MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN SAMT REGIONKOMMITTÉN Översyn av planen för finansiell reglering /* COM/2014/0279 final */





1. Inledning 2008 blev starten på en finanskris som skulle komma att utgöra en mycket tung börda på EU:s ekonomi och dess medborgare. Direkt efter krisen tog EU initiativet till en kraftfull internationell respons, inte minst på lagstiftningsplanet. Tillsammans med sina partnerländer inom G-20 åtog sig EU att göra en genomgripande översyn av regelverket för och tillsynen av finanssektorn. Utöver sin kontroll över de statliga stöd som betalades ut under krisen agerade kommissionen också snabbt genom lagstiftning som bland annat stärkte insättarskyddet och skärpte redovisningsreglerna. På grundval av rekommendationer som utfärdades 2009[1] och 2010[2] av en högnivågrupp av experter som tillsatts av kommissionen (de Larosièregruppen) och bidrog till att välja ut och föreslå de åtgärder som skulle behövas för att stabilisera finanssektorn och ingjuta medlemsstaterna mer ansvarstagande kultur i den inför framtiden, samtidigt som den inre marknaden för finansiella tjänster hålls intakt. Under 2009 och 2010 tog kommissionens initiativ för att förbättra både lagstiftning om och tillsyn av EU:s finansmarknader och finansinstitut, och lade fram ett paket med lagförslag med syftet att skapa ett europeiskt system för finansiell tillsyn[3]. Med tanke på de omfattande ekonomiska kopplingarna mellan de länder som delar den gemensamma valutan blev det också tydligt att det fanns specifika risker som hotade den finansiella stabiliteten i euroområdet och EU som helhet. Detta visade på behovet av en djupare integration, som kunde skapa en mer solid grund för banksektorn och bidra till att återställa förtroendet för euron. Den föreslagna lösningen var att skapa en bankunion, som skulle ha ett samlat ansvar för översyn och rekonstruktion av banker, och som i princip skulle vara öppen för alla medlemsstater och andra deltagare.[4] Under de senaste fem åren har mer än 40 förslag lagts fram av kommissionen (varav många redan har antagits och trätt i kraft) för att återställa förtroendet på marknaden, den finansiella stabiliteten och det europeiska finansiella systemets integritet och effektivitet. De första positiva effekterna av reformerna inom finanssystemet kan redan identifieras, och man ser också att dessa effekter tilltar i betydelse. Det kommer att behövas löpande övervakning och uppföljning för att bedöma hur reformerna genomförs i fortsättningen och vilken som blir deras samlade effekt. I detta meddelande bedöms det vilka framsteg som har gjorts i fråga om reform av finanssystemet, och såvitt det är möjligt i det här skedet, vilken total inverkan EU:s lagstiftning inom finansområdet har haft. Meddelandet kompletteras med mer detaljerade uppgifter, som återfinns i kommissionens arbetsdokument Economic Review of the Financial Regulation Agenda[5]. 2. Krisens kostnader och behovet av en reform av lagstiftningen Finansinstitut och finansmarknader spelar en central roll i alla utvecklade ekonomier. De erbjuder lån till hushåll och företag, och gör det möjligt för privatpersoner att spara och investera för framtiden, samtidigt som de kanaliserar detta sparande på ett sätt som är gynnsamt för ekonomin. Finansmarknaderna hjälper också företag och hushåll att bättre hantera och försäkra sig mot risker, och utgör en viktig länk i betalningssystemet. Dessa nyckelfunktioner innebär att ett väl fungerande finanssystem bidrar till ekonomiskt välstånd, stabilitet och tillväxt. Motsatt kan givetvis funktionsbrister i finanssystemet få betydande negativa konsekvenser för ekonomin i stort, vilket har illustrerats tydligt av den senaste krisen. Under de år som föregick krisen hade finanssystemet svällt avsevärt, och hade blivit alltmer sammankopplat genom långa, komplicerade och globala förmedlingskedjor för fordringar, och på så sätt ökat systemriskerna. Skuldsättningen ökade kraftigt, och bankerna började förlita sig mer på kortfristig finansiering och alltmer riskfylld