A4-0207/96

Resolution om förkortning och anpassning av arbetstiden

Europaparlamentet utfärdar denna resolution

- med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artiklarna 2, 3, 103, 118 och 118b,

- med beaktande av Europeiska rådets beslut vid mötena i Edinburgh, Köpenhamn, Bryssel och Korfu,

- med beaktande av kommissionens vitbok om tillväxt, konkurrenskraft och sysselsättning - utmaningarna och vägarna in i 2000-talet (KOM(93)0700 - C3-0509/93) och kommissionens rapport om arbetsmarknaden i Europa 1994 (KOM(94)0381 - C4-0200/94),

- med beaktande av arbetet i Europeiska unionens Ekonomiska och sociala kommitté och i synnerhet protokollet från dess diskussioner rörande arbetsdokumentet om arbetstid (SOC292, CES342/95),

- med beaktande av kommissionens förslag till rådets rekommendation om arbetstidsförkortning och omorganisation av arbetstiden av den 16 september 1983 (KOM(83)0543 - 1-0846/83) och Europaparlamentets resolution av den 18 november 1983 ((EGT nr C 342, 19.12.1983, s. 147.)) med yttrande om detta förslag,

- med beaktande av artikel 148 i arbetsordningen,

- med beaktande av betänkandet från utskottet för socialfrågor och sysselsättning (A4-0207/96), och med beaktande av följande:

A. Massarbetslöshet, som förekommer i skiftande omfattning men som överallt är ett farligt fenomen, är fortfarande det största hotet mot den sociala sammanhållningen i alla medlemsstater och i unionen som helhet.

B. Denna massarbetslöshet har följande tre konsekvenser:

- Bördan som läggs på socialförsäkrings- och arbetslöshetsersättningssystemen i form av arbetslöshetsunderstöd, uteblivna skatteintäkter och utgifter för kurser och utbildning, av vilka vissa föga ökar anställningsmöjligheterna blir allt mer betungande.

- Nära tjugo miljoner personer inom unionen ser sina kvalifikationer förlora i värde, sin sociala ställning sjunka, sin framtida trygghet undergrävas och sin egen och sin familjs psykologiska välbefinnande äventyras.

- Social marginalisering av en allt större del av befolkningen med risk för politisk apati och social destabilisering, inklusive kriminellt beteende.

C. Kampen mot arbetslösheten är därför en absolut social och politisk prioritering i unionen och i var och en av medlemsstaterna.

D. Det är tydligt att det inte finns något universalmedel som kan råda bot på gisslet.

E. Det ofrånkomliga antalet arbetslösa ökar för varje period av ekonomisk tillbakagång och minskar inte med skiftande konjunkturfaser; en starkare genomsnittlig ekonomisk tillväxt än den nuvarande över en längre period skulle visserligen bidra avsevärt till att minska massarbetslösheten men räcker långt ifrån till för att avskaffa den; erfarenheten från de senaste åren i alla medlemsstaterna visar entydigt på denna slutledning, och den stöds dessutom av de flesta samlade forskningsresultaten i ämnet.

F. Oberoende av tillväxttakten och som ett komplement till denna bör unionen och de enskilda medlemsstaterna kämpa mot hinder för nya arbetstillfällen och skapa bättre förutsättningar för sysselsättningsskapande insatser på följande centrala områden:

- Yrkesutbildning och fortbildning.

- Effektiv skötsel av och smidighet i de institutioner som administrerar arbetsmarknaden och dess förfaranden.

- Skattesystemet och sociala avgifter som borde granskas så fort som de hindrar anställning.

- Lönebikostnader.

G. Inom flera sektorer finns stor potential för nya arbetstillfällen, om förutsättningarna kan göras tillräckligt lockande, särskilt inom små och medelstora företag, mycket små företag samt inom innovativa sektorer och framtidssektorer, tjänstesektorn och den offentliga sektorn, som bör kunna föregå med exempel.

H. Den internationella konkurrenskraften är till stor del beroende av industrins förmåga till effektivt nyskapande, en hög standard på yrkesutbildningen och en utvecklad forskningsinfrastruktur och utvecklingsstrategi.

I. Lättnaderna som beviljas små och medelstora företag samt servicesektorn får inte gå ut över arbetstagarnas uppnådda förmåner i fråga om anställningstrygghet och social trygghet.

J. En annan möjlighet som kanske inte har utforskats tillräckligt är en avsevärd minskning om en anpassning arbetstiden samtidigt som produktionskapaciteten används lika mycket eller till och med mer. Varje förkortning eller omorganisering av arbetstiden kan endast genomföras till följd av en överenskommelse mellan arbetstagare och arbetsgivare till exempel genom:

a) en avsevärd sänkning av veckoarbetstiden,

b) utökade möjligheter till socialrättsligt tryggat deltidsarbete,

c) successiv avveckling av övertidsarbetet,

d) längre «arbetspauser» (sabbatsår),

e) ett bättre utfört arbete genom korta pauser under arbetsdagens lopp,

f) införande av en annan arbetstidsorganisation.

