Yttrande från Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om "Sammanfattning av EESK:s erfarenheter inför utvärderingen av den ekonomiska, sociala och arbetsmarknadsrelaterade effekten av strukturreformer inom Europeiska unionen"

(2004/C 32/23)

Den 27 mars 2003 beslutade Europaparlamentet i enlighet med artikel 262 i EG-fördraget att rådfråga Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om "Sammanfattning av EESK:s erfarenheter inför utvärderingen av den ekonomiska, sociala och arbetsmarknadsrelaterade effekten av strukturreformer inom Europeiska unionen".

Facksektionen för Ekonomiska och monetära unionen, ekonomisk och social sammanhållning, som svarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 16 oktober 2003. Föredragande var Bruno Vever.

Vid sin 403:e plenarsession den 29 och 30 oktober 2003 (sammanträdet den 30 oktober) antog Europeiska ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 74 röster för, 27 röster emot och 26 nedlagda röster.

Europeiska ekonomiska och sociala kommittén fick den 27 mars 2003 en remiss från Europaparlamentet rörande en utvärdering av den ekonomiska, sociala och arbetsmarknadsrelaterade effekten av de strukturreformer som genomförs inom Europeiska unionen. Kommittén har uppmanat de ekonomiska och sociala råden och motsvarande organ i medlemsstaterna att bidra till denna utvärdering, bland annat genom att delta i en konferens som kommittén anordnade i Bryssel den 8-10 oktober 2003 - med sikte på detta yttrande och ytterligare en framställning från kommissionen om Lissabonstrategin ("Det organiserade civila samhällets bidrag till Lissabonprocessen - en mer delaktig union"). Som ett svar på remissen lägger EESK fram nedanstående kommentarer, som bygger på de synpunkter som framkommit.

1. Sammanfattning

1.1. Kommittén bekräftar sitt stöd till de strukturreformer som, framför allt till följd av Lissabonmandatet, inletts i medlemsstaterna i syfte att stärka Europas konkurrenskraft och säkerställa hållbarheten hos den modell för ekonomisk och social utveckling som tillämpas. EESK framhåller också att det är fråga om en krävande utmaning: Det handlar inte bara om att prestera bättre än förut utan snarare att prestera bättre än någon annan. Kommittén är emellertid oroad över den allt större klyftan mellan de mål som uppställts för reformerna och det faktiska resultaten: Det förekommer många förseningar i genomförandet av reformerna. Situationen i fråga om tillväxt och sysselsättning försämras också alltmer utan att man ser någon ljusning. Om inte denna utveckling bryts är risken stor att strukturreformerna urartar i en "bubbla", där det går inflation i målsättningar, idéer och deltagande medlemsstater men där det också råder brist på ömsesidigt ansvarstagande, verklig handling och förändring.

1.2. Kommittén betonar först och främst behovet av att öka Lissabonmandatets trovärdighet bland medborgarna och av att stilla deras oro beträffande mandatets verkliga innebörd och sociala kostnader. Det bör tydligare klargöras att vi med rätta tillsammans kan sträva efter att bli de första som drar nytta av världens största marknad och att de planerade reformerna är en förutsättning för den europeiska utvecklingsmodellens framtid i en öppen ekonomi.

1.3. Kommittén är mycket oroad över att man för närvarande inte kan presentera någon egentlig tillväxtprognos för de europeiska medborgarna. Detta försvårar nämligen genomförandet av reformerna avsevärt genom att farhågorna stärks och den sociala sammanhållningen försvagas. Kommittén framhåller att det behövs ett gemenskapsinitiativ med inriktning på tillväxt. Ett flertal samstämmiga förslag till ett sådant initiativ har lagts fram (till exempel av det italienska rådsordförandeskapet och kommissionen samt i Sapir-rapporten och den fransk-tyska deklarationen) och rönte stöd vid Europeiska rådet den 16-17 oktober 2003. EESK rekommenderar därför att man främjar transnationella investeringar i forskning och infrastrukturer, framför allt genom lån och offentlig-privata partnerskap på gemenskapsnivå, eftersom dessa spelar en avgörande roll för vår framtid. Detta får dock inte leda till att man gör avkall på den disciplin som stabilitetspakten innebär för de nationella budgetarna.

1.4. Kommittén beklagar framför allt att det saknas en gemensam ekonomisk politik i anslutning till införandet av euron. Detta bör åtgärdas snarast möjligt. Man bör också påbörja en harmonisering och förenkling av skattelagstiftningen på EU-nivå. Integrationen av riktlinjerna för sysselsättningen och de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken inom ramen för en effektivare "policymix" skulle också utgöra ett viktigt steg mot bättre ekonomiska och sociala styresformer på EU-nivå.

1.5. EESK konstaterar att inre marknaden, trots att den utvidgats, fortfarande är långt ifrån fullbordad. Dess identitet bör stärkas liksom sammanhållningen och säkerheten på marknaden, bland annat genom gränsöverskridande gemenskapsinspektioner, en gemensam förvaltning av tullarna vid de yttre gränserna, gemenskapsrättslig status för små och medelstora företag eller till och med tillhandahållande av tjänster i allmänhetens intresse på EU-nivå på de områden där detta skulle vara motiverat. Det krävs nya initiativ för att gemenskapslagstiftningen skall kunna förenklas effektivt och dess kvalitet förbättras (effektivare konsekvensbedömningar, som kommittén är villig att bidra till, samt större självreglering på arbetsmarknaden).

1.6. EESK är också oroad över de dröjsmål på forskningsområdet som förekommer inom unionen, i synnerhet som de konkurrenskraftsmål som uppställdes i Lissabon bygger på de fördelar en kunskapsbaserad ekonomi erbjuder. Man bör bland annat höja anslagen för ramprogrammet för forskning om programmet verkligen skall kunna bli effektivt, och programmet bör i högre grad inriktas på teknologiprogram av äkta europeiskt ursprung. En ökad samordning av försvarspolitiken inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, inklusive ett ömsesidigt och effektivare öppnande av den offentliga upphandlingen på detta område, skulle i hög grad bidra till att stödja den tekniska innovationen i Europa.

1.7. Kommittén betonar växelverkan mellan de olika strukturreformerna, men framhåller samtidigt att genomförandet av reformerna på olika områden varierar stort från ett land till ett annat, bland annat när det gäller avregleringen av marknaden, tillgången till finansiering, balanseringen av offentliga utgifter, främjandet av innovation, anpassningen av arbetsmarknaden, moderniseringen av den sociala tryggheten, utvecklingen av utbildningen, förenklingen av lagstiftningen samt förstärkningen av en hållbar utveckling. EESK konstaterar också att reformerna över lag har fortskridit längre i de länder där man har respekterat stabilitetspakten än i de länder där detta inte har varit fallet. Kommittén efterlyser mer detaljerad information om läget i de olika medlemsstaterna och föreslår att man på webbplatsen Europa inför en databas med bästa praxis vad gäller reformerna i anslutning till Lissabonstrategin.

