SV    SV  EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 29.06.2005 
KOM(2005)275 slutlig 
  
MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET,  
EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA 
EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTEN 
inledning av en debatt om en gemens kapsmodell för miljömärkningsprogram 
för fiskeriprodukter 
    
(SEC(2005)840)  
. 
 
SV 2   SV MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET, 
EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA 
EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTEN 
inledning av en debatt om en gemens kapsmodell för miljömärkningsprogram 
för fiskeriprodukter 
 
(Text av betydelse för EES)  
1. B AKGRUND  
I december 1997 behandlades för första gången i kommissionens meddelande om 
framtidsutsikterna för marknaden för fiskeriprodukter i EU1 behovet av att gemenskapen 
fastställer en rättslig ram för att avgöra i v ilka situationer icke-dis kriminerande, frivilliga 
miljömärkningsprogram skulle kunna utvecklas. Under de överläggningar som följde var de flesta medlemsstaterna eniga om att gemenskape n borde fastställa en gemensam modell, men 
det rådde olika åsikter om hur den skulle  genomföras. År 2002 antog kommissionen en 
handlingsplan för gemenskapen för att inte grera miljöskyddskraven i den gemensamma 
fiskeripolitiken
2 och förklarade att den hade för av sikt att sätta ig ång en debatt om 
miljömärkningsprogram för fiskeriprodukter.  
Målet för den reformerade gemensamma  fiskeripolitiken som antogs 20023, är att ”säkerställa 
att levande akvatiska resurser utnyttjas på ett hållbart sätt i ekonomiskt, miljömässigt och 
socialt hänseende”. För att genomföra reformen  av den gemensamma fiskeripolitiken krävs 
det att man diskuterar upprättandet av program  för miljömärkning som ett sätt att integrera 
miljöskyddet i fiskerisektorn. Dessutom innebär den senaste tidens utveckling av allt fler 
miljömärkta produkter att det uppstår frågor om politiken för konkurrens, handel och konsumentskydd. 
Uppmärksamheten bör också riktas mot de överläggningar om miljömärkning som pågår i 
internationella forum. I FAO pågår arbetet me d att utveckla riktlinjer för miljömärkning av 
fisk och fiskeriprodukter från fiske till ha vs. Dessutom förpliktigade sig medlemmarna i 
världshandelsorganisatione n WTO i Dohaförklaringen att granska kraven på 
miljöskyddsmärkning i kommittén för handel och miljö 
Kommissionen skulle vilja att man i högsta möjli ga mån utnyttjar de tänkbara vinsterna med 
en trovärdig miljömärkning för fiskeriprodukter, eftersom detta avsevärt  skulle bidra till att 
integrera miljöskyddshänsyn i fiskerisektorn. Detta meddelande är avsett att inleda en grundläggande och uttömmande debatt om dessa frågor och undersöka möjligheterna att gå 
framåt. 
                                                
 
1 Meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet - Framtidens marknad för 
fiskeprodukter i Europeiska unionen: ansvar, part nerskap, konkurrenskraft. KOM(1997)719 slutlig av 
den 16.12.1997. 
2 Meddelande från kommissionen om fastställande av  gemenskapens handlingsplan för att integrera 
miljöskyddskraven i den gemensamma fiskeripolitiken. KOM(2002)186 slutlig av den 28 maj 2002. 
3 Rådets förordning (EG) nr 2371/2002 av den 20 december 2002 om bevarande och hållbart utnyttjande 
av fiskeresurserna inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken (EGT L 358, 31.12.2002 s. 59.) 
 
SV 3   SV 2. M ILJÖMÄRKNINGSPROGRAM  
2.1. Definition4 
Ett miljömärkningsprogram innebär att en produkt får märkas med en särskild logotyp eller 
text som försäkrar konsumenterna om att den ha r producerats på ett sätt som uppfyller en rad 
fastställda miljönormer, exempelvis för ett hållbart utnyttjande av de berörda 
råvaruresurserna, miljöeffekterna av produk tionsmetoden eller återvinningsmöjligheterna. 
Den grundläggande tanken är att om konsumente rna får tillräckligt med information, så kan 
deras val eventuellt stimul era försäljning och konsumtion av miljövänliga produkter. 
Följaktligen kan konsumenterna påverka produ centernas och politikernas beteende  
Industrin och skogsnäringen har idag många oc h varierande system för certifiering och 
miljömärkning. Gemenskapens eget program för tilldelning av miljömärke5 omfattar ett 
tjugotal produktgrupper inom indus trin. Det tillämpas emellertid inte på livsmedel, drycker 
och mediciner  
2.2. Miljömärkningsprogram inom fiskerisektorn 
Stormarknadskedjorna och handels bolagen visar ett allt större intresse för livsmedel som kan 
sammankopplas med hållbarhetsaspe kter. Detta har blivit en driv kraft inom fiskerisektorn när 
det gäller utarbetandet av privata miljömärkningsprogram, varav några har funnit sin plats på marknaden (t.ex. märkningen "delfinsäker" el ler "Marine Stewardship Council"). Dessutom 
ökar de privata initiativen och de omfattar en rad olika miljöuttalanden, vars trovärdighet inte 
alltid är lätt att kontrollera
6.  
2.2.1. ”Delfinsäker/delfinvänlig” tonfisk 
Den oftast citerade och sannolikt mest kont roversiella formen för miljömärkning inom 
fiskerisektorn är tonfisk som märks med ”d elfinsäker/delfinvänlig”. Denna märkning är 
avsedd att intyga att tonfisken fångats på ett sätt som skyddar delfiner, antingen enligt avtalet 
om det internationella programmet för bevarande av delfiner (AIDCP), en multilateral 
regional fiskeriorganisat ion eller enligt ett program som lans erats av Earth Island Institute, en 
ickestatlig organisation i USA.  
Märkningen ”delfinsäker/delfinvänl ig” började som en teknisk fö rordning, men den har ändrat 
marknaden så till den grad att tonfisk som inte är märkt ”delfinsäker” in te längre är godtagbar 
i vissa länder. AIDCP-bestämmelserna och bestämmelserna i USA på detta område 
kompletterar inte varandra. Faktum är att mä rkningen ”delfinsäker” innebär att tonfisk som 
fångats enligt AIDCP:s normer inte har tillträde till marknaderna i USA. Detta har orsakat en 
pågående tvist mellan Mexiko och USA. Admini strationen i USA har gj ort ansträngningar för 
att ändra lagen så att den sk all uppfylla AIDCP:s krav, me n har i domstolarna stött på 
motstånd från ickestatliga organisationer som an ser att AIDCP:s regler inte är tillräckligt 
stränga.  
                                                 
