RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET om tillämpningen av direktiv 2006/48/EG för mikrokrediter /* COM/2012/0769 final */





INNEHÅLLSFÖRTECKNING 1........... Inledning......................................................................................................................... 3 2........... Mikrokreditlandskapet i Europeiska unionen................................................................... 4 2.1........ Mikrokrediter är ett begrepp med varierande definitioner................................................. 4 2.2........ Den stora mångfalden av definitioner återspeglas av en stor mångfald av mikrolångivare.... 4 2.2.1..... Översikt över de olika typerna av institutioner som tillhandahåller mikrokrediter inom EU. 4 2.2.2..... Bankerna spelar en nyckelroll i EU även om mikrokrediter ofta endast är en bisyssla........ 5 2.2.3..... Andra institut än banker som i huvudsak tillhandahåller mikrokrediter är en annan viktig källa för sådana lån 6 2.2.4..... Den offentliga sektorn är en av de mest inflytelserika aktörerna på mikrokreditmarknaden 6 3........... Tillsyn av mikrokreditverksamhet inom EU som följer av tillämpningen av direktiv 2006/48/EG 7 3.1........ En stor del av mikrokreditgivarna undantas från tillämpning av tillsynskraven i direktiv 2006/48/EG 7 3.2........ Flera faktorer tenderar att minska effekterna av tillsynskraven i direktiv 2006/48/EG för mikrokrediter, även om vissa betungande effekter kan förekomma....................................................................... 7 3.2.1..... Direktiv 2006/48/EG beaktar inte mikrokrediternas särdrag............................................. 7 3.2.2..... Tillgång till offentliga garantiordningar ger mikrokreditgivare möjlighet att avsevärt minska de egna medel som krävs för att täcka sina kreditrisker........................................................................................... 8 3.2.3..... De flesta mikrokrediterna kan undantas från gränsvärdena för stora exponeringar, som är avsedda att begränsa koncentrationsrisker........................................................................................................ 9 3.2.4..... Direktivets krav i fråga om riskhantering hjälper banker som ger mikrokrediter att begränsa sina risker 9 3.2.5..... Enligt direktiv 2006/48/EG ska banker som ger mikrokrediter följa tillsynsreglerna för att mildra likviditetsrisken.................................................................................................................................... 10 3.2.6..... Direktiv 2006/48/EG kan innebära höga administrativa kostnader som kan göra mikrokrediter mindre lockande som bankaffär, samtidigt som direktivet stärker investerarnas förtroende för mikrokreditgivare 10 4........... Slutsatser...................................................................................................................... 10 RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET om tillämpningen av direktiv 2006/48/EG för mikrokrediter 1. Inledning Mikrokrediter erkänns allmänt – av medlemsstaterna, finansinstitut, nationella tillsynsmyndigheter och även mer allmänt – som en effektiv finansieringskanal för att skapa arbetstillfällen och social integration. De kan också minska de negativa effekterna av den rådande finanskrisen och samtidigt bidra till entreprenörskap och ekonomisk tillväxt i EU. Därför har utvecklingen av mikrokrediter prioriterats av kommissionen under de senaste åren. I november 2007 offentliggjorde Europeiska kommissionen sitt meddelande ”Ett europeiskt initiativ för mikrokrediter för att främja tillväxt och sysselsättning” för att främja en mer gynnsam miljö för tillhandahållandet av mikrokrediter. Under de senaste månaderna har Europeiska kommissionen tillsammans med mikrokreditsektorn och nationella offentliga myndigheter försökt identifiera de hinder som mikrokreditgivare