innehållsförteckning

Sammanfattning. 2

1............ Bakgrund: den ekonomiska situationen och utsikterna för euroområdet 4

2............ Strukturella frågor 6

2.1......... Strukturpolitiska reformer 6

2.2......... Budgetpolitik. 13

2.3......... Politik för finanssektorn. 19

Sammanfattning

Euroområdet fortsätter sin pågående återhämtning, och för första gången sedan 2007 förväntas alla dess ekonomier åter växa i år. De beslutsamma politiska åtgärderna och de sjunkande råoljepriserna bör stödja tillväxten, men den ekonomiska återhämtningen begränsas av den långa perioden med svag tillväxt och av återverkningarna av den senaste ekonomiska och finansiella krisen, t.ex. fortlöpande extern ombalansering, hög offentlig och privat skuldsättning med tillhörande skuldsaneringstryck, hög arbetslöshet och lågt förtroende samt ihållande låga investeringar. Det krävs ytterligare beslutsamma politiska ansträngningar för att permanent råda bot på dessa brister.

Den senaste krisen har visat att chocker kan spridas snabbt och kraftfullt över gränserna i euroområdet. De nära kopplingarna mellan euroområdets ekonomier innebär att den makroekonomiska politiken kan få betydande spridningseffekter genom handel och finansiella kanaler och eftersom nationella politiska beslut får konsekvenser för resten av euroområdet. Krisen har satt fokus på negativa spridningseffekter och återkopplingar, men det finns samma möjligheter att skapa en positiv dynamik och utveckling och stärka synergieffekterna genom att främja samordnade och konsekventa politiska beslut i medlemsstaterna. Euroområdets ekonomier befinner sig i olika faser i anpassningsprocessen och utmaningarna för de mest krisdrabbade euroländerna begränsar deras förmåga att bidra till tillväxt i euroområdet. Obalansernas omfattning före krisen, positionen i konjunkturcykeln och det budgetpolitiska utrymmet varierar avsevärt mellan olika medlemsstater. Den förda politiken inom euroområdet bör främja tillväxt och samtidigt säkerställa att framstegen i ombalanseringen inte äventyras. I många av euroområdets ekonomier är skuldsaneringsprocessen långt ifrån slutförd. Om och hur reformerna nu genomförs kommer att avgöra euroområdets tillväxtpotential på medellång till lång sikt.

Omfattande åtgärder har redan vidtagits under det senaste året genom lanseringen av kommissionens investeringsplan, Europeiska centralbankens penningpolitiska beslut och de stora steg som tagits mot bankunionen.

Eurogruppen har successivt intagit en mer aktiv roll när det gäller att utforma samordnade politiska åtgärder, främja en samsyn på de politiska utmaningarna och stärka förtroendet hos euroområdets huvudaktörer. De särskilda rekommendationerna för euroområdets enskilda medlemsstater och euroområdet som helhet har dock ännu inte genomförts fullt ut. Utmaningar återstår på följande områden som hör samman inbördes:

· Långtgående strukturreformer som ökar konkurrenskraften och tillväxtpotentialen har fortfarande genomförts i otillräcklig omfattning i euroområdet. Den externa ombalansering pågår, men framstegen har varit ojämna och de stora överskotten i bytesbalansen har inte justerats. Det finns tecken på en förbättring på arbetsmarknaderna, men arbetslösheten är fortfarande hög och den stigande långtidsarbetslösheten riskerar att rota sig och ytterligare förvärra fattigdomen. Mot denna bakgrund kan långtgående strukturreformer göra det möjligt att underlätta den nödvändiga ekonomiska anpassningen i euroområdet och att öka tillväxten i de länder som genomför sådana reformer. Om alla medlemsstater genomför reformerna tillsammans ger de fördelar för euroområdet som helhet genom positiva spridningseffekter, men justeringen av de samlade obalanserna kommer ändå att ta tid. Vissa av strukturreformernas kortsiktiga effekter på ekonomin kan vara negativa när penningpolitiken begränsas till den undre nollgränsen (dvs. när räntorna ligger nära noll och inte kan sänkas mycket mer). Reformerna kan dock anpassas för att minimera eventuella negativa effekter på kort sikt. Tanken att en senareläggning av strukturreformerna inom en överskådlig framtid skulle förbättra de ekonomiska villkoren vid nollgränsen stöds därför inte.

· Samordningen av budgetpolitiken är fortfarande otillfredsställande. Den sammantagna budgetpolitiska bilden i euroområdet har förbättrats avsevärt sedan krisen började och den samlade budgetpolitiska situationen är i stort sett neutral, vilket kan anses utgöra en godtagbar balans mellan att säkerställa hållbarhet och stabilisera konjunkturcykeln. Det är dock stora skillnader mellan medlemsstaterna, vilka inte alltid återspeglar de budgetpolitiska utmaningarnas omfattning och medlemsstaternas skyldigheter enligt stabilitets- och tillväxtpakten. Vissa länder klarar inte att fullgöra sina skyldigheter enligt stabilitets- och tillväxtpakten, medan andra fortfarande har handlingsutrymme enligt reglerna för stabilitets- och tillväxtpakten. En bättre samordning skulle främja tillväxten i euroområdet som helhet, om de medlemsstater som saknar budgetpolitiskt utrymme skulle anstränga sig att återfå sådant utrymme och de medlemsstater som har sådant utrymme utnyttjar möjligheten att stimulera den inhemska efterfrågan, med särskild tonvikt på investeringar. Potentiellt stora och positiva spridningseffekter på tillväxten skulle kunna skapas genom mer samordnade insatser. Om flexibiliteten i stabilitets- och tillväxtpaktens regler utnyttjas kommer detta att hjälpa medlemsstaterna att genomföra sina investeringsplaner och strukturreformer. De budgetpolitiska strategierna är ännu inte tillräckligt tillväxtvänliga. På inkomstsidan är skattesystemen fortfarande inte tillräckligt effektiva och skatterna på arbete är alltför höga, trots förbättringar på senare tid som stimulerats av den ökade samordningen inom Eurogruppen. På utgiftssidan är de offentliga investeringar som stöds av en sund kostnadsnyttoanalys och andra offentliga utgifter med starka positiva effekter på tillväxten alltför låga. I utgiftsöversynerna har behovet av ökad effektivitet i den offentliga förvaltningen betonats.

· Villkoren på den finansiella marknaden i euroområdet har förbättrats, men utlåningen till den privata sektorn är fortfarande låg och den finansiella marknaden är fortfarande alltför splittrad. Lanseringen av EU:s investeringsplan, tillsammans med Europeiska centralbankens utökade program för köp av tillgångar, väntar fortfarande på kompletterande åtgärder i den bredare finanssektorn för att främja utlåning. Den gemensamma regelboken tillämpas ännu inte konsekvent av bankerna i euroområdet. Diversifieringen av finansieringskällorna i riktning mot mer marknadsbaserad finansiering har ännu inte tagit fart. Bättre integrerade och effektivare kapitalmarknader skulle ge ytterligare medel för investeringar samt göra den europeiska ekonomin mindre beroende av banker och dess finansiella strukturer mer balanserade och stabila.

1. Bakgrund: den ekonomiska situationen och utsikterna för euroområdet

Euroområdet fortsätter sin pågående återhämtning, och för första gången sedan 2007 förväntas alla dess ekonomier åter växa i år. Återhämtningen är dock fortfarande svag. De sjunkande oljepriserna och stödpolitiken förväntas stimulera tillväxten, men de svaga investeringarna, den avstannande tillväxten hos euroområdets huvudsakliga handelspartner och det försämrade geopolitiska läget är till nackdel för utvecklingen på kort sikt. Den mycket låga inflationen till följd av den svaga ekonomin och de sjunkande energi- och livsmedelspriserna försvårar skuldminskningen och justeringen av relativpriserna, alltmedan skillnaderna i skuldnivåer och konkurrenskraft består. De regionala och konjunkturbundna skillnaderna har förvärrats i euroområdet, eftersom medlemsstaternas ekonomiska och finansiella utmaningar har varierat och de nationella myndigheterna inte har reagerat lika snabbt. En måttlig återhämtning förväntas dock under 2015 och 2016, men riskerna beträffande de ekonomiska utsikterna går dock fortfarande mer i negativ riktning.

Den ihållande låga tillväxten är delvis ett direkt resultat av den ekonomiska anpassningen efter den globala finansiella och ekonomiska krisen och den påverkar de ekonomiska utsikterna på kort sikt. Förtroendet har försvagats och ett skuldsaneringstryck vilar fortfarande över både den privata och den offentliga sektorn. En intern och extern anpassning sker, men den är i högsta grad ojämn mellan länderna. Den potentiella tillväxten har minskat genom en minskad kapitalbildning och hög arbetslöshet, och den strukturella arbetslösheten har ökat. Den ihållande låga tillväxten är också kopplad till vissa utmaningar på medellång sikt som var uppenbara redan före krisen, t.ex. den låga faktorproduktiviteten och den åldrande befolkningen. Tillväxtutsikterna begränsas också av ett svagt investeringsklimat och en hög arbetslöshet. Dessutom kvarstår den strukturella stelheten på de nationella arbets- och produktmarknaderna, vilket bromsar effekterna av penningpolitiska åtgärder och förhindrar en snabb anpassning av den reala ekonomin till de negativa ekonomiska chockerna. Fragmenteringen på den finansiella marknaden längs nationella gränser har minskat, men har ännu inte återgått till den situation som rådde före krisen.

