RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN SAMT REGIONKOMMITTÉN om efterhandsbedömningen av Europeiska återvändandefonden för perioden 2008–2010 (rapport överlämnad enligt artikel 50.3 c i Europaparlamentets och rådets beslut nr 575/2007/EG av den 23 maj 2007) /* COM/2014/0230 final */





RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN OCH REGIONKOMMITTÉN om efterhandsbedömningen av Europeiska återvändandefonden för perioden 2008–2010 (rapport överlämnad enligt artikel 50.3 c i Europaparlamentets och rådets beslut nr 575/2007/EG av den 23 maj 2007) 1. RAPPORTENS INNEHÅLL OCH SYFTE[1] Europeiska återvändandefonden (nedan kallad fonden) inrättades 2007 för perioden 2008–2013 som en del av det allmänna programmet ”Solidaritet och hantering av migrationsströmmar”[2]. Den är en av fyra fonder som inrättats inom ramen för det allmänna programmet[3]. Syftet med fonden är att stödja medlemsstaternas ansträngningar för att förbättra alla aspekter av hanteringen av återvändande (”integrerad hantering av återvändande”), bl.a. genom samarbete mellan medlemsstaterna för att uppnå stordriftsfördelar. Fonden har en total budget på 676 miljoner euro. Resurserna fördelas mellan 26 medlemsstater[4]. Enligt beslutet om inrättande av fonden ska kommissionen lägga fram en efterhandsbedömning för perioden 2008–2010[5] på grundval av nationella utvärderingsrapporter om resultaten och effekterna av de åtgärder som medfinansierats av fonden[6]. Fonden ska utvärderas av kommissionen tillsammans med medlemsstaterna ”med avseende på hur relevanta, effektiva och verkningsfulla åtgärderna har varit i förhållande till det allmänna [målet för fonden]”[7]. Kommissionen kommer också att ”beakta komplementariteten mellan åtgärder genomförda inom fondens ram och åtgärder genomförda i enlighet med gemenskapens övriga berörda politik, instrument och initiativ”[8]. I denna rapport redovisas resultaten av efterhandsbedömningen av genomförandet av de årliga programmen 2008–2010, som omfattar anslag på över 199 miljoner euro till medlemsstaterna. Medlemsstaterna skulle lämna sina nationella rapporter senast i slutet av juni 2012. Eftersom perioden för stödberättigande för åtgärderna i 2010 års program pågick till och med den 30 juni 2012, och för att de övergripande resultaten av det årliga programmet skulle kunna inkluderas i rapporten, förlängdes dock tidsfristen till och med den 31 oktober 2012. I de följande kapitlen redovisas de huvudsakliga slutsatserna i fråga om relevans, effektivitet, ändamålsenlighet, komplementaritet och mervärde för finansieringen från fonden 2008–2010. FONDENS RELEVANS FÖR SITUATIONEN I EU OCH MEDLEMSSTATERNA Fondens relevans för den EU-situation som ligger bakom inrättandet Återvändande för tredjelandsmedborgare som inte, eller inte längre, uppfyller villkoren för inresa, uppehälle eller bosättning på EU:s medlemsstaters territorium är avgörande för att inresepolitiken inte ska undermineras och för att upprätthålla rättsstatsprincipen – ett väsentligt inslag i ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. I praktiken är det dock en stor utmaning att genomföra återvändandepolitiken, särskilt för medlemsstater med relativt låg BNP eller liten erfarenhet och för vissa medlemsstater som tvingas hantera oproportionerliga migrationsströmmar på grund av sitt geografiska läge eller sin attraktiva ekonomiska profil. Hanteringen av återvändande är en komplex process. Den kräver att goda förbindelser utformas med återvändandeländerna, samtidigt som individuella rättigheter och humanitära hänsyn vägs mot statens intresse av att upprätthålla lagen. Att begränsa olaglig invandring med hjälp av en ändamålsenlig återvändandepolitik är alla medlemsstaters uppgift. I ett område utan inre gränser kan människor i princip röra sig utan hinder. En tolerans för olaglig vistelse i en medlemsstat kan inverka negativt på kampen mot olaglig anställning i hela EU, vilket i sin tur fungerar som en pullfaktor för ytterligare olaglig invandring till EU. Omvänt kan en ändamålsenlig återvändandepolitik i hela EU inverka positivt på trovärdigheten för den gemensamma invandringspolitiken och bidra till ökad acceptans för tredjelandsmedborgare som vistas lagligt i medlemsstaterna. Europeiska återvändandefonden bygger på förberedande åtgärder som genomfördes budgetåren 2005–2007 och hjälpte medlemsstaterna att förbereda inrättandet av fonden 2008. För att göra kampen mot olaglig migration mer verkningsfull på nationell nivå bildades Europeiska återvändandefonden till stöd för frivilligt och, vid behov, påtvingat återvändande för tredjelandsmedborgare som vistas olagligt. Det ska ske inom en gemensam ram för ”integrerad hantering av återvändande” och i enlighet med gemensamma normer. I den migrationssituation som beskrivs ovan, där migrationsströmmar påverkar medlemsstater på olika sätt, var syftet med fonden att se till att principerna om solidaritet och rättvis ansvarsfördelning iakttas mellan medlemsstaterna genom ekonomiskt stöd till ansträngningar för att förbättra alla aspekter av hanteringen av återvändande. Fördelningen av de tillgängliga EU-resurserna mellan medlemsstaterna baseras på två kriterier som återspeglar medlemsstatens situation med avseende på de åtaganden som gjorts för unionens räkning eller för unionens allmänna bästa på området: antalet beslut om återsändande av tredjelandsmedborgare och antalet återvändanden till tredjeländer. Fonden genomförs på grundval av strategiska fleråriga program som omfattar hela programperioden 2008–2013 och årliga program som förhandlas fram varje år med medlemsstaterna för att genomföra de årliga ekonomiska anslagen. Fonden inriktas på fyra prioriteringar: – Prioritering 1: Stöd till utarbetandet av en strategi för medlemsstaternas hantering av återvändande Prioritering 2: Stöd till samarbete mellan medlemsstaterna när det gäller hanteringen av återvändande Prioritering 3: Stöd till särskilda nyskapande (inter)nationella redskap för hanteringen av återvändande Prioritering 4: Stöd till gemenskapens standarder och bästa metoder för hanteringen av återvändande Vid sidan av de nationella programmen användes årligen upp till 7 % av de tillgängliga EU-medlen direkt av kommissionen för gränsöverskridande projekt, studier eller andra insatser av EU-intresse genom ”gemenskapsåtgärder” för återvändandepolitik och åtgärder för målgrupperna. För perioden 2005–2007 inleddes ”Förberedande åtgärder för återvändande” 2005–2006 och ”Förberedande åtgärd – Migrationshantering, aktiv solidaritet 2007 – återvändande och återanpassning av återvändare”. Dessa instrument gav direkt praktisk erfarenhet av gränsöverskridande projekt och hjälpte därmed medlemsstater, icke-statliga organisationer och andra intressenter att förbereda sig för