löptidstransformering. Den snabba expansionen inom finanssektorn underlättades också av tillkomsten av nya, mycket komplexa finansiella produkter som gjort det möjligt för finansinstituten att expandera sin verksamhet även utanför den formella balansräkningen. Varken politiska beslutsfattare eller reglerings- och tillsynsmyndigheter, oavsett i vilka länder de var aktiva, lyckades i tid tolka de risker som var på väg att torna upp sig inom finanssystemet. Väsentliga delar av verksamheten i branschen lämnades i praktiken utan tillsyn. Så samtidigt som de största finansinstituten väsentligt expanderade sin gränsöverskridande verksamhet förblev systemen för reglering och tillsyn till största delen nationella. När finanskrisen väl var ett faktum blev dessa brister och obalanser genast uppenbara. Vad som hade börjat som en kris orsakad av expansiv utlåning till hushåll med sviktande betalningsförmåga (s.k. subprime loans) svällde snart till en global finanskris. I Europa omvandlades denna finanskris så småningom också till en statsskuldkris som skulle få förlamande effekter på ekonomin som helhet. Den ekonomiska och finansiella krisen kom därför att innebära enorma kostnader för EU:s ekonomi. Mellan 2008 och 2012 avdelades totalt 1,5 biljoner euro i statliga stöd för at förhindra att finanssystemet skulle kollapsa[6]. Krisen orsakade vidare en djup ekonomisk recession, med dramatiskt stigande arbetslöshet och många hushåll i EU fick lida av kraftigt minskade inkomster, förmögenhet och ekonomiska framtidsutsikter. 3. REFORMERNAS MÅL OCH FÖRVÄNTADE EFFEKTER PÅ EKONOMIN EU:s dagordning när det gäller reglering av finanssektorn, med målet att stärka säkerheten samt öka öppenheten och ansvarskulturen, så att finanssektorn kan spela en mer konstruktiv roll för ekonomin som helhet. Reformerna förväntas uppnå dessa mål på följande sätt. • Ett återställande och en fördjupning av finanssektorns integration i Europa. • Etableringen av en europeisk bankunion. • Skapandet av ett stabilare finanssystem. • Ökad insyn, bättre ansvarstagande och konsumentskydd, på ett sätt som skyddar finansmarknadens integritet och bidrar till att återställa konsumenternas förtroende. • Ett effektivare finanssystem inom EU. Det stora antalet lagstiftningsreformer som genomförts på EU-nivå och på global nivå, och den mycket breda ansats som präglat dessa återspeglar bredden, komplexiteten och allvaret i de problem som undergrävt finanssystemets funktionssätt även innan krisen blev uppenbar. Ingen enskild reform kunde av egen kraft ha nått alla de mål som beskrivs ovan. Man bedömde vidare att det var viktigt inte bara att åtgärda de konkreta problem som kommit i ljuset på grund av krisen, utan också försöka föregripa andra potentiella problem inom finanssystemet som skulle kunna störa finanssystemets funktion i framtiden. De olika åtgärder som har planerats är avsedda att komplettera varandra och på så vis vara inbördes samverkande. Även om det är för tidigt att på ett uttömmande sätt identifiera och bedöma synergieffekterna i den föreslagna reformagendan har vissa verkningar redan blivit uppenbara (till exempel av reformerna av det institutionella systemet, som stärkt den inre marknaden och EMU:s funktionssätt på ett sätt som gynnade både finanssystemets integration, stabilitet och effektivitet). Man förväntar också att ytterligare synergier ska bli uppenbara i framtiden allteftersom åtgärderna börjar omsättas i praktiken. 3.1 Att återupprätta och fördjupa EU:s inre marknad för finansiella tjänster Finanskrisen visade att ingen medlemsstat ensam kan hantera och reglera denna viktiga sektor av vår ekonomi, eller bemästra de risker som är förknippade med en starkt integrerad finansmarknad. Sedan krisen blivit en realitet intog kommissionen därför ståndpunkten att det krävdes en bred och samordnad respons i hela EU. Detta sätt att närma sig problemet förbättrade också förutsättningarna för att hitta gemensamma lösningar och möjligheter till samordning med internationella partner. Före de reformer i finanssektorn som nu införts