Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Grönbok om en gemenskapspolitik för återvändande av personer som vistas olagligt"

(KOM(2002) 175 slutlig)

(2003/C 61/13)

Den 11 april 2002 beslutade kommissionen att i enlighet med artikel 262 i EG-fördraget rådfråga Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om "Grönbok om en gemenskapspolitik för återvändande av personer som vistas olagligt".

Sektionen för sysselsättning, sociala frågor och medborgarna, som svarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 4 september 2002. Föredragande var Luis Miguel Pariza Castaños.

Vid sin 393:e plenarsession den 18-19 september 2002 (sammanträdet den 18 september 2002) antog Europeiska ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 126 röster för, ingen emot och 3 nedlagda röster.

1. Sammanfattning av förslaget

1.1. I sin grönbok om en gemenskapspolitik för återvändande av personer som vistas olagligt lägger kommissionen fram en rad förslag, reflexioner och frågor om de olagliga situationer som förekommer och de olika åtgärder som kan vidtas för att de illegala invandrarna skall återvända till sina ursprungsländer. Grönboken är i linje med Europeiska rådets beslut från Laekenmötet i december 2001 och grundar sig på den handlingsplan för kampen mot illegal invandring som rådet antog den 28 februari 2002.

1.2. Grönboken tar upp flera frågor och lösningar på olika problem, och den har karaktären av ett diskussionsunderlag som kan tjäna som utgångspunkt för en bred debatt i hela det europeiska samhället, en debatt där inte bara EU:s institutioner och organ kan delta, utan även kandidatländerna, de icke-statliga organisationerna, universitetsvärlden och det civila samhällets organisationer.

1.3. Avsikten är att återvändande skall bli en del av gemenskapens invandrings- och asylpolitik (del I i grönboken). De situationer som förekommer delas in i två kategorier: Den ena kategorin utgörs av personer som vistas lagligt i landet, men av olika skäl (pensionering, medverkan i utvecklingsprojekt i ursprungslandet, förändrad situation som gör att flyktingar kan återvända etc.) frivilligt vill återvända och behöver stöd för detta. Den andra kategorin består av personer som vistas olagligt i EU (olagliga invandrare eller asylsökande som fått avslag men ändå stannat kvar etc.).

1.4. För de personer som vistas olagligt i ett land anser kommissionen att frivilligt återvändande företrädesvis bör användas, men när detta inte är möjligt är påtvingat återvändande nödvändigt.

1.5. När det gäller illegal invandring menar kommissionen att det är nödvändigt att garantera återvändande för att inte undergräva politiken för rätt till inresa och vistelse. Återvändandet bör i så stor utsträckning som möjligt vara frivilligt, både av humanitära skäl och därför att det kräver mindre administration än påtvingat återvändande. Påtvingat återvändande för personer som vistas olagligt i ett land kan få en avskräckande effekt på potentiella olagliga invandrare.

1.6. När det gäller asyl tar kommissionen upp flera olika situationer som bör leda till återvändande: när asylsökande har fått avslag på sin ansökan, när personer som har omfattats av någon sorts skydd inte längre behöver detta etc. Även om frivilligt återvändande skall komma i första hand, kan påtvingat återvändande bli nödvändigt även i dessa fall. De skyldigheter som anges i internationella fördrag måste dock alltid uppfyllas: Kollektiva utvisningar skall vara förbjudna, ingen får utvisas när ett allvarligt hot mot den personliga säkerheten föreligger etc.

1.7. Kommissionen insisterar på att de mänskliga rättigheterna bör respekteras under alla förfaranden. En aspekt som framhålls är att personer som vistas olagligt i ett land måste ha tillräckliga möjligheter att överklaga till domstol under återvändandeförfarandet.

1.8. Samarbete om återvändande mellan medlemsstaterna ägnas stort utrymme (del II i grönboken), och en rad förslag och frågeställningar rörande exempelvis förfaranden och villkor för återvändande presenteras.