4 Se bilaga I-1 för definitione r, erfarenheter från andra område n och tekniska specifikationer. 
5 Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1980/2000 av den 17 juli 2000 om ett reviderat 
gemenskapsprogram för tilldelning av miljömärke (EGT L 237, 21.9.2000, s. 1).  
6 Se bilaga I.2 för ytterligare uppgifter. 
 
SV 4   SV Gemenskapen stödjer det frivilliga avtalet om det internationella pr ogrammet för bevarande 
av delfiner. Efter genomförandet av system et för uppföljning och kontroll av tonfisk7 är 
frågan om, och i så fall hur, AIDCP-systemet  skall genomföras på gemenskapsnivå. I det 
sammanhanget finns det många aspekter att ta hänsyn till. 
2.2.2. Marine Stewardship Councils miljömärkningsprogram 
Marine Stewardship Council (MSC) bildades 1997 av Unilever och World Wildlife Fund for 
Nature (WWF) men arbetar nu självständigt, och har inlett arbete med ett stort privat initiativ för miljömärkning som är avsett att ”garantera  att produkten kommer från ett väl förvaltat 
fiske och inte har bidragit till det miljöproblem som överfiskning utgör”. Till dags dato har tio fisken fått miljömärket, varav fyra europeiska . Mer än 180 produkter runt om i världen har 
MSC:s märkning. Tolv fisken håller för närvara nde på att utvärderas, däribland Nordsjösill 
och Alaska pollack. 
Under utarbetandet av MSC-principerna har det framkommit att utvecklingsländerna har vissa 
reservationer, eftersom de fruktar att de ras produkter kan komma att stängas ute från 
marknaderna i de utvecklade länderna. 
3. A
RBETET MED MILJÖMÄRKNING I INTERNATIONELLA FORUM  
3.1. FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation (FAO) 
Inom ramen för FAO inleddes diskussionen om miljömärkning 1997, vid det 22:a mötet i 
FAO:s fiskerikommitté, som ett svar på att MSC bildades. Det gjordes inga större framsteg, 
mestadels därför att man oroade sig för att en  miljömärkning skulle leda till ytterligare 
handelshinder. I allmänhet var emellertid expe rterna eniga om att om man utarbetade nya 
riktlinjer så skulle dessa vara förenliga med FAO:s uppförandekod för ansvarsfullt fiske8.  
Vid det 25:e mötet i fiskerikommittén 2003 om bads FAO att utveckla riktlinjer för 
miljömärkning för fisk och fiskeriprodukter från fiske till havs. Vid de t tekniska samråd som 
hölls i oktober 2004 var delegatione rna mycket intresserade av snabba framsteg när det gäller 
utarbetandet av internationell a riktlinjer för miljömärknings program. Sedan dess har stora 
framsteg gjorts och ett andra tekniskt samråd har hållits inför fiskerikommitténs möte. Riktlinjernas slutgiltiga text antogs vid det 26:e mötet i fiskerikommitténs möte i mars 2005. 
Europeiska gemenskapen har aktivt de ltagit i hela detta samrådsförfarande. 
3.2. Världshandelsorganisationen (WTO) 
I enlighet med åtagandet enligt paragraf 32 (iii) i utvecklingsagendan från Doha (DDA), att 
ägna särskild uppmärksamhet åt kraven för miljömärkning har överläggningar ägt rum i 
WTO:s kommitté för handel och miljö efter mi nistermötet i Doha 2001. Diskussionerna har 
koncentrerats på frivilliga system  baserade på livscykelmetoden
9. Gemenskapen har föreslagit 
att ytterligare uppmärksamhet bör ägnas ett an tal frågor om miljömärkningens roll och 
                                                 
7 Rådets förordning (EG) nr 882/2003 av den 19 maj 2003 om upprättande av ett system för uppföljning 
och kontroll av tonfisk. (EUT L 127 , 23.5.2003, s. 1). 
8 Rapport från det 23:e mötet i Fiskerikommittén (Rom, Italien, 15-19 februari 1999) FAO Fisheries 
Report. nr 595.  
9 Se bilaga I–1. 
 
