Förslag till RÅDETS DIREKTIV om att förbättra möjligheterna till rättslig prövning i gränsöverskridande mål genom att införa miniminormer för rättshjälp och andra finansiella aspekter med anknytning till civilrättsliga förfaranden

(framlagt av kommissionen)

MOTIVERING

1. SYFTE

Europeiska unionen har som mål att upprätthålla och utveckla ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, där den fria rörligheten för personer är säkrad.

Enligt artikel 61 c i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen skall rådet, för att gradvis upprätta detta område, besluta om åtgärder som rör civilrättsligt samarbete.

Enligt artikel 65 c i samma fördrag skall sådana åtgärder omfatta undanröjande av sådant som hindrar civilrättsliga förfaranden från att fungera väl, om nödvändigt genom att främja förenligheten mellan civilprocessrättsliga regler som är tillämpliga i medlemsstaterna.

Mot denna bakgrund uppmanade Europeiska rådet, vid sitt möte i Tammerfors den 15-16 oktober 1999, rådet att upprätta miniminormer för att säkerställa en tillräckligt hög nivå på rättshjälp i gränsöverskridande fall i hela unionen.

I mars 2000 lade kommissionen fram en grönbok om rättshjälp i civilmål. En utfrågning med nationella experter och företrädare för de berörda yrkesgrupperna hölls i februari 2001; syftet var att inhämta deltagarnas synpunkter innan ett lagstiftningsförslag utarbetades.

Syftet med grönboken var att analysera de problem som möter parter i gränsöverskridande mål som söker rättshjälp, och att föreslå lösningar av dessa problem.

De gränsöverskridande tvisterna tenderar att sprida sig och kan beröra enskilda med för små inkomster för att ha råd att få sin sak prövad utan tillräcklig rättshjälp.

En part i ett gränsöverskridande mål som avser att väcka talan eller gå i svaromål i en medlemsstat, och för detta ändamål behöver tillgång till rättshjälp, kommer att stöta på svårigheter på grund av skillnaderna mellan medlemsstaternas rättshjälpssystem. Problemen hänger främst samman med de nationella reglerna om rättshjälpens omfattning och natur och med de ekonomiska eller individuella förutsättningarna för att kunna erhålla rättshjälp, men kan även följa av att den sökande måste känna till och förstå förfarandena i rättegångslandet, konsultera två advokater (med dubbla kostnader som följd) och bära andra extrakostnader som uppstår till följd av tvistens gränsöverskridande karaktär.

Vidare skulle parterna i gränsöverskridande tvister lättare och snabbare kunna erhålla rättshjälp i rättegångsstaten om det fanns förfarande för effektivt samarbete mellan berörda nationella myndigheter. Det behövs även utbildnings- och informationsåtgärder för såväl allmänhet som yrkesverksamma på området.

Grönboken fick ett mycket positivt mottagande, och det stora flertalet av de berörda parterna erkände behovet av åtgärder på gemenskapsnivå.

Den 29 juni 2001 anordnade kommissionen ett möte med experter från medlemsstaterna, varvid ett första utkast till förslag diskuterades.

Det framgår av de många reaktionerna på grönboken, liksom av utfrågningen i februari 2001 och mötet i juni 2001, att majoriteten av de berörda parterna anser att kommissionens förslag bör innefatta miniminormer för att genom rättshjälp på tillräcklig nivå säkerställa en effektiv möjlighet till rättslig prövning.

Förslaget till direktiv innefattar följaktligen en rad bestämmelser som skall garantera dels att parter i gränsöverskridande tvister behandlas på samma sätt som om de var bosatta i den medlemsstat där rättegången skall äga rum, dels att problem som följer av målets gränsöverskridande karaktär inte hindrar att rättshjälp beviljas.

Enligt samma tankar anges i förslaget även mekanismer för information och samarbete mellan medlemsstaterna, vilka syftar till att förenkla de åtgärder som krävs av personer som står part i gränsöverskridande tvister.

Det bör också påpekas att de internationella konventioner som redan finns (Strasbourgöverenskommelsen från 1977 om översändande av ansökningar om rättshjälp och Haagkonventionen om internationell rättshjälp, som undertecknades 1980) inte har ratificerats av alla medlemsstater och fortfarande tillämpas i ganska liten utsträckning. Följaktligen syftar kommissionens förslag till att effektivisera mekanismerna för samarbete mellan medlemsstaterna.

Förslaget syftar framför allt till att garantera en tillräcklig rättshjälpsnivå i gränsöverskridande mål. För att möjliggöra detta en krävs att vissa bestämmelser i nationell rätt är förenliga. Därför är ett rådsdirektiv att föredra som lagstiftningsinstrument.

Avsikten med att fastställa miniminormer är att undvika att de som saknar ekonomiska förutsättningar berövas möjlighet att erhålla rättshjälp och därmed utesluts från det europeiska rättsområdet därför att de inte kunnat utöva sina rättigheter effektivt till följd av bristande ekonomiska resurser. Det måste erinras om att det program för ömsesidigt erkännande som antogs av rådet den 30 november 2000 syftar till att säkerställa domars verkan i hela gemenskapen genom ett stegvis avskaffande av exekvaturförfarandet. Kommissionen kommer vidare att inom kort lägga fram ett förslag om införande av en europeisk exekutionstitel för obestridda fordringar.

Direktivförslaget innehåller således regler om att göra de nationella lagstiftningarna på området mer förenliga med varandra. Dessa principer är avsedda att kunna tillämpas på alla civilrättsliga förfaranden. Kommissionens förslag inkräktar dock inte på medlemsstaternas möjligheter att organisera sina rättshjälpssystem efter egna önskemål och traditioner.

