RAPPORT enligt rådets beslut 1999/296/EG om en övervakningsmekanism för utsläpp av koldioxid och andra växthusgaser i gemenskapen

(framlagt av kommissionen)

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

1. Sammanfattning

2. Slutsatser

2.1 Rapporteringen

2.2 Faktiska framsteg inom EU

2.3 Förväntad utveckling för EU

3. Gemenskapens övervakningmekanism och rapportens syfte

3.1 Gemenskapens övervakningsmekanism

3.2 Rapportens syfte

4. Hur medlemsstaterna har fullgjort sin rapporteringsskyldighet

4.1 Skyldighet att rapportera faktiska framsteg

4.1.1 Inventering av utsläppen av växthusgaser

4.1.2 Bristande information om koldioxid, metan och dikväveoxid

4.1.3 Bristande information om fluorerade gaser

4.1.4 Bristande information om förändrad markanvändning och skogsbruk

4.2 Skyldighet att rapportera förväntade framsteg

5. Utvärdering av faktiska framsteg

5.1 Inledning

5.2 Framsteg i Europeiska unionen

5.2.1 Framsteg på EU-nivå

5.2.2 Framsteg på medlemsstatsnivå

5.2.3 Koldioxidutsläpp

5.2.4 Metanutsläpp

5.2.5 Dikväveoxidutsläpp

5.2.6 Fluorerade gaser

6. Utvärdering av förväntade framsteg

6.1 Jämförelse av medlemsstaternas prognoser i samband med EU:s bördefördelning

6.2 Sammanfattning av nya program och åtgärder i medlemsstaterna

6.3 Prognoser för hela gemenskapen

6.4 Sammanfattning av program och åtgärder på EU-nivå

7. Termer, förkortningar och enheter

1. Sammanfattning

Detta är den första resultatrapporten enligt rådets beslut 99/296/EG om ändring av beslut 93/389/EEG om en övervakningsmekanism för utsläpp av koldioxid och andra växthusgaser i gemenskapen. Den innehåller en presentation av resultaten från den utvärdering som föreskrivs i beslutet. Den innehåller även en bedömning av medlemsstaternas och gemenskapens nuvarande och framtida resultat när det gäller att uppfylla åtagandena om minskning av växthusgasutsläppen enligt FN:s ramkonvention om klimatförändring (UNFCCC) och Kyotoprotokollet. Målsättningen enligt konventionen var att stabilisera utsläppen vid 1990 års nivå, medan man genom Kyotoprotokollet vill uppnå en minskning av utsläppen i EU med 8 % jämfört med 1990 års nivå.

Utvärderingen har främst gjorts med hjälp av information från medlemsstaterna. Informationen består dels av dokument som har tagits fram särskilt för utvärderingens syften, och dels av andra dokument, t.ex. nationella klimatförändringsstrategier och nationella meddelanden enligt klimatkonventionen. När det gäller prognoserna har utvärderingen även baserats på utsläppsprognoser som omfattar hela gemenskapen.

Rapporten innehåller två typer av uppgifter - dels uppgifter om faktiska utsläpp till och med 1998, och dels förväntade utsläpp fram till 2010 då hälften av Kyotoprotokollets första period (2008-2012) har passerat.

Kommissionen kan konstatera att det har gjorts stora framsteg när det gäller medlemsstaternas rapportering av utsläppsinventeringar, och i viss mån även när det gäller nationella program, åtgärder och prognoser. En hel del återstår dock att göra för att få kompletta, exakta och jämförbara uppgifter, särskilt för förväntade framsteg. Övervakningskommittén och dess två undergrupper håller för närvarande på att arbeta i denna riktning. En del förbättringar kommer därför att kunna göras inför nästa år.

Huvudsakliga resultat

* Utsläppen av växthusgaser inom EU sjönk med 2,5 % mellan 1990 och 1998. Det innebär att EU som helhet rör sig i rätt riktning mot att uppfylla sitt åtagande enligt klimatkonventionen om att stabilisera utsläppen vid 1990 års nivå senast år 2000. Tyvärr beror denna positiva utveckling främst på kraftiga engångsminskningar i Tyskland och Förenade kungariket.

* De flesta av medlemsstaterna ligger långt ifrån sina riktvärden enligt Kyoto-målen. I alla medlemsstaterna utom en ökade dessutom utsläppen kraftigt från transportsektorn, som är den snabbast växande utsläppskällan.

* Enligt prognoserna kommer man genom nuvarande politik och åtgärder ("business as usual") att kunna minska de samlade utsläppen inom EU år 2010 med högst 57 miljoner ton koldioxidekvivalenter. Det innebär en nivå som ligger 1,4 % under 1990 års nivå. I sämsta fall kommer utsläppen endast att stabiliseras vid 1990 års nivå. Dessutom råder det obalans mellan medlemsstaterna när det gäller de förväntade resultaten. De flesta av länderna kan inte uppvisa några tillfredsställande trender för utsläppsminskningar.

* EU har alltså en lång väg att gå för att kunna uppfylla åtagandena enligt Kyotoprotokollet som innebär att utsläppen skall minskas till 8 % under 1990 års nivå under perioden 2008-2012, och medlemsstaternas enskilda åtaganden enligt bördefördelningsavtalet.

* Man räknar med att nya program och åtgärder i medlemsstaterna kommer att bidra till att utsläppen minskas ytterligare, till nära 7 % under 1990 års nivå. En tredjedel utgörs dock av förväntade minskningar enbart i Tyskland och Förenade kungariket. Denna utveckling bör inte tas för given av övriga tretton medlemsstater, eftersom var och en ansvarar för att se till att de egna målen uppnås.

* Alla prognoser måste behandlas med försiktighet eftersom osäkerheten är stor på grund av att det saknas kvantifierade uppgifter om nya åtgärder (hälften av medlemsstaterna har inte lämnat sådana uppgifter), och på grund av att metoderna och deras underliggande antaganden inte kan jämföras. Det råder också osäkerhet när det gäller genomförandet av handlingsprogram och åtgärder.

* De flesta medlemsstaterna har stora svårigheter med att uppfylla sina åtaganden enligt bördefördelningen. Därför kommer det att bli allt viktigare att komplettera och förstärka deras nationella klimatstrategier med gemensamma och samordnade handlingsprogram och åtgärder på EU-nivå. Sådana program och åtgärder har redan föreslagits, t.ex. inom energibeskattning, förnybara energikällor, energieffektivitet, utsläpp från bilar och avfallsdeponi. Förberedande arbete pågår inom ramen för det europeiska programmet för klimatförändringar för att intensifiera det pågående arbetet och för att ta fram fler EU-åtgärder.

2. Slutsatser

I denna första rapport enligt rådets beslut 99/296/EG kan vi konstatera att gemenskapens övervakningsmekanism har förbättrats. Kommittén och dess två arbetsgrupper har fastställt riktlinjer och förfaranden för att göra det lättare för medlemsstaterna att uppfylla sina skyldigheter enligt beslutet. Kommissionen kan därför konstatera goda framsteg när det gäller medlemsstaternas rapportering av utsläppsinventeringar, och vissa framsteg när det gäller nationella program, riktlinjer och prognoser.

En utvärdering av de faktiska utsläppsminskningarna har kunnat göras för de viktigaste utsläppskällorna med hjälp av uppgifter från samtliga medlemsstater. I slutanalysen saknas dock vissa uppgifter om fluorerade gaser, förändrad markanvändning och skogsbruk. Det finns även brister i informationen och metan och dikväveoxid. Prognoser för de förväntade minskningarna har varit svårare att göra eftersom det saknas uppgifter om kvantifierade handlingsplaner och åtgärder, och om metoder och underliggande antaganden. Dessa varierar även kraftigt mellan de olika medlemsstaterna. För mer än hälften av medlemsstaterna saknas tillräcklig information om kvantifierade förväntade utsläppsminskningar. Det är därför svårt att dra några säkra slutsatser om sannolikheten för att de enskilda medlemsstaterna och gemenskapen som helhet kommer att uppnå Kyoto-målen.