1.9. Återvändande för en person som har vistats lagligt i ett land kan endast genomföras genom ett utvisningsbeslut, och under följande omständigheter: om personens uppehållstillstånd har löpt ut eller återkallats, om han har dömts för ett brott för vilket straffet är minst ett års frihetsberövande, om han skäligen kan befaras ha begått grova brottsliga handlingar, eller om det föreligger konkreta indicier på att han avser att begå sådana handlingar.

1.10. Kommissionen erinrar om att personer som är varaktigt bosatta i en medlemsstat omfattas av ett särskilt skydd mot utvisning, och frågan ställs om i vilka andra fall detta skydd måste garanteras. Frågan om vilka villkor som skall gälla för återkallande av ett uppehållstillstånd ställs också.

1.11. De häkten eller andra anläggningar där personer hålls frihetsberövade i avvaktan på avlägsnande måste enligt kommissionen uppfylla vissa normer och villkor när det gäller praktiska funktioner, inkvartering och infrastruktur. Även när det gäller dessa aspekter lägger kommissionen fram frågeställningar rörande gemensamma kriterier för hela EU.

1.12. Medlemsstaterna skall samarbeta med varandra i allt som rör återvändande personers transitering genom en annan medlemsstat samt förbättra det operativa och tekniska samarbetet.

1.13. Kommissionen föreslår att en gemensam återtagandepolitik skall utvecklas (del III i grönboken) och lyfter fram svårigheterna med att åstadkomma avtal med ursprungsländerna, eftersom många länder inte är intresserade av återtagandeavtal under de nuvarande omständigheterna. Enligt kommissionens uppfattning bör dessa avtal ingå i de framtida associerings- och samarbetsavtalen.

2. Inledande kommentarer

2.1. EESK anser att en "person utan papper", dvs. en person som vistas olagligt i ett land, är en människa med samma grundläggande rättigheter och värdighet som alla andra. Därför har kommittén i sitt yttrande om kommissionens meddelande om en gemensam politik om olaglig invandring(1) förklarat att en "person utan papper" inte är en person utan rättigheter.

-

"Uttrycket 'olaglig invandring' (...) kräver en viss precisering när man talar om personer som utvandrar. Även om det inte är lagligt att resa in i ett land utan giltiga handlingar och tillstånd så är dessa personer inga brottslingar. (...) Invandrare som saknar giltiga handlingar är inga brottslingar, även om deras ställning inte är legal."

-

"En annan viktig invändning från kommittén mot meddelandets innehåll gäller behandlingen av invandrare som uppehåller sig illegalt i EU. I meddelandet talas enbart om återvändandepolitik, och enligt kommittén kan det inte vara det enda svaret på illegal invandring."

-

"Kommissionen bör inom ramen för samordningen av politiken föreslå medlemsstaterna legaliseringsåtgärder för att undvika risken att illegal invandring betraktas som en bakdörr till legal invandring. Vid legalisering av ställningen för berörda personer måste man ta hänsyn till graden av etablering i samhället och på arbetsmarknaden."

-

"När det gäller politiken för återtagande och återvändande vill kommittén framhålla att man bör uppmuntra den frivilliga aspekten och ta största möjliga hänsyn till humanitära värden. EU:s medlemsstater bör inte ingå avtal för återtagande med länder som präglas av allvarlig politisk instabilitet och brist på respekt för de mänskliga rättigheterna. Kommittén kommer att analysera grönboken om gemenskapens återvändandepolitik mycket ingående."

-

"En gemensam politik för att bekämpa illegal invandring måste ta hänsyn till samtliga bakomliggande faktorer. Den får inte begränsas till enbart polisiära och rättsliga åtgärder, som utan tvivel är nödvändiga men som inte i sig kan minska den illegala invandringen."

