de allvarliga konsekvenserna av sådana 
sjukdomar och den förhållandevis höga lönsamheten för sådana produkter. Motviljan hos 
den internationella biomedicinska industrin mot att göra stora investeringar i produkter 
som är tänkta för marknaderna i utvecklingsländerna är fullt förståelig mot bakgrund av 
detta. 
Att inrätta en särskild forskningsfond är förmodligen ingen lösning, utan det skulle bara 
göra de nuvarande insatserna ännu mer splittrade. Ytterligare medel till ren forskning 
skulle inte göra den privata sektorn så mycket mer motiverad att dra på sig de höga 
kostnaderna och stora riskerna med att utveckla ett aidsvaccin. Vad som behövs är en 
finansieringsmekanism som garanterar att det, när den privata sektorn har utvecklat 
vacciner som är lämpliga för utvecklingsländerna, också finns tillräckligt med köpkraft 
på marknaden så att de privata företagen kan täcka sina kostnader för utveckling och 
produktion. 
På grund av den låga köpkraften i utvecklingsländerna i sig behövs det internationella, 
offentliga investeringar för att en tillräckligt stor marknad skall kunna garanteras. 
Eftersom själva produkten ännu inte existerar krävs det nytänkande i utformningen av 
mekanismer som garanterar en marknad för en hypotetisk produkt. Här har IAVI, 
Världsbanken (enligt vad som tillkännagivits i forskningsrapporten om aids) och 
arbetsgruppen för G8-mötet i Birmingham (gruppen med de åtta mest industrialiserade 
-19-
SV/08/98/05740200. WOO (EN) 
mlo 
länderna) lagt fram intressanta förslag till hur man kan skapa nya, internationella 
solidaritetsinstrument. En särskilt tilltalande idé som övervägs just nu är en villkorad 
fond där givarna utfärdar betalningsförbindelser för att antal år framåt som om villkoren 
är uppfyllda kan användas till inköp av ett säkert och effektivt vaccin som är lämpligt att 
använda i utvecklingsländerna. 
C. Former för nya internationella solidaritetsinstrument 
Man anser allmänt att nya solidaritetsinstrument på internationell nivå blir effektiva bara 
om syftet med dem är väldefinierat och de byggs upp kollektivt. Problem som är 
relaterade till svagheter i ekonomin och den sociala sektorn i många utvecklingsländer 
kan inte lösas genom att det skapas särskilda fonder på internationell nivå. Det är viktigt 
att vara medveten om svårigheterna med att öka den internationella solidariteten i en tid 
då hela världen har drabbats av budgetrestriktioner på både regional och nationell nivå. 
Nya solidaritetsinstrument skulle inte heller vara en lösning på de långsamma framstegen 
beträffande givarsamordning och samarbete inom EU och världssamfundet. 
Ytterligare allmänna medel måste mobiliseras mot bakgrund av internationella 
budgetrestriktioner och den relativa minskningen av medel som är tillgängliga för 
utveckling i allmänhet. För kommissionens del måste en omfördelning av medlen för att 
öka utgifterna för verksamhet inriktad på hiv och aids diskuteras med den 
budgetansvariga myndigheten men även med våra partner bland utvecklingsländerna (till 
exempel inom ramen för (om-)förhandlingar av framtida konventioner efter den 
nuvarande Lomékonventionen). Medel från tidigare europeiska utvecklingsfonder som 
inte har använts kunde föreslås användas till ett nytt finansieringsinstrument. 
På gemenskapsnivå skulle medel kunna mobiliseras via två huvudsakliga mekanismer: 
via Europeiska investeringsbanken och europeiska icke-statliga organisationer och 
stiftelser. Medel från Europeiska investeringsbanken, som av hävd använts till 
marknadsinriktad verksamhet, kunde utnyttjas inom tillverkning och distribution av 
läkemedel. Icke-statliga organisationer och stiftelser kunde samla in medel från Europas 
medborgare till vård av patienter med hiv och aids i utvecklingsländerna. 