Medlemsstaternas prognoser har i allmänhet kompletterats med prognoser på gemenskapsnivå. Det är dock klokt att räkna med en säkerhetsmarginal när man skall bedöma storleken på de utsläppsminskningar som återstår för att EU skall uppnå sitt Kyoto-mål. Skälen till detta är att det finns ojämnheter i de uppgifter som medlemsstaterna har lämnat, att det saknas kvantifierade uppskattningar av handlingsprogram och åtgärder i allmänhet, och att det finns osäkerhet i samband med de metoder som används (på både nationell nivå och gemenskapsnivå). För att vara säker på att uppfylla Kyoto-åtagandena bör EU därför utgå ifrån att det kommer att krävas ytterligare minskningar och att nya program måste utarbetas för detta.

Det har visat sig vara svårt att göra en exakt bedömning av effekterna av gemensamma och samordnade handlingsprogram och åtgärder (CCPM) och deras bidrag till att uppnå EU:s mål, eftersom det saknas kvantifierade uppskattningar. Denna brist finns både på nationell nivå och på gemenskapsnivå, men håller på att åtgärdas genom ökade ansträngningar inom ramen för gemenskapens övervakningsmekanism.

Nedan följer en mer detaljerad redogörelse för detta.

2.1 Rapporteringen

* Vad beträffar utsläppsinventeringarna måste medlemsstaterna komplettera sina uppgifter med bättre och fullständigare information om utsläpp av fluorerade gaser, metan och dikväveoxid samt utsläpp och upptag genom förändrad markanvändning och skogsbruk.

* Vad beträffar information om program, åtgärder och prognoser måste många medlemsstater förbättra de kvantitativa uppskattningarna, helst för varje enskild åtgärd.

* Det behövs även andra förbättringar när det gäller rapportering om program, åtgärder och prognoser, t.ex. bättre information om metoderna för modellberäkning och de underliggande antagandena.

* Den nya riktlinjerna för utsläppsinventeringar och för program, åtgärder och prognoser bör tillämpas fullt ut så att 2001 års rapport blir mer fullständig.

* Den information som lämnas inför nästa rapport bör göras tydligare, till exempel genom att man antar enhetliga tabellformat för nyckelinformation.

2.2 Faktiska framsteg inom EU

* Utsläppen av växthusgaser inom EU har minskat med 2,5 % sedan 1990. När det gäller utsläppen av koldioxid så stabiliserades dessa nästan under perioden 1990 till 1998 (+ 0,2 %). Utsläppen av metan och dikväveoxid minskade med 16,5 % respektive 9,9 %. Dessa siffror indikerar att situationen för EU som helhet 1998 var god med tanke på målen både för år 2000 och för perioden 2008-2012. Denna positiva situation beror dock till stor del på stora engångsminskningar i Tyskland och Förenade kungariket. Dessa två länder var tillsammans med Luxemburg de enda som år 1998 låg betydligt under sina riktmärken. Frankrike och Sverige låg nära, men alla övriga medlemsstater låg betydligt över. Man bör därför använda stor försiktighet när man gör bedömningen av framstegen för EU som helhet.

* Koldioxidutsläppen per capita i EU (med 15 medlemsstater) föll något mellan 1990 och 1998, återigen till stor del tack vare Tyskland och Förenade kungariket. Portugal har fortfarande de lägsta värdena per capita, men hade den högsta procentuella ökningen mellan 1990 och 1998. Utsläppen minskade kraftigast i Luxemburg.

* I alla medlemsstater utom en ökade utsläppen från transportsektorn, med särskilt kraftiga ökningar i Irland, Grekland, Portugal och Spanien. Utsläppen från andra sektorer (energi, tillverkning och små förbränningsanläggningar) ökade också på flera ställen, men i allmänhet inte lika mycket som inom transportsektorn.

* De uppgifter om fluorerade gaser som saknas för närvarande kommer troligtvis inte att påverka trenden för de totala utsläppen i någon större utsträckning eftersom bidragen från dessa gaser är ganska små (1,6 % av de sammanlagda växthusgasutsläppen).

* Frågan om huruvida förändrad markanvändning och skogsbruk kommer att påverka trenden i medlemsstaterna och EU, kommer till stor del att avgöras av det beslut som kommer att fattas om sänkor vid den sjätte partskonferensen i Haag i november 2000

2.3 Förväntad utveckling för EU

Med utgångspunkt från medlemsstaternas prognoser

* I situationen där nuvarande program och åtgärder fortsätter oförändrade (business-as-usual) förutser medlemsstaternas prognoser en minskning av de totala utsläppen av växthusgaser i EU (exklusive förändrad markanvändning och skogsbruk) med 1,4 % (koldioxid +2,9 %, fluorerade gaser +73,4 %, metan -29,8 % och dikväveoxid -16,1 %) under perioden 1990 till 2010. Dessa siffror innebär att det krävs en minskning med ytterligare 6,6 % för att nå Kyoto-målet. Eftersom det råder en avsevärd osäkerhet när det gäller genomförandet av handlingsprogram och beräkningsmetoder bör en reservation göras för siffrans exakthet.

* Nya handlingsprogram och åtgärder framtagna av medlemsstaterna beräknas resultera i ytterligare minskningar på cirka 270 miljoner ton koldioxidekvivalenter. I åtta medlemsstater har man dock ännu inte tagit fram eller uppskattat effekterna av några nya handlingsprogram och åtgärder. Dessutom är osäkerheten stor kring effekterna av sådana program och åtgärder på grund av deras natur (de befinner sig ofta i ett tidigt utvecklingsstadium) och de metoder som används.

* Eftersom det saknas prognosuppgifter från mer än hälften av medlemsstaterna ser det ut som om Kyoto-målet endast kan uppnås genom att Tyskland och Förenade kungariket presterar bättre resultat än målen enligt bördefördelningsavtalet. Om dessa två länders utsläpp skulle minskas med den mängd som anges i åtagandena enligt EU:s bördefördelningsavtal, men inget därutöver, skulle minskningarna till följd av de nya åtgärderna endast uppgå till 184 miljoner ton - cirka två tredjedelar av den nödvändiga mängden. Man kan inte räkna med att vissa medlemsstaters oförmåga att klara sina mål skall kompenseras av extra insatser från andra för att uppnå Kyoto-målet.

Jämförelse mellan prognoser på medlemsstatsnivå och gemenskapsnivå

* Medlemsstaterna förväntar sig att utsläppen av växthusgaser skall minska med cirka 1 % genom nuvarande åtgärder mellan 1990 och 2010. De senaste prognoserna på gemenskapsnivå säger dock att utsläppen kommer att vara mer eller mindre oförändrade jämfört med 1990 års nivå (men med förändringar på + 4 % för koldioxid, - 25 % för metan, -12 %för dikväveoxid och + 62 % för fluorerade gaser).

* Enligt medlemsstaternas prognoser för en situation där nya åtgärder har vidtagits kan man uppnå en total årlig minskning på cirka 270 miljoner ton koldioxidekvivalenter år 2010. Koldioxidutsläppen skulle minska med 3 %, metanutsläppen med 30 % och dikväveoxidutsläppen med 17 %. Dessa scenarier med nya åtgärder har ännu inte varit föremål för några ingående policydiskussioner, men det är intressant att konstatera att resultaten har bekräftats av de preliminära resultaten från ett scenario för kostnadseffektiv minskning av utsläppen av växthusgaser på gemenskapsnivå.

Gemensamma och samordnade handlingsprogram och åtgärder

* När det gäller gemensamma och samordnade handlingsprogram och åtgärder har medlemsstaterna endast lämnat in kvantitativa bedömningar i begränsad utsträckning. På EU-nivå finns det uppskattningar av effekterna av vissa av dessa åtgärder. Den enda gemenskapsåtgärd som man vet kommer att ge ett betydande bidrag till att minska koldioxidutsläppen är de frivilliga avtalen med biltillverkarna, under förutsättning att de genomförs på rätt sätt och fullt ut (ökningen av koldioxidutsläpp begränsas till 4,1 % i stället för 6,7 %).

* Med tanke på att majoriteten av medlemsstaterna har svårigheter med att nå sitt mål enligt bördefördelningsavtalet, kommer gemensamma och samordnade handlingsprogram och åtgärder att vara ett viktigt komplement för att stärka de nationella klimatförändringsstrategierna. Det är dock nödvändigt att förbättra de kvantitativa bedömningarna av dessa åtgärder både inom medlemsstaterna och på gemenskapsnivå, och både vad gäller utsläppsminskning och kostnadseffektivitet.

