III. RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET, EUROPAPARLAMENTET OCH EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN om tillämpningen av direktiv 89/552/EEG, "Television utan gränser"

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

III. RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET, EUROPAPARLAMENTET OCH EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN om tillämpningen av direktiv 89/552/EEG, "Television utan gränser"

1. INLEDNING

2. UTVECKLINGEN PÅ TELEVISIONSMARKNADEN I EUROPA (1997-2000)

3. INFÖRLIVANDE AV DET REVIDERADE DIREKTIVET

4. TILLÄMPNING AV DIREKTIVET

4.1. Jurisdiktionprinciper (artikel 2)

4.2. Evenemang av särskild vikt för samhället (artikel 3a)

4.3. Främjande av distribution och produktion av TV-program (artiklarna 4 och 5)

4.4. Tillämpning av bestämmelserna om reklam (artiklarna 10-20)

4.5. Skydd av minderåriga och allmän ordning (artiklarna 22-22b)

4.6. Samordning mellan nationella myndigheter och kommissionen

5. UTVIDGNINGEN: ANALYS AV LAGSTIFTNINGEN PÅ DET AUDIOVISUELLA OMRÅDET I KANDIDATLÄNDERNA

6. SAMARBETE MED EUROPARÅDET

7. SLUTSATSER OCH FRAMTIDSUTSIKTER

1. INLEDNING

Detta meddelande utgör kommissionens tredje rapport till Europaparlamentet, rådet och Ekonomiska och sociala kommittén om tillämpningen av direktiv 89/552/EEG [1], ändrat genom direktiv 97/36/EG [2], som kallas direktivet om "television utan gränser" (nedan kallat "direktivet").

[1] EGT L 298, 17.10.1989, s. 23.

[2] EGT L 202, 30.7.1997, s. 60.

Enligt artikel 26 i direktivet skall kommissionen, senast den 31 december 2000 och vartannat år därefter, överlämna en rapport till Europaparlamentet, rådet och Ekonomiska och sociala kommittén. Rapporten skall handla om genomförandet av direktivet i dess nuvarande lydelse och, om nödvändigt, innehålla nya förslag för att anpassa direktivet till utvecklingen på TV-sändningsområdet, särskilt mot bakgrund av den senaste tekniska utvecklingen.

I den här rapporten behandlas tillämpningen av direktivet sedan det ändrades i juli 1997 [3] fram till och med slutet av 2000.

[3] Perioden före detta datum behandlades i den andra rapporten om tillämpningen av direktivet.

I rapporten beskrivs och analyseras viktiga fakta och händelser inom ramen för tillämpningen av direktivet under referensperioden. Rapporten tar bland annat upp samordningen mellan de nationella myndigheterna och kommissionen, skydd av minderåriga, genomförandet av artikel 3a om evenemang av särskild vikt för samhället, tillämpningen av reglerna om reklam, medlemsstaternas införlivande av direktivet och en analys av lagstiftningen på det audiovisuella området i de länder som sökt om anslutning till Europeiska unionen.

Den period som denna rapport behandlar är främst en övergångsperiod, eftersom bestämmelserna i direktivet skall ses över i slutet av 2002. Därför innehåller rapporten inga nya förslag om ändringar av direktivet. I väntan på översynen kommer kommissionen att på ett öppet sätt fortsätta samrådet om bland annat den tekniska utvecklingens möjliga effekter på bestämmelserna i direktivet. Kommissionen har bland annat nyligen startat flera undersökningar om de olika områden som omfattas av direktivet [4]. I samband med dessa undersökningar kommer offentliga möten att anordnas, där bland annat företrädare för den audiovisuella industrin i Europa kommer att delta. Resultaten av undersökningarna och de offentliga mötena kommer att ge viktigt material till det meddelande om översyn av direktivet som kommissionen avser att lägga fram för rådet och parlamentet under 2002.

[4] EGT S 149, 5.8.2000.

Vidare bör påpekas att tillämpningen av artiklarna 4 och 5 i direktivet i enlighet med artikel 4.3 behandlas i en särskild rapport [5]. I avsnitt 4.3 i den här rapporten återges dock de viktigaste slutsatserna i den senaste särskilda rapporten om artiklarna 4 och 5 i direktivet. (Dessa artiklar gäller främjande av distribution och produktion av TV-program).

[5] KOM(2000) 442 slutlig.

2. UTVECKLINGEN PÅ TELEVISIONSMARKNADEN I EUROPA (1997-2000) [6]

[6] Om inget annat uppges har de statistiska uppgifterna i detta meddelande lämnats av Europeiska audiovisuella observationsorganet.

TV-industrin

Inom den audiovisuella industrin i vid mening genomgick televisionssektorn en konstant utveckling under åren 1997- 2000.

I samband med att det blivit lättare att få tillgång till infrastruktur för sändning och mottagning av högre kvalitet, har tjänsteleverantörerna inom televisionssektorn utökat och förbättrat sitt utbud. I början av 2000 sändes över 580 kanaler med potentiell nationell täckning över marknät, satellit eller kabel Det innebär en ökning med 58 % respektive 147 % jämfört med antalet kanaler som rapporterades i slutet av 1998 respektive 1996 [7]. Många av de befintliga kanalerna sänds med hjälp av flera olika typer av teknik och mottas regelbundet i flera EU-länder, huvudsakligen via satellit. Detta innebär att den gränsöverskridande aspekten blivit allt viktigare på den audiovisuella marknaden. I de små medlemsstaterna, särskilt de som har språket gemensamt med andra, större medlemsstater, är sändning av utländska kanaler över marknät och framför allt kabel ganska vanligt. Ungefär 50 kanaler är huvudsakligen inriktade på marknader utanför det land där de är etablerade. Vid samma tidpunkt distribuerades 22 digitala programpaket via satellit eller kabel i länder inom Europeiska unionen, med minst ett paket i nästan alla medlemsstater. Sedan 1998 har tre medlemsstater infört markbundna digitala TV-tjänster (Storbritannien 1998, Sverige 1999 och Spanien 2000). Provsändningar av markbundna digitala program pågår i flera andra europeiska länder [8].

[7] Kommissionens meddelande om tillämpningen av artiklarna 4 och 5 i direktivet "Television utan gränser" KOM(2000) 442 slutlig.

[8] Se även kommissionens rapport om utvecklingen av marknaden för digital television i Europeiska unionen mot bakgrund av direktiv 95/47/EG.

