EUROPEISKA KOMMISSIONEN Bryssel den 7.12.2022 COM(2022) 702 final 2022/0408(COD) Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om harmonisering av vissa delar av insolvensrätten (Text av betydelse för EES) {SEC(2022) 434 final} - {SWD(2022) 395 final} - {SWD(2022) 396 final}



MOTIVERING 1.BAKGRUND TILL FÖRSLAGET •Motiv och syfte med förslaget Detta initiativ, som tillkännagavs i september 2020, är en del av kommissionens prioritering att gå vidare med kapitalmarknadsunionen, ett viktigt projekt för att främja finansiell och ekonomisk integration i Europeiska unionen. Den bristande harmoniseringen av insolvensordningar har länge setts som ett av de största hindren för den fria rörligheten för kapital i EU och för en ökad integration av EU:s kapitalmarknader. År 2015 identifierade Europaparlamentet, rådet, kommissionen och Europeiska centralbanken (ECB) gemensamt insolvenslagstiftningen som ett nyckelområde för att uppnå en ”verklig” kapitalmarknadsunion. Detta har också varit en konsekvent uppfattning från internationella institutioner, såsom Internationella valutafonden (IMF) och många tankesmedjor. År 2019 identifierade IMF insolvensförfarandena som ett av de tre största hindren för ökad integration av kapitalmarknaderna i Europa, vid sidan av frågorna om öppenhet och lagstiftningens kvalitet. ECB har upprepade gånger betonat behovet av att ”ta itu med de stora bristerna och skillnaderna mellan insolvensramarna [...] utöver utkastet till direktiv om insolvens, omstrukturering och en andra chans, eftersom effektivare och mer harmoniserade insolvenslagar [tillsammans med andra åtgärder] kan öka säkerheten för investerare, minska kostnaderna och underlätta gränsöverskridande investeringar, och samtidigt göra riskkapital mer attraktivt och tillgängligt för företag. Insolvensreglerna är fragmenterade längs med nationella skiljelinjer. Skillnaderna mellan systemen leder till olika resultat i olika medlemsstater, och i synnerhet uppvisar förfarandena olika grader av effektivitet med avseende på hur lång tid det tar att avveckla ett företag och vilket värde som i slutändan kan återvinnas. I vissa medlemsstater leder detta till långdragna insolvensförfaranden och ett lågt genomsnittligt återvinningsvärde i avvecklingsärenden. Skillnader i de nationella systemen skapar också rättsosäkerhet när det gäller resultatet av insolvensförfaranden och leder till högre informations- och inlärningskostnader för gränsöverskridande borgenärer jämfört med de som endast är verksamma i det egna landet. Resultaten av insolvensförfaranden varierar avsevärt mellan medlemsstaterna, med en genomsnittlig indrivningstid på mellan 0,6 och 7 år och rättegångskostnader på mellan 0 % och över 10 %. De genomsnittliga återvinningsvärdena för företagslån i EU var 40 % av det utestående beloppet vid tidpunkten för betalningsinställelsen och 34 % för små och medelstora företag från och med 2018. Låga återvinningsvärden, långdragna insolvensförfaranden och höga förfarandekostnader påverkar inte bara effektiviteten i ett företags avveckling. De är också en viktig faktor för investerare eller borgenärer när de fastställer nivån på den riskpremie de förväntar sig att få tillbaka i en investering. Ju mindre effektiv insolvensordningen är, ju högre premie tar investerarna ut, allt annat lika. En högriskpremie ökar kapitalkostnaden för företaget och, om risken är särskilt hög, avskräcker investerare från att tillhandahålla krediter. Detta begränsar i sin tur företagets val av finansiering och mer allmänt dess förmåga att skaffa ekonomiskt överkomlig finansiering för att utvidga sin verksamhet. 10–20 procent av de 120 000–150 000 årliga insolvensfallen i EU innefattade ett gränsöverskridande tillhandahållande av krediter. Skillnaderna mellan insolvensordningarna i EU utgör ett särskilt problem för gränsöverskridande investerare, som potentiellt måste överväga 27 olika insolvensordningar när de bedömer en investeringsmöjlighet utanför den egna medlemsstaten. Förutsättningarna är inte likvärdiga, vilket innebär att jämförbara investeringar i medlemsstater med effektivare insolvensordningar anses vara mer attraktiva än i medlemsstater med mindre effektiva insolvensordningar. Detta skapar ett betydande hinder för det gränsöverskridande flödet av kapital och för den inre kapitalmarknadens funktion i EU. Företag i medlemsstater med effektivare insolvensregler kommer sannolikt också att ha tillgång till billigare finansiering, vilket ger dem en konkurrensfördel jämfört med företag från andra medlemsstater. Skillnader i medlemsstaternas insolvensordningar kan dessutom avskräcka investerare från att överväga investeringar i medlemsstater vars rättssystem de är mindre bekanta med. Det gäller särskilt de investerare som saknar resurser för att bedöma 27 olika insolvensordningar. Detta minskar den samlade potentialen för gränsöverskridande investeringar i EU, begränsar djupet och bredden på EU:s kapitalmarknader och undergräver framgångarna för kapitalmarknadsunionen överlag. Den pågående energikrisen och det begränsade finanspolitiska utrymmet för offentliga subventioner kan leda till en ökning av antalet företagsnedläggningar i framtiden. Fler företag kan hamna i situationer där deras skuldnivå visar sig vara ohållbar. Den senaste ekonomiska utvecklingen visar dessutom att EU:s ekonomi fortfarande är sårbar för betydande ekonomiska chocker och påfrestningar. Om sådana skulle inträffa skulle effektivare och bättre anpassade insolvensregler i EU öka förmågan att absorbera dem. De skulle också bidra till att begränsa de negativa effekterna (och kostnaderna för investerarna) av oordnade avvecklingar. I grundscenariot kommer insolvensärenden att fortsätta att vara en utmaning för rättssystemens kapacitet, men lösningar skulle saknas för att ta itu med problemen med långa och ineffektiva förfaranden, lägre återvinningsvärden och i slutändan lägre kreditgivning och mindre strukturell anpassning av ekonomin. Avsaknaden av mer konvergens i insolvenssystemen kommer att innebära att nivån på gränsöverskridande investeringar och gränsöverskridande affärsförbindelser inte skulle nå sin potential. Det krävs åtgärder på EU-nivå för att avsevärt minska fragmenteringen av insolvenssystemen. Sådana åtgärder skulle stödja konvergensen av specifika element i medlemsstaternas insolvensregler och skapa gemensamma standarder i alla medlemsstater, vilket skulle underlätta gränsöverskridande investeringar. Åtgärder på EU-nivå skulle säkerställa jämbördiga villkor och göra det möjligt att undvika negativ inverkan på gränsöverskridande investeringsbeslut som orsakas av brist på information om och skillnader i utformningen av insolvensordningar. Detta skulle bidra till att underlätta gränsöverskridande investeringar och konkurrens och samtidigt skydda den inre marknadens korrekta funktion. Eftersom skillnader i insolvensordningar är ett stort hinder för gränsöverskridande investeringar är det av största vikt att åtgärda detta hinder för att förverkliga en inre marknad för kapital i EU. •Förenlighet med befintliga bestämmelser inom området Detta förslag är helt förenligt med annan EU-lagstiftning på det berörda politikområdet, särskilt Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2019/1023 och Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2015/848, eftersom det behandlar problem som inte tas upp i annan befintlig lagstiftning. Denna EU-åtgärd syftar därmed till att komma till rätta med en faktisk lucka i lagstigningen. Direktiv (EU) 2019/1023 är ett instrument för riktad harmonisering som är inriktat på två specifika typer av förfaranden: förfaranden före insolvens, och skuldavskrivningsförfaranden entreprenörer som misslyckats. Båda förfarandena var nya och hade tidigare saknats i de flesta medlemsstaters nationella insolvensregler. Förfaranden för förebyggande rekonstruktion (avdelning II i direktiv (EU) 2019/1023) är system som är tillgängliga för gäldenärer i ekonomiska svårigheter innan de blir insolventa, dvs. när det endast finns en sannolikhet för insolvens. De bygger på att det finns en mycket större chans att rädda företag i svårigheter när verktyg för omstrukturering av deras skulder finns tillgängliga i ett mycket tidigt skede, innan de blir definitivt insolventa. Miniminormerna för harmonisering i direktiv (EU) 2019/1023 om ramar för förebyggande rekonstruktion gäller endast företag som ännu inte är insolventa och syftar till att undvika insolvensförfaranden för företag som fortfarande kan återställas till lönsamhet. De behandlar inte en situation där ett företag blir insolvent och måste genomgå ett insolvensförfarande. På samma sätt tar miniminormerna rörande en andra chans för entreprenörer som misslyckats (avdelning III i direktiv (EU) 2019/1023) inte upp hur insolvensförfaranden genomförs. De avser i stället skuldavskrivning för insolventa entreprenörer som en konsekvens av insolvens och kan beskrivas som en reglering av effekter efter insolvens som dock inte i sig innebär en harmonisering av insolvenslagstiftningen. Förordning (EU) 2015/848 antogs på den rättsliga grunden för civilrättsligt samarbete (artikel 81 i EUF-fördraget). Genom förordning (EU) 2015/848 infördes enhetliga regler om internationell behörighet och tillämplig lag som – vid gränsöverskridande insolvens – fastställer i vilken medlemsstat insolvensförfarandet ska inledas och vilken lag som ska tillämpas. Samtidigt fanns det enhetliga regler som säkerställde att de domar som meddelats av de behöriga domstolarna i dessa mål erkänns och vid behov verkställs på alla medlemsstaters territorium. Förordning (EU) 2015/848 påverkar inte innehållet i den nationella insolvenslagstiftningen. Den fastställer vilken lag som ska tillämpas, men föreskriver inte några egenskaper eller miniminormer för den lagen. Den tar därför inte upp skillnaderna mellan medlemsstaternas insolvenslagstiftning (och därav följande problem och kostnader). •Förenlighet med unionens politik inom andra områden Detta förslag är helt förenligt med kommissionens prioritering att främja kapitalmarknadsunionen och i synnerhet med åtgärd 11 i handlingsplanen för kapitalmarknadsunionen och kommissionens efterföljande meddelande om kapitalmarknadsunionen. I handlingsplanen för kapitalmarknadsunionen från 2020 tillkännagavs att kommissionen skulle ta ett lagstiftningsinitiativ eller ett initiativ utan lagstiftningskaraktär för minimiharmonisering eller ökad konvergens inom specifika områden av lagstiftningen för insolvens utanför banksektorn för att göra resultaten av insolvensförfarandena mer förutsägbara. Den 15 september 2021 tillkännagav ordförande Ursula von der Leyen i sin avsiktsförklaring till parlamentet och rådets ordförandeskap ett initiativ om harmonisering av vissa aspekter av lagstiftningen om insolvensförfaranden, som ingår i kommissionens arbetsprogram för 2022. I kommissionens meddelande om kapitalmarknadsunionen, som offentliggjordes i november 2021, aviserades ett kommande direktiv, eventuellt kompletterat med en rekommendation från kommissionen, på området företagsinsolvens. Förslaget är också helt förenligt med de riktade landsspecifika rekommendationerna inom ramen för den europeiska planeringsterminen för att göra de nationella insolvenssystemen snabbare och mer effektiva, vilket har lett till insolvensreformer i vissa medlemsstater.

