RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET om inrättandet av en europeisk fond för mindre användningsområden när det gäller växtskyddsmedel /* COM/2014/082 final */





RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET om inrättandet av en europeisk fond för mindre användningsområden när det gäller växtskyddsmedel Sammanfattning Genom förordning (EG) nr 1107/2009 regleras utsläppandet av växtskyddsmedel på marknaden. Den innehåller särskilda bestämmelser för ansökan och produktgodkännande när det gäller så kallade mindre användningsområden. Dessa användningsområden är inte ekonomiskt hållbara för växtskyddsindustrin, men däremot viktiga för odlarna. Enligt förordningen ska kommissionen lägga fram en rapport för Europaparlamentet och rådet om inrättandet av en europeisk fond för mindre användningsområden, i lämpliga fall åtföljd av ett förslag till rättsakt. Syftena med rapporten är att på grundval av rapporter från medlemsstater och intresseorganisationer lämna information om situationen när det gäller mindre användningsområden, presentera strategin från förordning (EG) nr 1107/2009 när det gäller mindre användningsområden, presentera handlingsalternativen från den förstudie som finansierats av kommissionen, upplysa Europaparlamentet och rådet om kommissionens slutsatser när det gäller ett eventuellt förslag till rättsakt för inrättande av en europeisk fond för mindre användningsområden. Mindre användningsområden är vanligtvis knutna till mindre grödor som sammantagna värderas till ungefär 70 miljarder euro per år, vilket är 22 % av värdet på EU:s växtproduktion. Det har beräknats att direkta effekter på jordbrukssektorn (dvs. växtodlingsförluster och ytterligare odlingskostnader för jordbrukarna) kostar mer än 1 miljard euro per år. De flesta medlemsstater anser dessutom att mindre användningsområden är så pass viktiga att strukturmedel och arbetskraft till ett värde av ungefär åtta miljoner euro redan i dag satsas på att ta itu med problemet. Kommissionen konstaterar att huvudorsakerna till problemet med mindre användningsområden är att det saknas ekonomiskt intresse av att ansöka om produktgodkännanden, tillgången på växtskyddsmedel för mindre användningsområden skiftar, eftersom de ekonomiska intressena och behoven varierar mellan medlemsstaterna, det för tredje part är svårt att få tillträde till och komplicerat att orientera sig i förfarandet för att utvidga användningsområdet, det råder brist på information om befintliga initiativ i andra medlemsstater. Fyra handlingsalternativ för kommissionen har övervägts: (1) Ingen finansiering från kommissionen. (2) Återinrättande av EU:s expertgrupp för mindre användningsområden. (3) Delfinansiering från kommissionen av ett samordningscentrum (tekniskt sekretariat) bestående av ett oberoende centralt sekretariat som samordnar arbetet mellan medlemsstaterna och intressenterna. (4) Delfinansiering från kommissionen av ett samordningscentrum (tekniskt sekretariat) och bestämda projekt. Medlemsstaternas och intressenternas synpunkter visade att det finns ett tydligt behov av samordnade åtgärder på EU-nivå (96 % av de svarande i den allmänna FCEC-studien var positiva till detta, medan 4 % var osäkra). Varken alternativ 1 eller 2 var intressanta. En majoritet av de politiskt ansvariga var positiva till alternativ 3, medan odlarna och växtskyddsindustrin utan tvekan föredrog alternativ 4. Med tanke på att det är väsentligt med samordning på EU-nivå för att lösa problemet med mindre användningsområden, att medlemsstaterna redan gör nationella insatser och att det har inletts en rad gräsrotsinitiativ bland intressenterna föreslår kommissionen att en samordningsgrupp inrättas. Kommissionen anser att en plattform för samordning är tillräcklig på kort och medellång sikt. För detta ändamål är kommissionen redo att bidra finansiellt enligt artikel 76.1 i förordning (EG) nr 1107/2009. När väl denna resurs har inrättats och tagits i drift ska kommissionen bedöma dess funktion samt de uppnådda resultaten