Det bör framhållas att fastställandet av miniminormer inte hindrar medlemsstaterna från att tillämpa mer gynnsamma bestämmelser gentemot rättshjälpssökande.

Dessutom kan kommissionens initiativ ses som en naturlig följd av andra instrument på gemenskapsnivå och internationell nivå, bl.a. följande:

Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, enligt vilken rättshjälp skall ges till personer som inte har tillräckliga medel, om denna hjälp är nödvändig för att ge dem en effektiv möjlighet att få sin sak prövad inför domstol. (Artikel 47 tredje stycket i stadgan).

Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, enligt vilken alla människor har rätt till en opartisk rättegång (artikel 6 i konventionen). Denna bestämmelse gäller i första hand straffrättsliga ärenden, men principen att alla människor har rätt till en opartisk rättegång, oavsett vilken typ av förfarande det är fråga om, har tolkats som innefattande en rätt att under vissa omständigheter beviljas rättshjälp i civilmål (se domen i målet Airey mot Irland av den 9 oktober 1979).

Haagkonventionen om internationell rättshjälp, som undertecknades 1980, och enligt vilken medborgarna i en avtalsslutande stat, liksom personer som har sin hemvist i en avtalsslutande stat, skall ha rätt till rättshjälp i civilrättsliga mål i varje avtalsslutande stat på samma villkor som om de vore medborgare i denna stat och hade sin hemvist där (artikel 1 i konventionen). Endast en minoritet av medlemsstaterna har hittills ratificerat denna konvention.

2. RÄTTSLIG GRUND

Förslaget till direktiv grundar sig på artiklarna 61 c i Fördraget om upprättandet av Europeiska unionen.

Fastställandet av vissa miniminormer syftar till att garantera en tillräcklig rättshjälpsnivå i hela unionen, vilket skulle främja den fria rörligheten för personer och en väl fungerande inre marknad. I kraft av det protokoll rörande Danmark som fogats till Fördraget om Europeiska unionen, riktar sig det föreslagna direktivet inte till Danmark.

Vad Förenade kungariket och Irland beträffar riktar sig det föreslagna direktivet inte till dem, men med stöd av de protokoll som rör dem har dessa två medlemsstater möjlighet att ansluta sig i efterhand.

3. FÖRSLAGETS BERÄTTIGANDE MED AVSEENDE PÅ PROPORTIONALITETS- OCH SUBSIDIARITETSPRINCIPERNA

Förslaget till direktiv ingår som ett led i skapandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa i enlighet med fördragen, en process som inleddes efter Europeiska rådets möte i Tammerfors i oktober 1999.

Åtgärden syftar till att införa förfaranden för samarbete mellan medlemsstaterna och att skapa förutsättningar för tillnärmning av vissa nationella bestämmelser genom fastställande av gemensamma miniminormer.

Eftersom dessa mål inte kan uppnås av medlemsstaterna är det nödvändigt med åtgärder på gemenskapsnivå.

Förslaget begränsar sig till det minimum som krävs för att målen skall kunna nås och sträcker sig inte längre än till vad som är nödvändigt för detta.

4. KOMMENTARER TILL DE ENSKILDA ARTIKLARNA

Artikel 1 (Syfte och tillämpningsområde)

Förslaget till direktiv skall ses mot bakgrund av Europeiska rådets önskan att underlätta den faktiska möjligheten till rättslig prövning. Genom förslaget till direktiv fastställs gemensamma miniminormer för att säkerställa att parter i en tvist ges faktisk möjlighet till rättslig prövning i hela unionen, och det bidrar därigenom till att den inre marknaden och den fria rörligheten fungerar.

Med "andra finansiella aspekter med anknytning till civilrättsliga förfaranden" åsyftas bestämmelserna i artikel 17, som täcker in mer än själva rättshjälpsbegreppet.

Förslagets tillämpningsområde utgörs av civilrätten, oavsett vid vilken domstol tvisten skall lösas.

Denna princip, som ligger i linje med rådets förordning (EG) nr 44/2001 [1] om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område ("Bryssel I"), innebär att förslaget gäller alla civilrättsliga tvister, inbegripet tvister på arbets- och konsumenträttens område, även om de behandlas av andra typer av domstolar, t.ex. förvaltningsdomstolar.

[1] EGT L 12, 16.1.2001, s. 1.

Förslaget gäller inte förvaltningsrättsliga tvister, eftersom dessa inte omfattas av bestämmelserna i artiklarna 61 i fördraget, som utgör den rättsliga grunden för direktivet. Rättshjälp i samband med förvaltningsrättsliga tvister kan täckas genom andra förslag (således anges till exempel i artikel 19.2 i förslaget till direktiv [2] om miniminormer för mottagande av asylsökande i medlemsstaterna att "medlemsstaterna skall se till att de asylsökande kan väcka talan vid domstol mot beslut som anges i punkt 1 [dvs. beslut om att de materiella mottagningsvillkoren inte skall vara kostnadsfria] och att de därvid har tillgång till juridiskt bistånd").

[2] EGT C 213 E, 31.7.2001, s. 286.

Artikel 2 (Definitioner)

I denna artikel ges direktivets definitioner på rättshjälp, civilrättsliga förfaranden och rättegångskostnader.

Artikel 3 (Rätt till rättshjälp)

Förslagets grundprincip är att ingen skall hindras från att hävda sina juridiska rättigheter på grund av otillräckliga ekonomiska tillgångar.