byggde EU:s harmoniseringar på vad man kan kalla en "minimalistisk" ansats när det gäller harmonisering inom sektorn, där medlemsstaterna har getts en betydande flexibilitet när det gäller att omsätta bestämmelserna i nationell lagstiftning. Dessa förhållanden har ibland lett till osäkerhet bland de marknadsdeltagare som arbetade över nationsgränserna, och har också underlättat arbitrage och försvagat motivationen för ett ömsesidigt gynnsamt samarbete. Kommissionens avsikt var därför att skapa en gemensam regelbok för finanssektorn, samt att denna uppsättning regler ska kunna tillämpas på ett så enhetligt sätt som möjligt i hela EU. Ett viktigt steg i fördjupandet av den inre marknaden var skapandet av EU-systemet för finansiell tillsyn[7], som innefattar Europeiska bankmyndigheten, Europeiska värdepappers- och marknadsmyndigheten (ESMA) samt Europeiska försäkrings- och tjänstepensionsmyndigheten, vilken varit i drift sedan 1 januari 2011 och har haft som huvuduppgift att skapa en adekvat tillsyn och samordning av tillsynsmyndigheter i EU. Vidare har Europeiska systemrisknämnden fått i uppgift att övervaka hur risker bevakas på makronivå runtom i EU. Nämnden ansvarar också för att utfärda varningar och rekommendationer som underlag för korrigerande åtgärder[8]. Den reformplan som kommissionen föreslagit har vidare kompletterats med ett sektorsövergripande påföljdssystem, för att se till att reglerna efterlevs med stöd av proportionella, tidsmässigt väl samordnade och ändamålsenliga påföljder. 3.2 Upprättandet av bankunionen Krisen har visat hur ofullständig integrationen i euroområdet ännu är och vilka svagheter de institutionella strukturer som ligger till grund för den ekonomiska och monetära unionen (EMU) uppvisar. Genom krisen kullkastades integrationen av bankmarknaden plötsligt, och den gemensamma valutan och den inre marknaden hotades av splittring. Bankerna hade visserligen diversifierat sin verksamhet geografiskt sett, och inlett omfattande gränsöverskridande verksamhet, men de var fortfarande mycket nära knutna till den medlemsstat där de hade sitt huvudsäte. Detta bidrog till den negativa återkopplingen mellan statsfinanser och banker som försvagade både banker och statsbudgetar och i vissa medlemsstater ledde till orimliga finansieringskostnader. Därför krävdes en starkare integration, åtminstone inom euroområdet, med övervakning och resolution av banker. Bankunionen är obligatorisk för euroområdets medlemsstater, men systemet är inklusivt och öppet för alla EU:s medlemsstater. Bankunionens första pelare är den gemensamma tillsynsmekanismen[9] som innebär att viktiga tillsynsfunktioner för banker i euroområdet och de övriga länderna som deltar i bankunionen överförs Europeiska centralbanken (ECB). ECB tar helt över denna nya övervakningsuppgift från och med november 2014. För att förbereda sig inför denna nya roll genomför ECB för närvarande en översyn av tillgångarnas kvalitet (AQR) och en stresstest i samarbete med EBA. Dessa undersökningar kommer att vara avgörande för att återvinna förtroendet för EU:s banksystem och garantera en smidig övergång till den gemensamma tillsynsmekanismen (SSM). EBA kommer även fortsättningsvis att ha en viktig roll i vidareutvecklingen av gemensamma regler och en samordnad tillsynsstrategi. Bankunionens andra pelare – den gemensamma rekonstruktionsmekanismen (SRM)[10] – innebär att en integrerad och effektiv mekanism för resolution av banker kommer att tillämpas på europeisk nivå för alla banker i medlemsstater som omfattas av SSM. Resolutioner kommer i första hand att finansieras av andelsägare och borgenärer, och som en sista utväg av en gemensam resolutionsfond som finansieras av bidrag från bankerna. Bankunionen förväntas garantera höga, gemensamma standarder för tillsyn och resolution av banker inom euroområdet och de deltagande medlemsstaterna. Den ska också förbättra den finansiella integrationen och bidra till ett smidigt genomförande av ECB:s monetära politik. 