[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |

Bryssel den 15.9.2008

KOM(2008) 552 slutlig

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET

enligt artikel 18 i rådets direktiv 2003/48/EG om beskattning av inkomster från sparande i form av räntebetalningar {SEK(2008) 2420}

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET

enligt artikel 18 i rådets direktiv 2003/48/EG om beskattning av inkomster från sparande i form av räntebetalningar

Inledning

I artikel 18 i rådets direktiv 2003/48/EG av den 3 juni 2003 om beskattning av inkomster från sparande i form av räntebetalningar (nedan kallat direktivet ) sägs följande: ” Kommissionen ska vart tredje år till rådet överlämna en rapport om tillämpningen av detta direktiv. På grundval av dessa rapporter ska kommissionen vid behov föreslå rådet de ändringar av detta direktiv som behövs för att bättre sörja för en faktisk beskattning av inkomster från sparande och eliminera oönskade snedvridningar av konkurrensen. "

Denna första rapport bygger på de samråd som hållits med EU-medlemsstaternas skatteförvaltningar, uppgifter från dem avseende de två första beskattningsår som direktivet tillämpats samt undersökningsresultat från en expertgrupp som kommissionen inrättade 2007 för att få råd från de näringsgrenar som berördes eller troligen skulle beröras av direktivet. Närmare upplysningar finns på följande webbadress:

http://ec.europa.eu/taxation_customs/taxation/personal_tax/savings_tax/savings_directive_review/index_en.htm

Rapporten behandlar införlivandet och genomförandet av direktivet och sammanfattar den ekonomiska utvärderingen (närmare upplysningar i kommissionens arbetsdokument SEK(2008)2420) samt kommissionens åsikter om behovet av ändringar.

1. INFÖRLIVANDE OCH GENOMFÖRANDE AV DIREKTIVET

Samtliga medlemsstater har införlivat direktivet och börjat tillämpa genomförandebestämmelserna på de fastställda datumen (den 1 juli 2005 och, i Bulgarien och Rumänien, den 1 januari 2007). Hittills har kommissionen inlett två överträdelseförfaranden beträffande genomförandet av direktivet. En formell underrättelse har skickats där de två berörda medlemsstaterna har uppmanats lämna synpunkter. Ett fall avser ett ofullständigt införlivande av artikel 4.3 enligt vilken subjekt som är betalningsombud enligt artikel 4.2 kan välja, när det gäller tillämpningen av direktivet, att bli behandlade som fondföretag[1]. Det andra fallet handlar om att medlemsstaten inte tillämpar direktivet när den faktiska betalningsmottagaren inte anses ha hemvist. Den berörda medlemsstaten anser att direktivet inte är tillämpligt om den faktiska betalningsmottagaren är undantagen från skatt i hemviststaten. Kommissionen delar inte denna uppfattning.

Kommissionen har övervakat det informationsutbyte som skett med hjälp av ett gemensamt format utgående från OECD:s ”Standard Magnetic Format" och kommunikationskanalen CCN-Mail 2. Samtliga utbyten under 2006 och 2007 skedde i tid och utan tekniska problem. Särskilt under det första året rapporterade medlemsstaterna emellertid vissa svårigheter med att identifiera skattebetalare, till följd av avsaknad av information om deras skatteregistreringsnummer (TIN) eller födelsedatum/födelseort. Kommissionen har underlättat rapporteringen av vissa statistiska uppgifter och hållit möten där skatteförvaltningarna kunnat utbyta erfarenheter med varandra.

2. EKONOMISK UTVÄRDERING

Uppgifter från medlemsstaterna är tillgängliga för andra halvåret 2005 och för 2006. Längre tidsserier, innefattande perioden före direktivets införande, skulle ha gjort det möjligt att bättre bedöma direktivets effekter.

2.1 Uppgifter från deltagande länder

Många länder har tidigare inte behövt samla in och rapportera uppgifter av detta slag, vilket kan förklara varför vissa data saknas, särskilt om informationsutbyte. Dessutom har definitioner avseende databehandling ännu inte överenskommits. Detta har begränsat kommissionens möjligheter att göra en analys.