3. Gemenskapens övervakningmekanism och rapportens syfte

3.1 Gemenskapens övervakningsmekanism

Övervakningsmekanismen för antropogena koldioxider och andra växthusgaser inrättades i juni 1993, till följd av miljöministerrådets antagande av rådets beslut 93/389/EEG. Detta beslut ändrades i april 1999 (rådets beslut 99/296/EG) för att uppdatera övervakningen i linje med kraven på inventering enligt Kyotoprotokollet.

Mekanismens syfte är att möjliggöra en exakt och regelbunden bedömning av hur stora framsteg gemenskapen gör mot att uppfylla sina åtaganden enligt klimatkonventionen och Kyotoprotokollet. Bedömningen görs av kommissionen i samråd med medlemsstaterna. Den bygger på nationella program, uppdateringar från medlemsstaterna enligt artikel 2.2 i rådets beslut 1999/296/EG och annan relevant information. De nationella programmen skall innefatta dels information om den faktiska utvecklingen och dels prognoser för den förväntade utvecklingen.

Före den 31 december varje år måste medlemsstaterna lämna in inventeringar för de två föregående åren [1] och eventuella uppdateringar av tidigare år (inklusive basåret 1990 [2]), samt de senaste utsläppsprognoserna för åren 2005, 2010, 2015 and 2020 [3]. Uppdateringar av de nationella programmen, t.ex. nya program, bör också rapporteras till kommissionen före den 31 december. Om det inte har gjorts några ändringar, skall även detta rapporteras till kommissionen.

[1] Medlemsstaterna rapporterar årligen sina inventeringar till kommissionen senast den 31 december år n enligt följande: - Antropogena koldioxidutsläpp och koldioxidupptag av sänkor för år n-1. - Utsläpp per källa och upptag av sänkor för andra växthusgaser: slutliga uppgifter för år n-2 och provisoriska uppgifter för år n-1.

[2] Basåret är 1990, utom för fluorkolväten (HFC), perfluorkarboner (PFC) och svavelhexafluorid (SF6) där man kan välja antingen 1990 eller 1995 som basår.

[3] Enligt beslut 99/296/EG skall prognoser för utsläpp och upptag göras för perioden 2008 till 2012, och i görligaste mån för 2005. Enligt övervakningsmekanismens riktlinjer för bedömning av framstegen mot Kyoto-målen och för rapportering av nationella program skall prognoser för utsläpp och upptag även göras för åren 2015 och 2020.

För att underlätta datainsamlingen, rapporteringen och bedömningen, och göra den mer enhetlig, har övervakningskommittén inrättat två arbetsgrupper i enlighet med rådets beslut 1999/296/EG. Arbetsgrupperna har tagit fram riktlinjer [4] för både insamling och bedömning av utsläppsinventarier och nationella program. Övervakningskommittén godkände dessa riktlinjer den 1 september 2000. Medlemsstaternas rapportering inför denna rapport innehåller redan mycket av det som anges i riktlinjerna, men ofta i begränsad omfattning.

[4] Riktlinjerna: Del 1 - Riktlinjer för medlemsstaternas och gemenskapens årliga inventeringar; Del 2 - Metoder för utvärdering av framstegen och innehållet i de nationella programmen, Bryssel den 1 september 2000.

3.2 Rapportens syfte

Denna rapport innehåller en redogörelse för resultaten av utvärderingen inom ramen för gemenskapens övervakningsmekanism, och en uppskattning av medlemsstaternas faktiska och förväntade framsteg mot att uppfylla gemenskapens åtaganden enligt klimatkonventionen och Kyotoprotokollet.

Enligt artikel 4 i klimatkonventionen (som antogs i Rio de Janeiro i juni 1992) åtog sig gemenskapen att anta program och åtgärder som skulle leda till att de antropogena utsläppen av koldioxid och andra växthusgaser, enskilt eller tillsammans, skulle återgå till 1990 års nivå senast år 2000.

Senare, vid den tredje konferensen (COP3) mellan parterna till klimatkonventionen, vilken ägde rum i Kyoto i december 1997, antogs Kyotoprotokollet till klimatkonventionen. I protokollet fastställs bindande utsläppsmål för vissa av parterna, däribland Europeiska gemenskapen. Gemenskapen åtog sig i denna överenskommelse att minska sina utsläpp av växthusgaser till 8 % under 1990 års nivå senast 2008-2012. Med hjälp av ett bördefördelningsavtal som antogs av ministerrådet i juni 1998 har man därefter gjort en differentierad fördelning av detta övergripande mål mellan de olika medlemsstaterna. Tabell 1 nedan visar målen för de olika medlemsstaterna.

Tabell 1. Medlemsstaternas åtaganden enligt artikel 4 i Kyotoprotokollet, antagna av ministerrådet (bördefördelningsavtalet, juni 1998)

Medlemsstat // Åtaganden (procentuell förändring av utsläppen av de sex växthusgaserna under perioden 2008-2012 jämfört med basåret 1990)

Belgien // -7.5

Danmark // -21

Finland // 0

Förenade kungariket // -12.5

Frankrike // 0

Grekland // +25

Irland // +13

Italien // -6.5

Luxemburg // -28

Nederländerna // -6

Portugal // +27

Spanien // +15

Sverige // +4

Tyskland // -21

Österrike // -13

För att utvärdera vilka framsteg som har gjorts mot att uppnå målen, måste de två huvudkomponenterna faktiska framsteg och förväntade framsteg analyseras.

* Utvärdering av faktiska framsteg

Utvärderingen av faktiska framsteg baseras på medlemsstaternas och gemenskapens utsläppsinventeringar. Den består av en jämförelse av inventeringarna från basåret med de senast tillgängliga inventeringarna för att fastställa faktiska utsläppstrender, och en jämförelse med utsläppsmål på nationell nivå och gemenskapsnivå.

* Utvärdering av förväntade framsteg

För att beräkna de förväntade framstegen måste man samla in och utvärdera uppgifter om redan antagna och nya program och åtgärder (planerade eller under diskussion) på både nationell nivå och gemenskapsnivå. Utvärderingen baseras på medlemsstaternas och gemenskapens utsläppsprognoser. Den innehåller också en bedömning av soliditeten och rimligheten hos dessa prognoser och de underliggande antagandena och parametrarna inom ramen för de nationella programmen.

Utvärderingen grundar sig främst på information från medlemsstaterna. Denna information består bl.a. av dokument som har utarbetats särskilt för övervakningsmekanismen, och andra dokument som t.ex. nationella klimatförändringsstrategier och nationella meddelanden inom ramen för klimatkonventionen. Vid utvärderingen av förväntade framsteg har man även tagit hänsyn till resultaten från gemenskapsomfattande prognoser för utsläpp av växthusgaser.

I rapportens nästa del följer en redogörelse för hur medlemsstaterna har fullgjort sin rapporteringsskyldighet. Detta görs genom att jämföra medlemsstaternas senast tillgängliga information med de krav som framgår av övervakningsmekanismen och förslaget till rapporteringsriktlinjer från övervakningsmekanismens två arbetsgrupper (kapitel 4). Därefter följer en summering av resultaten från utvärderingen av de faktiska framstegen, baserad på information från Europeiska miljöbyrån (kapitel 5), och utvärderingen av de förväntade framstegen, baserad på information enligt ovan som var tillgänglig i augusti 2000 (kapitel 6).

Bakgrundsinformation till rapporten i form av landspecifika data och gemensamma och samordnade handlingsprogram och åtgärder kommer att publiceras i separata bilagor (tillgängliga på kommissionens webb-sida: http://www. europa.eu.int/comm/environment/climat/docs.htm).

4. Hur medlemsstaterna har fullgjort sin rapporteringsskyldighet 4.1 Skyldighet att rapportera faktiska framsteg [5]

[5] Uppgifterna i denna del har tagits från "Annual European Community Greenhouse Gas Inventory 1990-1998, maj 2000", utarbetad av Europeiska miljöbyrån och dess europeiska temacentrum för luftförorening.

4.1.1 Inventering av utsläppen av växthusgaser

För att kunna utvärdera de faktiska framstegen krävs det att man har tillgång till nationella inventeringar som kan föras ihop till en komplett EU-inventering som omfattar samtliga femton medlemsstater. Den 1 april 2000 hade alla medlemsstaterna sänt i uppgifter för 1998. Kommissionen kunde därför sätta ihop en samlad inventering för koldioxid, metan och dikväveoxid för hela perioden 1990-1998. Uppgifterna lämnades i enlighet med den internationella klimatpanelens (IPCC) riktlinjer från 1996 och, av vissa av medlemsstaterna, i enlighet med de nyinförda gemensamma rapporteringsformulären, antagna vid den femte partskonferensen 1999.

