it -h 
•fr * EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 30.10.1996 
KOM(96) 488 slutlig 
MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN 
TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET 
FISKERIAVTAL 
REDOGÖRELSE OCH FRAMTIDSUTSIKTER 

INLEDNING 
Genom rådets resolution av den 3 november 19761 läggs grunden för slutandet av 
fiskeriavtalet. Efter tjugo års erfarenhet anser kommissionen att det är lämpligt att reflektera 
över dess utrikes fiskeripolitik2. 
SEKTION I 
1.1 Fiskeriavtalens utveckling mellan 1977 och 1996 
Gemenskapens politik om fiskeriavtal blev officiell i samband med rådets resolution av den 
3 november 1976 som avsåg en utvidgning av medlemsstaternas fiskezoner till 200 nautiska 
mil längs sina kuster vid Nordatlanten och Nordsjön från och med den 1 januari 1977. Beslutet 
fattades för att skydda gemenskapens intressen i samband med flera länders unilaterala 
uttalanden att utvidga sin suveränitet till 200 nautiska mil från sina kuster, vilket hotade 
avbryta gemenskapens fiskefartygs traditionella fiske. Resolutionen fastställde å ena sidan att 
fiske med tredje lands fartyg inom gemenskapens område på 200 nautiska mil skulle lyda 
under avtal mellan gemenskapen och berört land. Å andra sidan skulle bibehållandet av 
befintliga fiskerirättigheter och erhållandet av nya rättigheter för gemenskapens fiskare i tredje 
lands vatten fastställas inom ramen för gemenskapens fiskeriavtal. 
Politiken om fiskeriavtal var nödvändig för att skydda en stor del av fiskesektorn som 
garanterar en levande ekonomisk aktivitet - och därmed sysselsättning - i gemenskapen i 
allmänhet och, mer speciellt, i kustområden beroende av fiskesektorn. Vidare bidrar den i stor 
omfattning till att fiskeprodukter levereras till gemenskapens marknad. 
Gemenskapens fiskeriavtal begränsades ursprungligen till Nordsjön och utvidgades därefter till 
andra vatten. För närvarande har gemenskapen slutit 26 avtal, varav 15 med länder i Afrika 
och Indiska oceanen, 10 med länder kring norra Atlanten inklusive 5 i Östersjön, och ett med 
ett latinamerikanskt land. 
Sedan fiskeriavtalen infördes har en ständig utveckling av avtalens utformning och omfattning 
ägt rum. Spaniens och Portugals anslutning 1986 med egna nätverk av fiskeriavtal och senare 
Sveriges och Finlands, påskyndade utvecklingen av gemenskapens fiskeriavtal. Vad gäller avtal 
där gemenskapen har en finansiell kostnad, har det internationella fiskeriavtalets budget utökats 
från 6 miljoner ecu 1981 till 280 miljoner ecu 1996 och motsvarande fiskemöjligheter har 
ökats från 13 900 BRT till 132 000 BRT (plus ytterligare en kvot på 136 600 ton i Grönland). 
Kommissionen har vidare fått mandat av rådet att förhandla fram nya avtal med 
latinamerikanska, afrikanska och andra länder3. 
EGT nr C 105, 7.5.1981. 
Det här meddelandet kompletteras av kommissionens arbetsdokument om fiskeriavtal som 
förbereddes inför Europaparlamentets seminarium i Quimper den 13-14 maj 1996. 
Mandat för nya avtal: Latinamerika: Chile, Peru, Ecuador, Columbia, Venezuela, Uruguay. 
1.2 Avtalens form 
Typer av fiskeriavtal 
Det finns inte enbart en "avtalstyp". Enskilda avtals omfattning återspeglar snarare respektive 
parters målsättningar och ekonomiska intressen. När avtalet med Argentina, som omfattade 
främjandet av samriskföretag och samägda företag, slöts i maj 1994 ansågs det vara ett "andra 
generationens avtal" och alla avtal som hade tecknats tidigare betraktades som "klassiska" eller 
"första generationens avtal". 
