ARBETSDOKUMENT FRÅN KOMMISSIONENS AVDELNINGAR Landsrapport Sverige 2015 inklusive en fördjupad granskning av åtgärderna för att förebygga och korrigera makroekonomiska obalanser {COM(2015) 85 final} Detta dokument är ett arbetsdokument från Europeiska kommissionen. Det utgör inte och föregriper inte kommissionens officiella ståndpunkt i frågan. /* SWD/2015/0046 final */





Sammanfattning 1 1. Bakgrund: ekonomisk situation och framtidsutsikter 4 2. Obalanser, risker och anpassning 10 2.1. Privat skuldsättning 11 2.2. Bostadsmarknaden 17 2.3. Banksektorn 24 2.4. Bedömning av kopplingar och potentiella effekter 28 3 Andra strukturella frågor 34 3.1 Beskattning, statsskuldens hållbarhet och finanspolitisk ram 35 3.2 Arbetsmarknad, utbildning och socialpolitik 38 3.3. Konkurrenskraft, innovation, infrastruktur och miljö 46 A. Översikt 53 B. Standardtabeller 57 FÖRTECKNING ÖVER TABELLER 1.1. Viktiga ekonomiska, finansiella och sociala indikatorer 8 1.2. Resultattavla för makroekonomiska obalanser 9 2.1.1. Sammansatt index på skatteincitament för ägarbebodda bostäder 16 2.3.1. Indikatorer på finansiell sundhet 24 2.4.1 Resultat av stresstest: kärnprimärkapitalkvot (CET1) 31 2.4.2 Uppskattad största effekt av en 10-procentig minskning av bostadspriserna 31 2.4.3 Maximal effekt av 1 procentenhets ränteökning 32 B.1. Makroekonomiska indikatorer 57 B.2. Finansmarknadsindikatorer 58 B.3. Skattteindikatorer 59 B.4. Arbetsmarknadsindikatorer och sociala indikatorer 60 B.5. Utgifter för sociala trygghetsförmåner (i % BNP) 62 B.6. Resultatindikatorer för produktmarknader och policyindikatorer 63 B.7. Grön tillväxt 64 FÖRTECKNING ÖVER DIAGRAM 1.1. Den externa och inhemska efterfrågans bidrag till tillväxt – Sverige 4 1.2. Exportmarknadsandelar 4 1.3. Dynamik och konkurrenskraft i varuexporten till de tio största destinationerna (2012–2013) – Sverige 5 1.4. Bytesbalans efter komponent – Sverige 5 1.5. Real effektiv växelkurs 6 1.6. Bruttoinvesteringar efter typ – Sverige 7 2.1.1. Skuldkvot efter grupp 2013 11 2.1.2. Förändring av hushållens skuldsättning sedan 2008 och sedan toppen (%) 11 2.1.3. Ökning av hushållens skuldsättning (1999 = 100) 11 2.1.4. Ändringar på årsbasis av skuldkvoten, kvartalsuppgifter (%) 12 2.1.5. Skattade potentiella skuldminskningsbehov (%) 12 2.1.6. Kreditutbud och skuldsaneringstryck på efterfrågesidan, 2013 13 2.1.7. Hushållens skuldsättning och realt fastighetsprisindex (2000=100) 13 2.1.8. Andel bolånetagare som har ökat, minskat eller hållit sina skulder oförändrade 2012–2013 (%) 14 2.2.1. Reala bostadspriser i Norden, index 2007=100 17 2.2.2. Genomsnittlig årlig tillväxt av real disponibel inkomst och reala bostadspriser 2000–2014 17 2.2.3. Pris i förhållande till hyra och pris i förhållande till inkomst 18 2.2.4. Övervärderingsgap i förhållande till grundläggande utbuds- och efterfrågefaktorer 18 2.2.5. Räntekostnader kontra skuld efter disponibel bruttoinkomst 19 2.2.6. Reala bostadspriser, hushållens skuldsättning och ökning av disponibel inkomst (2000 = 100) 19 2.2.7. Intäkter från fastighetsskatt (% av BNP, 2012) 20 2.2.8. Ökning av reala markpriser och reala bostadspriser (2007 = 100) 21 2.2.9. Hyra för nybyggda lägenheter jämfört med befintligt bestånd 22 2.2.10. Förändring av andelen hyreslägenheter i Storstockholm 1990–2012 (tusental) 23 2.3.1. Utlåning till den privata sektorn 24 2.3.2. Utlånings-/inlåningstal, % 25 2.3.3. Skuldsättningskvoter (%) 26 2.4.1 Belåningsgrad 28 2.4.2 Hushållens förväntningar på den rörliga bolåneräntan om ett, två och fem år 28 2.4.3 Hushållens skuldsättning bland olika inkomstgrupper (endast bolåntagare) i % 29 2.4.4. Andel av finansiella och reala tillgångar som innehas av skuldsatta hushåll i olika inkomstgrupper 2007, % 29 2.4.5. Förhållandet mellan skuldsättning och konsumtionstillväxt 2007–2012, % 30 2.4.6. Bostadspriskorrigeringen i Sverige på 1990-talet, 100 = 1990 32 2.4.7. De svenska hushållens ränteutgifter i % av den disponibla inkomsten 33 2.4.8. Ränteökning och andel hushåll med ett underskott, % 33 3.2.1 Arbetsmarknaden 38 3.2.2 Ungdomsarbetslösheten i EU:s medlemsstater efter utbildningsmässig bakgrund, 2013 38 3.2.3 Antal asylsökande i Sverige under perioden 1995–2014 39 3.2.4 Sysselsättningsgrad (20–64 år) för personer födda utanför EU och tredjelandsmedborgare jämfört med den totala befolkningen i Sverige 2013 40 3.2.5 Arbetslöshet (15–64 år) för personer födda utanför EU och tredjelandsmedborgare jämfört med den totala befolkningen i Sverige 2013 40 3.2.6 Försämrade utbildningsresultat i Sverige 42 3.2.7 Lönerna för högstadielärare i vissa medlemsstater i olika skeden av karriären (2012) 43 3.2.8 Åldersfördelning bland asylsökande ensamkommande barn 2014 45 3.3.1. Tillväxt i sysselsättning och mervärde i företagstjänster, 2008–2012 47 3.3.2. Den svenska varusektorn: komparativa fördelar 47 3.3.3. Övergripande effektivitet i systemet före insolvens 48 3.3.4. Utsläpp av växthusgaser och real BNP-tillväxt i Sverige 50 3.3.5. Andel förnybar energi i slutlig bruttoenergiförbrukning, 2012 och Europa 2020-mål 51 3.3.6. Statliga företags andel av total omsättning, järnväg, 2012 51 3.3.7. Flaggad flotta i valda EU-länder 2004–2013 (% förändring av dödviktstonnage) 52 FÖRTECKNING ÖVER RUTOR 1.1. Ekonomisk övervakning 9 2.1.1. Företagens skuldsättning 15 Under 2014 och i början av 2015 växte BNP och sysselsättningen i Sverige med stöd av växande inhemsk efterfrågan som byggde på stabil konsumtion och en expanderande byggsektor, medan Sveriges exportsektor hade problem. I takt med att den externa efterfrågan gradvis förbättras kommer investeringar och ökad export att bidra till att Sveriges BNP-tillväxt ökar från 1,8 % under 2014 till 2,3 % under 2015. Hushållens konsumtion ökade dynamiskt med stöd av låga räntor, ökande disponibla inkomster och en expansiv finanspolitik under de senaste åren. Den offentliga konsumtionen ökar på grund av högre utgifter för integrering av migranter, utbildning och äldreomsorg. Sveriges investeringsnivå är hög jämfört med jämförbara länder. Ytterligare investeringar i forskning och utveckling och i utbildning kan bidra till att vända de vikande FoU-investeringarna och stärka Sveriges långsiktiga konkurrenskraft. Investeringar i transportinfrastruktur för att förbättra förbindelserna inom och mellan tätorter kan bidra till att mildra bostadsbristens verkningar. Sysselsättningen återhämtade sig snabbare i Sverige än i de övriga EU-länderna efter finanskrisen. Sysselsättningen på 79,8 % ligger redan nära nivåerna före krisen och är den högsta i EU. På grund av den kraftigt växande arbetskraften har dock arbetslösheten legat fast på cirka 8 % under flera år, och är särskilt hög bland lågutbildade unga. Sysselsättningsklyftan mellan Sverigefödda och migranter från länderna utanför EU är också fortsatt stor, särskilt för kvinnor. I denna landsrapport bedöms Sveriges ekonomi mot bakgrund av kommissionens årliga tillväxtöversikt, där kommissionen lade fram tre huvudsakliga rekommendationer för EU:s ekonomiska politik och socialpolitik 2015: investeringar, strukturreformer och en ansvarsfull budgetpolitik. I enlighet med investeringsplanen för EU utforskas även sätt att maximera de offentliga medlens genomslag och få till stånd privata investeringar. Slutligen bedöms Sverige mot bakgrund av rapporten inom förvarningsmekanismen 2015, där kommissionen fann det lämpligt att titta närmare på kvarstående obalanser och hur de åtgärdas. De viktigaste resultaten av den fördjupade granskningen i denna landsrapport är följande: · De svenska hushållens höga skuldsättning utpekas som en kvarstående risk för den makroekonomiska stabiliteten. Hushållens skuldsättning, särskilt i form av bolån, är fortsatt mycket hög (ungefär 160 % av den disponibla inkomsten i genomsnitt 2013) och fortsätter att öka, så att nettokreditflödena växer snabbare än den nominella BNP-tillväxten. Utmaningen är särskilt uttalad i storstadskommunerna, och den påverkar den reala ekonomins förmåga att stå emot chocker i allmänhet. · Till skillnad från många andra EU-länder har huspriserna inte genomgått några större korrigeringar i Sverige. Tvärtom fortsätter de att öka, delvis på grund av gynnsamma grundläggande förhållanden såsom högre disponibla inkomster, låga räntor och en stark demografisk utveckling. Strukturella frågor bidrar också till de stigande bostadspriserna i Sverige: bostadsmarknaden utmärks av flera slags ineffektiviteter och svag konkurrens. Till följd av det har byggandet varit svagt under många år, vilket har lett till bostadsbrist. Tillgången hålls också tillbaka av ineffektiv användning av befintliga bostäder på grund av en stel bostadsmarknad. De ovannämnda faktorerna kan dock inte på egen hand förklara prisökningarnas storlek, vilket tyder på att priserna kan ligga över sitt grundläggande värde. I denna rapport analyseras även makroekonomiska och strukturella frågor, och de huvudsakliga resultaten är följande: · På kort och medellång sikt löper Sverige inga större risker när det gäller de offentliga finansernas hållbarhet. De budgetpolitiska effekterna av befolkningens åldrande, i synnerhet när det gäller långvarig vård och omsorg, är dock en risk för de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet. Det svenska skattetrycket är det fjärde högsta i EU med en kvot mellan skatt och BNP (inklusive sociala avgifter) som 2012 uppgick till 44,2 %. · Den svenska arbetsmarknaden regleras till stor del av förhandlingar mellan arbetsmarknadens parter på branschnivå, och kännetecknas av konstruktiva resultat på arbetsmarknaden, exempelvis en hög sysselsättningsnivå. Bland lågutbildade och lågkvalificerade ungdomar och personer från länder utanför EU är dock arbetslösheten hög, bland annat mot bakgrund av en generell försämring av utbildningsresultat. · Skolutbildningens resultat i Sverige har försämrats (t.ex. presterar Sverige nu är sämre än både EU:s och OECD:s genomsnitt i Pisa-undersökningarna) och rättvisan inom utbildningen har minskat. Systemet för integrering av nyanlända migrantelever har ett antal brister. På det stora hela har Sverige gjort begränsade framsteg med att genomföra de landsspecifika rekommendationerna från 2014. När det gäller politikområden som är relevanta för makroekonomiska obalanser har åtgärder vidtagits för att öka effektiviteten på bostadsmarknaden och motverka hushållens skuldsättning, såsom en ökning av riskviktsgolvet för bolån och den kommande obligatoriska amorteringstakten för nya bolån. Inga åtgärder har dock vidtagits för att minska möjligheterna till skatteavdrag för räntor på bolån eller att reformera hyresmarknaden. Vissa delar av de rekommendationer som är relevanta för makroekonomiska obalanser har således fortfarande inte följts, och på det hela taget har begränsade framsteg gjorts i genomförandet av dem. När det gäller rekommendationer för att åtgärda andra politiska utmaningar omfattar denna rapport inte någon bedömning av huruvida stabilitets- och tillväxtpakten efterlevs, men det kan påpekas att Sveriges regering är fast besluten att föra en ansvarsfull budgetpolitik. Vissa framsteg har också gjorts för att hantera utmaningar kopplade till den svenska arbetsmarknaden, särskilt i samband med ökad användning av arbetsbaserad inlärning och praktik samt ett fullständigt genomförande av ungdomsgarantin. I denna rapport visas de problem som framkommit under analysen av de makroekonomiska obalanserna: · Den skuldvänliga beskattningen ger fortfarande de svenska hushållen incitament att skuldsätta sig. Närmare bestämt kan avdragsrätten för bolåneräntor och periodiskt återkommande fastighetsskatt vara viktiga drivkrafter på det här området. Sverige har inte gjort några framsteg här, och det skulle kräva ett väl avvägt genomförande som minimerar risken för osäkerhet på bostadsmarknaden. · Utvecklingen på bostadsmarknaden är nära kopplad till strukturella ineffektiviteter. Ytterligare satsningar på att rationalisera och förenkla planerings- och byggnadsbestämmelser, stöd till offentliga investeringar i infrastruktur och bättre konkurrens inom byggsektorn kan bidra till att öka nybyggandet. Reformerad hyresreglering, så att större skillnader i hyresnivåer tillåts, kan leda till ett effektivare utnyttjande av det befintliga bostadsbeståndet. På grund av kommunernas avgörande roll i nybyggandet bör eventuella politiska åtgärder också beakta deras roll och se över deras incitament att stödja nybyggande. Att ta itu med begränsningar på utbudssidan kan bidra till