Andra alternativ för att samla in medel är bland annat följande: 
• Bidrag från läkemedelsföretag. UNAIDS har inlett diskussioner. 
• En särskild skatt som tas ut med en viss procent av det pris som betalas för läkemedel 
i Europa och sedan överförs till fonden av de europeiska ländernas nationella 
socialförsäkringssystem eller till läkemedelsindustrin. Just nu verkar sådana alternativ 
svåra att genomföra med tanke på de problem som socialförsäkringssystemen redan 
har i Europa och på de redan höga skatter som Europas medborgare betalar. 
• Frivilliga bidrag från sjukförsäkringssystemen i Europa. Möjligheterna att genomföra 
detta alternativ är troligen begränsade eftersom många länder har en lagstiftning som 
skulle utesluta denna form av överföring. 
20-
SV/08/98/05740200.WOO (EN) 
mlo 
Bidrag från filantroper. Bidragen skulle behöva kopplas till skattelättnader men är 
troligen tillgängliga. Några potentiella bidragsgivare namngavs i meddelandena från 
Abidjan, men de måste bekräftas. 
V: DE SPECIFIKA BIDRAGEN FRÅN KOMMISSIONEN 
Gemenskapens program mot aids i utvecklingsländerna innebär ett åtagande att fortsätta 
att stödja länder så att de kan finansiera de prioriteringar som beskrivs utförligt i kapitel 
II. 
Dessa måste ses som en del av de insatser som kommissionen gör för att stärka de sociala 
sektorerna och mildra fattigdomen genom en effektivare och mer rättvis fördelning av de 
offentliga finanserna. 
Det har hävdats att kommissionens instrument för att finansiera prioriterad verksamhet 
inom de relevanta hälsosektorerna på nationell, regional och internationell nivå i stort sett 
är tillräckliga och i nivå med de mänskliga resurser som finns tillgängliga. Eventuella nya 
insatser måste komma utöver dessa instrument och verksamheter, så som det beskrivs i 
kapitel III. 
A. Vad skall finansieras med ytterligare resurser från kommissionen? 
Ytterligare ekonomiska resurser skulle komma till bäst nytta om de användes för att 
förebygga spridning av hiv och aids och till vård av människor med hiv och aids. Detta 
skulle bestå av två komponenter: i) på nationell nivå ge stöd för inköp av befintliga 
produkter och ii) på internationell nivå stimulera till ytterligare investeringar från den 
privata sektorn till utveckling av vacciner och mikrobicider. 
B. De viktigaste produkterna som skulle kunna köpas 
1. Produkter som redan finns: 
• AZT till monoterapi för gravida, hiv-positiva kvinnor. 
• Mediciner mot sexuellt överförbara sjukdomar, tbc och andra opportunistiska 
infektioner. 
• Anti-retroviral terapi för pilottester i ett fatal länder utvalda av UN AIDS. 
2. Produkter som ännu ej har utvecklats 
• Vacciner och mikrobicider. 
I dessa sammanhang krävs det mer utförligt arbete i nästa skede tillsammans med andra 
utvecklingspartner för att undersöka möjligheterna att skapa en fond som skulle kunna 
stimulera till investeringar från i) den privata sektorn för utveckling av sådana produkter 
-21 -
SV/08/98/05740200.W0Ö (EN) 
mlo 
och/eller ii) länderna för tester av dessa produkter när de väl finns tillgängliga. 
Världsbanken undersöker för närvarande de olika möjligheterna till detta. 
C. Ramar för vad som skulle kunna finansieras med ytterligare resurser 
Ett förslag är att produkterna som räknas upp under Bl köpas in genom och finansieras 
av de nationella läkemedelssystemen i respektive utvecklingsland. 