SV 5   SV omfattning, detta för att stärka det ömsesi diga stödet mellan handel, utveckling och 
miljöpolitik10. De har ännu inte kommit till någon slutsats. 
4. M ÅLEN FÖR EN GEMENSKAPSPOLITIK FÖR MILJÖMÄRKNING AV FISK OCH 
FISKERIPRODUKTER  
Kommissionen betraktar miljömärkningspr ogrammen som ett sätt att integrera 
miljöaspekterna i fiskerisektorn och stödjer de mål som i allmänhet sammankopplas med en 
sådan politik, särskilt 
1) att stimulera konsumenternas medvetenhet om fiskets miljöaspekter och därigenom 
2) uppmuntra ett ansvarstagande för miljön hos bå de fiskeriförvaltare och yrkesfiskare genom 
att göra dem mer medvetna om fiskets miljöeffekter.  
På det sättet kan marknadsstimulerande åt gärder i form av miljömärkning kanske få 
producenterna att röra sig i riktning mot ett mer ansvarsfullt fiske. Därför anser kommissionen 
att frivilliga miljömärkningsprogram bör uppmu ntras. Kommissionen anser emellertid också 
att ansvaret för att skydda naturresurserna ge nom lagstiftning fortfarande skall ligga hos 
myndigheterna, och även om miljömärkning kan fungera till förmån för ett hållbart fiske så 
skall den inte ersätta regeri ngarnas bevarandeåtgärder.  
Kommissionen anser att en enhetlig gemenskapspolitik för miljömärkning av fisk och 
fiskeriprodukter bör utvecklas för att lösa de  problem som uppstår i och med att det dyker upp 
olika typer av miljömärkning.  
En sådan politik bör främja följande: (1) Ett hållbart fiske
11 och ett lämplig skydd av ekosystemet:  Om 
miljömärkningsprogram baseras på klart fastställda kriterier och lämpliga måttstockar kan de bidra både  till att ge en bild av de framsteg som görs för ett 
hållbart fiske och att öka allmänhetens  medvetenhet om frågorna om hållbart 
utnyttjande. 
(2) En harmoniserad modell för miljömärkningsprogram i hela gemenskapen : 
Konsumenterna bör kunna vara säkra på att de miljömärkningsprogram som förekommer i gemenskapen grundar sig på likvärdiga riktlinjer och principer.  
(3) Öppen och saklig information till konsumenterna : När besluten om inköp delvis 
grundar sig på egenskaper som inte di rekt hänger samman  med produkten, till 
exempel produktionsmetoder och miljöeffekter, är det viktigt att det finns begriplig 
och korrekt information så att in ga missvisande uppgifter sprids. 
Miljömärkningsprogrammen bör också vara förenliga med de allmänna kraven på konsumentinformation för att värna om en  hög konsumentskyddsnivå i enlighet med 
artikel 153 i fördraget. 
                                                
 
10 Dokument JOB(03)/130 av den 27 juni 2003. 
11 Enligt rådets förordning (EG) nr 2371/2002 av den 20 december 2002 om bevarande och hållbart 
utnyttjande av fiskeresurserna inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken, artikel 3 e: " hållbart 
utnyttjande: utnyttjande av ett bestånd på ett sådant  sätt att det framtida utnyttjandet av beståndet inte 
kommer att hotas och inte får en negativ inverkan på de marina ekosystemen. 
 
SV 6   SV (4) Konkurrens på lika villkor : Användning av missvisande miljömärkning skall 
undvikas och märkningen skall inte bara f ungera som ett marknadsföringsinstrument 
för det enskilda företagets produkt.  
(5) Fritt tillträde : Alla miljömärkningsprogram skall stå öppna för deltagande, utan 
diskriminering, och de kostnader som deltagarna skall betala skall inte vara oöverkomliga för små och medelstora företag eller för småskaliga fisken.  
(6) Utveckling och handel : Vederbörlig hänsyn skall tas till de gemenskapsprioriteringar 
som har belysts i WTO, och som är avsedda att bemöta utvecklingsländernas betänkligheter.  
5. A
LTERNATIVEN  
Den viktigaste frågan för myndigheterna är i hur hög grad frivilliga miljömärkningsprogram 
skall omfattas av regler för att värna om allmän hetens intresse. Det tycks finnas tre alternativ. 
5.1. Alternativ 1: Inga åtgärder 
Det första alternativet är att inte göra någonting alls. Då kan miljömärkningsprogrammen 
fortsätta att utvecklas fritt på marknaden, utan  inblandning från myndighe terna. Hittills har 
kommissionen inte vidtagit några åtgärder på detta område. Detta första alternativ motsvarar 
alltså status quo.  
Fördelarna med alternativet att ingenting göra är följande: 
• Det skulle garantera en klar  gränsdragning mellan, å ena sidan, initiativ från den privata 
sektorn för att utnyttja sådana aspekter so m fiskens ursprung och fångstmetoderna i arbetet 
med att marknadsföra produkterna, och, å a ndra sidan, myndigheternas insatser för 
bevarandeåtgärder och en hållbar utveckling av fiskena. Fiskerisektorn skulle själv ansvara 
för förvaltningen av miljömärkningsprogra mmen. Det skulle kunna främja en mer 
vidsträckt spridning av miljömärkningsprogram.  
• Frivilliga program som sköts affärsmässigt kan visa sig mer flexibla och möjliga att 
anpassa till föränderliga omstä ndigheter. Myndighetern a skulle inte kunna klandras för att 
de ytterligare försvårar handeln med fiskeriprodukter.  
• Behovet av att förhindra missvisande påståen den och främja goda arbetsmetoder skulle 
kunna tillfredsställas genom a tt man förbättrar allmänhetens och industrins medvetenhet 
om behovet av ett hållbart fiske.  
Nackdelarna med alternativet att ingenting göra är följande: 
• Utan någon garanti för oberoende certifie ring och ackreditering kommer programmets 
tillförlitlighet att kunna ifrågasättas.  
• I motsats till andra märkningsprogram, t.e x. av ekologiska produkter, finns det ingen 
enighet om vad en miljömärkning inom fiskerisektorn egentligen innebär. En del anser att 
den skall intyga ett hållbart utnyttjande av fiskeresurserna, andra koncentrerar sig på 
miljökonsekvenserna av vissa fi sketekniker eller på hela pr oduktionskedjan. I avsaknad av 
 