en jämnare utveckling av bostadspriserna och mildra ekonomiska och sociala flaskhalsar. Andra utmaningar: · Att utveckla humankapitalet hos lågutbildade kan bidra till högre sysselsättning i utsatta grupper och leda till ökad konkurrenskraft. Det är också viktigt att se till att anställningsbidrag styrs till rätt målgrupper. · Kommunernas ökade ansvar för ungdomar som varken går i skola eller har jobb lägger en grund för fler förbättringar i den utåtriktade verksamheten. Ett bättre fungerande partnerskap mellan den offentliga arbetsförmedlingen och olika lokala tjänster och aktörer är avgörande för framgång på detta område. · Sämre skolresultat riskerar att på längre sikt äventyra Sveriges konkurrenskraft och innovationskapacitet. Utbildningens kvalitet beror på flera olika faktorer, så det förefaller viktigt med ett välbalanserat helhetsgrepp. Översikt Även om den inhemska efterfrågan ökar stadigt tack vare konsumtion och byggande har Sveriges exportsektor problem. Följaktligen är exportindustrin fortfarande svag, medan tjänstesektorn växer i snabb takt. I takt med att den externa efterfrågan gradvis stärkts, kommer investeringar och ökad export att få Sveriges BNP-tillväxt att öka från uppskattningsvis 1,8 % under 2014 till 2,3 % under 2015 och 2,6 % under 2016 (se diagram 1.1). Diagram 1.1: Den externa och inhemska efterfrågans bidrag till tillväxt – Sverige Källa: Kommissionen En expansiv finanspolitik och låga räntor har bidragit till den starka inhemska efterfrågan under de senaste åren. Även om finanspolitiken förväntas bli neutral eller något åtstramande, kommer ändå hushållens konsumtion att få stöd av låga räntor, ökande disponibla inkomster och stabil sysselsättningstillväxt under de kommande åren. Hushållens sparande beräknas ha nått en ny topp under 2014, och torde minska endast gradvis under de kommande åren, när de ekonomiska osäkerheterna avtar och arbetslösheten börjar minska. Den offentliga konsumtionen spås öka starkt på grund av högre utgifter för integrering av migranter, utbildning och äldreomsorg. Handelns utveckling Trots att Sverige är en av de mest konkurrenskraftiga ekonomierna i EU, har landet förlorat exportmarknadsandelar stadigt sedan 2008. Den kumulativa förlusten av exportmarknadsandelar på 17 % från 2008 till 2013 är högre än för traditionellt jämförbara länder, t.ex. Tyskland eller Nederländerna (som minskat med ca 9,2 %), men kan jämföras med Danmarks och är betydligt bättre än Finlands, som tappade nästan 30 % under samma period. Förlusten av svenska exportmarknadsandelar beror främst på varuexporten, medan tjänster har uppvisat måttliga ökningar sedan 2010 (se diagram 1.2). Diagram 1.2: Exportmarknadsandelar Källa: Kommissionen Den tröga exporttillväxten har flera skäl. När det gäller geografisk specialisering har Sveriges exportresultat drabbats av de vikande marknaderna i flera av de viktigaste mottagarländerna (t.ex. Nederländerna och Finland), vilket leder till lägre importtillväxt i de länderna. Sveriges export är starkt beroende av de andra EU-länderna: nästan 70 % av den svenska exporten går till övriga EU, och där har tillväxten varit låg. Den svenska exporten kunde inte få draghjälp från de mer dynamiska asiatiska och sydamerikanska marknaderna, jämfört med t.ex. Tyskland. Dessutom utgör maskiner, kemikalier och transportutrustning en stor del av den svenska exporten, och de sektorerna var de minst dynamiska 2000–2013. Eftersom investeringarna växte svagt hos Sveriges främsta handelspartner, fortsatte efterfrågan på den svenska exporten att vara dämpad. Om man tittar på både marknaderna i mottagarländerna och på produktkorgen hade Sverige – tillsammans med Finland och Nederländerna – en mindre gynnsam exportmix under 2013 än övriga EU. Slutligen drabbades Sverige av försämrad konkurrenskraft hos de flesta viktiga handelspartnerna. Detta framgår både av priskonkurrenskraften (en normalt framgångsrik strategi när man konkurrerar på marknader för standardvaror eller i låginkomstländer) och övrig konkurrenskraft (viktigt när man konkurrerar i rikare mottagarländerna eller på marknader för differentierade produkter). Detta sammanfattas i diagram 1.3. Marknadsdynamik är en indirekt indikator för Sveriges mottagarmarknader där deras importökning jämförs med världens totala importökning. Konkurrenskraftsindikatorn jämför ökningen av Sveriges export med ökningen av världens totala exporten till dessa marknader. Bubblornas storlek visar ländernas viktning i fråga om svenska exportvaror. Diagram 1.3: Dynamik och konkurrenskraft i varuexporten till de tio största destinationerna (2012–2013) – Sverige Källa: Kommissionen, Comtrade Den rysk-ukrainska krisen har hittills haft begränsad direkt inverkan på den svenska handeln och tillväxten, eftersom den direkta handelsexponeringen mot dessa länder är liten. Ryssland står för mindre än 1,5 % av Sveriges varuexport (främst bilar, teleutrustning och kemikalier) och omkring 1 % av tjänsteexporten. Visserligen står Ryssland för 5 % av Sveriges import, men det är nästan enbart råvaror, särskilt råolja och stenkol (ingen naturgas importeras) ([1]). Sveriges bytesbalansöverskott minskade gradvis från en topp på 9,4 % av BNP under 2008 till 5,8 % under 2014. Som framgår av diagram 1.4 har visserligen tjänsternas och nettoinkomsternas bidrag till bytesbalansen ökat något, men överskottet från varuexporten minskar, vilket leder till ett minskande bytesbalansöverskott. I takt med att de svenska hushållens rekordhöga sparande sjunker och investeringarna ökar, torde anpassningen av bytesbalansöverskottet fortsätta. Diagram 1.4: Bytesbalans efter komponent – Sverige Källa: Kommissionen När det gäller investeringar uppvisar Sverige en måttligt negativ finansiell nettoställning mot omvärlden, som dock har förbättrats de senaste åren. Med 6,4 % av BNP 2013 ligger den svenska nettoställningen mot omvärlden gott och väl under gränsen på – 35 % av BNP i resultattavlan för förfarandet vid makroekonomiska obalanser, och innebär därför ingen risk för hållbarheten. Det stora överskotten i bytesbalansen kommer att bidra till en långsamt förbättrad ställning. Om utländska direktinvesteringar värderas till marknadsvärde och inte till det bokförda värdet, har dessutom ställningen varit positiv ända sedan 2006 ([2]). Den svenska kostnadsutvecklingen jämförd med Sveriges handelspartners tyder inte på några större problem med konkurrenskraften. Även om den reala effektiva växelkursen ökade mellan 2010 och 2013 (se diagram 1.5), kan den svagare kronkursen sedan 2014 ge exportresultaten en skjuts framåt. Enhetsarbetskostnaderna har ökat i samma takt som hos Sveriges viktigaste handelspartner, men konsumentprisinflationen (uppmätt med harmoniserade indexet för konsumentpriser) har ökat långsammare (se även avsnitt 2.3). Diagram 1.5: Real effektiv växelkurs Källa: Kommissionen Investeringar De sammanlagda investeringarna i Sverige är högre än i jämförbara ekonomier i EU (t.ex. Tyskland, Nederländerna och Danmark). Investeringarna har varit svaga i industrin, men tjänstesektorns och den offentliga sektorns investeringar har ökat. Höga offentliga investeringar drivs av ett stort behov av förbättringar av både statlig och kommunal infrastruktur, särskilt bostäder. Investeringar i bostäder har länge varit särskilt låga, trots kraftigt stigande bostadspriser, men mot bakgrund av den kraftiga demografiska utvecklingen, den ökande urbaniseringen och bostadsbristen finns stora investeringsbehov i landet. Investeringar i transportinfrastruktur för att förbättra förbindelserna inom och mellan tätorter kan exempelvis bidra till att mildra en del av bostadsbristens verkningar. Stigande huspriser, som tillsammans med begränsningar på utbudssidan hämmar nybyggandet, betraktas som en makroekonomisk obalans i Sverige, och analyseras i detalj i avsnitt 2.2. Eftersom Sverige är en liten, öppen ekonomi där exporten står för omkring 50 % av BNP, påverkar utvecklingen i omvärlden investeringarna i tillverkningsindustrin mycket starkt. Sveriges svaga export återspeglades därför i trög industriproduktion och låga investeringar i tillverkningsindustrin. Det fick till följd att den svenska produktivitetstillväxten hade svårt att återgå till nivån före krisen, eftersom tjänstesektorns expansion ökade andelen lågproduktiva arbetstillfällen samtidigt som investeringarna och sysselsättningen i tillverkningsindustrin minskade. Förutom de utmaningar som rör Sveriges exportmarknader, dvs. produktdiversifiering och försämrad konkurrenskraft, kan bättre lokala företagsvillkor också påverka exporten positivt och därigenom indirekt investeringarna i tillverkningsindustrin. I jämförelse med de viktigaste jämförbara länderna som Tyskland och Danmark är de svenska små och medelstora företagen mindre internationaliserade, dvs. deltar inte lika mycket i utrikeshandeln. De svenska företagen bör dessutom öka sin andel exportvaror och -tjänster med högt förädlingsvärde. Den svenska regeringen har tillkännagett en ny exportstrategi för att åtgärda dessa utmaningar. Efter en minskning på 0,4 % under 2013 ökade de svenska investeringarna med 4,7 % under 2014. Ökningen berodde främst på investeringar i bostäder, som ökade med omkring 20 %. Ökningen av bostadsinvesteringar förväntas visserligen avmattas, men andra investeringar torde komma i kapp tack vare starkare extern efterfrågan. Trots det kommer ett lågt kapacitetsutnyttjande och en bräcklig extern återhämtning att fortsätta att lägga en hämsko på investeringarna i tillverkningsindustrin. Diagram 1.6: Bruttoinvesteringar efter typ – Sverige Källa: Kommissionen Sysselsättning Trots en relativt dämpad ekonomi, har sysselsättningen ökat särskilt mycket de senaste åren. Sysselsättningen återhämtade sig bättre efter finanskrisen i Sverige än i andra EU-länder. Den nuvarande sysselsättningen ligger redan nära nivåerna före krisen och är högst i EU. På grund av den kraftigt växande arbetskraften har dock arbetslösheten legat fast på cirka 8 % under flera år. Den ständiga utmaningen för den svenska arbetsmarknaden är att integrera det växande antalet ekonomiskt och socialt utsatta grupper (se även avsnitt 2.2). Inflation Inflationen i Sverige har varit cirka 0 % sedan slutet av 2012 på grund av låga prisökningar för energi och tjänster och eftersom importpriserna har varit matta till följd av den svaga världsekonomin. I februari 2015 sänkte Riksbanken sin reporänta från 0 % till – 0,1 % och tillkännagav att man skulle köpa statsobligationer. Trots ökande konsumtion och sysselsättning, tyder ett negativt produktionsgap och hög arbetslöshet på stor ledig kapacitet i ekonomin, vilket tenderar att hålla nere prisökningar. Sjunkande oljepriser driver också ned inflationen. Det diskuteras fortsatt i Sverige att eventuellt använda fler icke-konventionella penningpolitiska åtgärder för att bekämpa deflationstrycket, och vilka konsekvenser detta i så fall skulle få. Offentliga finanser I december 2014 röstades oppositionspartiernas budget igenom i riksdagen, vilket orsakade en politisk kris i landet. Eftersom både oppositionens och regeringens budgetar endast innehåller fullt finansierade åtgärder enligt ”krona för krona”-principen, får detta dock inte någon betydande inverkan på det offentliga underskottet. Efter bottenläget 2014 spås de offentliga finanserna förbättras och underskottet minska till 1,6 % år 2015 och 1,0 % år 2016. Risker för budgeten kan vara potentiellt sämre makroekonomiska utsikter och högre kostnader för att integrera den stora tillströmningen av migranter. Inhemsk skuld Den offentliga skulden är relativt låg på omkring 41 % av BNP 2014, vilket ligger under den fördragsfästa gränsen på 60 % av BNP (se även avsnitt 2.1). Eftersom underskottet i den offentliga sektorns finanser spås minska gradvis, kommer den offentliga skulden att minska successivt under de kommande åren. Den konsoliderade privata skuldsättningen kvarstår på 201 %, långt över gränsen på 133 % av BNP enligt förfarandet vid makroekonomiska obalanser. Den främsta källan till oro är hushållens skuldsättning, som fortfarande ökar kraftigt till följd av gynnsamma kreditvillkor och ständigt dyrare bostäder, och därför analyseras i detalj i avsnitt 2.2. Tabell 1.1: Viktiga ekonomiska, finansiella och sociala indikatorer 1 Inhemska bankkoncerner och fristående banker. 2 Inhemska bankkoncerner och fristående banker, utlandskontrollerade (EU och icke-EU) dotterbolag och filialer. 