Definitionen av begreppet rättshjälp kan variera avsevärt från en medlemsstat till en annan, på grund av skilda nationella traditioner och synsätt. I förslaget nämns följande medel som staten kan ställa till en persons förfogande för att ge faktisk möjlighet till rättslig prövning:

För det första, kostnadsfritt biträde av en advokat.

Enligt förslaget får medlemsstaterna själva besluta hur hjälpen skall organiseras (genom statens, de rättsliga myndigheternas eller advokatsamfundens försorg) och vilka förfaranden som skall gälla för eventuell ersättning till advokaten. Advokatens biträde måste vara verkligt; det är inte tillräckligt att en advokat utses, vilket Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna påpekade i sin dom i målet Artico mot Italien av den 13 maj 1980.

För det andra, befrielse från eller finansiering av rättegångskostnaderna.

Här avses rättegångskostnaderna i strikt bemärkelse och inte "övriga kostnader med anknytning till tvisten", som är svåra att definiera och kan uppgå till avsevärda summor. Finansieringen av dessa övriga kostnader inom ramen för rättshjälpen tillhör medlemsstaternas behörighet. Däremot tas hänsyn till kostnader som direkt hänger samman med tvistens gränsöverskridande karaktär, med undantag av resor (se artikel 5).

Artikel 4 (Ansvaret för rättshjälpen)

En svårighet i samband med rättshjälp i gränsöverskridande mål är att fastställa vilket rättssystem som är tillämpligt, systemet i den medlemsstat där den rättshjälpssökande har hemvist eller systemet i den stat där den behöriga domstolen finns. Det förefaller rimligt att rättegångsstaten, som skall finansiera rättshjälpen, tillämpar sitt eget system. Detta gäller särskilt i fråga om rättshjälpens utsträckning och kriterierna för rätt till sådan hjälp. Bestämmelserna i detta direktiv måste dock följas, vilket innebär att hänsyn måste tas till tvistens gränsöverskridande inslag, särskilt när det gäller skillnader i levnadskostnader mellan de två berörda medlemsstaterna.

Artikel 5 (Ansvaret för kostnader som hänger samman med tvistens gränsöverskridande karaktär)

I artikel 5 föreskrivs att rättshjälpen, som skall beviljas av den medlemsstat där den behöriga domstolen finns, skall täcka kostnader som direkt hänger samman med tvistens gränsöverskridande karaktär (med undantag för resor, åtminstone i fall där parterna inte är ålagda att närvara vid förhandlingarna). Denna bestämmelse syftar till att undvika ekonomisk diskriminering till skada för parter i gränsöverskridande tvister. Bestämmelsen bidrar på ett betydande sätt till att avhjälpa de svårigheter som hänger samman med tvister av gränsöverskridande karaktär. Punkt 3 innebär att den medlemsstat där rättshjälpsmottagaren är bosatt skall bära de kostnader som denne ådrar sig i den staten. Om en person exempelvis behöver rådgivning av en advokat i hemvistlandet inför en rättegång i en annan medlemsstat, skall kostnaderna för detta bäras av det förstnämnda landet.

Artikel 6 (Förbud mot diskriminering)

Artikel 6 i förslaget ger uttryck för den princip om förbud mot diskriminering på grund av nationalitet som slås fast i artikel 12 i fördraget. Förslaget till direktiv syftar också till att undvika att unionsmedborgare diskrimineras på grund av hemvist.

Förslaget gäller därför medborgare i unionen, men även alla personer som har sin hemvist i någon av medlemsstaterna, inklusive statslösa, flyktingar och asylsökande.

Denna bestämmelse hindrar emellertid inte medlemsstaterna från att behålla mer generös lagstiftning, där det föreskrivs att rättshjälpen skall vara tillgänglig för alla som är parter i en tvist som faller inom deras jurisdiktion, utan villkor avseende nationalitet eller hemvist.

Artikel 6 kan också ses som en naturlig följd av andra internationella rättsakter som nämns ovan.

Vid sitt möte i Tammerfors betonade Europeiska rådet att "friheten kan åtnjutas endast inom ett område där verklig rättvisa råder, där människor kan vända sig till domstolar och myndigheter i vilken medlemsstat som helst lika lätt som i sin egen stat".

Vid den utfrågning som följde på offentliggörandet av kommissionens grönbok underströk många deltagare vikten av att erinra om principen om förbud mot diskriminering i direktivets artikeltext.

Artikel 7 (Rättshjälpens kontinuitet)

Om den person som beviljats rättshjälp vinner målet är det logiskt att rättshjälpen även omfattar kostnaderna för att förklara domen verkställbar eller verkställa den. Detsamma gäller vid överklagande, under förutsättning att rättshjälpsmottagarens ekonomiska situation inte har förbättrats betydligt under tiden. Om personen i fråga däremot beslutar att överklaga en dom i ett mål han inte vunnit kan medlemsstaten besluta om en ny prövning av ansökan om rättshjälp, varvid hänsyn tas framför allt till om ansökan är välgrundad.

När det gäller exekvaturförfaranden är det lämpligt att tillämpa artikel 50 i rådets förordning (EG) nr 44/2001 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, där följande föreskrivs: "Om sökanden i ursprungsmedlemsstaten helt eller delvis hade rättshjälp eller var befriad från kostnader och avgifter, skall han vid [exekvaturförfarandet] vara berättigad till rättshjälp eller kostnads- och avgiftsbefrielse i största möjliga utsträckning enligt lagen i den medlemsstat där verkställighet begärs."

Artikel 8 (Handläggning av ansökningar)

Denna artikel syftar till att skydda den rättshjälpssökandes rättigheter. Det överklagande som avses i punkt 3 måste inte nödvändigtvis prövas i domstol .