SV 7   SV minimikrav för miljömärkningsprogram skulle en del företag kunna komma med 
överdrivna och otillbörliga på ståenden om sina produkter.  
• Det finns en risk för att varierande miljömärkningsmodeller i de enskilda medlemsstaterna 
när det gäller miljömärkningen skulle kunna splittra gemenskapens marknad. Som en 
reaktion på införandet av miljömärkta produkt er på gemenskapens marknad kan en del 
medlemsstater eller ekonomiska aktörer v ilja fastställa sina egna normer för 
miljömärkningen. Detta kan leda till hinder för den fria rörligheten för varor. 
• Om miljömärkningsprogrammen anses vara den privata sektorns exklusiva domän kan de 
parter som inte omfattas av programmet ko mma att betrakta eventuella offentliga 
ekonomiska satsningar som offentligt stöd, oc h detta kan leda till en snedvridning av 
konkurrensen. Sådana satsningar kan sedan le da till protester från utvecklingsländerna. 
Myndigheterna kan också få svårt att ge utveck lingsländerna ekonomiskt och tekniskt stöd 
om programmen helt och hållet kontroll eras av den privata sektorn.  
Kommissionen anser att det är viktigt att behandl a de tänkbara riskerna med avsaknaden av en 
tydlig gemenskapsmodell för marknadsföring av  miljömärkta produkter. Det är bättre om 
gemenskapen från början driver en sammanhållen linje, och inte i efterhand måste ta itu med 
program som är motstridiga eller otillräckliga, vilket skulle få negativa följder både på 
marknaderna och för bevarandet av fiskbe stånden. Därför kan kommissionen inte 
rekommendera alternativet  att ingenting göra. 
5.2. Alternativ 2: Att införa ett enda ge menskapssystem för miljömärkning av fisk 
och fiskeriprodukter 
Det har föreslagits att gemenskapen s kulle införa ett eget, övergripande 
miljömärkningsprogram, som skulle skötas av myndi gheter eller deras företr ädare. I ett sådant 
program skulle myndigheterna vara engagerade under hela arbetet med att utveckla, driva och 
övervaka programmet. 
Tre huvudargument framförs för denna modell: 
• På grund av den möjliga överlappningen mella n miljömärkningsbedömningar och offentlig 
förvaltning av bestånden skulle ett enda miljömärkningsprogram för gemenskapen innebära att myndigheterna åter kunde hävda  sin auktoritet inom förvaltningen av 
fiskeriresurserna. 
• Privata program för miljömärkning skulle be gränsas, eftersom de kan tänkas störa 
marknaden genom att göra åtskillnad mella n produktgrupper, exempelvis genom att 
certifiera fisken utan hänsyn till att det finns andra fisken efter samma bestånd. 
• Med ett enda miljömärkningsprogram skulle man slippa den förvirring som kan uppstå på 
grund av konkurrerande miljömärkningsprogram, oc h trovärdigheten hos ett enda system 
skulle förbättras genom strängare milj önormer, oberoende garantier och ökade 
befogenheter. 
Kommissionen håller inte med om  de här argumenten. Konkurrerande 
miljömärkningsprogram skulle inte nödvändigtvis vara förvirrande, så länge bedömningen 
görs på ett öppet och opartiskt  sätt och konsumenterna får klara besked om kriterierna. 
 
SV 8   SV Dessutom skulle ett enda miljömärkningsprogram  som förvaltas av myndigheterna kunna leda 
till flera andra problem: 
• Myndigheternas ansvar för at t skydda naturresur serna med hjälp av  lagstiftning kan 
komma i skymundan för arbetet med att förvalta ytterligare ett frivillig t certifieringssystem 
för en del bestånd eller typer av fiske. Om den fastställda normen för en enskild 
miljömärkning i gemenskapen bara vore att den uppfyllde kraven i gemenskapens lagstiftning skulle det inte medföra den sä rskiljning av produkterna som konsumenternas 
efterlyser. Det är ju faktiskt så att ett miljömärkningsprogram bara får mervärde om det innebär strängare normer än de som redan gäller  i den befintliga lagstiftningen. I annat fall 
kan somliga dra slutsatsen att lagstiftninge n är bristfällig eller rent av undermålig. 
• Om gemenskapen vill utforma ett eget miljö märkningsprogram måste den bestämma vad 
det är som miljömärkningen skall certifiera in om varje enskild typ av fiske. Vid oenighet 
om något enda kriterium för miljöeffekter sku lle detta kunna leda till motsättningar, och 
innebära att myndigheterna trasslade in  sig i motsägelser mellan den egna 
förvaltningspolitiken och certifieringsnormerna.  Vilka kriterier som än används så skulle 
det finnas vinnare och förlor are. Det skulle till exem pel kunna bli så att många 
gemenskapsfisken som befinner sig utanför de biologiskt säkra gränserna inte kan 
miljömärkas under en viss tid. Myndigheterna sku lle ha svårt att ta ansvaret för detta. 
• Ett offentligt förvaltat övergripande program skulle också innebära avsevärda offentliga 
utgifter för de nödvändiga administrativa re surserna för bedömning , certifiering och 
kontroll av respekten för bestämmelserna. Detta kan i sig vara tillräckligt för att 
alternativet skall bli ohållbart. 
För övrigt skulle det faktum att många fiskbest ånd i gemenskapsvattnen vida överskrider de 
biologiskt säkra gränserna skapa en situation där en hänvisning till ”hållbart utnyttjande” 
enligt artikel 3 e i rådets förordning (EG) nr 2371/2002 (se ovan, fotnot 10), skulle kunna 
medföra fördelar för produkter som importeras från länder där bestå nden under en längre tid 
har förvaltats enligt fö rsiktighetsprincipen.  
Kommissionen anser inte att det är vare sig lämpligt eller praktiskt möjligt att införa ett enda, 
offentligt förvaltat program för miljömärkning av fiskeriprodukter. Om den privata sektorn 
ser fördelar med det och är beredd att ta ri sken, bör det stå den fritt att göra det, under 
förutsättning att detta inte äventyrar de viktig aste politiska målen, exempelvis principen om 
konkurrens på lika villkor, saklig  information och välgrundade åtgärder för bevarande och 
förvaltning av fiskbestånden. 
5.3. Alternativ 3: Minimikrav för frivilliga miljömärkningsprogram 
Ett tredje alternativ vore att gemenskapen fa stställer en rad minimikrav för frivilliga 
miljömärkningsprogram som införs  på grundval av efterfrågan. 
Miljömärkningssystemen skulle därmed kunna utvecklas fritt genom offentliga och/eller 
privata initiativ så länge de uppfyller minimi kraven. Myndigheternas inblandning skulle 
begränsas till att registrera programmen och kontrollera att de  uppfyller minimikraven. Dessa 
krav skulle också omfatta tekniska, formella och institutionella aspe kter (se bilaga II). 
De viktigaste fördelarna med den här modellen är följande: 
 
