Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING om administrativt samarbete i fråga om mervärdesskatt

(framlag av kommissionen)

MOTIVERING

1. Inledning

När det gäller mervärdesskatt finns det två olika rättsliga grunder för administrativt samarbete mellan medlemsstaterna: direktiv 77/799/EEG [1] om ömsesidigt bistånd av medlemsstaternas behöriga myndigheter på området direkt och indirekt beskattning och förordning (EEG) nr 218/92 [2] om administrativt samarbete inom området för indirekt beskattning (mervärdesskatt).

[1] EGT L 336, 27.12.1977, s. 15.

[2] EGT L 24, 1.2.1992, s. 1.

När direktiv 77/799/EEG antogs omfattade det inte mervärdesskatt utan endast inkomst- och kapitalskatt. Utvidgningen av tillämpningsområdet till mervärdesskatt skedde genom direktiv 79/1070/EEG [3].

[3] EGT L 331, 27.12.1979, s. 8.

Direktivet utgör den rättsliga grunden för informationsutbyte mellan medlemsstaterna. Detta utbyte måste emellertid gå genom de "behöriga myndigheterna". Informationsutbytet kan alltså inte ske direkt mellan två organ i två olika medlemsstater.

Det finns tre olika typer av informationsutbyte: informationsutbyte på begäran i enskilda fall, automatiskt informationsutbyte och spontant informationsutbyte. När det gäller mervärdesskatt innehåller direktivet inga särskilda bestämmelser om de två sistnämnda typerna av informationsutbyte. Det hänvisas endast till möjligheten för medlemsstaterna att sluta bilaterala avtal sinsemellan. Hittills har emellertid mycket få bilaterala avtal om informationsutbyte i fråga om mervärdesskatt undertecknats. Enligt direktivets bestämmelser får medlemsstaterna också tillåta att tjänstemän från den begärande medlemsstaten uppehåller sig på deras territorium för att delta vid vissa kontroller. Endast ett fåtal medlemsstater har dock utnyttjat denna möjlighet hittills.

När de fiskala gränserna mellan medlemsstaterna avskaffades den 1 januari 1993 blev det nödvändigt med ett förstärkt administrativt samarbete. Förordning (EEG) nr 218/92 antogs således i syfte att komplettera bestämmelserna i 1977 års direktiv och inrätta ett förstärkt system för informationsutbyte som endast gäller gemenskapsintern omsättning och gemenskapsinternt förvärv av varor.

Den viktigaste nyheten i 1992 års förordning var att en elektronisk databas (VIES [4]) upprättades och att det infördes bestämmelser om automatiskt meddelande till alla övriga medlemsstater om det sammanlagda beloppet av all gemenskapsintern omsättning av varor till identifierade skattskyldiga i dessa medlemsstater samt om deras momsregistreringsnummer. Om uppgifterna i denna databas visar sig otillräckliga kan ytterligare uppgifter begäras med stöd av artikel 5 i förordningen. Den tillfrågade myndigheten har då tre månader på sig att besvara begäran.

[4] VAT Information Exchange System.

2. En rättslig ram som inte uppfyller den inre marknadens krav

Såväl de tjänstemän som ansvarar för kontrollen i medlemsstaterna som kommissionen anser att VIES-systemet och det förstärkta administrativa samarbete som infördes genom förordning (EEG) nr 218/92 är goda hjälpmedel vid kontrollerna. De uppgifter som utbyts automatiskt eller på begäran, och som härrör från de skattskyldigas redogörelser, finns dock inte tillgängliga tillräckligt tidigt och kan inte utbytas tillräckligt snabbt. Det är därför inte möjligt att bekämpa bedrägerier på ett effektivt sätt. Kontrollen i efterhand sker i många fall för sent, och bestämmelserna i förordning (EEG) nr 218/92 har aldrig varit avsedda att tillämpas på enskilda fall av bedrägerier, som ju har karaktären av "här och nu". Förordningens tillämpningsområde innefattar inte heller samtliga transaktioner som skulle kunna ge upphov till bedrägerier. Förordningen gäller endast gemenskapsintern omsättning och gemenskapsinternt förvärv av varor, och inte till exempel inhemsk omsättning eller omsättning av tjänster. Eftersom flertalet momsbedrägerimekanismer rör både inhemska transaktioner och transaktioner på gemenskapsnivå är skatteförvaltningarna tvungna att utnyttja andra rättsliga instrument.

Av dessa skäl åberopar medlemsstaterna främst direktiv 77/799/EEG som rättslig grund för sitt samarbete i bedrägeriärenden. Denna text utformades emellertid ursprungligen för att underlätta utbyte av information rörande direkt beskattning och har inte anpassats för att bättre tillgodose behovet av ett förstärkt samarbete i fråga om mervärdesskatt efter införandet av övergångsordningen den 1 januari 1993.

Direktivet utgör i dag en alltför svag ram för att ett verkligt effektivt samarbete skall kunna åstadkommas: svagheten ligger framför allt i att direktivet präglas av alltför stor centralisering, otillräcklig intensitet och otydlighet.

Samarbetet är alltför centraliserat såtillvida att det förekommer för få direkta kontakter mellan lokala kontor och mellan nationella kontor för bedrägeribekämpning; det normala är i stället kommunikation mellan centrala kontaktkontor. Detta leder till att effektiviteten begränsas, att tjänstemännen utnyttjar samarbetet endast i liten utsträckning och att handläggningstiderna blir alltför långa.

Vidare är intensiteten i samarbetet otillräcklig, såtillvida att automatiskt och spontant informationsutbyte utanför VIES-systemet inte sker i tillräcklig utsträckning för att det skall vara möjligt att upptäcka och förhindra bedrägerier i samband med gemenskapsintern handel.

Slutligen saknas tydliga regler för samarbetet på en rad områden (bl.a. när det gäller utländska tjänstemäns närvaro vid kontrollerna, möjligheterna att genomföra multilaterala kontroller och det sätt på vilket de uppgifter som kommuniceras kan användas av en annan medlemsstat).

Den rapport som kommissionen den 28 januari 2000 lade fram enligt artikel 14 i förordning (EEG) nr 218/92 och artikel 12 i förordning (EEG) nr 1553/89 [5] samt arbetet i rådets ad hoc-grupp för skattebedrägeri visar tydligt att bibehållandet av den nuvarande ordningen måste åtföljas av ett åtagande att på ett effektivt sätt förstärka medlen och metoderna för kontroll och administrativt samarbete.

[5] KOM(2000) 28 slutlig.

I sitt meddelande till rådet och Europaparlamentet för förbättring av mervärdesskattesystemets funktion inom ramen för den inre marknaden [6] drog kommissionen därför slutsatsen att de befintliga rättsliga gemenskapsinstrumenten för administrativt samarbete och ömsesidigt bistånd behövde förstärkas. Den 5 juni 2000 uppmanade rådet av samma skäl kommissionen att så snart som möjligt lägga fram förslag beträffande alla rekommendationer som antagits enhälligt under ad hoc-gruppens arbete.

[6] KOM(2000) 348 slutlig.

3. Förekomsten av två olika rättsliga grunder leder dessutom till att systemet i onödan kompliceras på ett skadligt sätt

Utöver dessa svagheter och brister har det i praktiken visat sig att förekomsten av två olika rättsliga grunder för det administrativa samarbetet i fråga om mervärdesskatt i sig gör att systemet kompliceras på ett skadligt sätt.

Förordningen gäller endast gemenskapsintern omsättning och gemenskapsinternt förvärv av varor. När det gäller gemenskapsintern omsättning av tjänster, liksom övriga mervärdesskattetransaktioner, måste alltså direktivets bestämmelser tillämpas.

Dessa två instrument omfattas dock av olika tillämpningsbestämmelser. De tidsfrister som skall iakttas i samband med förfrågningar varierar, och det sätt på vilket de uppgifter som tas emot kan användas skiljer sig åt.

Dessutom har medlemsstaterna, i enlighet med förordningens bestämmelser, inrättat centrala kontaktkontor som framför allt ansvarar för informationsutbyte enligt förordningen. I vissa medlemsstater är det dock andra organ som ansvarar för det informationsutbyte som sker i enlighet med direktivet. Detta innebär att det inte förekommer någon samordning mellan mervärdesskattekontroll enligt förordningen respektive direktivet. Vissa medlemsstater är därför relativt strikta när det gäller den typ av uppgifter som mervärdesskattemyndigheterna har rätt att kräva enligt förordningen och direktivet, och förfrågningar om bistånd avvisas ofta av rent formella skäl.

Det är slutligen klart att förekomsten av två olika rättsliga grunder för det administrativa samarbetet i fråga om mervärdesskatt utgör ett verkligt problem såtillvida att vissa transaktioner anses gälla tjänster i vissa medlemsstater men varor i andra.

Kommissionen anser alltså att förekomsten av två olika rättsliga grunder inverkar negativt på samarbetet i fråga om mervärdesskattekontroll. Därför föreslås en enda rättslig ram (en ny förordning som ersätter, förstärker och moderniserar bestämmelserna i 1992 års förordning och inbegriper bestämmelserna i 1977 års direktiv), som förstärks så att ett intensifierat samarbete möjliggörs, vilket i dag är absolut nödvändigt för att momsbedrägerier skall kunna bekämpas.

Målet för denna reform är att skapa samverkan mellan de förvaltningar som ansvarar för tillämpning och kontroll av mervärdesskatt, så att gränserna mellan skatteförvaltningarna försvinner och tjänstemännen samarbetar som om de tillhörde en och samma förvaltning. Detta kan vid en första anblick tyckas vara ett ambitiöst mål, men det är en absolut nödvändighet eftersom vi står inför skattebedragare som inte känner några gränser.

4. Förklaring av förslaget till förordning

För att förstärka det administrativa samarbetet i fråga om mervärdesskatt föreslår kommissionen å ena sidan att den rättsliga ram som förordning (EEG) nr 218/92 utgör förstärks, å andra sidan att bestämmelserna i direktiv 77/799/EEG inkluderas i denna rättsliga ram. Det aktuella förslaget innebär att det skapas en enda rättslig ram med tydliga och bindande regler för samarbetet mellan medlemsstaterna. I denna ram ingår bestämmelser om mer direkta kontakter mellan organen, för att samarbetet skall bli effektivare och snabbare. Dessutom möjliggörs ett intensivare och snabbare informationsutbyte mellan förvaltningarna och mellan dessa och kommissionen, och därigenom kan bedrägerier bekämpas mer effektivt. Syftet med det föreliggande förslaget är att skapa ett effektivt system för ömsesidigt bistånd och informationsutbyte, så att mervärdesskattesystemet kan fungera tillfredsställande. Kommissionen tilldelas i förslaget en roll som övervakare av att det administrativa samarbetet fungerar tillfredsställande, men ges inga operativa uppgifter vid undersökning och bekämpning av skattebedrägerier. Mervärdesskattebedrägerier måste i sin gemenskapsinterna dimension dock hanteras på gemenskapsnivå och bekämpas genom gemensamma åtgärder av medlemsstaterna och kommissionen. Medlemsstaterna bär det huvudsakliga ansvaret för åtgärder som är nödvändiga för att det gemensamma mervärdesskattesystemet skall fungera tillfredsställande, men kommissionen bör spela en samordnande och stimulerande roll i detta sammanhang. Detta är skälet till att kommissionen på grundval av artikel 280 i EG-fördraget lägger fram ett separat förslag till förordning med särskilda bestämmelser om bedrägeribekämpning, enligt vilka kommissionen ges en samordningsroll på gemenskapsnivå i informationsutbytet.