3.3 Ett tåligare och stabilare finanssystem På senare år har kommissionen lagt fram en rad åtgärder för att göra finanssystemet tåligare och stabilare. Inom banksektorn föreslog kommissionen bara några veckor eter det att Lehman Brothers gått omkull 2008 att öka täckningen på insättningsgarantisystemen, vilket stegvis ledde till en harmoniserad täckningsgrad på 100 000 euro från och med 2010.[11] Därigenom ökade spararnas förtroende i de offentliga sökerhetssystemen omedelbart, vilket minskade risken för uttagsanstormningar i hela EU. Det nya paketet med fjärde kapitalkravsdirektivet och kapitalkravsförordningen (CRD IV-paketet)[12] innebär att nivån och kvaliteten ökar för bankkapital och att det införs miniminormer för likviditet. Därigenom blir bankerna mer motståndskraftiga. CRD IV-paketet innebär också att bankerna måste bygga upp extra kapitalbuffrar för framtida kriser, och att systemviktiga banker omfattas av ytterligare kapitalkrav som ska minska systemriskerna inom banksektorn. Tidigare reformer av insättningsgarantisystemen berörde redan viktiga frågor som ersättningspolicy och krav på bibehållande av riskexponering för värdepapperisering. Genom direktivet om inrättande av en ram för återhämtning och rekonstruktion av kreditinstitut och värdepappersföretag[13] införs de verktyg och regler som krävs för att garantera att kostnaderna för bankkonkurser inte behöver bäras av skattebetalarna och att resolution av EU-banker kan ske på ett välordnat sätt. Detta minskar systemriskerna och behovet av statliga stöd för att bibehålla finansiell stabilitet. Reformerna av banksektorn kröntes av reformer för att förbättra finansmarknadernas funktion och göra finansmarknadernas infrastruktur stabilare och tåligare. Det ändrade direktivet om marknader för finansiella instrument (MiFID II)[14] skärper organisationskraven och säkerhetsnormerna för alla handelsplattformar i EU och utvidgar kraven på transparens till att även omfatta marknaderna för obligationer och derivat. Förordning om Europas marknadsinfrastrukturer (EMIR)[15] och MiFID II ökar tranaparensen för OTC-derivat och minskar motpartsrisken för derivathandel. Genom att införa gemensamma normer för tillsyn, organisation och affärsverksamhet ökar förordningen om värdepapperscentraler[16] EU:s värdepapperscentralers tålighet och gör avvecklingsprocessen säkrare. Tillsammans utgör MiFID II, EMIR och CSDR en samstämmig ram med gemensamma regler för systemviktig marknadsinfrastruktur på EU-nivå. Dessutom antogs en förordning för att hantera de särskilda er som uppkommer genom blankning och kreditswappar.[17] Som del av EU:s insatser för att garantera finansiell stabilitet omfattade reformagendan dessutom addition en rad viktiga åtgärder för att minska systemriskerna till följd av faktorer utanför det reguljära banksystemet[18]. Hit hör exempelvis direktivet om förvaltning av alternativa investeringsfonder[19] och den föreslagna förordningen om penningmarknadsfonder[20]. Arbetet fortsätter på detta område. Stabiliteten har också ökats genom en riskbaserad regleringsram för försäkringssektorn (Solvens II)[21] som ska skärpa normerna för solvens och riskhantering och därmed göra den europeiska försäkringssektorn tåligare och stabilare. Tillsammans ska dessa åtgärder minska uppkomsten och utvecklingen av systemrisker i finanssystemet och därmed minska sannolikheten och omfattningen av framtida finanskriser. De omfattande föreslagna åtgärderna synes endast vara otillräckliga för vissa särskilt sammanlänkade och systemviktiga banker om man vill kunna garantera att deras resolution kan genomföras utan negativa följder för den finansiella stabiliteten eller utan att skattebetalarna behöver träda emellan. Som en uppföljning av de rekommendationer som högnivågruppen under ordföranden Liikanen[22] lade fram i början av 2014 har kommissionen föreslagit en rad strukturella åtgärder för sådana banker, bland annat ett förbud för banker att handla för egen räkning och en åtskillnad av handel och insättningsverksamhet där så behövs för att garantera möjligheten till resolution.