inrättandet av Europeiska återvändandefonden 2008[9]. Från 2008 till slutet av programperioden medfinansierade Europeiska återvändandefondens gemenskapsåtgärder (med upp till 90 % av de totala stödberättigande kostnaderna) gränsöverskridande projekt främst på området för bistånd till frivilligt återvändande. Det skedde genom särskilda årliga ansökningsomgångar. Projekten kompletterade de nationella programmen och uppmuntrade EU-omfattande samarbete och erfarenhetsutbyte om olika delar av processen för bistånd till frivilligt återvändande. Det är viktigt att notera att denna efterhandsbedömningsrapport gäller samtliga resurser inom Europeiska återvändandefonden, som genomförs genom delad förvaltning med hjälp av nationella program. Fondens relevans för situationen i EU och medlemsstaterna under de första genomförandeåren Den period som omfattas av de årliga programmen 2008–2010, från upprättandet till slutförandet, löper från 2008 till mitten av 2012. Under denna period gjorde flertalet medlemsstater betydande förändringar av sin politik, sina lagar och sina institutionella arrangemang, i syfte att stärka och förbättra hanteringen av (frivilligt och påtvingat) återvändande. Genom införlivandet av återvändandedirektivet[10] rationaliserades processen för hantering av återvändande. Det infördes möjlighet för tredjelandsmedborgare att välja frivilligt återvändande och normer för förvar av personer som är föremål för ett beslut om återvändande. En del medlemsstater införde alternativ till förvar av utsatta tredjelandsmedborgare. Under den aktuella perioden kompletterades åtgärderna ibland med ytterligare lagstiftning för hantering av olaglig migration och återsändande av irreguljära migranter. Resningarna i Nordafrika 2011 bidrog avsevärt till det ökade migrationstrycket på Medelhavsländerna och därmed till de samlade nationella ansträngningarna i fråga om återvändande. Från januari 2008 till den 30 juni 2012 återsändes 630 475 tredjelandsmedborgare av medlemsstater till tredjeländer[11] genom insatser för antingen påtvingat eller frivilligt återvändande. 60 % av dessa återsändes mot sin vilja och 40 % genom insatser för frivilligt återvändande. Nio medlemsstater[12] lyckades återsända fler personer genom frivilliga program i stället för påtvingat återsändande, medan sexton medlemsstater[13] återsände fler personer genom påtvingat återsändande än genom frivilliga insatser[14]. Över hälften av dessa insatser för frivilligt återvändande genomfördes av bara två medlemsstater (Sverige och Storbritannien). Långt fler irreguljära migranter (inklusive personer som stannar längre än de har rätt till och asylsökande som fått avslag) än asylsökande och flyktingar återvände frivilligt till sina ursprungsländer. Det totala antalet anläggningar för förvar (av tredjelandsmedborgare i väntan på återsändande) i unionen uppgick i slutet av juni 2012 till 179, med en sammanlagd kapacitet på 17 519 personer. Under den period som utvärderingen avser återsände 21 medlemsstater 15 563 tredjelandsmedborgare genom gemensamma flygningar[15] (av totalt 379 381 tredjelandsmedborgare som återsändes mot sin vilja). Nästan 75 % av det sammanlagda antalet personer som återsändes genom sådana flygningar återsändes av bara två medlemsstater (Spanien och Nederländerna). Mot bakgrund av den generella situation som beskrivs ovan såg medlemsstaterna överlag positivt på fondens relevans för deras nationella behov. De flesta såg programmets mål som relevanta, men Frankrike uppgav att en del väsentliga behov (t.ex. att inkludera de irreguljära migranterna i det utomeuropeiska departementet Mayotte) inte kunde tillgodoses på grund av reglerna om stödberättigande. Frankrike ansåg också att prioritering 2 var mindre relevant när det gäller gemensamma återsändandeflygningar eftersom även Frontex tillhandahåller finansiering för sådana flygningar. Å andra sidan ansåg en del medlemsstater att behoven och de motsvarande programmålen inte ändrats under rapporteringsperioden, dvs. från det att målen för det fleråriga programmet fastställdes till dess att de årliga programmen genomfördes. Andra uppgav dessutom att de mål som fastställts även förblev relevanta för framtida insatser finansierade genom antingen nationella budgetar eller fonden. FONDENS KOMPLEMENTARITET MED NATIONELLA BUDGETAR FÖR ÅTERVÄNDANDE OCH MED ANDRA FINANSIELLA INSTRUMENT Medlemsstaterna uppgav att medfinansieringen från fonden kompletterade finansieringen från EU:s övriga finansiella instrument. För flera medlemsstater kompletterade fonden de övriga tre fonderna[16] inom det allmänna EU-programmet ”Solidaritet och hantering av migrationsströmmar” (2007–2013) på området för migrationshantering. Annan EU-finansiering som uppgavs komplettera fonden kom från Europeiska socialfonden och via fondens förberedande åtgärder före den aktuella programperioden. När det gäller fondens komplementaritet med nationella investeringar som avser återvändande varierar fondens bidrag till nationella budgetar från 100 % (Bulgarien, Cypern, Lettland, Portugal) till mindre än 1 % (Tjeckien). Anslaget från fonden bidrar med 25 % respektive 21 % av de sammanlagda utgifterna på området i Spanien och Storbritannien. Det är höga andelar med tanke på storleken på de nationella investeringarna i hantering av återvändande i dessa medlemsstater. Frankrike, däremot, uppger att finansiering från fonden har relativt liten ekonomisk betydelse för de nationella utgifterna på området. Den står bara för 4,9 % av utgifterna för påtvingat återvändande men 15,3 % av utgifterna för frivilligt återvändande (2009–2011). Fondens bidrag har fastställts till högst 50 % av de totala kostnaderna för en åtgärd och högst 75 % för medlemsstater som omfattas av Sammanhållningsfonden och för åtgärder som avser särskilda prioriteringar. I detta avseende visar utvärderingen att fondens bidrag är som störst på områden där medlemsstaterna är mindre benägna att satsa nationella medel, dvs. bistånd till utsatta personer och genomförande av EU:s regler och normer. Det beror sannolikt på att sådana insatser inte betraktas som nationella prioriteringar eller på att de ingår i EU-prioriteringar som finansieras till 75 %. FONDENS EFFEKTIVITET Anslag och utnyttjande Fondens bidrag till medlemsstaterna inom ramen för de årliga programmen 2008–2010 uppgick sammanlagt till över 199 miljoner euro. Finansieringen varierar från strax över 1 miljon euro för Luxemburg till över 29 miljoner euro för Storbritannien och över 27 miljoner euro för Grekland. De största anslagen gick till de medlemsstater som har de största inflödena av irreguljära migranter och det högsta antalet återvändande. Det rör sig om Storbritannien, Grekland, Frankrike, Spanien och Italien, som tillsammans beviljades 59 % av det totala EU-bidraget