Artikel 9 (Inlämnande och översändande av ansökningar om rättshjälp)

Enligt Strasbourgöverenskommelsen från 1977 om översändande av ansökningar om rättshjälp kan en person med hemvist på någon av de avtalsslutande parternas territorium, som önskar ansöka om rättshjälp på en annan avtalsslutande parts territorium, lämna in sin ansökan i den stat där han har sin hemvist, som är skyldig att översända den till den andra staten.

I förslaget till direktiv hänvisas till det system som inrättas genom denna överenskommelse, och som hittills har utnyttjats i relativt liten utsträckning. De förmedlande och de mottagande organ som anmälts av de fjorton medlemsstater i gemenskapen som ratificerat överenskommelsen bör fylla samma funktion inom ramen för det aktuella direktivet.

Nya inslag i förslaget till direktiv utgörs av en tidsfrist på åtta dagar för översändandet av ansökningarna samt ett standardformulär.

Artikel 10 (Uppgifter till kommissionen)

I denna artikel föreskrivs att medlemsstaterna skall meddela kommissionen en förteckning över de organ som översänder och tar emot ansökningar om rättshjälp samt en förteckning över de språk ansökningarna får utformas på.

Artikel 11 (Standardformulär)

Utformningen av ett standardformulär är ett komplicerat arbete som kommer att ta tid. När formuläret väl är färdigt kommer det dock att underlätta samarbetet mellan de berörda myndigheterna och gör det lättare för de rättshjälpssökande att uppfylla de formaliteter som krävs.

Artikel 12 (Brådskande förfarande)

Syftet här är att undvika situationer där en person som behöver gå i svaromål eller väcka talan i en annan medlemsstat än hemviststaten inte kan erhålla rättshjälp i tid.

Artikel 13 (Villkor beträffande ekonomiska tillgångar)

Frågan om när en person på grund av sin ekonomiska situation inte är i stånd att betala sina rättegångskostnader är mycket svårlöst. De allra flesta medlemsstater har infört trösklar, och personer vars tillgångar understiger trösklarna kan beviljas rättshjälp på vissa villkor.

Eftersom både levnadsstandarden och rättegångskostnaderna varierar mellan medlemsstaterna är det svårt att fastställa en gemensam "europeisk" tröskel. Genom förslaget införs därför en möjlighet för medlemsstaterna att fastställa dessa trösklar så att direktivets syften nås. Oavsett vilka trösklar som fastställs på ett objektivt sätt, bör en rättshjälpssökande alltid ha möjlighet att visa att han utan rättshjälpen inte skulle kunna hävda sina juridiska rättigheter. Detta är särskilt viktigt vid gränsöverskridande tvister.

I artikel 13 nämns också möjligheten för rättshjälpssökande att utnyttja ett privat finansieringsalternativ för att på så sätt få faktisk möjlighet till rättslig prövning. Det kan till exempel röra sig om en försäkring eller ett privat avtal med en advokat som innebär att denne får ersättning endast om han vinner målet för sin klients räkning. Avtal av denna typ utgör inte en form av rättshjälp men innebär att personen i fråga får möjlighet till rättslig prövning utan att behöva utnyttja rättshjälpen.

Artikel 14 (Villkor med anknytning till grunden för tvisten)

Syftet med denna bestämmelse är att göra det möjligt för medlemsstaterna att skilja ut ansökningar om rättshjälp som gäller dåligt övervägda eller oseriösa yrkanden. Sådana bestämmelser finns även i medlemsstaternas lagstiftningar. I förslaget till direktiv undviks avsiktligt formuleringar som "rimlig möjlighet att nå framgång", eftersom sådana formuleringar skulle innebära att ett subjektivt element infördes och analysen av begäran om rättshjälp därigenom skulle bli ett slags "förhandsavgörande". Detta förhållningssätt ligger i linje med en dom som nyligen utfärdades av Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna (Aerts mot Belgien av den 31 juli 1998), enligt vilken domstolen anser att den myndighet som ansvarar för granskningen av ansökan om rättshjälp inte bör undersöka möjligheterna att nå framgång för den planerade talan (i det aktuella fallet ett kassationsbesvär).

Artikel 15 (Juridiska personer)

Resultatet av ett domstolsförfarande kan för små företag vara avgörande för deras ekonomiska överlevnad eller deras anställningskapacitet. Dessa juridiska personer kan behöva rättshjälp av samma skäl som fysiska personer, dvs. när de inte har tillräckliga ekonomiska tillgångar för att kunna bära rättegångskostnaderna. Lagstiftningen i vissa medlemsstater innehåller bestämmelser om att juridiska personer på vissa villkor kan beviljas rättshjälp, medan detta är uteslutet eller underkastat mycket stränga villkor i andra medlemsstaternas lagstiftning. Med hänsyn till de skilda synsätten i medlemsstaterna och de betänkligheter som framförts av en stor majoritet av dem omfattas inte juridiska personer med vinstsyfte av förslaget till direktiv.

Däremot innehåller det bestämmelser om att rättshjälpen skall vara tillgänglig för juridiska personer utan vinstsyfte, t.ex. konsumentföreningar, om talan syftar till skydd av allmänna, juridiskt erkända intressen, dvs. kollektiva intressen som inte endast utgörs av ackumulerade privata intressen. Denna bestämmelse kan jämföras med direktivet om förbudsföreläggande för att skydda konsumenternas intressen (direktiv 98/27/EG av den 19 maj 1998) [3].

[3] EGT L 166, 11.6.1998, s. 51.