Det är inte förvånande att de största ekonomier som utbyter uppgifter enligt artiklarna 8 och 9 rapporterar de största beloppen. Förenade kungariket rapporterade 9,1 miljarder euro i utbetalningar för perioden 1 juli 2005–5 april 2006 (utgången av beskattningsåret).

Den största andelen inkomster från källskatt under 2005 och 2006 noterades för Schweiz och Luxemburg, som svarade för mer än 45 % respektive 22 % av de totala inkomsterna. Under beskattningsåren 2005 och 2006 var Tyskland (192,7 miljoner euro) och Italien (112,9 miljoner euro) de största mottagarna av inkomster från källskatt. Belgien mottog mer än 71 miljoner euro, huvudsakligen från Luxemburg (74 % av det sammanlagda beloppet).

2.2 Resultat från datakällor

Banken för internationell betalningsutjämning (BIS) samlar in uppgifter om bankers finansiella utlandsställning från omkring 40 rapporterande länder. BIS har tillhandahållit för allmänheten ej tillgängliga uppgifter om bilaterala gränsöverskridande lån och insättningar för sina rapporterande länder (endast Singapore och Macao vägrade att lämna sina bilaterala uppgifter) för perioden 2000–2007. Länderna delades in i tre kategorier: länder som tillämpar källskatt enligt direktivet och därtill anknutna avtal, länder som tillämpar informationsutbyte enligt dessa regler och tredjeländer. Även om det finns strukturella avbrott i uppgifterna kan det sägas att andelen för de länder som tillämpar källskatt av den sammanlagda inlåningen minskade från 35 % till 29,3 % från mitten av 2003 till mitten av 2005, men att andelen stabiliserades efter direktivets införande. Länder som tillämpar informationsutbyte har en högre andel inlåning i banker jämfört med i enheter utanför banksektorn[2] och deras andel av inlåningen utanför banksektorn har minskat något, även om detta inträffade innan direktivet trädde i kraft.

De Eurostat-uppgifter som analyserats innefattar sammanlagda ränteinkomster uppdelade på mottagare i 20 EU-medlemsstater under perioden 2000–2006. Återigen visar analysen inte någon avgörande förändring efter det att direktivet genomförts. Hushållens andel av de sammanlagda ränteinkomster som mottagits av fysiska personer och företag har minskat, men detta beror huvudsakligen på en ökning av de finansiella företagens inkomster. Andelen ränteinkomster av hushållens sammanlagda kapitalinkomster har också minskat till förmån för utdelningar, men detta kunde observeras redan 2000.

Slutligen visar de tillgängliga uppgifter om fondföretag respektive icke-fondföretag[3] mellan 2002 och 2007 som lämnats av European Fund and Asset Management Association att deras andel låg kvar på en konstant nivå på 78 % respektive 22 %. Den enda märkbara utvecklingen är en gradvis minskning av andelen fondföretag som investerar i obligationer från 29 % till 19,5 %, huvudsakligen till förmån för de som investerar i aktiekapital. Även detta kunde observeras innan direktivet infördes.

3. MÖJLIGA FÖRBÄTTRINGAR

Direktivet har uppnått sina mål inom ramen för sitt tillämpningsområde. Det har också haft indirekta, icke-mätbara positiva resultat i form av förbättringar av skattebetalarnas efterlevnad av sina skyldigheter att deklarera ränteinkomster. Översynen visar dock att direktivet i nuläget inte har en så bred täckning som målsättningen var enligt rådets enhälliga slutsatser av den 26 och 27 november 2000.

Kommissionen förespråkar således vissa ändringar i syfte att ta itu med följande problem:

Verkligt ägande.

Definition av betalningsombud.

Behandling av finansiella instrument som är likvärdiga med dem som redan uttryckligen täcks av direktivet.