och kan föreslå ytterligare lämpliga åtgärder. INNEHÅLLSFÖRTECKNING 1. Inledning 5 1.1. Bakgrund till rapporten och EU:s regelverk 5 1.2. Rapportens syfte 6 2. Växtskyddsmedel och mindre användningsområden 6 2.1. Problemet 6 2.2. De mindre användningsområdenas ekonomiska betydelse 8 2.3. Befintliga initiativ på EU-nivå och i medlemsstaterna 9 2.4. Mindre användningsområden i tredjeländer 10 3. Strategi för mindre användningsområden enligt förordning (EG) nr 1107/2009 10 3.1. Harmoniserad tillgång på växtskyddsmedel 10 3.2. Incitament för industrin 11 3.3. Utvidgningar av produktgodkännanden 12 3.4. Ökad klarhet 12 3.5. Europeisk fond för mindre användningsområden 12 4. Övervägda handlingsalternativ 12 5. Slutsatser 14 1. Inledning 1.1. Bakgrund till rapporten och EU:s regelverk Utsläppandet av växtskyddsmedel på marknaden i EU regleras genom Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1107/2009 av den 21 oktober 2009. Denna förordning, som den 14 juni 2011 upphävde rådets direktiv 91/414/EEG, innehåller ett övergripande förfarande för riskbedömning och produktgodkännande av verksamma ämnen och produkter som innehåller dessa ämnen. Verksamma ämnen som ska användas som växtskyddsmedel bedöms och godkänns på EU‑nivå, medan enskilda växtskyddsmedel som innehåller dessa ämnen bedöms och godkänns av medlemsstaterna enligt harmoniserade bestämmelser för specifika grödor och skadedjur. I förordning (EG) nr 1107/2009 betonas de så kallade mindre användningsområdena, som innebär att växtskyddsmedlen används på arealer som är för små för att industrin ska anse det vara lönsamt att investera i en ansökan om produktgodkännande. Mindre användningsområden avser i huvudsak mindre eller avsevärt mindre grödor (vilket innefattar de flesta grönsaker, frukter, plantskoleplantor och blommor). Deras beräknade totala värde är upp till 70 miljarder euro per år, vilket är 22 % av värdet på EU:s totala växtproduktion. I artikel 3.26 i förordning (EG) nr 1107/2009 definieras ett mindre användningsområde på följande sätt: ”mindre användningsområde: användning av ett växtskyddsmedel i en särskild medlemsstat på växter eller växtprodukter som - inte odlas i större omfattning i den medlemsstaten, eller - odlas i stor omfattning, för att fylla ett exceptionellt växtskyddsbehov.” Om industrin inte ansöker om ett specifikt användningsområde för en produkt kan varken utvärdering eller produktgodkännande ske, vilket i ett flertal fall leder till en brist på växtskyddsalternativ. Denna brist på godkända växtskyddsmedel påverkar i huvudsak mindre grödor, men den berör även större grödor när det gäller mindre vanliga typer av skadedjur eller sjukdomar. Problemet med mindre användningsområden påverkar även den ekologiska produktionen, eftersom inte heller växtskyddsmedel för ekologiskt jordbruk är undantagna från utvärdering och produktgodkännande. De flesta medlemsstater berörs av problem med mindre användningsområden. Under de diskussioner som föregick antagandet av förordning (EG) nr 1107/2009 efterlyste många av medlemsstaterna och några intressenter incitament i form av en europeisk fond som ska samordna åtgärder på europeisk nivå för att ta itu med problemet när det gäller mindre användningsområden. År 2011 finansierade Europeiska kommissionen en förstudie till denna rapport[1], vilken finns på kommissionens webbplats[2]. 1.2. Rapportens syfte Syftena med rapporten är att på grundval av rapporter från medlemsstater och intresseorganisationer lämna information om situationen när det gäller mindre användningsområden, presentera strategin från förordning (EG) nr 1107/2009 när det gäller mindre användningsområden, presentera handlingsalternativen från den förstudie som finansierats av kommissionen, upplysa Europaparlamentet och rådet om kommissionens slutsatser när det gäller ett eventuellt förslag till rättsakt för inrättande av en europeisk fond för mindre användningsområden. 