Det är också förenligt med rådets direktiv 2001/23/EG, eftersom det inte inkräktar på principen att arbetstagare inte behåller sina rättigheter när överlåtelsen sker inom ramen för ett insolvensförfarande. I artikel 5.1 i direktiv 2001/23/EG anges särskilt att om inte medlemsstaterna föreskriver något annat, ska artiklarna 3 och 4 om skydd för arbetstagares rättigheter vid överlåtelse av äganderätten till ett bolag inte tillämpas om överlåtaren är föremål för ett konkursförfarande eller något motsvarande insolvensförfarande som inletts i syfte att likvidera överlåtarens tillgångar och som står under tillsyn av en behörig offentlig myndighet. Förslaget är fullt förenligt med denna bestämmelse när det reglerar pre-pack-förfaranden. I linje med EU-domstolens dom i Heiploeg-målet klargör detta förslag särskilt att avvecklingsfasen i prepack-förfaranden måste betraktas som ett konkurs- eller insolvensförfarande som inletts i syfte att avveckla överlåtarens tillgångar under tillsyn av en behörig offentlig myndighet i den mening som avses i artikel 5.1 i direktiv 2001/23/EG. Förslaget är också förenligt med Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/35/EG, som syftar till att begränsa ackumulering av miljöansvar och säkerställa efterlevnad av principen om att förorenaren betalar. Genom direktiv 2004/35/EG åläggs medlemsstaterna att vidta åtgärder för att främja att lämpliga ekonomiska och finansiella aktörer utvecklar instrument och marknader för ekonomisk säkerhet, inklusive finansiella mekanismer vid insolvens, i syfte att verksamhetsutövare ska kunna utnyttja finansiella garantier för att fullgöra sitt ansvar enligt direktiv 2004/35/EG. Dessa mekanismer syftar till att säkerställa att fordringar blir delgivna även i fall där gäldenären blir insolvent. Förslaget påverkar inte sådana åtgärder som vidtas på grundval av direktiv 2004/35/EG. Tvärtom skulle ett mer ändamålsenligt insolvensregelverk främja en snabbare och mer effektiv återvinning av tillgångsvärden överlag och därmed underlätta utverkande av ersättning för miljöfordringar från ett insolvent företag även utan att man behöver tillgripa instrument för ekonomisk säkerhet, i full överensstämmelse med målen i direktiv 2004/35/EG. Slutligen kommer detta förslag att hjälpa fler företagare att dra nytta av skuldavskrivning, eftersom insolvensförfaranden mot mikroföretag kommer att kunna inledas lättare och genomföras på ett mer effektivt sätt. Detta är i linje med målet i det stödpaket för små och medelstora företag som ordförande Ursula von der Leyen tillkännagav i sitt tal om tillståndet i unionen i september 2022. 2.RÄTTSLIG GRUND, SUBSIDIARITETSPRINCIPEN OCH PROPORTIONALITETSPRINCIPEN •Rättslig grund Förslaget grundar sig på artikel 114 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget), enligt vilken åtgärder kan beslutas för tillnärmning av nationella bestämmelser som syftar till att upprätta den inre marknaden och få den att fungera. Insolvenslagstiftningen säkerställer en ordnad avveckling av företag i finansiella och ekonomiska svårigheter. Den anses vara en av de viktigaste faktorerna för att fastställa kostnaden för finansiella investeringar, i den bemärkelsen att de gör det möjligt att fastställa det slutliga återvinningsvärdet av investeringar i insolventa företag. Stora skillnader i de nationella insolvensförfarandenas effektivitet skapar hinder för den fria rörligheten för kapital och en väl fungerande inre marknad genom att göra gränsöverskridande investeringar mindre attraktiva. En anledning till detta är svårigheter att förutsäga resultatet av insolvensförfaranden för företag i olika medlemsstater, vilket leder till högre kostnader för att finna information för gränsöverskridande investerare. Dessa skillnader leder dessutom till stora skillnader i återvinningsvärde för investeringar i insolventa företag i EU. Konkurrensvillkoren är därför inte lika i unionen, och likartade investeringar ses som mer attraktiva i medlemsstater med mer effektiv insolvenslagstiftning än i medlemsstater med mindre effektiv sådan. Företag från medlemsstater med mer effektiv insolvenslagstiftning kan dra nytta av lägre kapitalkostnader jämfört med företag från andra medlemsstater och kan därför i allmänhet dra nytta av en enklare tillgång till kapital. Syftet med förslaget är att minska skillnaderna i nationell insolvenslagstiftning och på så sätt åtgärda problemet med ineffektiva insolvenslagar i vissa medlemsstater, öka förutsägbarheten i insolvensförfaranden i allmänhet och minska hindren för den fria rörligheten för kapital. Genom att harmonisera särskilda aspekter av insolvenslagstiftningen syftar förslaget särskilt till att minska informations- och inlärningskostnaderna för gränsöverskridande investerare. Mer enhetliga insolvenslagar bör därför leda till ett ökat utbud av finansiering för företag i hela unionen. Detta förslag grundar sig inte på artikel 81 i EUF-fördraget, eftersom det inte uteslutande behandlar situationer med gränsöverskridande följder. Huvudsyftet med förslaget är att i synnerhet undanröja hinder för gränsöverskridande investeringar, men det syftar också till en tillnärmning av nationella bestämmelser som konsekvent skulle gälla både företag och entreprenörer som är verksamma i en medlemsstat och sådana som är verksamma i flera medlemsstater. Förslaget skulle därför också omfatta situationer utan gränsöverskridande dimension varför användningen av artikel 81 som rättslig grund inte är motiverad. •Subsidiaritetsprincipen (för icke-exklusiv befogenhet) De hinder som följer av vitt skilda nationella insolvenssystem hindrar förverkligandet av en inre marknad i EU i allmänhet och skapandet av kapitalmarknadsunionen i synnerhet, och motiverar därför ett mer enhetligt insolvensregelverk på EU-nivå. Medlemsstaternas olika utgångspunkter, rättstraditioner och politiska preferenser innebär dock att reformer på nationell nivå inom detta område sannolikt inte kommer att leda till allmänt konvergerande insolvenssystem och därmed inte heller medföra en förbättring av deras övergripande effektivitet. Harmoniseringen av nationell insolvenslagstiftning kan leda till att EU:s kapitalmarknader fungerar mer enhetligt, minska marknadsfragmenteringen och säkerställa bättre tillgång till företagsfinansiering. Åtgärder på EU-nivå är bättre lämpade för att avsevärt minska fragmenteringen av de nationella insolvenssystemen och säkerställa konvergens mellan relevanta delar av medlemsstaternas insolvensregler på ett sätt som skulle underlätta gränsöverskridande investeringar i alla medlemsstater. Åtgärder på EU-nivå skulle också säkerställa lika villkor och minska risken för att gränsöverskridande investeringsbeslut påverkas negativt av faktiska skillnader i insolvenssystemen och brist på information om dessa skillnader. •Proportionalitetsprincipen Målet med detta direktiv är att bidra till en väl fungerande inre marknad och avlägsna hinder mot utövandet av grundläggande friheter, såsom den fria rörligheten för kapital och etableringsfriheten, som beror på skillnader i nationell rätt och nationella förfaranden på området företagsinsolvens. För att uppnå detta mål fastställs i detta förslag endast harmoniserade minimikrav och detta endast med avseende på vissa delar av materiell insolvenslagstiftning där inverkan på sådana förfarandens effektivitet och längd sannolikt kommer att vara störst. Detta förslag ger medlemsstaterna tillräcklig flexibilitet att anta åtgärder på de områden som inte omfattas av förslaget samt att fastställa ytterligare åtgärder på de områden som är harmoniserade, förutsatt att dessa åtgärder är i linje med syftet med detta förslag. I enlighet med subsidiaritetsprincipen, som fastställs i artikel 5 i fördraget om Europeiska unionen, går detta förslag inte längre än vad som är nödvändigt för att uppnå dess mål. •Val av instrument Artikel 114 i EUF-fördraget medger att akter antas i form av en förordning eller ett direktiv. Integrationen av EU:s inre marknad på området insolvenslagstiftning kan bäst uppnås genom tillnärmning av lagstiftningen, genom harmonisering på grundval av ett direktiv, eftersom ett direktiv respekterar medlemsstaternas olika rättskulturer och rättssystem på insolvensrättens område och ger tillräcklig flexibilitet i införlivandeprocessen för att genomföra gemensamma miniminormer på ett sätt som är förenligt med dessa olika system. En rekommendation skulle inte kunna uppnå den önskade tillnärmningen på detta politikområde, där stora skillnader mellan medlemsstaternas bindande lagstiftning har konstaterats. Samtidigt skulle en tillnärmning genom en förordning inte ge medlemsstaterna tillräcklig flexibilitet att anpassa sig till lokala förhållanden och bevara samstämmigheten mellan insolvensreglerna och det nationella rättssystemet på ett bredare plan. 3.RESULTAT AV EFTERHANDSUTVÄRDERINGAR, SAMRÅD MED BERÖRDA PARTER OCH KONSEKVENSBEDÖMNINGAR

•Efterhandsutvärderingar/kontroller av ändamålsenligheten med befintlig lagstiftning Ej tillämpligt •Samråd med berörda parter Kommissionen har samrått med berörda parter under hela utarbetandet av detta förslag. Bland andra initiativ har kommissionen särskilt i) genomfört ett särskilt öppet offentligt samråd (18 december 2020–16 april 2021). ii) rådfrågat allmänheten om en inledande konsekvensbedömning (11 november 2020–9 december 2020), iii) hållit särskilda möten med medlemsstaternas experter den 22 mars 2022 och den [25] oktober 2022, iv)) hållit ett särskilt möte med berörda parter den 8 mars 2022. 129 bidrag från 17 medlemsstater och Storbritannien lämnades in som svar på det offentliga samrådet online. En tredjedel av svaren lämnades av förvaltare och yrkesutövare med intresse av insolvensområdet (denna kategori innefattar såväl insolvensförvaltare som advokater). Omkring 20 % av svaren inkom från intressenter i finanssektorn, omkring 12 % från intressenter i företags- och handelssektorn, 7 % från intresseorganisationer i den sociala och ekonomiska sektorn och 5,5 % från domare. Dessutom inkom 10 svar (7,75 %) från offentliga myndigheter i 8 medlemsstater. Av dessa 10 svar kom sju från statliga myndigheter. Intressenterna uppgav att de problem som skillnader i medlemsstaternas insolvensregler orsakar den inre marknaden är allvarliga. Sådana skillnader mellan de nationella regelverken har en avskräckande verkan på gränsöverskridande investeringar och utlåning. Enligt berörda parter påverkar dessa skillnader den inre marknadens funktion, särskilt när det gäller 1) talan om återvinning, 2) spårning och återvinning av insolvensboets tillgångar, 3) skyldigheter och ansvar för företagsledare vid nära förestående insolvens. och 4) hur insolvensförfaranden utlöses. Följaktligen var en överväldigande majoritet av intressenterna positiva till EU-åtgärder för att förbättra konvergensen på detta politikområde, Dessa åtgärder kunde ha formen av riktad lagstiftning (37,21 %), en rekommendation (23,26 %) eller en kombination av båda dessa alternativ (27,13 %). Kommissionen anordnade också ett särskilt möte med en grupp utvalda intressenter. Bland de inbjudna fanns företrädare för finanssektorn och företags- och handelssektorn, arbetstagarföreträdare, konsumenter, förvaltare och yrkesverksamma som arbetar med insolvensförfaranden samt akademiker och medlemmar i tankesmedjor. Under mötet bidrog intressenterna aktivt genom att rapportera om praktiska svårigheter till följd av fragmenteringen av de nationella insolvensramarna och de skiftande resultatnivåer som blir följden av detta. De uttryckte också sitt stöd för en större konvergens i det rättsliga landskap som omgärdar insolvensförfaranden i EU. Utarbetandet av initiativet stöddes av expertgruppen för rekonstruktions- och insolvensrätt. Denna expertgrupp inrättades ursprungligen av kommissionen för att utarbeta det förslag som ledde fram till direktiv (EU) 2019/1023. Gruppen utökades sedan med 10 enskilda experter som utsågs till företrädare för ett gemensamt intresse inom ett visst politikområde (de intressegrupper som företräddes var finansiella borgenärer, borgenärer med kommersiella fordringar, konsumenter med fordringar, anställda med fordringar samt insolventa eller överskuldsatta gäldenärer). Som en del av arbetet med att utarbeta förslaget begärde kommissionen två externa studier om särskilda insolvensområden. Ett konsortium bestående av Tipik och Spark Legal Network fick i uppdrag att utföra dessa studier. I den första studien, där man bedömer otillbörliga metoder för forum shopping i insolvensförfaranden efter 2015 års ändringar av förordning (EU) 2015/848, undersöks också i vilken utsträckning skillnader mellan nationella insolvensregler fungerar som ett incitament för intressenter att missbruka forum shopping. I den andra studien analyseras frågan om spårning och återvinning av tillgångar i insolvensförfaranden. Båda studierna inbegriper empiriska analyser, där uppdragstagarens datainsamling omfattade både offentliga onlineundersökningar och strukturerade intervjuer med en rad intressenter från alla medlemsstater. Dessutom har kommissionen låtit genomföra en särskild studie, beställd från Deloitte/Grimaldi, om vilka effekter åtgärder inriktade företagsinsolvens har med avseende på värdeåtervinningen och insolvensförfarandenas effektivitet. De tre studierna är tillgängliga på kommissionens webbplats. Kommissionen samrådde också med medlemsstaterna i flera omgångar under utarbetandet av förslaget. Initiativet har diskuterats vid flera tillfällen av finansministrarna i de medlemsstater som uttryckte sitt stöd för initiativet. I rådets slutsatser (Ekofin) av den 3 december 2020 om handlingsplanen för kapitalmarknadsunionen uppmanades kommissionen att genomföra detta initiativ. Dessa slutsatser bekräftades i uttalandet från eurotoppmötet den 11 december 2020. I april 2021 drog Eurogruppens ministrar slutsatsen att nationella reformer av insolvenssystemen bör ske i överensstämmelse med det arbete som bedrevs parallellt under ledning av EU-institutionerna inom ramen för handlingsplanen för kapitalmarknadsunionen. I uttalandet från eurotoppmötet den 25 juni 2021 bekräftades att ”strukturella utmaningar för integrationen och utvecklingen av kapitalmarknaderna, särskilt inom specifika områden av insolvenslagstiftningen för bolag, behöver identifieras och åtgärdas”. På samma sätt visade Europaparlamentet sitt stöd för effektivare och mer harmoniserade insolvenssystem och uppmanade kommissionen att göra ett starkare åtagande för att nå verkliga framsteg på detta område, vilket enligt parlamentet fortfarande utgör ett stort hinder för en verklig integration av EU:s kapitalmarknader. Samtidigt har vissa medlemsstater, med tanke på den nära kopplingen mellan insolvenslagar och andra områden av nationell lagstiftning (såsom sakrätt och arbetsrätt) och skillnaderna i de viktigaste politiska målen för insolvenslagstiftningen, uttryckt reservationer mot bindande lagstiftning om harmonisering av insolvenslagstiftningen, bland annat i en skrivelse till kommissionen av den 1 april 2021. Den 22 mars 2022 anordnade kommissionen en särskild workshop med statliga experter från medlemsstaterna. Medlemsstaterna betonade behovet av en djupgående och detaljerad problemanalys och vikten av att ha en tydlig diagnos av problemens omfattning, av de intressenter som påverkas av problemen och av hur problemen faktiskt påverkar den inre marknaden. När det gäller arten av eventuella framtida åtgärder på EU-nivå ansåg vissa medlemsstater att det behövs en försiktig strategi och föreslog att åtgärderna bör inriktas på att förbättra insolvensförfarandenas effektivitet. Den 25 oktober 2022 anordnade kommissionen en andra workshop med statliga experter från medlemsstaterna för att informera dem om de politiska alternativ som ingår i konsekvensbedömningen och hur långt arbetet med förslaget har kommit. •Insamling och användning av sakkunnigutlåtanden Konsekvensbedömningen som åtföljer detta förslag bygger på uppgifter som tagits fram genom skrivbordsforskning och främst från följande studier och sakkunnigutlåtanden: · Deloitte/Grimaldi (2022), ”Study to support the preparation of an impact assessment on a potential EU initiative increasing convergence of national insolvency laws”, utkast till slutrapport, GD JUST, mars 2022.