SV 9   SV • Miljömärkningssystemen skulle få ett avsevärt spelrum och möjlighet att utnyttja flera 
olika metoder för att visa konsumenterna att fi skeindustrin eller fisk eriförvaltarna bidrar 
till en hållbar utveckling. Då skulle miljömä rkningen verkligen kunna spela sin roll som ett 
kommersiellt lockande alternativ och uppmuntra till ett förbättrat styre inom fiskerisektorn.  
• Det skulle ge ett säkerhetsnät med villkor som utformats för att und vika risken för en 
snedvridning av konkurrensen eller felaktig  information samtidigt som konsumenterna 
erbjöds lämpliga garantier. 
• Det skulle stimulera till ansträngningar för at t nå målen med höga miljöstandarder, leda till 
ordentliga satsningar på de viktigaste as pekterna av hållbarhe tsprincipen och öka 
miljömärkningsprogrammens trovä rdighet och samstämmighet. 
• Miljömärkningsprogrammen skulle därigenom kunna anpassas till fisket och/eller de 
ekonomiska parterna, exempelvis små och mede lstora företag eller utvecklingsländerna. 
Programmen skulle då vara mer tillgängliga och billigare för indus trin att genomföra. 
• Dessutom skulle sådana program som reda n fungerar bli lättare  att integrera. 
Den största nackdelen med det hä r alternativet är att den ökade  flexibiliteten kan leda till 
minskad genomslagskraft. 
• Minimikraven måste ta sin utgångspunkt i de senaste rönen inom bevarandepolitiken 
Eftersom de fleråriga förvaltningsplanerna ä nnu inte tillämpas inom samtliga fisken får 
kraven i början inte vara al ltför höga i jämförelse med ge menskapens bevarandepolitik, 
samtidigt som de inte får vara diskriminera nde. Kraven måste ses över i ljuset av gjorda 
erfarenheter och den vetenskapliga kunskap som växer fram. Det blir alltså nödvändigt att i 
efterhand skärpa kraven i miljömärkningsprogrammen. 
• Det skulle inte finnas några garantier för att samtliga miljömärkningar på marknaden skulle 
behandla hållbarhetsfrågan på samma sätt. En  del märkningsprogram kanske fokuserar på 
fiskeriförvaltningen, medan andra lägger sä rskild tonvikt vid s kyddet av ekosystemen. 
Detta kan kompenseras med hjälp av lämplig information till konsumenterna. 
• Kontrollen av miljömärkningsprogrammen kr äver särskild kompetens när det gäller 
certifiering och hantering av certifierings program. De myndigheter som ansvarar för 
fiskeriförvaltningen måste bekanta sig närmare med sådana system. 
• I alla händelser är det kommissionens sak att ut öva sina kontrollbefogenhe ter för att se till 
att gemenskapens befintliga lagstiftni ng på det här området respekteras. 
6. SLUTSATS 
Eftersom miljömärkningen nu håller på att bli en  viktig företeelse på gemenskapens marknad 
för fiskeriprodukter är det dags att inleda en diskussion och besluta om tiden är inne för att 
planera för en gemensam arbetsmodell. 
Miljömärkning är naturligtvis ett mångfase tterat ämnesområde, och under den planerade 
debatten måste en hel rad frågor behandlas.  
 
SV 10   SV Debatten måste omfatta de viktigaste frågorna, bl.a. följande: 
• Vad bör ett miljömärkningsprogram certifiera: ett fiske, en fiskemetod eller något annat? 
Bör man därför överväga att infö ra märken begränsade till nå gon viss aspekt av produkten 
i miljömärkningsstrategin? 
• Hur säkerställer man att den va lda modellen inte är motsägel sefull utan erbjuder en hög 
grad av frivillighet och genomförbarhet? 
• Hur utnyttjar man miljömärkningsprogrammen till fullo för att främja ett hållbart fiske, 
som samtidigt innebär riktiga vinster fö r yrkesfiskarna, fiskeriindustrin och 
konsumenterna?  
• Bör modellen vara mer resultatinriktad eller resursinriktad? 
Det övergripande målet förblir att garantera en verklig gemenskapsmodell för 
miljömärkningsprogram för fisk och fiskeriprodu kter som speglar bästa metoder på området. 
Syftet är också att bekräfta gemenskapens st arka engagemang för ett hållbart utnyttjande av 
resurserna för fångst och användning av fisk. Tack vare en sådan modell kommer det också 
att vara oundvikligt att fiskerii ndustrin samarbetar för att upp muntra till delat ansvar för 
förvaltningen av resurserna.  
Kommissionen anser att den bästa lösningen för närvarande är den som beskrivs som 
alternativ tre, nämligen att det fastställs minimikrav för frivilliga miljömärkningsprogram. 
Den lösningen erbjuder tillräcklig flexibilitet och är ekonomiskt rimlig. Den skulle göra det 
möjligt att göra lämpliga insatser för förbättrad hållbarhet samtidigt som den tillåter en stegvis 
utveckling. Den skulle också uppfylla konsumentskyddskraven.  
Kommissionen uppmanar rådet, Europaparlamente t och Europeiska ekonomiska och sociala 
kommittén att diskutera de frågor som behandlas i det här meddelandet. Det kommer också att bli nödvändigt med samråd med medlemmarna i EES för att uppnå enighet om en gemensam 
arbetsmodell, eftersom de har ett starkt intre sse för denna fråga. Vidare har kommissionen för 
avsikt att samråda med intresseorganisatio nerna, huvudsakligen inom ramen för den 
rådgivande kommittén för fiske och vattenbruk, samtidigt som den parallellt arbetar med 
vetenskapliga frågor och frågor om tekniskt st öd. Detta bör ge ytter ligare kunskaper som är 
tänkta att tas med i debatten och vid be hov läggas till grund för konsekvensbedömningar. 
Som uppföljning till debatten om det här me ddelandet kommer kommissionen eventuellt att 
lägga fram lämpliga förslag till lagstiftning. 
 