2. Växtskyddsmedel och mindre användningsområden 2.1. Problemet Man var medveten om bristen på växtskyddsalternativ för mindre användningsområden redan före 1991, när EU:s första regelverk för växtskyddsmedel fastställdes i direktiv 91/414/EEG. Redan detta direktiv innehöll två huvudbestämmelser för att öka växtskyddsmedlens tillgänglighet för jordbrukarna och förbättra harmoniseringen i EU. Dessa bestämmelser avsåg möjligheterna att a) i en medlemsstat ömsesidigt erkänna godkännanden som utfärdats i en annan medlemsstat och b) utvidga befintliga godkännanden till mindre användningsområden genom dokumentation av mindre omfattning. Trots bestämmelserna i direktiv 91/414/EEG förbättrades inte situationen när det gäller mindre användningsområden. Detta berodde särskilt på följande faktorer: Den betydande minskningen av antalet verksamma ämnen som är godkända på EU‑nivå, bland annat på grund av översynsprogrammet av befintliga verksamma ämnen 1993–2009. Detta program ledde till att ungefär 70 % av de verksamma ämnen som fanns på marknaden före 1993 återkallades. Den mycket begränsade användningen av förenklingshjälpmedlen för mindre användningsområden i direktiv 91/414/EEG (dvs. ömsesidigt erkännande och utvidgning av mindre användningsområden). Bristen på intresse hos industrin av att lämna in dokumentation för produktgodkännanden inom mindre användningsområden[3]. Eftersom medlemsstaterna beviljar produktgodkännanden och det saknas en EU-omfattande översikt över mindre användningsområden är det svårt att beräkna det totala antalet användningsområden som saknar växtskyddslösningar. FCEC har identifierat fler än 1 400‑fall (gröda x skadedjur) utan godkänt växtskyddsmedel. Dessa är inte alla. Kommissionen har dessutom samlat in uppgifter om fyra grödor från fyra medlemsstater och analysen av dem pekar tydligt på en avsevärd minskning av antalet tillgängliga produktgodkännanden för verksamt skydd av mindre grödor under perioden 1990–2010, vilket framgår av diagram 1. För 30 av de 209 skadedjur och sjukdomar som identifierades på de fyra grödorna i undersökningen fanns inga tillgängliga växtskyddsmedel, och för 161 skadegörare fanns inga godkända växtskyddsmedel i minst en av de fyra undersökta medlemsstaterna. Dessa siffror illustrerar problemet med mindre användningsområden och behovet av en lösning. De bekräftar dock även att medlemsstaterna inte alltid till fullo har utnyttjat möjligheten i direktiv 91/414/EEG när det funnits lösningar i andra medlemsstater eller lösningar för andra grödor. Ett otillräckligt växtskydd mot skadegörare kan få återverkningar på olika nivåer. Det äventyrar den hållbara produktionen av livsmedelsgrödor av hög kvalitet och med stor biologisk mångfald och högt värde i EU. Bristen på växtskyddslösningar kan leda till negativa effekter på den mänskliga hälsan och miljön, på grund av den möjligen olagliga användningen av växtskyddsmedel. Bristen på växtskyddstillämpning kan dessutom vara en av flera faktorer som påverkar EU:s jordbruks konkurrenskraft. Trots att de tillgängliga ekonomiska uppgifterna är begränsade på intressenternas nivå ger FCEC-studien en antydan om den ekonomiska effekten av bristen på växtskyddslösningar för mindre användningsområden. Det har beräknats att direkta effekter (dvs. växtodlingsförluster och ytterligare odlingskostnader för jordbrukarna) kostar mer än 1 miljard euro. Indirekta socioekonomiska och miljömässiga effekter har beräknats kosta ungefär 100 miljoner euro. Till dessa effekter hör lokal arbetslöshet och minskad biologisk mångfald (exempelvis i områden som Sydeuropa, där viss traditionell produktion, exempelvis aromatiska växter, inte längre skulle vara möjlig). Dessa siffror avser en total areal på över nio miljoner hektar. 