till medlemsstaterna under perioden. Figur 1: Fördelning av finansieringen från fonden per medlemsstat i tusental euro Den genomsnittliga genomförandegraden[17] för EU:s medfinansiering av årliga program 2008 var 66 % (36,6 miljoner euro utnyttjades av de 55,5 miljoner euro som anslagits). Genomförandegraden för EU:s medfinansiering inom det programmet varierade mellan 16 % (Nederländerna) och 100 % (Spanien). Den genomsnittliga genomförandegraden för EU:s medfinansiering av de årliga programmen 2009 och 2010 varierade mellan 27 % i Tjeckien och 99 % i Spanien. Sammanlagt hade sexton medlemsstater en genomförandegrad på över 75 %[18], och i sex av dessa var den över 90 %[19]. I sex medlemsstater låg den genomsnittliga genomförandegraden för de årliga programmen 2009–2010 på 50 % eller lägre[20]. De medlemsstater som har en hög genomförandegrad är vanligen de som beviljas höga anslag, medan medlemsstater med låg genomförandegrad ofta är sådana som beviljas lägre anslag. Det skulle kunna förklaras med att fondens bidrag motsvarar en liten del av den nationella budget som reserverats för återvändande i medlemsstater med höga anslag, och att dessa länder är vana vid att genomföra åtgärder på området med hjälp av förhandsfinansiering. Medlemsstater med mindre anslag är å andra sidan ofta mindre erfarna och har färre aktörer som är verksamma på området. Sammanlagt lyckades medlemsstaterna utnyttja 76 % av de anslag de beviljades inom ramen för de årliga programmen 2008–2010 (omkring 151 miljoner euro utnyttjades av de omkring 199 miljoner euro som anslogs). Flertalet genomförda åtgärder avsåg prioritiering 1, följd av prioriteringarna 3, 4 och 2. När det gäller utgifterna låg fokus på prioritering 1, följd av prioriteringarna 3, 4 och 2. Figur 2: Fonden 2008–2010 per prioritering: antal åtgärder, utgifter i miljoner euro och antal medlemsstater som genomfört prioriteringen Merparten av utgifterna inom de årliga programmen 2008–2010 avsåg åtgärder för att genomföra prioritering 1 (stöd till utarbetandet av en strategi för hantering av återvändande – 114 miljoner euro eller 82 % av den totala utnyttjade finansieringen). Medlemsstaterna med de högsta utgifterna inom denna kategori var Frankrike, Italien, Spanien och Storbritannien. Ytterligare 12 % av EU-medlen gick till åtgärder för att genomföra prioritering 3 (stöd till nyskapande redskap för hanteringen av återvändande). Österrike, Belgien, Grekland, Tyskland och Sverige spenderade de högsta beloppen på denna prioritering. Bara 4,8 miljoner euro gick till prioritering 4 (stöd till gemenskapens standarder och bästa metoder), och Frankrike, Lettland och Slovakien spenderade de högsta beloppen. Bland de senare stod Frankrike för 46 % av EU:s totala utgifter för insatser inom prioritering 4. Bara 4 miljoner euro gick till prioritering 2 (stöd till samarbete mellan medlemsstaterna), och Italien, Storbritannien och Irland spenderade de högsta beloppen på denna prioritering. När det gäller utgifterna för olika åtgärdskategorier gick den mesta finansieringen till påtvingat återvändande (38 % av de totala utgifterna), följt av frivilligt återvändande (36 % av de totala utgifterna). Storbritannien spenderade det absolut största beloppet på frivilligt återvändande (61 % av de totala utgifterna avsåg den kategorin). Revideringar Totalt 20 medlemsstater[21] uppgav att minst ett av deras årliga program krävt en formell revidering. Flertalet medlemsstater[22] tvingades till revideringar av ett eller flera av sina årliga program motsvarande över 10 % av budgeten. Revideringarna gjordes för att säkra fullt utnyttjande av de återstående ekonomiska medlen och för att anpassa utgiftsprognoserna i syfte att förbättra ändamålsenligheten och effektiviteten. Arton[23] medlemsstater uppgav att de såg revideringarna som värdefulla. Flera medlemsstater uppgav att de tack vare revideringarna kunde omfördela medel från områden där de skulle ha underutnyttjats till områden med potentiellt överutnyttjande. Andra medlemsstater uppgav att revideringarna bidrog till att säkra ett ändamålsenligt genomförande av projekten och därmed ökade den sammanlagda effektiviteten eller gjorde det möjligt för dem att anpassa ursprungligen planerade åtgärder till nya eller förändrade behov eller oförutsedda händelser. Några medlemsstater uppgav dock att de årliga programmen inte var tillräckligt flexibla för att målen skulle kunna anpassas till förändrade behov. Kostnader för programförvaltning Den främsta källan till ekonomiskt stöd för förvaltningskostnader var det tekniskt biståndet från fonden. Av de 139 miljoner euro som gick till projekt under den period som utvärderingen avser lade medlemsstaterna mer än 12 miljoner euro på tekniskt bistånd (omkring 9 %). De flesta medlemsstaterna utnyttjade tekniskt bistånd främst för personalkostnader vid den ansvariga myndigheten eller den delegerade myndigheten, följt av it-utrustning. Resor och/eller evenemang stod för de minsta kostnaderna. De flesta medlemsstaterna rapporterade att det tekniska biståndet var mycket värdefullt, i synnerhet för att stödja fondens förvaltning, som därmed blev effektivare och mer ändamålsenlig. Vissa medlemsstater (Luxemburg och Rumänien) upplevde dock svårigheter med utnyttjandet av anslagen på grund av restriktionerna för stödberättigande och användning. Övergripande bedömning av effektiviteten De flesta medlemsstaterna bedömde genomförandet av programmen som effektivt[24]. Några ansåg att genomförandet var ineffektivt, främst på grund av svårigheter med att säkra medfinansiering, komplexa och administrativt betungande genomförandemekanismer och de administrativa kostnadernas stora andel av det totala anslaget (Österrike, Tjeckien, Cypern, Nederländerna). De främsta utmaningarna i samband med genomförandet uppgavs vara följande[25]: Försenat godkännande av dokument från både medlemsstaternas och kommissionens sida. Svårigheter med att säkra medfinansiering. Utdragna mekanismer och förfaranden, vilket ledde till förseningar i projektgenomförandet. Avsaknad av effektiv kommunikation och samarbete med företrädare för tredjeländer. Otillräcklig information om målgruppen eller svårigheter med att återsända personer i målgruppen. De flesta medlemsstater[26] uppgav att de var både rättsligt och ekonomiskt beroende av godkännandet av kommissionens beslut om att inleda genomförandet av deras årliga program. En del medlemsstater (Frankrike, Luxemburg, Slovenien, Sverige, Storbritannien) uppgav att de inte var ekonomiskt beroende av antagandet av kommissionens beslut om för att inleda sina årliga program eftersom finansieringen kom från deras nationella budgetar. VERKAN AV ÅTGÄRDER SOM GENOMFÖRTS GENOM FONDEN I detta avsnitt ges en överblick över utfall och resultat som åstadkommits