1.8. EESK framhåller att aktörerna i det organiserade civila samhället i hög grad kan bidra till ett framgångsrikt genomförande av reformerna och beklagar att denna självklarhet - som uttryckligen omnämns i Lissabonmandatet - ännu inte betonas i tillräckligt hög grad i medlemsstaterna. I samband med förberedelserna inför vårtoppmötena bör det föras systematiska nationella diskussioner med aktörer inom näringslivet, med arbetsmarknadens parter och med andra aktörer i det civila samhället. Initiativ från dessa bör i högre grad uppmuntras och betonas i medlemsstaternas och kommissionens årliga rapporter samt ingå i den databas med bästa praxis vad gäller reformerna i anslutning till Lissabonstrategin som kommittén rekommenderar. Kommittén avser för egen del att bidra direkt med dylik information.

1.9. Slutligen betonar EESK att strukturreformerna å ena sidan bör främjas genom åtgärder för ökad ekonomisk tillväxt, t.ex. genom att fullborda den inre marknaden och skapa incitament för transeuropeiska investeringar, och å andra sidan debatteras mer ingående, samtidigt som kännedomen om reformerna bör ökas och genomförandet av reformerna fördelas på ett lämpligare sätt mellan alla som skall dela ansvaret för dem. Reformerna angår inte enbart politikerna, utan även de ekonomiska och sociala aktörerna ansvarar för att de förankras på gräsrotsnivå. Kommittén är övertygad om att en bättre samverkan mellan de politiska beslutsfattarna och aktörerna inom det civila samhället är avgörande för utgången av de strukturreformer som nu har inletts i unionen.

2. Strukturreformerna i EU

2.1. Olika strukturreformprocesser

2.1.1. Det ekonomiska och sociala livet ger ständigt anledning till anpassningar och reformer. Dessa reformer har emellertid ökat under den senaste tiden till följd av det tryck som samhällsutvecklingen, handels- och kulturutbytet, den tekniska utvecklingen, det europeiska bygget och den ekonomiska globaliseringen har inneburit. Därför har man i unionen under det senaste decenniet inlett ett stort antal "processer" som syftar till ekonomiska, sociala och arbetsmarknadsrelaterade strukturreformer i syfte att återställa unionens konkurrenskraft, förstärka den ekonomiska tillväxten, öka sysselsättningen och säkerställa utvecklingens och miljöns långsiktiga hållbarhet. En del av reformerna (t.ex. den fortsatta avregleringen på inre marknaden och införandet av euron) har huvudsakligen inletts på gemenskapsnivå med EU-institutionerna som drivkraft, medan andra reformer däremot har inletts av medlemsstaterna enbart på nationell nivå till följd av ett lands egna politiska riktlinjer, på initiativ av offentliga myndigheter (t.ex. den ekonomiska avregleringen i Storbritannien) eller inom ramen för ett nära samråd med arbetsmarknadens parter (t.ex. Wassenaar-avtalet med arbetsmarknadsorganisationerna i Nederländerna). Under de senaste åren har strukturreformerna ökat i alla de 15 medlemsstaterna till följd av gemensamt antagna riktlinjer som genomförts i alla länder. Även om reformerna grundar sig på gemensamma mål och omfattas av gemensamma ramar som inkluderar regelbundna och jämförande utvärderingar, har medlemsstaterna mycket stor frihet att ta egna initiativ och genomföra reformerna i enlighet med förhållandena i respektive land. Reformerna har i många fall gett upphov till samarbete mellan de olika befogenhetsnivåerna och mellan medlemsstaterna.

2.1.2. På gemenskapsnivå har stabilitetspakten - i samband med Maastrichtfördraget från år 1993 och införandet av en gemensam valuta - utgjort en ekonomisk reformprocess av central betydelse tillsammans med årligen antagna allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken. Dessutom enades unionens medlemsstater i Cardiff i juni 1998 om att inleda strukturreformer i anpassningssyfte inför avregleringen av marknaderna för varor, tjänster och kapital.

2.1.3. Vad gäller sysselsättningen konstaterades det i Amsterdamfördraget från år 1997 att stabilitetspakten också omfattade ett tillväxtmål - därav det officiella namnet "stabilitets- och tillväxtpakten" - och de allmänna ekonomiska riktlinjerna kompletterades med riktlinjer för sysselsättningen, som därefter fastställdes i detalj genom Luxemburgprocessen i november 1997. Under toppmötet i Köln i juni 1999 utformades också rekommendationer för en europeisk sysselsättningspakt.

2.1.4. Lissabonstrategin, som de femton medlemsstaterna enades om i mars 2000, ledde därefter till en samordning av de olika strukturella reformprocesserna. Förutom att man i strategin fastställer det ambitiösa målet att bli världens mest konkurrenskraftiga ekonomi senast år 2010 med hjälp av de nya fördelar som en kunskapsbaserad ekonomi medför, inleder man också en ny satsning på inre marknaden (i synnerhet vad gäller finansiella tjänster, immateriella rättigheter samt avregleringen av energi- och infrastrukturmarknaderna) samt en rad ekonomiska, sociala och administrativa reformer i medlemsstaterna (i synnerhet vad gäller utbildning, forskning, arbetsmarknaden, den sociala tryggheten och en förenkling av administrationen). Lissabonstrategin utgör, femton år senare, den logiska fortsättningen på å ena sidan "1992-programmet", som kommissionen ("Delors I") startade år 1985 i syfte att fullborda den europeiska inre marknaden senast 1992, och å andra sidan vitboken om tillväxt, sysselsättning och konkurrenskraft, som "Delors II" lade fram år 1993 i syfte att stärka effekten av programmet för inre marknaden.

2.1.5. Medlemsstaterna kompletterade reformpaket genom att i Göteborg i juni 2001 besluta om en övergripande strategi för hur man skall beakta kravet på en hållbar utveckling på gemenskapens alla politikområden.

2.1.6. Slutligen inledde kommissionen år 2003 en integrerad process, som Europeiska rådet hade beslutat om i Barcelona i mars 2002, i syfte att förbättra samverkan mellan de olika ekonomiska, sociala och sysselsättningsrelaterade reformprocesserna. Vårens toppmöte spelar en central roll för denna process, och dessutom kommer den att behandlas under årets lopp vid de andra kvartalsvisa toppmötena och i de olika rådskonstellationerna. Anpassningstiden för dessa reformer har förlängts till tre år.

