MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET enligt artikel 251.2 andra stycket i EG-fördraget om den gemensamma ståndpunkt som rådet antog den 21 maj 1999 inför antagandet av Europaparlamentets och rådets direktiv om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon samt om ändring av direktiv 73/239/EEG och 88/357/EEG (Fjärde direktivet om motorfordonsförsäkring)

BAKGRUND

* Den 10 oktober 1997 antog kommissionen ett förslag till direktiv om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon samt om ändring av direktiv 73/239/EEG och 92/49/EEG (Fjärde direktivet om motorfordonsförsäkring) [1]. Förslaget överlämnades till Europaparlamentet och rådet i en skrivelse av den 13 oktober 1997.

[1] EGT C 343, 13.11.1997, s. 11.

* Vid sin 353:e plenarsession den 25 mars 1998 gjorde Ekonomiska och sociala kommittén ett positivt yttrande [2] (enhälligt) om förslaget till direktiv och föreslog vissa ändringar.

[2] EGT C 157, 25.5.1998, s. 6.

* Vid sin plenarsession den 16 juli 1998 antog Europaparlamentet en lagstiftningsresolution med parlamentets yttrande [3] om kommissionens förslag till direktiv.

[3] EGT C 292, 21.9.1998, s. 123.

* Den 31 mars 1999 antog kommissionen ett ändrat förslag till direktiv [4] mot bakgrund av Europaparlamentets och Ekonomiska och sociala kommitténs yttranden.

[4] KOM(1999) 147 slutlig.

* Vid sin 2180:e session den 21 maj 1999 antog rådet den gemensamma ståndpunkt som är föremål för detta meddelande.

SYFTET MED KOMMISSIONENS FÖRSLAG

* Huvudsyftet med förslaget är att förbättra den aktuella situationen när det gäller att begära ersättning vid skada för personer som tillfälligt har varit i en annan medlemsstat än den där de är bosatta ("besökare") och som har lidit förlust eller skada i den medlemsstaten och denna förlust eller skada har orsakats av ett fordon som är registrerat och försäkrat i en annan medlemsstat än den där de är bosatta.

* Genom direktivet kommer ett kryphål i de så kallade motorfordonsförsäkringsdirektiven (72/166/EEG [5], 84/5/EEG [6], 90/232/EEG [7] och 90/618/EEG [8] - det första, andra respektive tredje motorfordonsförsäkringsdirektivet och "motorfordonstjänstedirektivet") att täppas till: i inget av dem togs särskild hänsyn till de skadelidande som under tillfällig vistelse i en annan medlemsstat lidit skada där genom ett fordon som är registrerat och oftast försäkrat i den medlemsstaten. Från rättslig synpunkt omfattas dessa skadelidande av det nuvarande systemet med grönt kort. I praktiken har de dock stora problem att få ersättning eller ens ett motiverat svar på deras begäran från den ansvariga partens försäkringsföretag.

[5] Rådets direktiv 72/166/EEG av den 24 april 1972 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet.

[6] Rådets andra direktiv 84/5/EEG av den 30 december 1983 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om ansvarsförsäkring för motorfordon.

[7] Rådets tredje direktiv 90/232/EEG av den 14 maj 1990 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon.

[8] Rådets direktiv 90/618/EEG av den 8 november 1990 om ändring, särskilt såvitt avser ansvarsförsäkring för motorfordon, av direktiv 73/239/EEG och direktiv 88/357/EEG, vilka avser samordning av lagar och andra författningar angående annan direkt försäkring än livförsäkring.

KOMMENTARER TILL DEN GEMENSAMMA STÅNDPUNKTEN

Allmänna synpunkter

I den gemensamma ståndpunkt som rådet antagit behålls det viktigaste i kommissionens ursprungliga förslag. Kommissionen samtycker till de ändringar som rådet gjort och anser att de kommer att förbättra lagtextens kvalitet.

I den gemensamma ståndpunkten beaktas ett stort antal ändringar som parlamentet begärt vid dess första behandling och som kommissionen godtagit i sitt ändrade förslag. I detta sammanhang motsvarar den i betydande utsträckning kommissionens ändrade förslag.

På en punkt skiljer sig den gemensamma ståndpunkten från parlamentets yttrande. Det gäller parlamentets ändringsförslag 15, vilken skulle ha inneburit att direktivets omfattning i betydande utsträckning utvidgats genom att dess tillämpningsområde skulle ha utvidgats till olycksfall som inträffar utanför den medlemsstat där den skadelidande är bosatt, även inberäknat olyckor som inträffar i tredje land. Detta ändringsförslag, som varken kommissionen eller rådet har kunnat acceptera, skulle ha gett upphov till många praktiska problem, även om alla de faktorer (i vilken medlemsstat den skadelidande är bosatt, i vilken medlemsstat olyckan inträffade, i vilken medlemsstat försäkringsgivaren har sitt säte) som styr de i direktivet föreslagna organens agerande (skaderegleringsrepresentant, informationsorgan, skadeersättningsorgan) endast berör EG-medlemsstater. Det kan inte accepteras av följande praktiska skäl:

- För det första uppstår problem med tillämplig lagstiftning. Eftersom den tillämpliga lagstiftningen i de flesta fall kommer att vara lagstiftningen i den medlemsstat där olyckan inträffade, skulle införandet av den av Europaparlamentet begärda ändringen innebära att det inte skulle vara tillräckligt för skaderegleringsrepresentanten att känna till grundprinciperna i motorfordonsförsäkringslagstiftningen i de 15 medlemsstaterna, utan denne skulle också behöva göra ytterligare efterforskningar från fall till fall beträffande lagstiftningen i vilket tredje land som helst varje gång ett sådant fall aktualiserades. Detta förutsätter ytterligare infrastruktur, vilket skulle leda till högre kostnader för försäkringsbranschen och till att det skulle ta relativt lång tid att reglera den skadelidandes ersättningskrav.