Gemenskapen har tecknat ett antal olika avtalstyper med andra länder i samband med utrikes 
fiskepolitik. De omfattar: 
ömsesidiga avtal under vilka gemenskapen erbjuder partnerländerna fiskemöjligheter 
i medlemsstaternas fiskevatten i utbyte mot motsvarande möjligheter för gemenskapens 
fartyg i de andra ländernas vatten (Norge, Färöarna, Island och Baltikum), 
avtal om tillstånd för gemenskapens fartyg att fiska överskottet i tredje lands vatten 
(USA4, Canada5), 
avtal om tillgång till resurserna för gemenskapens fartyg i utbyte mot finansiell 
kompensation (AVS-länder i Afrika och Indiska oceanen, samt i viss mån Marocko), 
avtal om tillgång till resurser genom licens och arrangemang med samriskföretag i 
utbyte mot finansiell kompensation och marknadstillgång (Grönland), 
och slutligen, avtalet med Argentina, som omfattar upprättandet av samägda företag 
och samriskföretag. 
Varje avtalstyp utgår från egna förutsättningar och man kan förstå avtalen i förhållande till 
historiska fiskemönster och överenskommelser, fiskesektorns utvecklingsstadium i 
partnerlandet eller närvaron av gemensamma fiskbestånd som uppstår i gemenskapens och 
tredje lands fiskeområden. 
Rådets antagande av ett förhandlingsmandat för latinamerikanska länder i oktober 1990 var 
det första tecknet på en förändring av gemenskapens politik om fiskeriavtal, då det försökte 
beakta potentiella och kommersiella möjligheter i länder med redan utvecklade fiskesektorer. 
Det nyaste i denna inställning var att tillgången till fiskemöjligheter i latinamerikanska länders 
vatten inte skulle grundas på att partnerländerna skulle bevilja fiskelicenser, utan på att 
samägda företag och samriskföretag skulle upprättas inom fiskeindustrin mellan gemenskapens 
fartygsägare och tredje lands fiskeintressenter. 
Afrika: Gabon, Sydafrika, Mocambique, Namibia, 
övriga områden: Polen, Ryssland och USA. 
Slutade gälla vid slutet av 1993. 
Canada har inte ännu ratificerat avtalet från 1992. 
1.3 Grundprinciper 
Fiskeriavtalen förhandlas fram i enlighet med riktlinjerna i de förhandlingsdirektiv som 
fastställts av rådet. Förhandlingarna grundas främst på principerna i Förenta nationernas 
havsrättskonvention och, vad gäller AVS-länderna, följer även Lomékonventionen. Man tar 
hänsyn till kustländernas och gemenskapens rättigheter och skyldigheter och särskilt till det 
internationella samarbetsbehovet. Ett huvudmål är att säkra bevarandet och en rationell och 
hållbar användning av fiskeresursema i fråga. 
Relevanta bestämmelser i artikel 62 i Förenta nationernas havsrättskonvention (UNCLOS) och 
Lomé-konventionen AVS/EG utgör riktlinjerna för avtalen för fiske av överskott i förhållande 
till kustländernas krav och fångstkapacitet. 
Fiskeriavtal har från början varit handelsinriktade, det vill säga gemenskapsflottan har haft 
möjlighet till fiske i utbyte mot andra fiskemöjligheter för partnerländerna eller mot 
utbetalning av finansiella bidrag. Denna kommersiella karaktär upphäver inte gemenskapens 
åtaganden för bevarande av resurserna i partnerländernas vatten, vilket återspeglas i de 
fiskekvoter och -villkor, kontrollarrangemang, osv. som avtalen tar upp. 
Vad gäller AVS-länderna utgör fiskeriavtalen en specifik faktor av gemenskapens allmänna 
politik gentemot dessa länder. I enlighet med artikel 130 V i EG-fördraget är det uppenbart 
att denna faktor måste stämma överens med gemenskapens utvecklingspolitik enligt vad som 
är fastställt i Lomé-konventionen AVS/EG. Detta element måste naturligtvis stämma överens 
med gemenskapens utvecklingspolitik enligt Lomékonventionen. Samtidigt som avtalens 
målsättning inte är att utveckla partnerländernas inhemska fiskeindustri, inklusive det icke 
industrialiserade fisket, måste dock gemenskapen säkerställa att avtalen inte inskränker deras 
utveckling eller vitalitet. 