Förfarandeaspekter.

I kommissionens arbetsdokument SEK(2008) 559 ”Förbättring av den nuvarande täckningen för rådets direktiv 2003/48/EG om beskattning av inkomster från sparande i form av räntebetalningar” (nedan kallat arbetsdokumentet ), samt annat material som finns på den webbadress som nämns i inledningen, kompletteras nedanstående analys.

3.1 Verkligt ägande och betalningar till enheter och konstruktioner etablerade i eller utanför EU

I linje med direktivets yttersta mål behandlar artiklarna 1 och 2 bara räntebetalningar till förmån för fysiska personer och inte betalningar till juridiska enheter och konstruktioner. Detta tillämpningsområde kan ge fysiska personer med hemvist i EU möjligheter att kringgå direktivet genom att använda en juridisk person eller konstruktion som träder emellan.

Som det förklaras i avsnitt 2.1 i arbetsdokumentet framstår en urskillningslös utvidgning av direktivet till att omfatta samtliga betalningar till juridiska enheter och konstruktioner etablerade i andra medlemsstater inte som en lämplig lösning. För att uppnå direktivets yttersta mål krävs att man känner till både den fysiska person som är faktisk betalningsmottagare och dennes hemviststat. En sådan utvidgning skulle dessutom inte vara till någon hjälp i de fall den fysiska personen med hemvist i EU investerar genom en juridisk person eller konstruktion som etablerats i ett land utanför EU:s jurisdiktion (där ränteinkomster kanske beskattas lågt eller inte alls).

En mera effektiv lösning i linje med direktivets nuvarande tillämpningsområde och yttersta mål skulle vara att kräva att betalningsombud, när det inte medför orimliga bördor, ska använda redan tillgänglig information om den eller de faktiska betalningsmottagarna för en betalning som görs till en juridisk person eller konstruktion (”genomlysning”). Detta påminner om vad som redan krävs enligt artikel 2.2 för betalningar till fysiska personer som såvitt känt inte är faktiska betalningsmottagare. Användbara indikatorer är de åtgärder för att efterleva ”krav på kundkontroll” som finansiella institut och yrkesutövare i EU måste vidta för att bidra till kampen mot penningtvätt[4]. I dessa krav anges praktiska kriterier som dessa institut och yrkesutövare ska tillämpa för att identifiera den fysiska person på vars vägnar ett företag eller annan juridisk enhet eller konstruktion utför en transaktion.

Det bör inte desto mindre noteras att dessa kriterier inte alltid är relevanta när det gäller att identifiera den faktiska betalningsmottagaren enligt direktivet. När i EU etablerade ekonomiska aktörer betalar ränta till andra ekonomiska aktörer (enheter eller konstruktioner) som också är etablerade i EU och följaktligen ingår i definitionen av ”betalningsombud”, framstår ett klargörande av definitionen av betalningsombud och deras skyldigheter (se avsnitt 3.2) som en mera pålitlig och väl avvägd lösning än att bara använda en metod med ”genomlysning” som baseras på ”krav på kundkontroll”. En selektiv tillämpning av metoden med ”genomlysning” skulle emellertid kunna övervägas för betalningar till specifika kategorier av juridiska enheter och konstruktioner som är etablerade i sådana utvalda jurisdiktioner utanför EU som betalningsmottagare med hemvist i EU sannolikt skulle använda för skatteundandragande. En förteckning över sådana jurisdiktioner och deras relevanta enheter och konstruktioner skulle då tas upp i en bilaga till direktivet. Förfaranden för att anpassa bilagan till nya framväxande behov skulle föreskrivas.

Parallellt med en sådan selektiv tillämpning av metoden med genomlysning skulle det vara värt att klargöra skyldigheterna för ekonomiska aktörer i EU när de är medvetna om att en räntebetalning till en aktör etablerad utanför den territoriella räckvidden för direktivet (och därtill anknutna avtal) görs till förmån för en fysisk person som de vet har hemvist i en annan EU-medlemsstat och som kan betraktas som deras kund. Detta skulle också hjälpa till att förebygga ett potentiellt missbruk av de finansiella institutens internationella nätverk (filialer, dotterbolag, närstående bolag eller holdingbolag) i syfte att kringgå direktivet (och avtalen).