4.1.2 Bristande information om koldioxid, metan och dikväveoxid

En metod för att komplettera saknade uppgifter användes för Luxemburg för perioden 1991-1993 för att erhålla kompletta inventeringar av koldioxid, metan och dikväveoxid för hela perioden 1991-1998. [6]

[6] Kompletteringen gjordes genom att man som första uppskattningar utgick från de utsläppsvärden som rapporterats för senaste föregående år. För koldioxidutsläpp från fossila bränslen användes dock medlemsstaternas senaste uppskattningar tillsammans med information om trenderna för senare år enligt Eurostats senaste beräkningar av koldioxid från fossila bränslen.

4.1.3 Bristande information om fluorerade gaser

De uppgifter om fluorerade växthusgaser (fluorkolväten, perfluorkarboner och svavelhexafluorid) som rapporterades av medlemsstaterna den 1 april 2000 har fortfarande betydande brister. Dels är uppgifterna om utsläpp ofullständiga och dels saknas information om kemisk specifikation. Det har inte varit möjligt att sammanställa några tillförlitliga trender för totala EU-utsläpp av fluorerade gaser, och dessa gaser ingår därför inte i kapitel 3. Några ungefärliga uppskattningar har dock gjorts. Dessa baserar sig på tillgängliga uppgifter från länderna och kompletteras med resultaten från kommissionens undersökningar.

4.1.4 Bristande information om förändrad markanvändning och skogsbruk

I uppgifterna om utsläpp av koldioxid, metan och dikväveoxid i denna rapport ingår inte utsläpp och upptag genom förändrad markanvändning och skogsbruk av två anledningar. För det första varierar beräkningsmetoderna i de olika medlemsstaterna, och för det andra har det ännu inte fattas beslut om metoderna för att avgöra vilka kolsänkor som skall accepteras enligt Kyotoprotokollet. Beslut om detta kommer eventuellt att fattas vid det sjätte mötet med parterna till klimatkonventionen i november 2000.

4.2 Skyldighet att rapportera förväntade framsteg

För att bedöma den framtida utvecklingen krävs det att man har information om alla handlingsprogram och åtgärder som är under planering, och även om utsläppsprognoser för de olika medlemsstaterna. Planerade handlingsprogram och åtgärder omfattar redan befintliga program och åtgärder som håller på att genomföras, och nya program och åtgärder som skall genomföras i framtiden. Prognoserna omfattar uppskattningar av de utsläppsminskande effekterna av befintliga åtgärder ("business as usual") och prognoser för effekterna av nya åtgärder. I tabell 2 ges en översikt över medlemsstaternas information om sina program och åtgärder. Tabellen visar vilken typ av uppgifter som har lämnats och hur fullständiga de är. I tabell 3 ges samma information för de inlämnade uppgifterna om utsläppsprognoser.

Tabell 2. Information från medlemsstaterna om program och åtgärder (typ och kvalitet)

>Plats för tabell>

+ ,++,+++ Antalet plustecken anger informationens kvalitet

- Minustecken innebär att det inte finns någon information att tillgå

Tabell 2 kan sammanfattas i följande punkter:

* Den huvudsakliga informationskällan från Irland, Italien och Spanien är det andra nationella meddelandet (1997/98)

* Danmark, Frankrike, Förenade kungariket, Luxemburg, Nederländerna och Österrike har lämnat in sina senaste nationella program för klimatförändringar, offentliggjorda 1999 eller 2000. Belgien, Finland, Grekland, Portugal, Sverige och Tyskland har utarbetat sammanfattningar av sina senaste åtgärder särskilt för EU:s övervakningsmekanism.

* De flesta länderna har lämnat detaljerade uppgifter om målen för sina program och åtgärder, och i vilken mån de har genomförts. Den information som lämnas i det andra nationella meddelandet är dock troligtvis inte längre aktuell.

* Kvantifiering (dvs. minskade växthusgaser angivna i miljoner ton ) av program och åtgärder (nuvarande och nya åtgärder) har endast gjorts i mycket begränsad utsträckning av de flesta av medlemsstaterna. Detta gäller också för uppgifter om åtgärdernas kostnader.

* Tio av medlemsstaterna har lämnat information om program och åtgärder för att minska samtliga gaser, fyra har lämnat information om koldioxid, metan och dikväveoxid, och en om endast koldioxid.

* En tredjedel av medlemsstaterna rapporterar fortfarande inte om fluorerade gaser.

* Uppdelningen av program och åtgärder för olika gaser (i den mån de har angivits) och sektorer har presenterats tydligt.

Tabell 3. Information från medlemsstaterna om deras prognoser (typ och kvalitet)

>Plats för tabell>

Tabell 3 kan sammanfattas i följande punkter:

* Källorna för information om prognoser varierar kraftigt. För fem av medlemsstaterna är källan fortfarande det andra nationella meddelandet (1997/98) vilket sannolikt är inaktuellt. För fyra medlemsstater kommer informationen från särskilda meddelanden till kommissionen. Dessa innehåller ofta mycket information, men ibland saknar de en klar linje. Fem länder lämnade nyligen offentliggjorda nationella klimatförändringsprogram. Dessa är de mest omfattande av de olika informationskällorna.

* Grunden för prognoserna varierar kraftigt. Vissa prognoser bygger på ett enda scenario, medan andra bygger på mer än ett, men i de flesta fallen vilar prognoserna på olika antaganden. Sex medlemsstater har lämnat in en prognos för situationen "utan åtgärder". Sju har gjort prognoser för "nya åtgärder".

* Det finns ingen övergripande och tydlig information om vilka metoder som har använts för prognoserna och vilka underliggande antaganden som de bygger på.

* Startåret för prognoserna är ofta oklart definierat.

* Några länder har delat upp sina prognoser på olika gaser och sektorer. Prognoserna från det andra nationella meddelandet är i regel aggregerade.

Det finns i allmänhet brister i prognoserna när det gäller att kvantifiera effekterna av enskilda program och åtgärder, vilket redan har nämnts i samband med tabell 2. Detta ställer särskilt till problem vid utvärderingen av de förväntade framstegen.

5. Utvärdering av faktiska framsteg [7]

[7] Detta avsnitt grundar sig på uppgifterna i "EC and Member States Greenhouse Gas Emission Trends 1990-1998", sjätte ämnesrapporten (juli 2000), som tagits fram av Europeiska miljöbyrån och temacentret för luftförorening. Om inget annat anges innehåller uppgifterna om växthusgasutsläpp varken industriella fluorerade gaser (fluorkolväten, perfluorkarboner och svavelhexafluorid) eller utsläpp och upptag från ändrad markanvändning och skogsbruk. Uppgifterna om utsläpp är uppskattningar och är därför behäftade med en viss osäkerhet. Osäkerheten är minst för koldioxid. Den absoluta osäkerheten för ett år är högre än osäkerheten i trender från ett år till ett annat eftersom variationer ofta tar ut varandra. Osäkerheten för trenden för perioden 1990-1998 beräknas till 2-5 %. De nationella uppskattningarna av koldioxidutsläpp från fossila bränslen har jämförts med uppskattningar som gjorts av Eurostat, och dessa har visat en god grad av överensstämmelse (inom 2 %).

5.1 Inledning

Syftet med detta avsnitt är att göra en utvärdering av Europeiska gemenskapens och medlemsstaterna framsteg mot att uppfylla sina åtaganden enligt klimatkonventionen och Kyotoprotokollet. Avsikten har varit att göra en enhetlig och jämförbar bedömning av varje medlemsstats bidrag till att uppnå målen för utsläpp av växthusgaser för EU som helhet. Analysen har inte som syfte att bedöma i vilken mån de olika medlemsstaterna har uppnått sina egna mål, utan att bedöma deras bidrag till utsläppen av växthusgaser i EU under 1998. Utvärderingen görs genom att jämföra uppgifter om utsläpp av växthusgaser för perioden 1990-1998 i EU och dess medlemsstater med två (hypotetiska) linjära riktbanor för målen. Den första illustrerar klimatkonventionens mål för 2000, och den andra Kyotoprotokollets mål för 2008-2012. Genom att beräkna avvikelserna från dessa banor under 1998 kan man få fram ett mått på de faktiska framstegen för EU och dess medlemsstater under 1998.