Kommissionens ytterligare resurser skulle emellertid kunna användas för att ställa medel 
till förfogande för pilottester och inköp av dessa produkter. Det berörda landet skulle 
sedan med hjälp av en kredit som automatiskt förnyas varaktigt kunna förse sig med 
dessa produkter. 
Olika val kan göras för olika produkter. När vacciner väl finns tillgängliga skulle de till 
exempel kunna omfattas av tillfälliga och successivt minskande subventioner, medan 
mikrobicider troligen kommer att bli tillräckligt billiga för att en majoritet av 
människorna skall kunna betala dem själva. I sådana fall kunde det emellertid ändå vara 
till nytta att ge de fattigaste högriskgrupperna möjlighet att få tillgång till produkten via 
ett riktat system med till exempel kuponger. 
Beträffande monoterapi med AZT för gravida kvinnor och behandling av sexuellt 
överförbara sjukdomar samt tbc och andra opportunistiska infektioner föreslås det att 
hjälp ges till länderna att skaffa fram dessa mediciner via systemet för basläkemedel och 
att man finansierar starten av systemet och subventionerar läkemedlen under en viss tid, 
förutsatt att det finns garantier för att de fattigaste skulle nås via fungerande system. 
Beträffande kombinationsbehandling med anti-retrovirala medel föreslås det att en del av 
de extra resurserna går till program för att testa sådana produkter i ett fåtal länder utvalda 
av UNAIDS. Läkemedlen skulle kunna tillhandahållas av engagerade privata företag 
medan kommissionen skulle kunna tillhandahålla framför allt tekniskt bistånd för 
övervakning och utvärdering av pilotfasen och spridning av de kunskaper man erhållit. 
Denna utvärdering skulle lätt kunna stödja sig på de erfarenheter som europeiska 
forskningsgrupper har gjort när de har startat projekt där dessa behandlingar har börjat 
användas i Europa och på andra håll. 
De ytterligare ekonomiska resurserna skulle dessutom kunna användas för att bygga upp 
ett sådant system, testa det och ge hjälp till utveckling av en nationell politik beträffande 
dessa produkter, deras finansiering och den kvalitetskontroll som krävs. 
D. Hur skall medlen komma länderna till godo? 
De extra medlen skulle kunna gå till utvecklingsländernas nationella budgetar på 
grundval av handlingsplaner som också ger garantier för att alla närmare angivna villkor 
är uppfyllda. Mer detaljerade regler och kriterier får undersökas i ett senare skede. 
-22-
SV/08/98/05740200. WOO (EN) 
mlo 
E. Några exempel på villkor som måste uppfyllas för stöd på nationell nivå från 
kommissionens budget 
1. Läkemedel som redan finns på marknaden 
Tillhandahållande av dessa produkter bör ingå i det allmänna systemet för anskaffning, 
finansiering och distribution av alla basläkemedel i landet. Den nationella planen bör 
innehålla bestämmelser om subventioner eller kostnadsersättning i överensstämmelse 
med landets policy på området. 
2. Ännu ej tillgängliga produkter 
a) Vacciner 
• Det bör finnas ett fullständigt handlingsprogram för hiv-vaccinering. 
• En hållbar plan bör läggas fram så att genomförbarheten på längre sikt, inbegripet 
finansieringsmekanismerna, kan garanteras. 
b) Mikrobicider 
Ungefar samma villkor som ovan men förmodligen mindre stränga eftersom detta kan bli 
en receptfri produkt snarare än ett läkemedel. 
F. Former för mobilisering av ytterligare resurser på gemenskapsnivå 
När det har nåtts en överenskommelse beträffande syftena med den nya diskussionen 
kring detta meddelande, skulle det kunna finnas flera alternativ till hur man skall 
genomföra de initiativ som beskrivs ovan: 
Medel skulle kunna tillhandahållas från olika källor (budgetposter och Europeiska 
utvecklingsfonden) som medger att resurserna används för att stödja verksamhet mot aids 
i utvecklingsländer. 