Många av euroområdets nuvarande problem återfinns även i andra utvecklade ekonomier, men bristerna i den ekonomiska och monetära unionens (EMU) struktur har bidragit till den djupa krisen i euroområdet. Medvetenheten har ökat när det gäller behovet av att åtgärda de brister som rör styrningen av EMU och att stärka dess struktur så att den blir robust och motståndskraftig. Det komplexa systemet av inbördes sammanverkande ekonomiska variabler och det stora ömsesidiga beroendet mellan medlemsstaterna i en monetär union understryker vikten av en konsekvent och samordnad strategi både på nationell nivå och inom euroområdet. Detta har lyfts fram genom den senaste krisen, som visade att chocker snabbt kan spridas över gränserna och vara omfattande, och att de gemensamma chockerna kan ge mycket olikartade effekter på tillväxten i olika länder, på grund av de fortsatta stora skillnaderna vad gäller ekonomiska och institutionella strukturer i medlemsstaterna. EMU:s unika struktur understryker behovet av en samarbetsstrategi för att uppnå en mer samordnad privat och offentlig anpassning som stöder den inhemska efterfrågan på kort sikt och för att stimulera strukturella förändringar i syfte att öka tillväxtpotentialen på längre sikt. Euroområdet är inte bara en enkel summering av dess beståndsdelar. De krisrelaterade chockerna och den bristande samordningen av de politiska åtgärderna under krisen spred sig över nationsgränserna och skapade existensrisker för hela euroområdet. På samma sätt kan en nära samordning av de politiska åtgärderna mellan medlemsstaterna skapa positiva synergieffekter, ge upphov till positiv återkoppling mellan olika politikområden och stimulera positiva spridningseffekter mellan medlemstaterna.

Rekommendationerna till euroområdet i samband med den europeiska planeringsterminen har redan visat sig vara värdefulla genom att de främjar en starkare politisk samordning i euroområdet. Eurogruppens ökade egenansvar för rekommendationerna för euroområdet har under det senaste året underlättat framsteg på en rad viktiga politikområden. Till följd av detta har granskningen av utkasten till budgetplaner utmynnat i att medlemsstaterna gjort fasta åtaganden om att anpassa sin budgetpolitik. Eurogruppen har diskuterat reformplanerna utförligt och främjat samsyn i viktiga frågor, t.ex. om strukturreformernas potentiella fördelar, inklusive frågor som rör åtgärder beträffande höga skatter på arbete och effekterna av den ojämna ekonomiska anpassningen inom EMU. Detta har bidragit till att man har funnit en samsyn på de nuvarande politiska utmaningarna, identifierat bästa praxis och underlättat en bättre samordning av de politiska åtgärderna i riktningar som främjar tillväxten.

För en fortsatt och förstärkt återhämtning krävs det ytterligare och beslutsamma politiska ansträngningar. Strukturpolitiska, budgetpolitiska, finanspolitiska och penningpolitiska åtgärder inom ramen för en integrerad, tillväxtfrämjande strategi, skulle kunna råda bot på den ihållande låga tillväxten, både på efterfråge- och utbudssidan i våra ekonomier. De huvudsakliga utmaningarna för euroområdet är att

(i) stödja en balanserad anpassning inom den privata och den offentliga sektorn,

(ii) öka ekonomins tillväxtpotential på medellång till lång sikt, och

(iii) fullborda EMU:s struktur.

Investeringar måste spela en avgörande roll. Breda politiska lösningar krävs även för att överbrygga produktionsgapet och öka den potentiella produktionen för att trygga Europas framtid på lång sikt, också med tanke på EU:s åldrande befolkning.

Utmaningar på kort sikt: Bedömningen av 2015 års utkast till budgetplaner tyder på att det finns utrymme för en bättre samordning av de skilda budgetåtgärderna hos euroområdets medlemsstater. Medlemsstater som saknar budgetpolitiskt utrymme måste arbeta för att återvinna det, medan länder med större budgetpolitiskt utrymme bör utnyttja möjligheten att stimulera den inhemska efterfrågan, särskilt för att främja investeringar. Detta skulle främja tillväxten och bidra till att ta vara på positiva spridningseffekter i euroområdet. Investeringsplanen kommer att bidra till en mer tillväxtfrämjande budgetpolitik och prioritera produktiva investeringsmöjligheter. De penningpolitiska åtgärderna kommer också att spela en viktig roll för att öka förtroendet och tillväxten genom de vanliga och extraordinära penningpolitiska åtgärder som aviserats. Hur effektiva dessa åtgärder blir kommer också att bero på reformåtgärder på andra politikområden (budget- och strukturpolitik), hur ambitiöst åtgärderna utformas och hur beslutsamt de genomförs.

Utmaningar på medellång sikt: Lämpliga och väl genomförda strukturreformer på arbets-, produkt- och finansmarknaderna har fortfarande inte genomförts tillräckligt snabbt och kraftfullt. Justeringen av de samlade obalanserna kommer dock fortfarande att ta tid. Vissa av strukturreformernas kortsiktiga effekter på ekonomin när penningpolitiken begränsas till den lägre nollgränsen (dvs. när räntan ligger nära noll och inte kan sänkas mycket mer) kan vara negativa, men dessa effekter kommer sannolikt att vara små och beror på vilka åtgärder som vidtas. Åtgärderna kan anpassas för att minimera eventuella negativa effekter på kort sikt. Tanken att senarelagda strukturreformer skulle förbättra de ekonomiska villkoren i det nuvarande läget stöds därför inte[1]. När några länder genomför dessa reformer samtidigt för att ta vara på positiva spridningseffekter kan de positiva effekterna förstärkas. En stor del av dessa positiva effekter kommer att uppstå genom åtgärder som undanröjer regler som hindrar investeringar, framsteg på sådana områden som tjänster, energi, telekommunikation och den digitala ekonomin, bättre allmänna villkor för företagen, arbetsmarknadsreformer, ökad tillgång till långsiktig finansiering samt en fullbordad bankunion för att åtgärda den finansiella fragmenteringen och säkerställa finansiell stabilitet.

Utmaningen på lång sikt är att komma till rätta med bristerna i EMU-strukturen.

2. Strukturella frågor 2.1. Strukturpolitiska reformer

I 2014 års landsspecifika rekommendationer för euroområdet efterlystes strukturreformer i euroområdet för att främja tillväxt, konvergens och anpassning av interna och externa obalanser. Behovet av att övervaka, bedöma och stimulera framsteg i genomförandet av reformåtagandena framhölls, särskilt för de medlemsstater i euroområdet som har alltför stora obalanser som kräver beslutsamma politiska åtgärder i syfte att begränsa oönskade spridningseffekter till euroområdet som helhet. I rekommendationen efterlystes lämpliga strategier i länder som har stora överskott i bytesbalansen, i syfte att bidra till positiva spridningseffekter. I rekommendationerna föreslogs även regelbundna tematiska diskussioner om strukturreformer på arbets- och produktmarknaderna med potentiellt stora spridningseffekter, med särskild inriktning på att minska den höga skattekilen på arbete och att reformera tjänstemarknaderna.

Överlag har vissa framsteg gjorts när det gäller att genomföra strukturreformer under 2014 (se tabell i bilagan). Sammantaget har dock takten i genomförandet av strukturreformerna i euroområdet som helhet inte ökat under 2014.

Den externa ombalanseringen i euroområdet fortsätter. I flera länder i euroområdet har bytesbalansen justerats från mycket höga underskott före krisen till balans eller överskott i bytesbalansen. En stor del av denna justering är inte konjunkturbunden och förväntas kvarstå när väl den allmänna ekonomiska situationen ljusnar[2]. En viktig följd av detta är att euroområdet som helhet har en alltmer positiv bytesbalans. Den ökade från ett underskott på 0,8 % av BNP under 2008 till ett överskott på 2,0 % av BNP år 2013 och till 3,2 % år 2014 (se figur 1). Anpassningen i de skuldsatta länderna har i hög grad drivit på ombalanseringen i euroområdet, med borgenärstater som inte har justerat sina överskott. Överskott i bytesbalansen är inte lika riskabla som stora underskott, men kräver övervakning och eventuella politiska åtgärder, eftersom de tyder på att den inhemska tillväxten kan vara dämpad och att de ekonomiska resurserna kanske inte har fördelats på ett effektivt sätt.

Den fortsatt höga skuldsättningen hämmar fortfarande ekonomin. Trots de justerade flödena är stockarna av externa skulder fortfarande mycket höga, särskilt i vissa länder (se figur 2). I några länder låg nettoutlandsskulden nära eller över årsproduktionen 2013. Få har noterat någon förbättring den senaste tiden. Den största delen av nettoutlandsskulden i länderna med anpassningsprogram består av skulder som medför hållbarhetsrisker. För att minska den höga externa skuldsättningen till mer hållbara nivåer måste de förbättrade bytesbalanserna bibehållas i framtiden. I vissa fall kan också ytterligare förbättringar krävas genom ännu större handels- och bytesbalansöverskott.