Avtalen med AVS-länderna har dock en egen filosofi som inte grundas på utvecklingsmål. Det 
kommersiella konceptet skall uppfattas i detta fall som definitionen av ömsesidiga eftergifter 
från bägge parter, eller med andra ord som en balans mellan vad gemenskapen får när det 
gäller fiskemöjligheter och vad den betalar till berört tredje land. 
Den globala ersättningen består huvudsakligen av finansiella bidrag som gemenskapen och 
fartygsägarna betalar genom licensavgifter, och även av "utvecklingsinriktade" åtgärder som 
fartygsägarna står för, till exempel besättningar bestående av medborgare från AVS-länderna, 
skyldigheter att lossa fångsten, observatörer ombord på fartygen, osv., som tredje land 
uttryckligen krävt i samband med förhandlingarna. 
Vad gäller kommersiella transaktioner står det partnerlandet fritt att välja slutdestination för 
avtalets finansiella kompensation. I vanliga fall tillskrivs den största kompensationsdelen 
statskassan och en del avsätts för specifika åtgärder inom fiskesektorn, vetenskaplig forskning 
om bestånden, utbildning inom fiskesektorn och kontroller, osv. De vetenskapliga 
programmens och utbildningsprogrammens bidrag till relevanta sektorer i flertalet partnerländer 
har varit mycket positivt. Programmen har gett partnerländerna möjlighet att utbilda eller 
vidareutbilda många av sina medborgare på olika områden inom fiskesektorn, som fiskare, 
observatörer, vetenskapsmän, ekonomer och tekniker inom beredningsindustrin. En välkomnad 
utveckling i förhållande till fondtilldelningen är att det nya avtalet med Marocko förutser att 
4 
30% av den totala finansieringen avsätts för utveckling av den marockanska fiskesektorn 
fördelat över de fyra år som avtalet gäller. 
I avtalen betonas nu ytterligare ett främjande av en effektiv kontroll av fiskeverksamhet genom 
observatörer och kontrollprogram, finansiering av kontrollinfrastrukturen i våra partnerländer 
och upprättandet i medlemsstaterna av specifika kontrollprogram för fiskefartyg. 
SEKTION II 
FISKERIAVTALENS SYFTE 
Allmänna mål 
Målen som fastställts för fiskeriavtalen i de förhandlingsdirektiv som rådet antagit har säkrat 
en nyckelroll för fiskeriavtalen i gemenskapens gemensamma fiskeripolitik. Målen står främst 
i relation till den direkta och indirekta sysselsättningen i samband med fiskeverksamhet, 
kvoten och stabiliteten av fiskemöjligheterna som gemenskapens flotta har; fisk och 
fiskeprodukter från gemenskapskällor som levereras till den gemensamma marknaden och 
avtalens roll i strukturpolitiken för gemenskapens totala flotta. Avtalens konsekvenser både för 
gemenskapen och dess partnerländer bör ses över i förhållande till målen. 
2.1 Socioekonomiska aspekter 
En av de viktigaste anledningarna till avtalens existens är fortfarande social och ekonomisk. 
Genom att bibehålla eller utveckla flottans fiskemöjligheter i tredje lands vatten, skyddar 
avtalen direkt sysselsättning på fiskefartygen och indirekt sysselsättning i 
beredningsanläggningar på land och därtill kopplade industrier inom gemenskapen. Följaktligen 
är dessa avtals vidare existens av högsta betydelse för kustkommunerna som är beroende av 
vår fiskesektor eftersom dessa kommuner är i allmänhet belägna i ekonomiskt missgynnade 
regioner där det finns få, för att inte säga inga, alternativa sysselsättningsmöjligheter. 
Uppskattningsvis är 20 000 personer från gemenskapen direkt sysselsatta på 1 300 fiskefartyg 
med verksamhet enligt våra fiskeriavtal. Grundat på socioekonomiska regionala undersökningar 
uppskattas det att, lågt räknat, ett arbetstillfälle till sjöss genererar ett arbetstillfälle på land. 
Därför är ytterligare 20 000 personer sysselsatta i fiskeindustrin och sidotjänster som står i 
direkt relation till dessa avtal. Detta illustreras bäst genom avtalet med Marocko som står för 
över 8 000 fiskare sysselsatta på fartygen. 