· Spark, Tipik, ”Study on the issue of abuse forum shopping in insolvency proceedings”, GD JUST, februari 2022 (särskilt kontrakt nr JUST/2020/JCOO/FW/CIVI/0160). · Spark, Tipik, ”Study on tracing and recovery of debtor’s assets by insolvency practitioners” DG JUST, mars 2022 (särskilt kontrakt nr. JUST/2020/JCOO/FW/CIVI/0172). Underlaget som samlades in och användes i konsekvensbedömningen var i allmänhet av faktakaraktär eller hämtades från ansedda och allmänt erkända källor som fungerar som riktmärken och referenspunkter i sammanhanget. Den information som kom in från parterna som deltog i samrådet behandlades allmänt som åsikter, såvida det inte rörde sig om rena fakta. •Konsekvensbedömning I konsekvensbedömningen analyserades tre centrala aspekter av insolvenslagstiftningen: i) återvinning av tillgångar från det avvecklade insolvensboet, ii) förfarandenas effektivitet, och iii) förutsägbar och rättvis fördelning av det återvunna värdet mellan borgenärerna. Dessa tre dimensioner omfattar i synnerhet frågor med koppling till återvinningstalan, spårning av tillgångar, företagsledares skyldigheter och ansvar, försäljning av ett företag som en fortgående verksamhet genom ”prepack-förfaranden”, kriteriet för utlösande av ett insolvensförfarande, en särskild insolvensordning för mikroföretag och småföretag, rangordning av fordringar och borgenärskommittéer. Alternativen fastställdes på grundval av synpunkter från en expertgrupp på området rekonstruktions- och insolvensrätt, en särskild studie och diskussioner med berörda parter. De analyserades utifrån tre mål, nämligen om de i) möjliggör ett högre återvinningsvärde, ii) leder till kortare handläggningstid för insolvensförfaranden, och iii) medför minskad rättsosäkerhet och lägre informationskostnader, särskilt för gränsöverskridande investerare. Förslaget och den reviderade konsekvensbedömningen behandlar synpunkterna från nämnden för lagstiftningskontroll, som i sitt första yttrande av den 24 juni 2022 drog slutsatsen att det var nödvändigt att justera konsekvensbedömningen innan man gick vidare med detta initiativ. Ytterligare underlag samlades in för att utröna hur de nuvarande insolvensförfarandena inverkar negativt på gränsöverskridande investeringar på den inre marknaden och hur dessa effekter kan jämföras med andra faktorer. Ytterligare information om skillnader mellan olika länders insolvensregler lades till i huvudtexten och i bilaga 5. Skillnaderna mellan direktiv (EU) 2019/1023, förordning (EU) 2015/848 och detta förslag förklarades mer utförligt. Ytterligare analys gjordes av de olika åtgärdernas inverkan på kapaciteten i rättsväsendet och av hur berörda parter såg de olika åtgärderna. Kompromisserna mellan de politiska alternativen förtydligades, och intressenternas synpunkter redovisades mer i detalj. Nämnden för lagstiftningskontroll granskade den reviderade konsekvensbedömningen och avgav ett positivt andra yttrande den 10 oktober 2022 utan reservationer. Nämnden noterade att konsekvensbedömningen förbättrades avsevärt och gav få förslag på ytterligare förbättringar. Detta förslag har en viss positiv inverkan på digitaliseringen, särskilt genom en högre grad av processautomatisering i de förenklade avvecklingsförfarandena för mikroföretag och användningen av den digitala portalen (e-juridikportalen) för att tillhandahålla användarvänlig information om de viktigaste inslagen i insolvensordningarna och rangordningen av fordringar. •Lagstiftningens ändamålsenlighet och förenkling Effektivare insolvensförfaranden kommer att bidra till att minska insolvensförfarandenas längd och öka återvinningsvärdet i insolvensärenden, vilket skulle leda till lägre kostnader för avveckling av företag och högre återvinningsgrad för borgenärer och investerare. Förslaget syftar också till att förbättra företagsklimatet för små och medelstora företag. Genom att öka den förväntade återvinningsgraden för borgenärer och investerare med exponering mot små och medelstora företag och andra företag, syftar förslaget till att minska den upplevda risken när det gäller investeringar i små och medelstora företag, vilket förväntas återspeglas i lägre finansieringskostnader för små och medelstora företag, allt annat lika. Samtidigt medför förslaget inga skyldigheter eller efterlevnadskostnader för små och medelstora företag som är ekonomiskt aktiva samtidigt som förfarandena för dem som drabbas av insolvens förenklas. Genom detta förslag införs också ett särskilt förfarande för att underlätta och påskynda avvecklingen av mikroföretag, vilket möjliggör en mer kostnadseffektiv insolvensprocess för berörda mikroföretag. Dessa arrangemang stöder också en ordnad avveckling av mikroföretag ”utan tillgångar” och ger ett svar på problemet att vissa medlemsstater vägrar tillgång till ett insolvensförfarande om det beräknade återvinningsvärdet är lägre än de rättsliga kostnaderna. Genom att ge alla mikroföretag möjlighet att inleda förfaranden för att ta itu med ekonomiska svårigheter säkerställer detta förslag att grundande entreprenörer kan dra nytta av skuldsanering och starta om sin verksamhet, i enlighet med bestämmelserna i direktiv (EU) 2019/1023. •Grundläggande rättigheter Förslaget är förenligt med de grundläggande rättigheter och friheter som fastställs i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna och måste genomföras i enlighet med detta. Förslaget respekterar särskilt de rättigheter och friheter som fastställs i artikel 7 (respekt för privatlivet och familjelivet), artikel 8 (skydd av personuppgifter), artikel 15 (fritt yrkesval och rätt att arbeta), artikel 16 (näringsfrihet), artikel 17 (rätt till egendom), artikel 27 (arbetstagares rätt till information och samråd) och artikel 47 andra stycket (rätt till en rättvis rättegång). Förslaget innebär att utsedda domstolar ges åtkomst till nationella bankkontoregister och elektroniska datasöksystem samt till det sammankopplade systemet av centraliserade bankkontoregister, den gemensamma åtkomstpunkten för bankkontoregistren. Förslaget kommer också att ge förvaltare åtkomst till det register över verkligt huvudmannaskap som upprättats i den medlemsstat där förfarandet har inletts samt till systemet för sammankoppling av register över verkligt huvudmannaskap, Boris. Nationella bankkontoregister och elektroniska datasöksystem samt register över verkligt huvudmannaskap centraliserar personuppgifter. En utökad åtkomst till dessa register och system och till de gemensamma åtkomstpunkterna kommer därför att påverka de registrerades grundläggande rättigheter, särskilt rätten till respekt för privatlivet och rätten till skydd av personuppgifter. Varje begränsning av utövandet av i stadgan erkända rättigheter och friheter ska vara förenlig med de krav som fastställs i stadgan, särskilt artikel 52.1. Begränsningen föreskrivs i lag och motiveras av behovet av att effektivt stärka spårbarheten av tillgångar i samband med pågående insolvensförfaranden, även i ett gränsöverskridande sammanhang, i syfte att maximera borgenärernas återvinning av värde från det insolventa företaget. Dessutom är begränsningarna förenliga med det väsentliga innehållet i rättigheterna och friheterna i fråga och står i proportion till det mål som eftersträvas. Effekterna kommer att vara relativt begränsade, eftersom de tillgängliga och sökbara uppgifterna endast omfattar en uppsättning uppgifter, fastställd i detta förslag och i de EU-instrument genom vilka systemen i fråga inrättas, som är absolut nödvändigt för att spåra tillgångarna i insolvensboet. Detta förslag säkerställer att behandlingen av dessa uppgifter kommer att ske i enlighet med EU:s tillämpliga dataskyddsregler. Förordning (EU) 2018/1725 är tillämplig när unionens institutioner och organ behandlar personuppgifter vid tillämpningen av detta förslag. Förslaget specificerar särskilt ändamålen med behandlingen av personuppgifter och ålägger medlemsstaterna att utse de insolvensdomstolar som ska ha rätt att begära information direkt från nationella bankkontoregister och elektroniska datasöksystem. Förslaget innebär också att medlemsstaterna åläggs att se till att personalen vid de utsedda domstolarna upprätthåller höga yrkesmässiga standarder när det gäller dataskydd, att det finns tekniska och organisatoriska åtgärder för att skydda uppgifternas säkerhet med höga tekniska standarder så att utsedda domstolar kan utöva befogenheten att få åtkomst till och söka efter bankkontouppgifter och att de myndigheter som handhar de centraliserade bankkontoregistren registrerar varje gång en utsedd domstol får åtkomst till och söker bankkontouppgifter. I förslaget fastställs dessutom tydligt användningsområdet för informationen i de register över verkligt huvudmannaskap som förvaltarna har åtkomst till. Slutligen anges det i förslaget att kommissionen inte kommer att lagra personuppgifter i samband med sammankopplingen av de nationella elektroniska auktionssystemen. Förslaget innehåller därutöver bestämmelser om kommissionens personuppgiftsansvar.