Vid sidan av de offentliga eller privata allsidiga gratiskanalerna (ungefär 83 kanaler som sänder sammanlagt cirka 550 000 timmar om året), ingår alltfler temakanaler i de programpaket som erbjuds av betal-TV-operatörer både via satellit eller kabelnät och via digitala markbundna sändningar. Programinnehållet i dessa kanaler och det sätt på vilket de säljs varierar mellan de olika operatörerna. Det är nästan omöjligt att göra en exakt kvantitativ bedömning av deras sändningstid. Den kan dock uppskattas till ungefär 3,5 miljoner sändningstimmar om året. De mest populära genrerna är filmer, sport, barnprogram, musikprogram och underhållning, men alltfler kanaler inriktas på "nischmarknader" (t. ex. utbildning, TV-serier, tecknad film, dokumentärer, historia, resor, TV-spel, finansiella tjänster, "hemma-shopping", religion eller erotiska och pornografiska program). Kanaler som kopplas till en lokal publik är också på stark frammarsch. Dessa kanaler kommer förmodligen att dra fördel av de ökade möjligheterna till sändning via satellit, kabel och, inom kort, digitala marknät.

Specialiserade undersökningar [9] om de största marknaderna visade nyligen att TV-filmer och TV-serier av nationellt ursprung under 1999 dominerade under bästa sändningstid (med begränsade undantag som t. ex. Italien och Spanien), medan serier och filmer som sändes på andra tider fortfarande i allmänhet var amerikanska. Serier och filmer från andra europeiska länder sändes i ganska begränsad utsträckning. Detta medförde att underskottet i handeln med TV-rättigheter gentemot USA under 1998 var ungefär 2,9 miljarder US-dollar (en ökning med 14 % jämfört med 1997) av ett totalt audiovisuellt underskott som uppskattades till 6,6 miljarder dollar. En stor del av underskottet berodde på handeln med spelfilmer, TV-serier och tecknade filmer. Denna obalans i handeln fortsatte under 1999.

[9] Rapport"Television Fiction in Europe", 2000, Eurofiction.

Tittarsiffror

I motsats till den stadiga och diversifierade ökningen av utbudet av TV-tjänster har allmänhetens efterfrågan, tittarsiffrorna, endast ökat marginellt på senare år. Den minskning av TV-tittandet som många analytiker förutsåg i samband med att alltfler får tillgång till Internet har dock inte blivit verklighet. Det ökande antalet kanaler och sändningsmetoder har i stor utsträckning bidragit till TV-mediets popularitet som underhållnings- och informationsmedium. Den tid som EU:s medborgare i snitt ägnar åt TV-tittande ligger kvar mellan ungefär 140 minuter per dag (Österrike) och ungefär 230 minuter per dag (Italien och Grekland).

Public service-kanalernas tittarsiffror varierar mycket mellan olika länder. Marknadsandelarna under det första halvåret 2000 varierade mellan 2/3 i Danmark [10] och 1/10 i Grekland. Under 1999 förlorade public service-kanalerna marknadsandelar i Österrike, Irland, Spanien, Storbritannien, Portugal och Sverige. I andra länder var tittarsiffrorna stabila, och i Belgien ökade de.

[10] Denna siffra inkluderar uppgifter om TV2-kanalen, som är både privat och offentlig.

De "etablerade" privata gratiskanalerna som startades i mitten av 1980-talet konfronteras i nästan alla medlemsstater med konkurrensen från ett nytt slags operatörer som erbjuder både gratis TV och betal-TV, och som tar sig in på marknaden med traditionella marksändningar (Channel 5 i Storbritannien, Nelonen i Finland) eller, vilket oftare är fallet, via kabel eller satellit.

Antalet tittare i förhållande till sändningstekniken varierar mellan de olika länderna, och ligger ofta i linje med utvecklingen sedan 1960- och 1970-talen. Den mest fragmenterade marknaden finns i Tyskland, där kabel- och satellitmottagning är vanligt. I Storbritannien ligger marknadsandelen för kanaler som inte sänder via marknätet på över 11 %, medan samma siffra nådde cirka 7 % i Frankrike under det första halvåret 2000, och cirka 10 % i Tyskland. I Belgien och Nederländerna, där kabelnäten är väl utbyggda, andvänds marksändningar nästan uteslutande av public service-kanaler, medan alla stora kommersiella programföretag sänder via kabel. I dessa länder ser nästan alla tittare även public service-kanalerna via kabel. I Italien däremot är kabelnäten nästan obefintliga, satellitmottagning används huvudsakligen för betal-TV, och både offentliga och kommersiella kanaler tas i allmänhet emot via marknätet.

Utvecklingen av betal-TV har i de flesta europeiska länder stimulerats av de ökande möjligheterna att få tillgång till digital sändningsteknik via satellit och kabel, och av utbudet av kanalpaket som innehåller premiumkanaler och temakanaler. Man kunde uppskatta antalet personer som abonnerade på premiumtjänster inom betal-TV till över 18 miljoner i slutet av 1999, medan 13 miljoner hushåll hade utrustning för att ta emot digitala sändningar.

Marknadens sammanlagda värde

Det finns en TV-apparat i nästan alla hushåll i EU (antalet TV-apparater ligger på över 152 miljoner för år 2000, vilket är en ökning med 12 miljoner jämfört med 1997), och antalet apparater i 16:9-format ökar (ungefär 5,5 miljoner i slutet av 1999). Antalet hushåll som har utrustning för att ta emot direkta satellitsändningar (och som därigenom kan få tillgång till sändningstjänster på långdistans, bland annat radio) ökade till 18 % av alla hushåll, medan ungefär 29 % av alla hushåll är anslutna till kabelnät. Kabelnäten anses av många operatörer som strategiskt viktiga, på grund av möjligheterna att erbjuda kunderna ett brett utbud av tjänster i en miljö som snart kommer att vara heldigital: lätt tillgång till interaktiv TV, Internet och rösttelefoni. Antalet hushåll med Internetanslutning kunde uppskattas till 12 % av alla hushåll i EU i mitten av 1999 [11].

[11] Telekommunikationsundersökning 1999, Gallup Europe.

Den sammanlagda omsättningen för radio- och TV-sändningar inom Europeiska Unionen 1998 har av Europeiska audiovisuella observationsorganet uppskattats till ungefär 48 miljarder euro, vilket skall jämföras med 44 miljarder euro 1997 (en ökning med 9,1 %).

Reklamen är fortfarande den främsta inkomstkällan för programföretag i EU. Bruttomarknaden för TV-reklam för privata och offentliga operatörer har ökat ständigt i flera år och kan uppskattas till ungefär 23,2 miljarder euro 1999 (en ökning med 13,4 % jämfört med 1998). Enligt prognoser kommer denna siffra att ytterligare öka med 8,8 % under 2000 och 6,8 % under 2001 [12]. Dessutom ökar antalet betal-TV-abonnemang, vilket medförde att betal-TV-kanalernas nettoinkomster under 1998 ökade till sammanlagt 7,3 miljarder euro. Det var en ökning med 22 % jämfört med föregående år. Även om det inte finns några fullständiga uppgifter för 1999 är det troligt att tillväxten då var omkring 18 %.

[12] European Advertising and Media Forecast, september 2000, NTC.