Skapandet och/eller bibehållandet av sysselsättning i förbindelse med fiskeriavtalen är inte 
begränsat till gemenskapen eftersom dessa avtal även genererar sysselsättningsmöjligheter i 
AVS-partnerländernas fiskesektorer. Avtalen avser anställning av lokala fiskare på våra 
fiskefartyg och antalet beror på fartygets storlek. Observatörer är också placerade ombord och 
våra fartygs behov av reparationer, leveranser och andra tjänster skapar ytterligare jobb i 
partnerländernas hamnar. Våra partners forskningsinstitut och kontrollorgan gynnas också av 
ytterligare sysselsättning som en direkt följd av avtalen. Ï de fall avtalen innebär att 
gemenskapsfartyg förpliktar sig att landa sin fångst i våra partnerländer bidrar de till 
sysselsättningen i dessa länders fiskberedningsindustri. 
2.2 Marknader 
Ytterligare ett viktigt mål som gemenskapens avtal har är leveransen av fiskeprodukter från 
gemenskapens resurser till den gemensamma marknaden. Gemenskapens marknad utgör 
världens största fiskemarknad med mer än 9 miljoner ton under 1993. Samma år var 
importvärdet 7 miljarder ecu och i kvantitativa termer 3,6 miljoner ton. Räknat i värde 
överstiger detta produktionen inom gemenskapen som uppnådde 6 miljarder ecu för 
6,7 miljoner ton. 
I samband med detta är det viktigt att använda och utveckla verktygen som skall säkra att 
leveransen till gemenskapens marknad från gemenskapens källor bibehåller sin relativa 
betydelse. Kombinerade med fångsterna som våra fartyg gör i internationella vatten står 
fiskeriavtalen för ungefär 25% av gemenskapens totala produktion. Därför utgör de en viktig 
faktor för att säkra leveransen till gemenskapens marknad och minska vårt handelsunderskott 
vad gäller fiskeprodukter. 
Man bör uppmärksamma att detta underskott ökat betydligt under senare år, speciellt mellan 
1988 och 1990, och nu uppgår till 54% av värdet av vårt marknadsbehov. Denna trend kan 
förklaras genom själva marknadsutvecklingen beroende på Spaniens och Portugals anslutning 
1986 och den allt större efterfrågan på fiskeprodukter som medförde en ökning av 
konsumtionen per capita från 15 kg till 22 kg under perioden 1983-90. 
Frågan om leverans till gemenskapens marknad från gemenskapens källor är än viktigare för 
vår fiskeberedningsindustri som sysselsätter 110 000 personer som arbetar i 2 500 till 3 000 
företag, för att undvika ett alltför stort beroende av import från tredje land för leverans av 
råmaterial till beredningsindustrin. 
Genom sin fiskeri- och utvecklingspolitik har gemenskapen unilateralt infört speciella 
preferentiella system för import av fiskeprodukter från AVS-länder, Marocko och Grönland. 
Dessa förmåner ger vissa fiskepartner betydande marknadsfördelar då fiskeprodukter från 
AVS-länder förs in tullfritt till gemenskapens marknad. De flesta marockanska fiskeprodukter 
har liknande fördelar. Vad gäller avtalen med Argentina och Grönland har dessutom 
förmånliga tulltariffer beviljats fiskeprodukter av intresse för de länderna men som gäller för 
alla. I samband med den progressiva avvecklingen av världens tariffära hinder som följer av 
Uruguay-rundan, kommer emellertid världens marknader att bli alltmer öppna och utländska 
konkurrenter kommer att kunna konkurrera på gemenskapens marknad, ibland med 
kostnadsnivåer långt under gemenskapspartnernas. 
Vissa fiskeriavtal omfattar frivillig eller obligatorisk lossning av fångster från gemenskapens 
fartyg i hamnarna i de länder där gemenskapens flotta opererar. Både obligatorisk och frivillig 
lossning främjar ökad ekonomisk verksamhet och sysselsättning i dessa länder. Det finns 
dessutom lossning av högkvalitativa arter som kan användas antingen för vidare beredning 
med efterföljande export eller för leverans till den lokala marknaden. 