2.2. De mindre användningsområdenas ekonomiska betydelse Begreppet ”mindre användningsområde” kan ge intryck av att även områdenas ekonomiska betydelse är av mindre omfattning, men det är motsatsen som gäller. Mindre användningsområden avser i själva verket specialgrödor med högt värde, såsom frukt och grönsaker, prydnadsväxter, plantskoleplantor (plantor för plantering) och aromatiska växter. I denna rapport betraktas alla dessa grödor som mindre, även om vissa av dem är större i vissa medlemsstater. Dessa specialgrödor värderas till ungefär 70 miljarder euro per år, vilket är 22 % av det totala värdet på jordbrukssektorns produktion[4]. Enbart frukt- och grönsakssektorn har ett värde på ungefär 45 miljarder euro i EU-27[5], med en total produktion på 70 miljoner ton grönsaker och 40 miljoner ton frukt per år. Marknadsvärdet för prydnadsväxter beräknas vara 27 miljarder euro per år. Den ekonomiska fördelningen av mindre användningsområden i EU återges i diagram 2. De odlade arealer med frukt och grönsaker i EU-27 som zonuppdelningen i diagram 3 bygger på är ungefär 4,6 miljoner hektar respektive 1,8 miljoner hektar, vilket tillsammans utgör ungefär 17 % av EU:s totala produktionsvolym. 2.3. Befintliga initiativ på EU-nivå och i medlemsstaterna De flesta medlemsstater är oroade över problemet med mindre användningsområden och har arbetat på lösningar i flera år, både på nationell nivå och inom ramen för EU:s expertgrupper för mindre användningsområden. 2.3.1. Nationella medel Nationella medel finns ofta till hands som stöd för utvidgning till mindre användningsområden och som finansiering till prövningar av effekt och resthalter för mindre användningsområden. Medlemsstaternas årliga budget för detta varierar mellan 40 000 euro och 1 000 000 euro och bygger på offentlig, privat eller blandad finansiering, exklusive dolda bidrag i personal och tjänster. Medlemsstaternas totala årliga budget uppgår uppskattningsvis till ungefär åtta miljoner euro till forskningsprojekt. Dessa medel anslås till specifika nationella projekt utan samordning av åtgärderna i EU. I FCEC-studien uppgav 15 medlemsstater att mindre användningsområden betraktas som så viktiga att strukturmedel och arbetskraft satsas på att ta itu med problemet. Ingen anser dock att de tillgängliga resurserna är tillräckliga för att problemet ska kunna lösas på nationell nivå. Tio medlemsstater saknar dessutom tillgängliga resurser. 2.3.2. EU:s expertgrupper EU:s expertgrupp för mindre användningsområden, som kommissionen organiserade 2002−2009, bestod av följande: 1) En styrkommitté med politiska företrädare för valda medlemsstater, två samordnare och kommissionen. Styrkommittén hade hand om den allmänna strategin och ledningen av arbetet i de tekniska grupperna. 2) Två tekniska grupper för Syd- och Nordeuropa, som leddes av var sin samordnare (en från Frankrike och en från Nederländerna). I grupperna ingick företrädare för samtliga medlemsstater. Även intressenter (företrädare för producenter, jordbrukare, icke‑statliga organisationer och bekämpningsmedelsindustrin) bjöds in till de tekniska grupperna. Gruppernas uppgift var att hitta tekniska lösningar för mindre användningsområden genom att identifiera problem, utbyta information, fastställa gemensamma prioriteringar och organisera arbetsfördelningen. Denna verksamhet ledde till projekt för utbyte av uppgifter, frivilligt ömsesidigt erkännande och sammanställning av uppgifter. Genom initiativet med expertgrupperna utvecklade medlemsstaterna ett bilateralt och multilateralt samarbete. Expertgrupperna ansågs visserligen vara en bra plattform för utbyte av idéer och för arbetsfördelning, men lyckades inte genomföra lösningar för mindre användningsområden i tillräcklig grad. Av detta skäl och på grund av kommissionens mycket begränsade roll vid nationella produktgodkännanden beslutade kommissionen att avveckla initiativet 2009. Därefter fortsatte vissa medlemsstater att utveckla nationella eller regionala initiativ, exempelvis tekniska arbetsgrupper med samordnande funktion bland nationella myndigheter och intressenter som odlare, industrin, forskningsinstitut och utvidgningstjänster. 