SV Europeiska unionens officiella tidning C 68/21

Yttrande från Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om ”EU:s fredsbyggande roll i de externa förbindelserna: bästa praxis och framtidsutsikter”

2012/C 68/04

Föredragande: Jane MORRICE

Vid sin plenarsession den 19–20 januari 2011 beslutade Europeiska ekonomiska och sociala kommittén att i enlighet med artikel 29.2 i arbetsordningen utarbeta ett initiativyttrande om

”EU:s fredsbyggande roll i de externa förbindelserna: bästa praxis och framtidsutsikter”.

Facksektionen för yttre förbindelser, som svarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 15 december 2011.

Vid sin 477:e plenarsession den 18–19 januari 2012 (sammanträdet den 19 januari 2012) antog Europeiska ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 190 röster för, 1 röst emot och 3 nedlagda röster.

1. Slutsatser och rekommendationer

1.1 Fredsbyggande ingår i Europeiska unionens DNA. Själva det faktum att den bildats, utvidgats och kunnat överleva i kristider vittnar om att unionen i sig är en fredsskapande process. Eftersom EU är en gemenskap av nationer som främjar demokrati, mänskliga rättigheter, jämställdhet och tolerans har unionen en moralisk skyldighet att stödja fredsbyggande över hela världen, och fördraget ger nu EU mandat att göra detta. EU bör visa vägen för internationella fredsbyggande insatser, eftersom unionen är världens största biståndsgivare med lång erfarenhet av konfliktområden och med en mängd olika verktyg till sitt förfogande. Trots detta utnyttjar inte unionen hela sin potential när det gäller fredsbygget i världen, och dess stöd till positiva förändringar har inte fått så stora effekter som det borde och skulle kunna uppnå. Inrättandet av Europeiska utrikestjänsten är ett led i strävan att förbättra samstämmigheten, men det saknas fortfarande en gemensam EU-strategi. I avsaknad av en tydligt definierad strategi för fredsbygge, ett ökat utbyte av erfarenheter från EU:s alla fredsbyggande insatser, samt ett genuint samarbete med medlemsländerna och internationella biståndsgivare, icke-statliga organisationer och de civila samhällsorganisationer som arbetar med fredsprocesser lokalt, kommer EU:s möjligheter att skapa en reell, varaktig skillnad i de mest konflikthärjade områdena i världen inte att kunna förverkligas fullt ut. Utmaningen är enorm, men belöningen är ännu större. Ett fredligt Europa kan utvecklas bättre i en fredlig värld.

1.2 Mot bakgrund av dessa slutsatser rekommenderar EESK följande:

Strategier och politik

1.2.1 Europeiska utrikestjänsten bör utarbeta en fredsbyggande strategi som omfattar civila, militära, diplomatiska, politiska och humanitära insatser, genomförande av snabbinsatser, långsiktigt utvecklingsstöd, kortsiktigt stöd, klimatförändringar, handels- och investeringspolitik, samt alla andra EU-åtgärder som får effekter i känsliga områden.

1.2.2 Europeiska utrikestjänsten bör inrätta en arbetsgrupp med företrädare för Europaparlamentet, kommissionen, ReK, EESK, Europeiska investeringsbanken och icke-statliga fredsorganisationer för att utarbeta strategin.

1.2.3 EU:s politik och program, särskilt när det är fråga om konfliktområden, bör underkastas en konfliktkänslig konsekvensbedömning för att säkerställa att de är i linje med EU:s normer och värderingar och kan garantera en så kostnadseffektiv användning av EU-stöd som möjligt.

Operationella frågor

1.2.4 Man bör utarbeta en kodex med principer för alla EU-insatser i kris- och konfliktdrabbade områden.

1.2.5 Alla projekt för fredsbygge bör omfatta främjande av goda styresformer och demokratiska principer (mänskliga rättigheter, yttrandefrihet, jämlikhet, politiska och fackliga friheter) samt normer för miljöskydd.

1.2.6 Man bör utforma riktlinjer för övervakning av framstegen när det gäller reformer, och övervakningssystemen bör förbättras så att de även omfattar företrädare för det civila samhället, garanterar en jämn könsfördelning inom övervakningsorganen och säkerställer genomförandet av reformer. Man bör i högre grad fokusera på förebyggande av konflikter och särskilt betona den roll som utbildning och medier spelar, inbegripet sociala medier, i känsliga områden. Åtgärder för att främja förlikning, inbegripet interkulturell dialog och medling, bör aktivt uppmuntras och främjas.