Public service-företagen finansieras fortfarande främst genom de licensavgifter som betalas av tittarna. De offentliga radio- och TV-företagens sammanlagda inkomster under 1998 uppgick till 23,8 miljarder euro (en ökning med 4,2 % jämfört med 1997). För vissa public service-företag (i Spanien och Portugal) är bidrag och lånegarantier fortfarande viktiga finansieringsformer. I Nederländerna ersattes licensavgiften med en finansiering genom det allmänna skattesystemet i början av 2000. Andelen kommersiella intäkter för public service-företagen ökar i flera länder (Belgien, Danmark, Spanien, Italien och Sverige). Dessa intäkter står i allmänhet för 1/3 av de sammanlagda inkomsterna. Den tyska politiken, och på senare tid även den franska, har däremot lagt större vikt vid licensavgiftsystemets ställning som huvudinkomst för de offentliga TV-bolagen som har som uppgift att verka i allmänhetens tjänst.

Företagskoncentrationer

För att vara bättre rustade inför de utmaningar som den tekniska utvecklingen innebär har flera privata TV-företag genomfört strategiska allianser och fusioner både inom den audiovisuella sektorn och med partner inom närliggande sektorer, som t.ex. Internet och telekommunikationer. Många av dessa allianser syftar till att skapa synergi mellan innehållsleverantörer och tjänstedistributörer inom den audiovisuella sektorn.

Det mest betydelsefulla exemplet på detta är förmodligen sammanslagningen av den audiovisuella verksamheten inom Pearson-koncernen med CLT-UFA [13], följt av ökningen av RTL-koncernens andelar i den spanska privatkanalen Antena 3. Omorganisationen av Kirch-koncernen har gjort allianser möjliga mellan de tyska företagen, italienska Mediaset [14] och brittiska BSkyB [15]. Kommissionen kunde godkänna alliansen mellan BSkyB och Kirch sedan parterna gjort vissa åtaganden. Dessa åtaganden gäller tillgång till privatägd teknik och övergång till öppna standarder. Syftet är att hindra att en dominerande ställning skapas eller förstärks på så sätt att konkurrenter utestängs från maknaden. I Tyskland har Sat.1 och Prosieben slagits samman till ett företag. I Storbritannien har koncentreringen av ITV-nätverket påskyndats genom att Granada tagit över United News och Media. Sist men inte minst innebär fusionen mellan Vivendi och det kanadensiska företaget Seagram (som äger Universal Studios) [16] en transatlantisk allians som försätter de olika Canal+-kanalerna i en helt ny situation.

[13] Kommissionens beslut av den 29 juni 2000: Comp/M. 1958/Bertelsmann/GBL/Pearson TV. IP/00/691.

[14] Kommissionens beslut av den 3 augusti 1999: Comp/JV. 1574/Kirch/Mediaset. IP/99/611.

[15] Kommissionens beslut av den 21 mars 2000: Comp/JV. 37/BskyB/Kirch PayTV. IP/00/279.

[16] Kommissionens beslut av den 13 oktober 2000: Comp/m. 2050/Vivendi/Seagram/Canal+. IP/00/1162.

3. INFÖRLIVANDE AV DET REVIDERADE DIREKTIVET

Kommissionen är fördragens väktare, och har därför som högsta prioritet att se till att direktiv 97/36/EG av den 30 juni 1997, som ändrade direktivet från 1989, på ett korrekt sätt införlivas i nationell rätt. Enligt direktivet skulle detta införlivande ha slutförts senast den 30 december 1998.

När den här rapporten antogs hade 12 medlemsstater (Belgien, Danmark, Tyskland, Grekland, Spanien, Frankrike, Irland, Österrike, Portugal, Finland, Sverige och Storbritannien) meddelat vilka åtgärder som vidtagits nationellt för att genomföra direktiv 97/36/CE. I de tre övriga medlemsstaterna (Italien, Luxemburg och Nederländerna) pågick införlivandet. I de sistnämnda fallen har kommissionen inlett ett förfarande vid EG-domstolen [17]

[17] Kommissionen mot Italien: mål C-2000/207; kommissionen mot Luxemburg: mål C-2000/119; kommissionen mot Nederländerna: mål C-2000/145.

4. TILLÄMPNING AV DIREKTIVET

4.1. Jurisdiktionprinciper (artikel 2)

I det reviderade direktivet fastställs en säker rättslig ram så att TV-operatörerna kan utveckla sin verksamhet inom Europeiska unionen. Huvudmålet är att skapa nödvändiga förutsättningar för fri rörlighet för TV-program inom unionen. I det reviderade direktivet har vissa bestämmelser preciserats och klargjorts, bland annat principen att endast tillämpa lagstiftningen i den medlemsstat varifrån TV-företaget sänder (sändarlandsprincipen) och kriterierna för att hänföra företaget till denna medlemsstats jurisdiktion. Under referensperioden kontrollerade kommissionen om dessa principer tillämpades på ett effektivt sätt.

Kommissionen inledde bland annat ett överträdelseförfarande mot Belgien (pressmeddelande av den 5 juli 1999, IP/99/455). Enligt kommissionens åsikt hade de flamländska myndigheterna på det audiovisuella området överskridit sina befogenheter. Kommissionen ansåg att det beslut som fattats av Vlaams Commissariaat voor de media att ålägga kanal VT4, som faller inom brittiska myndigheters behörighet, att ansöka om tillstånd hos den flamländska myndigheten utgjorde en överträdelse dels av direktivets bestämmelser om jurisdiktion, enligt vilka endast det land där programföretaget är etablerat är behörigt att kontrollera företaget, dels av artikel 10 i EG-fördraget. Kommissionen ansåg dessutom att beslutet inte var förenligt med EG-domstolens rättspraxis, enligt vilken mottagarlandets behörighet är begränsad till att kontrollera att de berörda sändningarna verkligen kommer från en annan medlemsstat (mål C-11/95 - dom av den 10 september 1996). Kommissionen underrättades också om det beslut som fattats av de nederländska myndigheterna (commissariaat voor de Media) om att förbjuda distribution av programkanalerna RTL 4 och RTL 5 i Nederländerna om RTL/Veronica De Holland Media Groep SA inte får nederländska licenser för dessa TV-kanaler. Kommissionen följer noga utvecklingen i detta fall.

4.2. Evenemang av särskild vikt för samhället (artikel 3a)

Bestämmelserna i artikel 3a.1 i direktivet utgör en rättslig grund för medlemsstaterna för att vidta nationella åtgärder för att skydda evenemang som uttryckligen angivits vara av särskild vikt för samhället. Artikel 3a.1 är således en dispositiv bestämmelse, som medlemsstaterna kan välja att genomföra eller inte. I artikel 3a.2 beskrivs förfarandet för att få en preliminär bedömning av kommissionen om huruvida de vidtagna åtgärderna framstår som förenliga med gemenskapens lagstiftning. De åtgärder som vidtas enligt artikel 3a.1 skall omedelbart anmälas till kommissionen. Kommissionen har sedan tre månader på sig för att kontrollera om de vidtagna åtgärderna är förenliga med gemenskapens lagstiftning och samråda med kontaktkommittén. När åtgärderna har utvärderats enligt ovan (i fråga om överensstämmelsen med gemenskapens lagstiftning), skall de offentliggöras i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.