3.2 Definition av betalningsombud

Erfarenheterna hittills väcker frågor om huruvida definitionen av betalningsombud i artikel 4 är lämplig. Även om det breda begreppet ” ekonomisk aktör som betalar ränta eller sörjer för att ränta betalas till förmån för den faktiska betalningsmottagaren ” enligt punkt 1 har visat sig vara relativt väl förstått och inte verkar behöva ändras i betydande utsträckning, bortsett från ett klargörande av dessa ombuds skyldigheter i samband med betalningar till parter utanför EU (se sista stycket i avsnitt 3.1), verkar det ytterligare begreppet ”betalningsombud när man mottar betalning”, som utvecklas i punkterna 2–5 i samma artikel, ha skapat mera osäkerhet. Samtidigt som det vållar kostnader för ekonomiska aktörer i EU har det inte genererat alla de resultat som medlemsstaterna förväntade sig. Vissa ekonomiska aktörer, särskilt banker, har begärt att detta begrepp avskaffas.

Utan alternativa mekanismer som täcker betalningar till mellanliggande strukturer inom EU (som en utvidgad metod med genomlysning, se avsnitt 3.1 tredje stycket), skulle detta dock kunna uppmuntra fysiska personer som är faktiska betalningsmottagare att använda sådana strukturer i stor omfattning för att kringgå direktivet. Nyligen förekommande fall med skatteundandragande, som involverar länder utanför EU som redan samarbetar med EU vid beskattning av sparande, har visat att när begreppet ”betalningsombud när man mottar betalning” inte genomförs konsekvent skapas utrymme för missbruk och snedvridningar. Investmentföretag som är reglerade på EU-nivå och vars inkomster beaktas vid tillämpningen av direktivet (artikel 6) skulle kunna ställas inför illojal konkurrens från andra mellanliggande investeringsstrukturer som faktiskt utesluts från huvuddefinitionen av betalningsombud i artikel 4.1, eftersom betalningar som görs av dem inte i juridisk mening definieras som räntebetalningar, även om de genereras av investeringar i fordringar.

Snarare än att överge begreppet ”betalningsombud när man mottar betalning” skulle kommissionen vilja föreslå att detta begrepp klargörs, så att det tillämpas konsekvent. En framkomlig väg skulle kunna vara att gå från det nuvarande synsättet – där huvudfokus sätts på de ekonomiska aktörer i tidigare led som betalar ränta till berörda subjekt – till ett synsätt som baseras på en ”positiv” definition av de mellanliggande strukturer som ska åläggas skyldigheter att agera som ”betalningsombud när man mottar betalning”.

Genom detta synsätt klargörs att dessa mellanliggande strukturer måste tillämpa direktivets bestämmelser när någon av deras faktiska betalningsmottagare är en fysisk person med hemvist i en annan EU-medlemsstat. Detta skulle ske när dessa strukturer mottar varje typ av räntebetalning enligt definitionen i artikel 6 från varje typ av ekonomisk aktör i tidigare led , inte bara de som är etablerade i andra medlemsstater (artikel 4.2 sista meningen) eller i samma medlemsstat (artikel 4.4) utan också de som är etablerade utanför EU. Detta skulle förbättra direktivets effektivitet och skyddet av rättvis konkurrens mellan ekonomiska aktörer i tidigare led inom och utanför EU.