Enligt det direktivet kan "godkända inrättningar" som erkänts av medlemsstaterna väcka talan avseende förbudsföreläggande på hela gemenskapens territorium. Möjligheten för dessa organisationer att få rättshjälp bidrar till att syftena med 1998 års direktiv kan nås.

Artikel 16 (Förfaranden utanför domstol)

Kommissionen förbereder en grönbok om alternativa konfliktlösningsmetoder. I vissa medlemsstater tillåter lagen redan sådana metoder, t.ex. medling, för att det traditionella rättsväsendet skall avlastas. Förfaranden utanför domstol kan i likhet med traditionella förfaranden ge upphov till kostnader för parterna, och det är logiskt att personer som på grund av sin privatekonomiska situation inte är i stånd att bära kostnaderna också kan beviljas rättshjälp på samma villkor.

Artikel 17 (Ersättning för rättegångskostnader och advokatarvoden)

Denna artikel har allmän räckvidd och sträcker sig längre än enbart till rättshjälpsfrågan. I augusti 1999 sände kommissionen ett frågeformulär till medlemsstaterna, för att ta reda på i vilken utsträckning deras respektive lagstiftningar innehåller bestämmelser om möjligheten för den part som vunnit ett mål att få ersättning för sina advokatkostnader. I de allra flesta av de medlemsstater som besvarade frågeformuläret finns ett system genom vilket den part som vunnit ett mål får ersättning för sina advokatkostnader, enligt bestämmelser som varierar mellan staterna. I de flesta fall skall kostnaderna betalas av den part som förlorat, upp till ett tak som fastställs antingen i lag eller av advokatsamfunden eller domarna. Förslaget syftar till att införa ett allmänt system av denna typ, varvid medlemsstaterna ges stor flexibilitet (vilket illustreras av begreppen "skälig" och "motsvarande en del av eller hela den kostnad som uppstått").

Utsikterna att tvingas betala rättegångskostnader eller advokatarvoden även om man vinner målet utgör ett stort hinder för möjligheten till rättslig prövning. En person som vet att dessa kostnader kommer att bli lika höga eller till och med högre än det han kan förvänta sig att vinna när målet avslutas kommer troligen att avstå från att hävda sina rättigheter.

Denna person befinner sig dessutom i en mindre gynnsam situation än den som beviljats rättshjälp, vilket utgör en form av diskriminering.

I förslaget till direktiv nämns också möjligheten att besluta om undantag från dessa principer för att skydda sårbara parter. Dessa undantag gäller framför allt arbets- och konsumenträtten. Det vore till exempel inte skäligt om en löntagare som bestred sin uppsägning men förlorade målet skulle dömas att ersätta kostnaderna för det företag som sagt upp honom.

Om den person som förlorat ett mål beviljats rättshjälp är det sannolikt att han inte har tillräckliga medel för att kunna ersätta advokatkostnaderna för den part som vunnit målet; i sådana fall kan medlemsstaterna besluta att ersättningen inte behöver betalas, eller att den skall betalas av staten.

Artikel 18 (Information)

Förbättringarna av möjligheterna till rättslig prövning, särskilt när det gäller tvister med gränsöverskridande följder, riskerar att bli verkningslösa om inte de potentiella mottagarna av hjälpen får kännedom om dem. De nationella rättshjälpssystemen finns redan beskrivna på webbplatsen "Dialog med medborgarna" och i en publikation från Europarådet. Kompletterande information om de nationella lagstiftningarna och om bestämmelserna i det aktuella direktivet bör offentliggöras på det europeiska rättsliga nätverkets webbplats.

Förslag till RÅDETS DIREKTIV om att förbättra möjligheterna till rättslig prövning i gränsöverskridande mål genom att införa miniminormer för rättshjälp och andra finansiella aspekter med anknytning till civilrättsliga förfaranden

EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 61.c i detta,

med beaktande av kommissionens förslag [4],

[4] EGT C [...], [...], s. [...].

med beaktande av Europaparlamentets yttrande [5],

[5] EGT C [...], [...], s. [...].

med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande [6],

[6] EGT C [...], [...], s. [...].

med beaktande av Regionkommitténs yttrande [7], och

[7] EGT C [...], [...], s. [...].

med beaktande av följande:

(1) Europeiska unionen har som mål att upprätthålla och utveckla ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, där den fria rörligheten för personer är säkrad.

(2) Enligt artikel 65 c i samma fördrag skall sådana åtgärder omfatta undanröjande av sådant som hindrar civilrättsliga förfaranden från att fungera väl, om nödvändigt genom att främja förenligheten mellan civilprocessrättsliga regler som är tillämpliga i medlemsstaterna.

(3) Europeiska rådet uppmanade, vid sitt möte i Tammerfors den 15-16 oktober 1999, rådet att upprätta miniminormer för att säkerställa en tillräckligt hög nivå på rättshjälp i gränsöverskridande fall i hela unionen.

(4) Det faktum att en person som i egenskap av kärande eller svarande är inblandad i en tvist saknar tillgångar bör inte, lika lite som svårigheter i samband med tvister som har gränsöverskridande följder, utgöra hinder för den faktiska möjligheten till rättslig prövning.

(5) Direktivförslaget syftar framför allt till att garantera en tillräcklig rättshjälpsnivå i gränsöverskridande mål, men för att åstadkomma detta är det nödvändigt att fastställa vissa gemensamma miniminormer. Ett rådsdirektiv är den rättsaktsform som är bäst lämpad för detta ändamål.

(6) Direktivet gäller för alla civilrättsliga tvister, inklusive handelsrättsliga, arbetsrättsliga och konsumenträttsliga tvister.