står inför när de vill erbjuda sina tjänster i hela EU, och övervägt hur dessa hinder kan undanröjas och om det finns behov av lagstiftningsåtgärder på nationell nivå eller EU-nivå. Översynen och diskussionen under ledning av Europeiska kommissionen omfattade också en konferens som anordnades tillsammans med Europeiska ekonomiska och sociala kommittén den 2 december 2011. Beredskapen att utveckla mikrokrediter i EU delades även av Europaparlamentet och rådet under förhandlingsprocessen för direktiv 2009/111/EG[1]. De uppmanade Europeiska kommissionen att se över tillämpningen av direktiv 2006/48/EG[2] avseende mikrokrediter. Enligt artikel 156 i det direktivet har Europeiska kommissionen ombetts att till Europaparlamentet och rådet rapportera om resultaten av denna översyn, och att vid behov lägga fram lämpliga förslag. Nästa avsnitt syftar till att förtydliga vad som menas med mikrokrediter, och redogör särskilt för mikrokreditgivarna, för att inleda med en tydlig bild av deltagarna i denna utlåningsverksamhet och av vad som står på spel. Det tredje avsnittet innehåller en översikt över tillsyn över mikrokreditgivare i hela EU. Där fastställs vilka effekter de tillsynskrav för mikrokreditverksamhet som följer av tillämpningen av direktiv 2006/48/EG har. I den sista delen dras slutsatser om huruvida EU:s banktillsynsregler behöver ändras. 2. Mikrokreditlandskapet i Europeiska unionen 2.1. Mikrokrediter är ett begrepp med varierande definitioner Det saknas en enhetlig definition av mikrokrediter. Begreppet ”mikrokrediter” används vanligen för små lån till personer som är utestängda från det traditionella finanssystemet eller saknar tillgång till banker. Det är lån som ska hjälpa dem att starta eller utveckla företag. Definitionen av mikrokrediter varierar emellertid kraftigt mellan medlemsstaterna och berörda parter, beroende på den sociala miljön, den ekonomiska situationen och strategiska mål. Efterfrågan på mikrokrediter är stor, och bygger på brett spektrum av låntagare. Mikrokrediter kan vara begränsade till ”mikroföretagare”, dvs. egenföretagare som vill finansiera småföretag. De kan också inriktas på andra grupper, t.ex. socialt missgynnade personer som behöver hantera nödsituationer, finansiera utbildning eller till och med skaffa sig grundläggande hushållstillgångar. Mikrokrediter är i allmänhet mycket små, kortfristiga lån utan säkerhet, oftast med kortare mellanrum mellan återbetalningarna och med högre räntesatser än vanliga banklån. Utöver denna allmänna beskrivning, beviljas mikrokrediter emellertid till mycket skilda lånevillkor. Till exempel är återbetalningstiden i allmänhet mindre än sex månader, men kan vara upp till tio år. Räntesatserna påverkas kraftigt av förekomsten av ockerlagstiftning. Där det finns ockerlagstiftning tillåts långivarna inte att ta ut ränta utöver en fastställd maximal räntesats. I medlemsstater som inte har sådana begränsningar kan räntesatserna vara högre än i länder med ockerlagstiftning. Allmänt sett brukar man med mikrokrediter avse lån under 25 000 euro[3]. Många europeiska aktörer definierar emellertid mikrokrediter som lån på antingen mycket lägre eller mycket högre belopp. Mikrolångivarnas verksamhet kan gå utöver utlåning och även omfatta andra finansiella tjänster, t.ex. sparprodukter, transaktionskonton, betalningstjänster, överföringstjänster, försäkring, leasing osv. Detta breda spektrum av finansiella tjänster bör dock benämnas ”mikrofinansiering”, som har en bredare bemärkelse än begreppet ”mikrokrediter”. Avsaknaden av en samstämmig och allmänt vedertagen definition av mikrokrediter utgör ett hinder för insamling av information och uppgifter om denna verksamhet, vilket gör det svårt att följa utvecklingen av mikrokrediter i EU. Det är svårt att få fram tillförlitliga uppgifter och siffror om volymen av mikrokrediter och tillhörande tjänster, särskilt för EU som helhet. Lån med liknande egenskaper kan klassificeras antingen som mikrokrediter eller som konventionella lån, beroende på sammanhanget. De kan rapporteras som konsumentkrediter, lån till privatpersoner, företagslån eller lån till små och medelstora företag. 