Vissa faktorer försvårar för närvarande anpassningsprocessen. De satsningar som görs för att återfå konkurrenskraften och jämvikten i den externa bytesbalansen försvåras av att inflationen och tillväxten är lägre än förväntat i kombination med stelheter som gör att priser och löner inte justeras nedåt. Denna situation innebär att resurser överförs från gäldenärer till borgenärer. Den mycket låga inflationen bidrar till att stödja konsumtionen, men försvårar anpassningen av relativpriserna i euroområdet. En stor utmaning för de skuldsatta länderna är att undvika reformtrötthet och fortsätta att genomföra reformer och strategier för att befästa sin ställning, men en anpassning i borgenärländerna skulle kunna ge positiva spridningseffekter för resten av euroområdet. Den nuvarande deprecieringen av euron, de sänkta oljepriserna och de extraordinära penningpolitiska åtgärderna förväntas bidra till en ombalansering särskilt i de skuldsatta länderna. Detta beror på att de generellt sett har en större elasticitet när det gäller exportpriser, högre energiintensitet, allmänt sett större räntedifferenser för obligationer och relativt blockerade bankutlåningskanaler. På det internationella planet måste euroområdet framstå som trovärdigt och genomföra lämpliga strategier för att främja ekonomisk anpassning.

Företagens och hushållens skuldsanering pågår. Minskningen av de utestående privata skulderna är fortfarande i sin linda[3]. Den stora utlandsskulden i vissa länder i euroområdet återspeglar den höga skuldsättningen i både den privata och den offentliga sektorn. Det är särskilt skuldsaneringstrycket inom den privata sektorn, både på hushållen och på företagen, som håller tillbaka den privata konsumtionen och de privata investeringarna. Detta tryck har delvis minskat i förhållande till nivån före krisen. Negativa kreditflöden har hittills varit den främsta orsaken till minskningen av skulden i förhållande till BNP, vilket medfört betydande dominoeffekter på ekonomin. Den tröga eller till och med negativa BNP-tillväxten har varit till nackdel för en minskning av skuldkvoten.

Figur 1: Bidrag till euroområdets bytesbalans (i % av euroområdets BNP) || Figur 2: Finansiell nettoställning mot omvärlden för högt skuldsatta länder (i % av BNP), 2013

||

Källa: Europeiska kommissionen. Anm.: Euroområdets bytesbalans beräknas som summan av de enskilda medlemsstaterna bytesbalans. Den är en glidande summa för fyra kvartal. || Källa: Europeiska kommissionen.

Flera ekonomier har fortfarande stora skuldsaneringsbehov. Skuldsaneringsbehovet inom den privata sektorn är större än 30 % av BNP i ett antal länder, däribland i vissa länder där den redan har minskat betydligt. På grund av bristerna i kreditmarknadsvillkoren och balansräkningarna inom den privata sektorn som kräver en snabbare anpassningstakt kan den aktiva skuldsaneringen förväntas fortsätta.

De konjunkturbundna skillnaderna är stora i euroområdets medlemsstater. Konjunkturbundna skillnader är till viss del oundvikliga i en monetär union. De avspeglar skillnader när det gäller ekonomiska strukturer, institutioner och motståndskraft samt anpassning till ekonomiska chocker. De är dock ett problem om de är alltför stora och ihållande över tiden. De stora konjunkturbundna skillnader som nu konstateras i euroområdet kan huvudsakligen förklaras med stora skillnaderna i medlemsstaternas ekonomiska strukturer, otillräcklig nationell ekonomisk politik, bristande gränsöverskridande integration och brister i EMU-strukturen, inklusive otillräcklig riskspridning via finans- och kapitalmarknaderna. De visar också att anpassningen till chockerna, särskilt på det finansiella området, fortfarande går långsamt i euroområdet, särskilt vid en åtstramad budgetpolitik och i avsaknad av en fullt utvecklad bankunion.

Arbetsmarknaderna förbättrats, men arbetslösheten är fortfarande hög. För första gången sedan krisens början konstaterades under 2014 en viss konvergens när det gäller läget på arbetsmarknaden, med en minskad arbetslöshet även i de euroländer som hade den största ökningen av arbetslösheten till följd av statsskuldskrisen. Arbetslösheten var i stort sett stabil i länder med låg arbetslöshet. Bristen på en övergripande arbetsmarknadsförbättring noterades i vissa länder med en arbetslöshet på över 10 %, och skillnaderna i arbetslöshetstalen mellan de olika länderna nådde 20 procentenheter. Med en långtidsarbetslöshet på närmare 50 % av den totala arbetslösheten under 2014 (se figur 3) och en fortsatt hög ungdomsarbetslöshet finns det fortfarande en risk att vissa höga arbetslöshetstal kan komma att bli strukturella. Processen med att omfördela resurser från den sektor som inte är exponerad för internationell handel till sektorn som är exponerad för internationell handel fortsatte i länderna med anpassningsprogram, med stöd av en måttligare löneutveckling i den sektor som inte är exponerad för internationell handel. Utöver en justering av relativlönerna krävs det skräddarsydda strategier för att främja en snabbare omfördelning av resurser mellan sektorerna och bidra till att åtgärda långtidsarbetslösheten. Betydande kompetensglapp hindrar bättre arbetsmarknadsvillkor i flera medlemsstater som särskilt är i behov av att genomföra strategier med inriktning på den lågkvalificerade arbetskraften. Åtgärderna för att uppmuntra livslångt lärande är inte tillräckliga för att ta itu med den utmaning som en åldrande arbetskraft och arbetskraftens rörlighet medför.

Figur 3: Långtidsarbetslöshet (minst ett år) i EU, euroområdet och USA (i % av den totala arbetskraften) ||

||

Källa: Europeiska kommissionen och U.S. Bureau of Labor Statistics. ||

Efter försämringen i krisens kölvatten har den sociala situationen i euroområdet inte förbättrats nämnvärt. De senaste tillgängliga uppgifterna visar att den allmänna risken att drabbas av fattigdom och allvarlig materiell nöd började minska på årsbasis under 2013, till 16,7 % respektive 7,4 %. Andelen människor som bor i hushåll med mycket låg arbetsintensitet och andelen fattiga bland de förvärvsarbetande ökade dock något till 10,9 % respektive 11,5 %, vilket huvudsakligen berodde på utvecklingen i de länder som drabbats hårdast av krisen. Fattigdomsklyftan fortsatte också att öka till 24,0 % år 2013, till följd av den fortsatta negativa utvecklingen i de euroländer som måste göra kraftiga justeringar. I de länder som drabbats hårdast av krisen har andelen människor som lever i fattigdom och allvarlig materiell nöd fortsatt att öka markant, och i ett antal medlemsstater har de nationella inkomstnivåerna sjunkit. Den sociala utvecklingen kan påverka den långsiktiga tillväxten och statsskuldens hållbarhet på flera sätt[4]. Fattigdom kan inverka negativt på produktiviteten genom sämre tillgång till utbildning och hälso- och sjukvård, samtidigt som bristande jämlikhet kan få negativa konsekvenser för tillväxten i form av ökad privat skuldsättning och lägre konsumtionstillväxt. Den höga ungdomsarbetslösheten och den stigande långtidsarbetslösheten får negativa sociala och ekonomiska konsekvenser på lång sikt. Långtidsarbetslösheten är en av de faktorer som är närmast kopplad till fattigdom i Europa[5].

Arbets- och produktmarknaderna i euroområdets länder kännetecknas fortfarande av en betydande stelhet som hämmar den inre marknaden. En sådan stelhet kan inskränka medlemsstaternas möjligheter att anpassa sig till ekonomiska chocker, vilket förhindrar att EMU fungerar smidigt.

Den potentiella tillväxten minskade i nästan alla länder i euroområdet mellan 2007 och 2013. Minskningen var mest påtaglig hos de ekonomiskt mest sårbara euroländerna och i de baltiska staterna. I de medlemsstater där inkomstnivåerna ligger lägre än genomsnittet i euroområdet har därför den potentiella tillväxten minskat mest. I vissa av dessa länder förvärrades den ökade arbetslösheten av en negativ utveckling vad gäller befolkning i arbetsför ålder och arbetskraftsdeltagande. Denna arbetskraftsminskning var huvudorsaken till den minskade potentiella tillväxten. Även kapitalets och den totala faktorproduktivitetens bidrag till den potentiella tillväxten minskade i samtliga medlemsstater under 2007–2013.

Det krävs ett nytt åtagande för strukturreformer i syfte att öka konkurrenskraften och tillväxtpotentialen. Inför införandet av euron trodde man att den gemensamma valutan i sig skulle kunna fungera som ett incitament för reformer, eftersom växelkursen inte längre skulle kunna användas för att öka konkurrenskraften. Så blev inte fallet, och strukturreformerna har varit långt ifrån tillfredsställande. Sedan krisen har omfattande strukturreformer genomförts i flera länder i euroområdet, särskilt i länderna med anpassningsprogram. Reformerna har fortsatt under 2014 och bidragit till den pågående anpassningen. Reformframstegen i euroländerna ligger dock fortfarande betydligt under de nivåer som fastställdes i de särskilda landsspecifika rekommendationerna. det praktiska genomförandet har dessutom ibland stannat av, och det finns en risk för bakslag så snart de akuta finansieringsbehoven avtar och de ekonomiska villkoren förbättras. Genomförandet av lämpliga reformer i alla euroländer skulle bidra till att stimulera den inhemska efterfrågan och underlätta ansträngningarna för att återställa konkurrenskraften och tillväxten i euroområdet. Modellsimuleringar visar dessutom att ett samtidigt genomförande av strukturreformer i flera länder i euroområdet skulle leda till bättre resultat än om länderna agerar på egen hand (se ruta 1).