[23] 3.4 Ökad transparens, redovisningsskyldighet och konsumentskydd för att säkra marknadens integritet och återställa konsumenternas förtroende Marknadens integritet förutsätter förtroende för det finansiella systemet, och det i sin tur förutsätter transparenta och tillförlitliga informationsströmmar, att de finansiella mellanhänderna handlar på ett transparent och tillförlitligt sätt och att konsumenter behandlas rättvist och utan diskriminering. Krisen uppdagade allvarliga brister och en ihållande avsaknad av marknadsintegritet, och detta underströks ytterligare av de skandaler och marknadsmissbruk som kommit i dagen nyligen, som manipulation av referensräntor (Libor och Euribor). Det är svårt att mäta den ekonomiska skadan, men den är sannolikt omfattande och betydligt större än de rekordböter på miljarder av euro som bankerna fått betala. Kostnaderna i form av minskat förtroende till det finansiella systemet kan inte mätas, men är sannolikt betydande. Därför har kommissionen föreslagit en rad åtgärder för att öka öppenheten och insynen på finansmarknaderna. Den finansiella reformagendan ska återställa tilltron till det finansiella systemet och kraftigt förstärka marknadens integritet. Reformerna ska gynna alla användare av finansiella tjänster, inte minst kunder och investerare. Det ändrade förordningen om marknadsmissbruk och direktivet om straffrättsliga påföljder för marknadsmissbruk (MAR/CSMAD)[24] kommer att medföra strängare regler för att bättre förebygga, upptäcka och bestraffa marknadsmissbruk. Kommissionens förslag till en förordning om finansiella referensvärden ska göra sådana värden mer tillförlitliga och stabila och förhindra att de manipuleras.[25] En kombination av reformåtgärder har föreslagits eller antagits för att garantera att konsumenter och icke-professionella investerare får faktisk, snabb och icke-diskriminerande tillgång till finansiella tjänster. Tillsynsmyndigheterna kommer att se till att de som tillhandahåller finansiella tjänster inte utnyttjar brister i informationssymmetrin mot sina kunders intressen. Bland annat innebär detta att det införs EU-övergripande normer för ansvarsfullt beviljande av hypotekslån,[26] bättre tillgång till information och högre standarder för finansiell rådgivning och fördelning av medel,[27] ökat skydd för de icke-professionella investerarnas tillgångar,[28] ökad transparens och jämförbarhet vad gäller kontoavgifter, införandet av ett snabbt och enkelt förfarande för att byta bankkonto och tillgång till grundläggande bankkonton[29]. Dessa åtgärder ska öka konsumenternas tilltro till finansmarknaden och dess produkter. Förordningarna om kreditvärderingsinstitut[30] ger värderingsprocessen större oberoende och integritet och ökar värderingarnas kvalitet. Kompletterande revisionsreformer ska förbättra de stadgeenliga revisionerna inom EU och, tillsammans med reformerna av de internationella redovisningsstandarder som tillämpas i EU, bidra till att återställa investerarnas förtroende i finanssystemet.[31] 3.5 Ett effektivare finanssystem Genom att den finansiella reformagendan tar sig an de svagheter och brister i marknaderna och regelverken som bidragit till krisen ska den få hela det finansiella systemet att fungera effektivare. Skärpta informations- och rapporteringskrav inom ramen för olika reforminitiativ ökar öppenheten och insynen och bidrar till bättre informationssymmetri i systemet för alla marknadsparter, tillsynsmyndigheter och konsumenter. Bankunionen och de gemensamma reglerna bidrar till ett effektivare system genom att skapa jämlikare konkurrensförhållanden och underlätta gränsöverskridande verksamhet. Samtidigt kommer minskningen av indirekta subventioner för systemviktiga banker och de föreslagna begränsningarna av stora, komplexa och sammanlänkade bankers verksamhet (strukturreformen) att bidra till att minska snedvridningen av konkurrensen, korrigera den felaktiga prissättning av risker som har att göra med detta och därmed förbättra marknadens funktion och underlätta fördelningen av kapital. De förbättrade tillsynsramarna för banker och de nya