- För det andra kan problem uppstå i samband med tilldelningen av jurisdiktion och de nationella domstolarnas behörighet att slita tvister i de fall problemen inte kan lösas utanför det rättsliga systemet utan måste avgöras i domstol.

Rådet har därutöver fört in andra ändringar för att göra förslaget tydligare och mer sammanhängande och för att göra vissa aspekter explicita som enbart var implicita i det ursprungliga förslaget. I de flesta fall har rådet gjort textmässiga förtydliganden eller mindre ändringar som är förenliga med den allmänna inriktningen på Europaparlamentets ändringsförslag och kommissionens ändrade förslag. Kommissionen samtycker till alla rådets ändringar.

De viktigaste ändringarna i den gemensamma ståndpunkten jämfört med det ursprungliga förslaget och det ändrade förslaget kommenteras i detalj nedan. De som motsvarar de ändringar som parlamentet begärt analyseras i avsnitt 3.2 och andra ändringar som rådet infört analyseras i avsnitt 3.3.

Ändringar som syftar till att beakta parlamentets ändringsförslag

Skäl 5 och 6 i den gemensamma ståndpunkten

Hänvisningar till "grönt kort"-systemets funktion och brister görs i texten, vilket innebär att parlamentets ändringsförslag 1 och 2 har förts in. Att dessa två nya skäl införs gör det lättare att förstå att det trots att det redan finns ett skaderegleringssystem på plats fortfarande återstår några ytterligare praktiska problem att lösa. Detta är exakt samma text som i det ändrade förslaget.

Skäl 7 i den gemensamma ståndpunkten

Texten har förbättrats så att parlamentets ändringsförslag 3 beaktas och är mycket lik texten i kommissionens ändrade förslag.

Skäl 8 i den gemensamma ståndpunkten

Ordalydelsen i det engelska originalet har förbättrats (begreppet "victim" har ersatts med begreppet "injured party" enligt Europaparlamentets ändringsförslag 4 - termen har också ändrats i alla andra skäl och i direktivets bestämmelser; hänvisning till begreppet "förlust eller skada" görs) för att direktivet skall överensstämma med tidigare direktiv (artikel 1.2 i direktiv 72/166/EEG). [Översättarens anmärkning: Denna ändring föranleder inga ändringar i den svenska versionen.]

Skäl 9 i den gemensamma ståndpunkten

Parlamentets ändringsförslag 9 införlivas i texten. Därmed markeras behovet av att införa en möjlighet för den skadelidande att göra direktanspråk hos försäkringsgivaren, vilket skapar en rättslig koppling mellan den skadelidande och försäkringsgivaren.

Skäl 10 och 11 i den gemensamma ståndpunkten

Parlamentets ändringsförslag 5 och 6 införlivas i texten, där det bland annat hänvisas till principen att skadan regleras genom skaderegleringsrepresentanten och de fördelar detta innebär. Detta är samma text som i det ändrade förslaget, bortsett från en språklig ändring: termen "försäkringsgivare" har bytts ut mot termen "försäkringsföretag" för att direktivet skall överensstämma med andra direktiv i försäkringssektorn. Denna term har också bytts ut i alla andra skäl och i direktivets bestämmelser.

Skäl 12 i den gemensamma ståndpunkten

Parlamentets ändringsförslag 7 införlivas i texten, där det klart anges att införandet av ett system med skaderegleringsrepresentanter inte påverkar bestämmelserna i tillämplig lagstiftning eller domstolarnas behörighet.

Skäl 14 i den gemensamma ståndpunkten

Texten har ändrats för att en del av de ändringar som föreslås i ändring 10 skall beaktas (förenkling av den text där krav på en skaderegleringsrepresentant för att erhålla ett för hela gemenskapen giltigt verksamhetstillstånd föreskrivs). Beskrivningen av skaderegleringsrepresentantens befogenheter har också förbättrats. Även i den ändrade ordalydelsen anges att skaderegleringsrepresentanten företräder försäkringsföretaget inför domstol. Även om den skadelidande - enligt de nuvarande bestämmelserna i internationell privaträtt om domstolarnas behörighet - inte kan väcka talan mot skaderegleringsrepresentanten i det medlemsland där han eller hon är bosatt, kan det inte uteslutas att detta område kommer att utvecklas ytterligare (genom eventuella ändringar av Brysselkonventionen).