2.4. Mindre användningsområden i tredjeländer Mindre användningsområden är i dag internationellt erkända som ett prioriterat område i behov av lösningar. OECD:s program för bekämpningsmedel inrättade en expertgrupp för mindre användningsområden 2007. Gruppens medlemmar[6] försöker utveckla ett internationellt samarbete och tekniska riktlinjer för att underlätta registreringen av bekämpningsmedel för mindre användningsområden. Vissa länder har startat nationella initiativ för mindre användningsområden, i första hand Förenta staterna, Australien och Kanada. I Förenta staterna inrättades det så kallade IR 4-programmet (Interregional Research Project No.4) 1963 av USDA:s Cooperative State Research, Education and Extension Service i samverkan med miljöskyddsnämnden för att underlätta insamlingen av uppgifter om resthalter och effekt[7] som underlag för registrering eller omregistrering av bekämpningsmedel för mindre användningsområden och fastställande av toleransvärden för resthalter av kemikalier i eller på jordbrukets råvaror. IR 4-programmet är ett samarbete mellan staten och industrin och har en federal budget på ungefär åtta miljoner euro per år. Därtill kommer finansiering och bidrag från intressenter, vilket uppskattningsvis fördubblar budgeten. IR 4 lyckades få till stånd över 550 produktgodkännanden mellan 2008 och mitten av 2011. 3. Strategi för mindre användningsområden enligt förordning (EG) nr 1107/2009 Förordning (EG) nr 1107/2009 om utsläppande av växtskyddsmedel på marknaden innehåller flera bestämmelser som ska se till att diversifieringen inom jordbruk och trädgårdsodling inte äventyras till följd av bristande tillgång på växtskyddsmedel. Dessa bestämmelser bildar sammantaget en helhetsstrategi, som gradvis bör minska problemet med mindre användningsområden om den tillämpas korrekt och fullständigt. 3.1. Harmoniserad tillgång på växtskyddsmedel För att förenkla förfarandena, harmonisera tillgången på växtskyddsmedel och minska medlemsstaternas arbete med att utvärdera växtskyddsmedel, och därmed påskynda produktgodkännandet, infördes genom förordning (EG) nr 1107/2009 ett system med zonbaserad utvärdering av växtskyddsmedel. EU delades in i tre zoner (nordlig, central och sydlig zon) där medlemsstaterna ömsesidigt måste erkänna utvärderingen och godkännandet av ett växtskyddsmedel från en annan medlemsstat i zonen. För vissa användningsområden, bland annat mycket viktiga mindre användningsområden i växthus, för behandling av utsäde eller för behandling efter skörd, kan produktgodkännandet från en medlemsstat användas i vilken annan medlemsstat som helst, oavsett zon. Under förutsättning att jordbruksmetoderna är jämförbara är det ömsesidiga erkännandet av produktgodkännanden obligatoriskt inom korta tidsfrister. Syftet är att säkerställa snabbare marknadstillträde och en mer harmoniserad tillgång på växtskyddsmedel, särskilt för mindre användningsområden. Detta system, som även är känt som ett ”zonsystem” (artikel 40) bidrar starkt till harmoniseringen, eftersom medlemsstaterna endast utför en enda bedömning i en zon (eller i hela EU för användning i växthus, för behandling av utsäde eller för behandling efter skörd). Det enda undantag man räknar med när det gäller ömsesidigt erkännande är att en medlemsstat kan vägra godkänna ett växtskyddsmedel om den på grund av sin specifika miljö- eller jordbrukssituation har starka skäl att tro att produkten i fråga utgör en oacceptabel risk för den mänskliga hälsan, djurs hälsa eller miljön. Redan nu pågår samordning inom zonerna och på EU-nivå. Nya samordningsåtgärder planeras för att se till att de nya bestämmelserna genomförs till fullo. Man räknar med att ett fullständigt och korrekt genomförande av zonsystemet ska få en stark och positiv inverkan på mindre användningsområden. Inom ramen för denna verksamhet är det mycket viktigt med informationsutbyte om produktgodkännanden av växtskyddsmedel som håller på att utvärderas eller som redan har utfärdats. Av detta skäl håller kommissionen på att upprätta en EU-databas för att förbättra informationsutbytet mellan kommissionen, medlemsstaterna och tredje parter för att hjälpa kommissionen, medlemsstaterna och de sökande inom industrin att fullgöra sina rättsliga förpliktelser, och för att informera allmänheten. 