3 Real effektiv växelkurs (*) BPM5 och/eller ENS95 Källa: Kommissionen, ECB Tabell 1.2: Resultattavla för makroekonomiska obalanser Anm.: (1) Markerade uppgifter är de som inte överensstämmer med gränserna i kommissionens rapport om varningsmekanismen. För real effektiv växelkurs och enhetsarbetskraftskostnad gäller den första gränsen för euroländerna. (2) Kursiverade uppgifter har tagits fram enligt äldre standard (ENS95/BPM5). (3) Exportmarknadsandelar: totala världsexporten enligt femte manualen om betalningsbalanser (BPM5). Källa: Kommissionen Ruta 1.1: Ekonomisk övervakning Kommissionens årliga tillväxtöversikt, som lades fram i november 2014, var inledningen till Europeiska planeringsterminen 2015. Kommissionen föreslår att EU tar ett helhetsgrepp på den ekonomiska politiken på tre spår: investeringar, strukturreformer och tillväxtbefrämjande budgetkonsolideringar. I tillväxtöversikten presenterar också kommissionen en rationaliserad planeringstermin för att effektivare samordna den ekonomiska politiken på EU-nivå genom ökad redovisningsskyldighet och ansvarskänsla för alla inblandade. I enlighet med rationaliseringen omfattar denna rapport en fördjupad granskning enligt artikel 5 i förordning (EU) nr 1176/2011 för att bedöma om makroekonomiska obalanser fortfarande föreligger, vilket konstaterades i kommissionens rapport om förvarningsmekanismen från november 2014. Enligt den fördjupade granskning av Sverige 2014 som kommissionen lade fram i mars 2014, fann kommissionen att Sverige var i makroekonomisk obalans, särskilt i fråga om hushållens skuldsättning på grund av höga bolån och bostadsmarknadens strukturella egenskaper, samt förlorade exportmarknadsandelar. I den här rapporten bedöms framstegen med att genomföra de landsspecifika rekommendationer som rådet antog i juli 2014. De landsspecifika rekommendationerna för Sverige rörde offentliga finanser, privat skuldsättning, bostadsmarknad och arbetsmarknad. Utvecklingen av hushållens skuldsättning Hushållens skulder i Sverige är stora och ökar snabbare än i resten av EU. Skuldkvoten i hela ekonomin var 160 % i Sverige under 2013. För skuldsatta individer är dock kvoten betydligt högre. Enligt en färsk studie av Riksbanken ([3]) är skuldkvoten 313 % för hushåll med bolån och hela 370 % för nya bolånetagare ([4]), vilket framgår av diagram 2.1.1. Diagram 2.1.1: Skuldkvot efter grupp 2013 Källa: Riksbanken För hushåll med bolån var skuldkvoten dessutom över 400 % i medeltal i de tre storstadskommunerna (Stockholm, Göteborg och Malmö). Hushållens skuldsättning ökar fortfarande i Sverige, medan en viss skuldminskning redan ägt rum i jämförbara länder, dvs. att kvoten mellan skuld och BNP minskat. Även om hushållen i de flesta EU-länder nådde en topp i skuldsättningen efter 2008 – exempelvis toppade Danmark och Förenade kungariket ut 2009 och Nederländerna 2010 – växer hushållens skuldsättning fortfarande i Sverige, liksom i Finland (se diagram 2.1.2). Diagram 2.1.2: Förändring av hushållens skuldsättning sedan 2008 och sedan toppen (%) Källa: Kommissionen Dessutom har hushållens skuldsättning ökat snabbare i Sverige än i övriga EU, särskilt sedan 2007 (se diagram 2.1.3). Diagram 2.1.3: Ökning av hushållens skuldsättning (1999 = 100) * Utom Luxemburg och Malta Källa: Kommissionen Hushållens skuldsättning som andel av BNP ökar fortfarande, främst eftersom nettokreditflödena växer snabbare än den nominella BNP (se diagram 2.1.4). Diagram 2.1.4: Ändringar på årsbasis av skuldkvoten, kvartalsuppgifter (%) Källa: Kommissionen En jämförelse placerar Sverige bland de medlemsstater som har störst behov av skuldminskning. Två metoder används för att skatta behovet av skuldminskning: den ena metoden bygger på kommissionens analys av skuldens hållbarhet ([5]), och den andra på Internationella valutafondens ([6]) analys av historiska konjunktursvängningar. I den första metoden fastställs en landsspecifik hållbar skuldnivå genom beräkning av skulder som är förenliga med hushållens tillgångar, korrigerat för värderingseffekter (markerade med grå punkter i diagram 2.1.5). Den andra metoden bygger på den ”typiska” omfattningen av skuldminskning i tidigare konjunkturcykler, och är en funktion av den föregående skuldökningen, dvs. den historiska metoden (markerade med gula fyrkanter). Linjen mellan dessa två markeringar visar genomsnittet av dessa metoders resultat. För Sverige kan behovet av minskning av hushållens skulder överstiga 20 % av BNP ([7]). Detta gäller även för Danmark och Grekland. Dessa behov av skuldminskning får dock olika konsekvenser, för hastighet, metod för skuldminskning och inverkan på ekonomisk aktivitet i stort, beroende på främst tillgången till och efterfrågan på kredit, som i sin tur beror på ekonomins styrka och finanssektorns tillstånd (för finanssektorns tillstånd, se avsnitt 2.3). Diagram 2.1.5: Skattade potentiella skuldminskningsbehov (%) Källa: Kommissionen, IMF I Sverige är villkoren för tillgång till och efterfrågan på kredit gynnsamma, och har till och med förbättrats sedan 2009. I diagram 2.1.6 visas två sammansatta indikatorer på de två sidorna av kreditmarknaden. I Sverige har både utbuds- och efterfrågesidans villkor förbättrats sedan 2009, och det tyder på en smidig och gradvis anpassning av hushållens skuldsättning. Det kan främst drivas av ekonomins nominella tillväxt på medellång sikt, om lämpliga politiska åtgärder vidtas för att begränsa nettokreditflödenas tillväxttakt. Diagram 2.1.6: Kreditutbud och skuldsaneringstryck på efterfrågesidan, 2013 Källa: Kommissionen Skuldbegränsande åtgärder och kvarstående skuldsättningsincitament Incitamenten för att ta på sig skulder är fortfarande starka. De svenska myndigheternas åtgärder har hittills inte varit tillräckliga för att bromsa hushållens skuldsättning som andel av BNP. Även om nettokreditflödena dämpats sedan fjärde kvartalet 2010 uppgick de fortfarande till 3,8 % under 2013 och växer fortfarande snabbare än nominell BNP, och det driver skuldnivån som andel av BNP ytterligare uppåt. Flera faktorer ligger bakom den kontinuerliga ökningen av hushållens skuldsättning: Den ständiga ökningen av bostadspriserna – som drivs på av bostadsbristen – de senaste två årtiondena har lett till större bolån (diagram 2.1.7). Priserna har ökat särskilt mycket för boendeägda lägenheter (se avsnitt 2.2). Diagram 2.1.7: Hushållens skuldsättning och realt fastighetsprisindex (2000=100) Källa: Riksbanken Generösa skatteincitament för räntor på bolån ger incitament att ta lån för att köpa en bostad. Låga räntor och gynnsamma kreditvillkor gör det mer överkomligt att ta ut bolån som är höga i förhållande till bostadens värde. Dessutom är det möjligt att ta lån utan säkerhet för belopp över gränsen på 85 % av bostadens värde, och det ökar möjligheterna till belåning. · En svag amorteringskultur, som innebär begränsade amorteringar, och långa faktiska avbetalningstider gynnar skuldstockens tillväxt. Som framgår av diagram 2.1.8 är det bara 38 % av bolånetagarna som helt amorterar sitt bolån på mindre än 50 år, medan 23 % amorterar under en längre tid och 39 % inte amorterar alls. Diagram 2.1.8: Andel bolånetagare som har ökat, minskat eller hållit sina skulder oförändrade 2012–2013 (%) Källa: Riksbanken De politiska åtgärderna har hittills främst inriktat sig på makrotillsynsåtgärder. Flera åtgärder, främst i fråga om makrotillsyn, har vidtagits för att begränsa efterfrågan på krediter, främja amorteringar och stärka bankernas återhämtningsförmåga. På kreditefterfrågesidan införde Finansinspektionen 2010 en lånegräns på 85 % av bostadens värde. Dessutom har flera åtgärder vidtagits för att främja en starkare amorteringskultur. I mars 2014 rekommenderade Svenska Bankföreningen att nya bolån bör amorteras ned till 70 % (i stället för 75 % som tidigare) på 10–15 år. I november 2014 tillkännagav Finansinspektionen kommande föreskrifter, enligt vilka nya lån ska återbetalas i två steg: nya lån med en belåningsgrad över 70 % ska återbetalas med minst 2 % av det ursprungliga lånet varje år. När man väl kommit ned i 70 % eller mindre ska hushållen återbetala minst 1 % om året till dess att belåningsgraden når 50 %. Föreskrifterna har inte lagts fram än, och definitionerna av nya lån och tillfälliga undantag (t.ex. på grund av sjukdom och arbetslöshet) återstår att formulera. Dessutom har bankerna tillämpat individuella amorteringsplaner sedan juli 2014 på initiativ av Finansinspektionen och Svenska Bankföreningen. En diskussion mellan långivaren och låntagaren om amortering bör äga rum innan den slutliga amorteringsplanen föreslås. Vidare bör denna plan ligga i kundens bästa långsiktiga intresse. Målet är att hushåll ska kunna fatta amorteringsbeslut sedan bankerna klart och tydligt visat hur amortering påverkar hushållets ekonomi på lång sikt. Denna åtgärd tillsammans med den offentliga debatten om amorteringar tycks ha uppmuntrat nya låntagare att följa amorteringsplaner ([8]). Planen kan dock för närvarande avbrytas, och hushållen kan välja att bara betala räntan. En ny förordning om rättvisare regler för återbetalning av bolån trädde i kraft i juli 2014. Förordningen syftar till att underlätta för konsumenten att återbetala ett bolån med fast ränta eller att byta bank, vilket i sin tur ökar konkurrensen på marknaden. Förordningen består av två delar. För det första fastslås en ny modell för beräkning av ränteersättning för bankerna, som motsvarar bankens faktiska kostnader. För det andra begränsas kreditgivarens rätt att få ett bolån återbetalt om värdet på säkerheten för lånet har försämrats till följd av en allmän nedgång på bostadsmarknaden. För den finansiella stabiliteten innebär denna åtgärd en begränsning av bankernas möjligheter att överföra risken för en konjunkturnedgång till hushållssektorn. Denna nyligen vidtagna åtgärd verkar inte ha gynnat återbetalningar hittills, eventuellt eftersom hushållen inte är medvetna om den. Ytterligare åtgärder har vidtagits när det gäller bankernas återhämtningsförmåga (avsnitt 2.3) och bostadsutbudet (avsnitt 2.2). Inga reformer har gjorts i Sverige för att begränsa den generösa avdragsrätten för räntor på bolån eller höja den återkommande fastighetsbeskattningen för att minska hushållens incitament att skuldsätta sig. Ruta 2.1.1: Företagens skuldsättning Företagens konsoliderade skulder har minskat något jämfört med 2012, och uppgick 2013 till 125 % av BNP. Sedan toppen 2009 har skuldkvoten minskat med nära 20 % av BNP. Detta beror främst på negativa kreditflöden till följd av en svag ekonomisk tillväxt. När det gäller de olika faktorernas bidrag till skuldminskningen har ”övriga förändringar” bidragit alltmer positivt till skuldkvoten under de senaste kvartalen bl.a. i form av växelkurseffekter, skuldavskrivningar m.m. Omstruktureringarna av företagens utlandsfinansiering kan också ha bidragit till deras lägre skuldnivåer. Begränsad avdragsrätt för koncerninterna räntebetalningar har gjort koncerninterna lån mindre attraktiva, medan lägre bolagsskatt leder till gynnsammare företagsvillkor. De nya skattereglerna i förening med sänkningen 2013 av bolagsskattesatsen från 26,3 % till 22 % fick stor inverkan på koncerninterna lån, då tillväxttakten för sådana lån rasade med 20 % under 2013. Sveriges marginalbolagsskatt på 22 % ligger nu något över EU:s medelvärde (21,3 %) och är lägre än i jämförbara länder. Diagram 1: Vänster: Bidrag till skuldminskning. Höger: Koncerninterna lån Källa: Kommissionen, SCB Indikatorerna för icke-finansiella företags balansräkningar är goda och räntebetalningarna minskar på grund av de låga räntorna överlag. Bruttosparande som andel av bruttoförädlingsvärde är mestadels positivt (23,2 % i medeltal), vilket tyder på vinsterna är tillräckligt höga för att nya lån inte ska behövas. Skuldsättningsgraden brutto minskar och uppgick till 59 % i början av 2014. Kvoten mellan skulder och finansiella tillgångar är stabil och har minskat något de senaste två åren ([1]). Trots de sunda balansräkningarna pekar några studier på att ytterligare skuldminskning behövs (i en omfattning som kan genomföras genom passiv skuldsanering). I denna analys beaktas olika skuldminskningsindikatorer och olika tidsperioder (2). Dessa skuldminskningsindikatorer ger bara en grov lägesbild. Gränsöverskridande utlåning kan leda till att skuldminskningsbehovet överdrivs. Dessutom torde de gynnsamma villkoren för tillgång till och efterfrågan på kredit i Sverige underlätta en jämn, passiv skuldminskning där kvoten mellan skuld och BNP minskar och positiva nominella kreditflöden växer långsammare