Skäl 17 och 18 i den gemensamma ståndpunkten

Ordalydelsen har ändrats för att beakta innehållet i ändringsförslag 26 och 27 om tillämpning av skärpta påföljder om försäkringsgivaren inte lämnar ett motiverat svar inom en viss tid. Påföljdernas natur har specificerats. De måste vara systematiska och effektiva. När det gäller innehållet i påföljderna hänvisas nu tydligt både till ekonomiska och likvärdiga administrativa påföljder. En uppräkning av ett stort antal kännbara administrativa påföljder har införts i skäl 17. I skäl 18 hänvisas nu till ytterligare civilrättsliga ekonomiska påföljder i form av ränta vid försenad betalning. Skälet har anpassats så att det stämmer överens med den ändrade ordalydelsen i artikel 4.4 i den gemensamma ståndpunkten. Samma synsätt har också anlagts i kommissionens ändrade förslag (skäl 10 och 10 a [nytt]; artikel 3.6).

Skäl 19, 20 och 21 i den gemensamma ståndpunkten

Ordalydelsen i skäl 19 har förbättrats på det sätt som parlamentet föreslår (ändringsförslag 12). Skäl 11 i det ursprungliga och ändrade förslaget från kommissionen har delats in i två nya skäl (skäl 19 och 20 i den gemensamma ståndpunkten) för att förbättra utformningen och underlätta förståelsen av texten. Vissa förtydliganden om insamling av uppgifter om försäkringsskyddets upphörande, vilket inte nödvändigtvis behöver sammanfalla med försäkringsavtalets ursprungliga giltighetstid, har lagts till i skäl 20. I skäl 21 har texten kompletterats genom hänvisning till fallet med fordon (till exempel offentligägda fordon eller militära fordon) som är undantagna från skyldigheten att ha ansvarsförsäkring. Därmed överensstämmer ordalydelsen i detta skäl med den ändrade ordalydelsen i artikel 5.4, som innehåller en ny bestämmelse om dessa fordon.

Skäl 24, 25, 27, 29 och 30 i den gemensamma ståndpunkten

Dessa skäl har ändrats för att för det första beakta delar av Europaparlamentets ändringsförslag 13. I Europaparlamentets ändringsförslag 13 anges att ärenden där försäkringsgivaren inte kan identifieras också kan regleras genom skadeersättningsorganet i den medlemsstat där den skadelidande är bosatt, vilket underlättar för utländska besökare som lider skada, eftersom de inte behöver vända sig till mer än ett enda organ. Detta nya arrangemang är emellertid en ytterligare möjlighet som erbjuds utländska besökare som lider skada och bör därför inte vara oförenligt med befintliga ersättningsmekanismer vid olyckor som orsakas av ett försäkrat eller oidentifierat fordon. Således har denna nya bestämmelse kompletterats genom att det i trettonde skälet klart anges att de gällande försäkringsdirektiven måste följas: oförsäkrade eller oidentifierade fordon skall behandlas enligt direktiv 84/5/EEG och omfattas av garantifonderna. Detta betyder att även om skadeersättningsorganet ingriper i första rummet är det alltid garantifonden som är den slutliga gäldenären.

Återigen för att säkerställa överensstämmelse med direktiv 84/5/EEG, i vilket oförsäkrade och oidentifierade fordon behandlas lika, anges en möjlighet till skadereglering med hjälp av skadeersättningsorganet i den medlemsstat där den skadelidande parten är bosatt även i det fallet att en olycka orsakas av ett oidentifierat fordon. I skäl 30 anges tydligt att det enligt artikel 1.4 i direktiv 84/5/EEG är garantifonden som har det slutliga ansvaret. Skäl 29 avslutas med en hänvisning till att skadeersättningsorganen skall ingå ett avtal om närmare bestämmelser om ersättning för det utbetalda beloppet för att stycket skall överensstämma med motsvarande bestämmelse i artikel 6.2.

Artikel 1 i den gemensamma ståndpunkten

Ordalydelsen har förbättrats för att åtminstone delvis beakta Europaparlamentets ändringsförslag 15. Syftet har också varit att förtydliga vad som avses med den "skadelidande" i det ursprungliga förslaget och att se till att detta direktiv överensstämmer med tidigare direktiv om motorfordonsförsäkring.

Artikel 4.1 i den gemensamma ståndpunkten - Artikel 3.1 i det ändrade förslaget

Vissa förbättringar av ordalydelsen i artikel 3.1 har gjorts för att beakta delar av Europaparlamentets ändringsförslag 17. Den gemensamma ståndpunkten innehåller en bestämmelse om att en skaderegleringsrepresentant skall utses i alla medlemsstater utom den i vilken försäkringsgivaren har fått sin officiella auktorisation. Den del där det föreskrivs att skaderegleringsrepresentanten skall uppmanas och bemyndigas att betala ut ersättning har förts in i en något ändrad form.

Artikel 4.2 i den gemensamma ståndpunkten - Artikel 3.3 i det ändrade förslaget

Förteckningen över de personer på vilka den skadelidande kan ha en fordran och mot vilka denne därför kan vilja inleda förfaranden har utökats med hänsyn till de olika rättsliga möjligheter som finns enligt gällande regler i de olika medlemsstaterna. Europaparlamentets ändringsförslag 25 har införts i den sista meningen i denna punkt.