För att undvika marknadsstörningar bör en ”positiv” definition av de strukturer som agerar som ”betalningsombud när man mottar betalning” baseras på strukturernas väsentliga egenskaper snarare än deras rättsliga form. De avgörande kriterierna bör inte bygga på huruvida strukturen är en juridisk konstruktion eller enhet eller huruvida status som juridisk person föreligger. Med tanke på direktivets mål förespråkar kommissionen en definition som omfattar samtliga enheter och konstruktioner som inte beskattas för sina inkomster, däribland inkomster som omfattas av artikel 6, enligt de allmänna regler om direkt beskattning som tillämpas i den medlemsstat där enheten eller konstruktionen har sin huvudsakliga företagsledning och där hemvist kan anses föreligga. Enbart följande enheter eller konstruktioner bör uteslutas:

Investmentföretag som omfattas av artikel 6.

Pensionsfonder och tillgångar knutna till livförsäkringsavtal.

Enheter och konstruktioner som inrättats enbart för välgörande ändamål.

Möjligheten enligt artikel 4.3 att bli behandlad som ett investmentföretag enligt artikel 6 skulle behållas endast för de enheter och konstruktioner vars tillgångar eller inkomster vid tidpunkten för mottagandet av betalningen i juridisk mening inte kan hänföras till någon faktisk betalningsmottagare. Om de inte utnyttjar denna möjlighet kan de tvingas agera som ”betalningsombud när man mottar betalning” och behandla de fysiska personer som bidragit till deras tillgångar som faktiska betalningsmottagare.

En ”positiv” förteckning som för varje medlemsstat tar upp de kategorier av enheter och konstruktioner som ska betraktas som "betalningsombud när man mottar betalning" skulle bifogas direktivet, och förfaranden skulle anges för att anpassa denna bilaga till nya framväxande behov. De nuvarande skyldigheterna för ekonomiska aktörer i tidigare led enligt artikel 4.2 sista meningen (och artikel 11.5) skulle behållas bara i fråga om räntebetalningar till sådana enheter och konstruktioner i andra medlemsstater som, med beaktande av deras hemviststat, innefattas i denna ”positiva” förteckning. Förteckningen skulle emellertid bara vara vägledande för de medlemsstater där de enheter och konstruktioner som motsvarar definitionen av ”betalningsombud när man mottar betalning” har hemvist: dessa medlemsstater bör vidta nödvändiga åtgärder för att se till att samtliga sådana enheter och konstruktioner iakttar sina skyldigheter, oavsett om de inkluderas i den positiva förteckningen och oavsett den information som faktiskt mottas från utländska ekonomiska aktörer i tidigare led.

3.3 Inkomster som ingår i tillämpningsområdet

Direktivet är i enlighet med sin titel och ingress i huvudsak inriktat på att sörja för beskattning av inkomster från sparande i form av ränta , som beskattas enligt tämligen likartade kriterier i samtliga medlemsstater. När rådet antog sina slutsatser den 26 och 27 november 2000 avseende direktivets väsentliga innehåll erkändes i praktiken att det inte skulle vara ändamålsenligt att hålla sig till en formell definition av räntebetalningar och att en formell definition skulle kunna medföra icke-önskvärda snedvridningar av konkurrensen mellan direkta och indirekta investeringar i fordringar. Utöver artikel 6.1 a och b i direktivet, där ränta definieras som inkomster härrörande från fordringar i enlighet med artikel 11 i OECD:s modellavtal för skatter på inkomst och kapital, beslutades följaktligen att definitionen skulle utvidgas till att omfatta ränteinkomster som erhålls genom vissa investeringsinstrument (artikel 6.1 c och d).

När direktivet började tillämpas 2005 var det uppenbart att ytterligare förbättringar skulle behövas för att ta hänsyn till utvecklingen av sparformer och investerares beteende. De nationella skattesystemen har också utvecklats under tiden för att närma behandlingen av inkomster från vissa typer av innovativa finansiella produkter till behandlingen av ränteinkomster från fordringar.