I artikel 3a.3 inrättas ett system för att se till att ett programföretag som faller under en viss medlemsstats jurisdiktion inte skall kunna kringgå en annan medlemsstats lagstiftning. Det är en av de rättsregler som inrättas genom direktivet och denna artikel är därför, till skillnad från artiklarna 3a.1 och 3a.2, indispositiv för alla medlemsstater.

När det gäller granskningsförfarandet föregås i praktiken den formella anmälan av informella bilaterala diskussioner mellan kommissionen och den berörda medlemsstaten. Under dessa diskussioner görs en preliminär bedömning av de åtgärder som planeras. Syftet med detta är att undvika alltför många nationella förfaranden. De åtgärder som vidtas av medlemsstaterna består i regel av en förteckning av evenemang av särskild vikt för samhället och tillhörande åtgärder.

Den 24 oktober 2000 hade Danmark, Italien, Tyskland och Storbritannien vidtagit åtgärder inom ramen för artikel 3a.1 i direktivet. Österrike, Nederländerna, Belgien och Frankrike hade meddelat sin avsikt att anmäla förslag till åtgärder inom en snar framtid.

Danmark anmälde åtgärder i enlighet med artikel 3a.1 i direktivet till kommissionen den 14 december 1998. Kontaktkommittén hade inga invändningar mot dessa åtgärder, enligt det yttrande som kommittén lämnade den 13 januari 1999.

Åtgärderna fastställs i Bekendtgørelse om udnyttelse af tv-rettigheder til begivenheder af væsentlig samfundsmæssig interesse (tillkännagivande om utnyttjande av TV-rättigheter för evenemang av särskild vikt för samhället) från november 1998. Enligt tillkännagivandet utgör 10 % av tittarna en "väsentlig del av allmänheten" som inte får utestängas från möjligheten att följa ett evenemang.

Följande evenemang har tagits upp: sommar- och vinter-OS i sin helhet; alla matcher där Danmark deltar i VM och EM i fotboll för män, plus semifinaler och finaler; alla matcher där Danmark deltar i VM och EM i handboll (män och kvinnor), plus semifinaler och finaler; Danmarks kvalmatcher till fotbolls-VM och -EM (män); Danmarks kvalmatcher till handbolls-VM och -EM (kvinnor). Åtgärderna offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning den 21 juli 2000 [18].

[18] EGT C 209, 21.7.2000, s. 3.

Tyskland anmälde förslag till åtgärder i enlighet med artikel 3a.1 i direktivet till kommissionen den 28 april 1999. Kontaktkommittén hade inga invändningar mot åtgärderna, enligt det yttrande som kommittén lämnade den 7 juli 1999. I ett brev av den 5 september 2000 mottog kommissionen anmälan om att åtgärderna trätt i kraft.

Åtgärderna fastställs i 5a i Vierter Rundfunkänderungsstaatsvertrag (fjärde ändringen av det federala fördraget om radio- och TV-sändningar). Enligt den tyska lagstiftningen anses en tredjedel av hushållen utgöra en "väsentlig del av allmänheten".

Följande evenemang har tagits upp: sommar- och vinter- OS; VM och EM - alla matcher där Tyskland delar samt inledningsmatchen, semifinalerna och finalen; semi-finalerna och finalen i tyska cupen; det tyska fotbollslandslagets matcher på hemmaplan och bortaplan; finalerna i europeiska fotbollsturneringar för klubblag (Champions League, UEFA-cupen) om tyska klubbar deltar. Åtgärderna offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning den 29 september 2000 [19].

[19] EGT C 277, 29.9.2000, s. 4.

Italien anmälde åtgärder i enlighet med artikel 3a.1 i direktivet till kommissionen den 10 maj 1999. Kontaktkommittén hade inga invändningar mot åtgärderna, enligt det yttrande som kommittén lämnade den 7 juli.

De åtgärder som vidtagits av Italien återfinns i Delibera n° 8/1999 dell'Autorità per le garanzie nelle comunicazioni (kommunikationsmyndighetens beslut nr 8/1999). En "väsentlig del av allmänheten" definieras som 10 %.

Förteckningen omfattar följande evenemang: Sommar- och vinter-OS; VM-finalen i fotboll och alla VM-matcher där det italienska landslaget deltar; EM-finalen i fotboll och alla EM-matcher där det italienska landslaget deltar; det italienska fotbollslandslagets samtliga matcher i officiella tävlingar, både på hemmaplan och bortaplan; final och semi-finaler i Champions League och Uefa-cupen om ett italienskt lag spelar; cykeltävlingen Giro d'Italia; Italiens Grand Prix i Formel 1; den italienska musikfestivalen i San Remo. Åtgärderna offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning den 21 juli 2000 [20].

[20] EGT C 209, 21.7.2000, s. 5.

Storbritannien anmälde åtgärder som vidtagits i enlighet med artikel 3a.1 i direktivet till kommissionen den 5 maj 2000. Kontaktkommittén hade inga invändningar mot åtgärderna, enligt det yttrande som kommittén lämnade den 6 juni 2000.

De åtgärder som vidtagits av Storbritannien återfinns i del IV i Broadcasting Act 1996, Television Broadcasting Regulations 2000, Independent Commission's Code on Sport and other Listed Events samt flera uttalanden av statssekreteraren för kultur, media och sport. I enlighet med den brittiska lagstiftningen definieras en "väsentlig del av allmänheten" som 5 %. Förteckningen består av två delar - evenemang i grupp A skall sändas direkt, medan evenemang i grupp B kan sändas senare, eventuellt i nedkortad form. För grupp B har minimikrav på sändningen fastställts (hur lång sändningen minst måste vara och hur lång tid efter evenemanget den senast får sändas).

Evenemangen i grupp A är följande: olympiska spelen; finalspelet i fotbolls-VM; FA-cupfinalen; den skotska FA-cupfinalen (i Skottland); hästkapplöpningen Grand National; hästkapplöpningen the Derby; finalerna i tennisturneringen i Wimbledon; finalspelet i fotbolls-EM; Rugby League Challenge Cup Final; finalen i rugby-VM.

Evenemangen i grupp B innefattar följande: s. k. testmatcher i cricket som spelas i England; matcher i tennisturneringen i Wimbledon utom finalerna; alla andra matcher i slutspelet i rugby-VM; matcher i rugbyturneringen Five Nations Rugby Tournament där brittiska lag deltar; samväldesspelen; VM i friidrott; finaler och semifinaler i världscupen i cricket, samt matcher i samma turnering där brittiska lag deltar; Ryder Cup; British Open i golf. Åtgärderna offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning den 18 november 2000 [21].

[21] EGT C 328, 18.11.2000, s. 2.