än nominell BNP. ([1]) Näringslivets betalningsförmåga har förbättrats genom de låga räntorna och de gynnsamma ekonomiska utsikterna. Detta framgår av en minskad fallissemangsandel. (2) Metoden beskrivs i kvartalsrapporten om euroområdet 4, december 2014. Detta står i kontrast till flera medlemsstater där skattereformer om avdrag för bolåneränta har genomförts för att minska hushållens efterfrågan på bolån. Exempelvis avskaffade Spanien och Irland ränteavdrag för nya bolån helt från och med 2013, medan Danmark, Finland och Nederländerna håller på att fasa ut dem ([9]). Förenade kungariket är ett annat land som håller på att helt fasa ut denna skattesubvention. Dessa reformer har visat sig vara verkningsfulla för att minska skatteincitamenten för bostadsägande genom lån Som framgår av tabell 2.1.1 är de brittiska skatteincitamenten nu låga, då avdrag för bolåneräntor numera fasats ut helt. Danmark gick från ”hög” 2011 till ”medel” 2013 efter att ha sänkt värdet för avdrag för bolåneräntor. Sverige ligger fortfarande högt i fråga om skatteincitament på grund av avdragen för bolåneräntor. Tabell 2.1.1: Sammansatt index på skatteincitament för ägarbebodda bostäder Källa: Kommissionens beräkningar Sammanfattningsvis är alltså de svenska hushållens skuldsättning hög och stigande, varför hushållens behov av skuldminskning skattas till 20 % av BNP. Stigande bostadspriser, generösa skatteavdrag, en svag amorteringskultur och historiskt låga räntor ger bränsle åt den ökande skuldsättningen. Även om hushållens tillgångar är stora, aggregerat sett, och de disponibla inkomsterna har ökat de senaste åren, är hushållssektorn i Sverige mer sårbar än tidigare, vilket beskrivs i avsnitt 2.4. Sverige åtnjuter för närvarande gynnsamma villkor på kreditmarknaden, och det tyder på att med lämpliga politiska åtgärder skulle de svenska hushållen kunna inleda en passiv skuldminskning. Finansinspektionens tillkännagivande av nya föreskrifter för att driva på amorteringar med till 50 % för nya bolån är ett viktigt steg för att återupprätta en sund amorteringskultur. De lånegynnande skattereglerna, särskilt möjligheten att dra av bolåneräntor på skatten, har man dock inte tagit itu med än. Utvecklingen på bostadsmarknaden De svenska bostadspriserna återhämtar sig. De svenska bostadspriserna har ökat kraftigt sedan mitten av 2013. De reala bostadspriserna ökade med 1,9 % under 2012 och 2,8 % under 2013, men sköt fart till 7,4 % under 2014. Sådana kraftiga ökningar sågs senast 1997–2007, då de reala bostadspriserna ökade med i medeltal 8 % om året och fördubblades under denna tioårsperiod. I EU har bostadspriserna sjunkit sedan 2007. I Sverige har dock bostadspriserna ökat under samma tid, som framgår av diagram 2.2.1. Av de länder som är jämförbara med Sverige har Danmark och Nederländerna genomgått skarpa korrigeringar, så att de reala bostadspriserna 2014 var nästan 25 % lägre än 2007. I Finland låg bostadspriserna i princip stilla under samma period. Det innebär att Sverige ingår i den lilla grupp EU-länder där bostadspriserna ännu inte har genomgått någon betydande korrigering, ännu inte nått sin topp och dessutom inte visar några tecken på en eventuell korrigering på kort sikt. Diagram 2.2.1: Reala bostadspriser i Norden, index 2007=100 Källa: OECD Efter historiskt låga nivåer 2013 ökade bostadsinvesteringarna enligt preliminära uppgifter kraftigt under 2014 med nästan 27 %, eller 38 500 bostäder. Nybyggandet kan förbli på ungefär denna nivå de närmaste åren ([10]). Trots denna ökning ligger de svenska bostadsinvesteringar kvar på en lägre nivå än i jämförbara länder eller medelvärdet i EU som andel av BNP. Trots en ständigt ökande efterfrågan på bostäder och stigande bostadspriser i Sverige, har investeringarna i nya bostäder nu varit dämpade under en längre tid. Åren 2000–2014 motsvarade bostadsinvesteringarna i medeltal 3,4 % av BNP i Sverige, lägre än i Finland och Danmark där de var 6 % respektive 4,9 %, men jämförbara med de brittiska investeringarna. Prisutvecklingen för bostäder Indikatorer tyder på en övervärdering. De tidigare fördjupade granskningarna har visat att de svenska bostadspriserna förefaller överstiga sina grundläggande värden. Man konstaterade också att de starka allmänekonomiska faktorerna inte helt kan förklara situationen, utan andra faktorer verkar bidra till de höga bostadspriserna. De reala bostadspriserna har ökat snabbare än den reala disponibla inkomsten, ungefär på samma sätt som i Förenade kungariket, men annorlunda än i andra europeiska jämförbara länder (se diagram 2.2.2). Diagram 2.2.2: Genomsnittlig årlig tillväxt av real disponibel inkomst och reala bostadspriser 2000–2014 Källa: OECD Bostadspriserna har ökat särskilt mycket i de svenska tätorterna på grund av stark urbanisering och bostadsbrist. De traditionella indikatorerna visar att bostadspriserna ligger ovanför de långsiktiga genomsnittliga nivåerna. Enligt kvoterna mellan pris och inkomst (överkomlighet) och pris och hyra (avkastning) är Sveriges bostadspriser övervärderade med 25–40 %, jämfört med 15–30 % förra året (se diagram 2.2.3). Även om dessa beräkningar måste tolkas med en viss försiktighet talar de för de centrala tendenserna: bostadspriserna har ökat med förnyad styrka sedan mitten av 2013 och de startade på redan höga nivåer. Diagram 2.2.3: Pris i förhållande till hyra och pris i förhållande till inkomst Källa: Kommissionen, OECD, ECB, BIS och kommissionens beräkningar Ekonometriska modeller tyder också på att bostadspriskonjunkturerna i Sverige inte bara kan förklaras med grundläggande faktorer. De svenska bostadspriserna har inte genomgått någon kraschlandning som dem i tidigare konjunkturcykler, vilket visas i diagram 2.2.4. I stället gick de kanske in i en ny hausse 2012, vilket tyder på en ökande eventuell övervärdering i förhållande till de grundläggande utbuds- och efterfrågefaktorerna. Ekonometriska modeller antyder också att även små förändringar av bostadsprisernas drivkrafter (t.ex. om räntan är för låg eller avdragen för bolåneräntan är för höga) kan få stora, plötsliga inverkningar på stabiliteten. Diagram 2.2.4: Övervärderingsgap i förhållande till grundläggande utbuds- och efterfrågefaktorer (1) Uppgifter för 2014 preliminära Källa: Kommissionens beräkningar Drivkrafter på efterfrågesidan Starka incitament på efterfrågesidan kvarstår. De svenska bostadspriserna styrs av en stark strukturell efterfrågan: Sverige har haft en lång period av stark tillväxt av den disponibla inkomsten, och landets befolkning ökar också kraftigt bl.a. på grund av den stora invandringen (se avsnitt 3.2). Det faktum att antalet boende per bostad har ökat något sedan 2009 motverkar den omedelbara efterfrågan ([11]). Kreditincitamenten har varit särskilt gynnsamma. Låg inflation har lett till sjunkande bolåneräntor, som gör det möjligt för hushållen att ta större lån och samtidigt hålla sina månadsbetalningar på samma eller lägre nivå. Den höga andelen bolån med rörlig ränta innebär att de sjunkande räntorna leder till lägre månadsbetalningar, så hushållens upplevda låneförmåga ökar. Följaktligen minskar hushållens räntekostnader trendmässigt, även om den privata skuldsättningen i förhållande till den disponibla inkomsten har ökat stadigt (diagram 2.2.5). Diagram 2.2.5: Räntekostnader kontra skuld efter disponibel bruttoinkomst Källa: Kommissionen De fördelaktiga lånevillkoren har förstärkts genom tillgången till amorteringsfria bolån. Den genomsnittliga faktiska återbetalningstiden kan till och med överstiga 140 år ([12]). Den här typen av lån började öka avsevärt i Sverige 2007, och dominerar nu den svenska bolånemarknaden ([13]). Tillgången till sådana lån låter hushållen avsevärt öka sin låneförmåga, särskilt då räntan är låg ([14]). Av diagram 2.2.6 framgår att bostadspriserna och den privata skuldsättningen ökade parallellt till och med 2007. Efter 2007 lugnade de reala bostadsprisökningarna ned sig, men den privata skuldsättningen ökade snabbare, bland annat på grund av gynnsamma amorteringsvillkor. Incitamenten i Sverige till riskfylld skuldsättning är bland de högsta i EU, inte minst på grund av den stora andelen amorteringsfria lån och lån med rörlig ränta. Diagram 2.2.6: Reala bostadspriser, hushållens skuldsättning och ökning av disponibel inkomst (2000 = 100) Källa: Kommissionen, SCB, OECD Det nuvarande skattesystemet i Sverige tenderar att pressa upp bostadspriserna. Sverige (och Nederländerna) har de högsta skatteincitamenten för bostadsägande. Fastighetsskatten i Sverige ligger under medel i EU, och gav 2012 inkomster på 1 % av BNP (se diagram 2.2.7). Dessutom finns EU:s mest generösa skattesubventioner av bolåneränta i Nederländerna, Sverige och Danmark, något som ytterligare uppmuntrar hushållen att sätta sig i skuld ([15]). Även om de flesta länder har ansträngt sig att minska skatteincitamenten och tillämpa en mer neutral beskattning av husägande (även på grund av det stora behovet av budgetåtstramningar), har dessa incitament inte ändrats i Sverige. Diagram 2.2.7: Intäkter från fastighetsskatt (% av BNP, 2012) Källa: Kommissionen Drivkrafter på utbudssidan Flaskhalsar på utbudssidan hindrar nybyggande och effektiv användning av det befintliga bostadsbeståndet. Strukturella faktorer bidrar också till de stigande bostadspriserna i Sverige: bostadsmarknaden utmärks av flera slags ineffektiviteter på utbudssidan. Till följd av det har byggandet gått på sparlåga i många år och bostadsbrist har brett ut sig i hela Sverige. Det kan saknas 90 000–160 000 bostäder för närvarande i Sverige. Det skulle krävas att det byggs minst 40 000–50 000 nya lägenheter för att gradvis undanröja denna brist på medellång sikt ([16]), men det går inte så länge som de nuvarande flaskhalsarna på utbudssidan kvarstår. Utbudet hålls också tillbaka av ineffektiv användning av befintliga bostäder på grund av en stel hyresmarknad. Reglering Kommunerna har en central roll för att främja nybyggande: de har planmonopol, de planerar och finansierar offentliga infrastrukturprojekt och de äger en stor del av den mark som kan bebyggas. Kommunerna har dock inte tillräckliga (ekonomiska) incitament för att främja byggandet. Skatteintäkterna ökar i bästa fall endast måttligt och på medellång sikt, medan ökat bostadsbyggande kräver investeringar i offentlig infrastruktur som ska finansieras av kommunerna. Kommunerna, som ju har planmonopol, ställer ofta olika lokala krav, och det splittrar marknaden. Denna splittring minskar effektiviteten, ökar kostnaderna och skapar osäkerhet för byggföretagen. Den svenska marknaden för bostadsinvesteringar kännetecknas av en långdragen, komplex planprocess som hämmar utbudets reaktionsförmåga. De svenska myndigheterna har gjort vissa förbättringar för att rationalisera och förenkla planregleringen de senaste åren. Således har den tid som krävs för godkännande av nybyggen minskat från 8–10 år till 5–6 år, men är fortfarande lång jämfört med i genomsnitt 3 år i exempelvis Tyskland. Offentliga infrastrukturprojekt kan ha en positiv inverkan på utbudet av bostäder på medellång sikt. Investeringar i väg, järnväg eller tunnelbana underlättar pendling till större städer. I Sverige ansvarar länsstyrelserna för att utarbeta och anta en plan för den regionala transportinfrastrukturens utveckling. Ett bra exempel är planerna på att bygga ut tunnelbanan i Stockholm, som kan leda till att ytterligare 78 000 bostäder byggs fram till 2030. Kommunerna åtnjuter dock viss självständighet i sina strategier för kollektivtrafiken, bl.a. i fråga om finansiering. Att anlägga ett bredare, kommunöverskridande regionalt perspektiv skulle också göra det möjligt att ta hänsyn till bostadsfrågor när infrastrukturprojekt utformas. Kommunerna äger också mycket mark: i hela landet äger cirka 60–70 % av alla byggstarter rum på kommunal mark som har överlåtits till byggföretag. Här har Konkurrensverket konstaterat att de svenska förfarandena för marktilldelning ofta är ineffektiva och att insyn saknas. Eftersom markvärdet ökar snabbare än värdet på nya bostäder (se diagram 2.2.8) kan större byggföretag vänta och se genom att endast i begränsad utsträckning bygga nytt och i stället tjäna på de stigande markpriserna ([17]). Diagram 2.2.8: Ökning av reala markpriser och reala bostadspriser (2007 = 100) Källa: SCB När bygglov väl har utfärdats har kommunerna inga påtryckningsmöjligheter mot byggföretagen att verkligen börja bygga ([18]). Plan- och bygglagen ändrades 2014 för att förenkla plan- och bygglovsprocessen