Det ursprungliga valet att utesluta alla innovativa finansiella produkter från direktivets tillämpningsområde (ekofinrådets slutsatser i maj 1999 och november 2000) åtföljdes av ett uttryckligt uttalande att denna fråga borde undersökas på nytt i samband med den första översynen av direktivet. Det behöver klargöras vilka finansiella instrument som ska inbegripas i direktivets tillämpningsområde och det behövs konsekventa och enkla lösningar. Syftet bör vara att finna en definition som täcker alla värdepapper som är likvärdiga med fordringar, så att direktivet är effektivt i en föränderlig miljö och för att förebygga marknadsstörningar.

Det verkar inte vara praktiskt genomförbart att i en bilaga till direktivet ta upp en förteckning över berörda typer av instrument. I stället bör man i artikel 6.1 fastställa kriterier som gör det möjligt för betalningsombud att identifiera vilka instrument som omfattas av direktivet. Eftersom betalningsombuden ofta inte känner till instrumentens tekniska egenskaper, exempelvis deras sammansättning eller kopplingen mellan deras resultat och inkomster från fordringar, bör praktiska kriterier för att utvidga direktivets tillämpningsområde till att omfatta värdepapper som är likvärdiga med fordringar snarare hänvisa till hur investerarna ser på dessa värdepapper. Man kan rimligen anta att en enskild investerare med fordringar kommer att likställa sådana värdepapper vars risk är känd till följd av det prospekt eller de andra obligatoriska uppgifter som betalningsombud måste lämna till investerare och inte är högre än risken med fordringar. Detta innebär att man i direktivets tillämpningsområde inbegriper alla inkomster från värdepapper där kapitalet är helt eller nästan helt skyddat och avkastningen fastställd i förväg, samtidigt som man betänker att dessa värdepapper, även om de ur investerarnas synvinkel i princip är likvärdiga med fordringar, inte behöver bygga på fordringar utan exempelvis kan baseras på avkastning från aktier.

Parallellt med omprövningen av behandlingen av innovativa finansiella produkter kan andra förbättringar av den nuvarande definitionen av räntebetalningar övervägas när det gäller investmentföretag som tekniskt definieras som företag för kollektiva investeringar (artikel 6.1 c och d i direktivet).

I fråga om företag för kollektiva investeringar som är etablerade i EU täcker artikel 6 i direktivet nu uttryckligen bara inkomster som erhålls genom fondföretag (se fotnot 1). Andra arrangemang för kollektiva investeringar som auktoriserats enligt medlemsstaternas nationella system och som i EU är kända som icke-fondföretag fångas inte upp helt av direktivet. Behandlingen av dem varierar beroende på om de är icke-fondföretag med status som juridisk person (associationsrättsliga fonder) eller icke-fondföretag utan status som juridisk person (icke-bolagsetablerade eller ”kontraktsrättsliga” fonder och förvaltningsfonder osv.). Den första gruppen behöver inte fullgöra skyldigheterna enligt direktivet, medan kontraktsrättsliga icke-fondföretag omfattas av direktivet som ”betalningsombud när man mottar betalning” (artikel 4.2). Detta leder till en osymmetrisk behandling av fondföretag och kontraktsrättsliga icke-fondföretag å ena sidan, och å andra sidan associationsrättsliga icke-fondföretag. Att behandlingen i skattehänseende mellan olika kategorier av investmentföretag i EU skiljer sig åt är inte i den inre marknadens intresse och var inte heller avsikten enligt ekofinrådets slutsatser i november 2000, då direktivets väsentliga innehåll lades fast. Detta skulle kunna motivera en ändring av artikel 6.1 c och d i direktivet i syfte att ersätta hänvisningen till direktiv 85/611/EEG med en hänvisning till registreringen av företaget i någon medlemsstat. Hela den grupp av arrangemang för kollektiva investeringar som lämpligen skulle kunna inbegripas i direktivets tillämpningsområde behöver emellertid identifieras och definieras noggrant, och de praktiska konsekvenserna av en sådan utvidgning bör också undersökas.