I enlighet med artikel 3a.2 i direktivet har en konsoliderad förteckning över de åtgärder som vidtagits av medlemsstaterna offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning [22]. Nästa konsoliderade förteckning kommer att offentliggöras i slutet av 2000.

[22] EGT C 209, 21.7.2000, s. 3.

Tillämpningen av artikel 3a.3 i direktivet är, som redan sagts, obligatorisk för alla medlemsstater. Det är nödvändigt att den verkligen tillämpas så att medlemsstaternas särskilda bestämmelser om särskilt viktiga evenemang, i enlighet med artikel 3a.1, inte undermineras av programföretag under andra medlemsstaters jurisdiktion. I tre fall har programföretag under Storbritanniens jurisdiktion sänt evenemang som meddelats av Danmark på ett sätt som hindrat en väsentlig del av den danska allmänheten från att se dem. Två av dessa fall håller för närvarande på att prövas i Storbritannien. Kommissionen följer noga utvecklingen i båda fallen. Tolkningen av artikel 3a.3 och dess tillämpning i medlemsstaterna håller också på att undersökas av kommissionen. Syftet är att utarbeta riktlinjer i fråga om artikel 3a.3.

4.3. Främjande av distribution och produktion av TV-program (artiklarna 4 och 5)

Kommissionen har antagit sitt fjärde meddelande till rådet och Europaparlamentet om tillämpningen av artiklarna 4 och 5 i direktiv 89/552/EEG, ändrat genom direktiv 97/36/EG [23]. Meddelandet gäller åren 1997 och 1998. I artiklarna 4 och 5 i direktivet behandlas främjande av distribution och produktion av TV-program. Enligt dessa bestämmelser skall programföretagen, när det är praktiskt möjligt, reservera en övervägande del av sin sändningstid för europeiska produktioner och minst 10 % av sin sändningstid eller minst 10 % av sin programbudget för europeiska produktioner som är skapade av producenter som är oberoende av programföretagen.

[23] KOM(2000) 442 slutlig.

Meddelandet är uppdelat i tre avsnitt till vilka tre bilagor fogats. I det första avsnittet presenterar kommissionen sitt yttrande om tillämpningen av artiklarna 4 och 5 under perioden 1997-1998. I de två andra avsnitten sammanfattas de nationella rapporter som lämnats in av medlemsstaterna respektive av de EFTA-länder som ingår i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES).

I den första bilagan återfinns förslag till riktlinjer för att följa upp tillämpningen av direktivet. Den andra bilagan innehåller en förteckning över de TV-kanaler som inte har uppnått målen om en övervägande andel europeiska produktioner eller en tillräcklig andel oberoende produktioner. I den tredje bilagan förklaras de parametrar som används vid beräkningen av de viktade genomsnitten för sändning av europeiska produktioner.

I meddelandet konstaterar kommissionen att målen i artiklarna 4 och 5 i direktivet i allmänhet uppnås. Det viktade genomsnittet för sändning av europeiska produktioner i de största kanalerna varierar mellan 53,3 % och 81,7 %, med undantag för Portugal där denna siffra ligger på 43 %. Man bör notera att de flesta medlemsstater infört lagstiftning där kraven är strängare än i direktivet.

TV-kanalernas verksamhet när det gäller sändning av europeiska och oberoende produktioner följer i allmänhet reglerna i direktivet på ett tillfredsställande sätt. De mål som ställs upp i direktivet nås i de flesta fall. Under perioden 1997-1998 kan man, jämfört med föregående period, notera att sändningarna av europeiska produktioner ökat. I rapporten återges de skäl som givits av de kanaler som inte fullgjort de skyldigheter som föreskrivs i direktivet.

De kanaler som inte fullgjort sina skyldigheter anger bland annat följande skäl: vissa kanaler är nya och därigenom ekonomiskt sårbara, det är svårt för temakanalerna att hitta eller producera europeiskt material, och vissa kanaler är filialer till företag i länder utanför gemenskapen som i första hand utnyttjar de produktioner de redan har i lager.

Vidare uttalade kommissionen i meddelandet sin avsikt att, i enlighet med artikel 26 i direktivet, under 2002 se över samtliga bestämmelser i direktivet . Denna översyn kommer att ske efter samråd med samtliga berörda parter.

4.4. Tillämpning av bestämmelserna om reklam (artiklarna 10-20)

I direktivet föreskrivs bestämmelser för hur mycket reklam som får visas i TV (begränsning av den dagliga sändningstiden i artikel 18), bestämmelser för hur många avbrott för reklaminslag som får göras och på vilket sätt (artikel 11) samt de bestämmelser som skall tillämpas på reklaminslagens innehåll och utformning (artiklarna 10, 12, 13, 14, 15 och 16). Särskilda regler (artikel 17) gäller för sponsring.

Flera klagomål har lämnats till kommissionen enligt vilka reglerna om reklam och sponsring inte följs i vissa medlemsstater. Flera frågor har också ställts av parlamentsledamöterna till kommissionen gällande tillämpningen av dessa bestämmelser i medlemsstaterna.

De klagande, som ofta är konsumentorganisationer, hävdar att maxgränserna överskrids systematiskt. Problemen gäller särskilt vissa TV-företag i Grekland, Spanien, Italien och Portugal. Kommissionen håller på att samla in uppgifter för att kunna bedöma i vilken mån eventuella brott mot reglerna kan anses utgöra överträdelser från de berörda medlemsstaternas sida, och därefter kunna vidta lämpliga åtgärder.

När det gäller tillämpningen av de bestämmelser i direktiv 89/552/EEG som inte ändrats genom direktiv 97/36 pågår tre överträdelseförfaranden mot Grekland, Spanien och Italien (angående brott mot bestämmelserna om reklam).

Vidare fann domstolen i sin dom av den 28 oktober 1992 (mål Pro Sieben Media AG, C-6/98) om begränsning av sändningstid för reklam att artikel 11.3 i direktivet skall tolkas så att en bruttoprincip föreskrivs. Det innebär att reklaminslagens sändningstid skall räknas med i den 45-minutersperiod som skall beräknas för att bestämma det tillåtna antalet reklamavbrott i en sändning av audiovisuella produktioner, som t. ex. spelfilm och filmer gjorda för TV. Denna dom bekräftar kommissionens tolkning av artikel 11.3.

Kommissionen vill påminna om att varje medlemsstat är skyldig att se till att alla program som sänds av programföretag som faller inom medlemsstatens jurisdiktion verkligen följer reglerna i direktivet och, allmänt sett, de rättsregler som är tillämpliga på program som riktar sig till allmänheten i denna medlemsstat.

Kommissionen startade nyligen en undersökning om nya reklammetoder. Syftet med undersökningen är att bilda sig en fullständig och noggrann uppfattning om den aktuella situationen och väntade förändringar avseende reklam, sponsring och metoder för TV-köp i olika media: television, radio, bio och Internet.