3.2. Incitament för industrin Förordning (EG) nr 1107/2009 innehåller även två huvudbestämmelser som fungerar som incitament för att industrin ska ta fram lösningar för mindre användningsområden. Förenklat förfarande för fastställande av gränsvärden för bekämpningsmedelsrester. Inom ramen för godkännandeförfarandet uppmuntras industrin att ansöka om alla avsedda gränsvärden för bekämpningsmedelsrester, inte endast för större utan även för mindre användningsområden (artikel 11.2 och 12.6 i förordning (EG) nr 1107/2009). Ansökningar avseende gränsvärden kommer att utvärderas parallellt med godkännandet av det verksamma ämnet för att spara tid och resurser på alla nivåer. Syftet är att så många gränsvärden som möjligt ska kunna fastställas när det verksamma ämnet godkänns, för att underlätta och påskynda godkännandeförfarandet för relevanta användningsområden på medlemsstatsnivå. Förlängt uppgiftsskydd Uppgiftsskyddet (artikel 59) förlängs med tre månader för varje utvidgning av produktgodkännandet till mindre användningsområden, upp till högst tre extra år, med undantag för när utvidgningen av produktgodkännandet inte innebär att nya uppgifter om resthalter lämnas in. Denna bestämmelse borde få positiva effekter på antalet ansökningar om mindre användningsområden. 3.3. Utvidgningar av produktgodkännanden Artikel 51 innehåller förenklade bestämmelser för tredje parter, innehavare av produktgodkännanden, officiella eller vetenskapliga organ, jordbruksorganisationer eller användare som vill begära att ett befintligt produktgodkännande utvidgas till mindre användningsområden som ännu inte omfattas av det produktgodkännandet. Liknande bestämmelser fanns redan i direktiv 91/414/EEG. Dessutom innebär denna artikel att medlemsstaterna kan vidta åtgärder som underlättar eller uppmuntrar inlämnandet av sådana ansökningar. I förordningen anges inte närmare hur åtgärderna ska vara utformade, vilket ger medlemsstaterna en hög grad av frihet och många initiativmöjligheter. I förordning (EG) nr 1107/2009 behölls de förenklade bestämmelserna från direktiv 91/414/EEG, och medlemsstaternas möjligheter att använda bestämmelserna om utvidgning på det bästa och mest ändamålsenliga sättet ökade. Denna ökade flexibilitet innebär att medlemsstaterna nu kan vidta åtgärder som underlättar eller uppmuntrar inlämnandet av ansökningar om att befintliga produktgodkännanden ska utvidgas till att gälla mindre användningsområden. Dessa åtgärder kan exempelvis bestå av en ordning med minskade avgifter, påskyndade förfaranden för utvärdering av ansökningar, program som ökar medvetenheten bland intressenter, negativa incitament mot användningen av andra åtgärder och i synnerhet nödåtgärderna i artikel 53 i förordning (EG) nr 1107/2009. 3.4. Ökad klarhet Ett av de största hindren för att kunna beräkna omfattningen av problemet med mindre användningsområden är avsaknaden av en överenskommen förteckning över mindre användningsområden som kan användas vid sökandet efter gemensamma lösningar. I denna bemärkelse ökar förordning (EG) nr 1107/2009 öppenheten genom att medlemsstaterna måste sammanställa en förteckning över mindre användningsområden på nationell nivå. 3.5. Europeisk fond för mindre användningsområden Kommissionen ska i enlighet med artikel 51.9 i förordning (EG) nr 1107/2009 undersöka behovet och möjligheterna när det gäller att inrätta en fond (se nästa avsnitt 4). 4. Övervägda handlingsalternativ I sin studie ringade FCEC in fyra alternativ med utgångspunkt i bidragen från medlemsstater och intressenter. Alternativen sträcker sig från ingen finansiering från kommissionen till betydande finansiering genom en strukturerad och erkänd europeisk fond. (1) Ingen finansiering från kommissionen I detta alternativ medverkar inte kommissionen direkt i verksamhet som rör mindre användningsområden. Bestämmelserna i förordning (EG) nr 1107/2009 enligt beskrivningen i avsnitt 3 i denna rapport förväntas ge positiva effekter och bör genomföras till fullo innan ytterligare åtgärder kan