På begäran av Europaparlamentet kommer kommissionen dessutom att under 2016 lansera ett pilotprojekt för utvärdering av frivilliga miljöargument på produkter från fiskeri- och vattenbruksnäringen. Kommissionen kommer att undersöka i vilken utsträckning sådana argument finns på fiskeri- och vattenbruksprodukter och i vilken grad de överensstämmer med bestämmelser på området.

Initiativ utanför lagstiftningsområdet har också utvecklats för att ge vägledning om frivilliga miljöargument. EU:s strategi för hållbarhetssystem och certifieringar av rättvis handel presenterades 2009. Upprätthållandet av den frivilliga och icke-statliga karaktären hos dessa system betonades, liksom även vikten av att informationen är transparent och tillförlitlig. Denna icke-lagstiftande strategi fick ytterligare stöd i meddelandet om en kvalitetspolitik för jordbruksprodukter. Kommissionen kommer också att beakta flerpartsdialogen om miljöargument (Multi-stakeholder Dialogue on Environmental Claims) i det vägledningsdokument som utarbetas till stöd för genomförandet av direktivet om otillbörliga affärsmetoder på det berörda området. Parallellt med detta främjas fastställandet av metoder för att mäta miljöprestanda under hela livscykeln. Riktlinjer kring bästa praxis för frivilliga certifieringssystem för jordbruksprodukter och livsmedel har också antagits. Dialogen mellan Europeiska kommissionen, medlemsstaterna, företag och andra intressenter om företagens sociala ansvar fortsätter också.

När det gäller EU-lagstiftningen har bestämmelser antagits för att hantera både innehållet i argumenten och certifieringen som utförs av tredje parter. Reglerna kring konsumentinformation på fiskeri- och vattenbruksprodukter har setts över och miljöinformation på frivillig basis är tillåten, under förutsättning att informationen är klar, otvetydig och kontrollerbar. Samtidigt har ackrediteringskrav fastställts inom certifieringsområdet. Hit hör villkoret att den offentliga tillsynen av certifieringsorganen ska utföras av enbart ett nationellt ackrediteringsorgan.

Under det senaste årtiondet har Europeiska unionen tagit flera initiativ för att göra de frivilliga miljöargumenten tydligare och mer trovärdiga, för att inrätta instrument som kan hjälpa konsumenterna att fatta välgrundade beslut, säkerställa en hög konsumentskyddsnivå och främja konsumenternas intressen i enlighet med artikel 169 i EUF-fördraget.

Miljömärkena används i en situation där konsumenterna översköljs av information om fiskeri- och vattenbruksprodukters ekologiska hållbarhet, såsom konsumentguider, kampanjer från icke-statliga organisationer och frivilliga uppförandekoder. All denna information om hållbarhet har gett upphov till kontroverser och viss förvirring. Detta problem framträder även tydligt på andra marknader. Den stora mängden märken och miljöargument gör det ofta svårt för EU:s konsumenter att särskilja produkterna och lita på den information de får. Produkternas miljöargument uppfyller kanske inte heller alltid rättsliga krav på tillförlitlighet, korrekthet och tydlighet.

Miljömärkningen i fiskerisektorn tog fart under 1990-talet. Ekologiskt vattenbruk regleras av EU sedan 2010, medan certifieringarna för hållbart vattenbruk växte fram i början av 2000-talet och snabbt blir fler. Miljömärkningen inom dessa två sektorer skiljer sig åt och angriper olika hållbarhetsaspekter. Inom fisket ligger fokus främst på att bevara bestånden, medan man inom vattenbruket framför allt betonar de negativa externa effekterna som produktionen kan orsaka, till exempel störningar i naturliga ekosystem eller vattenföroreningar.

Miljömärken är en form av frivillig information till konsumenterna. Utvecklingen av miljömärken är inte begränsad till fiskeri- och vattenbruksprodukter. Under de senaste tjugo åren har offentliga och privata system utvecklats inom flera områden. Systemen inom skogsbruket och jordbruket i allmänhet har annorlunda utformning och krav än systemen för fiskeri- och vattenbruksprodukter och normerna i dessa system är inte heller jämförbara. De största miljömärkena för fiskeri- och vattenbruksprodukter har ungefär samma marknadsnärvaro som privata märken som används inom exempelvis skogsbruket, även om dessa logotyper kanske inte känns igen lika lätt.

I samband med utarbetandet av denna rapport beställdes en undersökning för att analysera befintliga miljömärken och andra former av miljörelaterad kommunikation. Undersökningen kompletterades av ett offentligt samråd och direkta intervjuer med intressenter.

FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation (FAO) har fastställt internationellt erkända riktlinjer för miljömärkning av fångst inom fiskeri- och vattenbruksnäringen. EU har varit starkt engagerad i utvecklingen av dessa.

4.Marknaden för miljömärken på produkter från fiskeri- och vattenbruksnäringen

EU är för närvarande den största marknaden för miljömärkta fiskeri- och vattenbruksprodukter. Hur stor spridning de miljömärkta produkterna har på marknaden varierar dock stort mellan medlemsstaterna. Märkena återfinns framför allt på frysta eller bearbetade produkter. De största konsumenterna av fisk- och skaldjursprodukter (konsumtion per capita) är inte de som främst köper miljömärkta produkter. I länder som Frankrike, Italien, Portugal och Spanien, där konsumenterna huvudsakligen köper färskvaror, spelar miljömärken och certifieringar en marginell roll. I andra medlemsstater, som Tyskland och Storbritannien, har miljömärkta produkter å andra sidan blivit väl etablerade.