VI: FÖRVALTNING AV NYA INTERNATIONELLA 
SOLIDARITETSINSTRUMENT 
A. På internationell nivå 
UN AIDS har idag det världsomspännande ansvaret för att övervaka alla dessa insatser i 
normativt och estetiskt hänseende, och kommissionen stödjer detta. Om nya instrument 
utvecklas på internationell nivå är det självklart att de skall förvaltas av befintliga 
organisationer med lämplig teknisk kunskap och kapacitet. 
B. Nationell förvaltning av medel för tillhandahållande av produkter till 
utvecklingsländerna 
23-
SV/08/98/05740200.WOO (EN) 
mlo 
Det är världssamfundet som ansvarar för att de uttalade syftena uppnås och för att dessa 
inte har några negativa konsekvenser för de befintliga hälso- och sjukvårdssystemen eller 
för förebyggande åtgärder. 
Det är emellertid i allmänhet av avgörande betydelse att de huvudsakliga besluten 
beträffande, system och prioriteringar för subventionerad vård och annan vård även 
fortsättningsvis fattas i utvecklingsländerna, eftersom effektivitet, ekonomisk 
överkomlighet, rättvisa och hållbarhet är frågor som i första hand är en nationell 
angelägenhet. 
C. Övervakning 
Det är av avgörande vikt att man utvecklar och finansierar övervakningssystem som kan 
fånga upp alla effekter som insatserna har på resten av hälso- och sjukvårdssektorn, 
oavsett om de är positiva eller negativa. Detta skulle kunna göras på följande sätt. 
I samband med varje pilotprogram för att introducera läkemedel, även anti-retrovirala 
behandlingar, i mycket fattiga miljöer skulle den ansvariga, internationella organisation 
som finansierar genomförandet på nationell nivå först kartlägga den del av hälso- och 
sjukvårdssystemet som har anknytning till pilotprogrammet, för att undersöka den 
kurativa vårdens kvalitet och lättillgänglighet, och därefter hur ekonomiska och 
mänskliga resurser omfördelas vid införandet av programmet. Motsvarande kartläggning 
skulle sedan kunna göras sex månader efter det att genomförandet inletts. Beträffande 
anti-retrovirala medel skulle resultaten av dessa undersökningar sedan övervakas så att 
man såg till att de medel som tilldelats för att ge anti-retroviral behandling till 
aidspatienter används på ett sådant sätt att 
a) patientens samarbetsvilja maximeras och risken därmed minimeras för att den anti-
retrovirala behandlingen skulle skapa nya, läkemedelsresistenta hiv-stammar som sedan 
kan spridas över hela världen, och 
b) ekonomiska och mänskliga resurser i så liten utsträckning som möjligt avleds från 
insatser för att 
• förebygga aids, 
• förebygga sjukdomar som är lätta att förhindra men kan ha dödlig utgång, 
t ex mässlingen, och 
• behandla sjukdomar som kan botas, däribland lättbehandlade, 
opportunistiska, hiv-relaterade infektioner. 
D. Förvaltning av nya internationella finansieringsinstrument för prövning och 
inköp av vacciner för utvecklingsländer 
Det föreslås att det internationella givarsamfundet skall samarbeta i fråga om både 
befintliga och nya mekanismer. Kommissionen skulle vara beredd att delta i denna 
process. Närmare detaljer för detta samarbete måste analyseras vidare och diskuteras i ett 
senare skede. 
24 
SV/08/98/05740200.W00 (EN) 
mlo 
VII: SLUTSATSER BETRÄFFANDE INTERNATIONELLT SAMARBETE OCH 
DE SPECIFIKA BIDRAGEN FRÄN EUROPEISKA GEMENSKAPEN 
Det säger sig självt att varken en ensam nation eller en grupp av nationer kan komma 
med effektiva lösningar på de problem som skapas av hiv och aids. Däremot är det viktigt 
att försäkra sig om ett omfattande internationellt samarbete om världssamfundet skall ha 
en chans att hitta rättvisa och hållbara lösningar och uppnå ekonomisk och politisk 
jämlikhet både inom och mellan de olika generationerna. 