5.2 Framsteg i Europeiska unionen

5.2.1 Framsteg på EU-nivå

I EU som helhet uppgick utsläppen av växthusgaser till 4 046 miljoner ton koldioxidekvivalenter under 1998. Detta innebär en minskning med 104 miljoner ton koldioxidekvivalenter, eller 2.5 % sedan 1990 (se figur 1 och tabell 4). Ungefär 82 % av växthusgasutsläppen i EU15 utgörs av koldioxid. Metan och dikväveoxid utgör cirka 9 % vardera. Medan koldioxidutsläppen nära nog stabiliserades mellan 1990 och 1998 (+7 miljoner ton koldioxidekvivalenter eller +0,2 %), minskade utsläppen av metan och dikväveoxid med 16,5 % respektive 9,9 %. EU som helhet låg därför i linje med sina mål både för 2000 och 2008-2012.

Figur 1: Utsläpp av växthusgaser i EU15 jämfört med målen för 2000 och 2008-2012 (exklusive industriella fluorerade gaser och markanvändning och skogsbruk)

>Hänvisning till>

Anmärkning: De linjära riktbanorna för målen är inte avsedda att vara en approximering av historiska och framtida utsläppstrender. De ger därför inte ett mått på hur EU kommer att uppfylla sina mål under 2008-2012, utan syftar till att utvärdera de totala växthusgasutsläppen i EU under 1998.

5.2.2 Framsteg på medlemsstatsnivå

På medlemsstatsnivå ser situationen annorlunda ut. Tabell 4 visar att de totala utsläppen av växthusgaser ökade i alla utom tre medlemsstater (Förenade kungariket, Luxemburg och Tyskland) mellan 1990 och 1998. De kraftiga minskningarna i Förenade kungariket och Tyskland beror främst på effektivare energianvändning, den ekonomiska omstruktureringen av de nya tyska delstaterna och ändrade elutvinningsmönster i Förenade kungariket (övergång från kol till gas). Ökningen av koldioxidutsläpp i nio av medlemsstaterna är större än ökningen av de totala växthusgasutsläppen och nådde upp till över 20 % i tre länder (Irland, Portugal och Spanien). Lyckligtvis kompenserades denna ökning åtminstone delvis av en minskning av utsläppen av metan och dikväveoxid.

Tabell 4. Utsläpp av växthusgaser och koldioxid i EU i miljoner ton koldioxidekvivalenter (exklusive industriella fluorerade gaser och ändrad markanvändning och skogsbruk) [8]

[8] 6 Medlemsstaterna lämnade in sina nationella inventeringar enligt klimatkonventionen den 15 april 2000. Några små skillnader mellan dessa inventeringar och dem som lämnats in enligt beslut 99/296/EG har kunnat observeras. Detta beror på ändringar som några av medlemsstaterna har gjort efter den 1 april som är dagen för inlämnande enligt övervakningsmekanismen.

>Plats för tabell>

(1) Uppgifterna har inte justerats för temperaturvariationer eller elektricitetshandel.

(2) De rapporterade minskningarna beror delvis på användning av andra metoder för beräkning av transportutsläpp under 1996 och 1998

I tabell 5 återfinns ytterligare information om ökning eller minskning av utsläpp av växthusgaser från olika sektorer, t.ex. energiindustri (främst elproduktion), tillverkningsindustri, transport och små förbränningsanläggningar för alla medlemsstaterna och EU som helhet. I sju av medlemsstaterna (Frankrike, Grekland, Irland, Italien, Nederländerna, Portugal och Spanien) har utsläppen ökat i samtliga sektorer. Utsläppen från transportsektorn ökade i 14 medlemsstater och i sju av dem (Belgien, Grekland, Irland, Nederländerna, Portugal, Spanien och Österrike) var ökningen större än 20 % (1990 och 1998). Utsläppen från energisektorn ökade i tio medlemsstater och utsläppen från tillverkningssektorn i elva, men dessa utsläpp var i regel lägre än från transportsektorn. I elva medlemsstater ökade utsläppen från små förbränningsanläggningar (se även avsnitt 5.2.3 om koldioxidutsläpp).

Tabell 5. Förändring i växthusgasutsläppen 1990-1998 i EU15 och i medlemsstaterna i procent (exklusive fluorerade gaser och ändrad markanvändning och skogsbruk)

>Plats för tabell>

I tabell 6 visas resultaten av en jämförelse mellan utsläppen i medlemsstaterna och deras linjära riktbanor för 2000 och 2008-2012.

1998 var det endast Förenade kungariket, Luxemburg och Tyskland som låg betydligt under riktbanorna (tabell 6). De framtida minskningarna i Förenade kungariket och Tyskland kommer med all sannolikhet att vara betydligt mindre omfattande, och nedåttrenden kan därför inte förväntas fortsätta. Frankrike och Sverige låg nära sina linjära banor för Kyoto-målen. Alla övriga medlemsstater låg betydligt över sina banor för utsläppsbegränsning och -minskning. Irland, Nederländerna och Spanien låg mer än 10 indexpunkter över sina linjära riktbanor för Kyoto-målen under 1998.

Tabell 6. Framsteg för EU15 och de enskilda medlemsstaterna 1998

>Plats för tabell>

Anmärkning: Markeringarna anger i vilken mån utsläppen av koldioxid eller växthusgaser avvek från de olika linjära riktbanorna under 1998.

( mer än 2 indexpunkter under riktbanan (positivt bidrag till trenden för EU som helhet)

( mer än 2 indexpunkter över riktbanan (negativt bidrag till trenden för EU som helhet)

o inom intervallet ± 2 indexpunkter från riktbanan

5.2.3 Koldioxidutsläpp

Tabell 4 visar att koldioxdutsläppens storlek varierar kraftigt mellan de olika medlemsstaterna. Utsläppen minskade i endast tre medlemsstater, nämligen Luxemburg (-61,1 %), Tyskland (-12,6 %) och Förenade kungariket (-6,5 %). Dessa länder svarade tillsammans mot en minskning på 174 miljoner ton, medan utsläppen i alla övriga medlemsstater ökade under samma period med 181 miljoner ton. I absoluta tal minskade utsläppen kraftigast i Tyskland (128 miljoner ton) och i Förenade kungariket (38 miljoner ton). I relativa tal ökade utsläppen mest i Irland (+26,8 %), Portugal (+24,9 %) och Spanien (+20,8 %) (länder som får finansiering genom sammanhållningsfonden), medan de i absoluta tal ökade mest i Spanien och Italien (47 respektive 29 miljoner ton).

Konsumtion av energi från fossila bränslen är den största orsaken till koldioxidutsläpp. Konsumtionen styrs främst av de två faktorerna ekonomisk tillväxt och utomhustemperatur.

Koldioxidutsläppen minskade i början av 1990-talet på grund av låg ekonomisk tillväxt i alla medlemsstater, och tack vare stora minskningar i Tyskland och Förenade kungariket. Utsläppen var störst under 1991 och 1996 - de två kallaste åren under 1990-talet. På senare tid tycks de temperaturjusterade utsläppstrenderna för koldioxid stiga igen. Under 1998 var utsläppen tredje störst under 1990-talet, trots ett relativt milt klimat (figur 2).

Figur 2: Koldioxidutsläpp i EU15 och orsaker (real BNP-tillväxt, graddagar och energiförbrukning)

>Hänvisning till>

Anmärkning: Figuren visar trenderna för koldioxidutsläpp, real BNP, graddagar (låg utomhustemperatur innebär högre antal graddagar) och inhemsk bruttoenergiförbrukning som index, med 1990=100 (figurens vänstra sida) och koldioxidutsläppen i ton per capita (figurens högra sida). Real BNP för 1998-2000 är uppskattningar. Energiförbrukningsindex för 1998 har beräknats med hjälp av månadsdata.

BNP ökade med 17,4 % mellan 1990 och 1998, och den inhemska bruttoenergikonsumtionen ökade med 8,2 %. Koldioxidutsläppen ökade dock bara med 0,2 % vilket tyder på en minskning av kolintensiteten i både BNP och energikonsumtionen. De huvudsakliga orsakerna till den minskade kolintensiteten var 1) kraftigt förbättrad energieffektivitet efter den tyska återföreningen och den ekonomiska omstruktureringen i de nya delstaterna, 2) ändrad elgenerering i Förenade kungariket, och 3) en allmän övergång från kol till gas, förnybar energi och kärnkraft.