2.3 Fiskeri resurser 
Ett gemensamt åtagande för bevarande och rationell förvaltning av fiskeri resurser utgör ett av 
avtalens nyckelelement. I enlighet med internationella lagstiftning och UNCLOS är det 
partnerlandet och inte gemenskapen som fastställer om det finns ett överskjutande bestånd och 
som följaktligen fastställer hur stora fiskemöjligheter som skall erbjudas och vilka fiskevillkor 
som skall gälla för olika flottor, inklusive gemenskapens flotta. Bedömningen av beståndens 
status åligger kustlandet och eftersom våra fiskeriavtal aktivt stimulerar till forskning om 
bestånden, grundas förhandlingarna för förnyade fiskeriavtal på forskningsuppgifter som 
insamlats i samband med programmen som gemenskapen finansierat. Under senare år då 
fångstkvoterna pekat på problem med specifika fiskbestånd enligt vissa avtal, har gemenskapen 
unilateralt försökt minska fiskemöjligheterna för att bevara dessa bestånd. 
Fiskezonerna inom vilka gemenskapens flotta opererar är planerade för att förhindra interferons 
med icke industriellt fiske från berörda länder och där ett land har en industriell fiskeflotta tas 
landets behov med i beräkningen vad gäller fiskekvoterna som erbjuds gemenskapen. De flesta 
AVS-länderna med vilka gemenskapen har fiskeriavtal har dock inte någon betydande inhemsk 
industriell flotta. Följaktligen fångar gemenskapen fiskbestånd som annars skulle förbli 
oexploaterade eller skulle fiskas, ofta illegalt, av fartyg från andra länder; i båda fall utan 
fördel för AVS-landet. 
I motsats till närvaron av fartyg från icke gemenskapsländer är gemenskapens flottas närvaro 
väl reglerad och, i AVS-länderna, definierad enligt tydliga licensförfaranden med åtgärder för 
kontroll av vår flottas verksamhet; placering av observatörer på fartygen; kontroller till sjöss 
och i hamnar. Gemenskapens fartyg tvingas uppfylla tekniska villkor som fastställts i avtal i 
förhållande till bland annat godkända fiskezoner, redskap och maskstorlekar. 
Kommissionen har alltmer strävat efter genomförande av åtgärder både i våra AVS 
partnerländers vatten och inom gemenskapen, för att garantera att bevarandet och de tekniska 
åtgärderna som noggrant utarbetats i förhandlingarna efterföljs av gemenskapens fartyg. I detta 
syfte fastställs finansieringsmöjligheter i avtalen för att göra det möjligt för tredje land att 
stärka sin kontroll, och nya kontrollsystem (satellit) kommer att ge möjlighet till ökad och mer 
noggrann övervakning. Kopplat till observatörerna ombord på fartygen, borde detta redskap 
betydligt förbättra kontrollsystemen. Medlemsstaterna har utvecklat specifika kontrollprogram 
som inriktar sig på fartyg som opererar enligt vissa avtal och ett administrativt samarbete har 
upprättats med partnerländernas kontroll avdelningar. 
2.4 Utnyttjande av fiskeriavtal 
Fiskeriavtalens förhandlas fram för att ge gemenskapens flotta potentiell tillgång till ett antal 
länders vatten. Utnyttjandegraden varierar från ett avtal till ett annat vilket kan betraktas 
utifrån två olika perspektiv, nämligen fiskemöjlighetei och fångstkvoter. 
Fiskemöjligheterna som fastställts i ett bestämt avtal beror på flera faktorer, i synnerhet våra 
partners fiskeripolitik, resurserna och de möjligheter som medlemsstaterna eftersträvar för sina 
fartyg. När man uppskattar utnyttjandegraden av dessa fiskemöjligheter bör man beakta vilka 
arter berörda flottor har som mål. Här finns två olika situationer. Fiskemöjligheter för tonfisk 
och svärdfisk fastställs beroende på antalet fiskefartyg som har tillstånd att fiska. Med tanke 
på att dessa fiskar har en stor naturlig tendens till migration, kräver ofta fartygsägarna licenser 
som ger dem möjlighet att fiska över arternas hela migrationsområde. I motsats därtill grundas 
djuphavsfiske enligt avtal på olika parametrar, nämligen gemenskapsfartygens auktoriserade 
bruttoregistertonnage i våra partners vatten vid en given tidpunkt. 