1.2.7 EU:s engagemang i det organiserade civila samhället i känsliga områden bör förstärkas genom ökat stöd till organisationer som delar EU:s värden och främjar tolerans, pluralism och andra fredsbyggande insatser. EESK:s arbete på detta område bör underlättas.

1.2.8 Man bör främja respekten för FN:s resolution 1325 om kvinnor, fred och säkerhet, öka stödet till kvinnogrupper som arbetar lokalt och främja jämställdhet mellan könen.

1.2.9 Konfliktoffer, särskilt barn, bör få mer målinriktad uppmärksamhet och ökat erkännande och stöd från EU.

1.2.10 Program till stöd för utsatta ungdomar, framför allt pojkar, bör uppmuntras, underlättas och stödjas för att ge dem en chans att spela en viktig och konstruktiv roll i samhället.

1.2.11 Man bör utöka och förbättra rekryteringen och utbildningen av civil personal som används vid olika uppdrag, och uppdragens karaktär bör ändras från militär till civil krishantering.

1.2.12 Det bör inrättas en databas över europeiska experter på fredsbyggande och kandidater till civila insatser, bland annat jurister, advokater, poliser, icke-statliga organisationer som är aktiva i fråga om fredsskapande, medlare, administratörer och politiker med erfarenhet på detta område.

God praxis och erfarenhetsutbyte

1.2.13 EU-institutionerna, medlemsländerna och internationella organ bör utbyta erfarenheter på viktiga områden. Ett kompendium om god praxis när det gäller fredsbygge och ytterligare undersökningar om användningen av EESK:s konfliktlösningsmodell (1) skulle kunna underlätta denna process.

1.2.14 Man bör lägga större vikt vid erfarenhetsutbyte mellan EU:s internationella fredsbyggande arbete, exempelvis EU:s program för fred och försoning i Nordirland och dess externa åtgärder.

1.2.15 Man bör allvarligt överväga att inrätta ett europeiskt expertcentrum/institut för fredsbygge som knyter an till och bygger vidare på befintliga strukturer och följer upp idéer och rekommendationer från andra institutioner och experter.

1.2.16 Man bör anordna en konferens om fredsbygge, där man samlar alla komponenter till en ny fredsbyggande strategi och befäster rekommendationerna om hur man bäst kan dela med sig av sina erfarenheter.

2. Bakgrund

2.1 Detta yttrande är en uppföljning till initiativyttrandet om EU:s roll i Nordirlands fredsprocess, som antogs av EESK i oktober 2008 (2), i vilket EU uppmanas att sätta den fredsbyggande verksamheten i centrum för sitt framtida strategiska arbete. I yttrandet vidgas forskningsområdet utanför EU:s gränser. Man utvärderar de fredsbyggande redskap som finns tillgängliga, särskilt efter inrättandet av Europeiska utrikestjänsten, och undersöker i vilken utsträckning det förekommit ett erfarenhetsutbyte. Yttrandet innehåller också rekommendationer för det framtida arbetet på detta område.

3. Inledning

3.1 EU beskrivs ofta som världens mest framgångsrika övernationella projekt för fredsbygge och kan betraktas som en modell för andra på detta område. Unionens största bedrift hittills är utan tvekan att man efter andra världskriget lyckades förena nationer som tidigare var svurna fiender. Att förena dem i en union, utöka antalet medlemmar och utvidga deras inflytande till att omfatta hela världen är ytterligare en seger för fredsbygget. Att hålla denna låga brinnande mitt under den pågående finanskrisen är ytterligare en stor utmaning.

3.2 Hittills har EU emellertid inte varit tillräckligt rustat att ta sitt moraliska ansvar som vare sig en modell eller en ledare för fredsbygget runt om i världen. I samband med sina insatser i konfliktområden har EU använt en rad olika redskap som stått till förfogande, från krishantering och humanitära hjälpinsatser till militärt stöd och utvecklingsbistånd. Strategin har emellertid präglats av avsaknad av kontinuitet, avsaknad av samordning och avsaknad av trovärdiga förbindelser med gräsrotsorganisationer inom det civila samhället.