SV 11   SV ANNEX I  
General aspects on eco-labelling 
1. H OW ECO-LABELLING SCHEMES WORK  
The International Standard Organisation (IS O) distinguishes betw een three types of 
environmental labels and declaration. Ec o-labelling schemes fall under type I - 
environmental labelling (ISO 14024). Thes e are voluntary programs, designed to 
reduce environmental effects by promoting market-driven demand for and supply of 
products which are verified by a third part y. An eco-label should therefore indicate 
that an independent person or  organisation has verified th at the product meets a set of 
meaningful and consistent standards for environmental protection. Type II - self-
declared environmental claims (ISO 14021) , which are made without independent 
third party certification, and type I II - environmental de claration (ISO 14025 ) are not 
relevant in the current context. 
Eco-labelling schemes involve three main procedural and institutional features: 1) 
the setting of a certification standard, 2) the accreditation of i ndependent certifying 
bodies and 3) the certification that the pr oduct meets the required standard, all along 
the production and distribution chain. There are a number of possible options for the 
shaping of such a scheme, where each la yer can be managed by public authorities, 
private entities or a combination of the two. In the fisheries sector, eco-labelling schemes have up to now been entirely managed by the private sector. 
Eco-labelling schemes are well established in the industrial sector (for example 
textiles or detergents). Th ey have been successful in raising awareness of the 
environmental impact of industrial activ ity. The Community’s own eco-label award 
scheme
12 aims to promote industrial products  which have the potential to reduce 
negative environmental impact, as compared  to other products in the same product 
group. This scheme covers some 20 industr ial product groups, but does not apply to 
food products, drink and medicines. A large variety of certification and eco-labelling 
schemes have also been devel oped in the forestry sector. 
In the food sector, Community measures  on organic producti on of agricultural 
products13 set out requirements on production, labelling and inspection. However, 
this has no connection with an eco-labelli ng scheme. In any event, products from 
wild animals such as game and fisheries pr oducts are excluded fr om the scope of the 
regulation. 
Terms and definitions (from: Report of the FAO expert consultation on the 
development of international guidelines for eco-labelling of fish and fisheries 
products from marine capture fisher ies, Rome, Italy, 14 – 17 October 2003)  
                                                 
12 Council and European Parliament Regulation (EC) No 1980/2000 of 17 July 2000 on a revised 
Community eco-label award scheme (OJ L 237, 21.9.2000, p. 1).  
13 Council Regulation (EC) No 2092/91 of 24 June 1991 on organic production of agricultural products 
and indications referring thereto on agricultural products and foodstuffs (OJ L 198, 22.7.1991, p. 1). 
 
SV 12   SV • Accreditation: Procedure by which an au thoritative body gives formal recognition 
that a body or person is competent to carry out specific tasks. ( Based on ISO/IEC 
Guide 2: 1996, 12.11 ) 
• Accreditation body: Body that conducts a nd administers an accreditation system 
and grants a ccreditation. ( Based on ISO Guide 2, 17.2 ) 
• Accreditation system: System that has it s own rules of procedure and management 
for carrying out accreditation. ( Based on ISO Guide 2, paragraph 17.1 ) 
Note – Accreditation of certificati on bodies is normally awarded following 
successful assessment and is followe d by appropriate surveillance.  
• Certification: Procedure by which a thir d party gives written or equivalent 
assurance that a product, process or serv ice conforms to specified requirements. 
Certification may be, as appropriate, ba sed on a range of in spection activities 
which may include continuous insp ection in the production chain. ( Based on ISO 
Guide 2, 15.1.2 and Principles for Food Import and Export Certification and 
Inspection, CAC/GL 20 ) 
• Certification body: Body that conducts certification. A cer tification body may 
oversee certification activities carried  out on its behalf by other bodies. ( Based on 
ISO Guide 2, 15.2 ) 
• Chain of Custody: The concept that all re levant steps in the production chain have 
been inspected or certified as appropriate and that a system of tracking of certified 
products is in place. ( Based on IFOAM. 2002. IFOAM Accreditation Criteria for 
bodies certifying organic production and processing ) 
• Life cycle approach: A methodology co nsidering environmental impacts 
associated with any phase of the product life from the delivery or generation of 
natural resources to the fina l disposal", including use and disposal of the product. 
The extent to which the life cycle is c onsidered may vary depending on the type 
of environmental label or declaration, the nature of the claim and the product 
category. ( based on ISO 14021) The life cycle approach is not considered 
applicable with regard to eco -labelling for fisheries products 
• Standard: Document approved by a recogni zed organization or arrangement, that 
provides, for common and repeated use, ru les, guidelines or characteristics for 
products or related proce sses and production methods, w ith which compliance is 
not mandatory under international trade ru les. It may also include or deal 
exclusively with terminology, symbols,  packaging, marking or labelling 
requirements as they apply to a pr oduct, process or  production method. ( Based on 
TBT agreement, Annex 1, para.2 ) 
• Standard-setting organization or arrangeme nts : Organization or arrangement that 
has recognized activitie s in standardization. ( Based on ISO Guide 2, paragraph 
4.3) 
 
SV 13   SV 7. E CO-LABELLING SCHEMES IN THE FISHERIES SECTOR  
Minimum labelling requirements such as country of origin, wild/harvested fish, 
health standards or other regulatory meas ures in respect of product quality have 
nothing to do with eco-labelling requireme nts and consequently are not envisaged 
hereafter. 
7.1. The "Dolphin-safe/Dolphin-friendly" labelled tuna 
The terms “dolphin-safe/dolphin-friendly”  are used by both the Agreement on the 
International Dolphin Conser vation Programme (AIDCP)14 and by a programme 
promoted by the Earth Island Institute15.  
The dolphin-safe certification of the AIDCP gives access to the voluntary use of a 
“dolphin-safe” certificate or label for tuna caught withou t any mortality or serious 
injury to dolphins in the course of the fishing operations. The Earth Island Institute 
system sets even stricter criteria. It is based on the 1990 US Dolphin Protection 
Consumer Information Act, which prevents tu na sold in the US from being labelled 
as "dolphin-safe" if the tuna is caught with  purse seine nets. These nets are used with 
the intention of chas ing and encircling dolphins wh ich tend to congregate above 
schools of tuna in the Eastern Tropical Paci fic Ocean. A first attempt to ease the US 
law in 1999 was challenged in court by Ea rth Island Institute. In December 2002, the 
attempt to amend the US law to meet the AIDCP requirements was again challenged in the US courts by some NGOs, who c onsider the AIDCP measures not to be 
stringent enough. 
Although “dolphin-safe/dolphin- friendly” labelling star ted out as a technical 
regulation, it has changed the market profoundly. Today there are many privately 
labelled tins of tuna. with such labelli ng becoming the norm in certain markets and 
sometimes leads to confusion. A WWF survey  in 8 European countries identified no 
less than 26 different claims. 
This has obvious consequences on the internat ional tuna market, as tuna which is not 
labelled "dolphin-safe" is no longer accepted in some countries and therefore has to 
find other trade outlets. The “dolphin-safe” label bars tuna caught in accordance with 
AIDCP measures from access to the US ma rkets. This has given rise to an ongoing 
dispute between Mexico and US. 
The Community supports the voluntary AIDC P Dolphin Safe Certification scheme. 
After the implementation of the Tuna Tracking System
16, the question is whether and 
how to implement the AIDCP certifica tion scheme at Community level.  
                                                 