Kommissionens främsta prioritering är att inrätta fungerande rättvisa konkurrensvillkor mellan operatörer som är etablerade i de olika medlemsstaterna, och ett skydd för de europeiska TV-tittarnas intressen som ligger minst på samma nivå som i direktivet. Kommissionen avser att skaffa sig de resurser som krävs för att höja sin kapacitet att följa upp klagomål och kontrollera tillämpningen av gemenskapslagstiftningen på detta område.

4.5. Skydd av minderåriga och allmän ordning (artiklarna 22-22b)

Som ett undantag från den allmänna regeln om fri mottagning och obegränsad vidaresändning föreskrivs i artikel 2a.2 i direktivet att medlemsstaterna genom ett särskilt förfarande kan vidta åtgärder mot programföretag som faller under en annan medlemsstats jurisdiktion som "uppenbarligen, allvarligt och grovt" överträder artikel 22 i direktivet. Syftet är att skydda minderåriga från program som allvarligt kan skada deras "fysiska, mentala eller moraliska utveckling" och att se till att att sändningarna inte innehåller något som uppammar hat grundat på ras, kön, religion eller nationalitet.

Den berörda medlemsstaten skall skriftligen underrätta programföretaget och kommissionen om de angivna överträdelserna och om de åtgärder som staten avser att vidta om sådana överträdelser inträffar igen.

Samråd i frågan är obligatoriskt. Om samrådet inte leder till en uppgörelse i godo inom 15 dagar efter den skriftliga underrättelsen, och överträdelsen fortsätter, får den mottagande medlemsstaten ensidigt vidta provisoriska åtgärder mot den berörda kanalen.

Inom två månader från det att medlemsstaten anmält vilka åtgärder den vidtagit måste kommissionen avgöra om de vidtagna åtgärderna är förenliga med gemenskapens lagstiftning. Om kommissionen beslutar att så inte är fallet, kan den kräva att medlemsstaten skyndsamt häver dessa åtgärder.

Under den period som denna rapport gäller inträffade det endast en gång att en medlemsstat (Storbritannien) bedömde detta förfarande som nödvändigt.

Samrådet ledde inte till någon uppgörelse, och de brittiska myndigheterna ansåg det nödvändigt att förbjuda kanalen, som föll under en annan medlemsstats jurisdiktion.

Kommissionen kontaktade de berörda medlemsstaterna och bedömde konsekvenserna av de åtgärder som meddelats av Storbritannien. I december 1998 fann kommissionen att åtgärderna var förenliga med gemenskapens lagstiftning. Denna bedömning grundades till stor del på ett proportionalitetstest och på en bedömning av åtgärdernas möjliga diskriminerande effekter. Det berörda företaget överklagat beslutet till Förstainstansrätten, som avvisade talan den 13 december 2000 [24].

[24] T 69/99 Danish Satellite TV (DSTV) A/S (Eurotica Rendez-Vous Television) v. CEC, 13/12/00

Kommissionen anser att tillämpningen av artikel 2a.2 under referensperioden har varit tillfredsställande. Bestämmelserna i artikeln har skyddat det allmänna intresset genom minimala begränsningar av friheten att tillhandahålla tjänster.

Kommissionen vill dock understryka att dess bedömning av de åtgärder som vidtagits enligt artikel 2a.2 grundas på juridiska argument och faktiska omständigheter. Den etiska bedömningen av programinnehållet är en fråga för den enskilda medlemsstaten, som har det främsta ansvaret för att tillåta eller förbjuda sändning av vissa TV-program av programföretag som faller under deras jurisdisktion, och som kan beröras av bestämmelserna i artikel 22. I direktivet förutses möjligheten att denna bedömning kan skilja sig mellan myndigheterna i ursprungslandet respektive mottagarlandet.

Vidare hindrar inte de åtgärder som vidtagits av mottagarlandet att den medlemsstat inom vars jurisdiktion programföretaget ligger också vidtar åtgärder. Det handlar inte om att överföra behörighet från en stat till en annan, utom att ge en möjlighet till den mottagande medlemsstaten att i undantagsfall vidta åtgärder enligt ett strikt beskrivet förfarande för att skydda sina intressen i särskilt allvarliga situationer.

Det är också viktigt att understryka att medlemsstaterna, inom ramen för de gemenskapsregler som inrättas genom direktivet (artikel 2a.1), inte får tillämpa diskriminerande etiska kriterier på programföretag som faller inom deras jurisdiktion. Det är oacceptabelt att inta ett strikt förhållningssätt gentemot program som skall ses inom medlemsstatens territorium och ett mer överseende förhållningssätt gentemot program som skall sändas utomlands (t.ex. program som sänds via satellitkanaler). Medlemsstaterna måste se till att alla programföretag som är etablerade i respektive land följer bestämmelserna i artikel 22.

Artikel 22b: undersökning om föräldrakontroll av TV-program

Den 12 juli 1999 gav kommissionen ut ett meddelande om resultaten av en undersökning om föräldrakontroll av TV-sändningar [25]. Undersökningen hade föreskrivits i artikel 22b.2 i det reviderade direktivet. Den gällde bland annat om det var önskvärt att

[25] Meddelande om undersökningen om föräldrakontroll av TV-sändningar, KOM(1999) 371 slutlig, 19.7.1999.

kräva att TV-apparater utrustas tekniskt så att man kan spärra vissa program,

upprätta lämpliga bedömningsmetoder [26],

[26] Metoder för att bedöma om innehållet i medier (i detta fall TV) är lämpligt för olika åldersgrupper.

främja familjeregler för tittande och åtgärder för utbildning och medvetandegörande.

Undersökningen lades ut på Internet den 19 mars 1999 [27]. De viktigaste resultaten var följande:

[27] http://europa.eu.int/comm/dg10/avpolicy/key_doc/parental_control/index.html

Barn tittar oftare ensamma på TV, och antalet TV-kanaler har ökat så mycket att det är svårt för myndigheterna att övervaka dem. Genom digital teknik kan tittarna själva bestämma vid vilken tidpunkt de skall se olika program, och det är omöjligt att övervaka sändning via Internet.

Den s.k. V-chiptekniken som används i Nordamerika är tekniskt olämplig i Europa. Denna teknik håller dessutom på att bli förlegad, eftersom den grundas på analog teknik. Digitala sändningar ger mycket mer sofistikerade och tillförlitliga möjligheter att filtrera och spärra olämpliga program.

Teknisk utrustning kan aldrig helt ersätta programföretagens ansvar.

Set-topboxar och digitala TV-apparater skall vara driftskompatibla så att olika programvaror för att filtrera och spärra program kan installeras på samtliga. Ett harmoniserat bedömningssystem är omöjligt pga. kulturella skillnader, men genom digital teknik kan man få filtersystemen att fungera på ett flexibelt och kulturellt anpassat sätt.

Det finns ett stort behov av utbildningsåtgärder och åtgärder för att höja medvetenheten om skadligt innehåll i alla audiovisuella medier och om de skyddssystem som finns att tillgå.