3.3 När Lissabonfördraget trädde i kraft fick EU ett nytt fredsbyggande mandat (artikel 21), en ny struktur som stöd (Europeiska utrikestjänsten), och en ny ledare (EU:s höga företrädare Catherine Ashton) för att genomföra det. Det finns alltså inte längre någon anledning till varför EU inte skulle kunna placera sig i främsta ledet och skaffa sig ett reellt inflytande över fredsbyggandet i hela världen.

3.4 Det har aldrig funnits en lämpligare tidpunkt för EU att ta över ledarskapet än nu. De närmaste grannarna genomgår en period av politiska, ekonomiska och sociala omvälvningar. De befinner sig vid ett avgörande historiskt vägskäl och behöver ett kraftfullt stöd. I och med genomförandet av den ”nya och ambitiösa” grannskapspolitiken har EU visat sin beredskap och sin vilja att fungera som en förebild. Men här – precis som när det gäller fredsbygge i hela världen – säger handling mer än ord.

3.5 EU har en ”enorm potential” när det gäller att förena alla aspekter av sitt inflytande för att få till stånd en enhetlig och heltäckande strategi för fredsbygge, och unionen har också de resurser som krävs. I sista hand beror dock framgången på den politiska viljan i medlemsländerna, och deras förmåga att tala med en röst samt deras vilja att till fullo stödja en ambitiös gemensam strategi för fredsbyggande, som inte bara kommer att stärka EU:s trovärdighet på internationell nivå utan även bidra till att skapa positiva förändringar i världen.

4. Bakgrund

4.1 Termen ”fredsbyggande” är relativt ny i det internationella diplomatiska ordförrådet. Den beskrevs första gången 1992 av FN:s dåvarande generalsekreterare Boutros Boutros-Ghali i ”Dagordningen för fred” som en insats för att identifiera och stödja strukturer som kan stärka och konsolidera freden i syfte att förhindra att en konflikt återupptas. År 2006 inrättade FN en fredsbyggande kommission för att stödja fredsansträngningarna i länder med nyligen avslutade konflikter, och 2009 inrättade OECD ett internationellt nätverk för konflikt- och instabilitetsfrågor (International Network on Conflict and Fragility, INCAF).

4.2 I EU-sammanhang var Göteborgsprogrammet för förebyggande av våldsamma konflikter, som antogs 2001, den första specifika referensen till fredsbygge på området för yttre förbindelser. Den senaste hänvisningen är artikel 21 i Lissabonfördraget, där principerna om mänskliga rättigheter och demokrati samt konfliktförebyggande och fredsbevarande anges som de centrala målen för EU:s yttre åtgärder.

4.3 I Lissabonfördraget fastställs även en ny ram för EU:s externa förbindelser. Den höga representanten för utrikes frågor och säkerhetspolitik kombinerar de befogenheter som tidigare var uppdelade mellan rådet och kommissionen. Den höga representanten, Catherine Ashton, får stöd av Europeiska utrikestjänsten, vars behörighetsområde omfattar diplomati, utveckling och försvar, vilka alla kan användas i samband med fredsbygge.

4.4 Inom Europeiska utrikestjänsten och kommissionens relevanta generaldirektorat har EU en lång rad redskap som kan användas till fredsbygge. De innefattar bland annat:

— Civila och militära GSFP-uppdrag – med fokus på polisväsendet, rättsstatsprincipen, civil förvaltning och civilskydd. Den säkerhetsmässiga och logistiska dimensionen betraktas som en förutsättning för en stabil och säker miljö för fredsbygge.

— Stabilitetsinstrumentet – den viktigaste finansieringskällan för fredsbygge. Över 70 % av de tillgängliga medlen (2 miljarder euro 2007–2013) används till krishantering för att ”fylla hålet” mellan kortsiktigt humanitärt bistånd och långsiktigt utvecklingsbistånd.

— Fredsbyggande partnerskap, som etablerats inom ramen för stabilitetsinstrumentet, i syfte att förbättra kommunikationen med viktiga partner i samband med krishantering. De stöder arbetet med det civila samhällets organisationer, och bidrar till att sprida god praxis och underlättar tillgång till logistiskt och tekniskt stöd.