2.2. Målen för strukturreformerna

2.2.1. Det huvudsakliga målet för reformerna är att förstärka den ekonomiska konkurrenskraften i ett Europa som står vidöppet mot omvärlden samt att stärka och justera den sociala modellen, som grundar sig på en ömsesidig dialog och på de grundläggande sociala rättigheterna. Dessa strukturreformer, som är av avgörande betydelse för framtiden, är nödvändiga för hållbarheten hos den europeiska ekonomiska och sociala utvecklingen i en värld i allt snabbare omvandling.

2.2.2. Europa som lokaliseringsalternativ utsätts i dag för konkurrens från såväl våra främsta högteknologiska handelspartner i industrivärden, framför allt USA och Japan, som ett antal framväxande ekonomier med låga produktionskostnader. De huvudsakliga strukturella förändringarna i anslutning till den europeiska ekonomins konkurrenskraft är knutna till följande faktorer:

2.2.2.1. Den tekniska utvecklingen, som blir allt intensivare och sprider sig över hela världen. Detta går hand i hand med att produkter och teknik föråldras allt snabbare, att konkurrensen intensifieras och utvidgas på global nivå samt att det sker en omfattande utlokalisering till länder med lägre tillverkningskostnader, i vilka det för övrigt sker kontinuerliga framsteg vad gäller utbildning samt yrkesmässiga och tekniska kunskaper;

2.2.2.2. WTO:s handelsförhandlingar, som kommer att fortsätta trots att ministerkonferensen i Cancún i september 2003 blev ett misslyckande: Syftet med förhandlingarna är att gradvis införa Dohadagordningen, som inbegriper ett omfattande stödprogram för den internationella utvecklingen och för det globala öppnandet av ekonomin. Dohadagordningen omfattar både industriprodukter, tjänster och jordbruket, och innehåller nya bestämmelser om konkurrens, immateriella rättigheter, folkhälsa och miljö;

2.2.2.3. Det förändrade beteendemönstret i samhället, bland annat när det gäller sysselsättningen och arbetsmarknaden: På senare tid har man strävat efter att minska årsarbetstiden, som ofta har blivit flexiblare och mer individuell;

2.2.2.4. Befolkningens åldrande, som får konsekvenser för alla länder i Europa och som väcker ett antal frågor som gäller såväl ett bättre tillvaratagande av olika åldersgrupper på arbetsmarknaden som finansieringen av den sociala tryggheten.

2.2.3. Ett annat viktigt mål för reformerna är att stärka unionens sammanhållning i fråga om inre marknaden. Detta är en utmaning som får ännu större betydelse i och med att unionen utvidgas till att omfatta 25 medlemsstater år 2004.

2.2.4. Införandet av euron bör åtföljas av en mer enhetlig ekonomisk politik i medlemsstaterna som överensstämmer med kriterierna i stabilitets- och tillväxtpakten.

2.2.5. Slutligen bör man också nämna behovet av att säkerställa den ekonomiska och sociala utvecklingens hållbarhet i Europa såväl vad gäller balanserade offentliga finanser som hög kvalitet på sysselsättningen (konkurrenskraft, utbildning, rörlighet), finansiell stabilitet i de sociala trygghetssystemen (i synnerhet i fråga om pensioner och hälsa), en starkare social sammanhållning och miljöskyddet.

2.3. Allmänhetens uppfattning om reformerna

2.3.1. I anslutning till de olika målen har vissa frågor väckts vad gäller meningen med reformerna samt deras effektivitet, och till och med genomförbarhet, på grund av den starkt minskade ekonomiska tillväxten, turbulensen på finans- och aktiemarknaden under de två senaste åren samt den ökade arbetslösheten. I synnerhet har det mycket ambitiösa Lissabonmålet att göra Europa till den mest konkurrenskraftiga ekonomin i världen fram till år 2010 förefallit alltför optimistiskt. Detta mål fastställdes i mars 2000 vid en tidpunkt då den europeiska tillväxten, sporrad av den framväxande "nya ekonomin", föreföll att äntligen ta sig ur den kris som pågått i ett kvarts sekel för att på nytt - förhoppningsvis under en lika lång tidsperiod - kunna uppvisa höga årliga tillväxtsiffror. I Irland har tillväxten till och med mätts i tvåsiffriga tal. Men denna högkonjunktur upphörde snabbt i och med att teknologi- och börsbubblan sprack och de internationella spänningarna på nytt ökade. Lissabonmålet att uppnå maximal konkurrenskraft kan för övrigt också väcka tvivel, eftersom allmänheten kan komma att fråga sig vilket pris man blir tvungen att betala för att uppnå målet med tanke på att konkurrenterna kommer från utvecklingsländerna, där nivån på lönekostnaderna och den sociala tryggheten är så låg att den inte kan jämföras med unionen och där de mest framträdande länderna, såsom Kina, förenar dessa egenskaper med produktivitet, industrialisering, investeringar och teknologi på högsta nivå. Sådana tvivel får inte undervärderas, och om de lämnas obesvarade kan de till och med direkt bidra till att resultatet av de processer som inletts äventyras.

2.3.2. Kommittén har för sin del fortfarande förtroende för de mål som uppställts för reformerna, inklusive det konkurrensmål som fastslogs i Lissabon, förutsatt att målen "tolkas" på rätt sätt. Kommittén ser Lissabonmålet framför allt som ett klart uttryck för medlemsstaternas politiska vilja att med hjälp av reformerna säkerställa tillväxten och sysselsättningen samt hållbarheten hos den ekonomiska och sociala utvecklingsmodellen. Med reformernas hjälp skall det bli möjligt att förena denna strävan med de allt större kraven från en ekonomi som är öppen för den internationella konkurrensen genom att utnyttja unionens viktigaste reella eller potentiella trumfkort, såsom utbildningen, innovationsandan och innovationskapaciteten samt ett gemensamt utnyttjande av de viktigaste resurserna i unionen. Det är därför fullt berättigat och genomförbart för Europa, dess företag och medborgare att sträva efter att bli de första som drar nytta av världens största marknad - bestående av en halv miljard producenter och konsumenter med en köpkraft som är varierande men globalt sett jämförelsevis stor - efter det att deras stora gemensamma och utvidgade marknad har fullbordats och förbättrats. Detta faktum bidrar till att öka Lissabonmålets trovärdighet, även om vägen mot målet omfattar ett flertal utmaningar av varierande art.

2.3.3. Kommittén underskattar inte den beslutsamhet och uthållighet som i dag krävs för att man effektivt skall kunna genomföra reformerna. Det har redan gjorts betydande framsteg, men de största kraftåtgärderna återstår fortfarande om man skall lyckas uppnå de fastställda målen. Bland annat måste metoderna för att genomföra reformerna förbättras.