4.1. Kapitel I - Allmänna bestämmelser

4.1.1. Artikel 1: Mål (artikel 1 i förordning (EEG) nr 218/92)

Denna artikel ändras för att återspegla å ena sidan att förordningen hädanefter omfattar mycket mer än bara gemenskapsinterna transaktioner, å andra sidan att förordningen nu även innehåller regler som möjliggör ett informationsutbyte mellan medlemsstaternas behöriga myndigheter och kommissionen.

I artikeln anges dessutom att förordningen inte påverkar tillämpningen i medlemsstaterna av reglerna om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål.

4.1.2. Artikel 2: Definitioner (artikel 2 i förordning (EEG) nr 218/92)

De nya bestämmelser som införs genom förordningen gör det nödvändigt med vissa ytterligare definitioner: "territoriellt organ", "strukturerat informationsutbyte", "automatiskt informationsutbyte", "på elektronisk väg" och "administrativ undersökning". Andra definitioner har ändrats något. I händelse av antagande av förslaget till rådets direktiv om ändring av direktiv 77/388/EEG vad gäller mervärdesskatteordningen för vissa tjänster som tillhandahålls på elektronisk väg (KOM(2000) 349 slutlig, 7.6.2000) kommer det i definitionen av gemenskapsintern omsättning av tjänster att införas en hänvisning till den nya punkten f i artikel 9.2 i sjätte mervärdesskattedirektivet.

4.1.3. Artikel 3: Decentralisering av det administrativa samarbetet (ny bestämmelse)

I princip skall allt informationsutbyte ske via den behöriga myndigheten enligt artikel 2 i förordning (EEG) nr 218/92 eller artikel 1 i direktiv 77/799/EEG. Om detta förfarande inte följs anses den information som utbytts som ogiltig, och den kan inte användas mot skattebedragaren.

Kommissionen anser emellertid att direkt kommunikation mellan kontrollansvariga eller mellan bedrägeribekämpningsenheter har stora fördelar i form av ett snabbare informationsutbyte, ökad ömsesidig förståelse för en begäran om information, ökad motivation bland kontrollansvariga och minskad risk för slöseri med begränsade resurser på grund av onödiga förfrågningar. Trots att den befintliga rättsliga ramen tillåter denna typ av kontakter mellan de kontrollansvariga har medlemsstaterna utnyttjat denna möjlighet i mycket liten utsträckning, och initiativen på detta område är ofta av mycket olika karaktär, vilket leder till otydliga förfaranden och bristande enhetlighet.

Förslaget innebär alltså att det skapas en tydlig rättslig ram för ett decentraliserat samarbete, samtidigt som de centrala kontaktkontoren ges en nyckelroll.

Artikel 3 innehåller följande bestämmelser:

- Officiellt skall informationsutbytet även i fortsättningen ske via de behöriga myndigheterna, men det skall hädanefter vara en enda myndighet - som eventuellt kan ansvara för flera olika förvaltningar - i varje medlemsstat.

- Varje myndighet skall sedan utse ett enda centralt kontaktkontor som ensamt ansvarigt för samarbetet. Detta centrala kontaktkontor (som nämns även i den gällande förordningen) kommer alltid att ha huvudansvaret för samarbetet på begäran (om den begärande myndigheten inte vet vilket lokalt kontor den skall vända sig till eller om begäran ställs till ett lokalt kontor som inte har behörighet att behandla den) men kommer även att ha en central roll när det gäller automatisk och spontan vidarebefordran av vissa uppgifter.

- Varje myndighet skall också utse tjänstemän som är behöriga att utbyta information, åtminstone en för varje territoriellt organ. Begreppet "territoriellt organ" måste givetvis tillämpas individuellt av medlemsstaterna, eftersom situationen varierar beroende på medlemsstaternas storlek. Det bör slutligen tilläggas att de nationella kontrollorganen, där sådana finns, också bör förfoga över en sådan behörig tjänsteman.

- Slutligen föreskrivs det att direkta kontakter mellan andra tjänstemän får äga rum, givetvis under förutsättning att informationen också går via de behöriga myndigheterna (dvs. med bemyndigande genom de centrala kontaktkontoren eller de behöriga tjänstemännen).

4.1.4. Artikel 4: Bistånd i samband med brottmål (artikel 3 i förordning (EEG) nr 218/92)

När den information som begärs gäller ärenden i vilka företrädare för medlemsstaternas nationella förvaltningar gör undersökningar på uppdrag eller under ledning av de rättsliga myndigheterna händer det ofta att informationsutbytet nekas eller blir kraftigt försenat, med följden att den administrativa myndigheten i den medlemsstat som står bakom begäran i många fall inte i tid kan inleda ett administrativt förfarande eller ett brottmålsförfarande mot bedrägerier som äger rum på dess territorium.

I artikel 4 förtydligas därför medlemsstaternas skyldigheter när det gäller ömsesidigt administrativt bistånd i samband med brottmål, samtidigt som reglerna för inbördes rättshjälp i brottmål respekteras.

4.2. Kapitel II - Samarbete på begäran

4.2.1. En enda rättslig ram av mer tvingande karaktär

Enligt artikel 5 i förordning (EEG) nr 218/92 kan i enskilda fall ytterligare information begäras, framför allt om nummer, datum och belopp på fakturor som avser bestämda gemenskapsinterna transaktioner. Vad all övrig information beträffar måste medlemsstaterna tillämpa artikel 2 i direktiv 77/799/EEG, som innehåller mycket allmänna bestämmelser om möjligheten för den behöriga myndigheten i en medlemsstat att begära att den behöriga myndigheten i en annan medlemsstat i enskilda fall skall lämna all information som kan göra det möjligt att korrekt fastställa mervärdesskatten. Den tillfrågade myndigheten har tre månader på sig för att besvara en begäran om uppgifter med stöd av artikel 5 i förordningen. Direktivet innehåller däremot inga bestämmelsr om svarstid.

En enda rättslig ram kommer att skapas i form av ett särskilt kapitel, där informationsutbyte på begäran behandlas (oavsett om det gäller information utöver den som finns i VIES-systemet eller annan information). I förslaget definieras på nytt medlemsstaternas rättigheter och skyldigheter, och det görs åtskillnad mellan en begäran om uppgifter (avsnitt 1), en begäran om inledande av administrativa undersökningar (avsnitt 2), tjänstemäns närvaro vid de administrativa myndigheterna och deras deltagande i administrativa undersökningar (avsnitt 4), tillämpning av simultana kontroller (avsnitt 5) och slutligen en begäran om delgivning (avsnitt 6). I avsnitt 3 föreskrivs en tidsfrist för lämnande av uppgifter på tre månader efter det att begäran mottas (och en månad om uppgifterna redan finns tillgängliga), samtidigt som det ges möjlighet att fastställa en annan tidsfrist i särskilda fall.

4.2.2. Avsnitt 1: Begäran om uppgifter (artikel 5 i förordning (EEG) nr 218/92 och artikel 2 i direktiv 77/799/EEG)

Artikel 5.1 och 5.2 motsvarar artikel 2 i direktiv 77/799/EEG och artikel 5 i förordning (EEG) nr 218/92 och kommer hädanefter att utgöra den rättsliga grunden för varje begäran om uppgifter.

Enligt punkt 3 skall den tillfrågade myndigheten, för att skaffa de uppgifter som begärs, gå till väga som om den agerade för egen räkning eller på begäran av en annan myndighet i det egna landet. Denna punkt måste emellertid läsas tillsammans med artikel 36. Enligt denna artikel har den tillfrågade myndigheten rätt att vägra genomföra undersökningar eller vidarebefordra uppgifter, om detta innebär en oproportionerlig administrativ börda eller om den begärande myndigheten inte har uttömt de vanliga informationskällorna, eller om lagstiftningen eller den administrativa praxisen i den medlemsstat av vilken uppgifter begärs inte tillåter skatteförvaltningen att utföra undersökningarna eller att inhämta eller använda uppgifterna för sina egna ändamål, eller om vidarebefordran av uppgifter skulle strida mot den allmänna ordningen eller leda till att en affärshemlighet, industriell hemlighet, yrkeshemlighet eller handelsprocess skulle röjas. Begäran om uppgifter skall göras med hjälp av ett standardformulär. Eftersom erfarenheten har visat att det tar mycket lång tid för femton medlemsstater att enas om ett standardformulär, föreslås att ett sådant antas enligt det förfarande som avses i artikel 40.2 (föreskrivande förfarande).

I artikel 7, slutligen, anges att uppgifterna kan begäras i form av redogörelser, intyg eller andra handlingar, eller vidimerade kopior av eller utdrag ur sådana. Originalhandlingar skall överlämnas endast om detta inte strider mot de gällande bestämmelserna i den tillfrågade medlemsstaten.

4.2.3. Avsnitt 2: Begäran om administrativa undersökningar (ny bestämmelse)

Vid bedrägerier, särskilt om det gäller fingerade eller fiktiva transaktioner, kan en begäran om uppgifter på grundval av artikel 5 vara otillräcklig för att den begärande myndigheten skall kunna få fram bevismaterial.

Det föreslås därför att den begärande myndigheten ges möjlighet att begära att den tillfrågade myndigheten inleder lämpliga administrativa undersökningar av transaktioner som strider eller för den begärande myndigheten förefaller strida mot mervärdesskattelagstiftningen och som anses beskattas på dess territorium, samt av transaktioner som kan ge bevis för att brott mot mervärdesskattelagstiftningen begåtts i den begärande medlemsstaten.

Enligt artikel 9 skall den tillfrågade myndigheten gå till väga som om den agerade för egen räkning eller på begäran av en annan myndighet i det egna landet och med iakttagande av begränsningarna för informationsutbytet enligt artikel 36 (se 4.2.2).