genom de årliga programmen 2008–2010 för var och en av fondens prioritieringar[27]. Övergripande resultat och viktiga framsteg Tjugotre medlemsstater[28] bedömde de övergripande resultaten och framstegen för fonden som antingen positiva eller mycket positiva, medan bara tre gjorde en neutral bedömning[29]. De senare grundade sin bedömning på att de förväntade resultaten inte nåtts, att bara ett fåtal åtgärder genomförts (Tjeckien), att inga resultat nåtts eller att de inte kunde kvantifieras (Luxemburg) eller att bara ett litet antal åtgärder genomförts, vilket försvårade en allmän bedömning (Sverige). I tabellen nedan redovisas de sammanlagda utfallen och resultaten av fonden. Tabell 1 Översikt över sammanlagda utfall och resultat av de genomförda åtgärderna Åtgärdskategori || UTFALL på EU-nivå genom årliga program 2008–2010 || RESULTAT på EU-nivå genom årliga program 2008–2010 || Prioritering 1. Fler frivilliga återvändanden || 51 341 ansökningar/avsiktsförklaringar om frivilligt återvändande || 9 788 genomförda insatser för frivilligt återvändande || 39 115 personer återvände || 20 568 personer beviljades återanpassningsstöd (i tillämpliga fall) || Prioriteringarna 1, 3 och 4 2. Fler påtvingade återvändanden || 2 404 nationella flygningar för påtvingat återvändande genomfördes || || 97 962 personer återvände i samband med ensidiga insatser för påtvingat återvändande || || Prioriteringarna 1 och 2 3. Mer/bättre information/rådgivning || 397 informationsinsatser/informationskampanjer organiserades || 83 235 personer fick rådgivning || 17 699 återvände frivilligt till följd av rådgivningen || || Prioriteringarna 1 och 3 4. Mer/bättre hjälp till utsatta personer || 10 255 utsatta personer fick hjälp || || 7 804 personer som fått hjälp återvände frivilligt || 232 personer som fått hjälp återvände mot sin vilja || Prioriteringarna 1 och 3 5. Mer/bättre återanpassningsstöd || 691 återanpassningsinsatser genomfördes || 7 636 personer fick återanpassningsstöd || 4 541 personer återvände efter eller i väntan på återanpassningsinsatser || || Prioriteringarna 1 och 3 6. Testning eller införande av nya verktyg/initiativ || 3 081 nya verktyg/initiativ infördes || || 6 230 återvändandeärenden hanterades med hjälp av/berördes av nya initiativ || 2 041 personer återvände tack vare de nya verktyg/initiativ som införts || Prioriteringarna 1 och 3 7. Förbättrad kunskapsbas i medlemsstaterna || 14 112 anställda vid offentliga myndigheter fick nya kunskaper || 3 091 anställda vid icke-statliga organisationer/ andra berörda aktörer fick nya kunskaper || 310 samarbetspartnerskap upprättades || 46 rättsliga bestämmelser eller administrativa förfaranden gällande återvändande ändrades eller infördes || Prioriteringarna 1 och 3 8. Mer/bättre samarbete med övriga medlemsstater || 5 nya samarbetspartnerskap[30] upprättades || 41 gemensamma återvändandeinsatser genomfördes tillsammans med andra medlemsstater || 820 personer återvände genom gemensamma återvändandeinsatser || 7 förfaranden förmedlades och tillämpades || Prioriteringarna 2 och 4 9. Förbättrad tillämpning av EU:s regler och normer || 11 åtgärder för att förbereda införlivandet av direktivet genomfördes || 17 organisationer tillämpar åtgärderna || 2 184 återvändanden genomfördes till följd av införandet av åtgärderna || || Prioritering 4 10. Mer/bättre samarbete på nationell nivå || 77 nya partnerskap upprättades (icke-statliga organisationer, icke-statliga organisationer och statliga institutioner etc.) || 15 gemensamma åtgärder utvecklades och genomfördes || || 27 personer återvände frivilligt till följd av samarbete/gemensamma åtgärder || Prioriteringarna 1 och 4 11. Mer/bättre samarbete med tredjeländer || 269 nya partnerskap upprättades || 3 415 dokumenterade ärenden tack vare bättre samarbete med tredjeländer || 25 007 personer återvände mot sin vilja till följd av samarbetet || 39 687 personer återvände frivilligt till följd av samarbete/gemensamma åtgärder || Prioritering 3 Utfall och resultat för prioritering 1 (stöd för en strategi för hantering av återvändande) När det gäller påtvingat återvändande genomfördes merparten (97 %) av de påtvingade återvändanden som medfinansierades av fonden till stöd för prioritering 1 (de övriga avsåg prioritering 2). Spanien återsände det största antalet tredjelandsmedborgare (48 550), följt av Grekland (17 338), Italien (8 321) och Cypern (6 947). När det gäller frivilligt återvändande var sammanlagt 88 % av alla frivilliga återvändanden resultatet av åtgärder som avsåg prioritering 1. Storbritannien återsände det största antalet tredjelandsmedborgare (14 110). Andra medlemsstater som återsände ett stort antal tredjelandsmedborgare inom ramen för prioritering 1 var Tyskland (4 903), Frankrike (3 900), Polen (2 616) och Nederländerna (2 613). Storbritannien gav återanpassningsstöd till det största antalet tredjelandsmedborgare (14 288), motsvarande 70 % av alla som beviljades återanpassningsstöd. Andra medlemsstater som gav återanpassningsstöd till ett stort antal tredjelandsmedborgare var Polen (3 510), Nederländerna (835) och Italien (782). Inom ramen för prioritering 1 genomförde tolv medlemsstater[31] informationskampanjer, och tolv medlemsstater[32] genomförde åtgärder som direkt syftade till att ge rådgivning till potentiella återvändande. Spanien, Finland och Irland ansåg att framtagande och bredare spridning av information om återvändande var ett av de viktigaste resultaten av åtgärder som genomförts inom ramen för denna prioritering. Österrike (26 687), Nederländerna (24 634) och Tyskland (10 476) nådde det största antalet människor genom rådgivningsinsatser, medan antalet personer som återvände till följd av dessa insatser var störst i Österrike (10 144), Tyskland (2 705) och Portugal (1 871). Femton medlemsstater[33] hjälpte utsatta personer för att möjliggöra återvändande. Spanien hjälpte flest personer (6 178), som alla återvände frivilligt. Fyra medlemsstater (Belgien, Ungern, Litauen, Estland) uppgav att utsatta personer återsänts mot sin vilja sedan de fått hjälp. Tio medlemsstater[34] utvecklade nya verktyg eller initiativ inom ramen för prioritering 1. Här ingick verktyg för ökad medvetenhet och kapacitetsuppbyggnad för frivilligt återvändande, offentliggörande av vägledningar om återvändande och utveckling av förvaltningsverktyg för administration och ekonomisk övervakning av bistånd för återvändande samt insamling av biometriska uppgifter om personer som ansöker om bistånd för återvändande. Några medlemsstater[35] erbjöd information/utbildning för offentliga myndigheter och/eller icke-statliga organisationer som är verksamma på området för återvändande. När det gäller resultaten av åtgärder som avser prioritering 1, särskilt de som gäller information/utbildning