2.2. Den stora mångfalden av definitioner återspeglas av en stor mångfald av mikrolångivare 2.2.1. Översikt över de olika typerna av institutioner som tillhandahåller mikrokrediter inom EU De olika definitionerna återspeglas i de olika rättsliga former som används av mikrolångivarna. Mikrolångivare kan delas upp i olika kategorier: affärs- och sparbanker, kooperativ, mikrofinansinstitut, andra finansiella institut än banker, kreditföreningar, stiftelser och andra typer av ideella organisationer såsom icke-statliga organisationer och föreningar. EU:s mikrokreditsektor är också mycket mångfaldig i fråga om storlek och affärsmodeller. Utöver att klassificera mikrolångivare efter institutionstyp, kan man också dela in dem i ytterligare grupper: – Institutioner som behöver licens för att bedriva bankverksamhet, i motsats till sådana som måste vara registrerade hos någon tillsynsmyndighet men inte behöver licens, sådana som endast behöver vara registrerade som juridisk person. – Institutioner som har status som icke vinstdrivande organ, i motsats till institutioner med vinstsyfte. – Privata institutioner i motsats till offentliga. – Långivare som har mikrokreditgivning som sin kärnverksamhet i motsats till sådana för vilka mikrokreditgivning utgör en relativt liten del av verksamheten. Långivare kan också delas upp efter låntagarkategori: Andra institutioner än banker beviljar ofta mikrokrediter till fattiga hushåll, medan mikrokrediter till mikroföretag och småföretag huvudsakligen tillhandahålls av banker. Mikrolångivarna skiljer sig också åt när det gäller vilka produkter och tjänster de har rätt att erbjuda, huruvida de är föremål för tillsyn och hur deras administration och affärsverksamhet finansieras. Denna mångfald har att göra med lagstiftningssituationen i varje enskilt land (se avsnitt 3). Vissa medlemsstater i EU har bankmonopol, vilket innebär att utlåningsverksamhet är begränsad enbart till banker. I andra medlemsstater får däremot även andra institut än banker bevilja mikrokrediter. Det finns också vissa undantag eftersom vissa jurisdiktioner tillåter vissa särskilda institut som inte år banker att bevilja mikrokrediter trots bankmonopol. Det är värt att notera att EU: banklagstiftningen bara förbjuder andra mikrolånegivare än banker att ta emot insättningar. 2.2.2. Bankerna spelar en nyckelroll i EU även om mikrokrediter ofta endast är en bisyssla Banksystemet är en viktig institutionell källa till mikrokrediter i EU, främst genom sparbanker, kooperativ och affärsbanker. Dessa kan indelas i fyra huvudgrupper beroende på affärsmodell: – Banker med regelbunden mikrokreditverksamhet, med specialiserade utlåningsavdelningar. – Banker som beviljar mikrokrediter genom separata stiftelser. – Banker som slutit partnerskap med offentliga finansinstitut som fastställer kreditstrategin och tar på sig hela risken med lånen (på vissa villkor) medan bankerna förblir ansvariga för kreditbeslutet. – Banker som är indirekt involverade i mikrokrediter genom grossistlån, dvs. krediter och likviditetsfaciliteter till finansinstitut som är specialiserade på mikrokrediter. Samtidigt som mikrokrediter endast är en bisyssla för de flesta av dessa bankinstitut ses de ofta som en möjlighet att delta i utvecklingen av företag och kunder som kan vara lönsamma i framtiden. Korsförsäljning (dvs. när tillhandahållandet av lån ger banker möjlighet att sälja andra tjänster till låntagarna) kan bidra till att göra finansieringen av mikrokrediter mer lönsam. Banker kan också motiveras av de potentiella fördelarna med att samarbeta med offentliga organ i offentlig-privata partnerskap. 