-

"Kommittén uppmanar rådet att gå snabbare fram och ta större ansvar när det gäller lagstiftningsarbetet på området för invandring och asyl. Den aktuella eftersläpningen i utarbetandet av de direktiv och förordningar som kommissionen föreslagit gör det svårt att styra migrationsflödena till lagliga kanaler."

2.2. Med utgångspunkt i dessa kommentarer och andra som har utvecklats i olika yttranden(2) anser EESK att det vore ett misstag att betrakta påtvingat återvändande som EU:s enda eller huvudsakliga reaktion på de olagliga invandrare som i dag finns ibland oss. Det behövs en övergripande politik som omfattar både återvändande och legaliseringsåtgärder.

2.3. Att betrakta återvändande som den enda möjliga åtgärden för olagliga invandrare innebär varken ett rättvist eller korrekt bemötande av dem som berörs, och det är inte heller realistiskt med tanke på att miljontals människor kan komma att beröras. Inte ens när det gäller de personer som blir föremål för ett utvisningsförfarande kan mer än en liten andel verkligen utvisas, eftersom utvisning är en komplicerad och kostsam process och många ursprungsländer vägrar att ta emot dessa personer.

2.4. Om politiken för påtvingat återvändande inte åtföljs av legaliseringsåtgärder blir resultatet att antalet olagliga invandrare består, och därmed gynnas den svarta ekonomin och utnyttjandet av arbetskraft, och den sociala utslagningen ökar.

2.5. Det bör påpekas att kommissionen, parlamentet och Ekonomiska och sociala kommittén samt olika experter har visat att EU behöver många invandrare både för kvalificerat och okvalificerat arbete. EU behöver laglig invandring för att vårt ekonomiska och sociala system skall fungera, men medlemsstaterna stänger dörren mot den lagliga invandringen och därmed ökar den olagliga. De flesta olagliga invandrare som finns här ägnar sig i dagsläget åt näringsverksamhet och arbete, och denna verksamhet har positiva effekter för EU:s ekonomiska och sociala utveckling.

2.6. De olagliga invandrarna är de verkliga offren för en orättvis situation, eftersom de inte åtnjuter något rättsligt eller administrativt skydd och därför drivs in i den svarta ekonomin och i vissa fall i arbetskraftsutnyttjande eller social utslagning.

2.7. Antingen man tar mänskliga rättigheter eller ekonomiska och sociala behov som utgångspunkt, är det lämpligt att legalisera situationen, på vissa villkor, för många av de olagliga invandrare som nu befinner sig bland oss, för att undvika att illegal invandring blir en bakdörr till legal invandring.

3. Europeiska rådet i Sevilla

3.1. Europeiska rådet beslutade vid sitt möte i Sevilla att ge nya impulser åt gemenskapens invandrings- och asylpolitik och åtog sig att anta politiska och lagstiftningsrelaterade beslut under andra halvåret 2002 och under 2003.

3.2. När det gäller utvisnings- och återsändandepolitiken har rådet åtagit sig att före årets slut anta ett program för återsändande och att grunda detta på kommissionens grönbok.

3.3. Rådet har även införlivat invandringspolitiken i EU:s utrikespolitik och relationer med icke-medlemsstater, och det har gjort nya åtaganden för att utveckla den gemensamma invandrings- och asylpolitiken. Detta gäller framför allt tidsplanen för antagandet av lagstiftningen om familjeåterförening, de förändringar som gjorts i och med Dublinkonventionen samt flyktingstatus och den rättsliga ställningen för varaktigt bosatta.

3.4. Vi vill erinra rådet och kommissionen om att EESK har avgett yttranden om dessa lagstiftningsförslag, och vi hoppas att de behandlas noga och att våra synpunkter införlivas i gemenskapslagstiftningen. Rådet bör undvika att den lagstiftning som antas på invandrings- och asylområdet hamnar på en miniminivå som ligger långt från målsättningen i parlamentets och kommitténs yttranden. EU behöver en tillräckligt omfattande invandrings- och asylpolitik, i vilken det på ett balanserat sätt tas hänsyn till såväl ekonomiska och arbetsrelaterade som humanitära skäl, och till internationella konventioner och stadgan om gundläggande rättigheter.