4.2.4. Avsnitt 3: Tidsfrist för att lämna uppgifter (artikel 5.1 i förordning (EEG) nr 218/92)

Kommissionen anser att de alltför långa handläggningstiderna huvudsakligen beror på att den gällande rättsliga ramen har en alltför centraliserad karaktär. Därför föreslås decentraliserade kontakter inom ramen för bestämmelserna i artikel 3.

Den tidsfrist på tre månader för att lämna uppgifter som föreskrivs i artikel 5.1 i förordning (EEG) nr 218/92 ändras inte. Om den tillfrågade myndigheten redan har tillgång till uppgifterna förkortas tiden dock till en månad. I särskilda fall slutligen, exempelvis när det gäller momskaruseller eller komplicerade kontroller, kan en annan tidsfrist bestämmas enligt det förfarande som avses i artikel 40.2.

Om den tillfrågade myndigheten inte är i stånd att svara på en begäran inom den föreskrivna tiden, kommer den att vara skyldig att utan dröjsmål underrätta den begärande myndigheten om skälen till att tidsfristen inte kan iakttas, och att ange när den kan svara på begäran.

4.2.5. Avsnitt 4: Närvaro vid de administrativa myndigheterna och deltagande vid administrativa undersökningar (artikel 6 i direktiv 77/799/EEG)

Trots att multilaterala kontroller kan finansieras med gemenskapsmedel genom Fiscalis-programmet [7], skapas genom förordning (EEG) nr 218/92 ingen rättslig grund för närvaron av tjänstemän från andra medlemsstaters skatteförvaltningar. Medlemsstaterna måste återigen utnyttja de möjligheter som erbjuds genom artikel 6 i direktiv 77/799/EEG. Det är ju emellertid endast fråga om en möjlighet som ges genom direktiv 77/799/EEG, och få medlemsstater har utnyttjat den. Några medlemsstater har i enlighet med denna artikel tillåtit tjänstemän från de övriga medlemsstaternas skatteförvaltningar att uppehålla sig på deras territorium. De flesta medlemsstater har dock inte infört denna möjlighet i den nationella lagstiftningen, och i praktiken tillåter de allra flesta medlemsstater att utländska tjänstemän närvarar vid kontrollerna endast om den skattskyldiga personen ger sitt medgivande. Detta medgivande är emellertid osannolikt när syftet med kontrollen är att fastslå att bedrägerier förekommer. I några få medlemsstater är det till och med formellt förbjudet för en tjänsteman från en annan medlemsstat att delta i en undersökning på det egna territoriet, med hänvisning till juridiska svårigheter.

[7] Europaparlamentets och rådets beslut nr 888/98/EG av den 30 mars 1998 om antagande av gemenskapens åtgärdsprogram för att förbättra systemen för indirekt beskattning på den inre marknaden (Fiscalis-programmet), EGT L 126, 28.4.1998, s. 1-5.

Det är dock beklagligt att skatteförvaltningarna, på en inre marknad utan gränser för skattebedragarna, fortfarande är i så hög grad isolerade och att det är så svårt eller till och med omöjligt för dem att passera dessa gränser. Närvaro av kontrollansvariga från en annan medlemsstat vid de administrativa myndigheterna och deras deltagande vid administrativa undersökningar kan i själva verket vara av mycket stort värde, särskilt i fall där det finns tecken som tyder på att det förekommer gränsöverskridande oegentligheter eller bedrägerier av betydande omfattning i en eller flera medlemsstater, i fall vars komplicerade karaktär gör det önskvärt att tjänstemännen närvarar, eller i fall som snart skall preskriberas och där undersökningen skulle kunna påskyndas om tjänstemännen närvarade. Därför föreskrivs det i artikel 13 i förslaget att tjänstemän från en medlemsstats skatteförvaltning får uppehålla sig på en annan medlemsstats territorium om bägge staterna så önskar. Samtidigt innehåller artiklarna 13 och 14 bestämmelser om samtliga parters rättigheter och skyldigheter samt om de förfaranden som nationella tjänstemän skall följa när de genomför undersökningar i en annan medlemsstat. Artikel 13.1, å ena sidan, gäller närvaro av tjänstemän från skatteförvaltningen i en medlemsstat vid en annan medlemsstats administrativa myndighet. Artikel 13.2, å andra sidan, innehåller bestämmelser om närvaro av tjänstemän som utsetts av den begärande myndigheten vid administrativa undersökningar avseende skattskyldiga. Dessa artiklar utgör en rättslig grund varigenom skatteförvaltningen inte längre är beroende av den skattskyldiga personens medgivande.

4.2.6. Avsnitt 5: Simultana kontroller (ny bestämmelse)

Kommissionen anser att simultana kontroller bör ingå som en del av medlemsstaternas normala kontrollplaner. För att medlemsstaterna skall uppmuntras att inkludera simultana kontroller i sina kontrollplaner, finansieras vissa multilaterala kontroller genom budgeten för Fiscalis-programmet. Fiscalis-beslutet utgör emellertid inte någon rättslig grund för informationsutbyte i samband med en multilateral kontroll. Den simultana kontrollen är i grund och botten en strukturerad ram för informationsutbyte mellan flera skatteförvaltningar. De kontrollansvariga som deltar i en sådan kontroll måste därför åberopa en av de rättsliga grunder som möjliggör informationsutbyte i skattefrågor (direktiv 77/799/EEG eller förordning (EEG) nr 218/92).

I det aktuella förslaget föreskrivs å ena sidan en principiell skyldighet för medlemsstaterna att alltid tillämpa simultana kontroller när sådana kontroller verkar mer effektiva än nationella kontroller. Å andra sidan innehåller det bestämmelser om samtliga parters rättigheter och skyldigheter samt i stora drag de förfaranden som skall följas. Artikel 16 innehåller samma bestämmelser som de bilaterala avtal som finns på detta område.

4.2.7. Avsnitt 6: Begäran om delgivning (ny bestämmelse)

Genom artikel 5 i direktiv 76/308/EEG [8] möjliggörs delgivning till mottagaren av alla handlingar och beslut, även av rättslig karaktär, rörande en fordran eller indrivning av denna, från den medlemsstat där den begärande myndigheten har sitt säte. Så länge det inte finns någon fordran innehåller dock den nuvarande rättsliga ramen inga bestämmelser om delgivning av handlingar eller beslut från andra medlemsstaters skatteförvaltningar. Artikel 17 i det aktuella förslaget utgör alltså en tydlig rättslig grund för en sådan delgivning.

[8] Rådets direktiv 76/308/EEG av den 15 mars 1976, EGT L 73, 19.3.1976, s. 18.

4.3. Kapitel III - Informationsutbyte utan föregående begäran

4.3.1. Artiklarna 20-24: Strukturerat och automatiskt informationsutbyte i risksektorer (artikel 3 och 4 i direktiv 77/799/EEG)

För att öka möjligheterna att upptäcka och förhindra bedrägerier i den gemenskapsinterna handeln bör medlemsstaterna på gemenskapsnivå även utbyta annan information än uppgifterna i VIES. Kommissionen har konstaterat att sådant utbyte sällan förekommer, trots att de flesta medlemsstater stöder idén om ett intensivare utbyte av relevant information. För att förbättra möjligheterna att upptäcka och förhindra bedrägerier i den gemenskapsinterna handeln bör medlemsstaterna utbyta information åtminstone i följande situationer:

a) Situationer där beskattningen anses äga rum i den mottagande medlemsstaten och kontrollsystemets effektivitet är helt och hållet beroende av uppgifter som lämnas av ursprungsstaten.

Exempel: gemenskapsintern omsättning av nya fordon (landfordon, fartyg och flygplan enligt artikel 28a.2 i direktiv 77/388/EEG) eller distansförsäljning som inte beskattas i ursprungsstaten.

b) Situationer där det finns en misstanke om bedrägeri i den andra medlemsstaten.

Exempel: gemenskapsinterna tjänster av förmodat oegentlig karaktär (t.ex. tjänster som inte faktureras de verkliga mottagarna) eller bristande överensstämmelse mellan gemenskapsintern omsättning och gemenskapsinterna förvärv (fall där de uppgifter som lämnas enligt artikel 4.3 i förordning (EEG) nr 218/92 på ett betydande sätt skiljer sig från det deklarerade värdet av de gemenskapsinterna förvärven).

c) Situationer som generellt sett utgör en större risk för bedrägerier eller undanhållande av skatt i den andra medlemsstaten.

Exempel: potentiella fågel fenix-företag (t.ex. företag som under sina första verksamhetsår har stor gemenskapsintern omsättning av varor och tjänster till kunder i en annan stat), återbetalning av mervärdesskatt till skattskyldiga som inte är etablerade inom landets territorium (rådets direktiv 79/1072/EEG) eller tilldelning av momsregistreringsnummer till näringsidkare som hör hemma i den andra medlemsstaten.

d) Situationer där det på en medlemsstats territorium har konstaterats bedrägerier som skulle kunna ha förgreningar i en annan medlemsstat.

Exempel: bulvanföretag som har genomfört gemenskapsinterna transaktioner eller skattskyldiga som dömts för mervärdesskattebedrägerier i samband med gemenskapsintern handel.

Det är dock uppenbart att den befintliga rättsliga ramen inte är anpassad för samtliga dessa situationer. Det finns i dag ingen verklig skyldighet när det gäller automatiskt eller spontant informationsutbyte. Dessa typer av informationsutbyte föreskrivs endast i principiella ordalag, och ingen kategori av uppgifter omfattas av ett krav på informationsutbyte enligt dessa bestämmelser. Endast några få bilaterala överenskommelser har ingåtts på denna grund. Det är således nödvändigt att i själva gemenskapslagstiftningen ange vilka kategorier av uppgifter som skall vara föremål för ett utbyte.

I förslaget finns två typer av spontana utbyten: strukturerat utbyte och automatiskt utbyte. Skillnaden mellan strukturerat utbyte och automatiskt utbyte kommer endast att ligga i den omständigheten att den myndighet som ansvarar för överföringen inte nödvändigtvis är i stånd att med jämna mellanrum samla in de uppgifter som är föremål för utbytet. Det kommer t.ex. inte att vara möjligt för en medlemsstat att företa ett automatiskt utbyte av uppgifter med avseende på vilka det i den medlemsstaten inte föreligger någon meddelandeskyldighet för skattskyldiga personer.

I förslaget fastställs även en ram inom vilken medlemsstaterna skall inrätta sådant informationsutbyte, en ram som kommer att ha fördelen av att vara både flexibel och effektiv. I förslaget fastslås således endast i vilka slags situationer sådant informationsutbyte skall äga rum, medan beslut om de exakta kategorierna av uppgifter, huruvida för varje medlemsstat informationsutbytet skall vara automatiskt eller strukturerat samt eventuellt om hur ofta utbyte skall äga rum kommer att fattas enligt det förfarande som avses i artikel 40.2. Systemet får sin flexibilitet genom att det kommer att vara möjligt att inom ramen för detta förfarande sluta ett avtal enligt vilket tio medlemsstater utbyter information automatiskt medan de fem övriga gör det strukturerat.