2.2.3. Andra institut än banker som i huvudsak tillhandahåller mikrokrediter är en annan viktig källa för sådana lån I de flesta medlemsstaterna tillhandahålls de flesta mikrokrediterna av andra institut än banker. Bland modellerna för sådana institut märks icke-statliga organisationer, ideella organisationer, välgörenhetsorganisationer, fonder och stiftelser samt kreditföreningar och religiösa institutioner. I enlighet med gemenskapens banklagstiftning får andra institut än banker, med några få undantag, inte ta emot insättningar från allmänheten. Detta är uteslutande tillåtet för licensierade och övervakade bankinstitut. Dessa andra institut än banker tillhandahåller mikrokrediter för socialt eller ekonomiskt missgynnade grupper som sin primära verksamhet. På sikt utvecklas vissa av dessa mikrokreditgivare som inte är banker till vinstdrivande företag som till exempel auktoriserade bankinstitut. En sådan institutionell förändring drivs ofta av ett behov av mer kapital och av önskan att erbjuda ett bredare spektrum av tjänster, som inlåning. I vissa medlemsstater finns det partnerskap mellan icke vinstdrivande organisationer och bankinstitut eller offentliga institutioner. De icke-vinstdrivande organisationerna utför ett informellt urval av dem som söker finansiering och erbjuder dem stöd när de har beviljats lån, medan bankerna och de offentliga institutionerna svarar för finansieringen av lånen. 2.2.4. Den offentliga sektorn är en av de mest inflytelserika aktörerna på mikrokreditmarknaden Även om det är svårt att mäta mikrokreditsektorns storlek är den offentliga sektorn en av de mest inflytelserika aktörerna i EU när det gäller att tillhandahålla stöd till bankerna och andra institutioner för att överbrygga luckor eller misslyckanden på mikrokreditmarknaden. Sådant stöd tillhandahålls på nationell, regional och europeisk nivå, av en rad offentliga aktörer, från statligt ägda banker till EU:s strukturfonder och andra offentliga garanti-, lån- eller finansieringssystem. EU:s politik prioriterar mikrokrediter, som ger institut möjlighet att få finansiering från olika EU-källor, som Europeiska socialfonden, Europeiska regionala utvecklingsfonden, Europeiska investeringsfonden, gemensamma europeiska resurser för mikroföretag till medelstora företag (programmet Jeremie, som finansieras genom strukturfonderna), ramprogrammet för konkurrenskraft och innovation (CIP) och det europeiska Progress-instrumentet för mikrokrediter (Progress-mikrokrediter). Syftet med dessa EU-program är att uppmuntra finansinstitut att bevilja mikrokrediter. Även andra EU-program hjälper mikrokreditgivare att förbättra sin administration, begränsa riskerna och delvis kompensera de höga administrativa kostnader som mikrokrediter medför, med hjälp av garantier och tekniskt stöd, t.ex. den gemensamma åtgärden till stöd för mikrofinansinstitutioner i Europa (Jasmine), som huvudsakligen inriktas på kapacitetsuppbyggnad för andra mikrokreditgivare än banker. På nationell och regional nivå har ett antal åtgärder vidtagits för att främja mikrokreditfinansiering och delvis dela risken med mikrokreditgivarna genom garantiprogram. Offentliga program som ger direkt ekonomiskt stöd till mikrokreditgivare och mikrolåntagare tillämpas också. I de länder som har statsägda banker tenderar dessa att vara de viktigaste bidragsgivarna för mikrokreditverksamhet. 