riskbaserade kapitalkraven för försäkringsbolag i Solvens II ska tillsammans med skärpta riskhanteringsnormer få finansinstitutionerna att internalisera riskerna med sin verksamhet bättre och bidra till effektivare och mer riskanpassad prissättning. De tillträdesbestämmelser som ingår i MiFID II, Emir och CSDR ska minska hindren för tillträde till marknadsinfrastruktur och främja konkurrensen i hela handelskedjan för värdepapper. På samma sätt ska den ändrade förordningen om kreditvärderingsinstitut och revisionsreformerna underlätta marknadstillträde och öka nya aktörers synlighet. Agendan för den finansiella regleringen strävar efter jämvikt mellan ökad finansiell stabilitet och möjligheter till ett tillräckligt och hållbart finansflöde till den reala ekonomin. Reformåtgärderna beaktar särskilt de små och medelstora företagen, eftersom de har det särskilt svårt att få extern finansiering och med tanke på deras viktiga roll för sysselsättning och hållbar tillväxt. EU:s finansiella regelverk har anpassats kraftigt under de senaste tre åren.[32] De problem som små och medelstora företag står inför när det gäller att finna finansiering har betraktats från olika håll, och man har bland annat tagit fram åtgärder för att underlätta tillgången till kapitalmarknaderna för att direkt hitta kapital,[33] göra utlåning till små och medelstora företag attraktivare[34] och införa nya ramar[35] för investeringsfonder. 4. Reformernas kostnad Finansiella reformer medför ekonomiska kostnader för finansiella mellanhänder, eftersom de ger upphov till efterlevnadskostnader och kräver anpassningar av affärsverksamheten. Dessa kostnader har beräknats i konsekvensbedömningen för lagstiftningsinitiativen och diskuteras i detalj i det medföljande arbetsdokumentet. En stor del av dessa kostnader är anpassningskostnader under en övergångsperiod. På det hela taget förväntas kostnaderna mer än uppvägas av fördelarna med ökad stabilitet och integritet för det finansiella systemet. Det är oundvikligt att det uppstår kostnader för finansiella mellanhänder, och till viss del är detta et tecken på att reformerna är verkningsfulla. En minskning av indirekta subventioner för vissa stora, komplexa och sammanlänkade banker kan exempelvis öka deras finansieringskostnader, men minskar samtidigt kostnaderna för skattebetalarna. På samma sätt medför reformerna en ny prissättning för risker, som skapar kostnader. Dessa uppvägs emellertid av fördelarna med att undvika överdrivet risktagande till följd av att marknadspriset för riskerna är för lågt. Kostnaderna för de finansiella mellanhänderna uppvägs därför ofta av större ekonomiska och samhälleliga vinster. Övergången till ett stabilare finanssystem är särskilt besvärlig när det gäller de potentiella följderna för den reala ekonomin. De nuvarande marknadsproblemen och svårigheterna inom den större ekonomin kan emellertid inte skyllas på reformerna (utan snarare på deras avsaknad). De har mycket mer att göra med de problem som byggts upp före krisen och deras följder, exempelvis förtroendeförlusten för marknaderna och de likviditetsproblem det gav upphov till, bankernas svaga balansräkningar, höga privata och offentliga skuldnivåer, låga räntenivåer, recessionen och svaga ekonomiska tillväxtperspektiv. För att minimera kostnaderna och de potentiella störningarna under övergångsperioden har infasningsperioder tillåtits.[36] Dessutom har reglerna anpassats där man kan vänta sig betydande negativa effekter (t.ex. LTG-paketet i Solvens II[37]). I vissa andra situationer har undantag tillåtits (t.ex. för pensionsfonder och icke-finansiella företag i Emir). där reglerna leder till hittills oprövade situationer har observationsperioder införts (t.ex. vad gäller bankernas skuldsättningsgrad och likviditetsreglering). Slutligen ska den pågående översynen av alla reformer garantera att de leder till de avsedda positiva resultaten och inte medför oönskade effekter, t.ex. genom att olika reformer påverkar varandra. 