Artikel 4.3 i den gemensamma ståndpunkten

Texten har ändrats enligt Europaparlamentets ändringsförslag 21. Försäkringsgivaren skall vara ansvarig för valet av representant och bedöma om denne är lämplig för ändamålet eller inte. Europaparlamentets ändringsförslag 18 har delvis beaktats beträffande tanken att skaderegleringsrepresentanten skall kunna kommunicera med den skadelidande på dennes egna språk. Denna tanke återspeglades även i artikel 3.1 sista meningen i det ändrade förslaget. Vad gäller skaderegleringsrepresentantens befogenheter att företräda försäkringsföretaget har texten förenklats avsevärt. Den nya formuleringen gör det möjligt för skaderegleringsrepresentanten att vidta varje möjlig åtgärd som medför att ersättningskraven uppfylls till fullo utan att dennes verksamhet begränsas till att företräda försäkringsgivaren endast inför nationella myndigheter. På så sätt kan dessutom varje diskussion om Brysselkonventionens tillämplighet undvikas.

Även om texten i den gemensamma ståndpunkten inte innehåller den första delen av ändringsförslag 18 eller ändringsförslag 19, framgår det av textens innehåll att det står försäkringsgivaren fritt att bestämma vilken representant denne önskar utse samt att skaderegleringsrepresentanten kan företräda en eller flera försäkringsgivare.

Artikel 4.4 i den gemensamma ståndpunkten - Artikel 3.6 i det ändrade förslaget

Ordalydelsen har ändrats för att beakta innehållet i Europaparlamentets ändringsförslag 26 och 27 om skärpta påföljder för att garantera att den skadelidande snabbt får ett motiverat ersättningsanbud. Påföljdernas natur har specificerats. De måste vara systematiska och effektiva. Det innebär att de nationella myndigheterna har en absolut förpliktelse att tillämpa påföljder och att det inte finns någon möjlighet att göra undantag från den principen. De nationella myndigheterna kommer naturligtvis att ha en viss frihet att besluta hur sträng påföljden skall vara, något som kommer att variera beroende på omständigheterna. När det gäller innehållet i påföljderna har en tydlig hänvisning både till ekonomiska och likvärdiga administrativa påföljder lagts till. En uppräkning av ett stort antal kännbara administrativa påföljder har införts i skäl 17 för att förtydliga denna "likvärdiga verkan".

Det finns en skillnad mellan å ena sidan de ekonomiska påföljder som föreskrivs i artikel 4.4 första stycket, som enligt rättstraditionen i varje medlemsstat kan vara administrativa böter eller, mer sällan, särskilda civilrättsliga påföljder, och å andra sidan den ränta som skall betalas vid försenad betalning, som i de flesta medlemsstaterna utgör en del av den allmänna civilrätten. I direktivet preciseras påföljdernas karaktär för att bestämmelserna skall bli mer verkningsfulla, men direktivet innehåller inte någon hänvisning till tillämpningsföreskrifter. Dessa frågor kommer i enlighet med subsidiaritetsprincipen att lösas genom nationella administrativa och civilrättsliga bestämmelser. I artikel 4.4 sista stycket har en tydlig hänvisning till dröjsmålsränta lagts till.

I artikel 4.4 första strecksatsen första stycket anges det tydligt att det ersättningsanbud försäkringsgivaren lämnar måste vara "motiverat". I den andra strecksatsen har ordet "lämpligt" ersatts med "motiverat". Detta ord återspeglar bättre avsikten att ålägga försäkringsgivaren en skyldighet att ge motiverade svar om sitt ingripande eller sin vägran att ersätta den skada som den skadelidande lidit.

Beträffande ovannämnda frågor har samma synsätt också anlagts i artikel 3.6 i kommissionens ändrade förslag.

Artikel 5.1 i den gemensamma ståndpunkten

Vad gäller innehållet motsvarar texten den som finns i artikel 4.1 i det ändrade förslaget. Utformningen har dock förbättrats. En hänvisning till försäkringsskyddets upphörande, som inte alltid sammanfaller med att giltighetstiden för själva försäkringen löper ut, har införts för att beakta åtminstone andemeningen i Europaparlamentets ändringsförslag 29. Ordalydelsen har också ändrats i enlighet med Europaparlamentets ändringsförslag 28 så att en hänvisning till fordon som inte behöver vara försäkrade, till exempel militära fordon och offentligägda fordon, görs. Strecksatserna 4 och 5 har införts för att alla avvikelser och undantag från skyldigheten att ha ansvarsförsäkring enligt direktiv 72/166/EEG skall inbegripas.

Artiklarna 5.3 och 5.4 [nya] i den gemensamma ståndpunkten - Artiklarna 4.3 och 4.4 [nya] i det ändrade förslaget

Utformningen av texten i artikel 4.3 har förbättrats i enlighet med innehållet i Europaparlamentets ändringsförslag 30. Till skillnad från kommissionens ändrade förslag har Europaparlamentets ändringsförslag 31, som skulle innebära att medlemsstaterna blir skyldiga att se till att informationsorganen omedelbart svarar på den skadelidandes begäran, inte införts i detta stycke. Kommissionen anser nu att denna skyldighet var alltför vagt formulerad i det ändrade förslaget, eftersom där inte anges några precisa tidsgränser för hur snabbt informationscentret skall svara.