3. Tillsyn av mikrokreditverksamhet inom EU som följer av tillämpningen av direktiv 2006/48/EG 3.1. En stor del av mikrokreditgivarna undantas från tillämpning av tillsynskraven i direktiv 2006/48/EG De olika institutionella former som används av mikrokreditgivare återspeglas i det mångfaldiga regelverk som gäller för sådana mikrokreditgivare runt om i EU. Allmänt sett omfattas endast mikrokreditgivare som utövar verksamhet inom ramen för den europeiska banklagen av kraven i direktiv 2006/48/EG. Avgörande för huruvida någon omfattas av europeiska banklagen är huruvida de tar emot insättningar eller andra återbetalningspliktiga medel från allmänheten och samtidigt beviljar krediter för egen räkning i enlighet med den definition av kreditinstitut som anges i artikel 4.1 i direktiv 2006/48/EG. Detta innebär att mikrokreditgivare som inte sysslar med inlåning inte är skyldiga att begära bankoktroj eller uppfylla tillsynskraven i direktiv 2006/48/EG om inte medlemsstaterna tillämpar striktare regler och endast tillåter auktoriserade bankinstitut att bevilja mikrokrediter. Tillsynslagstiftningen för banker är visserligen i viss utsträckning harmoniserade genom direktiv 2006/48/EG, men reglerna för mikrokrediter som tillhandahålls av andra institut skiljer sig kraftigt från land till land. De flesta medlemsstaterna har inga särskilda bestämmelser om sådana andra mikrokreditgivare, som omfattas av generellt tillämpliga bolagslagar, medan specifika regler för tillhandahållandet av mikrokrediter kan fastställas i den nationella lagstiftningen, som till exempel är fallet i Italien. Detta har två konsekvenser: – Institutioner med liknande verksamheter omfattas inte av samma krav i hela EU. – Direktiv 2006/48/EG är eventuellt inte så belastande för mikrokrediter som förväntat, med tanke på dess begränsade tillämpningsområde. 3.2. Flera faktorer tenderar att minska effekterna av tillsynskraven i direktiv 2006/48/EG för mikrokrediter, även om vissa betungande effekter kan förekomma 3.2.1. Direktiv 2006/48/EG beaktar inte mikrokrediternas särdrag Mikrokrediternas särart beaktas inte i EU:s banklagstiftning. Tillhandahållandet av mikrokrediter anses vara vanlig utlåning och faller inom ramen för gällande regler för finansiering och tillhandahållande av lån. Detta gäller för direktiv 2006/48/EG som inte innehåller någon hänvisning till specifika tillsynsregler för mikrokrediter. Det innebär att direktivet varken innehåller undantag som gör det möjligt för bankerna att undanta sin mikrokreditverksamhet från tillsynskraven, eller några särskilda regler som mildrar tillsynskraven i jämförelse med de krav som tillämpas på annan bankverksamhet. 3.2.2. Tillgång till offentliga garantiordningar ger mikrokreditgivare möjlighet att avsevärt minska de egna medel som krävs för att täcka sina kreditrisker Mikrokrediter kan medföra höga kreditrisker, dvs. risk för att låntagaren går i konkurs innan skulden och den beräknade räntan enligt låneavtalet är återbetalda, på grund av att mikrolåntagarna kan vara överskuldsatta och att de garantier som traditionellt begärs av bankerna saknas. Denna kreditrisk kan underskattas på grund av asymmetrisk information. Enligt direktiv 2006/48/EG ska banker som erbjuder mikrokrediter ha ett visst lägsta innehav av egna medel för att täcka denna kreditrisk, så att de kan förbli solventa i händelse av låntagarens fallissemang. Enligt detta direktiv kan banker beräkna detta minimikapital enligt olika metoder av varierande komplexitetsgrad, nämligen ett standardiserat tillvägagångssätt eller IRB-metoden. Enligt standardmetoden, som är den enklaste och oftast använda och som tillämpas av små banker, fastställs miniminivån för kapitalbasen med hänsyn till mikrokrediternas risker. Denna risk är mätt i riskvikt (dvs. ju mer riskfyllda lånen är för banken, desto högre är riskvikten). Enligt standardmetoden får mikrokrediter vikningen 75 %[4] så snart korrelationen mellan mikrokrediter är låg[5]. Bankerna måste ha primärkapital motsvarande minst 4 % av det riskvägda beloppet för mikrokrediterna, och sammanlagt kapital motsvarande minst 8 %. Detta innebär att det sammanlagda kapitalet minst måste uppgå till 600 euro om mikrolånets värde är 10 000 euro (eller 6 % av lånebeloppet, efter viktningen på 75 procent). I de flesta av medlemsstaterna har emellertid de lokala, regionala eller nationella offentliga myndigheterna infört kreditgarantisystem som övertar