(7) En person som är inblandad i en civilrättslig tvist bör kunna hävda sina juridiska rättigheter, även om han på grund av sin privatekonomiska situation inte kan bära rättegångskostnaderna.

(8) Rättshjälpen måste omfatta åtminstone biträde av en advokat och befrielse från eller finansiering av rättegångskostnaderna.

(9) Rättshjälpen kan anses som tillräcklig om den ger mottagaren faktisk möjlighet till rättslig prövning.

(10) Eftersom rättshjälp, med undantag för rådgivning före rättegång av advokat i hemvistlandet (om den rättshjälpssökande inte är varaktigt bosatt i rättegångslandet), beviljas av den medlemsstat där den behöriga domstolen finns, bör den medlemsstaten tillämpa sin egen lagstiftning, med hänsyn till principerna i detta direktiv.

(11) Varken den komplicerade karaktären hos medlemsstaternas rättsväsenden och skillnader dem emellan eller de kostnader som hänger samman med en tvists gränsöverskridande karaktär bör utgöra ett hinder för möjligheten till rättslig prövning. Rättshjälpen bör därför täcka de kostnader som direkt hänger samman med en tvists gränsöverskridande karaktär.

(12) Unionsmedborgare skall, oavsett bosättningsland, ha möjlighet att erhålla rättshjälp om de uppfyller villkoren i direktivet. Detta gäller även tredjelandsmedborgare som vistas lagligen i en medlemsstat.

(13) Om rättshjälp beviljas bör den täcka hela förfarandet, inbegripet kostnader i samband med att domen förklaras verkställbar eller verkställs; mottagaren skall erhålla fortsatt rättshjälp om motparten överklagar domen.

(14) Det civilrättsliga samarbetet mellan medlemsstaterna bör organiseras så att informationen till allmänhet och jurister underlättas och översändandet av ansökningar om rättshjälp från en medlemsstat till en annan förenklas och påskyndas.

(15) Den europeiska överenskommelsen om översändande av ansökningar om rättshjälp, undertecknad i Strasbourg 1977, som innehåller bestämmelser om att de avtalsslutande parterna skall underrätta de förmedlande och de mottagande myndigheterna, och som föreskriver ett system för dessa myndigheters förmedling av ansökningar, bör även fortsättningsvis tillämpas på förbindelserna mellan medlemsstaterna och de tredje länder som är parter i överenskommelsen. Däremot ersätter detta direktiv överenskommelsen i fråga om förbindelserna mellan medlemsstaterna.

(16) De underrättelse- och förmedlingsmekanismer som föreskrivs i detta direktiv är utformade med den europeiska överenskommelsens mekanismer som direkt förebild. Till skillnad från i 1977 års överenskommelse bör det dock fastställas en tidsfrist för översändande av ansökningar om rättshjälp. En relativt kort tidsfrist bidrar till att rättsväsendet fungerar på avsett sätt.

(17) En standardblankett för översändande av ansökningar om rättshjälp i samband med gränsöverskridande tvister skulle bidra till att göra förfarandena enklare och snabbare.

(18) Med hänsyn till skillnaderna i rättegångskostnader och levnadsnivå mellan medlemsstaterna bör dessa ha rätt att själva bestämma trösklarna för när en person skall presumeras att kunna bära rättegångskostnaderna på egen hand, dock så att målen med direktivet uppnås.

(19) Direktivets syften kan dock inte nås om inte rättshjälpssökande ges möjlighet att bevisa att de inte kan bära rättegångskostnaderna trots att deras tillgångar överstiger den tröskel som bestämts av den medlemsstat där den behöriga domstolen finns.

(20) Möjligheten att utnyttja privata alternativ som ger faktisk möjlighet till rättslig prövning utgör inte en form av rättshjälp. Utnyttjandet av en sådan möjlighet kan emellertid leda till ett antagande om att personen i fråga kan bära rättegångskostnaderna trots sin ogynnsamma ekonomiska situation.

(21) Medlemsstaterna bör ha möjlighet att avvisa ansökningar om rättshjälp om de rättsliga åtgärderna är uppenbart ogrundade, förutsatt att detta inte innebär ett förhandsavgörande i målet genom en bedömning av den rättshjälpssökandes möjlighet att nå framgång.

(22) Direktivet omfattar inga juridiska personer utöver sådana utan vinstsyfte, till exempel konsumentföreningar, som ser sig föranledda att väcka talan för att skydda allmänna, juridiskt erkända intressen. Denna princip bidrar till förverkligandet av målen för direktivet om förbudsföreläggande för att skydda konsumenternas intressen (direktiv 98/27/EG av den 19 maj 1998) [8].

[8] EGT L 166, 11.6.1998, s. 51.

(23) Rättshjälp bör beviljas på samma villkor oavsett om det rör sig om traditionella domstolsförfaranden eller förfaranden utanför domstol, t.ex. medling, i de fall lagstiftningen tillåter användning av sådana förfaranden.

(24) Utsikterna för en part i en tvist att tvingas betala rättegångskostnader eller advokatarvoden även om han vinner målet utgör ett hinder för möjligheten till rättslig prövning. En skälig ersättning för dessa kostnader, som betalas av den förlorande parten, bidrar till att minska detta problem. För skydda sårbara parter, särskilt på arbetsrättens och konsumenträttens område, kan det vara motiverat att göra undantag från denna princip.

(25) Det bör anges att fastställandet av miniminormer inte hindrar medlemsstaterna från att tillämpa mer gynnsamma bestämmelser gentemot rättshjälpssökande.