4.5 Det finns många andra EU-instrument som inte är specifikt fredsbyggande men som kan användas för att stödja EU i denna roll. Bland dessa instrument kan nämnas kontoret för humanitärt bistånd (ECHO), Europeiska instrumentet för demokrati och mänskliga rättigheter, utvecklingsbistånd via Europeiska utvecklingsfonden (AVS/ULT) och finansieringsinstrumentet för utvecklingssamarbete (Latinamerika, Asien, Gulfstaterna och Sydafrika).

4.6 EU:s politik, t.ex. handelspolitik, EIB-investeringar, miljö-, energi- och jordbrukspolitik, kan också användas i samband med fredsbyggande insatser, och EU:s utvidgningspolitik har en fredsbyggande aspekt i och med att man kräver av kandidatländerna att de ska ställa sig bakom EU:s kärnvärden (3). Även den europeiska grannskapspolitiken, som omfattar sexton av EU:s närmaste grannar, har ”vitaliserats” till följd av den ”arabiska våren” och omfattar nu en fredsbyggande aspekt som syftar till att bygga upp en ”djupgående och hållbar demokrati”, och EU:s nya ”Agenda för förändring” innebär ett förslag att på en mängd olika sätt att stärka EU:s fredsbyggande roll.

4.7 Samtidigt som majoriteten av EU:s fredsbyggande insatser utförs inom ramen för unionens utrikespolitik, har EU också genomfört ett unikt fredsinitiativ inom de egna gränserna. Det särskilda stödprogrammet för fred och försoning i Nordirland och de irländska gränsregionerna inrättades 1996 och befinner sig nu i sin tredje finansieringsrunda (4).

5. Fredsbyggande – utmaningarna

5.1 Sökande efter en definition och en strategi

5.1.1 Även om fredsbyggande i dag allmänt uppfattas som en ny värdefull angreppsmetod för intervention i konfliktområden, har uttrycket inte getts någon tydlig definition. Vissa anser att det ska användas bara efter konflikter i samband med stabilisering och återuppbyggnad. Andra anser att det överbryggar en klyfta mellan försvarspolitik och utvecklingspolitik. Åter andra beskriver det som en katalytisk process som omfattar allt från konfliktförebyggande åtgärder via krishantering, fredsskapande och fredsbevarande insatser till stabilisering efter en konflikt.

5.1.2 Om man tittar närmare på dessa olika aspekter, handlar ”fredsbevarande” om säkerhet och försvar och ”fredsskapande” om användning av diplomati för att uppnå politiska överenskommelser, medan ”fredsbyggande” omfattar båda dessa och mycket mer än så. I idealfallet är det en insats som inleds innan fredsbevarare och fredsskapare anländer och som vid ett framgångsrikt och hållbart resultat innebär att de båda senare inte alls behövs. Fredsbyggande är en långsiktig insats som omfattar alla och allting i ett ömsesidigt samråd, och skulle kanske kunna beskrivas som en öppen process vars syfte är att överkomma olikheter genom att öppna dörrar och sinnelag.

5.2 Behovet av samsyn

5.2.1 Oavsett definition är experterna eniga om att fredsbyggande är en mycket komplicerad process med en lång rad aktörer med verksamhet som rör militära och civila interventioner, diplomati samt ekonomiskt och tekniskt stöd på kort och lång sikt på lokal, nationell och internationell nivå. Den viktigaste utmaningen är att hitta ett sätt att etablera ”konsekvens, komplementaritet och samordning” mellan den omfattande uppsättningen av olika typer av politik, aktörer och instrument inom och utom EU som verkar på samma område. Den viktigaste svårigheten är att olika medlemsstater och olika externa biståndsgivare har olika prioriteringar och att spänningar därför kan uppstå när de enskilda aktörernas behov och intressen drar i olika riktningar.

5.2.2 Inom EU innebär de komplicerade strukturerna i unionens institutioner och direktorat att den konkreta samordningen mellan de ansvariga utgör ytterligare en stor utmaning. På samma sätt är det mycket viktigt att säkerställa enhetligheten mellan de politiska åtgärder som är särskilt inriktade på känsliga områden, t.ex. utvecklingsstöd, och sådana som kan få stor påverkan på dem, särskilt politiken för handel, investeringar och klimatförändringarna samt energipolitiken. Inrättandet av Europeiska utrikestjänsten betraktas som en reell möjlighet att skapa en politisk och praktisk samordning mellan EU-institutionerna, dess medlemsstater och övriga viktiga bidragsgivare, t.ex. FN, USA och Kina, samt andra aktörer.