K. I experiment på ett stort antal företag har man lyckats förkorta och anpassa arbetstiden avsevärt och därmed bevisat att det är möjligt att inte bara behålla antalet anställda utan även anställa fler och fler och fler specialstudier i ämnet visar att en flexibel politik som bygger på frivillighet skulle kunna ge avsevärda resultat om den infördes allmänt med starkt stöd från myndigheternas sida för att om nödvändigt bidra till en kompensation av förlorade inkomster.

L. En förkortning och anpassning av arbetstiden skulle kunna leda till en avsevärd minskning av arbetslösheten genom direkta nyanställningar och genom att uppsägningar undviks, vilket skulle minska medlemsstaternas utgifter betydligt.

M. Eftersom förkortningen och anpassning av arbetstiden gör det möjligt att undvika uppsägningar eller nyanställa innebär varje betydande minskning av arbetslösheten en stor potentiell eller verklig besparing för medlemsstaten.

N. I vissa fall kan det vara nödvändigt att den offentliga och den privata sektorn behandlas olika.

1. Parlamentet uppmanar kommissionen att inom sex månader i samråd med arbetsmarknadens parter företa och offentliggöra en undersökning av de experiment som gjorts på området i var och en av medlemsstaterna, för att få en fullständig utvärdering av dessa experiment, och lägga till fallet med små och medelstora företag samt de mycket små företagen,

2. uppmanar kommissionen och medlemsstaterna att konkret undersöka om de möjliga besparingarna som anges i stycke L i ingressen kunde vara till nytta för företagen om man anslår dessa medel till kompensationer av inkomstbortfall antingen genom direkta subventioner eller ännu hellre genom att minska (till exempel med 1 ecu per timme) de sociala avgifterna för de första 32 arbetstimmarna och genom att öka (med 4 ecu per timme) avgifterna för arbetstimmar som överstiger 32,

3. uppmanar också kommissionen att företa och offentliggöra en ingående undersökning, med konkreta sifferuppgifter, av hur ett incitamentsystem för en betydande förkortning och anpassning av arbetstiden skulle fungera och vilka konsekvenser ett sådant system kunde tänkas få, tillika med en granskning av olika alternativ beträffande den förkortade arbetstidens längd och inkomstbortfallsersättningens storlek,

4. uppmanar kommissionen att företa och samordna ett mycket omfattande samråd med samtliga berörda arbetsmarknadsparter på unionsnivå, samt med var och en av medlemsstaterna,

5. uppmanar kommissionen och rådet att uppmuntra medlemsstaterna och arbetsmarknadens parter att undersöka frågan om förkortning och anpassning av arbetstiden och redovisa sina åsikter inom ramen för sina fleråriga arbetsprogram,

6. uppmanar kommissionen att, om kommissionens undersökningar och medlemsstaternas utvärderingar vad gäller stycke L i ingressen leder till ett avgörande resultat, uppmuntra arbetsmarknadens parter att på europeisk nivå och sektorsvis föra förhandlingar för att genomföra flexibla avtal om förkortning och anpassning av arbetstiden, särskilt inom de sektorer som för närvarande inte omfattas av direktivet om arbetstid,

7. uppmanar kommissionen att, om kommissionens undersökningar och medlemsstaternas utvärderingar vad gäller stycke L i ingressen leder till ett avgörande resultat, utarbeta ett rekommendationsförslag i syfte att för medlemsstaternas räkning definiera alternativ till administrativa, ekonomiska och rättsliga tvångsåtgärder som kan bromsa skapandet av nya arbetstillfällen eller bevarandet eller utvecklandet av sysselsättningen och villkor som underlättar eller uppmuntrar till en minskning och anpassning av arbetstiden genom lämpliga åtgärder som är förenliga med stabiliteten i handelsutbytet och balansen mellan de olika medlemsstaternas konkurrensförmåga,

8. yrkar därutöver på att kommissionen och rådet samt arbetsmarknadens parter skall undersöka de eventuella följderna för sysselsättningen av övertidsarbetet småningom och steg för steg skall ersättas med kompensationsledighet,

9. anser att sådana åtgärder skulle leda till en avsevärd ökning av fritiden och föreslår att kommissionen, medlemsstaterna och de lokala och regionala myndigheterna undersöker olika strategier för livslångt lärande, sportaktiviteter, kulturella aktiviteter och socialt samhällsarbete som klart är ämnat att främja den sociala utvecklingen; sådana åtgärder skulle bidra till att utveckla en stark efterfrågan på fritid och eventuellt öka sysselsättningen inom många framtida sektorer,

10. förväntar sig att arbetsmarknadens parter, om kommissionens undersökningar och medlemsstaternas utvärderingar vad gäller stycke L i ingressen leder till ett avgörande resultat, tar sitt ansvar gentemot dem som söker arbete och skapar kollektivavtalsmässiga förutsättningar för att företagen skall kunna införa olika former och slag av arbetstidsuppläggning, beroende på hur mycket arbete företagen har att utföra,

11. uppmanar rådet och kommissionen att skapa nödvändiga förutsättningar för att alla arbetstagare skall vara rättsligt likställda, vilken form av arbetstidsuppläggning de än väljer,

12. uppdrar åt sin ordförande att vidarebefordra denna resolution till rådet, kommissionen och arbetsmarknadens parter.