i syfte att öka utbudet av bostäder. Från och med juli 2014 får husägare utföra vissa om- och tillbyggnader av sina fastigheter utan bygglov från kommunen. I princip handlar det om att bygga uthus (såsom garage och förråd) och små bostäder på högst 25 m2. Sådana hus kallas Attefallhus efter förre civil- och bostadsministern. Det är för tidigt att bedöma om åtgärden verkligen har betydelse för att åtgärda bostadsbristen. Av de första månadernas tillämpning i de tre storstadskommunerna Stockholm, Göteborg och Malmö verkar det dock som om Attefallshusen åtminstone inledningsvis inte varit så populära: de flesta anmälningarna (nära 60 %) avser tillbyggnader av befintliga hus, medan Attefallhus står för mindre än 6 %. Konkurrens Den svenska byggsektorn karakteriseras av svag konkurrens. Frågan har flera gånger tagits upp av Konkurrensverket, som har kartlagt utmaningar i fråga om både bostadsbyggande och anläggande av infrastruktur som vägar, broar och tunnlar. Visserligen konkurrerar utländska företag normalt i infrastrukturupphandlingar, men bostadsprojekt överlåts oftast på de inhemska företagen. Hindren för inträde på marknaden är höga, vilket bland annat beror på det omfattande ägandet av mark, exklusiva kontakter med kommunerna och komplexa och olikartade byggkrav inom landet. Den långdragna och omständliga planprocessen innebär också att företagen behöver ha kunskap om lokala förhållanden och förstå hur man hanterar det kommunala planmonopolet ([19]). Små och medelstora byggföretag har svårt att få finansiering, något som kan vara ett allvarligt hinder för nya projekt, även projekt som företagen själva bedömer ha förhållandevis låg risk och som de är villiga att investera eget kapital i ([20]). Byggmaterialsektorn verkar i en starkt reglerad miljö på grund av standarder och normer och behovet av mycket precisa kvaliteter, t.ex. hållbarhet, storlek och förenlighet med andra produkter. Både tillverkning och distribution av byggmaterial kännetecknas normalt av omfattande stordriftsfördelar. Till följd av detta domineras byggsektorn av fyra stora, vertikalt integrerade företag, av vilka de tre största står för hälften av omsättningen i branschen. Dessa fyra företag tillverkar också viktiga insatsvaror som betong och asfalt, vilket ger dem en konkurrensfördel i förhållande till mindre och utländska företag som i stor utsträckning fortfarande har svårt att etablera sig på marknaden. På den senaste tiden har det funnits tecken på att utländska aktörer blir mer aktiva i storskaliga infrastrukturprojekt, men de är fortfarande inte särskilt aktiva när det gäller bostäder och byggmaterial. Den svenska regeringen beslutade 2014 att tillsätta en offentlig utredning om hur konkurrensen kan främjas. Uppdraget ska redovisas senast i oktober 2015. Hyresmarknaden Den svenska hyresmarknaden karakteriseras av växande strukturella obalanser, särskilt i kraftigt växande storstadsområden. Därför verkar den inte tjäna sitt syfte att minska bostadspristrycket eller stödja rörlighetsbehoven. Ineffektiviteten syns i form av långa bostadsköer och låg omsättning på hyresrätter, en framväxande svart marknad (exempelvis andrahandsuthyrning utan värdens tillstånd och till högre hyra än för likvärdiga hyresrätter eller handel med hyreskontrakt), dämpat byggande av hyresrätter och ökad omvandling av hyresrätter till bostadsrätter, särskilt i storstadsområdena ([21]). Suboptimal användning av det befintliga bostadsbestånder, särskilt på hyresmarknaden, är en av de främsta orsakerna till bostadsbristen i Sverige, som leder till en allvarlig välfärdsförlust. Ineffektiviteten på marknaden beror främst på den starka hyresregleringen. Sverige har den starkaste hyresregleringen av EU:s medlemsstater ([22]). Hyresnivåerna förhandlas fram mellan Hyresgästföreningen och fastighetsbolagen. Hyrorna baseras på en hyresvärderingsmodell som bygger på egenskaper definierade som en bostads så kallade bruksvärde. I dessa egenskaper ingår faktorer som standard, tjänster som erbjuds och bostadens skick, men läget beaktas endast i mycket begränsad omfattning. Den nuvarande hyresregleringen medger därför inte mer differentierade hyror i de mest attraktiva områdena. Därför har en avsevärd skillnad mellan faktisk hyra och marknadspris i uppstått i storstäderna. Skillnaden mellan dessa priser framgår om hyra i det befintliga beståndet jämförs med nybyggda hyreslägenheter (vars hyra får sättas oberoende av bruksvärdessystemet de första 15 åren). Som framgår av diagram 2.2.9 är hyrorna för nybyggda lägenheter avsevärt högre än för det befintliga beståndet. Den ökande skillnaden mellan faktisk hyra och marknadshyra leder till överdriven efterfrågan på hyresrätter och skapar en inlåsningseffekt. Befintliga hyresgäster vill inte lämna sina gynnsamma villkor för hyra av lägenheten under marknadspriset, medan nya boende inte kan få tillgång till hyreslägenheter. Studerande, ungdomar och låginkomsttagare får ingen tillgång till billiga ingångsbostäder, vilket hämmar arbetskraftens rörlighet och dessutom har allvarliga sociala konsekvenser. Diagram 2.2.9: Hyra för nybyggda lägenheter jämfört med befintligt bestånd Källa: SCB Skillnaderna mellan faktisk hyra och marknadshyra uppmuntrar också omvandling av hyresrätter till bostadsrätter. På grund av detta minskade antalet hyresrätter med nästan 20 % i Stockholm 1997–2012, främst på grund av den omfattande omvandlingen av befintliga hyresrätter (se diagram 2.2.10). I områden där gapet mellan hyran i det befintliga beståndet och marknadshyran inte är lika stort, har däremot antalet hyresrätter till och med ökat och incitamenten för omvandling är begränsade (t.ex. i Uppsala eller Örebro). Det otillräckliga utbudet på hyresmarknaden skapar ett tryck på andra typer av bostäder, framför allt på bostadsrättslägenheter (som är det närmaste substitutet i stadsområden) vilket ytterligare stärker prishöjningarna på dem. Ineffektiv användning av befintliga hyresrätter bidrar också till flaskhalsarna på bostadsmarknadens utbudssida, och kan leda till allvarliga välfärdsförluster främst i storstäderna, och ett underskott på 40 000 hyresrätter har ansamlats i landet, varav 27 000 i Stockholm ([23]). Diagram 2.2.10: Förändring av andelen hyreslägenheter i Storstockholm 1990–2012 (tusental) Källa: Boverket, SCB Andrahandsuthyrning av hyresrätter och bostadsrätter är fortfarande begränsad. För att få hyra ut i andra hand måste man ha tillstånd från den bostadsrättsförening som äger lägenheten, hyran får inte sättas fritt och är osäker eftersom den kan prövas rättsligt. En reform av hyresprissättningen för att tillåta större hyresskillnader, t.ex. genom hänsyn till läget och hyra för privata eller nybyggda lägenheter skulle göra det möjligt att i viss mån minska avståndet mellan marknadshyror och befintliga hyror i storstadsområden och möjliggöra lägre hyror i mindre attraktiva områden. Nya utmaningar kommer att uppstå för att tillgodose bostadsbehoven på grund av stora antalet migranter i Sverige. Höga bostadspriser, brist på subventionerade bostäder, höga krav (t.ex. på inkomst) eller brist på hyreslägenheter är allvarliga utmaningar för att få dessa människor integrerade på arbetsmarknaden. Inga nya politiska åtgärder har vidtagits under 2014 för att göra något åt dessa tillkortakommanden. De svenska myndigheterna avser att först utvärdera hur redan genomförda politiska åtgärder påverkat hyresmarknaden. Frågorna på bostadsmarknaden hänger nära samman med och förstärker varandra. Exempelvis tvingar bristen på hyresrätter människor att köpa bostadsrätter, vilket driver bostadspriserna uppåt. Ineffektiv användning av befintliga bostäder minskar det befintliga bostadsutbudet, och ökar därigenom trycket på nybyggandet och hyresmarknaden. För låga infrastrukturinvesteringar kan driva bostadspriserna ännu högre i centrala stadsområden, vilket kan ge ännu starkare incitament att omvandla hyresrätter till bostadsrätter. Det behövs därför en samordnad politik för att ta itu med dessa ineffektiviteter. Den ökande privata skuldsättningen drivs på av banklån. De svenska bolånen växer relativt snabbt, trots avmattningen efter 2010 (diagram 2.3.1). Bolånen utgör ett ständigt ökande inslag i bankernas tillgångar. Banksektorn bidrar inte bara till ökningen av hushållens skulder utan är också exponerad för därtill hörande risker som kreditrisker och finansieringsrisker, som bedöms i detta avsnitt. De svenska bankerna kan drabbas av negativa konsekvenser om dessa risker blir verklighet. De kan dessutom fungera som en kanal som förstärker bostadsmarknadens inverkan på den övriga ekonomin. Bankerna behöver därför robusta kapital- och likviditetsmarginaler för att kunna absorbera sådana chocker. Den senaste tidens utveckling och utmaningar Sverige har en stor, internationellt exponerad banksektor. I slutet av 2013 stod totala inhemska och utländska tillgångar för 400 % av BNP. De svenska tillgångarna utgör mer än hälften av balansräkningen totalt. Den inhemska exponeringen har ökat på senare år till följd av låneexpansionen. Under 2014 ökade också bankernas utlandsverksamhet. Banksektorn domineras av fyra stora grupper: Nordea, Svenska Handelsbanken, SEB och Swedbank, som tillsammans har 83 % marknadsandel, räknat som totala tillgångar. De svenska bankerna är systemviktiga i Norden och Baltikum. Bankernas totala utländska exponering uppgick i mitten av 2014 till 168 % av BNP, en ökning från 160 % i mitten av 2013. Exponeringen var främst mot Danmark, Finland, Tyskland, USA och Förenade kungariket. Exponeringen mot Baltikum motsvarande omkring 10 % av BNP. Den baltiska verksamheten må vara av underordnad betydelse i de svenska bankernas balansräkningar, men de svenska bankerna är stöttepelarna för de estländska, lettiska och litauiska finanssektorerna. Efter krisen har de svenska bankerna passivt minskat sin exponering på de baltiska marknaderna och ersatt sin kreditfinansiering med lokala insättningar. Lån utgör merparten av bankernas tillgångar. Utlåningen till den privata sektorn blir alltmer viktad åt hushållen, till följd av bankernas strävan efter trygga tillgångar (t.ex. bolån) och underblåser tendensen mot ökad privat skuldsättning (se avsnitt 2.1). Bolån uppgår nu till 21 % av balansräkningen, jämfört 18 % 2004. På senare år har denna kategori lån ökat med mer än 5 % om året, dubbelt så mycket som för företagslån (diagram 2.3.1). Dessa står för 16 % av balansräkningen, en minskning från 22 % för tio år sedan. Diagram 2.3.1: Utlåning till den privata sektorn Källa: ECB De svenska bankerna är bland de lönsammaste i Europa. Sektorns avkastning på eget kapital låg 2014 på 12,5 % och avkastningen på totalt kapital på 0,6 % (tabell 2.3.1), vilket innebär att Sverige ligger över de flesta europeiska marknaderna. De stora grupperna är ännu lönsammare, med avkastning på eget kapital på 14–21 % under tredje kvartalet 2014. Den höga belåningsgraden, kostnadseffektiviteten och tillgångarnas kvalitet är viktiga förklaringar till bankernas lönsamhet. Tabell 2.3.1: Indikatorer på finansiell sundhet *2 kvartalet Källa: ECB De svenska bankerna gynnas av tillgångar av hög kvalitet. De senaste åren har den genomsnittliga andelen nödlidande lån legat under 1 %, en av de lägsta nivåerna i EU (tabell 2.3.1). Det är inte bara låntagarnas disponibla inkomst och betalningsdisciplin som bidrar till det, utan man måste också nämna den betydande roll som spelas av den mycket effektiva offentliga indrivningen av skulder genom Kronofogdemyndigheten. De flesta nödlidande lånen klaras upp inom mindre än tolv månader och ansamlas inte i bankernas bokföring. Den genomsnittliga täckningen av nödlidande lån med avsättningar för förlustreserver är 63 %, över medelvärdet i EU (46 %). Den genomsnittliga kapitaltäckningskvoten är hög, medan skuldsättningskvoten är låg. Den genomsnittliga kärnprimärkvoten för de svenska bankerna var i mitten av 2014 18 %. De tidigare åren var dock den genomsnittliga kärnprimärkvoten den ständigt lägsta i gruppen av jämförbara marknader. Den indirekta skuldsättningskvoten, som ställer bankernas totala egna kapital i förhållande till deras totala tillgångar, visar också på den svenska banksektorns förhållandevis låga kapitalisering. Den är 6 %, en av de lägsta i EU. Den svenska kapitaltäckningskvotens särdrag behandlas närmare i den andra delen av detta avsnitt. Finansmarknaderna har stor betydelse för de svenska bankernas finansiering. Insättningar står för 32 % av banksektorns skulder, och är lika stor som andelen