5. Slutsatser Sammantaget kan man säga att de reformer som kommissionen föreslagit för att genomföra den omfattande finansiella regleringsagenda som överenskommits av G20 och beskrivits i kommissionens meddelanden från 2009, 2010 och 2012 åtgärdar de luckor i lagstiftningen och de marknadsbrister som kommit i dagen genom krisen. De föreslagna reformerna ger tillsynsmyndigheterna befogenhet att övervaka marknader som tidigare låg utom deras räckvidd, och medför öppenhet och insyn för alla marknadsparter avseende verksamheter som tidigare endast en handfull invigda hade inblick i. De föreslagna reformerna inför ambitiösa nya standarder för att begränsa överdrivet risktagande och gör finansinstituten mer slagtåliga. Om risker ändå uppkommer flyttas belastningen från skattebetalarna till dem som drar vinst av den verksamhet som lett till riskerna. De föreslagna reformerna gör att finansmarknaderna fungerar mer i konsumenternas och de små och medelstora företagens förmån och gynnar ekonomin som helhet. De föreslagna reformerna lägger ansvaret på alla aktörer, inbegripet chefer, ägare och offentliga myndigheter, för att se till att finansinstitut och marknadsparter följer de högsta standarderna i fråga om redovisningsskyldighet och integritet. På det hela taget ska de föreslagna reformerna bidra till att minska sannolikheten för och effekterna av framtida kriser. Finanssystemet håller redan på att ändras och förbättraas i viktiga punkter. Denna process väntas fortsätta när reformernas följder blir kännbarar. Men man måste noga övervaka läget. Om den ekonomiska situationen ändras ändras även riskerna och sårbarheten hos det finansiella systemet. Kommissionen kommer att förbli vaksam och aktiv för att bevara de allmänna reformerna och reagera på nya risker och svagheter allt eftersom de uppkommer. Reformerna kommer visserligen att medföra kostnader, men dessa är till stor del av övergående art. Ekonomiska analyser och tillgängliga rön tyder på att de sammantagna förväntade fördelarna med agendan för finansiell reglering sannolikt kommer att uppväga de förväntade kostnaderna när agendan väl genomförts helt. Infasnings- och observationsperioder kommer att bidra till att minska övergångskostnaderna. Vi har nått långt på mycket kort tid, men reformerna är inte avslutade än. En del viktiga reformer måste fortfarande antas av medlagstiftarna (t.ex. bankstrukturreformen, skuggbanker, finansiella referensvärden). Kommissionen uppmanar rådet och Europaparlamentet att prioritera antagandet av dessa förslag. I en del återsåtende frågor är insatserna fortfarande i förberedelsestadiet. I synnerhet gäller detta ramarna för resolution av icke-banker och en del öppna frågor kring skuggbanker, som ännu diskuteras på EU-nivå och internationellt. Nu när de flesta reformerna har antagits måste vi satsa mer på effektivt genomförande och enhetlig tillämpning av de nya ramarna. Det krävs löpande övervakning och översyn för att bedöma genomförandet och reformernas allmänna effekter. Arbetsdokumentet Economic Review of the Financial Regulation Agenda är ett första steg på vägen i denna process. En viktig uppgift när vi avslutar genomförandet av reformerna är att garantera att alla stora finansiella centrum runt om i världen konvergerar i fråga om reglering och tillsyn. Kommissionen kommer att fortsätta att främja en internationellt samordnad strategi i fråga om finansreglering, och förväntar sig av sina partner att de uppfyller sina åtaganden i praktiken. Framöver måste politiken i allt större utsträckning inriktas på att hantera EU:s behov av långtidsfinansiering och att utveckla ett mångsidigare finanssystem med en större andel direktfinansiering från kapitalmarknaderna och större delaktighet för institutionella investerare och alternativa finansieringskällor. Som anges i meddelandet om långsiktig finansiering från mars 2014 är hanteringen av dessa frågor avgörande om vi vill stärka den europeiska ekonomins och det europeiska näringslivets konkurrenskraft.