EU är dock fortfarande i hög grad beroende av fossila bränslen, även om deras andel av inhemsk bruttoenergikonsumtion minskade från 81 % 1990 till 79 % 1997 (olja: 42 %, gas: 21 %, fasta bränslen: 16 %). Återstoden utgörs till cirka 15 % av kärnkraft och 6 % av förnybar energi.

Energisektorn står för de största koldioxidutsläppen, med cirka 32 % av de totala utsläppen under 1998. De har dock minskat med 6,2 % sedan 1990. Transportsektorn kommer på andra plats med 24 % - en ökning med 15,3 % jämfört med 1990 års nivå. Utsläppen från små förbränningsanläggningar står för 20 % (en ökning med 3 % jämfört med 1990) och tillverkningsindustrin för 18 % (en minskning med 5,7 % jämfört med 1990). En allmän övergång från energi- och tillverkningssektorerna till transport och små förbränningsanläggningar kan konstateras. (Se även tabell 5 i avsnitt 5.2.2).

Figur 3 visar utvecklingen för koldioxidutsläpp per capita mellan 1990 och 1998

Figur 3 : Koldioxidutsläpp per capita i EU15, per medlemsstat och i genomsnitt i EU

>Hänvisning till>

Koldioxidutsläppen per capita för EU-15 har minskat något, från 9,1 ton 1990 till 8,9 ton 1998 (-2 %). Även detta beror främst på de stora minskningarna i Tyskland (-16 %) och Förenade kungariket (-10 %). Utsläppen har även minskat i Sverige med 2 % och i Luxemburg med så mycket som 65 %. I de övriga medlemsstaterna har utsläppen per capita ökat under perioden 1990-1998. De största utsläppen per capita under 1998 var i Finland (12,4 ton) och de minsta i Portugal (5,4 ton). De största procentuella ökningarna finner vi i Irland (+ 20 %), Portugal (+32 %) och Spanien (+19 %).

5.2.4 Metanutsläpp

Metanutsläppen minskade i en nära nog jämn takt. 1998 låg de 16,5 % under 1990 års nivå. Utsläppen från jordbruket minskade med 6 %, men deras andel av de totala metanutsläppen ökade till 49 % under 1998. Utsläppen från avfall minskade med 24 % och deras andel av de totala utsläppen minskade till 30 % under 1998. Flyktiga utsläpp från bränsle utgjorde 17 % av de totala utsläppen under 1998. De största orsakerna till att metanutsläppen har minskat är utsläppsåtgärder för avfallsdeponier (uppsamling för uppeldning eller kraftgenerering), mindre läckage från gasdistributionssystemen och reducerad kolgruvedrift.

Variationerna mellan medlemsstaterna när det gäller trender för metanutsläpp är stora. Finland minskade sina utsläpp med 42 % och Tyskland med 36 %. I Spanien ökade utsläppen med 26 %. I absoluta tal minskade utsläppen mest i Tyskland, Förenade kungariket, Frankrike och Nederländerna, medan de ökade mest i Spanien.

5.2.5 Dikväveoxidutsläpp

Utsläppen av dikväveoxid låg nästan 10 % under 1990 års nivå. Utsläppen från jordbruket minskade endast något (-2 %), men utsläppen från industriella processer minskade med 36 % mellan 1990 och 1998. Jordbrukets andel av de totala utsläppen ökade därför till 61 % under 1998, och industrins andel minskade till 20 %. En liten, men snabbt ökande, källa till utsläpp är transportsektorn. Inom denna sektor nära nog fördubblades utsläppen mellan 1990 och 1998 efter införandet av katalytisk avgasrening.

Utsläppen minskade kraftigt i Luxemburg (-31 %) och Tyskland (-27,5 %), men de ökade i Finland med 33,9 % mellan 1990 och 1998. I absoluta tal var utsläppsminskningarna störst i Tyskland, Förenade kungariket, Frankrike och Italien. Utsläppen ökade mest i Spanien och Finland. En stor del av de tyska minskningarna beror på att man 1998 införde nya metoder för utsläppsminskning vid två anläggningar för framställning av adipinsyra.

5.2.6 Fluorerade gaser

Som redan har nämnts i avsnitt 4.1.3 är osäkerheten stor när det gäller trenderna för fluorerade växthusgaser, eftersom det saknas uppgifter från medlemsstaterna. Med utgångspunkt från de ofullständiga uppgifter som medlemsstaterna har lämnat enligt övervakningsmekanismen, kan man göra en ungefärlig (ofullständig) uppskattning av utsläppen i EU som helhet, och komma fram till siffran 37 miljoner ton koldioxidekvivalenter under 1998. I andra sammanhang har kommissionen beräknat de totala utsläppen i EU15 till 70 miljoner ton koldioxidekvivalenter under 1995. Detta motsvarar 1,6 % av de totala utsläppen i EU15 av de tre gaser som behandlas i detta avsnitt (koldioxid, metan och dikväveoxid). Huvudresultaten i detta avsnitt skulle sannolikt inte påverkas i någon större utsträckning om man även tog hänsyn till utsläpp av fluorerade gaser.

6. Utvärdering av förväntade framsteg

6.1 Jämförelse av medlemsstaternas prognoser i samband med EU:s bördefördelning

I detta avsnitt jämförs medlemsstaternas prognoser för en situation med "nuvarande åtgärder" (business-as-usual) för år 2010 med deras åtaganden enligt EU:s bördefördelning. Med hjälp av en sådan jämförelse kan man se om det finns några avvikelser mellan de förväntade resultaten från nuvarande program och åtgärder, och medlemsstaternas och EU:s åtaganden enligt Kyotoprotokollet. Det bör dock observeras att scenarierna med "nuvarande åtgärder" är olika för olika medlemsstater, och inte alltid helt jämförbara eftersom man utgår ifrån olika brytpunkter när det gäller vilka åtgärder som skall ingå. I avsnitt 6.3 jämförs medlemsstaternas prognoser med resultaten från den senaste EU-omfattande analysen.

Tabell 7 visar nuvarande situation, med de enskilda medlemsstaternas åtaganden och de senaste prognoserna för situationen med "nuvarande åtgärder" för 2010. Tabellen visar också avvikelsen, dvs. skillnaden mellan prognoserna och åtagandet enligt bördefördelningen. Enligt medlemsstaternas prognoser kan man med nuvarande åtgärder uppnå en minskning med 1,4 % jämfört med 1990 års nivå för EU som helhet. Detta innebär en förväntad avvikelse på cirka 6,6 % (278 miljoner ton koldioxidekvivalenter år 2010 i absoluta tal) mellan Kyoto-målen och resultaten om man fortsätter med nuvarande program och åtgärder.

Vid en mer ingående analys ser man att nuvarande program och åtgärder bidrar i mycket varierande grad i de olika medlemsstaterna till att uppnå de nationella målen enligt bördefördelningen. Detta speglar det faktum att de olika länderna har kommit olika långt med att ta fram sina program och åtgärder (endast i Förenade kungariket förväntar man sig att uppnå resultat som går utöver kraven med hjälp av åtgärder som har tagits fram efter Kyoto). Det är därför svårt att jämföra de prognoser som framgår av tabellen. Dessutom är osäkerheterna stora, både vad gäller de underliggande antagandena, t.ex. BNP-tillväxt, och den omfattning i vilken programmen och åtgärderna verkligen kommer att leda till de förväntade minskningarna. Som helhet kan man, på grund av medlemsstaternas ojämna bidrag enligt bördefördelningen och osäkerheten i själva prognoserna, ställa sig tveksam till exaktheten hos den beräknade avvikelsen på 6,6 % mellan bördefördelningen och prognoserna för 2010.

Vissa av medlemsstaterna har tagit upp denna osäkerhet i sina nationella program eller sin information, men i de flesta fallen är uppgifterna inte tillräckliga för att man skall kunna göra någon kvantifiering.