På internationell nivå måste UNAIDS ta det globala ansvaret för alla nya 
solidaritetsinsatser. Även om nya mekanismer naturligtvis är välkomna är det oerhört 
viktigt att de finansieras utöver de befintliga åtgärderna för att bekämpa hiv och aids. 
Under de senaste 10 åren har gemenskapen spelat en viktig roll i den internationella 
verksamheten beträffande aids och det kommer den att fortsätta att göra. 
• I fråga om att kontrollera spridningen av hiv och aids har kommissionen gjort ett 
åtagande på Europeiska gemenskapens vägnar om att förstärka verksamheten för att 
stabilisera situationen och minimera spridningen av epidemin i de flesta 
utvecklingsländer under de kommande tio åren. 
• I fråga om hälso- och sjukvård, däribland de sektorer som handskas med hiv-smittade 
människor, kommer gemenskapens åtagande att stödja utvecklingsländerna i deras 
strävan att stärka hälso- och sjukvårdssystemen och inrikta sig på hållbara, effektiva 
system som i huvudsak är till för det fattigaste att vara en stor uppgift under de 
kommande årtiondena. Gemenskapen föreslår också att man göra större insatser för att 
snabbare och mer effektivt genomföra nya strategier tillsammans med alla parter. 
Dessutom kommer gemenskapen att på nytt rikta uppmärksamheten mot utveckling av 
lämpliga system för läkemedelsförsörjning i länder som begär stöd för att bekämpa 
hiv, utan att förbise lämplig vård av aidspatienter. 
• Vi befinner oss i ett avgörande skede i kampen mot hiv och aids i utvecklingsländerna. 
Bristen på effektiva vacciner, bristen på tillgång till mediciner mot sexuellt 
överförbara sjukdomar och opportunistiska infektioner (tbc) samt den nyligen 
upptäckta anti-retrovirala behandlingsmetoden är en central angelägenhet i hela 
världen men särskilt i de fattigaste av de utvecklingsländer som har drabbats. 
Det är kommissionens fasta föresats förnya sina nuvarande insatser så att det sker en 
nedgång i antalet infekterade personer i de flesta utvecklingsländer som den kan stödja. 
Dessutom föreslås det att kommissionens ytterligare insatser och ytterligare ekonomiska 
resurser koncentreras på två områden: 
• På nationell nivå för inköp av produkter när de finns på marknaden. 
• På internationell nivå för att stimulera till ytterligare investeringar från den privata 
sektorn till utveckling och inköp av vacciner och mikrobicider. 
-25-
SV/08/98/05740200.W00 (bN) 
- mlo 
BILAGA 1 
1) Grundförordningen för budgetposten aids, artikel 2 b 
"...undersöka tillvägagångssätt och medel för att förbättra tillgången till behandling för 
personer i de fattigaste länderna som har drabbats av hiv. Denna undersökning skall 
bedrivas i nära samarbete med Förenta nationernas organ, berörda icke-statliga 
organisationer, laboratorier för farmaceutiska produkter och med Europeiska unionens 
medlemsstater." 
2) Europeiska rådet i Luxemburg: 
"Europeiska rådet uppmanar kommissionen att utreda förutsättningarna för att inrätta en 
solidaritetsfond för behandling av aids i utvecklingsländerna, vilken skall arbeta under 
ledning av FN:s organ för bekämpning av aids." 