Det är uppenbart att beslut som fattas enligt kommittéförfarandet inte i något fall kan påverka skyldigheterna för personer som är ansvariga för betalning enligt artikel 22 i direktiv 77/388/EEG och att sådana beslut därför bör avse uppgifter som redan finns tillgängliga vid skatteförvaltningen.

4.3.2. Hinder för utbyte av personuppgifter (ny bestämmelse)

Flera medlemsstater har svårigheter att utbyta personuppgifter på grund av restriktioner i den nationella lagstiftningen. De hävdar att bestämmelserna om uppgiftsskydd innebär kraftiga inskränkningar av möjligheterna att utbyta information. I synnerhet hävdar de att genomförandet av direktiv 95/46/EG om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter [9] kan utgöra ett hinder mot utbyte av personuppgifter till och med i fall där man vet att det förekommer bedrägerier och i ännu högre grad när det gäller uppgifter som visar att det är mycket sannolikt att bedrägerier äger rum.

[9] EGT L 281, 23.11.1995, s. 31.

Medlemsstaterna bör därför åberopa artikel 13 i det ovannämnda direktivet, som innehåller bestämmelser om undantag från de normala reglerna när det gäller att skydda en medlemsstats finansiella intressen (även på beskattningens område). Därför föreskrivs i artikel 37.4 att medlemsstaterna skall begränsa räckvidden av skyldigheterna och rättigheterna enligt artiklarna 6.1, 10, 11.1, 12 och 21 i direktiv 95/46/EG på så sätt att deras regler om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter inte skadar de intressen som avses i artikel 13 e i det nämnda direktivet.

4.4. Kapitel IV - Lagring och utbyte av information som är specifik för gemenskapsinterna transaktioner

4.4.1. Artiklarna 25-29 (artikel 4 i förordning (EEG) nr 218/92)

Artikel 4 i förordning (EEG) nr 218/92 delas för tydlighets skull upp i fem artiklar. Artikeln förblir i sak oförändrad med undantag av att exakta uppgifter om det lokala kontor som skall kontaktas för erhållande av kompletterande uppgifter om varje näringsidkare i VIES skall föras in i denna databas, för att underlätta direkt informationsutbyte som inte går via de nationella myndigheterna (centrala kontaktkontor) (se artikel 3).

4.4.2. Artikel 30 (artikel 6 i förordning (EEG) nr 218/92)

Denna artikel är oförändrad med undantag av en bestämmelse som gör det möjligt att på elektronisk väg kontrollera en bestämd persons momsregistreringsnummer.

4.5. Kapitel V - Förbindelser med kommissionen (artikel 31)

Artikel 31.1 motsvarar artikel 11 i förordning (EEG) nr 218/92. I artikel 31.1 anges att medlemsstaterna och kommissionen tillsammans skall utvärdera hur den aktuella förordningen fungerar.

Det anges närmare vilka uppgifter medlemsstaterna måste tillhandahålla i syfte att möjliggöra denna utvärdering.

Det föreskrivs att medlemsstaterna skall tillhandahålla de statistiska uppgifter som är nödvändiga för utvärderingen och att det inom ramen för kommittéförfarandet närmare skall fastställas vilka uppgifter som därvid skall meddelas.

Medlemsstaterna skall även tillhandahålla alla de upplysningar om metoder och förfaranden som använts eller antas ha använts vid brott mot mervärdesskattelagstiftningen genom vilka svagheter eller brister kunnat påvisas i det sätt på vilket bestämmelserna om administrativt samarbete enligt den aktuella förordningen fungerar. Med hjälp av sådana upplysningar kan det göras en bedömning av hur effektivt systemet för administrativt samarbete är i kampen mot undanhållande av skatt.

I samma syfte skulle det kunna vara till nytta om varje medlemsstat på frivillig basis kunde meddela kommissionen andra uppgifter, även om enskilda fall. Kommissionen kommer å sin sida att vara skyldig att meddela dessa uppgifter till de behöriga myndigheterna i andra berörda medlemsstater till vilka uppgifterna inte redan vidarebefordrats.

4.6. Kapitel VI - Förbindelser med tredje land (artikel 32: ny bestämmelse)

Den nuvarande rättsliga ramen utgör inte någon rättslig grund för informationsutbyte med tredje land. Vid momsbedrägerier med anknytning till import- eller exporttransaktioner kan hjälpmedlen inom ramen för tullsamarbetet utnyttjas. Det finns dock ett stort antal brister, t.ex. när det gäller bedrägerier inom tjänstesektorn eller bedrägerier som begås i gemenskapen men för vilka bevisningen finns i tredje land.

Genom artikel 32.1 ges därför den rättsliga grunden för vidarebefordran till alla medlemsstater av uppgifter som inom ramen för ett bilateralt avtal erhållits från tredje land.

Vidare kan, enligt artikel 32.2, uppgifter som erhållits genom tillämpning av den aktuella förordningen vidarebefordras till tredje land, om de behöriga myndigheter som lämnat uppgifterna ger sitt medgivande.

4.7. Kapitel VII - Villkor för informationsutbytet (artiklarna 33-39)

4.7.1. Artikel 33: Utbyten i elektronisk form (ny bestämmelse)

I denna artikel föreskrivs att all information så vitt det är möjligt skall tillhandahållas i elektronisk form, i enlighet med vad som fastställs inom ramen för kommittéförfarandet.

4.7.2. Artikel 34: Översättningar (ny bestämmelse)

En begäran om bistånd och bifogade handlingar skall, i enlighet med vad som fastställs inom ramen för kommittéförfarandet, åtföljas av en översättning till det officiella språket eller ett av de officiella språken i den medlemsstat där den tillfrågade myndigheten har sitt säte.

4.7.3. Artikel 35: Utgifter i samband med tillämpningen av den aktuella förordningen (artikel 13 i förordning (EEG) nr 218/92)

Punkt 2 har lagts till i syfte att anpassa artikel 35 i förordningen till artikel 18 i förslaget om ändring av direktiv 76/308/EEG [10], enligt vilket medlemsstaterna ges möjlighet att komma överens om ersättning av de faktiska kostnaderna i ärenden som medför särskilda svårigheter eller utmärks av mycket höga belopp eller hänför sig till bekämpning av organiserad brottslighet.

[10] KOM(1998) 364 slutlig och KOM(1999) 183 slutlig.

4.7.4 Artikel 36: Begränsningar för informationsutbytet (artikel 7.1 i förordning (EEG) nr 218/92 och artikel 8 i direktiv 77/799/EEG)

Enligt bestämmelserna i denna artikel har den anmodade myndigheten rätt att vägra genomföra undersökningar eller vidarebefordra uppgifter, om detta innebär en oproportionerlig administrativ börda eller om den begärande myndigheten inte har uttömt de vanliga informationskällorna, eller om lagstiftningen eller den administrativa praxisen i den medlemsstat av vilken uppgifter begärs inte tillåter skatteförvaltningen att utföra undersökningarna eller att inhämta eller använda uppgifterna för sina egna ändamål, eller om vidarebefordran av uppgifter skulle strida mot den allmänna ordningen eller leda till att en affärshemlighet, industriell hemlighet, yrkeshemlighet eller handelsprocess skulle röjas.

I artikel 36.4, liksom i artikel 14 i direktiv 76/308/EEG, föreskrivs att den tillfrågade myndigheten skall meddela den begärande myndigheten och kommissionen av vilka skäl den motsätter sig ömsesidigt bistånd.

4.7.5. Artikel 37.1 och 37.2: Begränsningar för användningen av uppgifterna (artikel 9.1 och 9.2 i förordning (EEG) nr 218/92 och artikel 7.1 och 7.3 i direktiv 77/799/EEG)

Enligt artikel 7.1 i direktiv 77/799/EEG får uppgifterna från den tillfrågade medlemsstaten användas utan begränsningar i den begärande medlemsstaten endast för administrativa ändamål och skatteändamål. I praktiken tolkas denna artikel inte på samma sätt av alla medlemsstater. Enligt vissa medlemsstater krävs uttryckligt tillstånd från den tillfrågade medlemsstaten när uppgifterna används offentligt i samband med ett rättsligt förfarande. Enligt andra medlemsstater är det tillräckligt med ett underförstått tillstånd.

I artikel 37 anges att uppgifter i alla former som vidarebefordras i enlighet med förordningen är konfidentiella. Uppgifterna får dock under alla omständigheter användas i samband med rättsliga eller administrativa förfaranden som kan leda till påföljder och som inleds till följd av brott mot skattelagstiftningen.

Uppgifterna får dessutom användas för att fastställa andra skatter, pålagor och avgifter som omfattas av artikel 2 i direktiv 76/308/EEG av den 15 mars 1976. Därigenom beaktas en rekommendation från högnivågruppen för enhetlighet i skatte- och tullpolitiken, om att undersöka möjligheterna att inrätta ett informationsutbyte mellan tull- och skatteförvaltningarna. Genom bestämmelserna skapas en rättslig grund för ett sådant informationsutbyte om mervärdesskatt, och även för ett sådant utbyte mellan de för mervärdesskatt behöriga förvaltningarna och en annan skatteförvaltning i en medlemsstat.

4.7.6. Artikel 37.3: Krav på medgivande från den tillfrågade myndigheten för vidarebefordran av uppgifter till en medlemsstat (artikel 9.3 i förordning (EEG) nr 218/92 och artikel 7.4 i direktiv 77/799/EEG)

I artikel 9.3 i förordning (EEG) nr 218/92 och artikel 7.4 i direktiv 77/799/EEG fastställs ett förfarande enligt vilket den medlemsstat som lämnar uppgifter måste ge sitt medgivande för att uppgifterna skall kunna vidarebefordras till en annan medlemsstat. Detta förfarande kan leda till att överföringen av uppgifter till medlemsstater som behöver dem hindras eller försenas.

Enligt artikel 37.3 krävs inte längre detta medgivande. Då den begärande myndigheten anser att uppgifter som den har mottagit från den tillfrågade myndigheten sannolikt är användbara för den behöriga myndigheten i en tredje medlemsstat, får den överlämna uppgifterna till denna myndighet.

4.7.7. Artikel 37.4: Hinder för utbyte av personuppgifter (ny bestämmelse)

Se punkt 4.3.2.