en del av mikrolångivarnas risk. Dessa garantisystem fastställer i allmänhet ett högsta belopp som kan säkras, uttryckt som ett absolut belopp eller som en procentandel av det lånade beloppet (i allmänhet mellan 60 % och 80 % av lånet). Både standardiserade metoder och metoder baserade på interna värderingar ger kreditinstituten möjlighet att tillämpa borgensmannens riskvikt för den säkrade delen (medan riskvikten för mikrolåntagaren fortfarande måste tillämpas på den osäkrade delen av lånet). Eftersom sådana offentliga garantier ofta har en riskvikt på 0 % eller 20 % kan detta leda till att den minimikapitalbas som mikrokreditgivarbankerna måste inneha för att täcka kreditrisken för mikrolån kraftigt reduceras. Befintliga kapitalkrav verkar därför inte att inverka menligt på mikrokreditverksamheten, eftersom miniminivån för det egna kapitalet kan vara mycket lägre än 6 % av lånebeloppet. I de kommande tillsynsregler som för närvarande är under förhandling (CRD IV/CRR) och som kommer att ersätta direktiv 2006/48/EG från och med 2013 föreskrivs allmänt skärpta kapitalkrav och ökad kapitalkvalitet. Dessa nya regler, som genomför Basel III i europeisk banklagstiftning, syftar till att stärka EU:s banksektor och finansiella stabilitet. De små och medelstora företagen har emellertid uttryckt farhågor om vilka effekter de nya reglerna[6] om utlåningsvillkor kommer att få, med tanke på den begränsade tillgången till finansieringskällor utanför banksystemet. Därför har en bestämmelse införts i CRD/IV/CRR-förslaget (artikel 485 i CRR) som innebär att Europeiska kommissionen blir skyldig att se över kapitalkraven för exponeringar mot små och medelstora företag efter tre år från ikraftträdandet av CRD IV/CRR. Under tiden har Europeiska kommissionen, i juli 2011, uppdragit åt Europeiska bankmyndigheten (EBA) att analysera huruvida de nuvarande riskvikter som tillämpas på lån till små och medelstora företag[7] är adekvata, och bedöma effekterna av i) en eventuell minskning av dessa riskvikter och ii) en eventuell ökning av tröskelvärdet under vilket exponeringar mot små och medelstora företag omfattas av dessa riskvikter från 1 miljon euro till 5 miljoner euro. I sin rapport, som slutfördes i oktober 2012, varnar EBA för en bestående ändring av riskvikterna eller tröskelbeloppen utan tillräckliga skäl som motiverar ett avsteg från Baselavtalet. EBA föreslår däremot alternativa åtgärder för att underlätta för små och medelstora företag att ta lån, t.ex. i) ett temporärt undantag från kapitalbevarandekravet, ii) minskade kapitalkrav under perioder av ekonomiska svårigheter eller iii) införandet av en temporär, stödjande minskning av kapitalkraven utan ändringar av riskvikterna. Utan att föregripa förhandlingarna om CRD/IV/CRR-förslaget skulle alla föreslagna åtgärder även gynna mikrokreditgivare, eftersom mikrokrediter behandlas på ett liknande sätt som lån till små och medelstora företag. 3.2.3. De flesta mikrokrediterna kan undantas från gränsvärdena för stora exponeringar, som är avsedda att begränsa koncentrationsrisker Med tanke på hur små mikrokrediter i allmänhet är, finns det i teorin inga sådana lån som skulle överstiga 25 procent av det lagstadgade egna kapitalet för banker som ger mikrokrediter (koncentrationsriskgränsen). Om mikrolånen emellertid garanteras av en och samma motpart, t.ex. en statsförvaltning eller lokala myndigheter, kan den del av de lån som garanteras anses ha ingåtts med garanten i stället för med mikrolåntagarna, vilket kan leda till att taket på 25 % överskrids. Den offentliga borgensmannens exponering kan dock undantas från tillämpningen av gränsvärdet för stora exponeringar. 