(26) Eftersom målen för den föreslagna åtgärden inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna och de därför bättre kan uppnås på gemenskapsnivå, kan gemenskapen vidta åtgärder i enlighet med subsidiaritetsprincipen i artikel 5 i fördraget. I enlighet med proportionalitetsprincipen i samma artikel går direktivet inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå dessa mål.

(27) Denna rättsakt respekterar de grundläggande rättigheter och iakttar de principer som erkänns såsom allmänna gemenskapsrättsliga principer, bland annat i Europeiska unionens stadga om grundläggande rättigheter. Rättsakten syftar särskilt till att främja tillämpningen av principen i artikel 47.3 i stadgan om att rättshjälp skall ges till personer som saknar tillräckliga medel, om denna hjälp är nödvändig för att ge dem en effektiv möjlighet att få sin sak prövad inför domstol.

(28) [I enlighet med artiklarna 1 och 2 i det protokoll om Förenade kungarikets och Irlands ställning som fogats till Fördraget om Europeiska unionen och Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, antar inte Förenade kungariket och Irland detta direktiv.] [I enlighet med artikel 3 i det protokoll om Förenade kungarikets och Irlands ställning som fogats till Fördraget om Europeiska unionen och Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, har Förenade kungariket och Irland uttryckt sin önskan om att delta i antagandet och tillämpningen av detta direktiv.]

(29) I enlighet med artiklarna 1 och 2 i det protokoll om Danmarks ställning som fogats till Fördraget om Europeiska unionen och Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen antar inte Danmark detta direktiv, och Danmark är därmed inte bundet av direktivet och behöver inte tillämpa det.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Syfte och tillämpningsområde

Detta direktiv syftar till att förbättra möjligheterna till rättslig prövning i gränsöverskridande ärenden genom att införa miniminormer för rättshjälp och andra finansiella aspekter med anknytning till civilrättsliga förfaranden.

Direktivet avser alla tvister på civilrättens område, oavsett domstolens karaktär.

Artikel 2

I detta direktiv avses med

rättshjälp: alla medel som ställs till en persons förfogande för att ge denne en effektiv möjlighet att få sin sak prövad inför domstol, om vederbörande saknar tillräckliga medel för att bära kostnaderna för en tvist,

civilrättslig tvist: alla civilrättsliga tvister, inklusive handelsrättsliga, arbetsrättsliga och konsumenträttsliga tvister,

kostnader för tvisten: rättegångskostnader och advokatarvoden.

Artikel 3

Rätt till rättshjälp

En fysisk person som är inblandad i en civilrättslig tvist, såsom kärande eller svarande, skall, utan att det påverkar tillämpningen av artikel 14, ha rätt till tillräcklig rättshjälp, om han inte har de tillgångar som enligt artikel 13 krävs för att han skall kunna hävda sina juridiska rättigheter.

Rättshjälpen skall framför allt innefatta faktiskt biträde av en advokat eller annan person som är behörig enligt lag att företräda personen i fråga inför domstol och som kan ge juridisk rådgivning och agera som ombud inför domstol, samt befrielse från eller finansiering av rättegångskostnader.

Medlemsstaterna får föreskriva att rättshjälpsmottagaren är skyldig att återbetala hela eller delar av rättshjälpen vid förfarandets slut, om hans ekonomiska situation förbättrats betydligt under den tid förfarandet pågått.

Artikel 4

Ansvaret för rättshjälpen

Vid gränsöverskridande tvister skall rättshjälpen beviljas av den medlemsstat där domstolen finns, i enlighet med lagstiftningen där och med hänsyn till bestämmelserna i detta direktiv.

Artikel 5

Ansvaret för kostnader som hänger samman med tvistens gränsöverskridande karaktär

I samband med att rättshjälp beviljas i den stat där den behöriga domstolen finns skall hänsyn tas till eventuella merkostnader som direkt hänger samman med tvistens gränsöverskridande karaktär.

Det rör sig framför allt om tolknings- och översättningskostnader i fall där parterna är ålagda att närvara vid förhandlingarna.

Den medlemsstat där den rättshjälpssökande har hemvist skall bevilja den rättshjälp som behövs för att täcka kostnader som uppstått där, särskilt kostnader för biträde av en advokat i den staten.

Artikel 6

Förbud mot diskriminering

Medlemsstaterna skall utan diskriminering bevilja rättshjälp till unionsmedborgare och till tredjelandsmedborgare som vistas lagligen i någon av medlemsstaterna.

Artikel 7

Rättshjälpens kontinuitet

Rättshjälpsmottagaren skall beviljas fortsatt rättshjälp för kostnader i samband med att en dom förklaras verkställbar eller verkställs i den medlemsstat där den behöriga domstolen finns, utan att det påverkar tillämpningen av artikel 3.3.

Artikel 50 i rådets förordning (EG) nr 44/2001 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område skall tillämpas i fråga om exekvatur.

Rättshjälp skall fortsätta att utgå om ett rättsmedel används mot rättshjälpsmottagaren. Om personen i fråga utnyttjar sin rätt att överklaga en dom skall behovet av rättshjälp prövas på nytt.

Artikel 8

Handläggning av ansökningar

De nationella myndigheter som är behöriga att fatta beslut om ansökningar om rättshjälp skall säkerställa största möjliga öppenhet vid handläggningen av ansökningarna.

Ett beslut om avslag skall motiveras.

Medlemsstaterna skall garantera möjligheten att överklaga ett beslut om att avslå ansökan om rättshjälp.

Artikel 9

inlämnande och överföring av ansökningar om rättshjälp

Rättshjälpssökande som har sin hemvist i en annan medlemsstat än den där den behöriga domstolen finns får ansöka om rättshjälp i den medlemsstat där de har sin hemvist.