skuldförbindelser emitterade av banker. Marknadsfinansieringen täcks också delvis av skulder mot utlandet (21 %), eftersom bankerna också lånar på utländska grossistmarknader och tar emot utländska insättningar. Insättningarnas låga andel återkommer i det höga utlånings-/inlåningstalet, som är näst högst i EU efter Danmark (diagram 2.3.2). Löptidsobalansen mellan tillgångar (långfristiga, ofta amorteringsfria lån) och skulder (främst kort- och medelfristiga skuldförbindelser) är särskilt uttalad i den svenska banksektorn. Denna finansieringsstruktur har bl.a. kulturella orsaker, då svenskarna tenderar att placera sina besparingar i investeringsfonder, pensionsfonder och försäkringsprodukter. Den uppmuntras också av låga finansieringskostnader för bankerna, tack vare deras höga kreditbetyg och stora likviditet på internationella marknader. Diagram 2.3.2: Utlånings-/inlåningstal, % Källa: IMF Bedömning av den politiska reaktionen Finansinspektionen svarar för mikrotillsyn och makrotillsynspolicy. Riksbanken och Finansdepartementet verkar inom sina kompetensområden, bl.a. genom att tillsammans med Riksgälden delta i det finansiella stabilitetsrådet. Kreditrisk Den höga och växande exponeringen mot hushållssektorn är de svenska bankernas största kreditrisk. Indikatorerna för finansiell sundhet ger visserligen en god bild av bankväsendet, men de är definitionsmässigt tillbakablickande och visar inte alla risker fullt ut. En nedgång i hushållens disponibla inkomst eller en extern ekonomisk chock kan innebära att de svenska bankernas tillgångsinnehav försämras. De möjliga överpriserna på den svenska fastighetsmarknaden utgör en risk för bankernas balansräkning om säkerheterna för bolånen minskar i värde. Då skulle en del låntagare hamna i en situation där lånebeloppet överstiger husets värde, vilket kan leda till ökade förluster för bankerna vid utmätningar och även indirekt medföra finansieringsproblem. Sverige håller sig med strängare kapitalkrav än vad EU-regleringen kräver. De fyra storbankerna är skyldiga att hålla sig med minst 13,5 % kärnprimärkapital från och med 2015. Riskviktningsgränserna för bolåneexponeringen utgör en ytterligare kapitalgaranti. För att åtgärda problem med låga riskvikter som bankerna använder i sina interna riskberäkningar satte Finansinspektionen en undre gräns på 15 % på riskvikterna för bolåneexponering i maj 2013, och höjde gränsen till 25 % i september 2014. Gränsen tillämpas vid tillsynsåtgärder (pelare 2, där tillsynsmyndigheten gör en individuell bedömning av varje banks finansiella sundhet, vilket leder till att krav på eget kapital framställs utöver det lagfästa minimikravet) och innebär extra krav på 0,7–4,8% kärnprimärkapital för de fyra storbankerna. Enligt Finansinspektionens rapporter hade alla banker rättat sig efter de nya kraven under det tredje kvartalet 2014. Efterlevnaden av de nya kapitalkraven skedde främst genom att de riskviktade tillgångarna minskades. Under 2014 minskade andelen riskvägda tillgångar av totala tillgångar till hälften av nivån i slutet av 2013 i tre stora bankgrupper. Minskningen orsakades av att bankerna gick över till avancerade interna riskbaserade modeller för beräkning av kapitalkrav i förhållande till exponering mot näringslivet, efter Finansinspektionens godkännande. Således ökade de svenska bankernas kapitaltäckningskvoter på grund av denominatoreffekten. Trots de senaste årens tillsynsåtgärder förblev kvoten mellan kapital och totala tillgångar oförändrad. Detta indirekta mått på skuldkvoten (där exponering utanför balansräkningen inte beaktas) (diagram 2.3.3) bekräftar att efterlevnaden med de strängare kapitaltäckningskraven har uppnåtts utan att mängden kapital i bankväsendet väsentligen ökat. Samtidigt var den globala tendensen att kapitalets andel av bankernas balansräkning ökade, vilket framgår av hur de genomsnittliga skuldsättningskvoten utvecklats i EU: den ökade från 6,5 % till 8,1 % från 2009 till 2014. Diagram 2.3.3: Skuldsättningskvoter (%) *Avser oktober Källa: ECB, kommissionens beräkningar Finansieringsrisk Den svenska banksektorn kännetecknas av en hög andel marknadsfinansiering i sina skulder, som komplement till insättningsfinansiering. Storbankernas utlånings-/inlåningstal har successivt minskat, men finansieringsstrukturen är fortfarande marknadsinriktad. Det hänger samman med banksektorns höga skuldsättningskvot och ökar känsligheten för chocker på marknaden. Grossistmarknadsfinansieringen av de svenska bankerna innebär också en valutarisk, eftersom bankerna emitterar merparten av sina skulder utomlands. Omkring 60 % av storbankernas marknadsfinansiering är utställd i utländska valutor, främst amerikanska dollar (särskilt kortfristiga värdepapper) och euro i ungefär lika stora delar. Värdepappren i utländsk valuta innehas normalt av utländska investerare ([24]). Den genomsnittliga löptiden på de marknadsfinansieringsinstrument som bankerna innehar har ökat under senare år Detta beror antagligen på både de svenska myndigheternas agerande och de gynnsamma marknadsförhållandena för emission av långfristiga skulder i de nordiska länderna, som internationella investerare betraktat som en trygg tillflyktsort under statsskuldskrisen i euroområdet. De svenska bankerna gynnas av låga finansieringskostnader som hänger samman med att investerarna tar ut låga riskpremier. Det har ett samband med de svenska storbankernas höga kreditbetyg och låga kreditswappsspreadar, med stöd av statens kreditbetyg på AAA och låga kreditswappsspreadar. De låga finansieringskostnaderna bidrar till bankernas höga lönsamhet. Marknadsvillkoren kan dock förändras, kanske på grund av inhemska faktorer (t.ex. fallande bostadspriser) eller externa chocker på grund av exempelvis den militära konflikten i Ukraina och dess följer som handelssanktioner, råvarupriser och de stora världsekonomiernas penningpolitik. Storbankerna har gjort vissa framsteg med att minska sina strukturella likviditetsrisker. Bankerna har börjat anpassa sin finansieringsstruktur efter finanskrisen 2008 och förlängt sina finansieringsinstruments genomsnittliga löptid, men processen har avstannat de senaste åren. Enligt Riksbankens rekommendation bör bankerna nå en minsta stabil nettofinansieringskvot på 100 % ([25]). Under tredje kvartalet 2014 stod denna kvot, som inte blir obligatorisk förrän 2018, på 89 % eller mer hos storbankerna. Sedan 2013 kräver Finansinspektionen att bankerna ska ha en viss likviditetstäckningskvot ([26]). Alla storbanker uppfyllde 2014 detta krav, och deras kvoter låg på i genomsnitt 120–140 %. Riksbanken beslutade 2012 att öka sina valutareserver med 30 %. Ett belopp på 100 miljarder kronor (omkring 10,4 miljarder euro) lades till den befintliga reserven på 314 miljarder kronor (omkring 32,7 miljarder euro). Skälet för att öka reserverna var att skapa en buffert för bankernas ökande efterfrågan på likviditet i utländska valutor. Regeringen lade i samförstånd med Riksbanken och Finansinspektionen fram ett förslag om att ta ut avgifter för upprätthållande av den ytterligare valutareserven från bankerna i proportion till deras skuldexponering i utländska valutor. Målet är att ge bankerna incitament att minska sina valutarisker. Remissförfarandet om lagförslaget pågår. Sammanfattningsvis håller Finansinspektionens reaktion på den ökande privata skuldsättningen på att bli färdig. Både kreditefterfrågesidan (dvs. belåningsgradstak och amorteringskrav) och kreditutbudssidan (kapitalkrav och riskviktsgränser) åtgärdas. Åtgärdernas verkan är dock begränsad, eftersom utlåningen till hushållen har ökat på grund av stark efterfrågan, som ökar den privata sektorns skuldsättning. När väl de föreslagna kraven att amortera ned lån till 50 % av det ursprungliga kraven börjar tillämpas, kommer den makrotillsynsverktygslåda som kan appliceras på bankerna att börja likna den som finns i de jämförbara länderna i EU (t.ex. Danmark och Nederländerna). Den låga andelen insättningar och den höga andelen marknadsfinansiering utgör en strukturell risk för den svenska banksektorn. En plötslig ökning av finansieringskostnaderna på grund av marknadschocker kommer till stor del att överföras till låntagarna, med tanke på den stora andelen lån med rörlig ränta. Det skulle också drabba bankernas lönsamhet genom primära och sekundära effekter (stigande förluster från nödlidande lån). Tillsynsåtgärderna enligt Basel III, likviditetstäckningskvoten och nettofinansieringskvoten, kommer att bidra till att minska de svenska bankernas refinansieringsrisker. Eftersom bankerna i så hög grad är beroende av (utländska) finansmarknader kan denna risk dock inte helt utraderas. Eftersom hushållens skuldsättning har en nära koppling till utvecklingen på bostadsmarknaden och den finansiella sektorns stabilitet, görs i detta avsnitt en gemensam analys av de makroekonomiska riskerna och de risker för den finansiella stabliteten som uppstår till följd av de svenska hushållens höga skuldsättning och obalanserna på bostadsmarknaden. Hushållens finansiella stabilitet Trender som påverkar hushållens finansiella stabilitet Bolånens kraftiga ökning under de senaste 20 åren har gått hand i hand med flera trender som kan ha en negativ påverkan på hushållens finansiella stabilitet: · Under perioden 2002–2010 ökade belåningsgraden för nya bolån från 59 % till 71 %. Denna trend bromsades 2010 efter införandet av ett lånetak på 85 % men ökade igen till 70 % under 2013 ([27]) (diagram 2.4.1). Samtidigt har den faktiska amorteringstiden, liksom andelen amorteringsfria lån ökat. Diagram 2.4.1: Belåningsgrad Källa: Finansinspektionen · Lån till rörlig ränta har blivit dominerande och gjort hushållen mer känsliga för ränteförändringar ([28]). I mars 2014 hade 53 % av låntagarna en rörlig ränta (som i praktiken justeras var tredje månad) jämfört med 46 % i mars 2013. Eftersom 73 % av de nya bolån som tagits under hösten 2014 har tecknats med rörlig ränta, ökade andelen hushåll med sådana lån ytterligare till 57 % ([29]). Hushållens ränteförväntningar stämmer för närvarande dåligt överens med Riksbankens prognoser (diagram 2.4.2). När Riksbanken börjar öka sin ränta på medellång sikt, kan detta få en stor inverkan på hushållens budget och minska utrymmet för konsumtion, eftersom ränteutgifterna ökar. · Eventuellt inkomstbortfall vid arbetslöshet eller sjukdom har blivit mer avgörande. Sedan 1990-talet har arbetslöshets- och sjukförsäkringssystemen förändrats och ett ökande antal personer når arbetslöshetsersättningens tak, som inte höjts sedan 2002. Diagram 2.4.2: Hushållens förväntningar på den rörliga bolåneräntan om ett, två och fem år Källa: Konjunkturinstitutet, Riksbanken Det finns förmildrande faktorer men de måste bestämmas Ökande disponibla inkomster och stora tillgångar på aggregerad nivå presenteras ofta som förmildrande faktorer för hushållens höga skuldsättning. Styrkan av dessa buffertar måste dock bestämmas. Hushållens disponibla inkomst har ökat kraftigt under de senaste åren till följd av införandet av jobbskatteavdraget i flera steg. Denna ökning av den disponibla inkomsten ger en buffert för hushållen, men har samtidigt lett till att allt fler hushåll finansierar sitt bostadsägande genom skuldsättning. Dessutom har bostadspriserna ökat snabbare än den disponibla inkomsten. Hushållen har stora tillgångar på aggregerad nivå. Värdet på tillgångar har ökat i takt med de stigande bostads- och aktiepriserna, och uppgick till 600 % av den disponibla inkomsten vid utgången av 2013 ([30]). En stor andel av hushållens tillgångar är icke likvida medel. Pensionssparande kan exempelvis endast användas vid pensionering. En stor del av hushållens tillgångar utgörs dessutom av hus eller lägenheter som kan vara svåra att sälja, särskilt i tider av ekonomiska eller finansiella chocker. Det innebär att den andel av hushållens tillgångar som snabbt kan omvandlas till likvida medel är mycket lägre än det sammanlagda värdet av hushållens tillgångar. Dessutom kan tillgångarnas värde variera stort över tiden, något som framgår av de senaste bostadspriskorrigeringarna i Danmark och Nederländerna. I Danmark påverkade detta både den finansiella återhämtningsförmågan i vissa hushåll och den ekonomiska tillväxten, trots att hushållen hade stora tillgångar på aggregerad nivå. Både tillgångar och skulder är ojämnt fördelade över hushållen. Skuldsättningen bland hushåll med bolån är störst hos låginkomsttagare (diagram 2.4.3) ([31]). Hushåll med låga inkomster kan även tänkas ha färre