Enligt artikel 19.4 i Seveso II-direktivet ska medlemsstaterna lämna en rapport till kommissionen vart tredje år om genomförandet av Seveso II-direktivet. Kommissionen ska offentliggöra en sammanställning av denna information vart tredje år. Denna rapport är i första hand en sådan sammanställning för perioden 2012–2014. Genom att Seveso II-direktivet ersattes med Seveso III-direktivet ges också möjlighet att inte enbart bedöma den senaste rapporteringsperioden utan också att beakta vilka framsteg som generellt sett gjorts under den tid som Seveso II-direktivet varit i kraft.

Som framgår av figur 2 kan man notera en långsam men konstant ökning av det antal verksamheter som omfattas av detta direktiv. Detta måste sättas i samband med tre utvidgningsomgångar under perioden (2004, 2007 och 2013), kontinuerligt ökande kunskap om farliga ämnen, ekonomisk tillväxt och förbättrat genomförande. Uppgifter om verksamheter på lägre nivå rapporterades endast för rapporteringsperioden 2009–2011.

Medlemsstaterna har rapporterat att totalt 11 297 verksamheter omfattas av Seveso II-direktivet. Detta innebär en nettoökning med 983 verksamheter jämfört med 2011 (10 314 verksamheter), varav flertalet är verksamheter på lägre nivå (756) och de återstående på högre nivå (227). Även om nästan alla medlemsstater rapporterade en ökning ägde en stor del av denna ökning rum i Tyskland (plus 859 verksamheter). De tillgängliga uppgifterna gör det inte möjligt att förklara anledningen till ökningen (möjliga orsaker skulle till exempel kunna vara ekonomisk tillväxt, bättre genomförande eller strängare klassificering av farliga ämnen).

2.2.Riskhanteringsåtgärder

Utarbetande av säkerhetsrapporter (som inbegriper att utföra en riskbedömning), planer för räddningsinsatser för verksamheter på högre nivå, åtgärder för att informera allmänheten och tillsyn är de viktigaste pelarna för förebyggande av och beredskap inför allvarliga olyckshändelser.

Tidigare utvärderingar av tillämpningen av Seveso II-direktivet visade inte några systematiska brister hos verksamhetsutövarna i utarbetandet av säkerhetsrapporter och interna planer för räddningsinsatser. Därför ingick denna fråga inte längre i frågeformuläret under rapporteringsperioden 2011–2014.

I Seveso II-direktivet föreskrivs flera skyldigheter för de behöriga myndigheterna. De viktigaste är att granska säkerhetsrapporterna och delge verksamhetsutövarna sina synpunkter, utarbeta externa planer för räddningsinsatser, se till att berörd allmänhet informeras om säkerhetsåtgärder, genomföra tillsyn, identifiera verksamhetsgrupper med tänkbara dominoeffekter och beakta vilka följder fysisk planering kan ha för faran för allvarliga olyckshändelser.

2.2.1.Utarbetande av externa planer för räddningsinsatser

Externa planer för räddningsinsatser för verksamheter på högre nivå ska utarbetas av myndigheterna. Dessa planer är viktiga för att möjliggöra snabba och samordnade insatser vid större olyckshändelser och spelar en viktig roll för att minimera följderna av dem.

Flertalet medlemsstater har gjort stora framsteg under de senaste rapporteringsperioderna med att se till att externa planer för räddningsinsatser utarbetats, men i genomsnitt gjordes inga ytterligare framsteg jämfört med föregående rapporteringsperiod. I slutet av rapporteringsperioden omfattades inte 407 verksamheter på högre nivå av en extern plan för räddningsinsatser, vilket på EU-nivå motsvarar 8 % av det totala antalet verksamheter på högre nivå (2010: 7 %).

Det kan finnas giltiga skäl till varför en extern plan för räddningsinsatser inte finns, t.ex. att det finns nya verksamheter eller när betydande förändringar har ägt rum strax före rapporteringsperiodens slut. Flera medlemsstater har dock rapporterat en ovanligt stor andel verksamheter (dvs. över genomsnittet på 8 %) utan externa planer för räddningsinsatser.

Skälen till att det fanns få externa planer för räddningsinsatser varierade kraftigt. En medlemsstat angav att sex av dess regionala myndigheter inte hade antagit externa planer för räddningsinsatser. Det angavs emellertid inte hur många av dess 25 verksamheter som berördes av detta och någon kvantifiering kunde därmed inte göras. En annan medlemsstat angav att det hade utvecklats en enda, icke-platsspecifik extern plan för räddningsinsatser för hela landet, och utifrån den information som hade lämnats var det oklart hur den hade testats. Under kommissionens uppföljning meddelade den medlemsstaten att situationen därefter har förändrats och att separata externa planer för räddningsinsatser har skapats och testats efter 2014.

2.2.2.Test och översyn av externa planer för räddningsinsatser

Externa planer för räddningsinsatser ska ses över och testas minst vart tredje år. En föråldrad eller otestad extern plan för räddningsinsatser kan vara ödesdiger vid nödsituationer.

Allmänt taget har flertalet medlemsstater gjort vissa framsteg under de senaste rapporteringsperioderna med att se till att externa planer för räddningsinsatser har testats, men även om det finns stora variationer har i genomsnitt inga betydande framsteg gjorts sedan föregående rapporteringsperiod. Under rapporteringsperioden 2006–2008 granskades och testades 60 % av planerna för verksamheter på högre nivå. Under perioden 2009–2011 ökade denna andel till 73 % och uppgick till 75 % i slutet av 2014. Detta tyder på att medlemsstaterna blir effektivare med avseende på att testa externa planer för räddningsinsatser men fortfarande har en bit kvar till att uppnå målet på 100 %.

Flera medlemsstater har rapporterat en exceptionellt stor andel otestade externa planer för räddningsinsatser. Även om vissa medlemsstater lyckades testa flertalet externa planer för räddningsinsatser eller åtminstone kraftigt förbättra takten har flera medlemsstater endast gjort små framsteg.

De redovisade skälen till att inte testa externa planer för räddningsinsatser kan vara giltiga, men de varierade kraftigt. En medlemsstat rapporterade att externa planer för räddningsinsatser inte kunde testas eftersom flertalet räddningstjänster bestod av frivilliga och att detta gör det svårt att arrangera tester. En annan medlemsstat angav att det finns en enda icke-platsspecifik extern plan för räddningsinsatser för hela landet, men utifrån den information som lämnats var det oklart hur den hade testats. Flera medlemsstater lämnade ingen ytterligare motivering, medan andra meddelade att situationen höll på att undersökas. Slutligen meddelade vissa medlemsstater att verksamheterna var nya eller hade ändrat status helt nyligen eller hade uppdaterats, varför testning inte var genomförbar inom rapporteringsperioden.

2.2.3.Information till allmänheten

Information om säkerhetsåtgärder och om hur man ska agera vid en olycka ska regelbundet lämnas till personer som löper risk att påverkas av en allvarlig olyckshändelse, utan att de behöver begära det. I direktivet lämnas det öppet vem som ansvarar för detta och hur informationen görs tillgänglig. Denna information till allmänheten måste upprepas minst vart femte år, dvs. med två års längre intervall än rapporteringsperioden. Att inte ha tillhandahållit sådana uppgifter under rapporteringsperioden innebär därför inte automatiskt att kraven inte följdes.