Artiklarna 6.1, 6.2 och 6.3 i den gemensamma ståndpunkten - Artiklarna 5.1, 5.2 och 5.3 i det ändrade förslaget

Utformningen av texten har förbättrats. Europaparlamentets ändringsförslag 33 har delvis godtagits beträffande följande punkter:

- Särskilda bestämmelser, varigenom skadeersättningsorganet förhindras att ingripa när det pågår en tvist i domstol om hur stor ersättningsbeloppet skall vara, har införts i det första stycket. Skadeersättningsorganet har inte några rättsliga befogenheter.

- Förslaget att skadeersättningsorganen kan välja att ingå ett avtal om närmare bestämmelser om ersättning för det utbetalda beloppet har också godtagits.

Förteckningen över de personer som skall underrättas om att skadeersättningsorganet i den medlemsstat där den skadelidande är bosatt är på väg att ingripa har utökats. I förteckningen ingår nu dels den person som vållat olyckan, vilket kan ökat trycket på försäkringsgivaren, dels skadeersättningsorganet i den medlemsstat där försäkringsgivaren har sitt säte, eftersom detta organ kommer att kräva försäkringsgivaren på ersättning för det utbetalda beloppet.

Dessutom har ett förtydligande införts om den medlemsstat där försäkringsgivaren betalar ersättning för det utbetalda beloppet. För att öka trycket på försäkringsgivare som inte uppfyller sina skyldigheter är det av avgörande betydelse att ersättning krävs från det etableringsställe som faktiskt ingått avtalet, vilket inte nödvändigtvis behöver vara huvudkontoret.

På samma sätt som i artikel 2.2 i direktiv 72/166/EEG bör kommissionen fastställa dagen då det avtal som skall undertecknas av skadeersättningsorganen i medlemsstaterna skall träda i kraft. Denna rättsakt krävs för att verkningarna av ett privat avtal skall vara giltiga inom hela EG.

Alla dessa ändringar ingick också i kommissionens ändrade förslag.

Artikel 7 i den gemensamma ståndpunkten

När det gäller fall där försäkringsgivaren inte kan identifieras har Europaparlamentets ändringsförslag 33 förts in, enligt vilket den skadelidande skall kunna vända sig till skadeersättningsorganen förutsatt att de gällande försäkringsdirektiven iakttas. Oförsäkrade eller oidentifierade fordon behandlas enligt direktiv 84/5/EEG och omfattas av garantifonderna. För att göra det lättare för skadelidande utländska besökare och för att dessa inte skall behöva vända sig till mer än ett organ har skadeersättningsorganen givits rätt att ingripa, men det slutliga ansvaret ligger hos garantifonderna enligt artikel 1.4 i direktiv 84/5/EEG.

Av detta skäl och i motsats till vad Europaparlamentet föreslår i ändringsförslag 34 har den konkreta hänvisningen till artikel 1.4 i direktiv 84/5/EEG behållits för att klargöra att det är garantifonden, och inte det skadeersättningsorgan som inrättas genom detta direktiv, som har ansvaret för att ersätta den skadelidande i fall med oidentifierade eller oförsäkrade fordon. Detta förslag ingick också i det ändrade förslaget.

Artikel 8 a [ny] i det ändrade förslaget

Denna artikel har inte tagits med i den gemensamma ståndpunkten. Europaparlamentets ändringsförslag 4 hade delvis beaktats av kommissionen. Även om kommissionen inte utvidgade detta direktivs tillämpningsområde till att omfatta olyckor som inträffar i tredje land, hade kommissionen gått med på att undersöka möjligheten att genom ett internationellt avtal utvidga bestämmelserna i detta direktiv till att omfatta även personer som är bosatta i en medlemsstat och som lider skada vid trafikolyckor som orsakas av fordon som är försäkrade och normalt hemmahörande i en annan medlemsstat, men som inträffar i tredje land.

Genom detta förslag fastställdes dock ingen tydlig skyldighet för kommissionen att vidta några särskilda åtgärder. Den enkla skyldigheten att lägga fram en rapport utan att detta följs av en skyldighet att ta något konkret initiativ innebär inte någon rättsligt bindande skyldighet som bör ingå i ett direktiv. Hursomhelst står det kommissionen fritt att utarbeta en sådan rapport och framför allt att beakta Europaparlamentets synpunkter vid framtida lagstiftningsinitiativ.

Övriga ändringar

Skäl 13 i den gemensamma ståndpunkten och skäl 9 i kommissionens ursprungliga förslag

Skäl 13 ersätter skäl 9 i det ursprungliga förslaget från kommissionen. Ordalydelsen har förbättrats för att det tydligare skall framgå att skaderegleringsrepresentanten och rätten till direktanspråk fungerar som komplement och för att hindra den felaktiga tolkningen att skaderegleringsrepresentantens verksamhet medför att domstolarnas behörighet fastställs till det medlemsland där den skadelidande är bosatt, såvida inte detta föreskrivs i Brysselkonventionen [9] - vilket inte är fallet, åtminstone inte för närvarande - eller i något annat internationellt avtal om domstolarnas behörighet.

[9] Konvention av den 27 september 1968 om domstols behörighet och verkställighet av domar inom det privat- och handelsrättsliga området.