3. Kommitténs synpunkter på metoderna för att genomföra strukturreformerna

3.1. De viktigaste framstegen i fråga om reformmetoderna

3.1.1. Lissabonstrategin har i första hand försett medlemsstaterna med en "färdplan", som de hittills har saknat. I strategin anges ett antal mål som skall uppnås fram till år 2010 samt tidsgränserna för genomförandet av reformerna. I strategin fastställs alltså en flerårig tidsplan för att förena våra krafter och gemensamt bygga ett attraktivt, öppet och konkurrenskraftigt Europa. På basis av den årliga översynen av framstegen inom strategin - som företas i anslutning till ett vårtoppmöte - kan man göra en sammanfattning och jämförelser av läget samt därefter uppdatera prioriteringarna.

3.1.2. Den öppna samordningsmetoden, som i stor utsträckning har använts för att inleda reformerna i de olika medlemsstaterna, medför en ny tolkning av begreppet subsidiaritet, som inte längre kan fungera som en förevändning för en uppdelning mellan befogenheterna på gemenskapsnivå och på nationell nivå. En korrekt tillämpning av subsidiaritetsprincipen bör tvärtom göra det möjligt att upprätta nyttiga förbindelser och "broar" mellan gemenskapsnivån och den nationella nivån, samt eventuellt den regionala och lokala nivån. Den bör också skapa en grund för en ömsesidig granskning av politiken i olika länder, vilket uppmuntrar till en spridning av de bästa lösningarna.

3.1.3. Det är för övrigt inte enbart de offentliga myndigheterna, vare sig de finns på gemenskapsnivå, nationell nivå eller till och med på regional nivå, som berörs av reformerna. Också den privata sektorn, arbetsmarknadens parter och det organiserade civila samhället i sin helhet utgör drivkrafter för reformerna, vilket mycket tydligt framgår av Lissabonmandatet. Det skall noteras att Unice och EFS aktiv har deltagit i förberedelserna inför vårtoppmötena, genom att lägga fram egna bidrag inför vart och ett av mötena och tillsammans med kommissionen delta i arbetsmarknadsparternas förberedande toppmöten på inbjudan av rådsordförandeskapet. Unice, ECPE, Ueapme och EFS enades för övrigt nyligen om en flerårig dagordning för uppläggningen av sin sociala dialog och bekräftade därmed sin önskan att fullt ut ha en självständig och avtalsbaserad roll vid utformningen och genomförandet av strukturreformerna på gemenskapsnivå. Detta visar att den "horisontella" dimensionen av begreppet subsidiaritet har fått större betydelse (med en ansvarsfördelning mellan offentliga myndigheter, sammanslutningar inom det civila samhället och den privata sektorn) vid sidan av den traditionella "vertikala" dimensionen (EU, medlemsstaterna och regionerna).

3.1.4. Flera nationella branschorganisationer har på eget initiativ direkt för vårtoppmötet lagt fram en kritisk och motiverad utvärdering av hur reformerna framskrider, och även presenterat egna självständiga eller avtalsbaserade förslag till hur genomförandet kan främjas. Ett exempel på detta är de detaljerade nationella rapporter som utarbetats av medlemsförbunden i Unice. I rapporterna, som utarbetades inför det senaste vårtoppmötet i mars 2003 i Bryssel(1), behandlas alla femton medlemsstater samt Norge och Turkiet.

3.1.5. Växelverkan mellan de olika processerna i anslutning till de ekonomiska riktlinjerna, till riktlinjerna för sysselsättningen, till fullbordandet av inre marknaden och till strukturreformerna är tydlig. Den blev uppenbar i början av 2003 i och med att kommissionen samtidigt lade fram sina årliga rapporter på de olika områdena inom ramen för en övergripande genomföranderapport.

3.2. Reformmetodernas största svagheter

3.2.1. Samordningen av de olika ekonomiska, sociala och miljörelaterade processer som kommissionen inledde år 2003 befinner sig fortfarande på utvecklingsstadiet, eftersom den för närvarande är alltför formell och saknar avgörande inflytande över de nationella politiska besluten. Samordningen har ännu inte lett fram till ett tillräckligt permanent samarbete mellan de olika rådskonstellationerna och mellan medlemsstaterna, något som i alla händelser skulle kräva en "inkörningsperiod" vad gäller förfaranden och handlingssätt, i synnerhet under samarbetets första treårsperiod (2003-2006).

3.2.2. Framför allt är det beklagligt att det vid rådets vårtoppmöten saknas konkret information från medlemsstaternas sida om det aktuella läget för genomförandet av de nationella reformerna. Medlemsstaterna har hittills förefallit att prioritera nya diskussioner om de mål som redan fastställts i Lissabon - och man har till och med lagt till nya föreskrifter (dock utan att klart motivera dessa) - i stället för att bidra till en jämförelse av de nationella reformerna, som kommissionen har svårt att beskriva i detalj utan denna information från medlemsstaterna.

3.2.3. Denna avsaknad av information från medlemsstaterna går allt som oftast hand i hand med förseningar i genomförandet och bristande disciplin hos medlemsstaterna. I detta sammanhang kan nämnas de allt större svårigheterna för många av medlemsstaterna att leva upp till kraven i stabilitetspakten beträffande balanserade offentliga finanser, samt de bestående bristerna vad gäller genomförandet av direktiv och de allt fler överträdelserna av bestämmelserna på inre marknaden.

3.2.4. Kommittén vill också framhålla det oroande faktum att arbetsmarknadsparterna och det civila samhället i ett flertal medlemsstater inte görs tillräckligt delaktiga i utformningen och genomförandet av reformerna eller i utarbetandet av lägesrapporterna. Detta var till stor del orsaken till att Unices medlemsförbund under det senaste vårtoppmötet lade fram egna nationella rapporter.

4. Kommitténs kommentarer om strukturreformernas effekter

4.1. De strukturreformer som inletts i EU med utgångspunkt i bland annat Lissabonstrategin, och som är avsedda att samverka ömsesidigt, rör huvudsakligen följande områden:

- Fortsatta ansträngningar för att öppna marknaderna.

- Förbättrad tillgång till finansiering.

- Balans i de offentliga finanserna utan ökat skattetryck.

- Främjande av innovation.

- Anpassning av arbetsmarknaden.

- Modernisering av det sociala skyddet.

- Förbättringar inom utbildningsområdet.

- Förenkling av det omfattande regelsystemet.

- Strävan mot att befästa en hållbar utveckling.