Arbetskrafts- och kapitalutnyttjandet i euroområdet är för lågt. Lämpliga reformer kan, genom sina effekter på tillväxten, produktiviteten och sysselsättningen, minska de negativa konsekvenserna av den nödvändiga skuldsaneringen inom den privata sektorn samt bidra till att förebygga skadliga makroekonomiska obalanser och skador på den sociala situationen som helhet. Strategier som bidrar till att öka investeringarna är av avgörande betydelse. Ökade investeringar i de stora länderna i euroområdet skulle leda till positiva spridningseffekter för resten av euroområdet[6]. Mot denna bakgrund lanserades kommissionens investeringsplan för EU i november 2014. Planen bygger på tre ömsesidigt förstärkande delar: 1) mobilisera minst 315 miljarder euro i ytterligare investeringar under de kommande tre åren genom att utnyttja särskilda riskfinansieringsinstrument, maximera de offentliga medlens inverkan och locka privata investeringar, 2) ta riktade initiativ för att säkerställa att dessa ytterligare investeringar tillgodoser den reala ekonomins behov samt 3) vidta åtgärder som ger större förutsägbarhet på lagstiftningsområdet, undanröjer hinder för investeringar och gör EU mer attraktivt för investeringar. För att återställa förtroendet och minska den osäkerhet som hämmar investeringar är det viktigt att åtgärder vidtas samtidigt på dessa tre områden.

Det är av största vikt att intensifiera genomförandet av reformerna för euroområdet. Avsaknaden av flexibla växelkurser som justeringsmekanism innebär att andra ekonomiska variabler måste anpassas för att absorbera chocker eller möjliggöra anpassning i ekonomin. I många euroländer har också de sektorer som inte är exponerade för internationell handel en högre andel av sysselsättningen och förädlingsvärdet än i början av 2000-talet, vilket gör det svårare för dessa ekonomier att anpassa sig till konkurrenstrycket. Detta kan få negativa konsekvenser för konkurrenskraften i hela ekonomin.[7] Arbets- och produktmarknaderna måste därför fungera bättre så att de medger tillräcklig flexibilitet och man undviker att obalanser eller chocker leder till långtidsarbetslöshet.

Strukturreformernas potentiella vinster kan vara betydande. Det tar normalt sett tid innan reformer ger full utdelning. Det finns saker som tyder på att de pågående reformerna visar tidiga tecken på framgång.

I ruta 1 anges jämförbara skattningar av reformernas effekter på hela ekonomin med hjälp av Quest-simuleringar.

Ruta 1: Strukturreformernas potentiella effekter på tillväxten i euroområdet

Figur 7: BNP-effekter per reformområde efter 5, 10 och 20 år.

Källa: Varga och in ’t Veld (2014), procentuell skillnad från utgångsläget.

Euroområdet skulle kunna dra stor nytta av strukturreformer. Enligt en modellbaserad analys med hjälp av Europeiska kommissionens Quest-modell skulle produktionen kunna ligga 7 % högre efter tio år, med en högre sysselsättning och förbättrade offentliga finanser. Denna jämförelsemetod grundas på strukturella indikatorer på sådana områden som konkurrens och reglering på marknaden, arbetsmarknaden och kompetens, skattestruktur och FoU. I metoden tillämpas tillvägagångssättet ”avstånd till bästa land” (distance-to-frontier) för att kvantifiera reformpotentialen genom att man antar att klyftan till genomsnittet av de tre bästa EU-länderna successivt och delvis överbryggas (en närmare förklaring finns i Varga och in’t Veld, 2014).[8] För att undvika att fastställa mål som är orealistiska eller som inte kan uppnås inbegriper scenarierna endast hälften av de klyftor som gradvis håller på att slutas.

I figur 7 visas BNP-effekter för reformområden i euroområdet, med antagandet att alla medlemsstater genomför liknande reformåtgärder på dessa områden. De största effekterna på kort sikt ger arbetsmarknadsreformer (ökat arbetskraftsdeltagande, aktiv arbetsmarknadspolitik och reformer av förmånssystemen), skattereformer (skifta beskattningen mot indirekta skatter) och reformer av produktmarknaden (ökad konkurrens i tjänstesektorn och lägre kostnader för inträde på marknaden). Strategier som främjar kompetenshöjning och FoU påverkar i hög grad BNP på mycket lång sikt och motsvarar mer än en tredjedel av de långsiktiga BNP-effekterna. (Se Varga och in ’t Veld, 2014).

Strukturreformer i ett land kan ge positiva spridningseffekter i andra länder. Det kan t.ex. röra sig om följande: i) Spridningseffekter på handeln genom reformer som ökar efterfrågan. Ett exportlands åtgärder för liberalisering av marknaden kan t.ex. hjälpa till att öka produktiviteten i ett importland genom högre kvalitet på insatsvaror. ii) Reformer som gör investeringar mer attraktiva, särskilt utländska direktinvesteringar, kan bidra till att styra investeringsflöden. iii) Reformer som förbättrar arbetskraftens rörlighet och resursfördelningen i enskilda länder kan också bidra till att främja samma sak på euroområdesnivå. iv) Strukturreformer kan, genom att de ökar förtroendet, också ge en positiv effekt på euroområdet. Samordnade reformansträngningar kan bidra till att förmedla strukturreformernas mer övergripande effekter på välfärden.

Vissa strukturella utmaningar är mer angelägna, även med tanke på de potentiella fördelar för hela euroområdet som kan uppnås genom ett snabbt genomförande. På produktmarknaderna kan framsteg på sådana områden som tjänster, energi, telekommunikation och den digitala ekonomin ge positiva spridningseffekter på tillväxten i medlemsstaterna och, tillsammans med bättre allmänna villkor för företagen (t.ex. administrativ förenkling), skapa nya möjligheter för investeringar, nya arbetstillfällen och tillväxt. Reformer som syftar till att stärka konkurrensen i sektorer som inte är exponerade för internationell handel skulle stödja anpassningen, främja investeringar och underlätta utvecklingen av dessa sektorer. På arbetsmarknadsområdet bidrar reformer till att omfördela resurser till de mest dynamiska sektorerna och till att stödja anpassningen och konkurrenskraften. Det är fortfarande viktigt att minska det höga skattetrycket på arbete (se även avsnitt 2.2). Med tanke på den ökande långtidsarbetslösheten skulle det vara fördelaktigt att förstärka både de aktiva och de passiva arbetsmarknadsåtgärderna för att höja kompetensnivån och förhindra ytterligare bortfall av mänskligt kapital och marginalisering på arbetsmarknaden.

2.2. Budgetpolitik

I de landsspecifika rekommendationerna 2014 för euroområdet efterlystes samordning av euroländernas budgetpolitik inom eurogruppen. Närmare bestämt borde utkasten till budgetplaner bedömas för att garantera en konsekvent och tillväxtfrämjande budgetpolitisk hållning i hela euroområdet. Enligt rekommendationen borde man också öka de offentliga finansernas kvalitet och hållbarhet genom att prioritera investeringar nationellt och på EU-nivå. Slutligen framhölls att de nationella finanspolitiska ramarna, inbegripet nationella finanspolitiska råd, skulle vara starka.

Det sammantagna budgetpolitiska läget i euroområdet fortsatte att förbättras under 2014. Vissa framsteg gjordes med samordningen av budgetpolitiken. De budgetpolitiska utsikterna för euroområdet som helhet förbättrades och överlag förefaller den budgetpolitiska hållningen lämplig. Det nominella underskottet i euroområdet sjönk 2013 under 3 % av BNP för första gången sedan 2008, och spås minska till 2,6 % av BNP under 2014 och 2,2 % av BNP under 2015 enligt den ekonomiska vinterprognosen 2015. Den totala skuldkvoten tros dock förbli i princip oförändrad under 2015; den uppgick 2014 till 94,3 % av BNP och tros börja minska till 94 % av BNP under 2016 (se figur 8). För många länder kommer skuldkvoten att fortsätta att öka även efter 2015.

Det återstår fortfarande en hel del att göra för att nå hållbara budgetpositioner. Sedan konsolideringarna avstannade 2014 planerar euroländerna som helhet inte att återuppta budgetkonsolideringen 2015. Detta framgår av de olika åtgärderna för strukturell budgetjustering, både den diskretionära budgetpolitiska ansträngningen[9], och förändringarna av det strukturella saldot tyder inte på några justeringar 2015 (se figur 8). Efter flera års avsevärda budgetpolitiska ansträngningar och med den rådande låga tillväxten och inflationen förefaller en mestadels neutral budgetpolitisk hållning lämplig. Avsaknaden av åtstramningar i euroområdet som helhet beror bl.a. på behovet av en lämplig avvägning mellan hållbarhet och konjunkturstabilisering.