3.5. För att den olagliga invandringen skall kunna bekämpas måste det, som EESK har påpekat i andra yttranden, finnas lämpliga möjligheter till laglig invandring. Det är förvånande och klandervärt att rådet i Sevilla inte fastställde någon tidsfrist för antagande av direktivet om villkoren för inresa och bosättning av ekonomiska skäl. Det är absolut nödvändigt att kanalerna för laglig invandring fungerar, så att olaglig invandring kan förhindras. I detta sammanhang har rådet i Sevilla inte gett rätt signal för en balanserad utveckling av den gemensamma invandrings- och asylpolitiken.

4. Kommentarer

4.1. Det är positivt att kommissionen har gett grönboken formen av ett diskussionsunderlag som inbjuder till en bred debatt. Vi har utarbetat det här yttrandet i denna öppna och konstruktiva anda, och vi hoppas att andra institutioner och organisationer också skall komma med synpunkter.

4.2. Frivilligt återvändande

4.2.1. Kommittén är positiv till att EU och medlemsstaterna skall ha en stöd- och samarbetspolitik för frivilligt återvändande, särskilt för att de lagliga invandrare som beslutar sig för att återvända skall förfoga över tillräckliga medel för att kunna återvända under tillfredsställande förhållanden.

4.2.2. När olagliga invandrare frivilligt återvänder är det ytterst viktigt att detta sker med assistans av en organisation, t.ex. IOM(3) eller UNHCR(4). Dessa organisationer skall bekräfta den berörda personens utresa och återinresa i ursprungslandet, och de skall kontrollera villkoren för återinresan. Även icke-statliga organisationer med internationellt anseende kan bidra till denna verksamhet.

4.2.3. Frivilligt återvändande bör alltid ge möjlighet till ett senare beslut om att utvandra på nytt. De personer som frivilligt har återvänt bör få företräde vid en eventuell ny ansökan om att få flytta till den medlemsstat de lämnat.

4.2.4. För att stödet för frivilligt återvändande skall bli tillräckligt stort krävs att både EU och medlemsstaterna avsätter resurser. Det bör finnas permanenta program med tillräckliga medel för att kunna återanpassa de personer som återvänder till sina ursprungsländer. Kommittén är positiv till idén om att inrätta ett europeiskt återvändandeprogram som i första hand ger stöd till återanpassning. Icke-statliga organisationer med internationellt anseende och erfarenhet av att sköta program för återvändande och integration bör också involveras i förvaltningen av dessa program.

4.3. Påtvingat återvändande

4.3.1. Kommissionens förslag om att prioritera frivilligt återvändande och betrakta påtvingat återvändande som en sista utväg är befogat. Kommittén håller med om att det är en drastisk åtgärd som innebär mycket stor inskränkning av den berörda individens frihet och vilja. I många fall har de personer det handlar om sålt alla sina ägodelar och skuldsatt sig för att utvandra, och de kan därför hamna i en desperat situation när de återsänds.

4.3.2. Kommissionen erinrar själv om artikel 19 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, där det uttryckligen sägs att kollektiva utvisningar skall vara förbjudna, och att ingen får avlägsnas, utvisas eller utlämnas till en stat där han eller hon löper en allvarlig risk att utsättas för dödsstraff, tortyr eller andra former av omänsklig eller förnedrande bestraffning eller behandling. UNHCR och olika icke-statliga organisationer har emellertid visat på flera fall av kollektiva utvisningar och avvisning/utvisning av olagliga invandrare och asylsökande till länder där mänskliga rättigheter systematiskt kränks.