4.2. När det gäller att öppna marknaderna har de mest påtagliga framstegen skett på telekommunikationsmarknaden och, i mindre omfattning och med vissa förseningar, på energimarknaderna - gas och elektricitet - där priserna fortfarande ofta är alltför höga. Inom postsektorn, som oftast hör till den offentliga sektorn, finns fortfarande hinder trots de första, begränsade initiativen att öppna den europeiska marknaden. Inom området för transportinfrastruktur finns fortfarande eftersläpningar när det gäller sammanlänkningar, utrustning och modernisering, vilket bland annat beror på att man alltför ofta skjutit upp att genomföra projekt som rör de transeuropeiska näten.

4.3. När det gäller tillgång till kapital har man främst införandet av euron att tacka för de framsteg som uppnåtts eller är på väg avseende den europeiska finansmarknadens integration. I flera länder har även åtgärder vidtagits för att förbättra tillgången till finansiering för nystartade företag och små och medelstora företag. Riskkapitaltillgången är ändå fortfarande klart otillräcklig i Europa, särskilt i jämförelse med Förenta Staterna, vilket hindrar små och medelstora företag och innovativa företag att utvecklas på den europeiska marknaden. Processen att skapa en sammanslagen europeisk finansmarknad har varit alltför beroende av bestämmelser som ofta kommit med eftersläpning, medan självregleringsinitiativ inom branschen hade kunnat uppmuntras mer.

4.4. När det gäller de offentliga underskotten kan var och en konstatera att situationen varierar från land till land: Av kommissionens och rådets rapporter framgår att vissa medlemsstater kan glädja sig åt överskott i sina offentliga finanser (exempelvis Danmark, Finland, Irland, Luxemburg, Sverige), medan andra länders underskott har blivit oroväckande stora (exempelvis Tyskland, Frankrike, Italien och fram till helt nyligen Portugal) och når eller överskrider gränsnivån i stabilitetspakten. De länder som har störst underskott i dagsläget är också de som är mest försenade med att genomföra strukturreformer. Länderna med bäst balans i de offentliga finanserna har generellt kommit längre när det gäller strukturreformer, även om vissa av dem, inte minst i Nordeuropa, också har ett högt skattetryck.

4.5. När det gäller att främja innovationer har den utbredda Internetanvändningen och företagens breda tillgång till ny teknologi inneburit att kvaliteten på varor och tjänster och produktiviteten har ökat betydligt. En sådan utveckling åtföljs i många fall av en internationell arbetsfördelning som bygger på komparativa fördelar, såsom löneläge, där man i ökad utsträckning använder underleverantörer och utlokalisering för att producera varor (exempelvis textilprodukter, elektronik, leksaker, etc.) och tjänster (exempelvis företagsbokföring) i växande ekonomier utanför unionen. Forskningsutgifterna kan visserligen vara betydande i många länder (t.ex. Finland, Sverige och Frankrike), men är i flera fall otillräckliga och ligger långt ifrån målet om 3 procent av BNP som fastställts i Lissabonstrategin. Satsningarna ligger dessutom inte i fas, varken sinsemellan eller med det europeiska ramprogrammet för forskning och utveckling. Det finns inte någon verklig tillnärmning av de ekonomiska anslagen och av försvarsteknologin inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, vilket har betydande negativ inverkan på det här området i unionen och på andra sektorer som berörs indirekt (exempelvis nya material, elektronik, etc.). När de gäller att bevilja patent är nivåerna höga i vissa länder (exempelvis Finland och Sverige), även om genomsnittet i Europa är betydligt lägre än i Förenta Staterna och Japan. Avsaknaden av ett europeiskt patent påverkar situationen negativt, medan man väntar på att den politiska överenskommelse som träffades nyligen skall ge konkreta resultat.

4.6. När det gäller insatser för att förbättra arbetsmarknaden varierar situationen från land till land, vilket framgår av bifogade tabeller. Även om inget land är förskonat från problem har vissa generellt höga sysselsättningsnivåer, medan andra har strukturell undersysselsättning och oroväckande höga arbetslöshetsnivåer. Omfattande reformer har inletts för att förbättra arbetsmarknadens funktionssätt, bland annat genom att öka flexibiliteten och få utbudet av arbetskraft att bättre motsvara efterfrågan, samtidigt som man tar hänsyn till befolkningarnas åldrande. Samrådet med arbetsmarknadens parter, och förhandlingarna med eller mellan dessa, syftar till att garantera att de nya regelsystemen förbättrar sysselsättningsläget och anställningsvillkoren, så att man kan klara den internationella konkurrensen. En rad intressanta initiativ har tagits bland annat i Frankrike för att uppmuntra arbetssökande att starta egna företag genom att förenkla den administrativa processen och behålla socialförsäkringsskyddet för arbetssökande, åtminstone under den första tiden.

4.7. När det gäller att modernisera det sociala skyddet pågår många reformer för att systemen skall återfå sin finansiella balans när utvecklingen går mot allt äldre befolkningar i samtliga medlemsstater. Det rör sig bland annat om att man anpassar inbetalningsperioden med hänsyn till att den förväntade livslängden ökar, reformerar pensionssystemen i både den offentliga och privata sektorn i linje med bästa praxis i båda sektorerna samt slår vakt om att äldre arbetstagare inte skall uppmuntras eller tvingas att lämna arbetsmarknaden i förtid(2). Man uppmuntrar användning av kompletterande försäkringssystem och pensionsfonder. Även om dessa reformer är i en utvecklingsfas uppstår problem som rör genomförandet och effektiviteten, inte minst eftersom det fortfarande är vanligt att människor drar sig tillbaka från arbetsmarknaden i förtid (exempelvis i Belgien, Frankrike och Grekland).

4.8. De flesta europeiska länder har utbildningssystem som är mycket effektiva och väl utvecklade (särskilt i Nordeuropa), även om sektorn fortfarande avskärmar sig alltför mycket från ekonomiska realiteter och behov. För att en sådan koppling skall bli starkare har man nyligen tagit initiativ - genom lagstiftning, överenskommelser mellan branschorganisationer och utbytesprogram - för att utveckla olika system för lärande (i exempelvis Frankrike, Luxemburg, Spanien, Italien och Portugal). Genom att fler får tillgång till Internet blir också utbildningarna effektivare.

4.9. Behovet av att göra regelsystemen enklare är gemensamt för alla medlemsstater, även om vissa (exempelvis Danmark, Finland, Storbritannien och Sverige) tidigare än andra har utvecklat program och metoder för att avhjälpa problemet. Generellt prioriteras förenklingar när det gäller att starta företag eller avseende små och medelstora företag, på grund av effekterna för ekonomin och sysselsättningen. Nödvändiga förenklingar av förfaranden och minskade administrativa bördor borde kombineras med effektivare insatser för att bekämpa den svarta ekonomin, som riskerar att få större omfattning i och med utvidgningen. En annan prioritering är att få till stånd förbättringar när det gäller införlivandet av europeiska direktiv eftersom det finns stora skillnader mellan länderna, enligt de resultattavlor för jämförelser som kommissionen publicerar varje månad. De största förseningarna i enskilda länder (exempelvis Frankrike, Grekland och Italien) borde emellertid minska till följd av särskilda åtgärder på regeringsnivå.