4.7.8. Underrättelse i förhand av den berörda personen vid allt informationsutbyte

I vissa medlemsstater finns i gällande rätt bestämmelser om att den berörda personen skall underrättas om informationsutbytet. Det är uppenbart att en sådan underrättelse vid fall av bedrägerier försämrar kontrollens effektivitet. Det faktum att vissa medlemsstater systematiskt underrättar den skattskyldiga personen om varje begäran om uppgifter har lett till att övriga medlemsstater ogärna tillämpar bestämmelserna om ömsesidigt bistånd när det finns misstanke om bedrägerier.

Enligt artikel 8 i förordning (EEG) nr 218/92 får den berörda personen underrättas om informationsutbytet. Denna bestämmelse utgör ett hinder mot ett effektivt samarbete mellan skatteförvaltningarna såtillvida att de stör den begärande myndighetens bedrägeribekämpning. Det bör framhållas att denna möjlighet inte längre ges i det aktuella förslaget, där det anges att den tillfrågade myndigheten skall gå till väga som om den agerade för egen räkning eller på begäran av en annan myndighet i det egna landet. Om den skattskyldiga personen inte underrättas om informationsutbyte mellan de nationella skattemyndigheterna, anser kommissionen att detta inte heller bör ske vid informationsutbyte mellan medlemsstaternas behöriga myndigheter.

4.7.9. Artikel 38: Bevismaterial (ny bestämmelse)

I artikel 38 klargörs att redogörelser, intyg, underrättelser, handlingar, vidimerade kopior och alla upplysningar som tjänstemän vid den tillfrågade myndigheten erhållit och vidarebefordrat till den begärande myndigheten kan åberopas som bevismaterial av den begärande myndighetens behöriga instanser, på samma sätt som motsvarande nationella handlingar.

4.7.10. Artikel 39 (artikel 12.2 och12.3 förordning (EEG) nr 218/92)

Denna artikel motsvarar exakt artikel 12.2 och 12.3 förordning (EEG) nr 218/92.

4.8. Kapitel VIII - Allmänna bestämmelser och slutbestämmelser

4.8.1. Artiklarna 40 och 41: Samråds- och kommittéförfaranden (artikel 10 i förordning (EEG) nr 218/92)

De åtgärder som är nödvändiga för tillämpningen av den aktuella förordningen är åtgärder med allmän räckvidd som avser tillämpningen av väsentliga bestämmelser i grundläggande rättsakter. Det är därför lämpligt att använda det föreskrivande förfarandet enligt artikel 5 i rådets beslut av den 28 juni 1999 om de förfaranden som skall tillämpas vid utövandet av kommissionens genomförandebefogenheter (1999/468/EG).

4.8.2. Artikel 42: Rapport från kommissionen till Europaparlamentet och rådet (artikel 14 i förordning (EEG) nr 218/92)

Intervallen mellan kommissionens rapporter till Europaparlamentet och rådet förlängs från två till tre år.

4.8.3. Artikel 43: Tillämpning av bestämmelser med större räckvidd om ömsesidigt bistånd (artikel 3.2 i förordning (EEG) nr 218/92 och artikel 11 i direktiv 77/799/EEG)

Punkt 1 i denna artikel motsvarar artikel 11 i direktiv 77/799/EEG, och punkt 2 motsvarar artikel 9.3. Lydelsen har ändrats något.

4.8.4. Artikel 44: Upphävande av förordning (EEG) nr 218/92

Förordning (EEG) nr 218/92 upphör att gälla, och hänvisningar till den upphävda förordningen skall tolkas som hänvisningar till den aktuella förordningen.

5. Förklaring av förslaget till direktiv

Eftersom det är nödvändigt att ersätta förordning (EEG) nr 218/92 i sin helhet samt de delar av direktiv 77/799/EEG som gäller mervärdesskatt, undantas mervärdesskatt hädanefter från direktivets tillämpningsområde. Detta utvidgas däremot till att omfatta vissa skatter på försäkringspremier, för att hänsyn skall kunna tas till det behov som medlemsstaterna uttryckt i samband med förhandlingarna i rådet om förslaget till ändring av direktiv 76/308/EEG [11].

[11] KOM(1998) 364 slutlig och KOM(1999) 183 slutlig.

6. Slutsats

Syftet med detta förslag är alltså att förstärka samarbetet mellan skatteförvaltningarna genom att ge dem en enkel och effektiv rättslig grund för kampen mot skattebedragare.

Detta förslag syftar alltså inte till att på något sätt förändra de skattskyldigas förpliktelser eller bestämmelserna om tillämpning av mervärdesskattelagstiftningen, utan endast till att anpassa det administrativa samarbetet till den inre marknadens krav. Kommissionen lägger därför fram förslaget med stöd av artikel 95 i fördraget.

Genom att bibehålla artikel 95 i fördraget som rättslig grund är kommissionen för övrigt konsekvent i förhållande till sitt förslag till förordning (EEG) nr 218/92 av den 19 juni 1990 (KOM(90) 183), i vilket artikel 100a (nuvarande artikel 95) i EG-fördraget föreslogs som lämplig rättslig grund.

Artikel 95 utgör den rättsliga grunden för antagande av "åtgärder för tillnärmning av sådana bestämmelser i lagar och andra författningar i medlemsstaterna som syftar till att upprätta den inre marknaden och få den att fungera". Enligt punkt 2 i artikel 95 gäller punkt 1 inte bestämmelser om skatter och avgifter, utan den rättsliga grunden för harmonisering av lagstiftning om indirekta skatter är artikel 93.

Kommissionens tolkning är dock att undantaget i artikel 95.2 utesluter tillämpning av den allmänna regeln i punkt 1 endast om den föreslagna åtgärden främst gäller skattebestämmelser. Så skulle det kunna vara till exempel om den föreslagna rättsakten gällde de skattskyldigas förpliktelser eller bestämmelser om skattens tillämpningsområde, men inte i det aktuella fallet där förordningen endast syftar till att underlätta samarbetet mellan skatteförvaltningarna.

2001/0133 (COD)

Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING om administrativt samarbete i fråga om mervärdesskatt

EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 95 i detta,

med beaktande av kommissionens förslag [12],

[12] EGT C

med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande [13],

[13] EGT C

med beaktande av Regionkommitténs yttrande [14],

[14] EGT C

i enlighet med förfarandet i artikel 251 i fördraget [15], och

[15] EGT C

av följande skäl:

(1) Skattebedrägerier och skatteflykt som sträcker sig över medlemsstaternas gränser leder till budgetförluster och brott mot principen om rättvis beskattning och kan framkalla en snedvridning av kapitalrörelserna och av konkurrensvillkoren. De påverkar därför den inre marknadens funktion.

(2) Kampen mot mervärdesskattebedrägerier kräver ett nära samarbete mellan de administrativa myndigheter som i varje medlemsstat ansvarar för tillämpningen av de bestämmelser som antagits på detta område.

(3) Det är därför lämpligt att fastställa bestämmelser för hur medlemsstaternas administrativa myndigheter skall lämna varandra ömsesidigt bistånd och samarbeta med kommissionen, så att en god tillämpning av mervärdesskatten kan säkras.

(4) Genom rådets förordning (EEG) nr 218/92 av den 27 januari 1992 om administrativt samarbete inom området för indirekt beskattning (mervärdesskatt) [16] inrättades i detta syfte ett system för nära samarbete mellan medlemsstaternas administrativa myndigheter och mellan dessa och kommissionen.

[16] EGT L 24, 1.2.1992, s. 1.

(5) Den nämnda förordningen kompletterar bestämmelserna i rådets direktiv 77/799/EEG av den 19 december 1977 om ömsesidigt bistånd av medlemsstaternas behöriga myndigheter på området direkt och indirekt beskattning [17], senast ändrat genom Anslutningsakten för Österrike, Finland och Sverige.

[17] EGT L 336, 27.12.1977, s. 15.

(6) Dessa två rättsliga verktyg har visat sig effektiva men är framdeles otillräckliga för att motsvara de nya behov av administrativt samarbete som har uppstått till följd av den allt närmare integrationen av ekonomierna inom den inre marknaden.

(7) Förekomsten av två olika rättsliga verktyg för samarbete i fråga om mervärdesskatt har dessutom visat sig utgöra ett hinder mot ett effektivt samarbete mellan skatteförvaltningarna.

(8) Det har även visat sig nödvändigt att fastställa tydligare och bindande regler för samarbetet mellan medlemsstaterna, eftersom rättigheterna och skyldigheterna för de berörda parterna inte anges tillräckligt klart.

(9) Det är också alltför få direkta kontakter mellan lokala kontor och mellan nationella kontor för bedrägeribekämpning, eftersom kommunikationen normalt sker mellan centrala kontaktkontor. Detta leder till att effektiviteten begränsas, att instrumenten för det administrativa samarbetet utnyttjas endast i liten utsträckning och att handläggningstiderna blir alltför långa. Det bör därför införas bestämmelser om mer direkta kontakter mellan organen, för att samarbetet skall bli effektivare och snabbare.

(10) Vidare är intensiteten i samarbetet otillräcklig, såtillvida att automatiskt och spontant informationsutbyte utanför VIES-systemet endast sker i liten utsträckning medlemsstaterna emellan. Informationsutbytet mellan förvaltningarna och mellan dessa och kommissionen bör göras intensivare och snabbare, så att bedrägerier kan bekämpas mer effektivt.

(11) Av dessa skäl är det nödvändigt att ändra förordning (EEG) nr 218/92 och att i den införliva de bestämmelser i direktiv 77/799/EEG som gäller mervärdesskatt. Av tydlighetsskäl bör den nämnda förordningen ersättas med en ny förordning.

(12) Varken förordning (EEG) nr 218/92 eller direktiv 77/799/EEG syftade till att harmonisera skattebestämmelser, utan till att säkerställa att den inre marknaden fungerar tillfredsställande genom att underlätta det administrativa samarbetet mellan de nationella förvaltningarna i fråga om indirekt beskattning. Den här förordningen har samma syfte.

(13) Den här förordningen har ingen inverkan på andra gemenskapsåtgärder för att bekämpa mervärdesskattebedrägerier.

(14) För de ändamål som avses med denna förordning bör vissa rättigheter och skyldigheter som avses i Europaparlamentets och rådets direktiv 95/46/EG av den 24 oktober 1995 om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter [18] begränsas, för att skydda de intressen som avses i artikel 13 e i det nämnda direktivet.

[18] EGT L 281, 23.11.1995, s. 31.

(15) De åtgärder som behövs för genomförandet av denna förordning utgör åtgärder med allmän räckvidd enligt artikel 2 i rådets beslut 1999/468/EG av den 28 juni 1999 om de förfaranden som skall tillämpas vid utövandet av kommissionens genomförandebefogenheter [19], och de bör antas enligt det föreskrivande förfarandet i artikel 5 i nämnda beslut.