4.3.3. EESK instämmer i kommissionens åsikt(5) att en europeisk återvändandepolitik bör respektera de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Vi vill erinra om att artiklarna 3, 5, 6, 8 och 13 i Europakonvention för skydd av de mänskliga rättigheterna samt artiklarna 3, 4, 19, 24 och 47 i stadgan om de grundläggande rättigheterna innehåller bestämmelser som kan tillämpas på en politik för olagliga invandrares återvändande. Det bör påpekas att många invandrare befinner sig i en svår humanitär situation och att normer och praxis därför måste respektera mänskliga rättigheter och moraliska principer om solidaritet.

4.3.4. Kommissionen meddelar att den kommer att utarbeta ett förslag till direktiv om miniminormer för återvändandeförfaranden. Kommittén ser positivt på att den gemensamma lagstiftningen grundar sig på stadgan om grundläggande rättigheter och Europakonventionen för skydd av de mänskliga rättigheterna. Olika icke-statliga organisationer med internationellt anseende har visat på att viss lagstiftning och praxis i medlemsstaterna strider mot mänskliga rättigheter och EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna(6).

4.3.5. Att personer återvänder genom utvisningsbeslut efter att deras lagliga uppehållstillstånd har löpt ut bör betraktas som en extrem åtgärd. Först måste man undersöka om dessa personer har haft för avsikt att förlänga sin vistelse, och om så är fallet bör varje möjlighet till legalisering av situationen komma före utvisning.

4.3.6. När olagliga invandrare har fått vistas lagligt genom skyddsstatus, bör man även ta hänsyn till vilka familjeband de har och i vilken grad de etablerat sig i samhället och på arbetsmarknaden. Ett så drastiskt förfarande som utvisning eller påtvingat återvändande bör undvikas.

4.3.7. Det är rimligt att tredjelandsmedborgare som av en domstol har dömts för ett brott vars påföljd är frihetsstraff på minst ett år skall kunna utvisas, i enlighet med direktiv 2001/40/EG från maj 2001. Vi anser dock att det är oacceptabelt med utvisning på grund av brott som inte har lett till någon dom. Principen om presumtion för den anklagades oskuld skall vara förhärskande, i enlighet med artikel 48 i stadgan om grundläggande rättigheter.

4.3.8. Vid brottsrelaterade utvisningar måste alla rättsliga garantier som är normala i en rättsstat föreligga. I enlighet med grönboken skall utvisning kunna grunda sig på brott som inte har lett till någon dom och därmed inte är styrkta, men kommittén anser att någon sådan möjlighet inte skall få finnas. Det vi syftar på är möjligheten till utvisning när "tredjelandsmedborgaren skäligen kan befaras ha begått grova brottsliga handlingar" och "det föreligger konkreta indicier på att han avser att begå sådana handlingar". Det måste alltid vara domstolarna som avgör om ett brott har begåtts och fattar utvisningsbeslut.

4.3.9. Som kommissionen säger bör utvisningsbesluten fattas med hänsyn till vilken sorts uppehållstillstånd personen i fråga beviljats. Varaktigt bosatta personer, familjemedlemmar till medborgare i en medlemsstat samt flyktingar och personer som åtnjuter andra former av internationellt skydd får endast utvisas om de utgör ett allvarligt hot mot säkerhet och allmän ordning. Vid utvisning bör effektivt rättsmedel alltid garanteras. Enligt kommitténs åsikt behöver underåriga och andra utsatta personer alltid ett maximalt skydd.

4.3.10. När gemenskapslagstiftningen harmoniseras bör man undvika påtvingat återvändande i följande särskilda situationer:

- När återvändandet innebär att en familj splittras, då maken eller makan är medborgare i medlemsstaten respektive lagligt bosatt eller när personen skiljs från barn eller släktingar i rakt uppstigande led.

- När återvändandet är till men för underåriga som är beroende av personen i fråga.

- När personen i fråga lider av en allvarlig fysisk eller psykisk sjukdom.

- När personens säkerhet, liv och frihet hotas i ursprungslandet eller transitlandet.