Tabell 7. Jämförelse mellan de totala utsläppen enligt medlemsstaternas prognoser för en situation med "nuvarande åtgärder" och åtagandena enligt Kyotoprotokollet

>Plats för tabell>

Tabell 8 visar resultaten från prognoser för en situation med "nuvarande åtgärder", uppdelat på de olika växthusgaserna. Enligt detta scenario förväntas koldioxidutsläppen för EU som helhet öka med 97 miljoner ton eller 2,9 % mellan 1990 och 2010. Utsläppen av metan och dikväveoxid förväntas båda minska kraftigt (med 129 respektive 61 miljoner ton koldioxidekvivalenter, eller -30 % respektive -16 %). Informationen om fluorerade gaser är inte lika omfattande och det är därför svårt att dra några säkra slutsatser. För de länder som har lämnat uppgifter om dessa gaser förväntas dock en ökning med 37 miljoner ton koldioxidekvivalenter eller 73 % år 2010 jämfört med basåret [9].

[9] Prognoser för utsläpp av fluorerade gaser i hela gemenskapen berörs i avsnitt 6.3.

Tabell 8. Medlemsstaternas prognoser för situationen "med nuvarande åtgärder" uppdelat på de olika växthusgaserna

>Plats för tabell>

6.2 Sammanfattning av nya program och åtgärder i medlemsstaterna

I tidigare avsnitt har vi sett att det finns en avvikelse på 6,6 % mellan medlemsstaternas förväntade resultat av nuvarande program och åtgärder år 2010 och EU:s mål enligt Kyotoprotokollet. Syftet med medlemsstaternas nuvarande klimatförändringsprogram är att eliminera denna avvikelse genom att ta fram och genomföra nya program och åtgärder.

I tabell 9 jämförs de utsläppsminskningar som måste göras för att man skall uppnå Kyoto-målen med de minskningar som kan förväntas från nya program och åtgärder (i den mån dessa har kvantifierats). Tabellen visar att endast sju medlemsstater (Danmark, Frankrike, Förenade kungariket, Italien, Nederländerna, Tyskland och Österrike) har lämnat kvantifierade uppgifter om sina nya åtgärder. Åtta medlemsstater (Belgien, Finland, Grekland, Irland, Luxemburg, Portugal, Spanien och Sverige) har inte lämnat några sådana kvantifierade uppgifter.

Med hjälp av nya åtgärder förväntas utsläppen minska med cirka 266 miljoner ton koldioxidekvivalenter för alla medlemsstaterna sammanlagt. De länder som står för de största bidragen till denna minskning är Frankrike, Förenade kungariket, Italien, Nederländerna och Tyskland. Förenade kungariket och Tyskland förväntas gå utöver sina åtaganden enligt bördefördelningen med 66 respektive 17 miljoner ton, vilket skulle innebära att de står för en tredjedel av de utsläppsminskningar som följer av nya åtgärder. Utan extrainsatser från dessa två länder skulle de sammanlagda utsläppsminskningarna till följd av nya åtgärder endast vara 184 miljoner ton koldioxidekvivalenter, vilket innebär en avvikelse jämfört med Kyoto-åtagandet på 93 miljoner ton.

I de länder där man räknar med att kunna minska utsläppen av växthusgaser ytterligare, förväntas den största delen av minskningarna utgöras av koldioxid. De nya programmen och åtgärderna befinner sig i många av länderna i ett tidigt utvecklingsstadium och omfattas därför av en större osäkerhet än vad som har gällt i tidigare avsnitt.

Även här är alltså exaktheten i det framräknade resultatet (266 miljoner ton koldioxidekvivalenter) tveksam. Den stora osäkerheten i prognoserna både för scenariot "business-as-usual" och scenariot med "nya åtgärder" gör att det är lämpligt med en säkerhetsmarginal när man beräknar hur stora minskningar EU måste göra för att uppfylla sina åtaganden enligt Kyotoprotokollet. För att vara på den säkra sidan bör EU därför räkna med ytterligare minskningar med hänsyn till säkerhetsmarginalen.

Tabell 9. Jämförelse mellan avvikelsen (mellan medlemsstaternas prognoser "med nuvarande åtgärder" och deras åtaganden enligt Kyotoprotokollet) och de nya åtgärderna

>Plats för tabell>

- Ej kvant.: nya program och åtgärder har inte kvantifierats.

- Ingen information om nya program och åtgärder.

Tabell 10 visar fördelningen av dessa nya program och åtgärder för varje medlemsstat. Man kan konstatera att de flesta av länderna håller på att ta fram nya åtgärder för att minska utsläppen av växthusgaser, och att åtgärderna i allmänhet är fördelade över alla sektorer och utsläppskällor. Eftersom det ofta saknas kvantitativa uppgifter om åtgärdernas effekter, finns denna information inte heller för de olika sektorerna i de flesta av medlemsstaterna.

Tabell 10. Sammanfattning av nya program och åtgärder

>Plats för tabell>

6.3 Prognoser för hela gemenskapen

Vi har hittills i analysen använt scenarier och utsläppsprognoser som har tagits fram och sänts in av medlemsstaterna, för att bedöma deras och EU:s förväntade framsteg mot att uppfylla åtagandena enligt Kyotoprotokollet. Det finns dock ett antal potentiella brister i denna metod, bl.a. det faktum att medlemsstaternas modeller och metoder är mycket olika och ibland oklara. Detta kan leda till att resultaten i vissa fall inte kan summeras (t.ex. på grund av olika sektorsdefinitioner). Energisystem och -marknader har även EU-omfattande och internationella dimensioner som inte kan fångas i modeller för endast ett land.

I detta avsnitt studerar vi därför de förväntade framstegen mot Kyoto-målen med hjälp av de senaste prognoserna om utsläpp av växthusgaser i gemenskapen, tagna från den pågående undersökningen Economic Evaluation of Sectoral Emission Reduction Objectives for Climate Change. [10] Undersökningen har den fördelen att den baserar sig på enhetliga metoder för att beräkna de förväntade utsläppen i EU15, och den kan ta hänsyn EU-omfattande effekter på energisystemet.

[10] Denna undersökning görs för GD Miljös räkning av Ecofys, AEA Technology Environment och National Technological University i Aten. Den kommer att offentliggöras under den senare hälften av 2000.

Enligt undersökningens första resultat kan de sammanlagda utsläppen 2010 förväntas ligga på ungefär samma nivå som år 1990 om man bibehåller nuvarande åtgärder. Man räknar då med de åtgärder som var i kraft i slutet av 1997 och effekterna från avtalen med bilindustrin för att minska utsläppen av koldioxid från personbilar [11].

[11] Avtal har slutits med den europeiska, japanska och koreanska bilindustrin.

Denna prognos ligger inte helt i linje med resultaten från medlemsstaternas analyser. Enligt dem förväntas utsläppen 2010 ligga drygt 1 % lägre än 1990 års nivå. Om man jämför värdena för de enskilda växthusgaserna ser man att de preliminära resultaten från undersökningen för EU som helhet förutsäger att koldioxidutsläppen kommer att öka med 4,1 % [12], medan medlemsstaternas prognoser pekar mot en något mindre ökning på 2,9 %. När det gäller metan och dikväveoxid kommer utsläppen att minska kraftigt enligt både EU-undersökningen och medlemsstaternas prognoser, men medlemsstaterna förväntar sig en större minskning.

[12] Denna siffra tar hänsyn till effekten av miljöavtalet med bilindustrin. Prognosen för koldioxidutsläppen år 2010 utan ett sådant avtal är 6,7 % över 1990 års nivå.

I båda analyserna förväntas utsläppen av fluorerade gaser öka kraftigt mellan 1990 och 2010 (även om de är små i absoluta värden). Undersökningen för EU som helhet visar på en ökning med 62 % och enligt medlemsstaternas prognoser blir den 73 %, men som tidigare har nämnts i avsnitt 6.1 är uppgifterna från medlemsstaterna ofullständiga. Det bör nämnas att uppskattningen i undersökningen för EU som helhet också är något grov. Enligt medlemsstaternas prognoser för situationen med "nya åtgärder" kommer koldioxidutsläppen att minska med 3 % jämfört med 1990 års nivå under perioden 1990-2010, utsläppen av metan kommer att minska med 30 % och utsläppen av dikväveoxid med 17 %. I undersökningen för EU som helhet studeras det mest kostnadseffektiva sättet för att minska utsläppen i EU15 för att nå Kyoto-målet för år 2010 (en utsläppsnivå på 8 % under 1990 års nivå). Undersökningens preliminära resultat bekräftar medlemsstaternas prognosresultat. När de slutliga resultaten är tillgängliga kommer det dock att vara nödvändigt att göra en ytterligare analys av medlemsstaternas och gemenskapens prognoser.