Det uppskattas att utnyttjandet av fiskemöjligheterna kommer att variera under avtalets 
giltighetstid, beroende på flera faktorer som till exempel licensavgifternas storlek, fångstkvoter, 
arternas marknadspriser, klimat- och havsförhållanden, osv. Man bör observera att 
medlemsstaterna och fartygsägarna inte åläggs några böter om de inte till fullo utnyttjar 
fiskemöjligheterna som erbjuds under ett avtals giltighetstid, i synnerhet eftersom fartygsägare 
oftast betalar sina licenser kvartalsvis. 
Den andra synpunkten avser omsättningen från själva fiskeverksamheten, eller med andra ord 
fångstkvoterna för gemenskapsfartyg som opererar enligt fiskeavtalen. Under flera år försökte 
kommissionen förmå medlemsstaterna att meddela fångsterna från fartyg som opererade i de 
länders vatten, speciellt AVS-länders, med vilka gemenskapen hade ett avtal. År 1987 antog 
kommissionen en förordning (3151/87) i detta syfte. EG-domstolen upphävde förordningen 
1989. Inte förrän 1993 tvingade en ny förordning (2847/93) medlemsstaterna att kontrollera 
sina fartygs fiskeverksamhet, i synnerhet i partnerländema. Det betyder att korrekt grundade 
uppgifter om denna verksamhet först blivit tillgängliga under senare år. Kommissionen anser 
att ytterligare förbättringar krävs med tanke på en noggrannare och mer regelbunden 
rapportering om fångster av gemenskapsfartyg som opererar enligt avtalen. 
Situationen vad beträffar vår flottas tonfiskfångster är annorlunda då den har ett separat 
fångstrapporteringssystem beroende på att fisket utförs både i internationella vatten och i våra 
partnerländers vatten eftersom fartygen följer arternas migration. Varje fartyg som fiskar 
tonfisk fyller i en daglig fångstblankett som överlämnas till berört fartygs medlemslands 
nationella vetenskapsinstitut. Kommissionen får en årlig rapport om varje fartygs fångster. 
Utifrån denna rapport utbetalas finansiella bidrag till partnerländerna för den del av fångsten 
som fartyget fångat i landets vatten. 
2.5 Fiskeflottor 
Fiskeverksamhet i tredje lands vatten enligt avtal bidrar till att minska fiskepressen på bestånd 
i gemenskapens vatten. 1 000 fartyg är engagerade i fiske enligt Marocko- och AVS-avtalen 
och ytterligare 300 fartyg är närvarande genom övriga avtal med Norge, Grönland, osv. 
Gemenskapsflottans närvaro under många år i partnerländernas vatten under första 
generationens avtal har bevisat den egna flottans utvecklingspotential att fånga de egna 
bestånden; därav en överföring av know-how och erfarenhet. Denna utveckling har ibland lett 
till att gemenskapens flotta fått färre fiskemöjligheter i vissa vatten. 
Andra generationens avtal som omfattar skapandet av samägda företag och samriskföretag 
påverkar gemenskapens strukturpolitik för sin flotta, eftersom fiskefartyg överfors definitivt 
från gemenskapens flotta till berörda partnerländers flottor när det gäller samägda företag. Med 
dessa avtal moderniserar våra partner sina fiskeflottor och motsvarande minskning konstateras 
för gemenskapens flotta. När det gäller icke överskottsbestånd där ett samägt företag bildas, 
ersätter ett överfört gemenskapsfartyg ett befintligt fartyg och därmed ökar inte fiskeinsatserna. 
Enligt avtalen med AVS-länder, far gemenskapsfartyg i allmänhet tillgång till resurser som 
utgör ett överskott för den inhemska flottan och som i annat fall antingen inte skulle 
exploaterats eller skulle exploaterats av konkurrerande flottor som agerar i öppet hav, i 
synnerhet asiatiska. 
Naturligtvis kännetecknas flottorna i flera av världens utvecklade fiskenationer av 
överkapacitet, d.v.s. alltför många fartyg i förhållande till tillgängliga fiskeresurser. Man 
försöker minska dessa flottors storlek och det är ingen tvekan om att denna process kommer 
att fortsätta inte enbart i gemenskapen utan även över hela världen, överskottet av 
fiskekapacitet hotar den långsiktiga godtagbara exploateringen av bestånden och skapar stora 
problem för flottornas ekonomi. Fiskesektorns framtida utveckling är beroende av en 
minskning av flottorna till en nivå där fiskeinsatserna på sin höjd motsvarar högsta godtagbara 
avkastning av fiskeresurserna. Kopplad till flottornas expansion i vissa utvecklingsländer 
påverkar trenden gemenskapens fiskeripolitik och fiskeriavtal. 