[19] EGT L 184, 17.7.1999, s. 23.

(16) Denna förordning respekterar de grundläggande rättigheter och iakttar de principer som erkänns, bland annat i Europeiska unionens stadga om grundläggande rättigheter.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Kapitel I

Allmänna bestämmelser

Artikel 1

1. I denna förordning fastställs villkoren för samarbete mellan de administrativa myndigheter i medlemsstaterna som ansvarar för tillämpningen av mervärdesskattelagstiftningen, samt mellan dessa och kommissionen för att säkerställa att lagstiftningen följs.

I detta syfte fastställs regler och förfaranden enligt vilka medlemsstaternas behöriga myndigheter kan samarbeta, och sinsemellan samt med kommissionen utbyta all information som kan göra det möjligt för dem att korrekt fastställa mervärdesskatten.

Vidare fastställs regler och förfaranden för utbyte av viss information på elektronisk väg, särskilt beträffande mervärdesskatt vid gemenskapsintern handel.

2. Denna förordning skall inte påverka tillämpningen i medlemsstaterna av reglerna om ömsesidig rättshjälp i brottmål.

Artikel 2

I denna förordning används följande beteckningar med de betydelser som här anges:

1) behörig myndighet: den myndighet som har utsetts i överensstämmelse med artikel 3.1,

2) begärande myndighet: det centrala kontaktkontoret i en medlemsstat eller en behörig tjänsteman i denna medlemsstat som begär bistånd på den behöriga myndighetens vägnar,

3) tillfrågad myndighet: det centrala kontaktkontoret i en medlemsstat eller en behörig tjänsteman i denna medlemsstat som mottar en begäran om bistånd på den behöriga myndighetens vägnar,

4) territoriellt organ: en administrativ enhet som är behörig att kontrollera att mervärdesskattelagstiftningen tillämpas korrekt i ett visst territoriellt område,

5) strukturerat informationsutbyte: insamling av vissa på förhand bestämda uppgifter och vidarebefordran av dessa, systematiskt och utan föregående begäran till en annan medlemsstat av det centrala kontaktkontoret eller av en behörig tjänsteman, allt eftersom dessa uppgifter blir tillgängliga,

6) automatiskt informationsutbyte: insamling av vissa på förhand bestämda uppgifter och vidarebefordran av dessa, systematiskt och utan föregående begäran till en annan medlemsstat av det centrala kontaktkontoret eller av en behörig tjänsteman, med en regelbundenhet som är fastställd i förväg,

7) person:

a) fysisk person,

b) juridisk person,

c) om gällande lagstiftning medger det, en sammanslutning av personer som har befogenhet att utföra rättshandlingar men som inte har en juridisk persons rättsställning,

8) ge tillträde: tillåta att den relevanta databasen används och att uppgifter inhämtas på elektronisk väg,

9) på elektronisk väg: med hjälp av elektronisk utrustning för behandling (inbegripet digital signalkomprimering) och lagring av uppgifter, via ledning, radio, optiska medel eller andra elektromagnetiska medel,

10) momsregistreringsnummer: det nummer som avses i artikel 22.1 c, 22.1 d och 22.1 e i direktiv 77/388/EEG [20], i artikelns lydelse enligt artikel 28h i nämnda direktiv,

[20] EGT L 145, 13.6.1977, s. 1.

11) gemenskapsinterna transaktioner: gemenskapsintern omsättning av varor och tjänster,

12) gemenskapsintern omsättning av varor: omsättning av varor som skall tas upp i den sammanställning som avses i artikel 22.6 b i direktiv 77/388/EEG, i artikelns lydelse enligt artikel 28h i nämnda direktiv,

13) gemenskapsintern omsättning av tjänster: omsättning av tjänster i enlighet med bestämmelserna i artikel 9.2 e* eller artikel 28b C-F i direktiv 77/388/EEG,

14) gemenskapsinternt förvärv av varor: förvärv av rätten att såsom ägare förfoga över lösöre i överensstämmelse med artikel 28a.3 i direktiv 77/388/EEG,

15) administrativ undersökning: all tillsyn och alla kontroller och åtgärder som tjänstemän vid de behöriga myndigheterna genomför i tjänsten för att det skall kunna säkerställas att mervärdesskattelagstiftningen tillämpas korrekt.

Artikel 3

1. Varje medlemsstat skall meddela de övriga medlemsstaterna och kommissionen vilken behörig myndighet som utsetts som den enda myndighet i vars namn bestämmelserna i denna förordning tillämpas, antingen direkt eller genom bemyndigande till det centrala kontaktkontor som avses i punkt 2 eller till de tjänstemän som avses i punkt 3.

2. Varje behörig myndighet skall utse ett enda centralt kontaktkontor som ensamt ansvarigt och bemyndigat att sköta kontakterna med övriga medlemsstater i fråga om administrativt samarbete. Den skall underrätta kommissionen och de behöriga myndigheterna i övriga medlemsstater om detta.

3. Varje behörig myndighet skall bestämma vilka behöriga tjänstemän som är bemyndigade att framställa en begäran om bistånd enligt denna förordning eller att besvara en sådan begäran. Åtminstone en tjänsteman vid varje territoriellt organ skall utses för detta ändamål. Det centrala kontaktkontoret skall uppdatera förteckningen över dessa tjänstemän och ställa den till förfogande för de centrala kontaktkontoren i de övriga medlemsstaterna.

4. Bestämmelserna i denna förordning skall inte hindra att andra tjänstemän med ansvar för tillämpningen av mervärdesskattelagstiftningen i olika medlemsstater än de som avses i punkt 3 kontaktar varandra direkt, utbyter information och samarbetar på de villkor som anges i denna förordning.

5. När en tjänsteman med ansvar för tillämpningen av mervärdesskattelagstiftningen kontaktas direkt av en annan tjänsteman i en annan medlemsstat i enlighet med bestämmelserna i punkt 4, och denna begäran om bistånd kräver en åtgärd utanför det territorium tjänstemannen ansvarar för, skall han vidarebefordra denna begäran till det centrala kontaktkontoret. De tidsfrister som anges i artikel 10 skall i så fall börja löpa först när det centrala kontaktkontoret mottar begäran.

6. Kommissionen skall offentliggöra förteckningen över behöriga myndigheter i Europeiska gemenskapernas officiella tidning, och uppdatera den.

Artikel 4

Skyldigheten att lämna bistånd enligt denna förordning omfattar inte vidarebefordran av uppgifter eller handlingar som erhållits av de administrativa myndigheter som avses i artikel 1, när dessa handlar med tillstånd från eller på begäran av en rättslig myndighet. I fall då bistånd begärs skall dock sådana uppgifter och handlingar vidarebefordras, om den rättsliga myndighet som skall rådfrågas i ärendet lämnar sitt samtycke.

Uppgifter om tillämpningen av mervärdesskattelagstiftningen som erhållits på detta sätt, åtminstone de väsentliga uppgifter i ärendet som gör det möjligt att sätta stopp för bedrägerier, skall under alla omständigheter vidarebefordras inom ramen för det administrativa samarbetet enligt denna förordning. En sådan vidarebefordran skall godkännas på förhand av den rättsliga myndigheten, om ett sådant godkännande är nödvändigt enligt nationell rätt.

Kapitel II

Samarbete på begäran

Avsnitt 1

Begäran om uppgifter

Artikel 5

1. Den tillfrågade myndigheten skall på anmodan av den begärande myndigheten överlämna de uppgifter som avses i artikel 1, inbegripet de som gäller ett eller flera enskilda fall.

2. För att kunna lämna de uppgifter som avses i punkt 1 skall den tillfrågade medlemsstatens behöriga myndighet vid behov låta genomföra de undersökningar som behövs för att få fram uppgifterna.

3. För att skaffa fram de begärda uppgifterna skall den tillfrågade myndigheten, eller den administrativa myndighet som den tillfrågade myndigheten hänskjuter ärendet till, gå till väga som om den agerade för egen räkning eller på begäran av en annan myndighet i den egna medlemsstaten.

Artikel 6

En begäran om uppgifter enligt artikel 5 skall inges med hjälp av ett standardformulär som skall antas enligt det förfarande som avses i artikel 40.2.

Artikel 7

1. Den tillfrågade myndigheten skall på anmodan av den begärande myndigheten till denna överlämna alla uppgifter, i form av redogörelser, intyg eller andra handlingar, eller vidimerade kopior av eller utdrag ur sådana, som den förfogar över eller skaffar fram.

2. Originalhandlingar skall överlämnas endast om detta inte strider mot de gällande bestämmelserna i den medlemsstat där den tillfrågade myndigheten har sitt säte.

Avsnitt 2

Begäran om administrativa undersökningar

Artikel 8

Den tillfrågade myndigheten skall på anmodan av den begärande myndigheten inleda eller låta inleda lämpliga administrativa undersökningar om

1) transaktioner som strider mot eller för den begärande myndigheten förefaller strida mot mervärdesskattelagstiftningen och för vilka beskattningen förväntas äga rum på den medlemsstats territorium där den begärande myndigheten har sitt säte,

2) transaktioner som kan ge bevis för ett brott mot mervärdesskattelagstiftningen på den medlemsstats territorium där den begärande myndigheten har sitt säte.

Artikel 9

1. När de administrativa undersökningarna genomförs skall den tillfrågade myndigheten, eller den administrativa myndighet som den tillfrågade myndigheten hänskjuter ärendet till, gå till väga som om den agerade för egen räkning eller på begäran av en annan myndighet i det egna landet.

2. Den tillfrågade myndigheten skall underrätta den begärande myndigheten om resultatet av de administrativa undersökningarna.

Avsnitt 3

Tidsfrist för att lämna uppgifter

Artikel 10

Den tillfrågade myndigheten skall lämna de uppgifter som avses i artiklarna 5, 7 och 9 så snart som möjligt och senast tre månader efter det att begäran mottagits.

Om den tillfrågade myndigheten redan har tillgång till de berörda uppgifterna skall dock fristen förkortas till en månad.

Artikel 11

En annan tidsfrist än den som anges i artikel 10 kan för olika kategorier av särskilda fall bestämmas enligt det förfarande som avses i artikel 40.2.

Artikel 12

Om den tillfrågade myndigheten inte kan svara på en begäran inom den föreskrivna tiden, skall den omedelbart underrätta den begärande myndigheten om skälen till att tidsfristen inte kan iakttas och ange när den kan svara på begäran.