4.3.11. Ett överklagande av utvisning eller påtvingat återvändande bör alltid få suspensiv verkan, eftersom de berörda personernas rättigheter endast kan garanteras på detta sätt.

5. Frihetsberövande i avvaktan på ett avlägsnande

5.1. Frihetsberövande i avvaktan på avlägsnande innebär en stor inskränkning i den personliga friheten. De miniminormer som fastställs inom EU bör garantera att beslut om frihetsberövande utfärdas av en rättslig myndighet, så att dessa beslut kan överklagas.

5.2. Personer som frihetsberövas i avvaktan på avlägsnande eller utvisning bör inte interneras i vanliga fängelser, eftersom olagliga invandrare inte är brottslingar(7). Det bör finnas särskilda anläggningar där dessa personer hålls i förvar, och fängelser bör endast få användas för internering i de fall när avvisning eller utvisning sker på grund av begångna brott.

5.3. Villkoren för dessa anläggningar måste fastställas på EU-nivå, och internerna måste kunna utöva sina personliga rättigheter, utom rörelsefriheten. Frihetsberövande i avvaktan på avlägsnande får inte vara längre än trettio dagar. Underåriga i sällskap med föräldrar eller förmyndare skall omhändertas av myndigheterna och får inte vistas på anläggningar där personer hålls i förvar.

5.4. Det bör finnas ett alternativ till att hålla dessa personer i förvar. Den person som skall avlägsnas kan stanna i sin bostad men ha skyldighet att regelbundet infinna sig hos myndigheterna. Beslutet om frihetsberövande måste stå i proportion till den berörda personens situation. Exempelvis bör inget frihetsberövande ske när personen i fråga har familjeband eller har etablerat sig på arbetsmarknaden och skälet till påtvingat återvändande är att uppehållstillståndet löper ut.

5.5. Kommittén vill ställa följande fråga till kommissionen och rådet: Vad är det för mening med frihetsberövande i avvaktan på avlägsnande, när det gäller personer som inte kan avlägsnas eftersom det saknas tillräckliga överenskommelser med ursprungslandet, personerna är medborgare i krigförande länder eller är utsatta för förföljelse, eller det förekommer kränkningar av mänskliga rättigheter? Ur människorättssynpunkt är långvarig internering, något som för närvarande förekommer i vissa medlemsstater, oacceptabel.

5.6. Vid sidan av miniminormerna bör det finnas en tillfällig EU-lista över länder till vilka personer inte kan utvisas eftersom friheter kränks eller det råder krig eller humanitära kriser.

5.7. Personer med allvarliga fysiska eller mentala sjukdomar skall inte kunna hållas i förvar eller utvisas eftersom de behöver sjukvård.

6. Återtagandeavtal

6.1. Kommissionen och de olika medlemsstaterna har för närvarande svårt att ingå återtagandeavtal med tredje land. Det står klart att återtagandeavtalen är något som endast ligger i européernas intresse. EESK anser att det vore lämpligt att komplettera återtagandeavtalen med andra politiska och ekonomiska instrument som kan ligga i icke-medlemsstaternas intresse. Europeiska unionens förbindelser med tredje land bör alltid grunda sig på humanitära kriterier.

6.2. I associeringsavtalen mellan EU och tredje land bör det ingå klausuler för att styra migrationsflödena till lagliga kanaler och för att den europeiska invandringspolitiken skall få positiva effekter på dessa länders ekonomiska och sociala utveckling. Det är i detta sammanhang återtagandeavtalen skall betraktas.

6.2.1. EESK stöder helt och fullt beslutet från Europeiska rådet i Sevilla om att målen för utvecklingssamarbete skall bibehållas, varvid man bör undvika att eventuella påföljder för tredje land påverkar samarbetsåtagandena. Den bästa åtgärden för att minska migrationstrycket från utvecklingsländerna är att utöka EU:s politik för utveckling i dessa länder.