5.2.3 Även om den heltäckande strategins ”heliga graal” alltjämt är oklar, har satsningar gjorts på att använda EU:s instrument på ett mer enhetligt sätt. Ett aktuellt exempel är rådets möte (utrikes frågor) i juni 2011, där man enades om en övergripande strategi för Sudan och Sydsudan som omfattar politisk dialog, civil kapacitetsuppbyggnad, utvecklingsbistånd och handelssamarbete. EU:s aktuella ”Agenda för förändring”, som innebär en omprioritering inom utvecklingspolitiken, är ett annat exempel på en ny strategi för fredsbygge. Bland förslagen finns en tonvikt på mänskliga rättigheter, demokrati, jämställdhet, god samhällsstyrning och förbindelser med det civila samhället. Detta betraktas på vissa håll som värdefullt nytänkande medan andra anser att det inte är tillräckligt långtgående.

5.3 En utvidgad roll för det civila samhället i samband med konfliktomvandling

5.3.1 Konfliktomvandlingsprocessen kräver vissa grundläggande förändringar av attityder och beteenden. Integration, engagemang och dialog är vapen i kampen mot rädsla, hat, intolerans och orättvisor, och de utgör byggstenar som skapar en miljö för konfliktförebyggande och fredsbyggande. Detta arbete måste utföras på gräsrotsnivå och gatunivå, där fredsbygge är av största vikt. Civilsamhällesorganisationer som delar EU:s värderingar när det gäller jämställdhet, mänskliga rättigheter, integration och tolerans måste delta, och denna medverkan kan här inte längre lämnas åt slumpen. Man måste prioritera stöd till dem som befinner sig i utsatta och riskfyllda situationer eller som helt enkelt inte kan göra sina röster hörda.

5.3.2 Det är allmänt accepterat att civilsamhällesorganisationerna har en mycket viktig roll för att de fredsbyggande strategierna ska bli effektiva och långsiktigt hållbara. Samarbete och samråd med lokala ”icke-statliga aktörer” bidrar inte bara till att öka EU:s förståelse av olika konfliktsituationer nedifrån och upp, utan säkerställer också att gräsrotsnivån ”äger” processen. Det bidrar också till att främja ett mer ”konfliktkänsligt” fredsbygge och utgör en positiv förstärkning av deras arbete med att bygga fred.

5.3.3 Hittills har fredsbyggandets inriktning – både på politisk och på operationell nivå – tenderat att förbise grupper som kan ha ett avgörande inflytande över processen. Kvinnorna håller ofta samman samhällsväven i en konfliktsituation, men de deltar sällan i beslutsfattandet. Den återgång till normala förhållanden som lokala aktörer i konfliktområden strävar efter utgör ett viktigt tecken på återhämtningsförmåga som förtjänar stöd. Facklig verksamhet, t.ex. de freds- och solidaritetsdemonstrationer som är vanliga på det som nu är EU-gator, är en annan verksam resurs när det gäller stöd till fredbyggande. Ungdomar behöver stöd för att kanalisera sin energi på ett konstruktivt sätt och utsatta grupper, särskilt offer, behöver uppmärksamhet från experter.

5.3.3.1 Förebyggande av konflikter och försoning mellan splittrade grupper ses i allt högre grad som en viktig del av det fredsbyggande arbetet. Utbildning är i detta sammanhang av avgörande betydelse, de unga måste inte enbart lära sig att acceptera utan också att respektera olikheter. Medierna är en annan viktig aktör, och man bör särskilt beakta den roll som de sociala medierna kan spela när det gäller att skapa positiva förändringar. En annan viktigt del av detta arbete är att främja särskilda strategier för att föra samman olika grupper, t.ex. genom interkulturell dialog och förmedling.

5.3.4 En ”strukturerad dialog” mellan EU och civilsamhällesorganisationer i konfliktområden kan skapa bestående förbindelser och förståelse på gräsrotsnivå. Tack vare sina nära kontakter med civilsamhällesorganisationerna har EESK goda förutsättningar att spela en viktigare roll i EU:s förbindelser med organisationer på gräsrotsnivå i dessa regioner. Kommittén samarbetar redan med näringslivsorganisationer, fackförbund och andra aktörer i Kina, Tibet, Libanon, Nordafrika och AVS-länderna, och vi vill vidga detta erfarenhetsutbyte för att ”underbygga och förstärka” civilsamhällsorganisationernas insatser och samarbete med EU i anslutning till fredsbyggnadsprojekt.