3.2.4. Direktivets krav i fråga om riskhantering hjälper banker som ger mikrokrediter att begränsa sina risker Enligt direktiv 2006/48/EG ska banker som ger mikrokrediter ha infört ett omfattande riskhanteringsförfarande för att identifiera, bedöma, övervaka och kontrollera alla risker de är exponerade för. Sådana krav hjälper mikrolångivarna att skärpa sina interna kontrollramar och utveckla konkreta riskhanteringsfärdigheter och -strategier, som i sin tur kan öka deras trovärdighet och lönsamhet och samtidigt förbättra mikrokreditsektorns finansiella stabilitet. Utvecklingen av ändamålsenliga interna kontrollramar gör också banker som ger mikrokrediter mindre utsatta för kreditrisker, penningtvätt och bedrägerier utförda av anställda. 3.2.5. Enligt direktiv 2006/48/EG ska banker som ger mikrokrediter följa tillsynsreglerna för att mildra likviditetsrisken På tillgångssidan kan banker som ger mikrokrediter sakna en buffert av ointecknade, likvida tillgångar av hög kvalitet så att de kan stå emot en likviditetsstörning, eftersom mikrokrediter ofta inte är likvida och är svåra att omvandla till likvida instrument (genom att utfärda täckta obligationer eller genom värdepapperisering). På skuldsidan kan inlånande institutioner löpa risken att kunderna tar ut sina insatta medel, särskilt om de inte har säker tillgång till likvida medel från andra banker, eller från offentliga eller internationella institutioner. Enligt direktiv 2006/48/EG ska banker, inbegripet sådana som ger mikrokrediter, ha sunda strategier och förfaranden för likviditetshantering, så att de kan identifiera, mäta, övervaka och kontrollera likviditetsrisker i det dagliga arbetet. De ska också ha beredskapsplaner för hantering av likviditetsproblem. 3.2.6. Direktiv 2006/48/EG kan innebära höga administrativa kostnader som kan göra mikrokrediter mindre lockande som bankaffär, samtidigt som direktivet stärker investerarnas förtroende för mikrokreditgivare Tillämpningen av tillsynskraven i direktiv 2006/48/EG kan bli oproportionerligt kostsam både för tillsynsmyndigheter och för banker som ger mikrokrediter, särskilt om bankerna inte medför några allvarliga risker för bank- och betalningssystemen som helhet. Mätt i procent av de totala tillgångarna, blir kostnaderna för att tillämpa tillsynskraven högre ju mindre bankerna är. Detta kan göra mikroutlåning mindre lönsam och mindre attraktiv som bankaffär. Vissa tillsynskrav, särskilt de som har att göra med rapportering enligt försiktighetsprincipen, riskbedömningsförfarandet eller kapitalkraven, kan stå i proportion till dessa institutioners mindre storlek och komplexitet, vilket bidrar till att minska den administrativa bördan. Även om mikrokreditinstituten inte har några betydande systemeffekter i form av finansiell stabilitet, kan en konkurs hos en av dem skada trovärdigheten för de övriga bankerna som tillhandahåller mikrokrediter. Det bör i sig välkomnas att direktivet medför att sannolikheten för att berörda företag ska gå omkull är liten. Dessutom kan banktillsynsreglerna öka investerarnas tilltro till mikrokreditgivare som ett säkert investeringsobjekt. Sådan tilltro kan hjälpa mikrokreditinstitut att mobilisera mer långsiktig finansiering som gör det möjligt för dem att öka sin omfattning och erbjuda sina kunder ett större utbud av tjänster. 4. Slutsatser Europeiska kommissionen ser att det finns ett behov av att främja tillhandahållandet av mikrokrediter och utvecklingen av mikrokreditgivare. Det bör erinras om att Europeiska kommissionen är mycket aktiv på detta område, bland annat genom initiativen Jeremie och Jasmine och det europeiska instrumentet Progress för mikrokrediter för sysselsättning och social delaktighet, som inrättades 2010 i syfte att öka tillgången till mikrokrediter för att minska ungdomsarbetslösheten och hjälpa ungdomar att inrätta eller utveckla egna företag. I detta sammanhang anser varken Europeiska kommissionen eller flera nationella myndigheter att tillsynskraven enligt direktiv 2006/48/EG hindrar utvecklingen av mikrokreditverksamhet. Som nämnts tidigare i denna rapport förefaller dessa tillsynsregler inte vara