för offentliga myndigheter och/eller icke-statliga organisationer som är verksamma på området för återvändande rapporterades om nya samarbetspartnerskap som bildats i Tyskland, Irland, Malta, Portugal och Rumänien. Dessutom beskriver sex medlemsstater (Belgien, Grekland, Lettland, Malta, Nederländerna, Portugal) förbättringar i samarbetet med tredjeländer till följd av åtgärder som genomförts inom ramen för prioritering 1. Dessa uppgavs ha bidragit till genomförandet av ytterligare påtvingade återvändanden (428 från Belgien, 301 från Grekland) och frivilliga återvändanden (120 från Belgien, 9 från Malta, 168 från Nederländerna och 55 från Sverige). När det gäller effekterna på längre sikt av de åtgärder som finansierats inom ramen för denna prioritering rapporterade medlemsstaterna följande: Tre medlemsstater[36] uppgav att finansieringen från fonden gjorde att insatser för frivilligt återvändande och återanpassning kunde inledas där inga sådana åtgärder förekommit tidigare. Sju medlemsstater[37] uppgav att åtgärder som fått stöd lett till systematiska förbättringar av hanteringen av återvändande, vilket bidragit till utvecklingen av standardiserade metoder. Arton medlemsstater[38] ansåg att åtgärder som genomförts inom ramen för prioritering 1 i hög grad bidragit till en generell förbättring av hanteringen av återvändande på nationell nivå. Dessutom rapporterades förbättringar av processerna för frivilligt och påtvingat återvändande, t.ex. utveckling av nya verktyg[39], tillhandahållande av bistånd i samband med påtvingat återvändande för utsatta personer[40], upprättande av partnerskap med icke-statliga organisationer och andra intressenter[41] och förbättrat samarbete med tredjeländer[42]. Utfall och resultat för prioritering 2 (stöd till samarbete mellan medlemsstaterna) Sju medlemsstater[43] genomförde gemensamma återvändandeinsatser i samarbete med andra medlemsstater. Totalt 820 personer återsändes genom gemensamma återvändandeinsatser inom ramen för prioritering 2. Sju medlemsstater[44] uppgav att åtgärder som genomförts inom ramen för prioritering 2 bidrog till att utveckla partnerskap med andra medlemsstater. Sammanlagt bildades sexton nya partnerskap. De gjorde det möjligt att utbyta erfarenheter om den besvärliga processen med att få dokumentation om återvändande från vissa ursprungsländer, anordna arbetsgruppsmöten med andra medlemsstater om ämnen som ingående av återtagandeavtal och utveckla partnerskap för återvändande vid den gemensamma gränsen (Storbritannien och Frankrike). För tolv[45] av de femton medlemsstater som genomförde åtgärder inom ramen för prioritering 2 bidrog resultaten tydligt till att förbättra den generella hanteringen av återvändande på nationell nivå. När det gäller effekterna på längre sikt rapporterade medlemsstaterna följande: Varaktiga synergi- och nätverkseffekter tack vare gemensamma återsändandeflygningar och andra utbyten. Positiva effekter när det gäller främjande och tillämpning av EU-normer och gemensamma utbildningskriterier för gemensamma återvändandeinsatser. Bättre kommunikation och samarbete med tredjeländer när det gäller att bygga upp tjänstemännens erfarenhet av hantering av återvändande. Bara tre medlemsstater[46] uppgav att resultaten av åtgärder som genomförts inom ramen för prioritering 2 i begränsad utsträckning bidragit till en generell förbättring av hanteringen av återvändande på nationell nivå. Utfall och resultat för prioritering 3 (stöd till nyskapande redskap) Resultaten av de åtgärder som avser prioritering 3 varierade från utveckling och/eller införande av nya verktyg och initiativ (databaser över ursprungsländer, journummer för information om (bistånd till) frivilligt återvändande, webbplats på flera språk etc.) till utbildning eller information till offentliga myndigheter och icke-statliga organisationer om verktyg och initiativ. Medlemsstaterna genomförde också frivilliga återvändanden, gav hjälp till utsatta personer, erbjöd rådgivning/information till tredjelandsmedborgare och hjälpte andra med återanpassningsstöd. Slutligen upprättades ett antal samarbetspartnerskap med tredjeländer, t.ex. partnerskap för återanpassningsprojekt (Österrike, Malta, Spanien). Spanien genomförde exempelvis utbildningsseminarier för tjänstemän från tredjeländer om samarbete och hållbart återvändande. Andra medlemsstater (Bulgarien, Ungern, Polen, Rumänien, Slovenien) utvecklade samarbete kring konsulära och diplomatiska tjänster för att dokumentera återvändandes identitet. Medlemsstaternas bedömning av dessa resultat var blandad. Tretton medlemsstater (Belgien, Bulgarien, Spanien, Finland, Ungern, Irland, Italien, Litauen, Nederländerna, Polen, Rumänien, Slovenien, Storbritannien) ansåg att resultaten av de åtgärder som genomförts inom ramen för denna prioritering överensstämde med de mål som ursprungligen fastställts. Några medlemsstater (Österrike, Tyskland, Grekland, Frankrike, Luxemburg, Malta, Sverige, Slovakien) ansåg att resultaten inte överensstämde eller bara överensstämde i viss mån, vilket berodde på att målen för vissa åtgärder inte nåtts till fullo eller på att vissa projekt inte genomförts. När det gäller åtgärdernas effekter på längre sikt sågs resultaten i 17 medlemsstater[47] som positiva och ansågs bidra till en hållbar hantering av återvändande. Andra medlemsstater (Malta, Sverige) menade emellertid att alltför få åtgärder hade genomförts för att det skulle få någon märkbar effekt på hanteringen av återvändande eller att den period som utvärderingen avsåg var alltför kort för att projektens effekt skulle kunna bedömas (Tyskland). Utfall och resultat för prioritering 4 (Stöd till gemenskapens standarder och bästa metoder) Det vanligaste resultatet av åtgärder som genomförts inom ramen för prioritering 4 var att personal vid offentliga myndigheter och/eller icke-statliga organisationer eller andra berörda aktörer fick kunskap om gemenskapens standarder och bästa metoder för hanteringen av återvändande. Fjorton medlemsstater[48] rapporterade om utbildning i gemenskapens standarder och bästa metoder för hanteringen av återvändande. Italien utbildade flest personer (3 390), följt av Polen (2 666) och Grekland (2 234). Fem medlemsstater (Belgien, Bulgarien, Ungern, Litauen, Slovakien) genomförde åtgärder i anslutning till genomförandet av återvändandedirektivet, vilket i exempelvis Slovakien ledde till att 273 återvändande beviljades rättshjälp och 647 utsatta personer fick bistånd. Resultaten sågs överlag som mycket positiva – de ansågs överensstämma med de ursprungligen fastställda målen och förbättra den generella hanteringen av återvändande. När resultaten bedömdes som mindre positiva berodde det vanligen på att få åtgärder genomförts (Finland). FONDENS MERVÄRDE Fondens mervärde