4.BUDGETKONSEKVENSER Detta förslag innebär kostnader och en administrativ börda för kommissionen. Dessa kostnader och denna börda följer av den skyldighet som fastställs i artikel 51 i detta förslag att skapa ett system som sammankopplar nationella elektroniska auktionssystem via den europeiska e-juridikportalen. På grundval av erfarenheterna från andra sammankopplingsprojekt inom ramen för e-juridikportalen beräknas kommissionens genomförandekostnader uppgå till 1,75 miljoner euro för den nuvarande långtidsbudgeten (den fleråriga budgetramen). De överskjutande kostnaderna kommer att täckas genom omfördelning inom programmet Rättsliga frågor. De ekonomiska och budgetmässiga konsekvenserna av detta förslag förklaras i detalj i den finansieringsöversikt för rättsakt som åtföljer detta förslag. 5.ÖVRIGA INSLAG •Genomförandeplaner samt åtgärder för övervakning, utvärdering och rapportering En utvärdering förväntas göras 5 år efter genomförandet av åtgärderna och i enlighet med kommissionens riktlinjer för bättre lagstiftning. Syftet med utvärderingen är att bedöma hur ändamålsenligt och effektivt direktivet har varit när det gäller att uppnå de politiska målen och att besluta huruvida nya åtgärder eller ändringar behövs. Medlemsstaterna måste förse kommissionen med de uppgifter den behöver för att utarbeta denna rapport. •Ingående redogörelse för de specifika bestämmelserna i förslaget Detta förslag är inriktat på tre grundläggande aspekter av insolvensrätten: i) återvinning av tillgångar från det avvecklade insolvensboet, ii) förfarandenas effektivitet, och iii) en förutsägbar och rättvis fördelning av det återvunna värdet mellan borgenärerna. Dess byggstenar har valts ut noggrant på grundval av erfarenheterna från förhandlingarna om rekonstruktions- och insolvensdirektivet, expertgruppens överläggningar och slutliga rekommendationer, resultaten från det offentliga samrådet, en studie utförd av en extern konsult och omfattande samverkan med berörda parter. Detta förslag syftar till att maximera återvinningen av värdet från det insolventa företaget till förmån för borgenärerna. Därför har bestämmelserna om återvinningstalan respektive spårning av tillgångar utformats så att de förstärker varandra ömsesidigt. De gör detta genom att införa en minimiuppsättning harmoniserade villkor för väckande av återvinningstalan och genom att stärka spårbarheten av tillgångar genom att förbättra förvaltarnas åtkomst till uppgifter om bankkonton, uppgifter om verkligt huvudmannaskap och vissa nationella register över tillgångar, inbegripet register från andra medlemsstater. Dessa bestämmelser kombineras med möjligheten att maximera företagets återvinningsvärde i ett tidigt skede genom prepack-förfaranden och en skyldighet för företagsledarna att snabbt lämna in en begäran om inledande av ett insolvensförfarande för att undvika potentiella förluster av tillgångsvärde för borgenärerna. Förslaget syftar också till att stärka effektiviteten i förfarandena, särskilt när det gäller avveckling av insolventa mikroföretag. Det är viktigt att se till att de nya reglerna också fungerar väl för mikroföretag i EU. Kostnaderna för ordinarie insolvensförfaranden är för dessa företag oöverkomligt höga och möjligheten att dra nytta av en skuldavskrivning skulle innebära att de kan frigöra företagskapital för nya projekt. Detta kompletteras av ökad transparens för borgenärer med avseende på de viktigaste inslagen i den nationella lagstiftningen om insolvensförfaranden, inbegripet kriteriet för utlösande av insolvens. För att säkerställa en rättvis och förutsägbar fördelning av återvunna värden bland borgenärerna införs slutligen genom förslaget krav på att förbättra representationen av borgenärernas intressen i förfarandena genom borgenärskommittéer. Till detta kommer ökad transparens för borgenärer när det gäller de regler som styr rangordningen av fordringar. Det föreslagna direktivet är indelat i nio avdelningar. Avdelning I innehåller allmänna bestämmelser om tillämpningsområdet och definitionerna. Avdelning II om återvinningstalan innehåller minimiregler för harmonisering som syftar till att skydda insolvensboet mot olagligt avlägsnande av tillgångar innan insolvensförfarandet inleds. Målet är att se till att medlemsstaternas lagstiftning om insolvensförfaranden föreskriver en minimiskyddsnivå med avseende på ogiltighet, annullering eller icke-verkställbarhet vad gäller rättshandlingar som är till skada för borgenärskollektivet Samtidigt får medlemsstaterna införa eller behålla regler som säkerställer en högre skyddsnivå för borgenärerna, till exempel genom att föreskriva fler grunder för väckande av återvinningstalan. I bestämmelserna i denna avdelning anges de allmänna förutsättningarna för att en rättsakt ska förklaras ogiltig, grunderna för återvinning och de rättsliga följderna av en talan om återvinning. I artikel 4 anges de allmänna förutsättningarna för återvinningstalan. Där anges att alla rättshandlingar – inbegripet underlåtelse – kan bli föremål för återvinningstalan, förutsatt att handlingen var till skada för borgenärerna och att någon av de grunder för återvinning som anges i de efterföljande artiklarna är uppfyllda. I artikel 5 klargörs att bestämmelserna om återvinningstalan är minimiregler för harmonisering och att medlemsstaterna därför får behålla eller anta bestämmelser som föreskriver en högre nivå av borgenärsskydd. I artikel 6 anges den första särskilda grunden för återvinningstalan (”preferenser”). Det rör sig om rättshandlingar som gynnar en borgenär (eller en grupp av borgenärer) och som företas inom 3 månader före ansökan om insolvensförfaranden eller efter ansökan (”kritisk period”). Eftersom denna grund för återvinningstalan blir tillämplig genom att rättshandlingen fullbordas, är den kritiska perioden den kortaste jämfört med de kritiska perioderna för de andra grunderna för återvinningstalan. När det gäller ”kongruent täckning” (dvs. prestationer som helt överensstämde med borgenärens fordran, såsom betalning av en förfallen fordran med vanliga betalningsmedel), kan rättshandlingar ogiltigförklaras på denna grund endast om borgenären kände till eller borde ha känt till att gäldenären inte kunde betala sina skulder eller att en ansökan om inledande av ett insolvensförfarande har lämnats in. Slutligen förtecknas i bestämmelsen vissa typer av rättshandlingar som inte kan ogiltigförklaras på denna grund. I artikel 7 anges den andra särskilda grunden för återvinningstalan: rättshandlingar utan fullvärdig motprestation. Denna grund omfattar inte bara gåvor och andra transaktioner av gåvokaraktär, utan även rättshandlingar mot ovanligt låg ersättning. Den spelar en viktig roll i lagstiftningen om återvinningstalan, eftersom den (bland annat) utgör ett effektivt motmedel mot gäldenärens eventuella försök att placera tillgångar utom räckhåll för borgenärerna genom att överföra dessa till tredje parter, såsom familjemedlemmar eller enheter som innehar tillgångar, samtidigt som möjligheten att använda dessa tillgångar består. I artikel 8 anges den tredje och sista grunden för återvinningstalan, avsiktliga bedrägliga handlingar, dvs. rättshandlingar som vilseleder borgenärer. I artikel 9 fastställs de allmänna följderna av återvinningstalan. Till dessa hör att fordringar som uppkommit genom en rättshandling som har förklarats ogiltig inte kan göras gällande, vartill kommer en skyldighet för den part som drar nytta av den rättshandlingen att fullt ut ersätta insolvensboet för den skada som orsakats. I artikeln klargörs att skyldigheten att ersätta insolvensboet inte kan kvittas mot fordringar från den andra parten i den ogiltigförklarade rättshandlingen.

Artikel 10 innehåller bestämmelser om den andra partens rättigheter i den ogiltigförklarade rättshandlingen. Detta innebär särskilt att fordringar som reglerats genom den ogiltigförklarade rättshandlingen återupplivas i den mån som parten ersätter insolvensboet. Artikel 11 rör tredje mans ansvar: varje arvinge eller universell efterträdare till den andra parten i den ogiltigförklarade rättshandlingen inträder i den partens situation, även med avseende på rättsföljderna av återvinningstalan. Enskilda efterträdare är endast ansvariga om de har förvärvat tillgången till ett underpris eller om de kände till eller borde ha känt till de omständigheter som ligger till grund för återvinningstalan. I artikel 12 bekräftas det rekonstruktionsprivilegium som infördes genom artiklarna 17 och 18 i direktiv (EU) 2019/1023. Här anges att bestämmelserna om återvinningstalan i denna avdelning inte påverkar tillämpningen av artiklarna 17 och 18 i direktiv (EU) 2019/1023. Avdelning III om spårning av tillgångar som tillhör insolvensboet är en riktad åtgärd som bör ses i samband med förordning (EU) 2015/848, där det föreskrivs att förvaltare i princip även i andra medlemsstater får utöva de befogenheter som de har enligt lagstiftningen i den medlemsstat där huvudinsolvensförfarandet har inletts och där de har utnämnts. Fokus för de riktade reglerna i den avdelningen ligger på förvaltarnas åtkomst till olika register som innehåller relevant information om tillgångar som tillhör eller bör tillhöra insolvensboet. Vissa nationella elektroniska register är offentliga eller till och med tillgängliga via gemensamma sammankopplingsplattformar som inrättats av EU, t.ex. insolvensregistrens sammankopplingssystem (IRI). Bestämmelserna i det föreslagna direktivet utvidgar användningsområdet för register som är åtkomliga för förvaltare till att omfatta vissa register som inte är allmänt tillgängliga, såsom de som ursprungligen upprättades inom ramen för EU:s ram för bekämpning av penningtvätt (nationella centralbanksregister eller uppgifter om truster i medlemsstaternas register över verkligt huvudmannaskap). Enligt avdelning III är medlemsstaterna också skyldiga att ge utländska förvaltare direkt och snabb åtkomst till de register som förtecknas i bilagan (så länge de redan finns tillgängliga i medlemsstaten). Enligt artikel 13 ska medlemsstaterna utse de insolvensdomstolar på sina territorier som ska ha direkt åtkomst till de nationella centraliserade automatiserade mekanismer, såsom centraliserade bankkontoregister eller elektroniska datasöksystem, som inrättats i enlighet med artikel 32a i direktiv (EU) 2015/849. Genom direktiv (EU) 2015/849 ålades medlemsstaterna att inrätta centraliserade automatiserade mekanismer som kan identifiera alla fysiska eller juridiska personer som innehar eller kontrollerar betalkonton och bankkonton som identifieras genom ett Iban-nummer eller bankfack som finns hos ett kreditinstitut. Genom penningtvättsdirektivet har också medlemsstaternas finansunderrättelseenheter omedelbar och ofiltrerad åtkomst till dessa register. Genom direktiv 2019/1153 ges brottsbekämpande myndigheter, som utsetts av medlemsstaterna för detta ändamål, direkt och omedelbar åtkomst till de nationella bankkontoregistren när sådan åtkomst är nödvändig för att de ska kunna utföra sina uppgifter i kampen mot allvarliga brott. Tjänstemän som ansvarar för återvinning av tillgångar ska också ges direkt tillgång enligt direktiv 2019/1153. Artikel 12 kommer att säkerställa att endast insolvensdomstolar som har utsetts och anmälts till kommissionen har direkt åtkomst till bankkontoregistren eller elektroniska datasöksystem. I artiklarna 14 och 15 klargörs de särskilda villkoren för de utsedda domstolarnas åtkomst till bankkontoregistren. När systemet för sammankoppling av medlemsstaternas centrala register har inrättats och tagits i drift kommer de utsedda domstolarna att ha åtkomst till de nationella centralbanksregistren i sin medlemsstat och i andra medlemsstater via den gemensamma åtkomstpunkten för bankkontoregistren. Artikel 16 tar upp loggning av sökningar i bankkontoregister. I artikel 17 fastställs bestämmelser om förvaltares åtkomst till register över verkligt huvudmannaskap. Detta inbegriper åtkomst både till det eller de nationella register över verkligt huvudmannaskap som upprättats i den medlemsstat där förfarandet har inletts och till systemet för sammankoppling av register över verkligt huvudmannaskap. Den rättsliga grunden för dessa register anges i artikel 30.3 och artikel 31.3a i direktiv (EU) 2015/849. Den rättsliga grunden för sammankoppling av dessa register anges i artikel 30.10 och artikel 31.9 i direktiv (EU) 2015/849. En minimiuppsättning uppgifter i registren över verkligt huvudmannaskap är allmänt tillgängliga för företag och andra juridiska personer. För truster och liknande juridiska konstruktioner är tillgången till denna minimiuppsättning information inte allmän, utan villkorad av att ett berättigat intresse kan påvisas. I artikel 17 klargörs att det finns ett berättigat intresse när en förvaltare söker information om truster och liknande juridiska konstruktioner för att identifiera och spåra tillgångar i samband med det insolvensförfarande för vilket förvaltaren har utnämnts, och att omfattningen av denna åtkomst är begränsad till en på förhand fastställd mängd information. I artikel 18 fastställs regler om förvaltares direkta och snabba åtkomst till nationella register som innehåller information om tillgångar. Registren över tillgångar bör i detta sammanhang inbegripa de register som förtecknas i bilagan till det föreslagna direktivet, förutsatt att sådana register finns tillgängliga i den berörda medlemsstaten. Bestämmelsen kräver också att förvaltare som utnämns i andra