14 IATTC –Tuna tracking and AIDC P Dolphin Safe Certification 
 http://www.iattc.org/  
Certification programme for tuna fished according to the procedures for AIDCP Dolphin Safe Tuna 
certification (last amended June 2004). 
15 Earth Island Institute - International Marine Mammal Project -“Dolphin safe” tuna:  
http://www.earthisland.org/immp/  
Certification programme for tuna fished according to the international “Dolphin safe” tuna standard , 
developed by Earth Island Institute. 
 
SV 14   SV 7.2. The Marine Stewardship Council eco-labelling scheme 
The Marine Stewardship Council (MSC), join tly created in 1997 by Unilever and the 
World Wildlife Fund for Nature (WWF), ha s launched a large private eco-labelling 
initiative that assesses the e nvironmental impact of fishing17. The MSC has 
established general principles and criteria, which are used to assess individual stocks 
eligible for certification.  
The process of developing the MSC principles  has shown that there exist reserves on 
the side of developing countries, countries  that fear that their products may be 
excluded from developed country markets.  In its Annual Report of 2003, the MSC 
refers to a Member State of the Community  and states that “fisheries wishing to 
engage with the MSC programme are eligible for grants” from the Member State concerned. This information has reinforced  the concerns of developing countries 
which consider this to be a discrimina tory measure, preventing free access to eco-
labelling schemes. 
Species concerned: 
• Certified fisheries
 (as on 31.07.2004): Burry Inlet co ckles (EU), South African 
hake, Thames herring (EU), New Zealand hoki, Mexican Baja California red rock 
lobster, Western Australian rock lobster,  South West mackerel handline fishery 
(EU), Loch Terridon nephrops (EU), Alas ka salmon, South Georgia toothfish 
• Fisheries undergoing assessment:  Bering Sea and Aleutian Island Pacific Cod - 
Freezer Longline; Chilean Industrial Hake Fishery; US Pacific Halibut Alaska, 
Washington and Oregon; Pacific Halibut  Bristish Columbia, Canada; North Sea 
herring ; Hastings Fishing Fleet Pelagic Fishery Macker el and Herring; Australian 
Mackerel Icefish; Bering Sea/Aleutian Islands and the Gulf of Alaska pollock 
fisheries; Lake Hjälmaren Pikeperch; Ne t fishery; Sablefish fishery; Lakes and 
Coorong fisheries, South Au stralia (Mulloway, Cockle , Golden perch, Yellow-
eyed mullet); British Columbia Salmon fishery; Hastings Fishing Fleet Dover Sole Fishery 
7.3. The "Arrangement for the Voluntary Cert ification of Products of Sustainable 
Fishing" by the Nordic Council 
In 2000, a technical working group of the Nordic Council of Ministers developed 
criteria for an environmental label based on an assessment of the sustainability of the fisheries. The report, as adopted in August 2001
18, identified a number of verifiable 
criteria that concentrate on the proce ss of fisheries management by the public 
authorities. No fisheries have been certified  to date. At the international level, the 
Nordic Council has initiated a debate on establishing interna tional eco-labelling 
guidelines in the FAO. 
                                                                                                                                                         
16 Council Regulation (EC) No 882/2003 of 19 May 2003 establishing a tuna tracking and verification 
system. (OJ L 127 , 23.5.2003, p. 1). 
17 http://www.msc.org  
18 “An arrangement for the Voluntary Certification of Products of Sustainable Fishing”, Nordic Technical 
Working Group on Fisheries Ecolabelling Criteria, Final Report, Copenhagen, June 21, 2000. 
 
SV 15   SV 7.4. Other private "logos" present on the market 
Unilever Fish Sustainability Initiative 
http://www.unilever.com/environm entsociety/sustainability/fish/  
This Unilever program aims at guiding their internal selection of sources of whitefish 
supply. Fisheries have been classified fr om "sustainable" to "not sustainable" 
according to 5 criteria, each criteria being quoted by a green /orange/red light system.  
Carrefour - Logo “Pêche responsable” 
Carrefour's own claim to be used on Icelandic cod as from September 2004 
(announcement at Seafood International exhibition, May 2004) 
7.5. Other considerations 
In parallel to the development of eco-label ling schemes, certain supermarket chains 
have committed themselves to restrict their supply of fish to sustainable fisheries. 
They have started to develop and join certification program s to this end. In addition 
to that, some others have even decided not to offer fish for sale at all.  
On the other hand, it may be assumed  that consumer interest in environmentally -
friendly products could contribute to a growing market for fisheries products. It 
remains difficult to quantify the demand fo r eco-labelled products, as recent studies 
show certain limits in this regard. In a recent study in the US, the interrogated 
consumers indicated a preference for eco-lab elled products; in contrast to that, an 
analysis of the shopping basket showed that the price was the first criterion of choice. 
In other terms, the success of an eco-labell ing scheme would depend, at least in part, 
on the additional costs which it carries with it. Moreover, consumer interest varies 
from country to country, depending on market  peculiarities and public perception of 
the concept of sustainability. 
 