4.10. När det gäller hållbar utveckling införs åtgärder i medlemsstaterna för tillämpningen av Kyotoavtalen, som emellertid ger varierande resultat. Miljöskyddet är traditionellt starkast förankrat i de nordiska länderna i lagstiftning, program och uppförandekoder. I övriga medlemsstater har man dock tagit nya initiativ, bland annat till följd av erfarenhetsutbyte som gör det möjligt att hämta inspiration från tillvägagångssätt som varit framgångsrika (exempelvis frivilliga uppförandekoder, god företagsledning, stadgar för miljöskydd, märkning, kontroll och fördelning av utsläppstillstånd, etc.).

5. Kommitténs slutsatser om strukturreformernas inverkan

5.1. Kommittén konstaterar först och främst att samtliga medlemsstater har inlett strukturreformer utifrån gemensamma målsättningar för att främja konkurrenskraft, tillväxt, sysselsättning och hållbar ekonomisk och social utveckling.

5.2. De framsteg som har åstadkommits och som gör Lissabonstrategin trovärdig trots förseningarna, består i huvudsak av följande:

5.2.1. En ökad medvetenhet - som går tvärs igenom traditionella politiska skiljelinjer - om att det behövs reformer i och med konkurrensläget och de demografiska och teknologiska förändringarna.

5.2.2. Näringslivs- och samhällsaktörerna har exempelvis på europeisk nivå tagit initiativ - som visserligen kunde varit mer omfattande - för att medverka till att reformerna blir framgångsrika.

5.2.3. Det bör särskilt framhållas att arbetsmarknadens parter deltagit i att utforma de reformer som rör arbetsliv och samhälle (exempelvis utbildning, arbetsmarknad, social trygghet, etc.).

5.2.4. Informationstekniken och Internet har spridits till betydligt fler användare i och med att telekommunikationsmarknaden blivit öppnare.

5.2.5. Man är mer mån om hållbarhetsaspekten och framtidsfrågorna (exempelvis förvaltning av de offentliga finanserna, reformer av de sociala trygghetssystemen, konsumentsäkerhet, miljöskydd).

5.3. De viktigaste förseningarna som fortfarande måste åtgärdas, inte minst för att öka den ekonomiska tillväxten, återfinns inom följande områden:

5.3.1. Fullbordandet av den inre marknaden på områden som energimarknaden, transportinfrastrukturen och tjänstesektorn, inklusive finansiella tjänster, vilket skulle kunna leda till förbättrad driftssäkerhet och lägre kostnader: Kommittén beklagar att unionen inte i första hand utnyttjar den inre marknaden för att förbättra tillväxten.

5.3.2. Förbättring av balansen i de offentliga finanserna - med villkor som gynnar investeringar och tillväxt - och en begynnande europeisk harmonisering av de skattebestämmelser som har ett direkt samband med den inre marknaden.

5.3.3. En reell europeisk dynamik inom den teknologiska forskningen, vilket i dag är ett område som inte är tillräckligt utvecklat med hänsyn till de mål som fastställdes i Lissabon.

5.3.4. Förenkling av regelverket och striktare krav när det gäller införlivandet av direktiven i de nationella lagstiftningarna.

5.4. Kommittén framhåller därutöver följande:

5.4.1. Det finns stora skillnader mellan medlemsstaterna när det gäller reformernas genomförandegrad:

5.4.1.1. Indikatorerna ger jämförelsevis en fördelaktigare bild av de nordliga EU-länderna (exempelvis öppnande av marknader, jämvikt i offentliga finanser, produktivitet, utbildning, forskning, sysselsättning, miljö) även om framstegen sammanfaller med ett ökat skattetryck.

5.4.1.2. I de sydliga länderna, som jämförelsevis har större förseningar, har man vidtagit åtgärder för att dessa skall avhjälpas. Men eftersom många hinder funnits under lång tid och är kulturellt betingade kan det lång tid att överbrygga dem.

5.4.1.3. Det statsfinansiella läget är ofta kännetecknande för reformläget i det avseendet att växande underskott i många fall är tecken på förseningar i genomförandet av reformer.

5.4.2. Även de länder som klarar sig bäst i en jämförelse inom EU är mindre framgångsrika än de största internationella konkurrenterna. (Det handlar inte om att bara jämföra framsteg eller förseningar från ett år till ett annat, eftersom de europeiska länderna inte bara måste prestera bättre än tidigare utan även bättre än omvärlden).

5.4.3. Den allmänna opinionen präglas av en blandad eller kritisk inställning till reformer. Man är rädd att förlora fördelar utan att få någon synbar kompensation för dessa i form av sysselsättningsökningar och ett långsiktigt hållbart socialt skydd, eftersom de positiva effekterna kan låta vänta på sig (exempelvis beroende på svag tillväxt och ökad arbetslöshet). Kommittén är emellertid oroad över den allt större klyftan mellan de mål som uppställts för reformerna och de faktiska resultaten: Det förekommer många förseningar i genomförandet av reformerna. Situationen i fråga om tillväxt och sysselsättning försämras också alltmer utan att man ser någon ljusning. Strukturreformerna får inte urarta i en "bubbla", där det går inflation i målsättningar, idéer och deltagande medlemsstater men där det också råder brist på ömsesidigt ansvarstagande, verklig handling och förändring.

6. Kommitténs rekommendationer för att strukturreformerna skall få starkare effekter

6.1. För närvarande kan man konstatera att strukturreformernas ekonomiska, sociala och arbetsmarknadsrelaterade effekter är otillräckliga, vilket ger den allmänna opinionen goda grunder att ställa sig frågande till projektet. Detta föranleder kommittén att ge följande rekommendationer:

6.2. Kommittén konstaterar först och främst att eftersom EU har identifierat de viktigaste strukturreformerna som bör genomföras på europeisk och nationell nivå, vilket skedde vid toppmötet i Lissabon, är det en stor brist att "goda styresformer för reformer" fortfarande inte har införts i praktiken. Kommittén kan därför inte tillräckligt väl betona hur viktigt det är att metoderna för att genomföra strukturreformerna förbättras. Kommittén framhåller i detta syfte följande prioriteringar:

6.2.1. En första förutsättning för att reformerna skall lyckas är att man bättre förklarar vilka mål man vill uppnå: Man måste skapa bättre insikt om och förståelse för vad som står på spel. Förberedelserna inför vårens toppmöten borde i flera medlemsstater ge upphov till verkliga debatter där företrädare för det organiserade civila samhället deltar.