Volymeffekter (effekter i praktiken): den utsträckning i vilken fondens insatser bidragit till åtgärderna för återvändande överlag Medlemsstaterna rapporterade generellt att stödet från fonden bidrog till en ökning av omfattningen, varaktigheten och hållbarheten hos nationella åtgärder för återvändande. Enligt medlemsstaternas rapporter tycks fondens mervärde vara störst när det gäller frivilligt återvändande. Stöd för frivilligt återvändande angavs som ett väsentligt mervärde i ett antal medlemsstater enligt följande: Tack vare stödet från fonden kunde program för frivilligt återvändande inledas i tre medlemsstater där sådana inte funnits tidigare (Cypern, Lettland, Slovenien). Stödet från fonden främjade eller förbättrade tillgången till program för frivilligt återvändande (Tjeckien, Estland, Spanien, Finland, Malta, Polen, Portugal). Stödet från fonden ledde till en tydlig ökning av viljan att återvända frivilligt tack vare införandet av rådgivning inför återvändandet och återanpassningsstöd, ekonomiska incitament för återvändande (Tjeckien, Spanien, Frankrike, Malta, Portugal, Slovakien), tillgång till omfattande information (t.ex. om startstöd i återvändandelandet) och offentliggörande och ökad medvetenhet om möjligheterna till frivilligt återvändande (Belgien, Tyskland, Frankrike, Ungern, Irland, Malta, Portugal). I det avseendet uppgav Belgien att fonden bidragit avsevärt till att öka antalet frivilliga återvändanden, inte bara genom ökat stöd utan även genom uppdaterad information till alla berörda aktörer om frivilligt återvändande och verktyg för ett möjligt återvändande. Därmed skapades ökad medvetenhet om alternativet frivilligt återvändande. Stödet från fonden främjade icke-statliga organisationers medverkan i insatser för bistånd till frivilligt återvändande (Tjeckien, Nederländerna). Flera medlemsstater uppgav att fonden gett ett betydande mervärde även på området för påtvingat återvändande, på följande sätt: Deltagande i gemensamma flygningar (Belgien, Grekland). Förbättrat samarbete mellan medlemsstater och tredjeländer (Estland, Grekland, Italien, Malta, Slovenien, Sverige, Portugal), i synnerhet på följande områden: – Underlätta identifiering av rättsliga handlingar, vilket minskar förvarstiden och påskyndar återvändandeprocessen. Upprätta kontakter i tredjeländer, inte minst de som saknar konsulär närvaro i medlemsstaterna, vilket kan bidra till förbättringar när det gäller att underlätta och genomföra återtagandeavtal. Modernisering av polisutrustning och utbildning av poliser i EU-normer, vilket resulterat i bättre polisiära tjänster för återvändande och ökad förståelse för deras rättigheter, skälen till att de hållits i förvar och förfarandena för deras återvändande (Belgien, Tyskland, Grekland, Litauen, Polen, Slovenien, Slovakien). När det gäller uppfattningarna om programmens mervärde i jämförelse med befintliga nationella program och strategier och i förhållande till den nationella budgeten förknippade flertalet medlemsstater[49] fondens mervärde med en ökning av de ekonomiska medlen för både påtvingat och frivilligt återvändande – särskilt under en period med åtstramningar av de offentliga finanserna. Några medlemsstater noterade dock fondens begränsade mervärde på grund av dess relativt ringa bidrag till nationella budgetar för hantering av återvändande (Luxemburg, Frankrike). Funktionseffekter: den utsträckning i vilken fonden bidragit till att förbereda medlemsstaterna för ett korrekt genomförande av återvändandedirektivet När det gäller genomförandet av återvändandedirektivet ansåg sjutton[50] av tjugofyra[51] medlemsstater att fonden tydligt bidragit till upprättandet av system för både påtvingat och frivilligt återvändande i enlighet med återvändandedirektivet. I Ungern har fonden avsevärt bidragit till genomförandet av program för bistånd till frivilligt återvändande, förbättrade förhållanden i samband med förvar och bättre påtvingade återsändanden med flyg. För Sloveniens del var fondens främsta bidrag stödet för inledande av program för frivilligt återvändande och återanpassning för första gången i landet. Undertecknandet av ett samarbetsavtal mellan Estlands inrikesministerium och estniska Röda korset för att fullgöra återvändandedirektivets krav på att kontrollera insatser för påtvingat återvändande var en av fondens viktigaste insatser för det landet. Andra medlemsstater uppgav att deras nationella normer för återvändande redan var förenliga med återvändandedirektivet eller att genomförandet av direktivet under rapporteringsperioden stöddes genom den nationella budgeten och inte genom återvändandefonden eller att direktivet genomförts efter den period som omfattas av utvärderingen. Det bör betonas att Europaparlamentet gjort en politisk koppling mellan återvändandefonden och antagandet av återvändandedirektivet. Tanken bakom denna politiska koppling var att EU-medel för att medfinansiera medlemsstaternas återvändandeinsatser endast borde frigöras om medlemsstaterna först samtyckte till att anta gemensamma normer som garanterar att återvändande behandlas humant och värdigt. Denna hållning bidrog till att häva blockeringen av förhandlingarna i rådet och ledde så småningom till att återvändandedirektivet kunde antas i slutet av 2008. Att Storbritannien ännu inte valt att ansluta sig till återvändandedirektivet och samtidigt är den medlemsstat som mottar det största stödet från återvändandefonden är dock en fortsatt bekymmersam fråga för kommissionen. Omfattningseffekter: den utsträckning i vilken insatser som medfinansierats av fonden inte skulle ha ägt rum utan ekonomiskt stöd från EU Flertalet medlemsstater (Österrike, Belgien, Cypern, Tjeckien, Tyskland, Grekland, Spanien, Ungern, Italien, Lettland, Litauen, Malta, Polen, Portugal, Rumänien, Sverige, Slovakien, Storbritannien) ansåg att vissa insatser som medfinansierats av fonden skulle ha kunnat genomföras i begränsad utsträckning utan ekonomiskt stöd från EU. De uppgav att insatserna, särskilt insatser i samband med frivilligt återvändande (information, ekonomiska incitament för återvändande, återanpassningsstöd, rådgivning), skulle ha fått mer begränsad omfattning. Denna slutsats belyser återigen fondens mervärde när det gäller frivilligt återvändande. Tyskland uppgav i detta avseende att många åtgärder för återvändande inte kunde ha genomförts, eller bara kunde ha genomförts i begränsad omfattning, utan fonden. Tack vare EU-finansieringen kunde intensivare och mer tidskrävande rådgivning erbjudas, med förslag till individuella lösningar, vilket tydligt inverkade positivt på viljan att återvända. Därmed kunde rådgivning för särskilda grupper, t.ex. traumatiserade kvinnor, erbjudas. Med utgångspunkt i metoden med omfattande rådgivning och stöd pågår nu en omläggning