Skäl 15 i den gemensamma ståndpunkten

Detta stycke innehåller ett förtydligande om att skaderegleringsrepresentantens verksamhet inte är nog för att fastställa domstolarnas behörighet till den medlemsstat där den skadelidande är bosatt eller för att det landets lagstiftning skall vara tillämplig vid regleringen av skadan. Denna tanke ingick också i kommissionens ändrade förslag, men i den texten var den en del av skäl 12.

Skäl 16 i den gemensamma ståndpunkten

Följande korrigering har förts in i texten för att säkerställa överensstämmelse med andra försäkringsdirektiv: Den försäkringsverksamhet för vilken det krävs att en skaderegleringsrepresentant utses är den som omfattas av "klass 10 i punkt A i bilagan till direktiv 73/239/EEG, utom fraktförares ansvar".

Skäl 22 och 23 i den gemensamma ståndpunkten

Ordalydelsen i direktivet har förtydligats i fråga om motivet för att lämna uppgifter om den person som äger det berörda fordonet. Begreppet berättigat intresse, som är en allmänt accepterad princip i medlemsstaternas lagstiftning, har införts både i skäl 22 och i artikel 5.4. En hänvisning till direktiv 95/46/EG om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter [10] har införts i skäl 23. Genom denna hänvisning garanteras den nödvändiga överensstämmelsen med bestämmelserna om dataskydd och med kommissionens allmänna politik på området. Detta behövs eftersom uppgifter av detta slag, framför allt namn och adress på ägaren eller den person som vanligtvis kör fordonet, måste behandlas och lämnas ut om det är fråga om oförsäkrade fordon eller fordon som inte är försäkrade på ett giltigt eller lagligt sätt. Artikel 5 har kompletterats i samma syfte (en ny punkt 5 har införts). Samma tanke förekommer också i kommissionens ändrade förslag (skäl 11 b [nytt] och 11 c [nytt]).

[10] EGT L 281, 23.11.1995, s. 31.

Skäl 26 i den gemensamma ståndpunkten

Detta skäl har lagts till för att påminna om att syftet med att skapa ett "nätverk" av skadeersättningsorgan är att skapa ytterligare ett rättsligt instrument för att stärka de skadelidandes skydd och inte att ändra bestämmelserna i civillagstiftningen, vilka kan vara olika i de olika medlemsstaterna. Detta behov av att etablera ett "skyddsnät" finns inte om den skadelidande redan har mottagit ersättning i de fall andra juridiska personer - som inte har samma praktiska problem som individuella personer - övertar den skadelidandes ersättningsanspråk.

Skäl 28 i den gemensamma ståndpunkten

Om det enligt den nationella lagstiftningen i en medlemsstat redan finns andra rättsliga medel för att erhålla ersättning som ger ytterligare skydd för dess invånare om en olycka skulle inträffa utanför denna medlemsstat, kan den skadelidande i praktiken välja mellan denna möjlighet och skadeersättningsorganet. Den skadelidande måste dock ha fullständig frihet att välja mellan dessa mekanismer, för att inte nationella bestämmelser skall kunna neutralisera skadeersättningsorganets roll. Genom att lägga till detta skäl utesluts varje tolkning av direktivet som skulle minska det ytterligare stöd som skapas genom systemet med skadeersättningsorgan.

Artikel 1 i den gemensamma ståndpunkten

När det gäller direktivets räckvidd (artikel 1) har en betydande ändring gjorts som ökar effektiviteten i de mekanismer som anges i förslaget. Det handlar om den differentiering som görs mellan räckvidden av artikel 3 och räckvidden av artiklarna 4-6 i förslaget.

De två kumulativa villkoren (tecknande av ett motorfordonsförsäkringsavtal plus registrering av fordonet utanför det land där den skadelidande är bosatt) som anges i det ursprungliga förslaget har behållits för att definiera räckvidden av artiklarna 4-6.

När det gäller det första villkoret är det uppenbart att om det företag genom vilket fordonet är försäkrat är beläget i det land där den skadelidande är bosatt, upphör skälet till detta förslag att existera, eftersom den skadelidandes praktiska svårigheter att få kontakt med försäkringsgivaren för att erhålla ersättning inte längre finns. Om den skadelidande inte känner till försäkringsgivarens identitet kommer han/hon säkerligen att fortfarande ha tillgång till informationscentrumen (artikel 5) för att lokalisera denne. Därefter kommer han/hon dock inte att ha tillgång till de övriga strukturer (skaderegleringsrepresentanten, skadeersättningsorganet) som anges i förslaget till direktiv.

När det gäller det andra villkoret är befintliga mekanismer på grundval av direktiv 90/618/EEG ("tjänsterepresentant") tillräckliga för att korrigera en situation i vilken den försäkringsgivare som försäkrade det fordon som orsakade olyckan är etablerad utanför det land där den skadelidande är bosatt men fordonet är registrerat i det land där den skadelidande är bosatt. I detta fall förekommer inte det lagstiftningsmässiga tomrum som består i att det saknas en mekanism för direkt kontakt mellan den skadelidande och den ansvariga personens försäkringsgivare, eftersom tjänsterepresentanten är en lämplig förbindelselänk mellan den skadelidande och försäkringsgivaren.

Artikel 6 bygger på samma resonemang, eftersom syftet med att skapa skadeersättningsorgan är att åtgärda bristerna i funktionen av artikel 4 och således beror utnyttjandet av skadeersättningsorganen på skaderegleringsrepresentantens effektivitet.