medlemsstater ska ha samma åtkomstvillkor som förvaltare som utnämns i de medlemsstater där tillgångsregistret finns. Avdelning IV om prepack-förfaranden syftar till att säkerställa att dessa förfaranden, som generellt anses vara effektiva för återvinning av värde för borgenärer, finns tillgängliga på ett strukturerat sätt i alla medlemsstaters insolvensordningar. I ett prepack-förfarande förbereds och förhandlas försäljningen av gäldenärens verksamhet (eller en del av den) innan insolvensförfarandet formellt inleds. Detta gör det möjligt att genomföra försäljningen och erhålla intäkterna kort efter det att det formella insolvensförfarande som syftar till att avveckla ett företag har inletts. Detta förslag inbegriper ett antal skyddsmekanismer som ska säkerställa att potentiella köpare nås och att bästa möjliga marknadsvärde uppnås som resultat av en konkurrensutsatt försäljningsprocess. Dessa skyddsmekanismer är utformade på ett sätt som ger medlemsstaterna möjlighet att välja mellan att säkerställa konkurrenskraft, öppenhet och rättvisa i försäljningsprocessen under den (vanligtvis konfidentiella) ”förberedelsefasen” och att genomföra en snabb offentlig auktion efter det att det formella förfarandet har inletts under ”avvecklingsfasen”. Enligt artikel 19 ska medlemsstaterna i sin insolvensordning inkludera ett prepack-förfarande som består av två efterföljande faser (”förberedelsefasen” och ”avvecklingsfasen”). Artikel 20 handlar om förhållandet mellan det föreslagna direktivet och andra unionsinstrument. Där anges att avvecklingsfasen ska betraktas som ett insolvensförfarande enligt definitionen i artikel 2.4 i förordning (EU) 2015/848. Medlemsstaterna ges också möjlighet att betrakta administratörer som förvaltare enligt definitionen i artikel 2.5 i förordning (EU) 2015/848. I bestämmelsens sista stycke klargörs förhållandet mellan det föreslagna direktivet och rådets direktiv 2001/23/EG i linje med EU-domstolens dom i Heiploeg-målet. Det anges att vid tillämpningen av artikel 5.1 i direktiv 2001/23/EG ska avvecklingsfasen av prepack-förfarandet anses vara ett insolvensförfarande som har inletts för att avveckla överlåtarens tillgångar under tillsyn av en behörig myndighet. I artikel 21 fastställs behörighetsregler för prepack-förfaranden. Denna artikel klargör att den domstol som är internationellt behörig med avseende på gäldenärens huvudinsolvensförfarande också är behörig för prepack-förfarandet. I artikel 22 fastställs regler avseende den ”administratör” som är huvudaktör i ”förberedelsefasen” av prepack-förfarandet. I artikeln förtecknas de uppgifter som administratören ska utföra för att styra försäljningsprocessen och hitta potentiella köpare. I egenskap av ”tilltänkt förvaltare” måste administratören uppfylla alla behörighetskriterier som insolvenslagstiftningen i den medlemsstat där prepack-förfarandet inleds uppställer för att utnämna en förvaltare, vilket säkerställer att samma person utför båda rollerna i de två efterföljande skedena av prepack-förfarandet. Genom artikel 23 utvidgas (med nödvändiga ändringar) tillämpningen av bestämmelserna om avbrytande av enskilda verkställighetsåtgärder mot gäldenären i artiklarna 6 och 7 i direktiv (EU) 2019/1023 till att omfatta förberedelsefasen av prepack-förfarandet, förutsatt att villkoret om sannolikhet för insolvens eller insolvensförklaring av gäldenären är uppfyllt. I artikel 24 behandlas de principer som är tillämpliga på försäljningen av gäldenärens verksamhet. Administratören måste se till att den försäljningsprocess som drivs under förberedelsefasen, vanligtvis på ett konfidentiellt sätt, är konkurrensutsatt, öppen, rättvis och uppfyller marknadsnormerna. Dessa principer kan endast åsidosättas om en medlemsstat väljer att införa en skyldighet för domstolen att snabbt genomföra en offentlig auktion efter det att avvecklingsfasen har inletts. Artikel 25 säkerställer att administratören utnämns till förvaltare när avvecklingsfasen av prepack-förfarandet inleds. I artikel 26 behandlas insolvensdomstolens tillståndsförfarande för försäljning av gäldenärens verksamhet under avvecklingsfasen. Enligt punkt 1 ska domstolen bedöma om försäljningsprocessen under förberedelsefasen var förenlig med tillämpliga principer och villkor. Om domstolen inte bekräftar försäljningen av verksamheten till den förvärvare som föreslås av administratören, fortsätter det insolvensförfarande som inleddes i början av avvecklingsfasen utan att pre-pack-försäljningen avslutas. I punkt 2 instrueras de medlemsstater som väljer att kräva att en offentlig auktion genomförs i början av avvecklingsfasen att använda det bästa budet under förberedelsefasen som ett ”stalking horse bid”, dvs. som ett lägsta utgångsbud som andra budgivare har att förhålla sig till och inte kan bjuda under. Det krävs också att det skydd som ges den som lämnar det första budet är proportionerligt och tillämpas på ett sådant sätt att det inte hämmar den verkliga konkurrensen. Artikel 27 innehåller bestämmelser om kontrakt med återstående skyldigheter, dvs. avtal mellan gäldenären och en motpart enligt vilka parterna fortfarande har skyldigheter att fullgöra när insolvensförfarandet inleds. Sådana avtal bör i regel överlåtas till förvärvaren av affärsverksamheten, även utan motpartens samtycke. I artikel 28 anges att genom prepack-försäljningen förvärvas verksamheten eller en del av den utan skulder och förpliktelser.

Artikel 29 säkerställer att överklaganden av den godkända prepack-försäljningen inte försenar genomförandet av försäljningsarrangemanget och därmed realiseringen av tillgångarna. Enligt denna bestämmelse kan sådana överklaganden ha suspensiv verkan på genomförandet av försäljningen endast om klaganden ställer tillräcklig säkerhet för att täcka eventuella skador till följd av ett sådant uppskov. Samtidigt ger artikel 29 den domstol som prövar överklagandet rätt att helt eller delvis undanta en överklagande fysisk person från bestämmelsen om ställande av säkerhet, om domstolen bedömer att ett sådant undantag är lämpligt med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. I artikel 30 klargörs att kriterierna för att välja det bästa budet bör motsvara de kriterier som används för att välja mellan konkurrerande bud i klassiska insolvensförfaranden. Enligt artikel 31 blir administratören och förvaltaren av prepack-förfarandet personligen ansvariga för eventuella skador som orsakas av att de inte fullgör sina skyldigheter. I artikel 32 fastställs ytterligare skyddsmekanismer för fall där den presumtiva köparen är närstående till gäldenären. De ytterligare skyddsmekanismerna inbegriper en skyldighet för förvaltaren att, i situationer där det enda budet kommer från en närstående part, bedöma om budet klarar testet om borgenärernas bästa intresse. Om bedömningen leder till en negativ slutsats bör budet avvisas av förvaltaren. Artikel 33 innehåller olika bestämmelser som syftar till att maximera värdet på den verksamhet som säljs. Detta säkerställer att tillfällig finansiering söks till lägsta möjliga kostnad och att tillhandahållare av tillfällig finansiering omfattas av vissa garantier. Artikeln innebär också ett förbjud mot att budgivare ges företrädesrätt, eftersom möjligheten att utöva sådana rättigheter skulle inverka menligt på konkurrensen i samband med försäljningsprocessen. En annan bestämmelse begränsar möjligheten att använda lämna bud baserade på fordringar (”credit-bidding”) med avseende på en del av en fordran på gäldenären för vilken säkerhet har ställts. Genom artikel 34 skyddas borgenärernas intressen under prepack-förfarandet. Detta inbegriper rätten att höras under förfarandet och, som allmän regel, en anpassning av kraven på att säkerhetsrätt ska utgå till de krav som skulle gälla i insolvensförfaranden enligt nationell lagstiftning. I artikel 35 behandlas situationer där förvärv av verksamheten genom prepack-förfarandet villkoras av ett beslut av en konkurrensmyndighet. Avdelning V om företagsledarnas skyldigheter utgör en del av de åtgärder som syftar till att maximera insolvensboets värde. Även om det föreslagna direktivet inte innehåller någon harmoniserad definition av företagsledare bör medlemsstaterna, när de införlivar bestämmelserna i denna avdelning, ta hänsyn till att begreppet företagsledare bör ges en vid tolkning. Detta ligger i linje med ett förslag i den lagstiftningshandledning om insolvenslagstiftning som utarbetats av FN:s kommission för internationell handelsrätt (Uncitral), enligt vilket en person, som allmänt riktmärke, kan betraktas som företagsledare när vederbörande har i uppdrag att fatta eller faktiskt fattar eller borde fatta viktiga beslut med avseende på förvaltningen av ett företag. Företagsledare är typiskt sett bland de första att inse om ett företag närmar sig eller har passerat gränsen för insolvens. De bör därför ha en skyldighet att i god tid ansöka om att inleda ett insolvensförfarande. Genom det föreslagna direktivet införs en tidsfrist för att uppfylla denna skyldighet, i kombination med civilrättsligt ansvar. Bestämmelserna i denna avdelning är minimiregler för harmonisering, så medlemsstaterna får behålla eller införa strängare skyldigheter för företagsledare i företag som är nära insolvens. Avdelning VI innehåller regler om förenklade avvecklingsförfaranden för mikroföretag. De nationella insolvensreglerna är inte alltid ändamålsenliga för att behandla insolventa mikroföretag på ett lämpligt och proportionerligt sätt. Mikroföretag ansöker sällan om inledande av ett ordinarie insolvensförfarande och när så sker är det ofta för sent för att bevara deras värde. I många medlemsstater sker ingen ordnad avveckling av sådana företag på grund av att det ordinarie insolvensförfarandet inte är tillgängligt för dem eller för att deras ansökan avvisas. Så är fallet om det inte finns några tillgångar i insolvensboet eller om tillgångarnas värde inte täcker de administrativa kostnaderna för förfarandet. Syftet med det föreslagna direktivet är därför att säkerställa att mikroföretag, även om de saknar tillgångar, kan avvecklas under ordnade former genom ett snabbt och kostnadseffektivt förfarande. Huvudsyftet med bestämmelserna i avdelning VI är att förenkla förfarandet och sänka därmed förbundna administrativa kostnader. En förvaltare bör till exempel i normala fall inte utses för förfarandet, eftersom detta är den största kostnadsfaktorn i insolvensförfaranden och dessa företags verksamhet normalt inte är så komplicerad att någon förvaltare behövs. I förslaget till direktiv fastställs även att gäldenären i normala fall ska förbli i besittning av företagets tillgångar och verksamhet under hela förfarandet. En annan kostnadsbegränsande faktor är att domstolen ska ha möjlighet att realisera tillgångarna genom ett elektroniskt auktionssystem som varje medlemsstat bör inrätta som en del av sitt förenklade förfarande för mikroföretag. Enligt artikel 38 ska medlemsstaterna i sin nationella lagstiftning om insolvensförfaranden införa regler som gör det möjligt att avveckla mikroföretag genom ett förenklat förfarande som uppfyller kraven i avdelning VI. I denna bestämmelse behandlas även insolvens som villkor för att inleda ett förenklat avvecklingsförfarande och hur ”tillgångslösa” ärenden bör behandlas. I artikel 39 fastställs att en förvaltare bara undantagsvis bör utses i förenklade avvecklingsförfaranden. Enligt artikel 40 ska medlemsstaterna vara skyldiga att göra det möjligt för den behöriga myndigheten och, i förekommande fall, förvaltaren, samt parterna i förfarandet att sköta all kommunikation på elektronisk väg. I artikel 41 föreskrivs att ett förenklat avvecklingsförfarande får inledas på begäran av mikroföretaget eller på begäran av en borgenär. För att förenkla förfarandet för att inge en ansökan kommer kommissionen i en genomförandeakt upprätta ett standardformulär. I artikel 42 behandlas beslutet om att inleda ett förenklat avvecklingsförfarande, inbegripet på vilka grunder den behöriga myndigheten får vägra att inleda ett förenklat avvecklingsförfarande. I artikel 43 fastställs att gäldenären i normala fall ska ha fortsatt kontroll över sina tillgångar och sin verksamhet under hela förfarandet. I artikel 44 anges att gäldenären bör kunna omfattas av ett avbrytande av enskilda verkställighetsåtgärder. Den behöriga myndigheten kan emellertid från fall till fall undanta vissa fordringar enligt på förhand fastställda omständigheter. Genom artikel 45 säkerställs att inledandet av förenklade avvecklingsförfaranden offentliggörs. I artikel 46 behandlas anmälan och godtagande av borgenärers fordringar i förenklade avvecklingsförfaranden. I bestämmelsen antas en majoritet av fordringarna anmälas genom en skriftlig förteckning som inges av gäldenären. Utöver de fordringar som tas upp i denna förteckning kan borgenärer anmäla ytterligare fordringar. För att förenkla godtagandeförfarandet ska fordringar som tas upp i gäldenärens förteckning betraktas som godtagna, såvida inte borgenärer uttryckligen invänder mot dem. Artikel 47 innehåller särskilda bestämmelser om inledande och genomförande av talan om återvinning som ett led i förenklade avvecklingsförfaranden för mikroföretag. Artikel 48 handlar om upprättandet av insolvensboet genom att det fastställs vilka tillgångar som ska ingå och säkerställs att behöriga myndigheter tydligt anger vilka tillgångar som inte ingår i insolvensboet och som gäldenären därför kan behålla om gäldenären är en entreprenör.