6.3. Vi vill erinra om att kommitténs åsikt redan har kommit till uttryck i ett tidigare yttrande(8): Respekt för mänskliga rättigheter måste vara en grundförutsättning för att avtal om återtagande skall kunna ingås.

7. Återvändande och hjälp till utveckling

7.1. Den europeiska återvändandepolitiken för tredje land bör få positiva effekter på dessa länders utveckling. Den får inte leda till att ytterligare problem uppstår. De personer som återvänder bör integreras i samhället och spela en positiv roll i den ekonomiska och sociala utvecklingen. Stödet till återvändande personer bör ge dem möjlighet att integreras på arbetsmarknaden och stärka deras näringsverksamhet.

7.2. Det positiva sambandet mellan återvändande och utveckling måste gälla såväl frivilligt som påtvingat återvändande, men framgången kommer alltid att bli större när personerna frivilligt accepterar att återvända.

7.3. Återvändande bör inbegripa kompletterande program som anpassas till varje individs situation, med hänsyn till dennes ekonomiska, yrkesrelaterade, sociala och familjerelaterade omständigheter samt den ekonomiska och sociala situationen i det land som han eller hon återvänder till. Programmet skall inbegripa insatser från de organisationer som medverkar i processen.

7.4. Anslagen till gemenskapens återvändandeprogram bör inte tas från nuvarande gemenskapsprogram eller medlemsstaters program för utveckling. Det måste bli nya program som innebär en ökning av de nuvarande resurserna.

7.5. Internationellt erkända organisationer (IOM, Röda korset, UNHCR etc.) bör knytas till EU och medlemsstaterna i förvaltningen av dessa program.

7.6. Kommissionen har aviserat att den inom kort kommer att lägga fram ett meddelande om invandring och utvecklingsbistånd. Vi anser att detta är ett nödvändigt initiativ och hoppas att kommissionen kommer att ta hänsyn till våra synpunkter.

8. Slutliga kommentarer

8.1. Rådet håller på att öka sina insatser mot olaglig invandring, något som är nödvändigt. EESK har i flera yttranden visat att ansvaret i stor utsträckning ligger på rådet och på medlemsstaterna, som ännu inte förfogar över en gemensam invandrings- och asyllagstiftning, och att det därför blir svårt att styra migrationsflödena till lagliga kanaler.

8.2. EU:s alla institutioner och organ bör vara mycket beslutsamma i sina insatser för att motverka extrema politiska riktningar, särskilt när det gäller den rasism som håller på att utvecklas på vissa håll. Det är nödvändigt att handla på ett politiskt ansvarsfullt och pedagogiskt sätt, så att medborgarna får lära känna de verkliga omständigheterna runt migrationsflödena. Massmedierna måste ha en objektiv grundval och handla ansvarsfullt när de förmedlar information och åsikter. Vissa skrupelfria politiker använder medborgarnas oro för att underblåsa rasism och främlingsfientlighet. Kommittén stöder det civila samhällets organisationer i deras kamp mot rasism och främlingsfientlighet.

Bryssel den 18 september 2002.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Göke Frerichs

(1) EGT C 149, 21.6.2002.

(2) Se EESK:s yttrande om kommissionens meddelande om asyl, EGT C 260, 17.9.2001, yttrandet om den rättsliga ställningen för varaktigt bosatta, EGT C 36, 8.2.2002 och yttrandet om den öppna samordningsmetoden för gemenskapens invandringspolitik av den 29-30.5.2002.

(3) Internationella migrationsbyrån.

(4) FN:s flyktingkommissariat.

(5) Grönboken, punkt 2.4: "Mänskliga rättigheter och återvändande".

(6) Amnesty International, Röda korset och andra icke-statliga organisationer har utarbetat flera rapporter om detta.

(7) EGT C 149, 21.6.2002.

(8) EGT C 149, 21.6.2002.