Slutligen behövs bättre överensstämmelse mellan bedömningssystemen för TV, bio, video, Internet och TV-spel.

Till att börja med rådfrågade kommissionen DVB [28] om undersökningens tekniska konsekvenser. För att kunna ge kommissionen ett uttömmande svar utförde DVB en uppföljningsundersökning för att undersöka vilka alternativ som finns för ett enhetligt synsätt på bedömning och filtrering av TV-sändningar och på Internet. I uppföljningsundersökningen föreslås olika möjligheter att uppnå detta mål. Kommissionen kommer i sin tur fortsätta att driva dessa frågor i sitt arbete dels med rådets rekommendation om skydd för minderåriga och mänsklig värdighet [29], dels med handlingsplanen för en säkrare användning av Internet [30]. Fler uppgifter om detta kommer att finns i kommissionens utvärderingsrapport om rådets rekommendation [31].

[28] The Digital Video Broadcasting Project - ett konsortium som består av över 220 programföretag, tillverkare, nätverksoperatörer och tillsynsmyndigheter i fler än 30 länder.

[29] Rådets rekommendation av den 24 september 1998 om utvecklingen av konkurrenskraften hos den europeiska industrin för audiovisuella tjänster och informationstjänster genom främjande av nationella system för att uppnå en jämförbar och effektiv skyddsnivå för minderåriga och för den mänskliga värdigheten. (EGT L 270, 7.10.1998, s.48).

[30] Europaparlamentets och rådets beslut 276/1999/EG av den 25 januari 1999 om antagande av en flerårig handlingsplan på gemenskapsnivå för att främja en säkrare användning av Internet genom att bekämpa olagligt och skadligt innehåll på globala nät

[31] Skall antas i början av 2001.

Den 5 oktober 2000 antog Europaparlamentet en resolution [32] om det ovan nämnda meddelandet om resultaten av undersökningen om föräldrakontroll av TV-sändningar.

[32] Europaparlamentets resolution A5-0258/2000, 5.10.2000.

4.6. Samordning mellan de nationella myndigheterna och kommissionen

Bestämmelserna i direktivet skall tillämpas av de nationella myndigheter i varje medlemsstat (ministerier eller oberoende myndigheter) som ansvarar för den audiovisuella sektorn. Kommissionen har regelbundna kontakter med de nationella organen (ministerier eller oberoende tillsynsmyndigheter), bland annat genom den kontaktkommitté som inrättats genom direktivet. Denna kommitté består av företrädare för de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna. Ordförande för kommittén är en företrädare för kommissionen. Kommittén sammanträder antingen på ordförandens initiativ, eller på begäran av en nationell delegation. Kommittén har haft tolv möten sedan direktivet reviderades. Den har fullgjort sitt uppdrag enligt direktivet, särskilt genom att underlätta den faktiska tillämpningen av direktivet och genom att avge yttranden inom ramen för det förfarande som föreskrivs i artikel 3a.2 om evenemang av särskild vikt för samhället (se punkt 4.2). Kommittén har också underlättat informationsutbytet mellan medlemsstaterna och kommissionen om mediasektorns situation och utveckling.

Kommissionens arbete för samordning med nationella instanser på det audiovisuella området sker också inom ramen för arbetet inom den europeiska plattformen för tillsynsmyndigheter (Epra) som inrättades i april 1995 på Malta för att ge företrädarna för tillsynsmyndigheterna ett forum för diskussion och utbyte om europeisk och nationell reglering av media. Kommissionen har också bidragit ekonomiskt till inrättandet av Epra:s webbplats. Epra har för närvarande 34 medlemmar [33]. Europeiska kommissionen (GD Utbildning och kultur) och Europarådet (Mediadivisionen) ingår som ständiga observatörer. Kommissionen deltar aktivt i Epra:s möten och arbete, och strävar bland annat efter att öka samarbetet mellan de europeiska tillsynsmyndigheterna.

[33] Företrädare för tillsynsmyndihgeter på det audiovisuella området (från Europeiska unionen, EFTA och länderna Central- och Östeuropa).

Epra har haft tolv möten. Det senaste ägde rum i Bratislava den 26-27 oktober 2000.

5. UTVIDGNINGEN: ANALYS AV LAGSTIFTNINGEN PÅ DET AUDIOVISUELLA OMRÅDET I KANDIDATLÄNDERNA

Sedan 1997 har de flesta kandidatländer arbetat med att ändra sin lagstiftning så att den följer direktivet. I detta syfte har nya lagar antagits i 8 kandidatländer [34]. Lagstiftning pågår i 6 kandidatländer [35].

[34] Bulgarien, Cypern, Estland, Lettland, Litauen, Malta, Polen och Slovakien.

[35] Tjeckien, Ungern, Lettland, Polen, Rumänien, Slovenien.

I början av referensperioden gick arbetet relativt långsamt, framför allt därför att all revidering av nationell radio- och TV-lagstiftning är ett komplicerat och känsligt arbete som berör politiska och tekniska frågor som går långt utöver gemenskapslagstiftningens område. I Central- och Östeuropa t.ex. står många saker på spel samtidigt: man skall omvandla den statliga televisionen till en modern public service-television, man skall skapa eller stärka tillsynsmyndigheter, man skall inrätta ett licenssystem och man skall utveckla system för att stödja tillverkningen av lokalt mediainnehåll. I de flesta fall har arbetet med att närma TV-lagstiftningen till gemenskapens lagstiftning försenats pga. sådana befogade interna politiska debatter.

År 2000 framstår dock som en vändpunkt i arbetet med att närma lagstiftningen till gemenskapens. I fem kandidatländer [36] stämmer lagstiftningen redan väl överens med gemenskapens. Ytterligare intiativ har tagits, och kommer förmodligen att leda till nya lagar före slutet av året.

[36] Bulgarien, Cypern, Estland, Litauen och Slovakien.

För de flesta kandidatländer kommer nu prioriteringen inte längre vara att lägga sin egen lagstiftning nämare gemenskapens, utan att införa gemenskapens lagstiftning. Detta kommer förmodligen att kräva en hel del arbete i kandidatländerna.

6. SAMARBETE MED EUROPARÅDET

När den europeiska konventionen om gränsöverskridande television togs fram 1989 var syftet för Europarådets medlemsstater att stärka det fria utbytet av information och idéer genom att uppmuntra till rörlighet över gränserna för TV-programtjänster på grundval av ett antal gemensamma regler.

Syftet med reglerna är att se till att den fria rörligheten över gränserna för TV-programtjänster främjar de grundläggande värderingar som är gemensamma för Europarådets medlemsstater, bland annat friheten att uttrycka olika idéer och åsikter. Konventionen består av en samling gemensamma, grundläggande regler för en harmonisk utveckling av TV-programtjänster över gränserna. I konventionen fastställs garantin för fri mottagning och principen om fri sändning av de programtjänster som följer de gemensamma reglerna.