Avsnitt 4

Närvaro vid de administrativa myndigheterna och deltagande vid administrativa undersökningar

Artikel 13

1. Genom överenskommelse mellan den begärande myndigheten och den tillfrågade myndigheten, och på de villkor som fastställts av den senare, får tjänstemän som i vederbörlig ordning fått tillstånd av den begärande myndigheten, i de kontor där de administrativa myndigheterna i den medlemsstat där den tillfrågade myndigheten har sitt säte bedriver sin verksamhet, inhämta de uppgifter om tillämpningen av mervärdesskattelagstiftningen som den begärande myndigheten behöver och som finns i den dokumentation som tjänstemännen vid dessa kontor har tillgång till. Dessa tjänstemän skall ha rätt att kopiera denna dokumentation.

2. Genom överenskommelse mellan den begärande myndigheten och den tillfrågade myndigheten får tjänstemän som utsetts av den begärande myndigheten närvara vid de administrativa undersökningarna. Tjänstemännen vid den tillfrågade myndigheten skall hela tiden ansvara för genomförandet av de administrativa undersökningarna. Tjänstemännen från den begärande myndigheten får inte på eget initiativ åberopa de kontrollbefogenheter som tillkommer tjänstemännen vid den tillfrågade myndigheten. De skall dock ha tillträde till samma lokaler och tillgång till samma handlingar som dessa tjänstemän, genom dessas förmedling och endast för ändamål som avser den pågående administrativa undersökningen.

3. Tjänstemän från den begärande myndigheten som uppehåller sig i en annan medlemsstat i enlighet med punkterna 1 och 2 skall alltid kunna uppvisa en skriftlig fullmakt där deras identitet och officiella behörighet anges.

Artikel 14

Om det i de nationella bestämmelserna om rättegången i brottmål föreskrivs att vissa åtgärder endast får vidtas av tjänstemän som särskilt identifieras i den nationella lagstiftningen, får tjänstemän från den begärande myndigheten inte delta i samband med dessa åtgärder.

De får under inga omständigheter delta vid genomsökningar av lokaler eller formella förhör med personer enligt reglerna om rättegången i brottmål. De skall dock ges tillgång till de uppgifter som erhålls på detta sätt, på de villkor som anges i artikel 4.

Avsnitt 5

Simultana kontroller

Artikel 15

Medlemsstaterna skall, var och en på sitt eget territorium och självständigt, utföra simultana kontroller av situationen för en eller flera skattskyldiga personer som är av gemensamt intresse eller som delvis är av intresse.

De skall företa simultana kontroller - i syfte att utbyta de uppgifter som sålunda inhämtats - varje gång sådana kontroller förefaller mer effektiva än en kontroll av en medlemsstat.

Artikel 16

1. Varje medlemsstats behöriga myndighet skall självständigt identifiera de skattskyldiga personer som de avser att föreslå för en simultan kontroll. Myndigheten i fråga skall underrätta de behöriga myndigheterna i övriga berörda medlemsstater om vilka ärenden som valts ut för att eventuellt göras till föremål för simultana skattekontroller. Myndigheten skall i största möjliga utsträckning motivera sitt urval genom att tillhandahålla de uppgifter som har lett till detta urval. Den skall under alla omständigheter ange de preskriptionsbestämmelser som gäller för de ärenden som föreslås för en simultan kontroll.

2. Varje medlemsstat skall sedan avgöra om den önskar delta i de simultana kontrollerna. Den behöriga myndighet för vilken en simultan kontroll föreslagits skall ge den motsvarande myndigheten besked om huruvida den godtar att utföra denna kontroll eller inte.

3. De behöriga myndigheterna skall utse en företrädare som ansvarar för att leda och samordna kontrollen.

Avsnitt 6

Begäran om delgivning

Artikel 17

På anmodan av den begärande myndigheten skall den tillfrågade myndigheten, i enlighet med gällande bestämmelser om delgivning av motsvarande rättsakter i den medlemsstat där den har sitt säte, delge mottagaren alla rättsakter och beslut från de administrativa myndigheterna och som rör tillämpningen av mervärdesskatte lagstiftningen på den medlemsstats territorium där den begärande myndigheten har sitt säte.

Artikel 18

I begäran om delgivning, som skall innehålla uppgift om ämnet för den rättsakt eller det beslut som skall delges, skall anges namn, adress och alla andra uppgifter som är av betydelse för att identifiera mottagaren.

Artikel 19

Den tillfrågade myndigheten skall utan dröjsmål underrätta den begärande myndigheten om hur begäran om delgivning behandlats, framför allt om den dag då beslutet eller rättsakten sändes till mottagaren.

Kapitel III

Informationsutbyte utan föregående begäran

Artikel 20

Utan att det påverkar tillämpningen av bestämmelserna i kapitel IV skall den behöriga myndigheten i varje medlemsstat genom strukturerat eller automatiskt utbyte vidarebefordra information enligt artikel 1 till den behöriga myndigheten i andra berörda medlemsstater i följande situationer:

1) Om beskattningen anses äga rum i den mottagande medlemsstaten och kontrollsystemets effektivitet är helt och hållet beroende av uppgifter som lämnas av ursprungsstaten.

2) Om ett brott mot mervärdesskattelagstiftningen har begåtts eller misstänks ha begåtts i den andra medlemsstaten.

3) Om det finns en risk för bedrägerier eller undanhållande av skatt i den andra medlemsstaten.

4) Om ett brott mot mervärdesskattelagstiftningen som har begåtts eller misstänks ha begåtts på en medlemsstats territorium kan ha förgreningar i den andra medlemsstaten.

Artikel 21

Följande skall fastställas enligt det förfarande som avses i artikel 40.2:

1) De exakta kategorierna av uppgifter.

2) Huruvida för varje medlemsstat informationsutbytet skall vara strukturerat eller automatiskt samt i det senare fallet hur ofta utbytet skall äga rum.

3) Hur informationsutbytet skall gå till.

Artikel 22

Medlemsstaternas behöriga myndigheter kan när som helst utan föregående begäran och spontant lämna varandra sådan information som avses i artikel 1 som de har kännedom om.

Artikel 23

Medlemsstaterna skall vidta de administrativa och organisatoriska åtgärder som behövs för att möjliggöra sådana utbyten som avses i detta kapitel.

Artikel 24

Genomförande av bestämmelserna i detta kapitel kan inte förplikta en medlemsstat att, i syfte att inhämta uppgifter, införa nya skyldigheter för personer som är ansvariga för betalning av mervärdesskatt.

Kapitel IV

Lagring av utbyte av information som är specifik för gemenskapsinterna transaktioner

Artikel 25

1. Den behöriga myndigheten i varje medlemsstat skall upprätthålla en elektronisk databas i vilken den lagrar och bearbetar den information som den inhämtar enligt artikel 22.6 b i direktiv 77/388/EEG, i artikelns lydelse enligt artikel 28h i nämnda direktiv.

För att denna information skall kunna användas i sådana förfaranden som avses i denna förordning, skall informationen lagras i minst fem år efter utgången av det kalenderår under vilket tillträde till informationen skall ges.

2. Medlemsstaterna skall säkerställa att deras databaser hålls aktuella, kompletta och korrekta.

I enlighet med det förfarande som avses i artikel 40.2 skall det fastställas kriterier enligt vilka det skall avgöras vilka ändringar som inte är relevanta, väsentliga eller ändamålsenliga och som därför inte behöver göras.

Artikel 26

På grundval av de uppgifter som lagrats i enlighet med artikel 25 skall den behöriga myndigheten i en medlemsstat automatiskt och utan dröjsmål från varje medlemsstat få följande information, som myndigheten i fråga också kan ges direkt tillgång till:

1) De momsregistreringsnummer som tilldelats av den medlemsstat som mottar informationen.

2) Det sammanlagda värdet av all gemenskapsintern omsättning av varor till innehavarna av dessa nummer från alla näringsidkare som identifierats för mervärdesskatteändamål i den medlemsstat som lämnar uppgifterna.

De belopp som avses i första stycket 2 skall uttryckas i den uppgiftslämnande medlemsstatens valuta och hänföra sig till kalenderkvartal.

Artikel 27

På grundval av de uppgifter som lagrats i enlighet med artikel 25 och uteslutande för att bekämpa skattebedrägerier skall den behöriga myndigheten i en medlemsstat, när den finner detta nödvändigt för att kontrollera gemenskapsinterna förvärv av varor och tjänster, automatiskt och utan dröjsmål få följande information, som myndigheten i fråga också kan ges direkt tillgång till på elektronisk väg:

1) Momsregistreringsnummer för personer som har genomfört omsättning enligt artikel 26.2.

2) Det sammanlagda värdet av all sådan omsättning från varje sådan person till varje person som tilldelats ett momsregistreringsnummer enligt artikel 26.1.

3) Fullständiga uppgifter om det territoriella organ som är behörigt att lämna ytterligare upplysningar om dessa personer.

De belopp som avses i första stycket 2 skall uttryckas i den uppgiftslämnande medlemsstatens valuta och hänföra sig till kalenderkvartal.

Artikel 28

1. När en medlemsstats behöriga myndighet är skyldig att ge tillträde till information enligt artiklarna 25, 26 och 27 skall den, när det gäller sådana uppgifter som åsyftas i artiklarna 26 och 27, göra det snarast möjligt och senast tre månader efter utgången av det kalenderkvartal som uppgifterna avser.

2. Om information läggs till i en databas under de omständigheter som anges i artikel 25 skall, utan hinder av punkt 1, tillträde till sådana uppgifter ges så snart som möjligt och senast tre månader efter utgången av det kvartal under vilket de nya uppgifterna inhämtats.

3. Villkoren för tillträde till korrigerad information skall fastställas enligt det förfarande som avses i artikel 40.2.

Artikel 29

När medlemsstaternas behöriga myndigheter för tillämpningen av artiklarna 25-28 registrerar information i elektroniska databaser och utbyter sådan information på elektronisk väg, skall de vidta alla nödvändiga åtgärder för att se till att artikel 37 följs.

Artikel 30

1. Den behöriga myndigheten i varje medlemsstat skall upprätthålla en elektronisk databas som innehåller ett register över de personer som tilldelats momsregistreringsnummer i medlemsstaten.

2. På grundval av de uppgifter som lagrats enligt artikel 25 kan den behöriga myndigheten i en medlemsstat när som helst antingen direkt få eller få överfört till sig en bekräftelse på giltigheten av det momsregistreringsnummer under vilket en person har levererat eller mottagit varor eller tjänster inom ramen för gemenskapsintern omsättning är. På särskild begäran skall den tillfrågade myndigheten även meddela datum för utfärdandet av momsregistreringsnumret och, i förekommande fall, det datum då momsregistreringsnumret upphör att gälla.

3. På begäran skall den behöriga myndigheten utan dröjsmål även uppge namn på och adress till den person som tilldelats ett nummer, förutsatt att dessa uppgifter inte lagras hos den begärande myndigheten för att eventuellt användas vid något senare tillfälle.