SEKTION III 
Framtidsperspektiv 
Ett nytt internationell rättsligt regelverk för fiske håller på att växa fram, som består av 
Förenta nationernas havsrättskonvention, Förenta nationernas överenskommelse om 
gemensamma bestånd och ständigt vandrande arter. (Agreement on straddling fish stocks and 
highly migratory fish stocks) samt den icke bindande FAO (Förenta nationernas fackorgan för 
livsmedels- och jordbruksfrågor) uppförandekodex för ansvarsfullt fiske. Gemenskapen har 
varit en aktiv deltagare i utarbetandet av ovanstående verktyg och måste därför, som ansvarig 
fiskeenhet, även aktivt och konstruktivt delta i implementeringsfasen. 
Utvecklingen kan inte undgå att påverka gemenskapens fiskeriavtal. Detta redskap som har 
varit nyckeln till den gemensamma fiskeripolitiken måste kunna anpassas till den nya 
internationella verkligheten och rättsordningen. Fiskesektorn kommer även i fortsättningen att 
stå under allmänhetens skarpa bevakning och fiskeriavtalen kommer inte att undgå denna 
process. Avtalen måste vara, och man måste se till att de är, väl balanserade i båda parters 
intresse och ansvarsfulla när det gäller fiskemetoder och resursernas bevarande. 
Olika faktorer kommer dock att påverka den framtida utvecklingen av fiskeriavtalen. 
För det första kommer nivån på budgetanslagen att utgöra en huvudfaktor när det fastställs hur 
policyn kommer att utvecklas. I den rådande budgetsituationen lämnar kostnaderna för de 
existerande avtalen litet utrymme för förhandlingar om nya avtal och de kommer verkligen att 
äventyra omförhandlingar av nya avtal i framtiden. För det andra kan nya internationella 
förvaltningsriktlinjer och strategier, i strävan efter att uppnå målet med ett hållbart utnyttjande 
av fiskeresurserna så väl som våra partnerländers utveckling av den inhemska fiskerisektorn 
(flotta, bearbetningshjälpmedel och hamnar) leda till minskade fiskemöjligheter för 
gemenskapsflottan. 
Kommissionen anser att den politik om fiskeriavtal som bör föras på kort och medellång sikt 
skall vara differentierad beroende på de olika fiskesituationer som omger de aktuella avtalen. 
För det första utgör de avtal som omfattar ömsesidigt kvotutbyte, och i vissa fall gemensam 
förvaltning av bestånden, ett nyckelelement för förvaltning av den gemensamma 
fiskeripolitiken. Med hänsyn till att kvotutbytet är i balans, anser kommissionen att dessa avtal 
skall bevaras. 
För det andra och med hänsyn till möjligheten att teckna avtal med nya partnerländer anser 
kommissionen att avtalen huvudsakligen bör grundas på andra generationens modell som 
omfattar ett främjande av samägda företag och samriskföretag och vara beroende av att de 
båda parterna har gemensamma intressen. En sådan ansats kan också tillämpas på en eventuell 
förnyelse av befintliga överenskommelser. Avtalet med Argentina har visat fördelarna med 
denna modell främst för partnerländer med etablerade fiskeindustrier som i Latinamerika, södra 
delen av Afrika och Nya Zeeland. De nya avtalens betoning på främjandet av en inställning 
till partnerskap mellan gemenskapen och partnerländer, som inte enbart begränsas till 
exploaterings- eller utvinningsfasen i fiskecykeln utan avser täcka hela fiskesektorn, innebär 
10 
ett erkännande av en varaktig långsiktig ömsesidig förmånlig fiskerelation som i sista hand 
grundas på en allt större integration av respektive fiskesektorer. 