Den europeiska konventionen om gränsöverskridande television öppnades för undertecknande av Europarådets ministerkommitté den 5 maj 1989. Konventionen trädde i kraft den 1 maj 1993.

Sedan konventionen antogs 1989 har omfattande tekniska och ekonomiska förändringar skett på TV-sändningsområdet, och nya kommunikationstjänster har lanserats i Europa. Mot bakgrund av detta, och av att man inom Europeiska gemenskapen antagit Europaparlamentets och rådets direktiv 97/36/EG om ändring av direktiv 89/552/EEG, bedömde Europarådet det nödvändigt och brådskande att ändra vissa bestämmelser i konventionen, för att se till att konventionen och det reviderade direktivet präglas av samma inställning till television över gränserna.

Protokollet om ändring av konventionen antogs av ministerkommittén den 9 september 1998 och öppnades för godkännande av parterna i konventionen den 1 oktober 1998.

Protokollet skall träda i kraft när alla parter i den nuvarande konventionen godkänt det, eller två år efter det att det öppnats för godkännande (dvs. den 1 oktober 2000), om ingen stat som redan undertecknat konventionen meddelat att den motsätter sig ett automatiskt ikraftträdande. Endast Frankrike motsatte sig det automatiska ikraftträdandet.

Kommissionen har deltagit aktivt i arbetet i den ständiga kommittén för gränsöverskridande television. (Denna kommittés uppdrag är att följa upp tillämpningen av konventionen och att, i förekommande fall, föreslå ändringar av den). Kommissionens huvudmål i detta arbete har varit att se till att reglerna i den europeiska konventionen om gränsöverskridande television och bestämmelserna i direktivet om television utan gränser fungerar tillsammans. Detta mål, som var mycket viktigt både ur politisk och ur juridisk synvinkel, bland annat för att kunna utvidga reglerna till att gälla Central- och Östeuropa, har uppnåtts.

Den 22 november 1999 beslutade rådet [37] att formalisera gemenskapens medverkan i Europeiska audiovisuella observationsorganet. Den 16 november 2000, sedan observationsorganets stadgar och budgetregler ändrats på erforderligt sätt, ansökte kommissionen i egenskap av företrädare för gemenskapen officiellt om inträde i observationsorganet. Kommissionen har också intensifierat sina kontakter med observationsorganet i det löpande arbetet, bland annat när det gäller att analysera utvecklingen på den audiovisuella marknaden i EU, i övriga europeiska länder och i resten av världen.

[37] EGT L 307, 2.12.1999, s. 61.

7. SLUTSATSER OCH FRAMTIDSUTSIKTER

Direktivet är fortfarande ett effektivt sätt att garantera friheten att tillhandahålla TV-tjänster i gemenskapen. Utöver slutkontrollen av införlivandet av direktivet fortsätter kommissionen att kontrollera hur det tillämpas i praktiken och, när så behövs, att vidta åtgärder för att det verkligen skall tillämpas. Enligt den separata rapporten om tillämpningen av artiklarna 4 och 5 i direktivet [38] är resultaten i allmänhet tillfredsställande när det gäller kraven på kanalerna att sända europeiska produktioner. För vissa typer av kanaler, särskilt nyare kanaler och kanaler som inriktas på specialintressen, är det svårt att uppfylla kraven.

[38] Fjärde meddelandet från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om tillämpningen av artiklarna 4 och 5 i direktiv 89/552/EEG "Television utan gränser" under 1997 och 1998. KOM (2000) 442 slutlig.

I dagsläget fungerar direktivet när det gäller att uppfylla de mål som fastställts. Det är dock klart att TV-sändningsverksamheten håller på att förändras i grunden, till stor del beroende på införandet av digital teknik och utvecklingen av Internet. Dessa förändringar beskrivs kortfattat i avsnitt 2. De här förändringarna är av en sådan art att vissa bestämmelser i direktivet behöver revideras. Med hjälp av digital teknik är det t.ex. möjligt att tillämpa nya metoder för TV-reklam, som de befintliga bestämmelserna inte är avsedda för. Genom digital teknik ökar också antalet tillgängliga kanaler kraftigt. Med hjälp av inspelning på hårddisk kan tittarna i praktiken själva bestämma när de vill se olika program. Tittarnas ökade möjligheter att själva styra sitt tittande kan leda till ändrade TV-vanor, och kan få konsekvenser, bl.a. för de bestämmelser i direktivet som gäller främjande av europeiska produktioner.

Nästa rapport om tillämpningen av direktivet skall lämnas senast den 31 december 2002. I samband med detta kommer kommissionen att genomföra en komplett översyn av direktivet, för att på ett mer exakt sätt kunna anpassa det till den aktuella och framtida utvecklingen av teknik och marknad.

För att skaffa underlag för denna översyn har kommmissionen startat tre stora undersökningar på de områden som omfattas av direktivet. Syftet med den första undersökningen är att utvärdera åtgärderna för att främja distribution och produktion av europeiska TV-program. Man kommer särskilt att bedöma om kvoterna i direktivet är effektiva jämfört med andra åtgärder. Den andra undersökningen är mycket brett upplagd. Syftet är att analysera tekniska förändringar och marknadens utveckling på senare tid inom det audiovisuella området, och att försöka fastställa orsakssamband. På så sätt kommer kommissionen att få tillgång till en rad scenarion för den framtida utvecklingen av marknaden. Den tredje undersökningen gäller ny reklamteknik, och skall särskilt inriktas på hur man skall kunna skilja mellan reklam och annat innehåll.

Översynen kommer också att gälla andra frågor som är viktiga för konsumenterna, som driftskompatibilitet och system för villkorad tillgång samt följderna för konsumenterna av övergången till digital sändningsteknik. På denna punkt har kommissionen redan, i det förslagspaket om elektronisk kommunikation som antogs den 12 juli 2000, föreslagit ett nytt direktiv om system för villkorad tillgång och annan tillhörande utrustning. [39]

[39] Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om tillträde till och samtrafik mellan elektroniska kommunikationsnät och tillhörande utrustning (KOM (2000) 384, 12.7.2000).

Kommissionen kommer att genomföra översynen på ett helt öppet sätt. Den kommer att inhämta synpunkter från alla berörda. Inom ramen för de ovan nämnda undersökningarna måste uppdragstagaren genomföra en rad seminarier i Bryssel under 2001 så att alla berörda får tillfälle att ge sina synpunkter. I början av 2002 kommer kommissionen att offentliggöra ett samrådsdokument, grundat på resultaten från undersökningarna. Alla berörda kommer att uppmanas lämna skriftliga kommentarer. Dessutom kommer en rad möten att hållas under 2002. Resultaten från undersökningarna och samrådet kommer att ligga till grund för nästa rapport om tillämpningen av direktivet. Denna rapport kommer att innehålla de förslag till ändringar av direktivet som kommissionen anser nödvändiga, särskilt mot bakgrund av förändringarna på marknaden och den tekniska utvecklingen.