När det gäller tillämpningen av rätten till direktanspråk (artikel 3) måste denna mekanism tillämpas på alla personer som lidit skada utanför den medlemsstat där de är bosatta, utan att det beaktas i vilken medlemsstat försäkringsgivaren eller fordonet hör hemma. Detta skulle skapa betydande diskrimineringsproblem bland besökare som lidit liknande skada men under något olika omständigheter, det skulle utan något särskilt skäl avsevärt minska direktivets räckvidd och ett tomrum skulle kvarstå för de fall som omfattas av direktiv 90/618/EEG, eftersom de skadelidande endast skulle ges möjlighet att etablera kontakt med försäkringsgivaren, utan att de fick en rättslig möjlighet att direkt erhålla ersättning från försäkringsgivaren.

Räckvidden i artikel 7 är större för att säkerställa överensstämmelse med artiklarna 6 och 7 i direktiv 72/166/EEG. Enligt dessa bestämmelser skall medlemsstaterna kontrollera att fordon från tredje land är försedda med antingen ett giltigt grönt kort eller bevis om gränsförsäkring innan de passerar in i unionen. Ordalydelsen i detta stycke är identisk med den som förekommer i det ändrade förslaget.

Artikel 2 i den gemensamma ståndpunkten

De definitioner som har förts in i denna artikel är begränsade till vad som är nödvändigt för att förstå bestämmelserna i direktivet. För att inte rubba gällande gemenskapslagstiftning på området grundar de sig dessutom på definitioner som redan existerar i tidigare direktiv.

Artikel 3 i den gemensamma ståndpunkten

Den grupp som omfattas av denna rätt till direktanspråk motsvarar den grupp som definieras i artikel 1 (räckvidd) i den gemensamma ståndpunkten.

Artikel 4.1 i den gemensamma ståndpunkten - Artikel 3.1 i det ändrade förslaget

En viss förenkling har skett genom att ta bort hänvisningar till bestämmelser beträffande auktorisationssystemet, vilka gjorde utformningen av texten mer komplicerad, utan att bidra med något betydande värde.

Artikel 4.2 i den gemensamma ståndpunkten - Artikel 3.3 i det ändrade förslaget

Ordalydelsen och utformningen har förbättrats och förenklats utöver vad som föreslås i Europaparlamentets ändringsförslag 20.

Artikel 4.5 i den gemensamma ståndpunkten

Enligt samma mönster som i artikel 4.4 och för att i enlighet med Europaparlamentets krav i ändringsförslag 26 och 27 säkerställa kännbara påföljder har en ytterligare skyldighet ålagts kommissionen, nämligen att rapportera om hur kännbara dessa påföljder är och sedan, efter att ha gjort en jämförande studie av de olika nationella påföljdsmekanismerna, fastställa vad som är likvärdig kännbarhet mellan dessa mekanismer. Om de allmänna bestämmelser genom vilka endast de huvudfaktorer som med nödvändighet måste föreligga när medlemsstaterna fastställer en påföljd inte ger förväntat resultat, åläggs kommissionen genom denna ytterligare bestämmelse att föreslå nya mer konkreta åtgärder för att lösa detta problem. I detta fall är subsidiaritetsprincipen inte tillämplig, eftersom medlemsstaterna inte har lyckats använda sin diskretionära makt på ett bra sätt.

Artikel 4.6 i den gemensamma ståndpunkten - Artikel 3.7 i det ändrade förslaget

Texten har formulerats om och kompletterats för att klargöra att tillsättandet av en skaderegleringsrepresentant inte skall betraktas som en primär eller sekundär etablering av försäkringsbolaget, vare sig med hänsyn till materiella bestämmelser (hänvisning till tredje [11] och andra direktivet [12] om annan direkt försäkring än livförsäkring) eller bestämmelser som styr fastställandet av domstolarnas behörighet (hänvisning till Brysselkonventionen).

[11] Rådets direktiv 92/49/EEG av den 18 juni 1992 om samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring samt om ändring av direktiv 73/239/EEG och 88/357/EEG (tredje direktivet om annan direkt försäkring än livförsäkring).

[12] Rådets andra direktiv 88/357/EEG av den 22 juni 1988 om samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring, och med bestämmelser avsedda att göra det lättare att effektivt utöva friheten att tillhandahålla tjänster samt om ändring av direktiv 73/239/EEG.

Artikel 5.1 i den gemensamma ståndpunkten

För att undvika att systemet mättas har en gräns för hur länge fordonsuppgifter skall bevaras fastställts.

Artikel 5.2 i den gemensamma ståndpunkten

Försäkringsgivarens skyldighet att inkomma med uppgifter till informationscentrumen har begränsats betydligt och omfattar nu uppgifter om vilka skaderegleringsrepresentanter denne har utsett i medlemsstaterna utanför den medlemsstat där denne är etablerad. Beträffande övriga uppgifter som informationscentrumen samlar in är det upp till medlemsstaterna att bestämma vad som är det bästa sättet för dem att samla in dessa uppgifter. Denna skyldighet att inkomma med information som endast åvilar försäkringsgivaren som enda informationskälla har ansetts alltför restriktiv och ineffektiv när denna information kan tillhandahållas av andra källor på ett snabbare och mer effektivt sätt.