I artikel 49 anges att den behöriga myndigheten, efter det att insolvensboet har upprättats, ska fatta beslut om huruvida den ska a) realisera tillgångarna, eller b) omedelbart avsluta det förenklade avvecklingsförfarandet eftersom värdet av tillgångarna gör en realisering orimlig. I bestämmelsen anges även att gäldenärens tillgångar bör realiseras genom en elektronisk offentlig auktion, såvida inte den behöriga myndigheten anser att det med hänsyn till typen av tillgångar eller omständigheterna i fallet är lämpligare att sälja tillgångarna på annat sätt. Enligt artikel 50 ska medlemsstaterna inrätta och handha en eller flera elektroniska auktionsplattformar för att realisera insolvensbons tillgångar i insolvensförfaranden. Bestämmelsen gör det också möjligt för medlemsstaterna att föreskriva att användare av sådana plattformar får lägga bud på köp av gäldenärens verksamhet som en fortlevande verksamhet. Plattformen/plattformarna bör vara tillgänglig(a) i förenklade avvecklingsförfaranden, även om medlemsstaterna kan besluta att utvidga användningen till andra insolvensförfaranden. Enligt bestämmelsen är medlemsstaterna skyldiga att göra plattformen/plattformarna tillgänglig(a) för alla som har sin hemvist eller sitt säte inom EU:s territorium. Enligt artikel 51 ska kommissionen på samma sätt som i andra EU-projekt där decentraliserade elektroniska register sammankopplas (t.ex. Bris (systemet för sammankoppling av företagsregister) och IRI (systemet för sammankoppling av insolvensregister) inrätta ett system som sammankopplar nationella elektroniska auktionssystem via den europeiska e-juridikportalen, som bör fungera som central elektronisk åtkomstpunkt. Mervärdet av ett sådant sammankopplingssystem är att alla auktioner blir åtkomliga via en gemensam plattform som är tillgänglig på alla officiella EU-språk. Tekniska specifikationer för detta sammankopplingssystem kommer att fastställas i genomförandeakter. Beslut om it-utveckling och upphandling måste godkännas på förhand av Europeiska kommissionens styrelse för informationsteknik och cybersäkerhet. Artikel 52 handlar om kostnaderna för att inrätta och koppla samman elektroniska auktionssystem, medan artikel 53 fastställer kommissionens skyldigheter när det gäller behandling av personuppgifter i systemet för sammankoppling av elektroniska auktionsplattformar. I artikel 54 fastställs regler för försäljning av insolvensboets tillgångar på elektronisk auktion i förenklade avvecklingsförfaranden. I artikel 55 regleras beslutet om avslutande av förenklade avvecklingsförfaranden och det fastställs att ett sådant beslut ska ange vilken tidsperiod som ska leda till skuldavskrivning. I artikel 56 fastställs principen att inte bara gäldenärer som är entreprenörer, utan – när det gäller mikroföretag med obegränsat ansvar – även grundare, ägare eller bolagsmän som är personligt ansvariga för gäldenärens skulder, bör kunna omfattas av fullständig skuldavskrivning när förenklade avvecklingsförfaranden har avslutats. Villkor, grunder, tidsperiod och övriga omständigheter i det förfarande som leder till skuldavskrivning ska fastställas i enlighet med reglerna i avdelning III i direktiv (EU) 2019/1023. I artikel 57 fastställs att förfaranden avseende personliga borgensförbindelser för mikroföretagens verksamhetsbehov bör samordnas eller slås ihop med relevanta förenklade avvecklingsförfaranden gällande samma mikroföretag. I avdelning VII fastställs bestämmelser gällande borgenärskommittén. Borgenärskommittén har en viktig roll för att säkerställa att insolvensförfaranden genomförs på ett sätt som skyddar borgenärernas intressen och säkerställer medverkan av enskilda borgenärer som på grund av begränsade resurser eller geografiskt avstånd kanske annars inte skulle delta i förfarandet. Syftet med bestämmelserna i denna avdelning är därför att stärka borgenärernas ställning i förfarandet. Det sker genom att det säkerställs att en borgenärskommitté inrättas om deltagarna i borgenärssammanträdet samtycker till detta och att det fastställs regler om minimiharmonisering i fråga om viktiga aspekter, till exempel utnämning av medlemmar och kommitténs sammansättning, arbetsordning och uppdrag, samt medlemmarnas personliga ansvar. I artikel 58 behandlas krav för inrättandet av borgenärskommittén genom att principen fastställs att beslut om huruvida en borgenärskommitté ska inrättas ska fattas vid borgenärssammanträdet. Denna artikel gör det också möjligt för medlemsstaterna att se till att borgenärer kan inrätta en borgenärskommitté från det att en begäran om insolvens inges (och innan förfarandet inleds), samtidigt som det säkerställs att det första borgenärssammanträdet fattar beslut om huruvida kommittén ska fortsätta och vilken sammansättning den ska ha. Medlemsstaterna ges dessutom handlingsfrihet att i nationell lagstiftning utesluta möjligheten att inrätta en borgenärskommitté i insolvensförfaranden om kostnaderna för en sådan kommittés inrättande och verksamhet inte står i proportion till det värde den genererar. I artikel 59 fastställs förfarandet för utnämning av borgenärskommitténs medlemmar och krav på att borgenärerna ska vara rättvist representerade i kommittén. I artikel 60 fastställs principen att borgenärskommittén uteslutande ska företräda hela borgenärskollektivets intressen och vara oberoende i förhållande till förvaltaren. Denna artikel ger också medlemsstaterna möjlighet att behålla nationella bestämmelser som gör det möjligt att inrätta flera borgenärskommittéer, som företräder olika grupper av borgenärer. I artiklarna 61 och 62 fastställs hur många medlemmar borgenärskommittén ska ha och krav för att avsätta och byta ut medlemmar. I artikel 63 fastställs minimiarrangemang för borgenärskommitténs verksamhet, däribland omröstningsförfaranden. I artikel 64 fastställs borgenärskommitténs uppdrag samt det minimum av rättigheter, skyldigheter och befogenheter som den ska ha, till exempel rätt att höras i insolvensförfaranden, skyldighet att övervaka förvaltaren och befogenhet att i vissa frågor begära rådgivning utifrån. I artikel 65 fastställs krav för utgifter som borgenärskommittén ådrar sig vid utövandet av sina rättigheter och vid fullgörandet av sitt uppdrag, samt ersättningen till dess medlemmar. Borgenärskommitténs medlemmar omfattas även av särskilda ansvarsbestämmelser enligt artikel 66. I artikel 67 fastställs slutligen en rättighet att överklaga borgenärskommitténs beslut, om borgenärskommittén har befogenhet att godkänna beslut enligt nationell rätt. Avdelning VIII handlar om åtgärder för att öka transparensen i nationella lagar om insolvensförfaranden. Den ålägger medlemsstaterna att utarbeta och regelbundet uppdatera ett tydligt definierat och standardiserat faktablad med praktisk information om de viktigaste inslagen i deras nationella insolvensrätt. Detta faktablad måste göras tillgängligt på e-juridikportalen. Redan nu finns viss information om medlemsstaternas nationella insolvenssystem tillgänglig på e-juridikportalen som en del av det innehåll som tillhandahålls av det europeiska rättsliga nätverket på privaträttens område. Innehållet på dessa befintliga nationella sidor är emellertid inte anpassat på ett sätt som gör det möjligt för investerare att enkelt jämföra de olika systemen. I artikel 68 fastställs krav på innehåll och offentliggörande av faktablad, som bör beskriva huvuddragen i nationell lagar om insolvensförfaranden. I avdelning IX fastställs slutbestämmelsen i förslaget till direktiv. Genom artikel 69 införs krav på uppdraget för den rekonstruktions- och insolvenskommitté som avses i artikel 30 i direktiv (EU) 2019/1023. Genom artikel 70 införs en översynsklausul och i artikel 71 fastställs villkoren för införlivande av det föreslagna direktivet. I artikel 72 anges det datum då det föreslagna direktivet träder i kraft, och i artikel 73 anges till vem det föreslagna direktivet riktar sig.

2022/0408 (COD) Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om harmonisering av vissa delar av insolvensrätten (Text av betydelse för EES) med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 114, med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, efter översändande av utkastet till lagstiftningsakt till de nationella parlamenten, med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande, med beaktande av Regionkommitténs yttrande, i enlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet, och av följande skäl: (1)Målet med detta direktiv är att bidra till en väl fungerande inre marknad och att undanröja de hinder för utövandet av grundläggande friheter, till exempel den fria rörligheten för kapital och etableringsfriheten, som beror på skillnader mellan nationella lagar och förfaranden på insolvensområdet. (2)De stora skillnader mellan materiell insolvensrätt som uppmärksammas i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2015/848 skapar hinder för den inre marknaden genom att göra gränsöverskridande investeringar mindre attraktiva och påverkar därmed den gränsöverskridande rörligheten för kapital inom unionen samt till och från tredjeländer. (3)Insolvensförfaranden säkerställer att företag eller entreprenörer som befinner sig i ekonomiskt trångmål kan avvecklas eller rekonstrueras under ordnade former. Dessa förfaranden är mycket viktiga i samband med finansiella investeringar, eftersom de avgör det slutliga återvinningsvärdet av sådana investeringar. Skillnaderna mellan medlemsstaternas regler har bidragit till ökad rättslig osäkerhet och oförutsägbarhet om utfallet av insolvensförfaranden, vilket har skapat hinder för i synnerhet gränsöverskridande investeringar på den inre marknaden. Stora skillnader inom unionen när det gäller återvinningsvärden och tidsåtgång för insolvensförfaranden har en negativ inverkan på borgenärers och investerares möjligheter att göra kostnadsberäkningar i gränsöverskridande sammanhang på den inre marknaden. (4)Den integrering av den inre marknaden på det insolvensrättsliga området som eftersträvas genom detta direktiv är mycket viktig för att kapitalmarknaderna i Europeiska unionen ska fungera effektivare och för att därmed förbättra möjligheterna för företag att skaffa finansiering. Det är därför nödvändigt att fastställa minimikrav för vissa led i nationella insolvensförfaranden som har en betydande inverkan på deras effektivitet och tidsåtgång, i synnerhet när det gäller gränsöverskridande insolvensförfaranden. (5)För att skydda insolvensboets värde för borgenärerna bör nationell insolvensrätt innehålla ändamålsenliga regler som gör det möjligt att ogiltigförklara rättshandlingar som är till skada för borgenärerna och som fullbordades innan insolvensförfarandet inleddes (talan om återvinning). Eftersom syftet med en talan om återvinning är att upphäva rättshandlingens skadliga verkningar för insolvensboet är det lämpligt att hänvisa till uppkomsten av orsaken till denna skada som den relevanta tidpunkten, dvs. när rättshandlingen fullbordas snarare än när den företas. När det till exempel gäller elektroniska penningöverföringar bör den relevanta tidpunkten inte vara när gäldenären uppdrar åt finansinstitutet att överföra pengarna till en borgenär (företagande av rättshandlingen), utan när borgenärens konto krediteras (fullbordandet av rättshandlingen). Reglerna för återvinningstalan bör även göra det möjligt att ersätta insolvensboet för skada som sådana rättshandlingar åsamkar borgenärer. (6)När det gäller vilka rättshandlingar som bör kunna bestridas enligt reglerna om återvinningstalan bör tillämpningsområdet vara brett, så att det omfattar allt mänskligt handlande som får rättsliga följder. Principen om likabehandling av borgenärer innebär att även underlåtelse bör räknas som en rättshandling, eftersom det inte gör någon väsentlig skillnad om borgenärer lider skada på grund av den berörda partens handlande eller på grund av dennas passivitet. Det gör till exempel ingen skillnad om en borgenär aktivt avstår från sin fordran på gäldenären eller om han eller hon på grund av underlåtelse godtar att fordran preskriberas. Andra exempel på underlåtelse som kan bli föremål för en talan om återvinning är underlåtelse att överklaga en ofördelaktig dom eller andra beslut av domstolar eller offentliga myndigheter, eller underlåtelse att registrera en immateriell rättighet. Av samma skäl bör reglerna om återvinning inte bara omfatta rättshandlingar som företas av gäldenären, utan även rättshandlingar som företas av motparten eller av en tredje part. Reglerna om återvinning bör emellertid bara omfatta rättshandlingar som är till skada för borgenärskollektivet. (7)För att skydda berättigade förväntningar hos gäldenärens motpart bör varje ingripande i en rättshandlings giltighet eller verkställbarhet stå i proportion till de omständigheter under vilka rättshandlingen fullbordades. Exempel på sådana omständigheter bör vara gäldenärens avsikt, motpartens kännedom eller tidsintervallet mellan rättshandlingens fullbordande och inledandet av insolvensförfarandet. Det är därför nödvändigt att skilja mellan olika specifika förutsättningar för återvinning vilka hänför sig till vanliga och typiska sakförhållanden och som bör komplettera de allmänna rekvisiten för en talan om återvinning. Varje ingripande bör dessutom respektera de grundläggande rättigheter som fastställs i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.