med återvändandeinsatser på området för hållbar återanpassning. Några medlemsstater uppgav också att utsatta återvändande (med särskilda behov eller familjer) också skulle ha fått mindre stöd (Estland, Belgien, Litauen). En del medlemsstater (Belgien, Bulgarien, Tjeckien, Estland, Finland, Ungern, Irland, Lettland, Nederländerna, Portugal, Rumänien, Slovenien, Slovakien) rapporterade att vissa insatser som medfinansierats av fonden inte skulle ha kunnat genomföras alls utan ekonomiskt stöd från EU, i synnerhet frivilligt återvändande och insatser av icke-statliga organisationer. Exempelvis Estland uppgav att man antagligen inte skulle ha inlett några återanpassningsinsatser. Tjeckien rapporterade att insatser avseende ekonomiska incitament för återvändande, tillsammans med insatser för återanpassning av återvändande, inte skulle ha kunnat genomföras utan stödet från fonden. Grekland uppgav också att det skulle ha varit mycket svårt att genomföra samarbete med andra medlemsstater och bilaterala möten med tredjeländers myndigheter utan stödet från fonden. Å andra sidan påpekade några medlemsstater (Estland, Portugal, Rumänien, Spanien, Belgien) att insatser för påtvingat återvändande skulle ha kunnat genomföras inom ramen för den nationella budgeten om inte fonden funnits. Exempelvis Spanien noterade att betydande nationella investeringar varje år gjorts uteslutande med hjälp av den nationella budgeten för bistånd till återvändande, identifieringskommittéer och återsändandeflygningar. Några medlemsstater (Tjeckien, Finland, Frankrike, Luxemburg) uppgav att vissa insatser som medfinansierats av fonden skulle ha kunnat genomföras i betydande omfattning. Det gäller i hög grad även återsändanden, eftersom det finns en rättslig grund för detta i flertalet medlemsstater. Bästa praxis och lärdomar Vissa medlemsstater rapporterade att följande administrativa åtgärder i hög grad bidragit till en effektiv hantering av återvändande: Upprättande av goda förbindelser med stödmottagare. Införande av programplaneringsåtgärder för att förhindra underutnyttjande av anslagna medel. Genomförande av längre och fleråriga projekt. Säkerställande av ömsesidig förståelse mellan olika intressenter. När det gäller framgångsrika metoder för hantering av återvändande rapporterades följande: Program för frivilligt återvändande (Storbritannien). Nära kontakter med återvändandeländer (Litauen, Nederländerna, Polen, Portugal). Rådgivning om återvändandeprogram till potentiella återvändande (Tyskland, Ungern, Irland, Italien, Malta). Utarbetande av en integrerad strategi för återvändande – från förberedelser för avfärd till återanpassningsstöd (Belgien, Estland, Portugal). Icke-statliga organisationers samarbete vid genomförandet av program för frivilligt återvändande och kartläggning av migrantgrupper (Italien, Portugal). Medverkan av anläggningar för förvar och mottagande i information till potentiella stödmottagare om program för frivilligt återvändande (Finland, Rumänien). Dessutom rapporterade några medlemsstater om utveckling av följande bästa praxis i fråga om samarbete med återvändandeländer: · En konferens för att utveckla förbindelserna mellan medlemsstater och tredjeländer, följd av undertecknande av återtagandeavtal. · Kontakter med tredjeländers konsulära myndigheter med ansvar för att kontrollera återvändandes identiteter. · Samarbete mellan nationella icke-statliga organisationer och systerorganisationer i mottagande länder när det gäller insatser för frivilligt återvändande. Slutligen betonade vissa medlemsstater de lärdomar som gjorts i fråga om förvaltning och administration av fonden, däribland förbättrad planering, förenklade förfaranden, effektivare finansieringsprocesser, förbättrad offentlig upphandling, utveckling av behovsbedömningar och metoder för att nå mer hållbara resultat. Det senare handlar om att noggrant skräddarsy återanpassningsstödet med utgångspunkt i enskilda tredjelandsmedborgares behov, säkra kunskapsöverföring mellan projektansvariga, koppla återanpassningsåtgärder till lokal utvecklingspolitik i återvändandeländer, anlita inhemska rådgivare för att informera potentiella återvändande om program för frivilligt återvändande och genomföra regelbundna kontrollbesök i ursprungsländer där sådana program genomförs. SLUTSATSER Efter att ha granskat utvärderingsrapporterna från medlemsstaterna och tagit hänsyn till annan information konstaterar kommissionen att helhetsbilden av genomförandet av 2008–2010 års program inom ramen för Europeiska återvändandefonden är helt och hållet tillfredsställande. Projektorganisationerna och de nationella myndigheterna lyckades nå goda resultat, även om fondens första genomförandeår var utmanande för en del medlemsstater. Det kan dessutom konstateras att fonden uppfyller löftet att stärka genomförandet av integrerad hantering av återvändande i medlemsstaterna. Fonden har stött genomförandet av informationskampanjer och bred spridning av information om återvändande på olika språk och genom särskilda kommunikationskanaler, införande eller utveckling av rådgivning för potentiella återvändande (t.ex. utvidgning till nya kategorier migranter som personer i förvar, familjer, offer för människohandel), införande eller utformning av återanpassningsstöd i ursprungslandet och utformning av landsspecifika informationsdatabaser. Vad resultaten beträffar rapporterade medlemsstaterna att åtgärder som medfinansierats av fonden bidragit – i en del medlemsstater avsevärt – till den generella utvecklingen av en integrerad strategi för hanteringen av återvändande, en ökning av antalet återvändande och en kvalitetsförbättring när det gäller återvändandeprocessen. Fonden har dessutom bidragit till att öka antalet frivilliga i stället för påtvingade återvändanden och till och med gjort det möjligt att inleda åtgärder för frivilligt återvändande och återanpassning i en del medlemsstater. På det hela taget är dock antalet påtvingade återvändanden fortfarande högre än antalet frivilliga återvändanden i medlemsstaterna. I framtiden bör ännu större tonvikt läggas på frivilligt återvändande i överensstämmelse med principen om företräde för frivilligt återvändande enligt EU-normerna. Även om en del framsteg rapporterats i fråga om samarbete mellan medlemsstaterna (t.ex. gemensamma återsändandeflygningar, utbyte av bästa praxis) tyder de begränsade anslagen för detta mål (mindre än 3 % av det totala belopp som medlemsstaterna spenderat under den period som utvärderingen avser) antingen på svårigheter med att upprätta samarbetsnätverk eller en preferens för de gemensamma flygningar som organiseras av Frontex. I framtiden bör ökad tonvikt läggas på att främja praktiskt samarbete så att dubbelarbetet minskar, exempelvis när det gäller samarbete med