tillgångar som kan fungera som buffert i svåra situationer. Diagram 2.4.3: Hushållens skuldsättning bland olika inkomstgrupper (endast bolåntagare) i % Resultaten i decil 1 bör tolkas med viss försiktighet, eftersom denna grupp omfattar hushåll med olika typer av inkomster. Källa: Riksbanken Efter avskaffandet av förmögenhetsskatten 2007 saknas aktuell statistik om fördelningen av tillgångar. Statistiken från 2007 bekräftar emellertid att de skuldsatta hushåll som hade högst inkomster ägde majoriteten av de reala och finansiella tillgångarna, och att låginkomsttagarna å andra sidan endast ägde en liten del av de totala tillgångarna (diagram 2.4.4). Diagram 2.4.4: Andel av finansiella och reala tillgångar som innehas av skuldsatta hushåll i olika inkomstgrupper 2007, % Källa: Riksbanken Överföringskanaler En hög skuldsättning gör den reala ekonomin mer känslig för chocker. Om hushåll drabbas av en plötslig förändring i sina inkomster, sina boränteutgifter eller värdet på sin bostad, kommer deras konsumtion sannolikt att sjunka. ([32]) Flera studier visar att hushållens konsumtion minskade mer i länder med hög skuldsättning än i länder med lägre skuldsättning ([33]) under den finansiella kris som bröt ut 2007. I diagram 2.4.5 visas förhållandet mellan skuldsättning och konsumtionstillväxt. I takt med att konsumtionstillväxten minskar kan detta dessutom även påverka företagens produktion och investeringar, vilket kan leda till fler betalningsinställelser bland bankers företagskunder. Diagram 2.4.5: Förhållandet mellan skuldsättning och konsumtionstillväxt 2007–2012, % Den justerade konsumtionstillväxten har beräknats som den faktiska konsumtionstillväxten minus bidrag från ökningen av skuldkvoten, bytesbalans och konsumtion. För mer information, se Flodén, Martin (2014) Did household debt matter in the great recession? Källa: OECD, Riksbanken Om en ogynnsam makroekonomisk chock sammanfaller med ökade kreditförluster för bankerna, kan förtroendet för det finansiella systemet i Sverige påverkas, något som skulle inverka negativt på bankernas tillgång till finansiering på kapitalmarknaden. De ökade finansieringskostnaderna skulle innebära högre räntor för låntagarna. Detta skulle i sin tur förvärra låntagarnas situation och förstärka de negativa effekterna på konsumtionen och den ekonomiska tillväxten. Den höga refinansieringsrisken är ett strukturellt inslag i den svenska banksektorn. De största bankerna har ett stort insättningsgap och måste finansiera hälften av sina låneportföljer på finansmarknaderna, huvudsakligen i utländsk valuta. Finansinspektionen har vidtagit tillsynsåtgärder som kan minska men inte på något väsentligt sätt förändra riskerna med att vara beroende av utländska finansmarknader. Banksektorn i sig bör vara relativt motståndskraftig mot en makroekonomisk nedgång. Enligt stresstester är bankernas kapitalbuffertar tillräckligt stora för att absorbera förluster under negativa scenarier. Enligt stresstester som baseras på Finansinspektionens finansiella rapporter från det tredje kvartalet 2014 tenderar kärnprimärkapitalrelationen att ligga på mellan 1,1 och 2,5 procentenheter för de fyra största bankerna under en treårsperiod. Med det nuvarande kapitalkravet som tröskelvärde skulle två banker falla under tröskeln, och kapitalunderskottet skulle urholka deras kapitalbevarande buffertar (tabell 2.4.1). ECB:s/Europeiska bankmyndighetens stresstester som offentliggjordes i oktober visade liknande resultat, med en minskning av kärnprimärkapitalkvoten till 1,6–1,9 procentenheter för samma grupp av banker. I EU-testet fastställdes tröskeln till en enda, mycket lägre nivå (5,5 % kärnprimärkapitalkvot). Under dessa förutsättningar har ingen svensk bank kapitalunderskott. De svenska bankernas kapitalbuffertar är mycket lönsamma tack vare hög kostnadseffektivitet och de svenska låntagarnas goda betalningsdisciplin, vilket ger en låg nivå nödlidande lån. Den stora andelen lån med rörlig ränta begränsar riskerna för bankernas lönsamhet om marknadsräntorna höjs. Tabell 2.4.1: Resultat av stresstest: kärnprimärkapitalkvot (CET1) Källa: Europeiska bankmyndigheten, Finansinspektionen Makroekonomiska risker kopplade till hushållens höga skuldsättning och obalanser på bostadsmarknaden I denna del analyseras de potentiella effekterna av en minskning av bostadspriserna och en räntehöjning, på grundval av en modell från Europeiska kommissionen och stresstester utvecklade av Finansinspektionen, Riksbanken och Konjunkturinstitutet. Effekterna av en bostadsprischock Tabell 2.4.2: Uppskattad största effekt av en 10-procentig minskning av bostadspriserna Källa: Europeiska kommissionen Enligt Europeiska kommissionens modell skulle t.ex. en minskning av bostadspriserna på 10 % leda till en minskning på 1,4 % av BNP och 2 % av den privata konsumtionen. För båda dessa variabler har chocken störst effekt under det första året, och det tar något mer än tre år att återgå till den långsiktiga tendensen. Dessa uppskattningar ligger i linje med den genomsnittliga inverkan på BNP och den privata konsumtionen i länder som är jämförbara med Sverige. Investeringar i bostäder är mycket känsligare för förändringar av bostadspriserna och når en uppskattad största minskning på 27 % under det andra året med endast minimal återgång till den långsiktiga tendensen. I detta avseende verkar bostadsinvesteringarna i Sverige vara mer sårbara för prischocker än i jämförbara länder. Det bör dock noteras att denna relativt större elasticitet hos bostadsinvesteringarna i samband med prisfall eller prisökningar delvis beror på att bostadsinvesteringsnivån i Sverige (mätt som andel av BNP) har varit relativt låg sedan krisen på 1990-talet. De här chockerna har inverkat i förväntad riktning och resultaten är jämförbara med andra modeller. Stigande bostadspriser bör bidra till att öka konsumtionen genom förmögenhetseffekter, uppmuntra ytterligare investeringar i bostäder och öka tillväxten av BNP. De uppnådda resultaten är jämförbara med resultaten av en särskild modell från IMF ([34]), och uppvisar en större nedgång i den privata konsumtionen än i en modell som utvecklats av Konjunkturinstitutet, där en dubbelt så stor minskning av bostadspriserna under fyra kvartal ger en nedgång i konsumtionen på 1,8 % ([35]). Konjunkturinstitutet drar emellertid samma slutsatser både vad gäller de stora minskningarna av bostadsinvesteringarna och den negativa inverkan på BNP-tillväxten. Diagram 2.4.6: Bostadspriskorrigeringen i Sverige på 1990-talet, 100 = 1990 Källa: OECD, IHS Economics Skattningarna enligt modellen bekräftas även av tidigare stora bostadspriskorrigeringar i jämförbara länder och i Sverige. Under 90-talet föll bostadspriserna i Sverige kraftigt och med nästan 30 %, vilket ledde till att BNP krympte med mer än 5 % och den privata konsumtionen minskade med 6 % under de första två åren. Som följd minskade bostadsinvesteringarna med mer än 70 % inom fyra år. Detta kan även jämföras med den senaste bostadspriskorrigeringen i Danmark. Sedan 2007 har de danska bostadspriserna sjunkit med nästan 30 %, samtidigt som investeringarna i bostäder har sjunkit på motsvarande sätt. I slutet av 2013 låg BNP fortfarande 5 % under nivån före krisen ([36]). Effekterna av en räntechock En räntehöjning bör leda till minskad konsumtion, färre investeringar i bostäder och lägre BNP. Simulationer utifrån modellen visar på en minskning av konsumtionen på 0,8 % efter 12 kvartal, utan betydande återgång till den långsiktiga tendensen. Även BNP minskar med 0,9 %, och nedgången når sin kulmen ungefär samtidigt som för konsumtionen. Korrigeringen för bostadsinvesteringar är störst med en minskning på 4 %. Tabell 2.4.3: Maximal effekt av 1 procentenhets ränteökning Källa: Europeiska kommissionen I den nuvarande situationen med låga räntor kan en plötslig räntehöjning ha en mycket stor inverkan på makroekonomiska variabler, medan konsekvenserna inte behöver vara lika påtagliga om samma ökning sker från en högre utgångsränta. Räntehöjningen kan leda till en ökning av antalet hushåll med låg eller negativ disponibel inkomst (inkomst minus kostnaderna för boende och uppehälle). Detta skulle snabbt kunna minska hushållens utrymme för konsumtion. I takt med att räntorna höjs, ökar även hushållens ränteutgifter, vilket också ger en nedgång i konsumtionen. Enligt Riksbanken (diagram 2.4.7), utgör ränteutgifterna för närvarande mindre än 3,4 % av hushållens disponibla inkomst. Det är lägre än det historiska genomsnittet på 5 % och den långa räntan på 7,2 %. Enligt Finansinspektionen (diagram 2.4.8) skulle en räntehöjning på 3 procentenheter leda till att andelen hushåll med negativ disponibel inkomst ökar från 2 % till 4 %. Om räntehöjningen är på 5 procentenheter ökar andelen istället till 7 % ([37]). Om räntan emellertid stiger med mer än 5 procentenheter kan det leda till att andelen skuldsatta hushåll med negativ disponibel inkomst överstiger 21 % ([38]). Diagram 2.4.7: De svenska hushållens ränteutgifter i % av den disponibla inkomsten Källa: Statistiska centralbyrån och Riksbanken Både Finansinspektionen och Riksbanken påpekar att de flesta hushåll skulle kunna betala sina lån, men många skulle bli tvungna att minska sin konsumtion. Detta är i linje med resultaten från den ekonometriska modell som visar att en räntehöjning på 5 procentenheter skulle kunna leda till att den privata konsumtionen sjunker med 4,5 %. En räntehöjning skulle även ha negativa effekter på bostadspriserna, eftersom tillgången till lån och bostadsinvesteringarnas lönsamhet skulle minska. Färre bostadsinvesteringar leder till lägre BNP, vilket tillsammans med dämpad privat konsumtion skulle komma att påverka bostadspriserna. Enligt modellen uppskattas att en räntehöjning på 1 % skulle leda till att bostadspriserna sjunker med 2,6 procent. Diagram 2.4.8: Ränteökning och andel hushåll med ett underskott, % Källa: Finansinspektionen Den väletablerade finanspolitiska ramen i Sverige har bidragit till att skapa den nödvändiga marginalen för att automatiska stabilisatorer ska kunna fungera i recessioner och lämnade till och med utrymme för diskretionära finanspolitiska stimulansåtgärder 2014. Eftersom Sverige har använt sig av det tillgängliga finanspolitiska utrymmet för att stödja ekonomin, har saldot i de offentliga finanserna försämrats på kort sikt. Sverige tycks dock inte stå inför några allvarliga risker avseende finanspolitisk hållbarhet på medellång sikt. Beskattning De svenska skattenivåerna är de fjärde högsta i EU med en skattekvot (inklusive sociala avgifter) på 44,2 % 2012. Sverige har ett relativt högt skattetryck på arbete. Under 2014 rekommenderades Sverige att begränsa effekterna av den gynnsamma behandlingen av lån i inkomstbeskattningen genom att stegvis begränsa skatteavdragen för räntor på bostadslån och/eller höja fastighetsskatten. Detta samband togs upp i avsnitt 2.1. Förslag till skattereform har lagts fram i två offentliga utredningar. De förslag till reformer som är relevanta för att minska skevheten mot skuldsättning är dock begränsade till en ändrad beräkning av skatteunderlaget och skulle inte leda till den omställning som är nödvändig för att komma från den skevhet i inkomstbeskattningen som gynnar lånefinansiering. Överlag har inga större framgångar gjorts när det gäller att begränsa effekterna av den gynnsamma behandlingen av lån i inkomstbeskattningen i samband med bostadslån. Regeringen har avstått från att genomföra reformer av beskattningen av fast egendom, eftersom man hävdat att sådana åtgärder skulle kunna ha negativa effekter på arbetet med att återställa tillväxten. Åtgärder för att öka amorteringstakten på bostadslån och andra icke-skatterelaterade åtgärder i samband med bostadslån har ansetts lämpligare för att ta itu med gynnandet av skuldfinansiering. Vad gäller bolagsbeskattningen infördes skattebestämmelser 2009 som minskade avdragsrätten för räntebetalningar på koncerninterna lån vid förvärv av aktier från annat koncernbolag. Ny lagstiftning 2013 utvidgade begränsningarna för ränteavdrag till att gälla alla typer av lån, oavsett ändamål. Räntebetalningar är avdragsgilla om långivaren beskattas för ränteinkomsten med en skattesats på minst 10 % om ränteinkomsten är långivarens enda inkomst (10 %-skattetestet), eller skulden har kontrakterats av ”sunda affärsmässiga skäl”. Tillsammans med sänkningen av bolagsskatten från 26,3 till 22 % i början av 2013 syftar dessa åtgärder till att undanröja en stor andel av företagsskulderna