[38] [1] Meddelande: främja återhämtning i Europa, KOM(2009) 114 slutlig. Detta följde rekommendationerna från en högnivågrupp som inrättats av kommissionen, med de Larosière som ordförande (Rapport från högnivågruppen för högnivågruppen om reformen av banksektorns struktur inom EU (2012), oktober), [2] Meddelande från kommissionen – Reglering av finansiella tjänster för en hållbar tillväxt (KOM(2010) 301 slutlig). [3] Meddelande Främja återhämtning i Europa, COM(2009) 114 final. [4] Meddelande från kommissionen – En färdplan för en bankunion, COM(2012) 510. Meddelande från kommissionen – En plan för en djupgående och verklig ekonomisk och monetär union – Inledningen till en debatt om Europa, COM(2012) 777. [5] Denna översyn gäller endast regleringen av finanssektorn, och inte de likaledes viktiga reformer som har genomförts inom andra områden för att ta itu med den konomiska krisen. [6] Se Europeiska kommissionens resultattavla för statligt stöd 2013. [7] Se Europaparlamentets och rådets förordningar (EU) nr 1092/2010, 1093/2010, 1094/2010 och 1095/2010 av den 24 november 2010, EUT L 331, 15,12,2010, och rådets förordning (EU) nr 1096/2010 av den 17 november 2010, EUT L 331, 15.12.2010. [8] EU-systemet omfattas av en separat översyn. [9] Rådets förordning (EU) nr 1024/2013 av den 15 oktober 2013 om tilldelning av särskilda uppgifter till Europeiska centralbanken i fråga om politiken för tillsyn över kreditinstitut. [10] COM(2013)520. [11] Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/14/EG av den 11 mars 2009 om ändring av direktiv 94/19/EG om system för garanti av insättningar, vad gäller täckningsnivån och utbetalningsfristen. [12] Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/36/EU av den 26 juni 2013 om behörighet att utöva verksamhet i kreditinstitut och om tillsyn av kreditinstitut och värdepappersföretag, om ändring av direktiv 2002/87/EG och om upphävande av direktiv 2006/48/EG och 2006/49/EG. [13] COM(2012) 280. [14] COM(2011) 656, COM(2011) 652. [15] Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 648/2012 av den 4 juli 2012 om OTC-derivat, centrala motparter och transaktionsregister. [16] COM(2012) 73. [17] Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 236/2012 av den 14 mars 2012 om blankning och vissa aspekter av kreditswappar. [18] Se meddelandet Skuggbankverksamhet – hantering av riskkällor i den finansiella sektorn, COM(2013) 614 final. [19] Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/61/EU av den 8 juni 2011 om förvaltare av alternativa investeringsfonder samt om ändring av direktiven 2003/41/EG och 2009/65/EG och förordningarna (EG) nr 1060/2009 och (EU) nr 1095/2010. [20] COM/2013/615. [21] Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/138/EG av den 25 november 2009 om upptagande och utövande av försäkrings- och återförsäkringsverksamhet (Solvens II). [22] Rapport från högnivågruppen för högnivågruppen om reformen av banksektorns struktur inom EU (2012), oktober. [23] COM (2014) 43. [24] COM (2011) 651 och COM(2011) 654. [25] COM (2013) 641. [26] Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/17/EU av den 4 februari 2014 om konsumentkreditavtal som avser bostadsfastighet och om ändring av direktiven 2008/48/EG och 2013/36/EU och förordning (EU) nr 1093/2010. [27] T.ex. COM(2012) 352. [28] T.ex. COM(2012) 350. [29] COM(2013) 266. [30] Regulation (EU) No 462/2013 of the European Parliament and of the Council of 21 May 2013 amending Regulation (EC) No 1060/2009 on credit rating agencies [31] COM(2011) 779 och COM(2011) 778. [32] Meddelande En åtgärdsplan för att förbättra små och medelstora företags tillgång till finansiering, COM(2011) 870 final. [33] Föreslagen artikel 35 i MiFID. [34] Artikel 501 i förordning (EU) nr 575/2013 (CRD IV-paketet). [35] Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 345/2013 av den 17 april 2013 om europeiska riskkapitalfonder och Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 346/2013 av den 17 april 2013 om europeiska fonder för socialt företagande. Se även COM/2013/462. [36] T.ex. för kapital- och likviditetskrav i CRD IV-paketet. [37] Enligt ändring i Omnibus II. COM/2011/0008 final. [38] COM(2014) 168 final.