övervägas. (2) EU:s expertgrupp för mindre användningsområden I detta alternativ återinrättas EU:s tidigare expertgrupper enligt beskrivningen i avsnitt 2.3.2 i denna rapport. Två gånger om året upplåter kommissionen en sammanträdeslokal samt ersätter resekostnaderna för en delegat per medlemsstat och dagtraktamentet för samordnarna. De direkta kostnaderna för kommissionen beräknas ligga kring 44 000 euro per år, vilket inte omfattar de resurser som krävs inom kommissionen för att delta i och följa upp mötena. (Verksamhet: utbyte av information och erfarenhet från nationell nivå och inrättande av bilaterala projekt mellan medlemsstaterna.) (3) Kommissionen delfinansierar ett samordningscentrum (tekniskt sekretariat) Detta alternativ är detsamma som alternativ 2, men omfattar även två motsvarande grupper som fungerar på heltid i ett tekniskt sekretariat utanför kommissionen. Kommissionen delfinansierar systemet. Sekretariatet har en rättslig identitet och är underställt en styrkommitté som består av företrädare för medlemsstaterna, samfinansierande intressenter och kommissionen. Den budget som krävs för att genomföra alternativ 3 har beräknats ligga på ungefär 0,5–0,7 miljoner euro per år, vilket kommissionen och medlemsstaterna finansierar tillsammans. Samfinansieringen från kommissionen på grundval av artikel 76.1 i förordning (EG) nr 1107/2009 kan genomföras i form av ett anslag enligt avdelning VI i budgetförordningen (förordning (EU, Euratom) nr 966/2012). (Verksamhet: utöver verksamheten i alternativ 2 omfattar detta alternativ samordning av arbetet som rör mindre användningsområden mellan medlemsstaterna och intressenterna, upprättande och underhåll av en databas för mindre användningsområden och stimulering av harmonisering (t.ex. definitioner av odlingsgrupp och skadedjursgrupp, utarbetande av riktlinjer).) (4) Kommissionen delfinansierar ett samordningscentrum (tekniskt sekretariat) och specifika projekt Alternativ 4 är detsamma som alternativ 3 och möjliggör dessutom begränsat finansiellt EU-stöd till projekt för sammanställning av uppgifter om effekt och säkerhet, utvärdering av dokumentation och produktgodkännande för enskilda mindre användningsområden. Beroende på antalet finansierade projekt skulle det krävas en budget på uppskattningsvis 1,2–6 miljoner euro per år. I detta alternativ delas kostnaderna mellan de tre intressentgrupperna (industrin, odlarna och kommissionen/medlemsstaterna). (Verksamhet: utöver verksamheten i alternativ 3 omfattar detta alternativ sammanställning av uppgifter om mindre användningsområden för inlämnande av dokumentation på zonnivå, med förväntad relevans för hela EU.) 5. Slutsatser Medlemsstaternas och intressenternas synpunkter visade att det finns ett tydligt behov av samordnade åtgärder på EU-nivå (96 % av de svarande i den allmänna FCEC-studien var positiva till detta, medan 4 % var osäkra). Varken alternativ 1 eller 2 var intressanta. En majoritet av de politiskt ansvariga var positiva till alternativ 3, medan odlarna och växtskyddsindustrin utan tvekan föredrog alternativ 4, eftersom de föredrog inrättandet av en fond som ska komplettera det redan betydande finansiella stöd som ges i EU på nationell nivå (uppskattningsvis åtta miljoner euro). Enligt kommissionen ligger dessutom alternativ 4 utanför tillämpningsområdet för artikel 76.1 i förordning (EG) nr 1107/2009 och skulle kräva en ändring av den nuvarande rättsliga grunden, vilket inte är möjligt på kort och medellång sikt. Medlemsstaterna ansåg att den största prioriteringen är samordning och informationsutbyte inom ramen för en gemensam plattform av EU-experter på mindre användningsområden. Intressenterna föredrog ytterligare finansiering till sammanställning av uppgifter, utöver de nuvarande finansieringskällorna. Kommissionen medger att ett sådant samordningscentrum skulle leda till att synergieffekter främjas och dubbelarbete undviks, men även till att nationella medel investeras på ett effektivt sätt. Kommissionen är redo att hjälpa till och på kort och