Samordningen av budgetpolitiken är fortfarande suboptimal. Stora skillnader mellan länderna kvarstår, vilket innebär risker för euroområdet som helhet (se figur 9). De medlemsstater som har mer utrymme över i budgeten kan nu uppmuntra den inhemska efterfrågan, särskilt investeringar. De budgetpolitiska säkerhetsmarginalerna har ännu inte återställts, hållbarheten är fortfarande bräcklig och höga, ökande skuldkvoter måste fortfarande åtgärdas beslutsamt i de länder där de förekommer. Utan mer satsningar på att återställa marginalerna är medlemsstaterna och euroområdet som helhet fortfarande sårbart mot negativa ekonomiska chocker. En av euroområdets viktigaste politiska utmaningar är att få ned statsskulderna genom en differentierad, tillväxtvänlig budgetpolitik och samtidigt stärka euroområdets tillväxtpotential[10]. Man uppmärksammar här särskilt den suboptimala samordningen av budgetpolitiken inom EU:s regelbaserade system. De medlemsstater som inte har något budgetutrymme bör arbeta för att återfå det, och de som har det bör ta tillfället i akt att uppmuntra den inhemska efterfrågan, särskilt investeringar. Simuleringar av effekterna av en tillfällig tvåårig ökning av offentliga investeringar i länder med ett budgetutrymme på 1 % av BNP och visar på en långvarig positiv inverkan på tillväxten, med en multiplikator på 0,8–1. Importläckage leder till relativt stora spridningseffekter till andra euroländer, och ökar BNP med 0,2–0,3 %[11].

Figur 8: Den diskretionära budgetpolitiska ansträngningen och förändringen av det strukturella saldot 2015 (% av BNP) || Figur 9: Hållbarhetsrisk och den prognosticerade diskretionära budgetpolitiska ansträngningen under 2015.

||

Källa: Europeiska kommissionen || Källa: Europeiska kommissionens vinterprognos 2015. Anm.: risken för hållbarheten mäts av indikatorn S1, som visar (i procentandelar av potentiell BNP) hur mycket det strukturella saldot behöver ha förändrats 2020 från 2014 för att kvoten mellan skuld och BNP ska nå 60 % 2030. Den budgetpolitiska ansträngningen mäts som den prognosticerade diskretionära budgetpolitiska ansträngningen under 2015.

Medlemsstaterna är skyldiga att fullt ut rätta sig efter stabilitets- och tillväxtpakten. Då åtta euroländer[12] kvarstod i förfarandet vid alltför stora underskott 2014 och bara två av medlemsstaterna i den förebyggande delen förväntas nå eller överskrida sina medelfristiga mål 2014–2015, förefaller avsaknaden av strukturella justeringar tyda på att stabilitets- och tillväxtpaktens krav inte helt följs i euroområdet som helhet[13]. EU:s budgetpolitiska ram uppmuntrar en differentierad och tillväxtvänlig budgetkonsolidering. Stabilitets- och tillväxtpakten låter medlemsstaterna föra differentierade budgetstrategier som beaktar deras särskilda omständigheter. Länder som står inför allvarligare budgetutmaningar behöver genomföra större konsolideringar. De medelfristiga målen står för de sunda budgetpolitiska positioner som inbegriper behovet av en hållbar skuldsättning och marginaler mot alltför stora underskott.

Stabilitets- och tillväxtpaktens flexibilitet gör det möjligt att bevara tillväxten på kort sikt. För det stigande antalet medlemsstater i den förebyggande delen kan den budgetpolitiska konsolideringen särskilt anpassas till det ekonomiska läget, med hänsyn till genomförandet av substantiella strukturreformer. Investeringsplanen för EU kommer att bidra till tillväxten genom att uppmuntra mer produktiva investeringar. Kommissionen kommer särskilt i sina bedömningar enligt stabilitets- och tillväxtpakten att se positivt på alla kapitaltillskott till Europeiska fonden för strategiska investeringar.

De offentliga finansernas kvalitet har inte ökat tillräckligt. Utgifternas övergripande kvalitet beror på en kombination av framför allt två faktorer: i) utgifternas sammansättning, särskilt de mer tillväxtvänliga utgiftsposternas andel, och ii) utgifternas effektivitet, dvs. hur väl offentliga medel omsätts i tjänster till enskilda och företag. Det finns avsevärt utrymme att låta budgetstrategierna utformas på ett mer tillväxtbefrämjande sätt. Det gäller visserligen alla EU-länder, men euroländerna har ett särskilt intresse av att se till att de nationella budgetarna används som en effektiv justeringsmekanism. På inkomstsidan kan de offentliga finansernas kvalitet stärkas genom att man bl.a. tar itu med skattesmitning och ojämlikhet.

Ruta 2: Uppföljning av rekommendationerna för euroområdet – skattetryck på arbetskraft

För lejonparten av euroländerna är skattetrycket på arbetskraft förhållandevis högt (omkring 40 % eller mer av de totala arbetskraftskostnaderna). Detta hämmar arbetsmarknadens resultat och den ekonomiska aktiviteten. Ett avgörande politiskt val är en skatteväxling bort från arbetskraft till mer tillväxtbefrämjande beskattningsformer såsom skatter på konsumtion, återkommande fastighetsskatter och miljöskatter. Dessa underanvänds i en del länder. En skatteväxling bort från arbetskraften stimulerar utbud och efterfrågan på arbetskraft och bidrar till företagens lönsamhet, vilket i sin tur bidrar till att förbättra avkastningen på kapital och investeringsincitamenten.

Figur 10: Skattetryck på arbetskraft i euroområdet, med fördelning 2013 (%) Figur 11: Skattetryck på lågavlönad arbetskraft i euroområdet över tid

Källa: OECD och kommissionen. Anm.: Det mått som visas, den s.k. skattekilen, motsvarar den del av arbetskraftskostnaden som beror på inkomstskatt och sociala avgifter (%). Skattekilen visas för en barnlös ensamstående arbetstagare med medellön 2013 (figur 10) och 67 % av medellönen (figur 11). Aktuella uppgifter för Cypern saknas.

Under krisen trappades satsningarna på att minska de höga skatterna på arbetskraft ned, och flera medlemsstater höjde arbetskraftsskatterna för att bidra till konsolideringen. Rådet utfärdade rekommendationer till enskilda medlemsstater om att åtgärda det höga skattetrycket på arbetskraft och en rekommendation till euroområdet att diskutera frågan, eftersom den är gemensam för många euroländer och kan få stora spridningseffekter genom inverkan på efterfrågan och konkurrenskraft.

Eurogruppen följde omedelbart upp rekommendationen i en serie diskussioner. En öppen debatt ledde till att man enades om gemensamma principer för utformning av finansiering av reformer av arbetskraftsbeskattningen liksom ett klart åtagande från ministrarna att gå vidare med arbetet.

En första genomgång visar att diskussionerna i eurogruppen har fått stor inverkan på euroländernas medvetenhet om fördelarna med att åtgärda det höga skattetrycket på arbetskraft. Mycket få åtgärder vidtas som ökar skattekilen, medan många medlemsstater planerar eller genomför åtgärder för att minska skattekilen. De gemensamma principer som eurogruppen enats om tas också i beaktande av medlemsstaterna: bl.a. riktar man ofta skattesänkningar på arbetskraft särskilt till de lägre inkomstskikten. Det finns också ett behov av att undvika att göra systemet för krångligt för skattebetalare och skattemyndigheter, att ta hänsyn till läget i stort på arbetsmarknaden och se till att man har politisk och samhällelig förankring.

Problemformuleringen och de erforderliga politiska åtgärderna är i stort sett tydliga, men det är viktigt att fortsätta att bevaka genomförandet. Fortsatt engagemang i eurogruppen kan bidra till att hålla kvar frågan högst upp på den politiska dagordningen.

Kommissionen har hela tiden sagt att en budgetsammansättning som främjar tillväxt bör prioriteras. På inkomstsidan innebär det ett effektivt, tillväxtfrämjande skattesystem. Särskilt skadliga för tillväxten är skatt på arbetskraft (se ruta 2). En skatteväxling från skatt på arbetskraft till mer tillväxtvänliga skatteformer som skatt på konsumtion, återkommande fastighetsskatt och miljöskatter har ägt rum, men denna skatteväxling är fortfarande blygsam i förhållande till vad som står på spel. Medelvärdet av den högsta bolagsskattesatsen i euroområdet är inte särskilt högt jämfört med andra utvecklade ekonomier, men skattesatserna varierar avsevärt mellan medlemsstaterna (se figur 12). Olika skattesatser och skattebaser kan leda till skattekonkurrens. Skillnaderna kan också skapa utrymme för vinstöverflyttning och i förlängningen till urholkning av skattebasen.

Utgifternas sammansättning har inte gjorts tillräckligt tillväxtvänlig. Den senaste utvecklingen visar att några mindre tillväxtvänliga utgiftsposter ökat, men det kan bero på att sociala skyddsnät tagits i bruk för att motverka krisens negativa sociala följder. Samtidigt har mer tillväxtbefrämjande utgifter, såsom utbildning och offentliga investeringar, stagnerat eller till och med minskat.

Figur 12: Skattetryck på företagens inkomster (%), 2014

Källa: Europeiska kommissionen. Anm.: medelvärdet för euroområdet är BNP-vägt. Det som visas är generell lagfäst högsta skattesats på företagens inkomster, inklusive permanenta eller tillfälliga extraavgifter och lokala skatter. För närmare uppgifter se Tax reforms in EU Member States, kommissionen, 2014.