SV 16   SV ANNEX II  
Minimum requirements for eco-label ling schemes for fishery products 
1. P RECISE , OBJECTIVE AND VERIFIABLE CRITERIA  
The certification standard should rest on preci se, objective and verifi able criteria and, 
where possible, be based on international standards.  
Eco-labelling schemes should deliver what they promise and not promise what they 
cannot deliver. The award of the eco-label should be based on cer tification standards 
and criteria that guarantee that the product meets the claims made. Criteria must be 
objective and precise, in order to forestall allegations of subjectivity. Criteria must 
also be verifiable, i.e. they must reflect  measurable elements, and be monitored by 
way of appropriate and recognised indica tors. A criterion that “the fishery is 
conducted in a sustainable manner”, without  any further objective parameters, would 
be obviously difficult to verify. On the ot her hand, requiring that "the fishery is 
subject to a management plan base d on the precautiona ry approach" and  indicating 
the specific features of the manageme nt plan that are required under the 
precautionary approach would be objective,  precise and verifiable. Using "effort 
stays below F MSY" as a criterion is even more st ringent and would allow for more 
precise measurement of the ach ievements of the scheme.  
Furthermore, certification standard and crit eria should be subject  to appropriate and 
participatory consultation of interested  parties. Finally, wherever relevant 
international standards and/ or generally accepted standards for the conservation and 
management of living marine resources exis t, they should be used as a reference-
point for eco-labelling criteria. One such reference-point is the FAO Code of Conduct for Responsible Fisheries.  
8. I
NDEPENDENT ASSESSMENT AND CHAIN OF CUSTODY  
Eco-labelling schemes should be based on independent assessment and ensure the 
accurate identification of the product throughout the ch ain, “from the net to the 
plate”. Appropriate procedures, includi ng appeal and complaint procedures, should 
be in place.  
In order to protect consumers and the fi shing industry, an eco-labelling scheme 
should be reliable and credible. To this end, the standa rd-setting body, the 
accreditation body and the cert ification bodies should be independent from one 
another. Without a proper separation of their respective responsibilities, the 
independence and integrity of eco-labe lling schemes cannot be guaranteed. 
Accreditation and certification bodies and their respective procedures should also 
comply with the relevant international ISO standards.  
In practice, eligibility for an eco-label has to be assessed against the relevant 
certification standard by independent cer tifying bodies. The certification process 
should be based on a clear assessment pro cedure and should cover both the fishery 
 
SV 17   SV and the post-harvest chain so that eco-labelli ng can be seen to be fair to all producers 
and provide credible guarantees for the consumer. A chain of custody would then 
have to be constructed by a description of  the technical means which ensure adequate 
traceability all the way thr ough to the final consumer..  
Where levels of performance are set, either  for a fisheries management system, a fish 
stock or a fishing vessel, they should be  capable of being adequately monitored. 
After the initial assessment, and in order to uphold the credibility of the scheme for 
consumers and its economic benefits fo r fishermen, there should be a regular 
evaluation to verify that th e product continues to  meet the requirements and to ensure 
a regular validation of the criteria used.  
9. O PEN ACCESS  
Eco-labelling schemes should not discriminate in terms of access to the certification 
process. 
With regard to international trade, eco-la belling schemes should in no case lead to a 
distortion of trade or competition. Su ch schemes should not be unfairly 
discriminatory as to which fisheries, whic h vessels or which products are eligible for 
certification. Eco-labelling schemes should be  open to all products marketed within 
the Community, whatever their provenanc e, in order to comply with the 
Community’s WTO obligations under the T echnical Barriers to Trade Agreement. 
They should not discriminate between domestic goods and imports, or between 
products from different trading partners.  
Developing countries contribu te substantially to the Co mmunity’s supplies of fish 
and fisheries products. The use of eco-labell ing schemes could thus be an additional 
opportunity for them to get added value fo r their products. Speci al arrangements and 
technical and financial assistance would allo w them to participate in such schemes. 
Fisheries Partnership Agreements could be  appropriate vehicles to this end.  
Consideration must also be given to the potential difficu lties that small and medium 
enterprises (SMEs) could encounter in a cceding to eco-labelling schemes. Stock 
assessment and criteria monitoring are of ten highly demanding in terms of data 
quantity and data quality . This implies significant costs, which may go beyond the 
means of SMEs. The Commission would theref ore encourage the use of alternative, 
less data demanding, methods for stock a ssessment where SMEs are concerned. The 
schemes should however provide for equal guarantee of sustainability for the 
fisheries concerned.  
Finally, it could also be the case that eco-labelling schemes already in operation 
encounter difficulties in complying with mini mal requirements set. In such a case a 
reasonable delay should be foreseen  for adaptation if ever needed. 
10. C ONTROL OF ECO -LABELLING SCHEMES  
Eco-labelling schemes should be properly cont rolled, in order to ensure that they 
comply with the minimal requirements, that  certification is sa tisfactory and that the 
information provided to consumers is accurate. 
 
SV 18   SV Adequate controls will reinforce the cred ibility of schemes for consumers and offer 
additional guarantees to the fishermen that the schemes are applie d in an independent 
and non-discriminatory manner. The m onitoring and control of the Common 
Fisheries Policy will provide elements wh ich may also be of interest for the 
supervision of the scheme. This will be of particular importance in situations where 
the participants in a certified fishery fail to comply with applicable conservation and management measures. 
11. A
CCURATE INFORMATION OF THE CONSUMER  
The certification standard used to award an eco-label should be  available to the 
consumer. Product information at the point of sale should re flect the assessment 
undertaken. 
It is essential that  consumers know what an eco-labe lling scheme stands for. The 
certification standard together with the cr iteria used should therefore be made 
available to consumers so that they can s ee for themselves what a given eco-labelling 
scheme represents. In addition, the information on the product at the point of sale should accurately refl ect the certification standard. Without this, there would be a 
risk of misleading consumers about th e real significance of eco-labels.