medellång sikt bidra ekonomiskt till att denna oberoende samordningsmöjlighet skapas (alternativ 3 av de övervägda alternativen) på grundval av artikel 76.1 i förordning (EG) nr 1107/2009. En inledande analys visar att medel på 350 000 euro per år skulle räcka för de nödvändiga åtgärderna i alternativ 3. Därför anser kommissionen att ett särskilt lagstiftningsförslag till Europaparlamentet och till rådet om en fond för mindre användningsområden inte krävs i detta skede. Kommissionen ska dock övervaka framstegen under de kommande åren och kan föreslå lämpliga åtgärder beroende på hittillsvarande erfarenheter från den beskrivna samordningen. Kommissionen är övertygad om att inrättandet av ett samordningscentrum i kombination med ett fullständigt och korrekt genomförande av de nya bestämmelserna i förordning (EG) nr 1107/2009 (se avsnitt 3 i denna rapport), kommer att bidra stort till att problemet med mindre användningsområden minskar. Utöver det föreslagna samordningscentrumet för mindre användningsområden ska kommissionen, enligt den senaste ansökningsomgången i sjunde ramprogrammet för forskning[8], stödja en ERA‑NET-åtgärd för integrerat växtskydd med särskilt avseende på mindre användningsområden (IPM ERA-NET). ERA-NET är instrument för samordning av forskning som gör att medlemsstaterna kan samordna sin nationella forskningsverksamhet och i sista hand finansiera gemensamma projekt. De ger medlemsstater och associerade stater viktiga möjligheter att utbyta information, slå samman resurser och enas om gemensamma forskningsmetoder på specifika områden. IPM ERA-NET ska starta under de första månaderna 2014 med syftet att skapa synergieffekter och se till att europeiska jordbrukare i högre grad genomför det integrerade växtskyddet för mindre grödor. Samordningen mellan denna ERA-NET-åtgärd och det föreslagna samordningscentrumet kommer att vara absolut nödvändig och i slutändan fördelaktig när framtida problem med mindre grödor ska lösas. Kommissionen uppmanar även relevanta intressenter att engagera sig till fullo för att framgångsrikt genomföra förordning (EG) nr 1107/2009 och hitta genomförbara lösningar på EU-nivå för problem med skadedjur som berör mindre grödor. Särskild uppmärksamhet bör ägnas åt genomförandet av metoder för integrerat växtskydd och åt verksamma ämnen, biologiska bekämpningsmedel och allmänkemikalier med låg risk, i linje med principerna i direktiv 2009/128/EG om upprättande av en ram för gemenskapens åtgärder för att uppnå en hållbar användning av bekämpningsmedel. [1] Studien genomfördes av Food Chain Evaluation Consortium (nedan kallat FCEC). [2] På internet: http://ec.europa.eu/food/plant/protection/evaluation/study_establishment_eu_fund.pdf. [3] Sammanställningen och utvärderingen av uppgifter för ett mindre användningsområde kan kosta mer än 200 000 euro. [4] De presenterade värdena är uppskattningar härledda från uppgifter från Eurostat som inte skiljer mellan mindre och större grödor. Vissa frukter eller köksväxter, som äpplen, är större i de flesta medlemsstater och vissa jordbruksgrödor, som ris, betraktas som mindre i de flesta risodlande medlemsstater. [5] Undersökningen gjordes före Kroatiens anslutning. [6] Australien (ordförandeland), Belgien, Frankrike, Förenta staterna, Grekland, Irland, Italien, Japan, Kanada, Nederländerna, Nya Zeeland, Slovakien, Slovenien, Storbritannien, Tjeckien, Tyskland, Ungern, Österrike, Europeiska kommissionen, FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation (FAO), växtskyddsorganisationen för Europa och Medelhavsområdet (EPPO), International Biocontrol Manufacturers Association (IBMA), Förenta staternas IR-4-projekt och industrin. [7] I hela Förenta staterna finns 25 fältforskningscentrum inom ramen för IR-4. De medverkar varje år i 100 studier, som bygger på ungefär 650 fältförsök. [8] Sjunde ramprogrammets arbetsprogram för samarbete: Livsmedel, jordbruk och fiske, samt bioteknik, ämne KBBE.2013.1.4-02: Integrerat växtskydd (IPM) – ERA-NET, Ansökningsomgång: FP7-ERANET-2013-RTD).