Utgifterna i euroområdet kan bli betydligt effektivare. De offentliga utgifterna kan förbättras betydligt genom en mer systematisk användning av utgiftsöversyner inbyggda i budgetprocessen, för att bl.a. identifiera potentiella (minst tillväxtskadliga) besparingar, styra om resurserna till tillväxtfrämjande utgiftsområden och effektivisera den offentliga sektorn enligt landsspecifika behov och prioriteringar. Lämpliga och väl genomförda utgiftsöversyner leder till smartare medelstilldelning till de nationella politiska prioriteringarna som inte bara bidrar till att nå de budgetpolitiska målen utan också kan frigöra budgetutrymme för nya eller ökade tillväxtfrämjande utgifter eller skattesänkningar[14]. Utgiftsnedskärningar är visserligen särskilt tillrådliga i länder med förhållandevis stora offentliga sektorer, men det kan också finnas utrymme för vissa skatteomläggningar i länder med lägre utgifter.

Stabila och öppna nationella budgetramar utgör grunden för en ansvarsfull, hållbar budgetpolitik i euroområdet. Under 2014 trädde de rättsliga kraven för stärkta nationella budgetramar i euroländerna i kraft fullt ut: budgetramverksdirektivet[15], förordningen om stärkt budgetövervakning[16] samt finanspakten[17], som är helt tillämplig i alla euroländer. Denna lagstiftning ger euroländerna tillfälle att se över sina inhemska arrangemang för budgetstyrning och genomföra substantiella reformer, som ibland innebär en fullständig översyn av budgetområdets regler, förfaranden och institutioner. Reformerna har omfattat alla byggstenar i de nationella budgetramarna:

- De budgetpolitiska reglerna har blivit fler och har skärpts: regler om balanserade budgetar är på väg att bli ett centralt inslag i de stärkta budgetramverken i nästan alla euroländer. Reglerna är utformade för att nå medelfristiga mål eller mer långtgående budgetpolitiska mål, men utformningen av undantagsklausuler och korrigeringsreglernas bindande kraft vid avvikelser kan ge ett visst utrymme för glidningar, och de nya reglernas trovärdighet har ännu inte prövats i den faktiska budgetpolitiken.

- Den årliga budgetprocessens och den medelfristiga budgetplaneringens omfattning, kvalitet och öppenhet har förbättrats. Dessa processer håller dessutom på att anpassas till de gemensamma delmålen i tvåpacket.

- Oberoende institutioner har inrättats (eller förstärkts) med uppdraget att övervaka de offentliga finanserna, särskilt de gällande budgetreglerna, och ta fram eller ge sitt stöd till makroekonomiska prognoser som används i budgetplaneringen. Sådana institutioner saknas dock fortfarande i några euroländer, och generellt sett är det fortfarande för tidigt att uttala sig om dessa nyinrättade tillsynsorgans faktiska resultat och deras inverkan på euroländernas budgetpolitik.

De euroländer som försöker ta vara på den nya omgången nationella budgetramverk i budgetpolitiken står inför två utmaningar:

i) Färdigställa och anta de kvarvarande reformer som är avsedda att i nationell rätt införliva kraven i EU:s nya budgetpolitiska styrning (varvid man bör ha i åtanke att efterlevnaden av de tillämpliga rättsliga bestämmelserna kontrolleras löpande av kommissionen).

ii) Se till att de nyinrättade eller nyligen uppgraderade budgetramverken verkligen fungerar, så att de fullt ut kan tjäna sitt syfte och bidra till en sund och hållbar budgetpolitik i enlighet med både inhemska politiska krav och de fördragsfästa budgetåtagandena. Det innebär bland annat att oberoende budgetinstitutioner ska vara helt operativa och att deras ansamlade kunnande tas till vara för en effektivare förvaltning av de nationella offentliga medlen.

2.3. Politik för finanssektorn

I de landsspecifika rekommendationerna 2014 för euroområdet efterlystes åtgärder för att trygga bankväsendets motståndskraft. Detta skulle särskilt ske genom åtgärder för att följa upp ECB:s översyn av tillgångarnas kvalitet, genom att tillämpa förordningarna om bankunionen och arbeta vidare med de ytterligare åtgärder som planeras under övergången till den gemensamma rekonstruktionsmekanismen. Vidare rekommenderades åtgärder mot splittringen av finansmarknaden, stimulans av den privata sektorns investeringar och ökat kreditflöde till ekonomin genom åtgärder för att förbättra de små och medelstora företagens tillgång till kredit, fördjupa kapitalmarknaderna och få ny fart på värdepapperiseringsmarknaden. Den senaste krisen kännetecknades av stora negativa spridningseffekter på finansmarknaderna, över marknaderna för statsobligationer och mellan statspapper och privata värdepapper. En analys av de bilaterala spridningseffekterna av statsskuldskreditrisker i euroområdet visar en mycket skiftande bild mellan länderna, där de länder som har ekonomiska anpassningsprogram både själva orsakar spridningseffekter och dessutom är sårbara för belastningar från andra medlemsstater. Krisen vände delvis utvecklingen mot finansiell integration som den monetära unionen lett till, och släppte lös starka splittrande krafter. Bl.a. kommer den nya bankunionen och de gemensamma spelreglerna att bidra till att bryta sambandet mellan statsskuld och banksektor. I kombination med bankernas ökande motståndskraft förväntas mer hållbara gränsöverskridande finansflöden öka vartefter.

Totalt sett har avsevärda framsteg gjorts i förhållande till dessa rekommendationer. Närmare bestämt, särskilt med tanke på de olösta frågorna i euroområdets finanssektor, kan följande sägas:

Villkoren på euroområdets finansmarknader har förbättrats, men marknaderna är fortfarande splittrade. I samklang med hur ECB:s styrränta utvecklades har de kortfristiga marknadsräntorna på penningmarknaderna i euroområdet sjunkit till nästan noll. På samma sätt har avkastningarna och spreaden på euroländernas statsobligationer tenderat att sjunka, särskilt på grund av i) penningpolitikens inverkan, däribland ECB:s beslutsamhet att följa programmet för direkta monetära transaktioner (OMT-programmet) och storskaliga kvantitativa lättnader, ii) minskad förväntad långsiktig inflation, iii) upplevd minskad kreditrisk i de ekonomiskt sårbara medlemsstaterna, iv) stärkta ramar för ekonomisk och budgetpolitisk styrning samt v) stärkt finansiell reglering och tillsyn. Marknaden för statsobligationer i euroområdet stod emot tillfälliga fall av volatilitet till följd av ogynnsamma geopolitiska händelser. På några marknadssegment har faktiskt den finansiella splittringen vänt sedan mitten av 2013, men förblir historiskt sett hög. Enligt enkäter om bankernas utlåning kvarstår skillnader i utlåningsvillkor i euroområdet, bl.a. på grund av företagsspecifika faktorer och utvecklingen inom nödlidande lån.

Trots förbättringar av finansieringskostnaderna förblir bankernas utlåning till den privata sektorn låg. Det finns inga ovedersägliga bevis för en allmän finansieringsbrist i euroområdets ekonomi, eftersom den låga efterfrågan är en viktig förklaring för den begränsade kreditexpansionen. Det syns dock vissa friktionsmoment i finansflödena, särskilt för långfristiga infrastrukturprojekt och för små och medelstora företag verksamma i de mest sårbara ekonomierna. Alla omotiverade begränsningar av tillgången till kredit måste avlägsnas, så att det inte uppstår några finansieringsbrister som hämmar den ekonomiska tillväxten när väl efterfrågan på kredit kommer i gång igen.

För att åtgärda den låga inflationen har ECB vidtagit ett antal konventionella och okonventionella penningpolitiska åtgärder. Inflationen uppgick 2014 till i genomsnitt 0,4 % i euroområdet, långt under ECB:s medelfristiga inflationsmål. ECB:s centrala styrräntesatser sänktes till ett minimum till stöd för det medelfristiga inflationsmålet. Räntan för de huvudsakliga refinansieringstransaktionerna (MRO-räntan) sänktes till 0,05 % i september 2014, medan räntan på inlåningsfaciliteten sattes till ‑0,20 %. I juli 2013 gavs framåtriktad vägledning för att mer direkt påverka räntornas struktur. ECB bekräftade att de centrala styrräntorna skulle förbli låga under lång tid, med tanke på de låga inflationsprognoserna. De riktade långfristiga refinansieringstransaktionerna (TLTRO-åtgärderna) infördes för att tillhandahålla finansiering i upp till fyra år till en mycket låg fast ränta. ECB vidtog också flera andra okonventionella åtgärder, och ingrep bl.a. direkt på marknaderna för tillgångssäkrade värdepapper (ABS) och säkerställda obligationer.