som enbart motiveras av skatteflykt, där gränsöverskridande koncerninterna lån utgör en särskild risk. En expertkommitté på bolagsskatt lämnade en rapport i juni 2014. Expertkommittén föreslog ytterligare minskningar av rätten till avdrag för finansiella kostnader. Det noteras att detta skulle leda till ett ökat skattetryck för företag med hög skuldkvot. Kommittén föreslog även att dessa åtgärder skulle kunna åtföljas av ytterligare sänkningar av bolagsskattesatserna. De åtgärder som rekommenderas syftar till att ytterligare minska snedvridningen till förmån för skuldfinansiering inom företagssektorn och till att bekämpa skatteflykt. Statsskuldens hållbarhet Sverige tycks inte stå inför några allvarliga risker avseende finanspolitisk hållbarhet på medellång sikt. Statsskulden (som uppgick till 41,4 % av BNP 2014 och förväntas minska till 40,6 % 2016) är för närvarande under de 60 % av BNP som är referensvärdet i fördraget. Den väntas i stort sett vara stabil fram till 2025. Budgetkonsekvenserna av en åldrande befolkning utgör en utmaning för de offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt i Sverige, i synnerhet när det gäller människor med långvarigt vårdbehov. Riskerna skulle minska om det strukturella primärsaldot återgick till de högre värden som tidigare observerades, såsom genomsnittet för perioden 2004–2013. Den svenska regeringen har justerat de utgifter som är kopplade till migration uppåt för de kommande åren. På längre sikt bör denna nettobefolkningstillväxt bidra till att arbetskraften och BNP ökar. ([39]) Enligt Konjunkturinstitutets långsiktiga prognoser är migration emellertid även kopplat till en marginellt högre jämviktsarbetslöshet och lägre produktivitet. ([40]) Finanspolitisk ram Den svenska finanspolitiska ramen, som kännetecknas av ett försiktigt synsätt, har länge varit stabil. Under de senaste 20 åren har den svenska finanspolitiska ramen lett till att de offentliga finanserna står på en stark grund både på central och på lokal nivå. Ramen består av tre nyckelkomponenter. För det första föreskrivs i överskottsmålet, som inbegriper både centrala och lokala myndigheters (landsting och kommuner) finanser samt pensionssystemet, att ett totalt överskott på 1 % av BNP bör uppnås över konjunkturcykeln. I mars 2014 lade regeringen fram ett lagförslag för att öka ansvarstagandet för överskottsmålet genom årliga uppföljningar med riksdagen och ett krav på att visa hur målet ska uppnås i händelse av avvikelse mellan målet och den prognosticerade utvecklingen. I lagförslaget klargörs dock inte beräkningsmetoden för överskottsmålet. Uppfyllandet av målet bedöms mot sju olika indikatorer, som till övervägande del är framåtblickande. De många indikatorerna utan tydlig rangordning mellan dem gör bedömningen mindre tydlig och skulle kunna ge upphov till en opportunistisk tolkning. För det andra kontrollerar det treåriga nominella utgiftstaket för staten och pensionssystemet budgetöverskridanden och tvingar departementen att prioritera. För det tredje förbjuder regeln om budgetbalans kommuner och landsting att anta budgetar som visar underskott och tvingar dem att inom tre år kompensera för eventuella underskottsutfall. Under 2013 antogs nya regler som tillåter kommuner och landsting att periodisera intäkter över tiden genom så kallade resultatperiodiseringsreserver. Utöver budgetreglerna inrättades 2007 Finanspolitiska rådet med uppgift att göra en oberoende bedömning av regeringens finanspolitik och av efterlevnaden av de finanspolitiska reglerna. Det finns två aspekter i hur Finanspolitiska rådet fungerar som skulle kunna förbättras. För det första skulle rätten till tillgång till information från Finanspolitiska rådet kunna garanteras i lagstiftningen för att undvika opportunistiskt beteende. För det andra skulle, eftersom lagstiftarna har viktiga ansvarsfunktioner i budgetprocesser, mekanismer kunna införas för att garantera en lämplig nivå av ansvarsutkrävande av Finanspolitiska rådet inför riksdagen. I sin nuvarande utformning är Finanspolitiska rådet ett statligt organ som rapporterar direkt till regeringen, vilken har sista ordet vad gäller att utse dessa medlemmar. Det svenska budgetramverket är förenligt med rådets direktiv 2011/85/EU om krav på medlemsstaternas budgetramverk, men Sverige saknar en regelbunden utvärdering av regeringens makroekonomiska prognoser och budgetprognoser, vilket krävs enligt direktivet ([41]). I utredningen föreslogs därför att man skulle behålla den övergripande processen och lägga till ett krav om att regeringen regelbundet ska publicera utvärderingar av de prognoser som redovisas i vårpropositionen och höstens budgetproposition. Efter dessa slutsatser vidtog regeringen åtgärder med ett förslag i höstens budgetproposition för 2014, vilket antogs av riksdagen den 18 december 2013. Genom ytterligare ett lagförslag i mars 2014 kodifierade och utvidgade man också nuvarande praxis på budgetens utgiftssida till dess inkomstsida: lagförslag som påverkar statens inkomster ska föreslås som en del av lagstiftningspaketet i vårpropositionen och höstens budgetproposition. Dessa paket ska också inkludera tilläggsbudgetar med uppgifter om inkomsternas och utgifternas effekter på dessa räkningar. Den väletablerade finanspolitiska ramen har fyllt en särskild funktion för att förhindra att stabila skatteintäkter i goda tider omvandlas i konjunkturförstärkande utgiftsökningar. Detta har skapat den nödvändiga marginalen så att de automatiska stabilisatorerna ska kunna fylla sin funktion i recessioner och till och med lämna utrymme för diskretionära finanspolitiska stimulansåtgärder. Den svenska arbetsmarknaden i stort kännetecknas av en hög sysselsättningsgrad (79,8 %). Bilden är dock inte lika positiv för lågutbildade och lågkvalificerade unga personer (där arbetslösheten ligger på ca 40 %) och personer (särskilt kvinnor) från länder utanför EU (56,2 % av de kvinnor och 67,9 % av de män som är födda utanför EU har ett jobb). Detta bör ses i ljuset av att invandringen till Sverige har ökat kraftigt under de senaste åren. Dessutom har unga människors grundläggande kunskaper försämrats kontinuerligt, vilket på längre sikt kan påverka deras anställbarhet och utgöra en större risk för konkurrenskraften och innovationskapaciteten i framtiden. På det socialpolitiska området visar analyser att fattigdomsrisken för kvinnor över 65 år i Sverige har ökat avsevärt. Arbetsmarknaden Den svenska arbetsmarknaden, som till stor del regleras av branschspecifika förhandlingar mellan arbetsmarknadens parter, kännetecknas av relativt positiva arbetsmarknadsresultat. Sysselsättningsgraden uppgick till 79,8 % under 2013 för åldersgruppen 20–64 år, vilket är den högsta inom EU. Löneökningarna har legat på en stabil nivå på i genomsnitt omkring 3 % per år sedan 2005. Sedan krisens början har arbetslösheten legat på omkring 8 %. Andelen långtidsarbetslösa är en av de lägsta i EU och ligger på 1,5 % av den förvärvsarbetande befolkningen, något som begränsar risken för en situation med permanent hög arbetslöshet, där personer hamnar allt längre bort från arbetsmarknaden till följd av långa perioder av arbetslöshet (diagram 3.2.1). Diagram 3.2.1: Arbetsmarknaden Källa: Europeiska kommissionen Ungdomsarbetslösheten är fortfarande hög (22,9 % 2014) jämfört med andra medlemsstater med goda resultat på arbetsmarknaden. Omkring 77 000 av de 163 000 unga arbetslösa var dock heltidsstuderande, och ytterligare 12 000 var studerande som tagit ledigt (diagram 3.2.2). Andelen arbetslösa unga som ej studerar av den totala arbetslösheten är ungefär lika stor som i andra liknande medlemsstater, och perioderna av arbetslöshet är vanligtvis korta (16 veckor) jämfört med vuxna (42 veckor för personer i åldrarna 25–54 under 2013). Diagram 3.2.2: Ungdomsarbetslösheten i EU:s medlemsstater efter utbildningsmässig bakgrund, 2013 Källa: Europeiska kommissionen Otillräcklig utbildning är en viktig förklarande faktor bakom ungdomsarbetslösheten. Arbetslösheten bland lågutbildade och lågkvalificerade ungdomar är nästan 40 % ([42]), medan den för unga med avslutad högre utbildning är 14,9 %. Andelen unga som varken arbetar eller studerar är låg jämfört med EU-28 (7,5 % under 2013)([43]), men inte jämfört med medlemsstater med relativt goda resultat på arbetsmarknaden. Även om andelen ungdomar med enbart grundskoleutbildning fortfarande ligger långt under EU-genomsnittet (7,1 % jämfört med 12 % 2013) och det nationella och europeiska målet på 10 %, har nästan 25 % av ungdomarna inte avslutat sin gymnasieutbildning på ett tillfredsställande sätt vid 20 års ålder, vilket är högre än i början av 2000-talet. Övergången från skola till arbete är fortfarande en utmaning. Deltagandet i yrkesinriktad utbildning minskar snabbt. Fram till 2009 deltog en lika stor andel elever i teoretisk och yrkesinriktad utbildning på gymnasienivå, medan den andel som valt en teoretisk inriktning nästan var dubbelt så stor 2014. Denna utveckling sammanfaller med 2010 års utbildningslag, som inte längre ger grundläggande behörighet till högre utbildning för studenter från yrkesinriktade program. Även lärlingsutbildningarna har haft lågt deltagande och höga avhoppssiffror sedan pilotfasen 2008. Även om antalet lärlingar ökade från 6 000 till 7 300 mellan 2013 och 2014, utgör detta endast 7,3 % av alla elever inom yrkesutbildningen, och siffran ligger betydlig under målet på 30 000 lärlingar som regeringen förutspått för perioden 2011–2014. Under perioden 2008–2011 hoppade dessutom 25 % av lärlingarna av redan under det första året och endast 44 % slutförde det treåriga programmet, jämfört med 68 % inom de skolbaserade yrkesinriktade programmen. ([44]) Yrkesintroduktionsanställningar, en typ av kollektivavtal, blir allt populärare och har potentialen att bli ett nytt sätt för ungdomar att få en anställning. De är dock i första hand tillgängliga för personer med avslutad gymnasieutbildning. Invandringen till Sverige har ökat markant under de senaste åren (diagram 3.2.3), och i proportion till sitt invånarantal tar Sverige emot ett relativt stort antal flyktingar. Förra året ansökte mer än 80 000 personer om asyl i Sverige (dvs. omkring 1 % av den totala befolkningen). Enligt Migrationsverket kommer antalet asylsökande att fortsätta att ligga på en hög nivå och öka till 80 000–105 000 personer 2015. Den svenska regeringen ser för närvarande över lagstiftingen, bland annat i syfte att se till att ansvaret för att ta emot flyktingar delas mellan alla kommuner (hittills har det funnits en stor koncentration av asylsökande i ett begränsat antal kommuner, delvis till följd av att flyktingmottagandet har varit frivilligt). Samtidigt kommer kommunernas ekonomiska och institutionella ramar för detta ändamål att stärkas. Diagram 3.2.3: Antal asylsökande i Sverige under perioden 1995–2014 Källa: Migrationsverket Den ökade migrationen har lett till ytterligare en stor utmaning, nämligen att integrera invandrarna på arbetsmarknaden. Sysselsättningsnivån är fortfarande lägre bland personer från länder utanför EU, och arbetslösheten större. Bland kvinnor som är födda utanför EU är sysselsättningsgraden särskilt låg (56,2 % jämfört med 67,9 % för män födda utanför EU och 77,2 % för kvinnor födda i Sverige 2013). Särskilt bland de nyanlända personerna som är födda utanför EU hade bara 57 % av männen och 35 % av kvinnorna en anställning (diagram 3.2.4). Diagram 3.2.4: Sysselsättningsgrad (20–64 år) för personer födda utanför EU och tredjelandsmedborgare jämfört med den totala befolkningen i Sverige 2013 Källa: Europeiska kommissionen Sverige har en stor och för närvarande ökande andel asylsökande bland det stora antalet nyanlända migranter. Det tar längre tid att integrera dessa personer på arbetsmarknaden eftersom de saknar tillräcklig utbildning och lämpliga kvalifikationer, bland annat språkkunskaper, samt till följd av diskriminering. ([45]) Sverige har större skillnader mellan tredjelandsmedborgare och svenska medborgare i åldersgruppen 20–64 år i fråga om sysselsättning (50,2 % gentemot 81,3 %), i åldersgruppen 15–64 år i fråga om arbetslöshet (29,9 % gentemot 7,4 %) (diagram 3.2.5) och i åldersgruppen 20–64 år i fråga om sysselsättningsgrad (70,4 % gentemot 86,7 %) än andra EU-medlemsstater, inklusive sådana med lika stor invandrad befolkning, t.ex. Österrike, Nederländerna och Storbritannien. Det finns också stora skillnader i sysselsättningsgrad mellan invandrade kvinnor och män (41 % gentemot 59 %). Arbetslösheten