Artiklarna 5.3 och 5.4 [nya] i den gemensamma ståndpunkten - Artikel 4.3 och 4.4 [nya] i det ändrade förslaget

För att säkerställa överensstämmelse med artikel 5.1 har det fastställts att den period under vilken den skadelidande skall ha tillgång till de uppgifter om en specifik olycka som bevaras i informationscentrumet skall begränsas till 7 år. Hursomhelst varierar förfarandena beträffande förmedlingen av de uppgifter som offentliga organ - eller privata organ som tjänar ett allmänt intresse - administrerar från en medlemsstat till en annan.

En ny punkt 4 har lagts till för att särskilt uppmärksamma fall där det finns skäl att ge den skadelidande fler uppgifter än de som krävs för att utnyttja rätten till direktanspråk eller ersättning genom skaderegleringsrepresentanten. Den skadelidande måste ha ett berättigat intresse, det vill säga denne måste kunna bevisa att det enda sättet att få ersättning är att stämma den ansvariga personen. Skälet till förtydligandet är å ena sidan behovet av att beakta kravet på dataskydd vid behandling av personuppgifter, till exempel den ansvariga personens namn och adress, och å andra sidan behovet av att garantera att den skadelidande får ersättning. Principen om berättigat intresse är allmänt accepterad i medlemsstaternas förvaltningsrätt och civilrätt.

Artikel 5.5 [ny] i den gemensamma ståndpunkten - Artikel 5.5 [ny] i det ändrade förslaget

Det har fastställts att direktiv 95/46/EG om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter måste följas.

Artikel 6.1 i den gemensamma ståndpunkten

Ytterligare ett stycke har lagts till i slutet av artikel 6.1 där det hänvisas till medlemsstaternas rätt att anse ersättning från skadeersättningsorganet som subsidiär (eller ej) om det finns andra mekanismer på plats genom vilka ersättning för samma skada säkerställs. Detta motsvarar helt och hållet en liknande bestämmelse i slutet av första stycket i artikel 1.4 i direktiv 84/5/EEG och säkerställer ett sammanhängande synsätt beträffande organ (skadeersättningsorgan - garantifonder) genom att parallella funktioner under olika omständigheter säkerställs. Samma stycke innehåller ett förbud för medlemsstaterna att, som villkor för att skadeersättningsorganet skall betala ersättning, ställa krav på att den skadelidande först försöker få ersättning från den ansvariga innan den skadelidande vänder sig till ersättningsorganet för att få ersättning. De enda villkor som måste vara uppfyllda för att skadeersättningsorganet skall ingripa skall vara de som anges i artikel 6.1, det vill säga om det inte har utsetts någon skaderegleringsrepresentant eller om försäkringsgivaren inte har givit ett motiverat svar.

Artikel 6.2 i den gemensamma ståndpunkten - Artikel 5.2 i det ändrade förslaget

Den övertagandemekanism som föreskrivs i artikel 6.2 har också kompletterats. Alla medlemsstater är skyldiga att erkänna att skadeersättningsorganet i den medlemsstat där den skadelidande är bosatt och därefter skadeersättningsorganet i den medlemsstat där den försäkringsgivare som utfärdade försäkringsavtalet har sitt säte övertar den skadelidandes ersättningskrav.

Artikel 7 i den gemensamma ståndpunkten

Rådets text är mer komplett och sträcker sig längre än kommissionens och Europaparlamentets förslag. Samma behandling ges både oförsäkrade och oidentifierade fordon och därigenom säkerställs fullständig överensstämmelse med direktiv 84/5/EEG och likvärdig behandling av alla skadelidande som råkat ut för en olycka utanför den medlemsstat där de är bosatta.

Artikel 8 i den gemensamma ståndpunkten

Denna artikel motsvarar till fullo artikel 3.2 i det ändrade förslaget. Av metodskäl och för att följa lagstiftningstekniska regler har detta stycke skilts från artikel 4 som avser skaderegleringsrepresentanter, eftersom tidigare försäkringsdirektiv ändras genom denna artikel.

Artikel 9 i den gemensamma ståndpunkten

Syftet med denna artikel är att fylla eventuella tomrum eller att åtgärda fall av bristande tillämpning av direktiv 90/618/EEG. I detta direktiv är mekanismerna för att kontrollera utseendet av "tjänsterepresentant" mindre strikta än de som ingår i detta förslag. Många fall där försäkringsgivaren inte hade utsett en tjänsterepresentant har rapporterats till kommissionen under det senaste decenniet, vilket gjorde det nödvändigt att hitta en snabb lösning på detta problem. Genom att denna ytterligare befogenhet att ingripa ges i de fall försäkringsgivaren inte har uppfyllt sina skyldigheter enligt direktiv 90/618/EEG, kan skaderegleringsrepresentantens mekanism vara ett lämpligt sätt att avhjälpa bristerna i den tjänsterepresentantmekanism som tillhandahålls i direktiv 90/618/EEG.

SLUTSATS

Kommissionen anser att de viktigaste inslagen i kommissionens förslag och de av Europaparlamentets ändringsförslag som kommissionen godtog och tog med i sitt ändrade förslag finns med i den gemensamma ståndpunkten. Kommissionen kan helt och fullt stödja denna gemensamma ståndpunkt.