I januari 2015 antog ECB ett storskaligt program för kvantitativa lättnader. Banken tillkännagav att den planerade att expandera sitt program för uppköp av tillgångar utöver tillgångssäkrade värdepapper (ABS) och säkerställda obligationer till traderbara statspapper i euro med högt kreditbetyg, utfärdade av euroländerna och EU-institutionerna. Inom detta expanderade uppköpsprogram kommer eurosystemets köp av offentliga och privata värdepapper uppgå till 60 miljarder euro per månad fram till slutet av september 2016, och till dess att en varaktig förändring av inflationsutvecklingen som är förenlig med en inflation på knappt 2 % på medellång sikt uppnås. ECB beslutade dessutom att ändra prissättningen på de riktade långfristiga refinansieringstransaktionerna. Räntan på framtida riktade långfristiga refinansieringstransaktioner kommer att vara samma som för eurosystemets huvudsakliga refinansieringstransaktioner vid den tidpunkt då den aktuella riktade långfristiga refinansieringstransaktionen genomförs, vilket undanröjer spreaden på 10 räntepunkter över den ränta för huvudsakliga refinansieringstransaktioner som gällde de första två riktade långfristiga refinansieringstransaktionerna. Marknaderna reagerade positivt på det expanderade uppköpsprogrammet, som tros vara tillräckligt stor att påverka den makroekonomiska utvecklingen i stort i euroområdet och bidra till att fästa den medelfristiga och långfristiga förväntade inflationen i närheten av ECB:s prisstabilitetsmål på en inflation på knappt 2 %. Detta torde i sin tur underlätta skuldsaneringen i euroområdet och bidra till kreditefterfrågan och investeringar. Genomslaget för ECB:s beslutsamma åtgärder på detta område beror också på beslutsamheten och lämpligheten hos reformer på andra politikområden, både budgetpolitiska och strukturpolitiska.

En stark penningpolitisk stimulans bedöms nödvändig för att bidra till att motverka ekonomiska svagheter och bevara prisstabiliteten på medellång sikt, men dessa satsningar kompletteras ännu inte av åtgärder på andra områden, däribland finanssektorn. ECB:s översyn av tillgångarna och Europeiska bankmyndighetens stresstest för hela EU visar på en tydlig förbättring av de europeiska bankernas kapitaltäckning de senaste sex åren. Under åren 2008–2013 uppbådade de 130 bankkoncernerna i ECB:s översyn över 200 miljarder euro i kapital. Från och med januari 2014 tills översynen blev färdig i oktober 2014 uppbådades ytterligare 57 miljarder euro. Detta är ett tecken på bankernas omfattande ansträngningar att återkapitalisera sig enligt de nya reglerna (EU:s förordning och direktiv om kapitalkrav), tillsynsmyndigheternas krav och marknadernas förväntningar. ECB konstaterade i sin översyn en kvarvarande kapitalbrist på 25 miljarder euro i 25 banker. Av dessa 25 banker har 12 redan täckt bristen genom att de under 2014 ökade sitt kapital med totalt 15 miljarder euro. Banker med för lågt kapital har utarbetat kapitalplaner och har nu upp till nio månader på sig att täcka kapitalbristen. De europeiska bankerna står nu mycket bättre rustade mot finansiella chocker än före krisen. Detta borde ge investerarna garantier för att EU-bankernas tillgångar är sunda och bidra till att återställa förtroendet, så att bankerna kan ägna sig åt sin kärnverksamhet att låna ut pengar till den reala ekonomin.

Problem kvarstår dock, och bankernas balansräkningar och styrformer är ännu inte färdigomställda. Avsevärda framsteg har gjorts med att reparera den europeiska finanssektorn, och det har lett till starkare balansräkningar för bankerna och bättre tillgång till kredit. Under 2014 uppgav bankerna i euroområdet för första gången på sju år lättare villkor för lån till företag. ECB:s enkät om bankernas utlåning ger vid handen att villkoren för kredittillväxt i euroområdet successivt förbättras, men det återstår att se om dessa positiva tendenser kommer att omsättas i ny nettokredit, då återbetalningar fortfarande leder över ny utlåning i ett antal länder. Bankernas utlåning kommer att förbli den viktigaste källan till finansiering för det europeiska näringslivet ett bra tag, och bankerna har ännu inte återställt hela sin utlåningskapacitet. Därför är fler reformer av bankväsendet att vänta. Bankerna i euroområdet måste fortfarande utvecklas i riktning mot bättre efterlevnad av de högre kapitalkraven i förordningen och direktivet om kapitalkrav, som får fullt genomslag 2019. Dessutom måste bankerna stärka sin riskhantering och sina styrformer och ta itu med lönsamheten. De europeiska bankernas affärsmodeller kan göras ännu motståndskraftigare mot skadliga chocker, t.ex. genom stabilare finansieringskällor för bankerna. Bankernas tillgångar står dessutom under tryck genom den höga andelen nödlidande lån. I de fall där företagens skuldnivåer inte är hållbara men deras verksamhet anses livskraftig, kan nödlidande lån hanteras genom omstrukturering av skulden, bättre insolvensregler eller särskilda upplägg som utbyten av skulder mot aktier. Sådana instrument kan kompletteras med åtgärder för bättre samstämmighet mellan beskattningen av kreditfinansiering och finansiering genom eget kapital. Motsvarigheten till att åtgärda nödlidande lån i bankernas balansräkningar är en nödvändig sanering av de privata icke-finansiella företagens skulder, vilket i sin tur minskar skuldbördan efter krisen och bidrar till att understödja ekonomisk aktivitet.

Framstegen med att genomföra bankunionen fortsätter. ECB:s gemensamma tillsynsmekanism inledde sin verksamhet den 4 november 2014 och svarar nu för den direkta tillsynen över de viktigaste bankerna i euroområdet.

En enhetlig tillämpning av förordningen om den gemensamma tillsynsmekanismen kompletterar bankunionens uppbyggnad. Samtidigt pågår arbetet med att upprätta Gemensamma resolutionsnämnden. Nämndens ständiga ledamöter förväntas tillträda sina tjänster de närmaste månaderna. Nämndens administrativa och operativa uppbyggnad går också planenligt, och utarbetandet av bankresolutionplaner ska inledas i år.

Arbetet pågår med att upprätta en gemensam reserv för den gemensamma resolutionsfonden under övergångsperioden, då de nationella resolutionsresurserna från de länder som medverkar i den gemensamma resolutionsmekanismen gradvis samlas. I december 2014 enades medlemsstaterna om ett uttalande om likvärdig behandling av fonden mellan euroländerna, med stöd av Europeiska stabilitetsmekanismen (ESM), och de länder utanför euroområdet som går med i bankunionen.

Att utveckla ett mer motståndskraftigt finanssystem går hand i hand med att ta fram alternativa, diversifierade och motståndskraftiga marknadsbaserade finansieringssätt. Detta är särskilt viktigt med tanke på EU:s starka beroende av bankfinansiering, och med tanke på att traditionell bankfinansiering håller på att drivas bort av kraven på skuldsanering och ändring av affärsmodellerna till följd av kommande regeländringar. Jämfört med andra ekonomier framstår euroområdet som starkt bankbaserat. När det gäller marknadsfinansiering är den, i den mån den växt fram alls, mycket starkt inriktad på lånefinansiering medan finansiering med eget kapital har mindre betydelse. Forskningen tyder på att en diversifiering i riktning mot mer marknadsbaserad finansiering kan skapa ekonomisk nytta. Andra positiva effekter är bl.a. större finansiell stabilitet, eftersom marknadsbaserade finansiella strukturer innebär lägre systemrisk och högre ekonomisk tillväxt i tider av ansträngda marknader än bankbaserade strukturer.

För att diversifiera möjligheterna till extern finansiering av företag och därigenom bidra till ekonomisk tillväxt är kommissionen fast besluten att genomföra kapitalmarknadsunionen.

Åtaganden || Sammanfattning

Landsspecifika rekommendationer 2014 för euroområdet

Rekommendation 1 I samarbete med kommissionen främja och övervaka genomförandet av strukturreformer på de områden som har störst betydelse för euroområdets funktion i syfte att främja tillväxt, konvergens och justeringar av interna och externa obalanser. Bedöma och uppmuntra till framsteg med fullgörandet av reformåtagandena i de euroländer som har alltför stora obalanser och genomförandet av reformer i de euroländer vars obalanser kräver beslutsamma åtgärder för att begränsa negativa spridningseffekter till övriga euroområdet. Uppmuntra lämplig politik i länder med stora överskott i bytesbalansen för att bidra till positiva spridningseffekter. Regelbundet hålla tematiska diskussioner om strukturreformer på arbets- och produktmarknaderna med potentiellt stora spridningseffekter, särskilt när det gäller att minska den höga skattekilen på arbete och reformera tjänstemarknaderna. || Euroområdet har gjort vissa framsteg i förhållande till rekommendation 1: · Framsteg med att förverkliga reformåtagandena har särskilt förekommit inom euroområdet som helhet, bl.a. i tekniska diskussioner i kommittén för ekonomisk politik och ekonomiska och finansiella kommittén samt politiska diskussioner i eurogruppen och Ekofinrådet. Programländernas reformer och reformer i medlemsstater med alltför stora obalanser eller obalanser som kräver beslutsamma åtgärder har också diskuterats. · De landsspecifika reformerna i de enskilda medlemsstaterna förefaller ha genomförts till omkring 50 % av vad som anges i rekommendationerna, åtminstone i form av vissa framsteg, i euroområdet som helhet. · Eurogruppen har fört ett antal diskussioner om lämplig politik i länder med stora bytesbalansöverskott, bl.a. i samband med bedömningen av utkasten till budgetplaner. · Eurogruppen höll två diskussioner i juli och september om minskning av den höga skattekilen på arbetskraft, och en diskussion till kommer att hållas i mars om reform av tjänstemarknaderna.