6.4 Sammanfattning av program och åtgärder på EU-nivå

Gemenskapens första handlingsprogram för att minska koldioxidutsläppen och öka energieffektiviteten lades fram i oktober 1991 (SEC(91)1744 slutlig version). Det övergripande målet var att stabilisera koldioxidutsläppen i gemenskapen år 2000 vid 1990 års nivå. I juni 1992 föreslog kommissionen i ett meddelande (KOM(92)246 slutlig version) ett antal ömsesidigt kompletterande program och åtgärder. Handlingsprogrammet omfattade fyra huvudområden.

* Gemenskapsprogram för energiteknik och transeuropeiska nät

* Skattemässiga åtgärder

* Kompletterande nationella program

* Övervakningsmekanism för koldioxid och andra växthusgaser

Handlingsprogrammets huvudlinjer beskrevs i gemenskapens första meddelande till FN:s ramkonvention om klimatförändring (UNFCCC). Genomförandet av handlingsprogrammet till och med november 1997 beskrevs i gemenskapens andra meddelande till klimatkonventionen (SEC (98)1770). I detta avsnitt ges en sammanfattning av utvecklingen sedan dess och den framtida inriktningen på de underliggande strategierna och programmen.

I maj 1999 lade kommissionen fram ett meddelande till rådet och Europaparlamentet - Förberedelser inför genomförandet av Kyotoprotokollet (KOM(1999) 230 slutlig version). I meddelandet beskrevs vilka åtgärder som måste vidtas inom EU för att se till att Kyotoprotokollets bestämmelser följs. Som svar på meddelandet betonade rådet behovet av åtgärder på gemenskapsnivå, och angav särskilt gemensamma och samordnade handlingsprogram och åtgärder (CCPM) som ett lämpligt komplement till nationella strategier. Rådet anmodade kommissionen att lägga fram en lista med prioriterade åtgärder och strategier på europeisk nivå. Kommissionen presenterade en sådan lista i oktober 1999 tillsammans med förslag om att påskynda åtgärderna genom ett europeiskt klimatförändringsprogram. Programmet beskrivs i kommissionens meddelande "EU:s strategier och åtgärder för att minska utsläppen av växthusgaser på väg mot ett europeiskt klimatförändringsprogram" (KOM(2000) 88 slutlig version).

Kommissionens europeiska klimatförändringsprogram syftar till att samla alla intressenter för att samarbeta i det förberedande arbetet för att ta fram gemensamma och samordnade handlingsprogram och åtgärder för att minska växthusgaserna. Programmets främsta mål är "att man skall ringa in och utarbeta alla inslag i en europeisk klimatförändringsstrategi som är nödvändiga för genomförandet av Kyotoprotokollet". Det kommer att genomföras med hjälp av ett antal arbetsgrupper och undergrupper bestående av de olika intressenterna (dvs. företrädare för kommissionen, medlemsstaterna, industrin och icke-statliga organisationer). De olika gruppernas resultat kommer sedan att användas av kommissionen som en bas för att påskynda nuvarande aktiviteter och som underlag för generaldirektoratens arbete med att ta fram nya förslag till handlingsprogram.

Det finns redan ett antal åtgärder som stödjer en omfattande klimatförändringsstrategi. Vissa av åtgärderna, t.ex. avtalet med bilindustri om energieffektiviteten hos personbilar, har slutförts med framgång. Ett förslag till direktiv om främjande av förnybara energikällor i samband med den inre elmarknaden och en handlingsplan för ökad energieffektivitet i gemenskapen antogs nyligen av kommissionen. Andra initiativ är under utarbetning, t.ex. omarbetningen av den gemensamma transportpolitiken, grönboken om stadstransporter och omarbetningen av riktlinjerna om statligt stöd för miljöskydd. Det är inte alla av dessa åtgärder som i första hand syftar till att minska utsläppen av växthusgaser, men de kommer ändå resultera i sidoeffekter som har positiva effekter på klimatförändringarna. Tabell 11 visar uppskattningar av potentiella utsläppsminskningar till följd av de handlingsprogram och åtgärder för vilka det har gjorts en bedömning. Uppskattningar som gäller för andra handlingsprogram och åtgärder kommer att tas fram via det europeiska klimatförändringsprogrammet eller på annat sätt. Siffrorna är uppskattningar av åtgärdens effekter i alla medlemsstaterna.

Avtalen med ACEA, JAMA och KAMA har tagits med i basprognosen i avsnitt 6.3, och effekterna av detta avtal och några andra handlingsprogram och åtgärder på gemenskapsnivå, särskilt direktivet om avfallsdeponi, har även tagits med i vissa av medlemsstaternas prognoser.

Tabell 11. Uppskattningar av potentiella utsläppsminskningar till följd av handlingsprogram och åtgärder på gemenskapsnivå

>Plats för tabell>

7. Termer, förkortningar och enheter

Faktiska framsteg De faktiska framstegen baseras på utsläppsinventeringar för medlemsstaterna och gemenskapen. Genom att jämföra inventeringarna för basåret och de senaste inventeringarna fastställs den faktiska utsläppstrenden vilken sedan jämförs med utsläppsmålen för medlemsstaterna och gemenskapen.

Förväntade framsteg förväntade framstegen beräknas genom insamling och bedömning av antagna och framtida (planerade eller under diskussion) program och åtgärder både på nationell nivå och gemenskapsnivå. Uvärderingen grundar sig på utsläppsprognoser för medlemsstaterna och gemenskapen De.

Utsläpp Utsläpp till atmosfären i ett speciellt område under en viss tidsperiod av växthusgaser och/eller ämnen som kan ge upphov till sådana gaser.

EU:s bördefördelning I Kyotoprotokollet till klimatkonventionen (UNFCCC) fastställs olika bindande utsläppsmål för ett antal parter, däribland Europeiska gemenskapen (EG). EG har gått med på att minska sina växthusgasutsläpp med 8 % under 2008-2012 jämfört med 1990 års nivå. Därefter har man gjort en differentierad fördelning av detta övergripande mål på de olika medlemsstaterna enligt EU:s bördefördelning, som fastställdes av ministerrådet i juni 1998.

Växthusgaser Atmosfärens gasformiga beståndsdelar, både naturliga och antropogena, som absorberar och återkastar infraför strålning.

Industriella fluorerade gaser HFC, PFC och SF6.

Kyotoprotokollet se EU:s bördefördelning.

Övervakningsmekanismen Övervakingsmekanismen är ett instrument som möjliggör en exakt och regelbunden bedömning av hur stora framsteg gemenskapen gör mot att uppfylla sina åtaganden enligt klimatkonventionen och Kyotoprotokollet.

Sänka Med sänkor avses varje process, aktivitet eller mekanism som bidrar till att från atmosfären ta upp växthusgaser, aerosoler eller ämnen som kan ge upphov till växthusgaser.

Källa Med källor avses varje process eller aktivitet som bidrar till att i atmosfären släppa ut växthusgaser, aerosoler eller ämnen som kan ge upphov till växthusgaser.

BNP Bruttonationalprodukt

CCPMs Gemensamma och samordnade handlingsprogram och åtgärder på gemenskapsnivå (Common and Co-ordinated Policies and Measures at Community level)

CH4 Metan

CHP Kraftvärme (Combined Heat and Power)

CO2 Koldioxid

COP Partskonferensen

CRF Gemensamt rapporteringsformat (Common Reporting Format)

EEA Europeiska miljöbyrån (European Environment Agency)

GHG Växthusgas (Greenhouse gas)

HFC Fluorkolväten.

IPCC Intergovernmental Panel on Climate Change

LUCF Förändrad markanvändning och skogsbruk (Land Use Change and Forestry)

N2 O Dikväveoxid.

PFC Perfluorkarboner.

P&Ms Program och åtgärder (Policies and mesures).

SF6 Svavelhexafluorid.

UNFCCC Förenta nationernas ramkonvention om klimatförändringar (United Nations Framework Convention on Climate Change)

t 1 ton (metriskt) = 1 megagram (Mg) = 106 g

Mg 1 megagram = 106 g = 1 ton (t)

Mt 1 megaton = 1012 g = 1 teragram ( 1 miljon ton)