5.4 Större erkännande av värdet av erfarenhetsutbyte

5.4.1 EU är en gemenskap av 27 nationer som arbetar tillsammans för det gemensamma bästa och kan därför dela med sig av sina speciella erfarenheter till andra. EU kan på många områden – alltifrån beslutsförfaranden till utvidgningsstrategier – erbjuda en modell som skulle kunna kopieras av grupper av länder i andra delar av världen. Afrikanska unionen är en sådan organisation som söker efterlikna EU:s arbetsmetoder, och andra vill gärna göra detsamma. Det finns andra framgångsrika exempel på länder och regioner som har lyckats skapa förändring utan konflikt och dessa bör lyftas fram i fredsbyggnadspolitik och fredsarbete.

5.4.2 Eftersom EU har arbetat med fredsbyggande i sina yttre förbindelser från och med sitt grundande, har unionen också mycket omfattande erfarenheter att dela med sig av till områden som Sydostasien, Mellanöstern, Centralamerika, Balkan och Afrika söder om Sahara. Vissa delar av detta arbete har varit mycket framgångsrika, andra mindre. EU:s resultat i vissa konfliktområden har i själva verket fått utstå hård kritik, men även dessa erfarenheter kan användas för att utforma politiken, om de lärdomar som dragits förs vidare på lämpligt sätt.

5.4.3 Det finns mycket att lära när det gäller ”positivt erfarenhetsutbyte”. Fredsprocessen i Aceh i Indonesien, återuppbyggnaden av ett gemensamt avloppssystem i den delade staden Nicosia (5) och EU:s stöd till freden i Nordirland utgör några förebilder som skulle kunna användas i större utsträckning i EU:s verktygslåda för fredsarbete. Det finns visserligen inte någon patentlösning, men det finns grundläggande principer som är gemensamma för många konfliktområden och som inte får negligeras.

5.4.4 Forskningen visar dock att detta erfarenhetsutbyte inte är fast förankrat i EU:s politik, särskilt i de fall då det berör såväl interna som externa insatser. När det gäller programmet för fred i Nordirland saknas ett systematiskt arbete för erfarenhetsutbyte med andra konfliktområden. Med tanke på att EU får beröm för sitt bidrag till fredsbygget i regionen, att José Manuel Barrosos särskilda arbetsgrupp för Nordirland har rekommenderat erfarenhetsutbyte med andra konfliktområden och att ”fredsnätverk” har bildats för att göra just detta, utgör den uppenbara bristen på interpolering från denna insats till andra externa åtgärder en förlorad möjlighet och ett allvarligt politiskt fel.

5.5 Inrättande av ett centrum för fredsbyggande

5.5.1 Det återstår alltså mycket innan EU kan kalla sig världsledande när det gäller fredsbyggande strategier och säkerställa att dess insatser får större räckvidd och effekter. Ett av de förslag som diskuteras är inrättandet av det europeiska fredsinstitut som Finlands förra president och Sveriges utrikesminister efterlyst för att säkerställa ”konsekvens, komplementaritet och samordning” i EU:s insatser för fredsbyggande. Nordirlands ledare har själva föreslagit ett internationellt expertcentrum/institut för fredsbyggande utanför Belfast. De har ansökt om medel från EU:s program för fred och försoning, och Europaparlamentet har tagit upp frågan och utarbetat ett policydokument med titeln ”A Blue Print for an Institute for Peace”.

5.5.2 Möjligheten att inrätta ett nytt institut/centrum som är knutet till andra organ inom detta område, exempelvis Europeiska unionens institut för säkerhetsstudier eller byrån för grundläggande rättigheter bör noga övervägas. Om en sådan organisation kan utgöra en ram för oberoende expertrådgivning, dialog, undervisning, studier och erfarenhetsutbyte mellan människor som arbetar inom detta område skulle den kunna bli en värdefull tillgång och ett stöd till Europeiska utrikestjänstens arbete på detta oerhört viktiga europeiska verksamhetsområde.