Rekommendation 2 Samordna euroländernas budgetpolitik i samarbete med kommissionen, särskilt vid bedömningar av utkast till budgetplaner, för att garantera en konsekvent och tillväxtfrämjande budgetpolitisk hållning i hela euroområdet. Öka de offentliga finansernas kvalitet och hållbarhet genom att prioritera materiella och immateriella investeringar nationellt och på EU-nivå. Se till att de nationella finanspolitiska ramarna, inbegripet nationella finanspolitiska råd, är starka. || Euroområdet har gjort vissa framsteg i förhållande till rekommendation 2: · Vissa framsteg har gjorts med att samordna budgetpolitiken, så att de budgetpolitiska utsikterna för euroområdet som helhet har förbättrats och den totala budgetpolitiken förefaller lämplig. Samordningen av budgetpolitiken är dock fortfarande suboptimal. Detta har diskuterats i samband med bedömningen av utkasten till budgetplaner. · Kommissionen offentliggjorde den 13 januari ett meddelande om att på bästa sätt utnyttja flexibiliteten inom stabilitets- och tillväxtpaktens befintliga regler, bl.a. för att underlätta investeringar. · Begränsade framsteg har gjorts med att öka de offentliga finansernas kvalitet och hållbarhet, och detta kommer att tas upp i den inbördes utvärderingen i kommittén för ekonomisk politik. · Diskussioner har ägt rum på teknisk nivå och i eurogruppen och Ekofinrådet om främjande av investeringar, bl.a. satsningar på materiella och immateriella investeringar nationellt och på EU-nivå. · Tekniska diskussioner har ägt rum om de nationella budgetramarna, däribland nationella finanspolitiska råd.

Rekommendation 3 Se till att banksystemet är motståndskraftigt, särskilt genom att vidta nödvändiga åtgärder för att följa upp översyner av tillgångarnas kvalitet och stresstester och genom att tillämpa förordningarna om bankunionen och arbeta vidare med de ytterligare åtgärder som planeras under övergången till den gemensamma rekonstruktionsmekanismen. Stimulera den privata sektorns investeringar och öka kreditflödet till ekonomin genom åtgärder för att förbättra de små och medelstora företagens tillgång till kredit, fördjupa kapitalmarknaderna och få ny fart på värdepapperiseringsmarknaden på grundval av förslagen och tidsplanen i kommissionens meddelande om långsiktig finansiering av den europeiska ekonomin. || Euroområdet har gjort avsevärda framsteg i förhållande till rekommendation 3: Avsevärda framsteg har gjorts för att garantera bankväsendets motståndskraft: · ECB:s heltäckande bedömning, som omfattar Europeiska bankmyndighetens stresstest i hela EU, blev färdig i oktober 2014 och bekräftade att de europeiska bankernas kapitalisering hade förbättrats betydligt de senaste åren. Uppföljning av bedömningen pågår. Banker som fortfarande har brister har utarbetat kapitalplaner och har upp till nio månader på sig att täcka sina brister. · I fråga om bankunionen tog den gemensamma tillsynsmekanismen officiellt över tillsynen den 4 november 2014. Högt prioriterat är att se till att lika spelregler råder för alla stora europeiska banker inte bara i fråga om tillsyn utan också i fråga om enhetlig tillämpning av de gemensamma reglerna. · Inrättandet av den gemensamma resolutionsnämnden fortgår också planenligt. Nämndens ständiga ledamöter förväntas tillträda inom några månader, och bankresolutionsplaner ska börja utarbetas under året. · Reglerna för riskjusterad beräkning av bankernas bidrag till resolutionsfonderna enligt direktivet om återhämtning och resolution av banker har antagits. Vissa framsteg har gjorts med att stimulera den privata sektorns investeringar och öka kreditflödet till ekonomin genom olika åtgärder: · Beträffande offentliga insatser för att direkt stimulera privata investeringar lade kommissionen fram sin investeringsplan i november 2014. Den är tänkt att leda till bättre integrering och diversifiering av finansieringsmarknaderna i EU och fungera som katalysator för privata investeringar. · Förordningen om europeiska långsiktiga investeringsfonder ska innehålla gemensamma EU-regler och medflyttbarhet för fonder som specialiserar sig på långsiktiga investeringar inom exempelvis infrastruktur eller små och medelstora företag. Fonderna bör kunna inleda verksamheten i mitten av 2015. · Kommissionen har tillkännagett att man ska verka för en kapitalmarknadsunion för att få en större, djupare marknad och arbeta fram en verklig inre marknad för finansiella tjänster. · En av kommissionens närtidsprioriteringar är utvecklingen av en hållbar EU-marknad för värdepapperisering. Här håller kommissionen på att utveckla ett upplägg där mer riskkänslighet byggs in. Kommissionen antog i oktober kriterier på hög kvalitet i sina delegerade akter om solvens II (regler om försäkrarkapital) och likviditetstäckningsgrad (regler om bankers likviditet), och det är ett första steg i den här riktningen. Kompletterande offentliga och privata initiativ krävs för att utveckla sunda, djupa och likvida värdepapperiseringsmarknader i EU.

Rekommendation 4 Gå vidare med arbetet för att fördjupa den ekonomiska och monetära unionen och bidra till en förbättrad ekonomisk övervakning i samband med översynerna i slutet av 2014. || Euroområdet har gjort vissa framsteg i förhållande till rekommendation 4: · Kommissionen har lagt fram ett meddelande om översyn av sexpacket och tvåpacket som underlag för diskussionerna med Europaparlamentet och rådet. Kommissionen kommer utifrån det att överväga om det behövs några ändringar av lagstiftningen eller tillämpningen av den. · Kommissionen tillkännagav i den årliga tillväxtöversikten ett antal åtgärder för att förbättra den ekonomiska styrningen redan under Europeiska planeringsterminen 2015. · När det gäller fördjupning av Ekonomiska och monetära unionen uppmanade eurotoppmötet i oktober kommissionens ordförande och ordförandena i ECB, Europeiska rådet och eurogruppen att vidta ytterligare steg för att stärka den ekonomiska styrningen. Europeiska rådet efterlyste vid sitt möte i december en informell diskussion vid Europeiska rådets möte i februari och en rapport till Europeiska rådets möte i juni.

[1] Se ”Structural reform at the zero lower bound”, Quarterly report on the euro area vol. 13, utgåva 3, 2014.

[2] Se Quarterly Report on the Euro Area, vol. 13, nr 4, Europeiska kommissionen.

[3] Se ”Private Sector Deleveraging, where do we stand”, Quarterly Report on the Euro Area, vol. 13, nr 3, Europeiska kommissionen.

[4] Darvas, Z. och G. Wolff, ”Europe's social problem and its implication for economic growth”, Bruegel Policy Brief, utgåva 03, 2014. Cingano, F. (2014), ”Trends in Income Inequality and its Impact on Economic Growth”, OECD Social, Employment and Migration Working Papers, Nr 163, OECD Publishing.

[5] Se ”Poverty development in the EU after the crisis”, M. Duiella och A. Turrini (2014), ECFIN Economic Brief, utgåva 31, maj 2014.

[6] Se ”Cross-border spillovers in the euro area”, Quarterly report on the euro area, volym 13, nr 4, december 2014.

[7] I vissa länder har ett strukturskifte mot sektorer som är exponerade för internationell handel börjat ske: andelen av förädlingsvärdet inom dessa sektorer ökade i sju länder i euroområdet, medan den under åren 2008–2013 nästan inte alls förändrades i ett land och minskade i övriga länder i euroområdet.

[8] Varga och in ’t Veld, ”The potential growth impact of structural reforms in the EU. A benchmarking exercise”, European Economy Economic Papers, 2014, s. 541.

[9] Den diskretionära budgetpolitiska ansträngningen består av ett upplägg nedifrån och upp på intäktssidan och ett upplägg som i princip är uppifrån och ned på utgiftssidan (jfr Public Finances in EMU, 2014, kommissionen).

[10] Se t.ex. Goujard, A. Cross Country Spillovers from fiscal consolidations, OCED Economics Department Working Papers, nr 1099, 2013, och In't Veld, J. Fiscal consolidations and spillovers in the euro area periphery and core, European Economic Papers, nr 506.

[11] Se Cross-border spillovers in the euro area, Quarterly report on the euro area, vol. 13, nr 4, december 2014.

[12] Frankrike, Irland, Malta, Portugal, Slovenien, Spanien, Grekland och Cypern.

[13] Den totala strukturanpassningen ger bara en grov bild av läget, eftersom den inte säger något om de stora skillnaderna mellan medlemsstaterna i förhållande till stabilitets- och tillväxtpaktens krav, som behandlas i kommissionens landsrapporter. Dessutom bör alla eventuella slutsatser om den samlade konsolideringen som dras på grundval av förändringar i det strukturella saldot tas med försiktighet, eftersom det strukturella saldot inte alltid ger en rättvisande bild av den budgetpolitiska ansträngningen, exempelvis om inkomsterna skulle reagera på ett ovanligt sätt på ekonomisk tillväxt.

[14] Se Vandierendonck, C., Public spending reviews: design, conduct, implementation, European Economy Economic Papers nr 525, juli 2014.

[15] Rådets direktiv 2011/85/EU av den 8 november 2011 om krav på medlemsstaternas budgetramverk.

[16] Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 473/2013 av den 21 maj 2013 om gemensamma bestämmelser för övervakning och bedömning av utkast till budgetplaner och säkerställande av korrigering av alltför stora underskott i medlemsstater i euroområdet.

[17] Finanspakten är den finanspolitiska delen av fördraget om stabilitet, samordning och styrning inom Ekonomiska och monetära unionen.