så negativa för mikrokrediter i EU som fruktat, vilket gör att behovet av att anpassa dem till mikrokrediternas särdrag faller bort. Dessutom för mikrokrediter samman ett stort antal olika aktörer som inte omfattas av liknande lagar eller regler och behandlas mycket olika i olika medlemsstater, beroende landets politik och lagstiftning. Med tanke på denna heterogena situation och avsaknaden av en konsekvent och allmän definition av mikrokrediter skulle alla åtgärder för att ändra tillsynsreglerna eller lagstiftningen kräva noggrant övervägande för att se till att mikrokreditverksamheten faktiskt främjas. Det kan även hävdas att det inte behövs några reformer av tillsynsreglerna om utveckling av mikrokrediter till stor del anses vara påverkad av icke-tillsynsrelaterade faktorer. Det betyder inte att tillsynsreglering inte skulle påverka utvecklingen av sådan verksamhet, utan bara att tillsynsfaktorer inte är avgörande för utvecklingen av mikrokrediter, och att reformer av tillsynsreglerna därför inte är nödvändiga. Ett antal områden utanför tillsynssystemet borde i stället bli föremål för reformer. Ett sätt att öka tillgången på mikrokrediter kan till exempel vara att skapa en gynnsammare miljö för institutioner som är specialiserade på mikrokrediter genom att underlätta deras tillgång till finansieringsmedel. Denna utveckling kan främjas genom ett bredare utbud av lånegarantier, uppmuntran till ett ökat samarbete mellan banker och icke-banker eller ökad finansiell transparens. Enligt denna strategi kan uppförandekoder för frivillig tillämpning, t.ex. sådana som har utfärdats av mikrokreditbranschen under de senaste åren, eller helt nyligen av Europeiska kommissionen[8], bidra till att mikrokreditgivare som följer dessa koder får en högre grad av erkännande och trovärdighet. Översyn av konsumentskyddsmiljön för mikrokrediter, som inte omfattas av direktiv 2006/48/EG, och eventuella lämpliga förbättringar av denna miljö, skulle också kunna få positiva effekter på mikrokreditverksamheten. Slutligen måste man vara mer uppmärksam på den institutionella ramen för egenföretagare och mikroföretag, så att deras chanser till framgång ökar och mikrokrediter blir mer lönsamma. Åtgärder för att förenkla rättsliga och administrativa system eller för att underlätta övergången från arbetslöshet eller socialbidragsberoende till egenföretagande skulle också behöva främjas. [1] Direktiv 200)/111/EG av den 16 september om ändring av direktiven 2006/48/EG, 2006/49/EG och 2007/64/EG vad gäller banker anslutna till centrala kreditinstitut, vissa frågor som gäller kapitalbasen, stora exponeringar, tillsynsrutiner och krishantering. [2] Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/48/EG av den 14 juni 2006 om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut [3] Europeiska kommissionen anger detta belopp i EU:s mikrokreditprogram. [4] Alla exponeringar mot små och medelstora företag, inbegripet mikrokrediter, medför samma riskvikt oavsett motpartens storlek, art (kredit- eller likviditetsfacilitet, personliga lån osv.) eller riskprofil. [5] Mikrokrediter i portföljer bör medföra mindre risker än det vägda genomsnittet för riskerna med de enskilda mikrokrediter som ingår i portföljen om det rör sig om ett stort antal lån och kreditrisken för dessa lån inte förvärras och förbättras samtidigt. [6] Särskilt införandet av den så kallade kapitalbevarande bufferten (2,5 % av riskvägda tillgångar utöver de nuvarande 8 %) som skulle införas successivt mellan 2016 och 2019. [7] Riskvikterna ändras inte i CRD IV/CRR-förslaget. [8] I oktober 2011 lade Europeiska kommissionen fram en omfattande europeisk uppförandekod för tillhandahållandet av mikrokrediter som utvecklats tillsammans med enskilda mikrokreditgivare, banker och deras respektive nationella och europeiska branschorganisationer, tillsynsmyndigheter, forskare och kreditvärderingsinstitut.