(8)I samband med en talan om återvinning bör åtskillnad göras mellan rättshandlingar där motpartens fordran var förfallen till betalning och kunde göras gällande samt reglerades korrekt (kongruent täckning), och sådana där företagandet inte helt överensstämde med borgenärens fordran (inkongruent täckning). Inkongruent täckning omfattar i synnerhet situationer där betalningar görs i förtid eller med ovanliga betalningsmedel, där säkerhet i ett senare skede ställs för en ditintills osäkrad fordran som inte överenskommits i det ursprungliga skuldavtalet, där en särskild uppsägningsrätt eller andra ändringar beviljas som inte föreskrivs i det underliggande kontraktet, där en part avsäger sig rätten till juridiskt försvar eller att göra invändningar, eller godtagande av tvistiga skulder. Vid kongruent täckning kan förmånsrätt bara åberopas som grund för en talan om återvinning om den borgenär som omfattas av den rättshandling som kan ogiltigförklaras vid tidpunkten för transaktionen kände till eller borde ha känt till att gäldenären var insolvent. (9)Kongruent täckning bör i vissa fall, närmare bestämt i fråga om rättshandlingar som företas direkt mot skälig ersättning till förmån för insolvensboet, undantas från tillämpningsområdet för rättshandlingar som kan ogiltigförklaras. Sådana rättshandlingar har till syfte att stödja gäldenärens löpande verksamhet. Rättshandlingar som omfattas av detta undantag bör vara avtalsgrundade och förutsätta ett direkt utbyte av ömsesidiga prestationer som emellertid inte behöver ske samtidigt, eftersom förseningar av praktiska skäl ibland kan vara oundvikliga. Detta undantag bör emellertid inte omfatta beviljande av krediter. När det gäller dessa rättshandlingar bör dessutom prestationen och motprestationen vara ekonomiskt likvärdiga. Motprestationen bör vidare gynna insolvensboet och inte en tredje part. Detta undantag bör i synnerhet omfatta omgående betalning av varor, löner eller tjänstearvoden, i synnerhet för juridiska eller ekonomiska rådgivare, kontant betalning eller kortbetalning av varor som är nödvändiga för gäldenärens löpande verksamhet, leverans av varor, produkter eller tjänster mot direkt betalning, upprättande av en säkerhetsrätt mot utbetalning av lånet, omgående betalning av offentliga avgifter (till exempel tillträde till offentliga platser eller institutioner). (10)Ny eller tillfällig finansiering som tillhandahålls i samband med ett försök till rekonstruktion, inbegripet i samband med ett förebyggande insolvensförfarande enligt avdelning II i Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2019/1023, bör skyddas i efterföljande insolvensförfaranden. En talan om återvinning som grundas på förmånsrätt bör följaktligen inte tillåtas mot betalning till eller ställande av säkerhet till förmån för dem som tillhandahåller sådan ny eller tillfällig finansiering, om betalningen eller ställandet av säkerhet utförs i enlighet med deras fordringar. Sådan betalning eller sådant ställande av säkerhet bör därför betraktas som rättshandlingar som företas direkt mot skälig ersättning till förmån för insolvensboet. (11)Den huvudsakliga följden av att en rättshandling ogiltigförklaras i återvinningsförfaranden är att den part som gynnas av den ogiltigförklarade rättshandlingen blir skyldig att ersätta insolvensboet för den skada som åsamkats genom denna rättshandling. Ersättningen bör i relevanta fall omfatta vederlag och ränta, i enlighet med tillämplig allmän civilrätt. Ersättningen förutsätter att ett belopp betalas som motsvarar värdet av den erhållna prestationen om denna inte kan återlämnas in natura till insolvensboet. (12)Parter som är närstående till gäldenären, såsom släktingar om gäldenären är en fysisk person eller aktörer som har ett bestämmande inflytande över en gäldenär som är en juridisk person, har i regel en informationsfördel när det gäller gäldenärens ekonomiska situation. För att förhindra missbruk bör ytterligare skyddsåtgärder införas. När det gäller talan om återvinning bör därför legala presumtioner införas om kännedom om de omständigheter som låg till grund för talan om återvinning i fall där den andra parten i en rättshandling som kan ogiltigförklaras är närstående till gäldenären. Sådana presumtioner bör kunna motbevisas och bör syfta till omvänd bevisbörda till förmån för insolvensboet. (13)För att maximera värdet på insolvensboet är det mycket viktigt att förvaltare får bättre möjligheter att upptäcka och spåra tillgångar som tillhör insolvensboet. Redan i dag har förvaltare under fullgörandet av sitt uppdrag tillgång till information i offentliga dataregister som delvis inrättats genom unionsrätten och som är sammankopplade på europeisk nivå, till exempel Bris (systemet för sammankoppling av företagsregister), IRI (systemet för sammankoppling av insolvensregister) och Boris (systemet för sammankoppling av register över verkligt huvudmannaskap). Det är emellertid ofta inte tillräckligt att ha tillgång till information i offentliga databaser för att upptäcka och spåra viktiga tillgångar som ingår, eller bör ingå, i insolvensboet. Förvaltare ställs framför allt inför praktiska svårigheter när de försöker få tillgång till tillgångsregister utomlands. (14)Det är därför nödvändigt att fastställa bestämmelser för att säkerställa att förvaltare under fullgörandet av sitt uppdrag i insolvensförfaranden antingen direkt eller indirekt kan få tillgång till information i databaser som inte är offentliga. (15)Omgående och direkt tillgång till centraliserade bankkontoregister eller datasöksystem är ofta en förutsättning för att maximera insolvensboets värde. Regler bör därför fastställas som ger medlemsstaters utsedda domstolar med behörighet i insolvensförfaranden direkt tillgång till information i centraliserade bankkontoregister eller datasöksystem. Om en medlemsstat ger tillgång till uppgifter om bankkonton genom ett centralt elektroniskt datasöksystem bör den säkerställa att den myndighet som handhar söksystemet rapporterar sökresultaten omedelbart och ofiltrerat till de utsedda domstolarna. (16)För att respektera rätten till skydd av personuppgifter och rätten till skydd av privatliv bör endast av medlemsstaterna utsedda domstolar med behörighet i insolvensförfaranden beviljas direkt och omedelbar tillgång till bankkontoregister. Förvaltare bör således endast indirekt kunna få tillgång till information i bankkontoregister genom att i sin medlemsstat vända sig till utsedda domstolar och begära att de tar fram informationen och gör sökningar. (17)I Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) YYYY/XX [Publikationsbyrån: direktiv som ersätter direktiv 2015/849] föreskrivs att de centraliserade automatiserade mekanismerna sammankopplas via den gemensamma åtkomstpunkt för bankkontoregister (BAR) som kommer att utvecklas och handhas av kommissionen. Med tanke på att insolvensärenden med gränsöverskridande implikationer får allt större betydelse och att relevant finansiell information är viktig för att maximera insolvensboets värde i insolvensförfaranden, bör utsedda nationella domstolar med behörighet i insolvensärenden kunna få direkt tillgång till, och söka i, andra medlemsstaters centraliserade bankkontoregister via den gemensamma åtkomstpunkten BAR som inrättats i enlighet med direktiv (EU) YYYY/XX [Publikationsbyrån: direktiv som ersätter direktiv 2015/849]. (18)Utsedda domstolar och förvaltare bör behandla personuppgifter som inhämtas enligt detta direktiv i enlighet med tillämpliga dataskyddsregler och endast om det är nödvändigt och proportionellt för att upptäcka och spåra tillgångar som tillhör gäldenärens insolvensbo i pågående insolvensförfaranden. (19)Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2015/849 säkerställer att personer som kan styrka att de har ett berättigat intresse beviljas tillgång till uppgifter om verkligt huvudmannaskap för truster och andra typer av juridiska konstruktioner i enlighet med dataskyddsreglerna. Dessa personer beviljas tillgång till uppgifter om den verkliga huvudmannens namn, födelsemånad och födelseår, bosättningsland och medborgarskap, samt arten och omfattningen av det förmånsintresse som innehas. Förvaltare måste snabbt och enkelt kunna få tillgång till dessa uppgifter för att fullgöra sitt uppdrag att spåra tillgångar i samband med ett pågående insolvensförfarande. Det är därför nödvändigt att fastställa att tillgång för förvaltare i sådana ärenden utgör ett berättigat intresse. Förvaltare bör emellertid inte ha direkt tillgång till fler uppgifter än de som är tillgängliga för andra parter som har ett berättigat intresse. (20)För att säkerställa att tillgångar kan spåras effektivt i samband med gränsöverskridande insolvensförfaranden bör förvaltare som utsetts i en medlemsstat snabbt beviljas tillgång även till tillgångsregister i andra medlemsstater. Villkoren för tillgång bör därför inte vara strängare för utländska förvaltare än för inhemska förvaltare. (21)I samband med avveckling i insolvensärenden bör den nationella insolvensrätten göra det möjligt att realisera företagets tillgångar genom att verksamheten, eller del därav, säljs som en fortlevande verksamhet. Försäljning som en fortlevande verksamhet bör i detta sammanhang förstås som att verksamheten helt eller delvis överlåts till en köpare på ett sätt som gör att verksamheten (eller del därav) kan fortsätta som en ekonomiskt produktiv enhet. Försäljning som en fortlevande verksamhet bör förstås som motsatsen till att tillgångarna i verksamheten säljs styckevis (avveckling där tillgångarna säljs var för sig). (22)Som regel antas ett större värde kunna återvinnas under avvecklingsfasen om verksamheten (eller del därav) säljs som en fortlevande verksamhet än om tillgångarna säljs var för sig. För att främja försäljning av verksamheten som en fortlevande verksamhet under avvecklingsfasen bör nationella insolvenssystem omfatta ett prepack-förfarande, där en gäldenär som befinner sig i ekonomiskt trångmål med hjälp av en ”administratör” försöker hitta intresserade köpare och förbereder försäljningen av verksamheten som en fortlevande verksamhet innan insolvensförfarandet formellt inleds, så att tillgångarna snabbt kan realiseras kort efter det att så sker. Prepack-förfarandet bör bestå av två faser: en förberedelsefas och en avvecklingsfas. (23)För en effektiv hantering av prepack-förfarandet bör den domstol vid vilken ett sådant förfarande inleds även ha befogenhet att fatta beslut i frågor som har nära anknytning till försäljningen av den verksamhet, eller del därav, som omfattas av prepack-förfarandet. (24)Prepack-förfarandet bör säkerställa att den administratör som utsetts under förberedelsefasen bara kan lägga fram det högsta bud som inkommit under försäljningsprocessen för domstolens godkännande om administratören avger en försäkran om att det enligt dennas uppfattning inte skulle vara möjligt att genom en avveckling där tillgångarna säljs var för sig återvinna ett uppenbart större värde för borgenärerna än det marknadspris som fås om verksamheten (eller del därav) säljs som en fortlevande verksamhet. Värdet av en fortlevande verksamhet är i regel högre än värdet vid en avveckling där tillgångarna säljs var för sig, eftersom det utgår från antagandet att verksamheten kommer att fortsätta med ett minimum av störningar, har borgenärers, aktieägares och kunders förtroende samt fortsätter att generera intäkter. Administratörens försäkran bör därför inte förutsätta att en värdering görs i varje enskilt fall. Det bör vara tillräckligt att administratörens slutsats att försäljningspriset inte är betydligt lägre än de medel som skulle kunna återvinnas genom en avveckling där tillgångarna säljs var för sig är rimlig. Administratören eller förvaltaren bör emellertid göra en mer ingående granskning i fall där det enda befintliga budet läggs fram av en part som är närstående till gäldenären. I ett sådant fall bör administratören eller förvaltaren avvisa budet om det inte klarar testet om borgenärers bästa intresse. (25)För att säkerställa att verksamheten säljs till bästa marknadsvärde under prepack-förfarandet bör medlemsstaterna antingen säkerställa att den försäljningsprocess som genomförs under förberedelsefasen uppfyller höga krav på konkurrens, transparens och rättvisa eller föreskriva att domstolen genomför en kortfattad offentlig auktion efter det att avvecklingsfasen i förfarandet har inletts. (26)Om en medlemsstat väljer att ställa höga krav under förberedelsefasen bör administratören (som senare utses till förvaltare under avvecklingsfasen) ansvara för att säkerställa att försäljningsprocessen präglas av konkurrens, transparens och rättvisa, samt att den uppfyller marknadsnormer. Uppfyllande av marknadsnormer bör i detta sammanhang förutsätta att processen överensstämmer med standardregler och praxis för fusioner och förvärv i den berörda medlemsstaten, vilket innefattar att bjuda in potentiellt intresserade parter att delta i försäljningsprocessen, ge potentiella köpare samma information, göra det möjligt för intresserade köpare att genomföra en företagsbesiktning (due diligence) samt ta emot bud från intresserade parter genom en strukturerad process. (27)Om en medlemsstat väljer att föreskriva att en domstol genomför en offentlig auktion efter det att avvecklingsfasen har inletts bör det bud som administratören väljer under förberedelsefasen användas som utgångsbud (stalking horse bid) under auktionen. Gäldenären bör kunna erbjuda incitament till den part som står bakom detta utgångsbud genom att i synnerhet samtycka till kostnadsersättning eller kompensation om affären ställs in (break-up fees) på grund av att ett bättre bud antas under den offentliga auktionen. Medlemsstaterna bör emellertid säkerställa att sådana incitament från gäldenärers sida till den part som står bakom utgångsbudet under förberedelsefasen är proportionerliga och inte avskräcker andra potentiellt intresserade budgivare från att delta i den offentliga auktionen under avvecklingsfasen.