6.2.2. Till detta krav hör att arbetsmarknadsparternas organisationer rådfrågas i ökad utsträckning om vilka reformer som skall genomföras samt om reformernas framtidsutsikter, effekter, förutsättningar och genomförandegrad. Det vore lämpligt att i samband med detta samråd dessutom optimera arbetsfördelningen, så att fler delar på ansvaret för genomförandet av reformerna. Utöver lagstiftande organ och offentliga myndigheter har också aktörer i det civila samhället en betydelsefull roll (initiativ från samhälle och näringsliv, överenskommelser mellan arbetsmarknadens parter, etc.). Medlemsstaterna borde i högre grad uppmuntra det civila samhällets aktörer att ta sitt fulla ansvar i samband med att reformerna genomförs, genom att delegera uppgifter till dem i så stor omfattning som möjligt på områden där det i första hand är dessa som bör involveras, snarare än myndigheter.

6.2.3. Läget när det gäller genomförandet av reformerna borde preciseras bättre i de årliga rapporterna från medlemsstaterna och kommissionen vid vårens toppmöte, genom att man nämner inte endast myndigheternas åtgärder utan även initiativ från näringsliv, samhälle och arbetsmarknadens parter som rör dessa reformer.

6.2.4. I och med att man förändrat uppföljningen och bedömningen av de processer som inleddes i början av 2003, så att kommissionen varje år lägger fram en sammanfattande rapport, måste man se till att detta ömsesidiga samspel mellan processerna blir effektivare. Således skulle man på ett bättre sätt kunna integrera sysselsättningsriktlinjerna och de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, så att de inte endast samordnas tidsmässigt sinsemellan. Detta skulle bidra till en välbehövlig förenkling av förfarandet att varje år lägga fram EU:s allmänna ekonomiska och sociala riktlinjer.

6.2.5. Det vore också lämpligt att göra resultatjämförelserna effektivare så att de bidrar till att sprida goda exempel. I detta syfte vore det värdefullt att skapa en databas som läggs ut på webbplatsen Europa under rubriken Lissabonstrategin, med information om EU:s strukturreformer, där medlemsstaterna och det civila samhällets aktörer skulle uppmanas att lägga in all information som krävs för utvecklingen av databasen. Kommittén avser för egen del att bidra direkt med dylik information om de reforminitiativ som tas av det civila samhällets aktörer.

6.2.6. Det är särskilt viktigt att man överväger hur Lissabonstrategin på bästa möjliga sätt skall kunna omfatta tio nya medlemsstater från Centraleuropa och Medelhavsområdet, och hur kandidatländerna skall involveras. Man bör då ta hänsyn till nationella särdrag och eventuella eftersläpningar i utvecklingstakten jämfört med de nuvarande 15 medlemsstaterna, vilket inte utesluter att de nya medlemsstaterna kan ha vissa komparativa fördelar inom ramen för reformerna. Dessa länder bör uppmanas att presentera sina reformprogram och lägesrapporter vid nästkommande vårtoppmöte i mars 2004.

6.3. När det gäller vilka områden som berörs av reformerna och reformernas innehåll vill kommittén i synnerhet framhålla följande prioriteringar:

6.3.1. Det blir allt mer uppenbart att införandet av den gemensamma valutan kräver att man också inför gemensamma ekonomiska styresformer - vilket medlemsstaterna hittills har avvärjt - utöver den Brysselsamordning som ännu ligger i sin linda. Sådana gemensamma ekonomiska styresformer skulle självfallet omfatta en tillnärmning av skattesystemen. Därmed skulle om inte annat all dubbelbeskattning försvinna när gemensamma regelsystem ersätter de bilaterala överenskommelser som är lika ogenomträngliga som disparata. Dessutom skulle skattereglerna för handel inom gemenskapen förenklas och skattebasen harmoniseras. Ett yttrande från kommittén om olika skattefrågor är under utarbetande.

6.3.2. Stabilitetspakten för att motverka budgetunderskott ger en välbehövlig skyddsmekanism, samtidigt som den är ett klart uttryck för den solidaritet som samtliga euroländer är bundna av. Den bör därför respekteras. Trots dessa bestämmelser får man inte glömma att i paktens anda och lydelse ingår också tillväxtmålet, vilket är ett område som man har anledning att vara minst lika missnöjd med som i fråga om underskotten: Det är osannolikt att de nationella budgetunderskotten kan åtgärdas effektivt och långsiktigt om man inte gemensamt enas om en europeisk politik som ger verkliga tillväxtperspektiv. Det är lika osannolikt att betungande strukturreformer skall kunna genomföras framgångsrikt om man inte ger medborgarna sådana positiva och trovärdiga framtidsperspektiv.

6.3.3. Därför måste man vara snabbare och mer beslutsam med att utnyttja den inre marknaden som en högeffektiv tillväxtfaktor för den europeiska ekonomin, genom att gemensamt påskynda öppnandet av marknaderna, så att den inre marknaden fullbordas, och vara strängare när det gäller nationellt införlivande. En förstärkt förvaltning av den inre marknaden blir ännu mer nödvändig i och med utvidgningen, när unionen växer från 15 till 25 medlemsstater år 2004. Det gäller att bättre säkerställa den inre marknadens sammanhållning, identitet, smidighet och säkerhet. Därför är det motiverat att i samarbete med de nationella myndigheterna och som komplement till deras arbete planera följande:

6.3.3.1. Verkliga gemenskapsinspektioner av den gemensamma marknaden.

6.3.3.2. Gemensam förvaltning av europeiska tullar vid de yttre gränserna.

6.3.3.3. Förbättrat samarbete mellan myndigheter i olika länder, vilket kan vara en förberedelse inför europeiska tjänster i allmänhetens intresse på de områden där detta skulle vara motiverat.