När det gäller fonder etablerade utanför EU är det i nuläget inte klart huruvida uttrycket ”företag för kollektiva investeringar etablerade utanför det territorium” innefattar samtliga investmentföretag oavsett vilka föreskrifter som gäller för dem och hur de är placerade i förhållande till investerarna. En lämplig lösning skulle kunna vara att förbättra denna definition med hjälp av kriterier som är gemensamma med länder utanför EU och som skulle säkerställa att ränteinkomster som kanaliseras genom dessa instrument beaktas korrekt, oavsett deras geografiska läge. Den befintliga OECD-definitionen av kollektiva investmentföretag och investeringssystem framstår som en god grund för en möjlig ändring av artikel 6, eftersom den inbegriper varje gemensamt investeringsinstrument, oavsett rättslig form, och är enkel och tillräckligt bred för att minimera risken för kringgående.

Några medlemsstater har begärt att direktivets tillämpningsområde utvidgas mera radikalt till att omfatta alla typer av investeringsinkomster, men detta synsätt delas i nuläget inte av många. Av de skäl som anges i arbetsdokumentet är detta direktiv förmodligen inte den lämpligaste ramen för att förbättra samarbetet mellan skattemyndigheter i fråga om betalning av utdelningar och i fråga om kapitalvinster från spekulativa finansiella instrument som inte tillhandahåller ett omfattande kapitalskydd. Lösningar som enbart baseras på informationsutbyte verkar också vara mera lämpliga i syfte att garantera att vare sig dubbelbeskattning eller skatteflykt förekommer i samband med livförsäkringsavtal och pensioner. Till dess att sådana lösningar enbart baserade på informationsutbyte börjar fungera till fullo mellan samtliga medlemsstater kan det emellertid vara värt att överväga övergångsbestämmelser som utvidgar direktivets tillämpningsområde till att åtminstone inbegripa förmåner av livförsäkringsavtal som inte tillhandahåller någon omfattande täckning av biometrisk risk, vars resultat är strikt begränsat till inkomster från fordringar eller likvärdiga inkomster som omfattas av artikel 6 och som har egenskaper (särskilt likviditet) som gör att de kan marknadsföras som ersättningsprodukter till företag för kollektiva investeringar.

3.4. Andra förbättringar

För att förbättra direktivets effektivitet finns det också några mer förfarandeinriktade aspekter där erfarenheterna visar att det är önskvärt att förbättra direktivet. Detta gäller följande:

– Identifiering av faktiska betalningsmottagare (artikel 3).– Vissa förfarandeinslag när det gäller att definiera räntebetalningar (artikel 6).– Betalningsombudets skyldighet att lämna uppgifter (artikel 8).– Undantag från källskatteförfarandet (artikel 13).– Vissa kompletteringar av artikel 18 (översyn) i fråga om statistiska uppgifter från medlemsstaterna.

När det gäller artikel 3 bör tre förbättringar ske. Den första skulle bestå i en regelbunden uppdatering av uppgifterna om den faktiska betalningsmottagarens fasta adress i syfte att fastställa dennes hemvist vid tillämpningen av direktivet, i det att betalningsombud ska använda ”den bästa information som är tillgänglig för dem på dagen för en betalning”. Detta skulle inkludera uppgifter som krävs för bekämpning av penningtvätt eller annan bevisning som överenskoms mellan medlemsstaterna genom samrådsförfaranden. För det andra skulle betalningsombud kunna få skyldighet att ersätta denna minimimetod i form av ”fast adress” med en metod som baseras på officiella bevis för skatterättslig hemvist i ett visst land när sådana bevis frivilligt har tillhandahållits betalningsombudet av den faktiska betalningsmottagaren, oavsett om det gjorts för tillämpningen av direktivet eller för andra ändamål. En tredje förbättring skulle kunna bestå i en uppräkning av de villkor enligt vilka betalningsombud ska begära skatteregistreringsnummer från de faktiska betalningsmottagarna, genom att man till direktivet bifogar en förteckning över de medlemsstater som utfärdar ett skatteregistreringsnummer till fysiska personer som har hemvist hos dem och över de officiella dokument där detta skatteregistreringsnummer nämns (samt skatteregistreringsnumrets format för att undvika misstag).