(28)Inledandet av insolvensförfaranden bör inte leda till att kontrakt med återstående skyldigheter som är nödvändiga för verksamhetens fortlevnad sägs upp i förtid. Detta skulle på ett orättmätigt sätt äventyra värdet på den verksamhet, eller del därav, som ska säljas inom ramen för prepack-förfarandet. Det bör därför säkerställas att sådana kontrakt överlåts till den som förvärvar gäldenärens verksamhet, eller del därav, även utan samtycke från gäldenärens motpart i dessa kontrakt. Det finns emellertid situationer där överlåtelse av kontrakt med återstående skyldigheter inte rimligen kan förväntas, till exempel om förvärvaren är en konkurrent till motparten i kontraktet. Domstolen kan efter en enskild bedömning av ett kontrakt med återstående skyldigheter även dra slutsatsen att en uppsägning av kontraktet skulle vara bättre för gäldenärens verksamhet än en överlåtelse, till exempel om en överlåtelse av kontraktet skulle leda till en oproportionerligt stor börda för verksamheten. Domstolen bör emellertid inte ha rätt att säga upp kontrakt med återstående skyldigheter om de rör licenser för immateriell och industriell äganderätt, eftersom dessa normalt är en viktig del av den verksamhet som säljs. (29)En möjlighet att göra gällande företrädesrätt under försäljningsprocessen skulle snedvrida konkurrensen under prepack-förfarandet. Potentiella budgivare kan avstå från att delta i budgivningen om innehavare av sådana rättigheter har möjlighet att förkasta deras bud, oavsett den tid och de resurser som har lagts ned och oavsett budets ekonomiska värde. För att säkerställa att det vinnande budet speglar bästa tillgängliga pris på marknaden bör budgivare inte ges företrädesrätt och sådan rätt heller inte tillämpas under budgivningsprocessen. Innehavare av företrädesrätt som beviljades innan prepack-förfarandet inleddes bör i stället för att denna rätt görs gällande bjudas in att delta i budgivningen. (30)Medlemsstaterna bör låta borgenärer med säkerhetsrätt delta i budgivningsprocessen under prepack-förfarandet genom att lämna bud som motsvarar värdet på deras säkrade fordringar som ersättning för att köpa de tillgångar i vilka de innehar en säkerhetsrätt (kreditbud). Kreditbud bör emellertid inte användas på ett sätt som ger borgenärer med säkerhetsrätt en otillbörlig fördel i budgivningsprocessen, till exempel om värdet på deras säkrade fordran på gäldenärens tillgångar överstiger verksamhetens marknadsvärde. (31)Detta direktiv bör inte påverka tillämpningen av unionens konkurrenslagstiftning, särskilt rådets förordning (EG) nr 139/2004, och inte heller hindra medlemsstaterna från att tillämpa nationella system för koncentrationskontroll. Administratören bör i valet av bästa bud få ta hänsyn till regleringsrisker som uppstår till följd av bud som måste godkännas av konkurrensmyndigheter och kunna rådfråga dessa myndigheter om detta är tillåtet enligt tillämpliga regler. Det bör förbli budgivarnas ansvar att tillhandahålla all information som behövs för att bedöma dessa risker och att utan onödigt dröjsmål samarbeta med behöriga konkurrensmyndigheter för att minska dessa risker. För att öka sannolikheten för ett framgångsrikt förfarande bör administratören, om ett bud ger upphov till sådana risker, vara skyldig att fullgöra sitt uppdrag på ett sätt som främjar framläggandet av alternativa bud. (32)Företagsledare har uppsikt över juridiska personers verksamhet och är de som är bäst insatta i deras ekonomiska situation. Företagsledare är därför bland de första att inse om en juridisk person närmar sig eller överträder gränsen till insolvens. Om företagsledare lämnar in en sen ansökan om insolvens kan det leda till lägre återvinningsvärden för borgenärerna. Medlemsstaterna bör därför införa en skyldighet för företagsledare att ansöka om inledande av insolvensförfaranden inom en angiven tidsfrist. Medlemsstaterna bör även definiera vilka personer som bör omfattas av företagsledares skyldigheter och i detta sammanhang ta hänsyn till att begreppet ”företagsledare” bör ges en vid tolkning, så att det omfattar alla som ansvarar för, som faktiskt fattar eller som bör fatta viktiga beslut om förvaltningen av en juridisk person. (33)För att säkerställa att företagsledare inte av egenintresse skjuter upp ansökan om inledande av ett insolvensförfarande, trots att det föreligger tecken på insolvens, bör medlemsstaterna fastställa bestämmelser som gör företagsledare civilrättsligt ansvariga om de inte fullgör sin skyldighet att lämna in en sådan ansökan. I ett sådant fall bör företagsledare ersätta borgenärerna för den skada som uppstår till följd av att den juridiska personens återvinningsvärde försämrats jämfört med om en ansökan skulle ha lämnats in i tid. Medlemsstaterna bör kunna anta eller behålla nationella regler om företagsledares civilrättsliga ansvar när det gäller ansökan om insolvens som är strängare än de som fastställs genom detta direktiv. (34)Mikroföretag är ofta enmansföretag eller små handelsbolag vars grundare, ägare eller bolagsmän inte skyddas genom begränsat ansvar utan tvärtom är obegränsat ansvariga för företagets skulder. Om mikroföretag är företag med begränsat ansvar är det begränsade ansvaret normalt bara skenbart för mikroföretagens ägare, eftersom dessa ofta förväntas ställa sina personliga tillgångar som säkerhet för mikroföretagens skulder. Eftersom mikroföretag i mycket hög grad är beroende av betalningar från sina kunder har de dessutom ofta likviditetsproblem och är exponerade för högre fallissemangsrisker om de förlorar en viktig affärspartner eller om deras kunder inte betalar i tid. Mikroföretag har dessutom mindre rörelsekapital, samtidigt som de ställs inför högre räntor och krav på säkerheter, vilket i synnerhet om de befinner sig i ekonomiskt trångmål gör det svårt eller till och med omöjligt för dem att skaffa finansiering. De kan av därför löpa större risk att bli insolventa än större företag. (35)Nationella insolvensregler är inte alltid ändamålsenliga för att behandla insolventa mikroföretag på ett lämpligt och proportionerligt sätt. Med tanke på mikroföretags unika egenskaper och särskilda behov om de befinner sig i ekonomiskt trångmål, i synnerhet behovet av snabbare, enklare och ekonomiskt överkomliga förfaranden, bör separata insolvensförfaranden utarbetas på nationell nivå som överensstämmer med bestämmelserna i detta direktiv. Även om bestämmelserna i detta direktiv om förenklade avvecklingsförfaranden bara är tillämpliga på mikroföretag bör det vara möjligt för medlemsstater att utvidga deras tillämpning till att även omfatta små och medelstora företag. (36)Det är lämpligt att säkerställa att medlemsstater kan anförtro genomförandet av och tillsynen över förenklade avvecklingsförfaranden åt en behörig myndighet som är antingen en domstol eller ett administrativt organ. Valet skulle bland annat bero på medlemsstaternas administrativa och rättsliga system, men även på domstolarnas kapacitet och behovet av att säkerställa kostnadseffektiva och snabba förfaranden. (37)Betalningsinställelsetestet och balansräkningstestet är de två faktorer som normalt leder till inledandet av ordinarie insolvensförfaranden i medlemsstater. Balansräkningstestet kan dock vara omöjligt att göra för gäldenärer som är mikroföretag, i synnerhet om gäldenären är en individuell entreprenör, eftersom det kan saknas registrerade handlingar och inte vara möjligt att göra tydlig åtskillnad mellan privata tillgångar och skulder respektive företagets tillgångar och skulder. Oförmåga att betala skulder när de förfaller bör därför vara kriteriet för att inleda ett förenklat avvecklingsförfarande. Medlemsstaterna bör även fastställa under vilka särskilda omständigheter detta kriterium är uppfyllt, förutsatt att dessa är tydliga, enkla och lätta att konstatera för det berörda mikroföretaget. (38)För att de förenklade avvecklingsförfarandena för mikroföretag ska vara kostnadseffektiva och snabba bör det fastställas korta tidsfrister. Formaliteterna för alla steg i förfarandet, inbegripet inledande av förfarandet, anmälan och godtagande av fordringar, inrättande av insolvensbo och realisering av tillgångarna, bör minimeras. Ett standardformulär bör användas för ansökan om inledande av ett förenklat avvecklingsförfarande och all kommunikation mellan den behöriga myndigheten och, i förekommande fall, förvaltaren och parterna i förfarandet bör ske på elektronisk väg. (39)Alla mikroföretag bör kunna ansöka om inledande av ett förfarande för att hantera sina ekonomiska svårigheter och beviljas skuldavskrivning. Möjligheten att omfattas av ett förenklat avvecklingsförfarande bör inte vara beroende av mikroföretagets förmåga att bära de administrativa kostnaderna för ett sådant förfarande. Det bör införas regler i medlemsstaternas lagstiftning om hur kostnaderna för förenklade avvecklingsförfaranden ska täckas om gäldenären saknar tillräckliga tillgångar och inkomstkällor för att täcka dem. (40)I förenklade avvecklingsförfaranden är det normalt inte nödvändigt a