Medlemsstatens behöriga myndigheter skall inom åtta dagar översända ansökan till de behöriga myndigheterna i den medlemsstat där den behöriga domstolen finns.

För handlingar som överförs enligt detta direktiv skall ingen legalisering eller motsvarande formalitet krävas.

Medlemsstaterna får inte utkräva någon ersättning för de tjänster som tillhandahålls enligt punkt 2.

De förmedlande organen får vägra att överföra en ansökan som uppenbarligen inte kan upptas till prövning, särskilt om målet inte är av civilrättslig natur.

Ansökningar om rättshjälp som översänds i enlighet med detta direktiv skall vara utformade på den mottagande myndighetens arbetsspråk eller ett annat språk som myndigheten godtar.

Bestämmelserna i detta direktiv ersätter, vad gäller förbindelserna mellan medlemsstaterna, bestämmelserna i den europeiska överenskommelsen om översändande av ansökningar om rättshjälp, undertecknad i Strasbourg 1977.

Artikel 10

Uppgifter till kommissionen

Medlemsstaterna skall lämna kommissionen en förteckning över de myndigheter som är behöriga att översända och ta emot ansökningar, och denna förteckning skall offentliggöras i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.

Medlemsstaterna skall vidare lämna kommissionen en förteckning över de av Europeiska unionens officiella språk, utöver det eller de egna, som godtas i rättshjälpsansökningar som överförs till dem.

Artikel 11

Standardformulär

För att översändandet av ansökningar skall underlättas skall ett standardformulär utarbetas av kommissionen, som skall biträdas av den kommitté som avses i rådets förordning (EG) nr 1348/2000 [9] om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur.

[9] EGT L 160, 30.6.2000, s. 37.

Artikel 12

Brådskande förfarande

Medlemsstaterna skall se till att rättshjälpsansökningar som lämnas av personer som inte har hemvist i den medlemsstat där behörig domstol finns, prövas i rimlig tid före rättegångsförhandlingarna.

Artikel 13

Villkor beträffande ekonomiska tillgångar

Medlemsstaterna skall bevilja rättshjälp till fysiska personer som är parter i en tvist inom deras jurisdiktion, och som på grund av sin privatekonomiska situation inte kan bära kostnaderna för tvisten.

Medlemsstaterna får fastställa tillgångströsklar, över vilka den rättshjälpssökande förutsätts kunna bära kostnaderna för tvisten. Trösklarna skall fastställas med hänsyn till olika objektiva faktorer såsom levnadskostnad och rättegångskostnader.

En rättshjälpssökande som inte uppfyller villkoren i föregående stycke skall emellertid ändå beviljas rättshjälp om han kan styrka att han inte kan bära kostnaderna för tvisten, särskilt om denna oförmåga beror på skillnader i levnadskostnaderna mellan den medlemsstat där vederbörande är bosatt och den medlemsstat där den behöriga domstolen finns.

En rättshjälpssökande skall förutsättas kunna bära kostnaderna för tvisten om han, i ett konkret fall, kan utnyttja privaträttsliga mekanismer som innebär att advokatarvode inte utgår om målet förloras och att rättegångskostnaderna i sådant fall bärs av tredje man.

Artikel 14

Villkor med anknytning till grunden för tvisten

Medlemsstaterna får föreskriva att en ansökan om rättshjälp som gäller en rättslig åtgärd som förefaller uppenbart ogrundad skall avslås av de behöriga myndigheterna.

Artikel 15

Juridiska personer

Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 14, skall rättshjälp beviljas juridiska personer utan vinstsyfte som är etablerade på en medlemsstats territorium, om den rättsliga åtgärden syftar till att skydda allmänna, juridiskt erkända, intressen och den juridiska personen i fråga inte har tillräckliga tillgångar för att kunna bära rättegångskostnaderna.

Artikel 16

Förfaranden utanför domstol

Rättshjälp skall beviljas även när en tvist löses utanför domstol, om lagen tillåter detta eller om de tvistande parterna anvisats en sådan lösning av en domare.

Artikel 17

Ersättning för rättegångskostnader och advokatarvoden

Medlemsstaterna skall föreskriva att den vinnande parten har rätt till skälig ersättning på den förlorande partens bekostnad, motsvarande en del av eller de totala kostnaderna för tvisten.

Medlemsstaterna får föreskriva om undantag från denna princip för att ge sårbara parter ett tillräckligt skydd.

Medlemsstaterna får föreskriva att ersättningen inte behöver betalas, eller att den skall betalas av staten, i fall där den förlorande parten beviljats rättshjälp.

Artikel 18

Information

De behöriga nationella myndigheterna skall samarbeta för att säkerställa att allmänhet och jurister får information om de olika rättshjälpssystemen, särskilt genom det europeiska rättsliga nätverket inom privaträtten, som inrättades genom rådets beslut 2001/470/EG.

Artikel 19

Förmånligare bestämmelser

Bestämmelserna i detta direktiv skall inte hindra medlemsstaterna från att införa bestämmelser som är mer gynnsamma för rättshjälpssökande.

Artikel 20

Detta direktiv träder i kraft den [tjugonde] dagen efter det att det har offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.

Artikel 21

Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra förordningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 1 januari 2004. De skall genast underrätta kommissionen om detta.

När en medlemsstat antar dessa bestämmelser skall de innehålla en hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de offentliggörs. Närmare föreskrifter om hur hänvisningen skall göras skall varje medlemsstat själv utfärda.

Artikel 22

Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna, i enlighet med Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen.

Utfärdat i Bryssel den [...]

På rådets vägnar

Ordförande