4. Den behöriga myndigheten i varje medlemsstat skall se till att personer som berörs av gemenskapsintern omsättning av varor eller tjänster har möjlighet att få en bekräftelse på att en viss persons momsregistreringsnummer är giltigt. Överföring av en sådan bekäftelse på elektronisk väg skall tillåtas på villkor som fastställs enligt det förfarande som avses i artikel 40.2.

5. När medlemsstaternas behöriga myndigheter för tillämpningen av punkterna 1-4 i denna artikel registrerar information i elektroniska databaser och utbyter sådan information på elektronisk väg, skall de vidta alla nödvändiga åtgärder för att se till att artikel 37 följs.

Kapitel V

Förbindelser med kommissionen

Artikel 31

1. Medlemsstaterna och kommissionen skall undersöka och utvärdera hur bestämmelserna om administrativt samarbete enligt denna förordning fungerar. Kommissionen skall sammanställa medlemsstaternas erfarenheter i syfte att få bestämmelserna att fungera bättre.

2. Varje medlemsstat skall ge kommissionen all information om hur den tillämpar denna förordning, inklusive de statistiska uppgifter som är nödvändiga för att tillämpningen skall kunna utvärderas.

Dessa statistiska uppgifter skall fastställas enligt det förfarande som avses i artikel 40.2.

3. Medlemsstaterna skall meddela kommissionen alla de uppgifter om metoder och förfaranden som använts eller antas ha använts vid brott mot mervärdesskattelagstiftningen genom vilka svagheter eller brister kunnat påvisas i det sätt på vilket bestämmelserna om administrativt samarbete enligt denna förordning fungerar.

4. Medlemsstaterna får vidarebefordra all annan information enligt artikel 1 till kommissionen, så att det kan göras en bedömning av hur effektiva dessa bestämmelser om administrativt samarbete är i kampen mot bedrägerier och undanhållande av skatt.

5. Kommissionen skall vidarebefordra all information enligt punkterna 2, 3 och 4 till andra berörda medlemsstater.

Kapitel VI

Förbindelser med tredje land

Artikel 32

1. När ett tredje land lämnar uppgifter till den behöriga myndigheten i en medlemsstat skall denna vidarebefordra uppgifterna till de behöriga myndigheterna i de medlemsstater som kan vara intresserade av dem och under alla omständigheter till de medlemsstater som begär detta.

Uppgifterna skall också vidarebefordras till kommissionen, om de är av intresse på gemenskapsnivå.

2. Under förutsättning att det berörda tredje landet juridiskt har förbundit sig att ge det bistånd som är nödvändigt för att all bevisning för att en transaktion strider mot mervärdesskattelagstiftningen skall kunna inhämtas, får uppgifter som erhållits genom tillämpning av denna förordning vidarebefordras till detta tredje land, med samtycke från de behöriga myndigheter som lämnat uppgifterna och med iakttagande av dess nationella bestämmelser för överföring av personuppgifter till tredje land.

Kapitel VII

Villkor för informationsutbytet

Artikel 33

Information som vidarebefordras i enlighet med denna förordning skall så vitt det är möjligt tillhandahållas på elektronisk väg, enligt villkor som skall fastställas enligt det förfarande som avses i artikel 40.2.

Artikel 34

En begäran om bistånd, inbegripet begäran om delgivning, och bifogade handlingar skall, i enlighet med villkor som skall fastställs enligt det förfarande som avses i artikel 40.2, åtföljas av en översättning till det officiella språket eller ett av de officiella språken i den medlemsstat där den tillfrågade myndigheten har sitt säte.

Den tillfrågade myndigheten kan avstå från sådan översättning.

Artikel 35

1. Medlemsstaterna skall ömsesidigt avstå från att begära ersättning för kostnader som uppstår vid tillämpningen av denna förordning, utom i tillämpliga fall för expertarvoden.

2. Om det ömsesidiga biståndet medför särskilda svårigheter med mycket höga kostnader eller hänför sig till bekämpning av organiserad brottslighet får de begärande och de tillfrågade myndigheterna komma överens om ersättning av kostnaderna i varje enskilt fall.

3. Förfarandena för tillämpning av punkt 2 skall fastställas enligt det förfarande som avses i artikel 40.2.

Artikel 36

1. En tillfrågad myndighet i en medlemsstat skall ge en begärande myndighet i en annan medlemsstat information enligt artikel 1, under förutsättning att

a) antalet och arten av förfrågningar om information som görs av den begärande myndigheten inom en viss period inte innebär en oproportionerlig administrativ börda för den tillfrågade myndigheten,

b) den begärande myndigheten har uttömt de vanliga informationskällor som den allt efter omständigheterna kan använda för att skaffa de begärda uppgifterna, utan att riskera det önskade resultatet.

2. Denna förordning skall inte innebära någon förpliktelse att låta genomföra undersökningar eller att lämna uppgifter, om den medlemsstat som skulle lämna uppgifterna är förhindrad av sin lagstiftning eller sin administrativa praxis att göra undersökningarna eller att inhämta eller använda uppgifterna för sina egna ändamål.

3. Vidarebefordran av uppgifter får nekas om den skulle leda till att en affärshemlighet, industriell hemlighet, yrkeshemlighet eller handelsprocess skulle röjas, eller om det gäller uppgifter vars röjande skulle strida mot den allmänna ordningen.

4. Den tillfrågade myndigheten skall underrätta den begärande myndigheten om skälen till att en begäran om bistånd inte kan tillmötesgås. Detta motiverade avslag skall även meddelas kommissionen.

5. Förfaranden för fastställande av det minsta mervärdesskattebelopp som kan föranleda en begäran om bistånd skall antas enligt det förfarande som avses i artikel 40.2.

Artikel 37

1. All information, oavsett form, som vidarebefordras vid tillämpning av denna förordning skall vara konfidentiell. Den skall omfattas av sekretess och åtnjuta samma skydd som liknande information ges enligt nationell lagstiftning i den mottagande medlemsstaten och enligt motsvarande bestämmelser som gäller gemenskapens organ.

Sådan information får under alla omständigheter bara göras tillgänglig för personer som direkt sysslar med taxering, skatteindrivning eller administrativ kontroll av skatter för taxeringsändamål, eller för personer som är anställda av gemenskapen som behöver ha tillgång till den för sin tjänsteutövning.

Den får användas i samband med rättsliga eller administrativa förfaranden som kan leda till påföljd och som inletts på grund av överträdelser av skattelagstiftningen, och i samband med fastställande av andra skatter, pålagor och avgifter som omfattas av artikel 2 i rådets direktiv 76/308/EEG [21].

[21] EGT L 73, 19.3.1976, s. 18.

2. Trots punkt 1 skall den behöriga myndigheten i den medlemsstat som tillhandahåller informationen tillåta att den utnyttjas för andra ändamål i den begärande myndighetens medlemsstat, om det enligt lagstiftningen i den tillfrågade myndighetens medlemsstat skulle vara tillåtet att utnyttja den för liknande ändamål.

3. Om den begärande myndigheten anser att information som den har mottagit från den tillfrågade myndigheten kan vara användbar för den behöriga myndigheten i en tredje medlemsstat, får den överlämna informationen till denna behöriga myndighet.

4. Medlemsstaterna skall begränsa räckvidden av de skyldigheter och rättigheter som avses i artiklarna 6.1, 10, 11.1, 12 och 21 i direktiv 95/46/EG i den utsträckning det behövs för att skydda de intressen som avses i artikel 13 e i nämnda direktiv.

Artikel 38

Redogörelser, intyg, underrättelser, handlingar, vidimerade kopior och alla upplysningar som tjänstemän vid den tillfrågade myndigheten fått och vidarebefordrat till den begärande myndigheten i samband med bistånd enligt denna förordning kan åberopas som bevismaterial av behöriga instanser i den begärande myndighetens medlemsstat, på samma sätt som motsvarande handlingar som vidarebefordrats av en myndighet i det egna landet.

Artikel 39

1. För tillämpningen av denna förordning skall medlemsstaterna vidta alla nödvändiga åtgärder för att

a) säkerställa en effektiv intern samordning mellan de behöriga myndigheter som avses i artikel 3,

b) upprätta ett direkt samarbete mellan de myndigheter som givits särskilt bemyndigande för denna samordning,

c) se till att det system för informationsutbyte som föreskrivs i denna förordning fungerar på ett bra sätt.

2. Kommissionen skall så fort som möjligt till varje medlemsstats behöriga myndighet vidarebefordra alla uppgifter som den mottar och som den har möjlighet att tillhandahålla.

Kapitel VIII

Allmänna bestämmelser och slutbestämmelser

Artikel 40

1. Kommissionen skall biträdas av Ständiga kommittén för administrativt samarbete, nedan kallad "kommittén", som skall bestå av företrädare för medlemsstaterna och ha en företrädare för kommissionen som ordförande.

2. När hänvisning sker till denna punkt skall det föreskrivande förfarandet i artikel 5 i beslut 1999/468/EG tillämpas, varvid bestämmelserna i artikel 7 och artikel 8 i det beslutet skall iakttas.

3. Den tid som avses i artikel 5.6 i beslut 1999/468/EG skall fastställas till tre månader.

Artikel 41

Kommittén får undersöka alla frågor rörande tillämpningen av denna förordning som tas upp av ordföranden antingen på dennes eget initiativ eller på begäran av en företrädare för en medlemsstat.

Artikel 42

1. Vart tredje år efter dagen för denna förordnings ikraftträdande skall kommissionen till Europaparlamentet och rådet överlämna en rapport om villkoren för tillämpningen av denna förordning.

2. Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna texterna till de bestämmelser i nationell lagstiftning som de antar inom det område som omfattas av denna förordning.

Artikel 43

1. Bestämmelserna i denna förordning får inte hindra fullgörandet av de mer omfattande skyldigheter i fråga om ömsesidigt bistånd som kan följa av andra rättsakter, inbegripet eventuella bilaterala eller multilaterala avtal.

2. När de behöriga myndigheterna träffar överenskommelser om bilaterala frågor på de områden som omfattas av denna förordning, utom när det gäller enskilda fall, skall de så snart som möjligt underrätta kommissionen om detta. Kommissionen skall i sin tur underrätta övriga medlemsstaters behöriga myndigheter om detta.

Artikel 44

Förordning (EEG) nr 218/92 skall upphöra att gälla.

Hänvisningar till den upphävda förordningen skall tolkas som hänvisningar till den här förordningen.

Artikel 45

Denna förordning träder i kraft den tjugonde dagen efter det att den har offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.

Denna förordning är till alla delar bindande och direkt tillämplig i alla medlemsstater.

Utfärdad i Bryssel den

På Europaparlamentets vägnar På rådets vägnar

Ordförande Ordförande