3) Ändringsförslag från parlamentet till ett dokument om AVS: 
"erinrar kommissionen om att Europeiska rådet vid sitt möte i Luxemburg uppmanade 
den att utreda förutsättningarna for att inrätta en solidaritetsfond för behandling av aids 
i utvecklingsländerna, vilken skall arbeta under ledning av FN:s organ för bekämpning 
av aids och uppmanar kommissionen att planera genomförandet av denna fond inom 
ramen för nästa konvention." x 
4) G7 i Denver: 
"Att förhindra överföring av hiv-smitta och utveckling av aids är en viktig och 
brådskande uppgift för de globala folkhälsoinsatserna. Andra metoder för prevention och 
behandling måste tas fram parallellt, men på längre sikt är det säkra, verkningsfulla och 
lättillgängliga vacciner som utgör vår bästa möjlighet att begränsa och slutligen utrota 
aids. Vi kommer att sträva efter att ställa de medel till förfogande som behövs för att öka 
takten i forskningen om ett aidsvaccin, och vi kommer dessutom att stärka det 
internationella vetenskapliga samarbetet." 
5) UNAIDS uttalande beträffande överföring från mor till barn (23-24 mars 1998): 
"Det krävs en global satsning för att modernisera och utöka åtgärderna för att förebygga 
överföring av hiv från mor till barn. Dessutom är det av etiska skäl påkallat att ge stöd till 
introducering av kortvarigare kurer med AZT (zidovudin) i länder där försök har 
genomförts och att uppmuntra sådana behandlingar i länder som har kapacitet och vilja 
att understödja dem." 
6) Världsbanken: Fond för inköp av vaccin 
Detta initiativ är ett försök att garantera läkemedelsindustrin en kommersiellt bärkraftig 
marknad i utvecklingsländer genom att inrätta en internationell fond för inköp av vaccin. 
En sådan fond kan skapa en betalande marknad av känd minsta storlek i 
utvecklingsländerna. Genom att uppmuntra industrin att investera i utveckling av vaccin 
skulle man kunna finansiera fonden för inköp av vaccin med befintliga medel från olika 
länder eller givare, eller med krediter som Världsbanken ställer säkerhet för. Tio till 
-26-
SV/08/98/05740200.W00 (EN) 
m lo 
femton deltagande länder som bidrar med 50 — 100 miljoner USD var skulle skapa en 
vaccinmarknad i utvecklingsländerna på en halv till en miljard USD. Medlen skulle dock 
vara tillgängliga för att köpa vaccin först när det framgångsrikt har utvecklats. Ett 
villkorat lån i Världsbanken är ett särskilt tilltalande alternativ, eftersom de medel som nu 
tilldelas olika hiv-verksamheter då även fortsättningsvis skulle kunna användas för 
förebyggande åtgärder och vård tills ett vaccin har utvecklats. Att det finns medel 
tillgängliga för inköp kommer att vara en förutsättning för att vaccinet säkert skall vara 
tillgängligt, men detta kommer förmodligen att vara otillräckligt i sig för att övervinna de 
stora vaccintillverkarnas motvilja mot att investera i utveckling av hiv-vacciner för 
låginkomstländer. 
7) UNAIDS: Pilotprojekt för att göra hiv-läkemedel mera tillgängliga 
UNAIDS startar ett projekt med syfte att göra läkemedel för behandling av hiv och aids 
mer tillgängliga i utvecklingsländerna. 
"På grund av den stora spridningen av aids och den varaktiga och massiva förödelse 
sjukdomen kan föra med sig är det ännu viktigare att prioritera förstärkning och förnyelse 
av hälso- och sjukvårdssystemen. UNAIDS inleder en pilotfas för att genomföra och följa 
upp nya strategier ämnade att ta bort de hinder som gör det svårt att förbättra insatserna 
mot av hiv och aids. Projektet skall genomföras i Chile, Elfenbenskusten, Uganda och 
Vietnam, länder som ger möjlighet till en fullgod utvärdering av projektet i vitt skilda 
geografiska, sociala, kulturella, ekonomiska och strukturella sammanhang." 
-27 

ISSN 1024-4506 
KOM(98) 407 slutlig 
DOKUMENT 
SV 05 11 15 16 
Katalognummer ; CB-CO-98-421-SV-C 
ISBN 92-78-37564-0 
Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg 
U