Antalet miljömärken är fortfarande relativt begränsat jämfört med andra verktyg för konsumentinformation. Det är endast ett fåtal märken som utökar sina marknadsandelar.

De viktigaste privata miljömärkena i dag är Marine Stewardship Council (MSC), som under 2014 angav certifiering av 8,8 miljoner ton vildfångad fisk (dvs. 10 % av den globala fångsten), Friends of the Sea (FoS), som enligt tillgängliga uppgifter från FAO uppskattas ha certifierat omkring 10 miljoner ton produkter år 2011, GLOBALG.A.P. Aquaculture Standards, som uppskattningsvis certifierade över 2 miljoner ton produkter år 2013, samt Aquaculture Stewardship Council (ASC), som angav över 400 000 ton certifierade produkter 2014. Nyligen har även producenter inom EU påbörjat processen för att certifiera sina egna produkter, huvudsakligen inom fiskerisektorn, vilket signalerar en ny trend på marknaden, eftersom de flesta miljömärkta produkter som i dagsläget säljs inom EU är importerade.

Dessa märken har specialiserat sig på vissa arter. Medan MSC främst omfattar vitfisk (certifiering av 45 % av den globala vitfiskfångsten) och små pelagiska arter, har FoS riktat in sig på leverantörer till fiskmjölsindustrin, men hanterar även tonfisk, räkor, musslor och lax. Inom vattenbruket specialiserar sig GLOBALG.A.P främst på hajmal, tilapia, lax och räkor. Det gör även ASC, som dock även hanterar musslor och öring. Det finns tecken på att aktörerna med dessa märken börjar samarbeta för att skapa gemensamma kriterier och främja ömsesidigt erkännande.

Vissa länder har under senare år inrättat officiella miljömärkningsprogram för fiskeri- och vattenbruksprodukter. Hittills har dock inget av dessa officiella system vuxit fram som ett storskaligt alternativ till de privata certifieringssystemen. I EU lanserade Frankrike i slutet av 2014 ett officiellt miljömärke för fiskeri- och vattenbruksprodukter. Det är fortfarande alltför tidigt att sia om dess potential på marknaden.

5.De viktigaste problemen med anknytning till miljömärken

Tre viktiga problem kopplade till de befintliga miljömärkena för fiskeri- och vattenbruksprodukter lyftes fram i analysen och samrådet, nämligen: a) argumentens trovärdighet, b) den förvirring som orsakas av informationsmängderna, och c) marknadstillträdet och därtill hörande kostnader.

(a)När det gäller trovärdigheten är frågan huruvida miljöargumenten är korrekta. Systemen för miljömärkning utgör den mest strukturerade formen av miljörelaterad konsumentinformation. Deras trovärdighet bygger på programmens struktur, däribland deras normer och insynen i certifieringsprocessen.

Att kunna kvalitetssäkra trovärdigheten är av största vikt för återförsäljarna, eftersom det är centralt för deras varumärkesprofil. Argumentens trovärdighet påverkar alltså även återförsäljarna. Det är värt att notera att en stor del av de certifierade produkterna säljs omärkta, vilket gör certifieringen till en fråga främst för företagen sinsemellan istället för en fråga om konsumentinformation.

(b)Förvirringen är ofta kopplad till den upplevda spridningen av miljömärken, och tendensen att inte att särskilja miljömärken från andra initiativ som syftar till att informera företag och konsumenter, som till exempel konsumentguider eller kampanjer som drivs av icke-statliga organisationer.

Det kan också vara förvirrande att miljömärkena skiljer sig åt i fråga om både innehåll och omfattning, och denna förvirring genomsyrar alla nivåer av leveranskedjan. Tillverkarna har svårt att veta vilket miljömärke de ska söka certifiering hos, eftersom valet hänger samman med återförsäljarnas val och särdragen på olika marknader. Återförsäljarna måste i sin tur välja miljömärken som inte äventyrar deras anseende. Slutligen är det svårt för konsumenterna att veta vad de olika miljömärkena står för.

Svårigheten i att avgöra vilken miljöaspekt man ska fokusera på och hur man ska göra för att nå ut med sin information kan leda till flera certifieringar och olika budskap. Det orsakar förvirring, vilket i slutändan kan leda till extra kostnader för företagarna och en misstro mot argumenten.

(c)Ett tredje problem avser marknadsinträdet och därmed sammanhängande kostnader för företagarna. Certifieringar enligt systemen för miljömärkning innebär kontroller, inspektioner och bedömningar. Kostnader för exempelvis användandet av en viss logotyp kan också tillkomma. Hela processen medför kostnader och administrativa bördor som inte nödvändigtvis reflekteras i producenternas försäljningspriser. Certifieringskostnaden är särskilt betydelsefull för småskaliga producenter. Vissa system har utnyttjat egna resurser för att inrätta uppsökande program och de icke-statliga organisationerna stödjer aktivt småskaliga producenters certifiering.

Certifieringen har också blivit viktig för producenter och handlare som säljer till specifika marknader som annars förblir otillgängliga eller undervärderade.

Certifieringen innebär samtidigt att tillverkarna kan lyfta fram sina produkter och nå nya marknader.

6.Möjliga åtgärder för offentliga myndigheter

Under det senaste årtiondet har flera initiativ utvecklats på europeisk och internationell nivå för att bemöta miljöargumenten. Detta inbegriper EU:s antagande av flera lagstiftnings- och icke-lagstiftningsakter, vilket redovisas under punkt 3 ovan.

Inför genomförbarhetsstudien identifierades tre alternativa EU-strategier: effektiv användning av tillgängliga verktyg, utveckling och eventuell tillämpning av minimikrav och inrättande av ett unionsomfattande miljömärke.