5.6 Ett tillfälle man inte får missa

5.6.1 Detta yttrande fokuserar på hur EU på bästa sätt kan organisera sina insatser i syfte att spela en mer konstruktiv roll på det område som blivit den största utmaningen i dagens värld, nämligen konfliktlösning. Det faktum att det inte finns någon definition av fredsbyggande och att EU ännu inte utarbetat någon fredsbyggande strategi innebär att man praktiskt taget börjar från noll. Detta är en enastående möjlighet för EU på området internationella förbindelser som kanske inte återkommer.

5.6.2 Inrättandet av Europeiska utrikestjänsten bör innebära att EU kan utnyttja denna möjlighet och placera sig i främsta ledet när det gäller det internationella fredsbygget. Nu består utmaningen i att utarbeta en särskild strategi för fredsbygge, som inte bara skapar kontinuitet mellan EU:s program och politik utan även mellan EU:s och medlemsstaternas olika värderingar och intressen. Detta kan vara svårt att åstadkomma utan en gemensam utrikespolitik, där man fastställer godkända principer om att ingripa eller låta bli att ingripa i konfliktområden. Det finns dock de som anser att en gemensam EU-strategi är det enda sättet att säkerställa att fredsbygget får någon verklig inverkan på gräsrotsnivå.

5.6.3 Av historien har EU lärt sig att demokrati är överlägset diktatur, och betydelsen av rättvisa, jämlikhet och mänskliga rättigheter samt farorna med intolerans, främlingsfientlighet, diskriminering och fördomar. Från andra världskriget till Berlinmurens fall har EU hela tiden stött fredsbyggandet, konsoliderat vad som uppnåtts och banat väg för andra. Vi har upplevt svåra tider, inte minst den pågående finanskrisen, men de grundläggande värdena fungerar som ett rättesnöre för EU:s insatser, både inom och utanför EU, och detta måste vara fallet även i framtiden.

5.6.4 I dessa tider, som präglas av intern kris och självrannsakan, får EU inte förlora helheten och sitt globala ansvar ur sikte. Unionen får inte göra avkall på utrikespolitiken och sina åtaganden utanför EU. Den bör tilldela sig själv en särskild roll som inga andra nationer eller grupper av nationer kan mäta sig med. Som fredsbyggare tillför EU sin historia, sina etiska normer och sin unika ”nerifrån och upp”-metod till ett område där anseende, förståelse, erfarenhet, generositet och tillit är de värdefullaste faktorerna. I egenskap av världsledande när det gäller fredsbygge behöver EU också tillförsikt, övertygelse och mod för att gå vidare.

Bryssel den 19 januari 2012 Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs ordförande Staffan NILSSON

(1) Se yttrandet SC/029 – EU:s roll i Nordirlands fredsprocess (föredragande: Jane Morrice, 2009), EUT C 100, 30.4.2009, s. 100-108.

(2) Se ovan.

(3) Se punkt 2 i rådets slutsatser om utvidgning och stabilisering och associeringsprocessen, 3132:a mötet i rådet (allmänna frågor) den 5 december 2011: ”Utvidgningsprocessen fortsätter att stärka fred, demokrati och stabilisering i Europa och gör det möjligt för EU att bättre kunna hantera globala utmaningar. Den omvandlande kraften i utvidgningsprocessen leder till långtgående politiska och ekonomiska reformer i utvidgningsländerna, vilket även gynnar EU i dess helhet. Det framgångsrika slutförandet av anslutningsförhandlingarna med Kroatien är ett starkt belägg för detta och sänder en positiv signal till resten av regionen.”

(4) Se EESK:s yttrande CESE om ett särskilt stödprogram för fred och försoning i Nordirland (Draft Notice to Member States laying down guidelines for an initiative in the framework of the special support programme for peace and reconciliation in Northern Ireland and the border counties of Ireland (SEC(95) 279 final), EGT C 236, 11.9.1995, s. 29, ej översatt till svenska), och CESE, yttrande från Europeiska och sociala kommittén om ”Förslag till Europaparlamentets och rådets förordning om Europeiska unionens finansiella bidrag till Internationella fonden för Irland (2007–2010)” KOM(2010) 12 slutlig – 2010/0004 (COD), EUT C 18, 19.1.2011, s. 114).

(5) Se Regionkommitténs yttrande om ”Stadsdiplomati” av den 12 februari 2009 (EUT C 120/01, 28.5.2009).