En förfarandeaspekt i artikel 6 som behöver studeras är hur man ska skapa förutsättningar för en tillförlitlig tillämpning av hemlandsregeln . Detta är nödvändigt för att betalningsombud ska kunna tillämpa direktivet på inkomster från företag för kollektiva investeringar som är etablerade i andra länder. Alla de villkor som en medlemsstat fastställer för sina företag bör vara bindande för övriga medlemsstater. För att få en mera konsekvent tillämpning skulle några godtagbara kriterier för viktning av ett företags tillgångar kunna överenskommas. En överenskommen förteckning över pålitliga datatillhandahållare skulle kunna bifogas direktivet och ett förfarande för uppdatering av förteckningen anges. Dessa datatillhandahållare bör i synnerhet kunna garantera tillförlitligheten hos uppgifter om företag som är etablerade utanför EU.

Artikel 8 bör förbättras i två avseenden. För att skingra den nuvarande osäkerheten beträffande behandlingen av gemensamma konton och fall med flera faktiska betalningsmottagare kunde för det första betalningsombuden ombes lämna vissa ytterligare uppgifter om en betalning (huruvida det rapporterade beloppet är det fulla beloppet, den faktiska andel som tillfaller den faktiska betalningsmottagaren eller en likvärdig andel). För det andra bör man åtgärda den nuvarande begränsningen i artikel 8.2, enligt vilken medlemsstaterna inte behöver skilja mellan de belopp som avser ränteinslaget i en betalning och de belopp som avser hela inkomsten vid en försäljning, inlösen eller återbetalning av en fordran eller andelar i fondföretag. Denna bristfälliga detaljnivå undergräver värdet av den information som utbyts och ökar den administrativa bördan för den faktiska betalningsmottagarens hemviststat på ett sätt som inte står i proportion till den börda som betalningsombudet och dess etableringsstat skulle ha för att lämna mera detaljerad information. Det gör det också svårare att mäta direktivets effektivitet.

I fråga om artikel 13 skulle kommissionen vilja föreslå rådet att man undersöker om förfarandet för undantag från källskatt på grundval av ett intyg från den faktiska betalningsmottagaren skulle kunna avskaffas. Detta förfarande medför att den faktiska betalningsmottagarens hemviststat får mindre detaljinformation och är mindre praktiskt för denna än det alternativa förfarandet med frivilligt yppande och utbyte av information. Den ytterligare bördan för skatteförvaltningen i betalningsombudets stat i form av en obligatorisk tillämpning av detta andra förfarande framstår som motiverad. Tillämpningen av intygsförfarandet kan också väcka frågor om förenligheten med principen om kapitalets fria rörlighet, exempelvis för att det försvårar för EU-medborgare med skatterättslig hemvist utanför EU att undvika källskatt som de inte kan få avräknad eller återbetalad.

Slutligen skulle artikel 18 kunna kompletteras med en skyldighet för medlemsstaterna att inom vissa tidsramar meddela varandra och kommissionen vissa viktiga statistiska uppgifter, så att man kan göra en heltäckande bedömning av direktivets effektivitet. Detta skulle kunna ske genom vissa ytterligare, men proportionella, krav på betalningsombud att lämna några ytterligare uppgifter till skatteförvaltningarna (t.ex. om antalet faktiska betalningsmottagare som omfattas av källskatt enligt direktivet).

[1] Företag för kollektiva investeringar i överlåtbara värdepapper, auktoriserade enligt direktiv 85/611/EEG.

[2] Med banker avses här insättningar av banker och med enheter utanför banksektorn avses insättningar av andra aktörer, däribland fysiska personer och företag.

[3] Företag för kollektiva investeringar i överlåtbara värdepapper, som inte är auktoriserade enligt direktiv 85/611/EEG.

[4] Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/60/EG av den 26 oktober 2005 om åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används för penningtvätt och finansiering av terrorism.