tredjeländer, utbildningsinsatser och insamling av information om situationen i återvändandeländer. Vad beträffar den solidaritetsprincip som ligger till grund för fonden uppvisade Storbritannien, Grekland, Frankrike, Spanien och Italien – vars anslag tillsammans utgör 59 % av det totala EU-stödet under perioden 2008–2010 – relativt goda resultat i fråga om förvaltning av fonden och genomförande av programmen, med en genomsnittlig genomförandegrad på 83 %. Alla utom en av dem bedömde de övergripande resultaten och framstegen för fonden som mycket positiva. Grekland bedömde dem som positiva, vilket berodde på rättsliga och administrativa svårigheter i samband med genomförandet av fonden. Förfarandena och systemen för de nya fonder som inrättats för perioden 2014–2020 tar hänsyn till den kritik som medlemsstaterna gett uttryck för – det handlar framför allt om behovet av förenkling och minskning av den administrativa bördan. Den första generationens solidaritetsfinansiering (Solidfonderna, däribland Europeiska återvändandefonden) kombinerar en flerårig ram med årliga program, vilket gör systemet komplext, tidskrävande och rätt svårhanterligt. Framtidens fonder kommer att övergå till en flerårig programplanering för att erbjuda större flexibilitet, avsevärt minska arbetsbördan för kommissionen, medlemsstaterna och stödmottagarna och möjliggöra en mer resultatinriktad förvaltning av fonderna. I dag finns det inom ramen för det allmänna programmet ”Solidaritet och hantering av migrationsströmmar” fyra olika fonder med fyra olika grundläggande rättsakter. De kommande fondernas struktur kommer dock att förenklas genom att antalet program begränsas till en struktur med två fonder: en fond för inre säkerhet och en asyl- och migrationsfond (en sammanslagning av nuvarande Europeiska återvändandefonden, Europeiska flyktingfonden och Europeiska fonden för integration av tredjelandsmedborgare). [1] Denna rapport har upprättats av kommissionen främst på grundval av uppgifter som lämnats av de deltagande medlemsstaterna. Trots den kvalitetsgranskning som gjorts av kommissionen kan oklarheter och felaktigheter inte uteslutas. Kommissionen anser dock att dessa inte bör vara av sådan omfattning att de påverkar relevansen och tillförlitligheten hos slutsatserna i rapporten. [2] Meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om inrättande av ett ramprogram för solidaritet och hantering av migrationsströmmar för perioden 2007–2013, KOM(2005) 123 slutlig. [3] De övriga fonderna inom det allmänna programmet är Fonden för yttre gränser, Europeiska flyktingfonden och Europeiska fonden för integration av tredjelandsmedborgare. [4] Danmark deltar inte i fonden i enlighet med sitt protokoll. [5] Europaparlamentets och rådets beslut nr 575/2007/EG av den 23 maj 2007 om inrättande av Europeiska återvändandefonden för perioden 2008–2013 som en del av det allmänna programmet ”Solidaritet och hantering av migrationsströmmar”, artikel 50.3. [6] Beslut nr 575/2007/EG, artikel 50.2. [7] Beslut nr 575/2007/EG, artikel 49.2. [8] Beslut nr 575/2007/EG, artikel 49.3. [9] Utvärderingen av de förberedande åtgärderna finns på http://ec.europa.eu/home-affairs/funding/2004_2007/solidarity/funding_solidarity_en.htm [10] Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/115/EG av den 16 december 2008 om gemensamma normer och förfaranden för återvändande av tredjelandsmedborgare som vistas olagligt i medlemsstaterna. Direktivet gäller alla medlemsstater utom Danmark, Irland och Storbritannien. Tidsfristen för införlivandet löpte ut den 24 december 2010. [11] Sammanlagt för nationella program, inklusive återvändandefonden. [12] AT, BE, CZ, IE, LU, PL, PT, SE, UK. [13] BG, EE, FI, FR, DE, EL, HU, IT, LV, LT, MT, NL, RO, SK, SI, ES. [14] För Cypern har inga uppgifter om frivilligt återvändande lämnats. [15] Sammanlagt för nationella program, inklusive återvändandefonden. [16] Fonden för yttre gränser, Europeiska flyktingfonden och Europeiska fonden för integration av tredjelandsmedborgare. [17] Genomförandegraden visar i vilken omfattning medlemsstaterna faktiskt utnyttjat den finansiering de ursprungligen beviljats. [18] AT, BE, DE, ES, FI, FR, HU, IE, IT, LV, MT, PL, PT, SE, SK, UK. [19] AT, DE, ES, FR, IT, PT. [20] BG, CZ, EE, LT, LU, SI. [21] Följande medlemsstater reviderade gjorde inga revideringar av sina årliga program 2008–2010: AT, BG, CZ, LU, MT, SI. [22] DE, EE, EL, ES, FI, FR, HU, IT, LV, PL, PT, RO, SE, SK, UK. [23] BE, DE, EE, EL, ES, FI, FR, HU, IT, LT, LV, NL, PL, PT, RO, SE, SK, UK. Cypern lämnade inte någon utvärdering av revideringen av sitt program för 2009. [24] AT, BE, BG, EE, EL, ES, FI, FR, HU, IE, LT, LV, MT, NL, PL, PT, SE, SI, SK, UK. [25] AT, BG, CZ, DE, EL, ES, FI, FR, HU, IT, LV, LT, LU, MT, NL, PL, PT, SE, SI, SK, UK. [26] AT, BE, BG, CY, CZ, EE, EL, ES, FI, IT, LT, LV, MT, PL, PT, RO, SK. [27] Redogörelsen för utfall och resultat för varje prioritering återspeglar medlemsstaternas tolkning av dessa prioriteringar och motsvarande klassificering av deras projekt. Liknande projekt kan ha hamnat under olika prioriteringar i olika medlemsstater. En viss överlappning förekommer i fråga om resultaten och utfallen för var och en av prioriteringarna – exempelvis skedde frivilliga återvändanden till följd av åtgärder som genomfördes inom både prioriteringarna 1 och 3, och utsatta personer fick hjälp genom åtgärder inom prioriteringarna 1, 3 och 4. [28] Mycket positiva: AT, BE, CY, ES, FI, FR, IT, LV, LT, PL, PT, SK, UK (13). Positiva: BG, DE, EE, EL, HU, IE, MT, NL, RO, SI (10). [29] CZ, LU, SE. [30] Inom åtgärdskategorierna 10 och 11 avses med partnerskap en ny samarbetsform på nationell nivå eller med tredjeländer som inletts genom återvändandefonden, nämligen utveckling av nya samarbetsinitiativ med relevanta intressenter. [31] BG, CZ, DE, ES, FI, FR, IE, LT, PL, PT, RO, SK. [32] AT, BG, CZ, DE, FI, IE, LV, LT, NL PL, PT, RO. [33] AT, BE, BG, DE, EE, ES, FI, FR, HU, IT, LT, NL, PL, PT, SE. [34] BE, CY, FI, FR, LV, LT, NL, PT, RO, SE. [35] DE, FI, IE, LT, MT, PT, RO. [36] CY, SI, LV. [37] EE, ES, FI, FR, IT, MT, SE. [38] BE, BG, CY, EE, EL, ES, FI, FR, HU, IE, IT, LT, LV, MT, PL, PT, SE, SI. [39] BE, CY, FI, FR, LV, LT, NL, PT, RO, SE. [40] BE, HU, LT, EE. [41] DE, IE, PT, SE. [42] BE, EL, LV, MT, NL, PT. [43] BE, CY, EL, IE, PL, RO, UK. [44] BG, CZ, DE, EE, EL, PL, UK. [45] BE, CY, CZ, EE, EL, FR, IE, IT, LV, PL, RO, UK. [46] BG, EE, LU. [47] AT, BE, BG, EL, ES, FI, HU, IE, IT, LT, LU, NL, PL, RO, SI, SK, UK. [48] BE, BG, CY, EE, EL, HU, IT, LT, LV, PL, RO, SE, SI, SK. [49] BE, CZ, ES, EE, IE, MT, NL, PL, PT, SE, UK. [50] BE, BG, CY, DE, EE, EL, ES, FI, HU, IT, LT, LV, MT, PL, PT, RO, SI. [51] Storbritannien och Irland har valt att inte tillämpa återvändandedirektivet.