6.3.4. Det vore även lämpligt att uppmuntra fler företag av olika storlek att verkligen utnyttja den stora europeiska marknaden som en inre marknad och att omdisponera sin verksamhet i enlighet med detta. Kommittén påminner om sina förslag till stöd för en förenklad europeisk bolagsform för små och medelstora företag och uppmanar återigen kommissionen att lägga fram ett förslag till en sådan bolagsform(3)

6.3.5. En annan reform av avgörande betydelse för den europeiska ekonomin är främjandet av en kunskapsbaserad ekonomi, vilket Lissabonstrategin på goda grunder betonar. Medlemsstaterna investerar inte tillräckligt i framtidens teknik och de investeringar som görs är alltför utspridda. EU:s ramprogram för forskning, som med sitt blygsamma belopp (knappt 5 procent av de nationella forskningsbudgetarna) sprids alltför mycket mellan staterna, borde dels förstärkas betydligt för att nå över effektivitetströskeln, dels koncentreras på teknikprogram med tydlig europeisk inriktning till stöd för tillväxten i medlemsstaterna. Av avgörande betydelse är en ökad samordning på det försvarspolitiska området inom ramen för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken - med dess olika effekter (närvaro i rymden, harmonisering av utrustning inom försvaret, ny teknologi med såväl civila som militära användningsområden, etc.) - tillsammans med ett ömsesidigt och effektivare öppnande av marknaderna för offentlig upphandling.

6.3.6. Sysselsättningsläget kommer framför allt att förbättras genom tillväxtökningar som uppkommer till följd av ekonomiska reformer (exempelvis fördjupning av den inre marknaden, främjande av initiativ från aktörer på marknaden, förmåga att dra till sig investerare, etc.). Sociala reformer för sysselsättningen (exempelvis utbildning, anställningsbarhet, ökad rörlighet på arbetsmarknaden) bör planeras så att de harmonierar med ekonomiska reformer och påverkar sysselsättningen positivt i så stor utsträckning som möjligt. Positiva exempel på förbättringar av sysselsättningsläget i Nederländerna, Storbritannien, Irland och Danmark illustrerar detta konstaterande.

6.3.7. Kommittén förordar därför ett europeiskt tillväxtinitiativ, i likhet med det som föreslogs i juli 2003 av rådets italienska ordförandeskap, kommissionen och högnivågruppen under ledning av André Sapir. Frankrike och Tyskland lade i september fram gemensamma riktlinjer som går i samma riktning. Vid Europeiska rådet den 16-17 oktober 2003 uttalade man sig för detta initiativ, och konkret beslut om formerna kommer att fattas vid Europeiska rådet den 12-13 december 2003. För kommittén handlar det om att fastställa och genomföra nya initiativ på europeisk nivå för tillväxten, som stimulerar investeringar i såväl forskning och ny teknologi, vilket redan nämnts, som infrastruktur över nationsgränserna (transport, energi, telekommunikationer, miljö). Dessa är nödvändiga för att den inre marknaden skall fungera väl efter utvidgningen. Om Europeiska investeringsbanken (EIB) ökade låne- och finansieringsmöjligheterna för sådana investeringar och involverade privata investerare inom ramen för nya offentlig-privata partnerskap, skulle detta vara en åtgärd som tillsammans med andra skulle återupprätta de olika aktörernas förtroende för den europeiska ekonomin. Därmed skulle man kompensera för eventuella negativa effekter på kort skikt för tillväxten när man tillämpar stabilitetspakten på det strikta sätt som är nödvändigt när det gäller de nationella budgetarna.

6.3.8. Reformerna av det sociala skyddet som bör kunna ge de olika systemen (arbetslöshet, hälsa, pensioner) finansiell balans har blivit ännu mer nödvändiga på grund av befolkningarnas åldrande, kostnadsläget för åtagandena och ökade budgetåtstramningar för de offentliga finanserna. Dessa innebär - på samma sätt som arbetsmarknadsreformerna - täta samråd med arbetsmarknadens parter, som inom ramen för sina åtaganden som avtalsslutande parter kan uppmanas att ta på sig en viktig roll i samband med de åtgärder som skall vidtas.

6.3.9. Man bör också höja kvaliteten hos och förenkla lagar och regler, vilket är områden där mycket återstår att göra utöver de positiva initiativ som kommissionen har tagit (exempelvis kodifiering, vitbok om styresformer, åtgärder som aviserats inom det europeiska programmet för förenkling, etc.). Detta innebär bland annat följande:

6.3.9.1. En ny kultur på området för administrativ förenkling, där användarens behov ställs i centrum bör införas, såväl på europeisk nivå genom en uppförandekod i denna anda för EU-institutionerna som på medlemsstatsnivå, där liknande åtgärder bör vidtas, med snabba, konkreta och mätbara resultat.

6.3.9.2. Förbättringar när det gäller konsekvensanalyser för nya förslag till rättsakter, så att man garanterar självständighet och kvalitet. Kommittén fäster särskilt stor vikt vid dessa konsekvensanalyser och är beredd att bidra till att de förbättras inom ramen för sitt uppdrag som rådgivande part.

6.3.10. Slutligen måste man främja sådana initiativ från arbetsmarknadens parter som underlättar Europas anpassning till nya ekonomiska och sociala villkor. De ekonomiska och sociala strukturreformerna bör mer systematiskt åtföljas av sådana initiativ som dessutom förstärker de positiva effekterna. De bör få starkare stöd från myndigheter på såväl europeisk som nationell nivå. Detta innebär bland annat följande:

6.3.10.1. Utökade områden med frihet och ansvar inte minst på europeisk nivå parallellt med en effektivare tillämpning av den omarbetade lagstiftningen.

6.3.10.2. Utökad tillämpning av självreglering eller samreglering inom ramen för partnerskap med myndigheter särskilt vad avser den sociala dialogen, erkännande av yrkeskvalifikationer, tjänster, miljöskydd, handel och konsumentskydd.

6.4. Sammanfattningsvis anser kommittén att de strukturreformer som är nödvändiga för unionens konkurrenskraft å ena sidan måste få ökat stöd genom att den ekonomiska tillväxten på nytt tar fart, t.ex. genom att man fullbordar den inre marknaden och skapar incitament för transeuropeiska investeringar. Å andra sidan måste frågan om strukturreformer debatteras mer samt präglas av ökad medvetenhet och en bättre fördelning mellan de politiska beslutsfattarna och det organiserade civila samhällets aktörer. Europa som lokaliseringsalternativ måste stärkas genom att man ger större utrymme åt en självständig tillväxtpotential och minskar behovet av åtgärder i detta hänseende. Hur stora effekter dessa reformer verkligen får i en komplicerad ekonomisk och social miljö, och således om de blir framgångsrika eller misslyckade, kan bero på om de uteslutande beslutas och drivs på "uppifrån" av de politiska beslutsfattarna genom lagar och regler, eller om de även får spridning och stöd i senare led av arbetsmarknadens parter, som fyller en funktion som avtalsspartner och skapar nya initiativ "på fältet".

Bryssel den 30 oktober 2003.

Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Roger Briesch

(1) www.unice.org/lisbon

(2) "Äldre arbetstagare", EGT C 14, 16.1.2001.

(3) "Små och medelstora företags gemenskapsrättsliga status", EGT C 125, 27.5.2002.