Slutligen har vi de avtal som innebär en finansiell kostnad för gemenskapen, i synnerhet 
avtalen med Marocko, Grönland och AVS-länderna, som brukar kallas "första generationens 
avtal". Dessa avtals sociala och ekonomiska betydelse för gemenskapen vad gäller 
sysselsättning, tillgång till marknaden, osv. har redan beskrivits i sektion II. 
Den nya budgetläget för sektorn med fiskeriavtalen inom ramen för den gemensamma 
fiskeripolitiken medför dock ändrade villkor för slutandet av nya avtal vilket även är fallet för 
redan slutna avtal. Den ekonomiska verkligheten gör att man nu kan ifrågasätta, i 
förekommande fall, bibehållandet av vissa avtal för att kunna koncentrera gemenskapens 
ekonomiska satsningar på att utveckla de avtal som är mest intressanta för gemenskapens 
redare. 
Utnyttjandegraden av dessa avtal när det gäller till redarna utställda licenser utgör en intressant 
indikator i detta hänseende. Här kan man bl a utläsa att vissa avtal 
som i stor utsträckning systematiskt underutnyttjas är av begränsat intresse för gemenskapens 
fiskare. 
Till följd av detta bör gemenskapen på kort och medellång sikt överväga ett flertal alternativ. 
a) Den kan påskynda en begränsning av den gemenskapsflotta som verkar i icke-
gemenskapsvatten 
En sådan åtgärd förutsätter medel för att absorbera den berörda flottan som inte kan 
lämnas åt sitt öde. Det skulle därför behövas extra ekonomiska resurser utöver dem 
som redan planerats inom ramen för strukturella åtgärder för att främja omstruktering 
eller skrotning av fartygen och för att begränsa riskerna för att dessa fartyg skall 
återvända till gemenskapsvattnen eftersom redan den nuvarande överkapacieten måste 
elimineras. 
För övrigt skulle denna begränsning säkerligen medföra ett ökning av gemenskapens 
beroende när det gäller dess försörjning av fiskeriprodukter som redan för närvarande 
uppgår till mer än 54 % och skulle få ytterst negativa konsekvenser på 
sysselsättningen, särskilt i gemenskapens kustregioner som är beroende av fiske och 
som redan är mycket missgynnade i detta avseende. 
b) Den kan dra sig ur de avtal som är minst attraktiva för sektorn. 
Vissa avtal kan vid första anblicken se ut att höra till denna kategori, och besparingar 
skulle här kunna göras till fördel för andra avtal som uppenbart är ekonomiskt och 
socialt mer lönsamma. Vid en granskning får man emellertid inte bortse från ej 
mätbara parametrar, bland annat beskaffenheten hos de band som knutits mellan 
gemenskapen och det eller de berörda tredje ländenia, och samstämmigheten i vår 
politik för förvaltning och kontroll av de fiskeaktiveteter som gemenskapens fartyg 
bedriver på avlägsna platser. 
11 
c) Den kan koncentrera de ekonomiska satsningarna på de mest attraktiva avtalen. 
Denna hypotes som går i linje med den föregående innebär en förhandling av den 
finansiella delen av de avtal som skall förnyas för att på ett systematiskt sätt kunna 
dimensionera dem i förhållande till sektorns verkliga intressen. Detta skulle innebära 
att de finansiella krav gemenskapen tar på sig genom framtida avtal skulle begränsas 
till ekonomisk kompensation, varigenom finansiering av alla andra aktioner utesluts. 
Det resultat man vill uppnå innebär således en jämn fördelning av existerande 
budgetmedel för att på så sätt koncentrera dem till nuvarande avtal eller till framtida 
avtal som erbjuder större potential. 
d) Gemenskapen kan ändra den nuvarande fördelningen av fiskeriavtalens kostnader. 
För närvarande står kommissionen för huvuddelen av kostnaderna för fiskeriavtalen. 
Detta alternativ skulle innebära att fartygsägarna och/eller medlemsstaterna övertar en 
större del av arrangemangens nuvarande kostnader. Utöver de ekonomiska 
konsekvenserna skulle en sådan ändring kunna leda ull en förbättrad utnyttjandegrad 
av vissa fiskeriavtal. 
12 
ISSN 1024-4506 
KOM(96) 488 slutlig 
DOKUMENT 
SV 03 11 
Katalognummer : CB-CO-96-496-SV-C 
ISBN 92-78-09800-0 
Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg