EUROPEISKA KOMMISSIONEN Bryssel den 2.12.2016 COM(2016) 722 final RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET som bedömer i vilken utsträckning medlemsstaterna vidtagit nödvändiga åtgärder för att uppfylla kraven i direktiv 2011/36/EU om förebyggande och bekämpande av människohandel samt skydd av dess offer i enlighet med artikel 23.1



1.INLEDNING Människohandel förbjuds uttryckligen i artikel 5.3 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. I artikel 83 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget) anges människohandel dessutom som ett av de områden som utgör särskilt allvarlig brottslighet och har ett gränsöverskridande inslag. Ett stort steg i EU:s arbete för att åtgärda denna företeelse var antagandet av direktiv 2011/36/EU om förebyggande och bekämpande av människohandel samt om skydd av dess offer (nedan kallat direktivet), som ersatte EU:s tidigare rättsliga instrument för människohandel, nämligen rådets rambeslut 2002/629/RIF. Direktivet omfattar alla medlemsstater förutom Danmark. Direktivet innehåller minimistandarder som ska tillämpas i hela EU för att förhindra och bekämpa människohandel samt skydda dess offer, och inbegriper även en definition av människohandel. Det baseras på ett människorättsbaserat synsätt och ett genusperspektiv för att stärka åtgärderna för förebyggande av sådan brottslighet och skydd av dess offer. Direktivet omfattar i) straffrättsliga åtgärder samt straffrättslig utredning och lagföring (artiklarna 2–10), ii) hjälp-, stöd- och skyddsåtgärder för brottsoffer (artiklarna 11–17), iii) förebyggande åtgärder för att minska efterfrågan, öka medvetenheten och främja utbildning för personer som sannolikt kan komma i kontakt med brottsoffer (artikel 18) samt och iv) nationella rapportörer eller motsvarande mekanismer och samordning (artiklarna 19 och 20). I direktivet tas även särskild hänsyn till barnets bästa, och det innehåller bestämmelser om hjälp-, stöd- och skyddsåtgärder som är särskilt avpassade för barn (artiklarna 13–16). I och med denna rapport uppfyller kommissionen kravet i artikel 23.1 i direktivet om att ”överlämna en rapport till Europaparlamentet och rådet med en utvärdering av i vilken utsträckning medlemsstaterna har vidtagit de åtgärder som är nödvändiga för att följa bestämmelserna i detta direktiv, inbegripet en beskrivning av de åtgärder som vidtas i enlighet med artikel 18.4”. I en separat rapport bedöms ”vilken inverkan den befintliga nationella lagstiftningen som kriminaliserar användare av tjänster som är ett resultat av utnyttjande av människohandel har på förebyggandet av människohandel” . Kommissionen anordnade tre sammanträden med medlemsstaternas företrädare före införlivandet för att bistå medlemsstaterna i samband med detta och ge dem möjlighet att utbyta information och bästa praxis samt diskutera de problem som uppstod vid införlivandet av direktivet. Direktivet har också behandlats vid flera sammanträden inom nätverket med nationella rapportörer eller motsvarande mekanismer. I denna rapport beskrivs hur långt man hade kommit med införlivandet av direktivet när rapporten utarbetades, utifrån den information som kommissionen då hade till sitt förfogande. Rapporten utgör därmed ingen uttömmande analys av de befintliga nationella bestämmelserna. Det kan inte uteslutas att mer har hänt när det gäller lagstiftningen och att det finns bestämmelser som kommissionen inte har underrättats om. Rapporten innebär därmed inte att kommissionen inte kan begära ytterligare information från medlemsstaterna genom bilaterala kontakter om så krävs. 2.STATUS NÄR DET GÄLLER INFÖRLIVANDET OCH MEDLEMSSTATERNAS ÅTGÄRDER Medlemsstaterna skulle ha införlivat direktivet fullt ut den 6 april 2013. I maj 2013 inledde kommissionen överträdelseförfaranden, genom 13 formella underrättelser, mot de medlemsstater som inte hade anmält vilka åtgärder de skulle vidta för att införliva direktivet fullt ut. I fyra av överträdelseförfarandena riktade kommissionen motiverade yttranden till de berörda medlemsstaterna. Alla medlemsstater som är bundna av direktivet har nu anmält sina införlivandeåtgärder. Eftersom Tyskland inte anmälde sina införlivandeåtgärder i tid kunde kommissionen inte slutföra sin bedömning av dessa. Rapporten inbegriper därför inte några resultat av denna bedömning. Eftersom direktivet är mycket omfattande och inbegriper olika nationella rättsområden, har medlemsstaterna valt att införliva det genom flera olika akter inom fem huvudområden: straffrätt, särskilda akter som rör bekämpande av människohandel, lagar om skydd för brottsoffer, akter som innehåller åtgärder om skydd av barn och lagstiftning för reglering av tredjelandsmedborgares inresa och vistelse. I rapporten bedöms direktivets införlivande i den nationella lagstiftningen och inte själva genomförandet. 2.1.Straffrättsliga åtgärder samt straffrättslig utredning och lagföring (artiklarna 2–10) 2.1.1.Människohandelsbrott (artikel 2) I artikel 2 fastställs en gemensam definition av människohandel och de uppsåtliga gärningar som utgör människohandelsbrott. Alla medlemsstater har antagit bestämmelser som kriminaliserar människohandelsbrott. Definitionen som anges i artikel 2.1 omfattar tre brottsrekvisit (gärningar, medel och syfte). Gärningarna rekrytering, transport, överföring, hysande eller mottagande av personer ingår uttryckligen i nästan samtliga medlemsstaters definition av brottet. I vissa medlemsstater finns det ingen uttrycklig hänvisning till ”utbyte” och ”överföring av kontroll” (BG, CZ, EE, FR, IT, LV, NL, AT, PL, PT, RO, SI, SK och SE). Dessa två gärningar ingår generellt sett i andra gärningar som ”rekrytering av en person”. Med medel avses i samtliga medlemsstater användning av våld eller andra former av tvång samt missbruk av en persons utsatta situation. Vissa medel (bortförande, bedrägeri, vilseledande, givande eller mottagande av betalning eller förmåner eller maktmissbruk) ingår dock inte uttryckligen i vissa medlemsstaters definition. Definitionen av en persons utsatta situation skiljer sig åt mellan medlemsstaterna, men enligt artikel 2.2 i direktivet avses en situation ”där den berörda personen inte har något verkligt eller godtagbart alternativ till att underkasta sig utnyttjandet”. Artikel 2.3 föreskriver att utnyttjande åtminstone ska innebära ”utnyttjande av andras prostitution eller andra former av sexuell exploatering, tvångsarbete eller tvångstjänster, inklusive tiggeri, slaveri eller slaveriliknande förhållanden, träldom, utnyttjande av brottslig verksamhet eller avlägsnande av organ”. I flera medlemsstater (BG, ES, FR, CY, LT, LU, MT, NL, PT, SK, SE och UK (Gibraltar)) hänvisar man uttryckligen till sådana grundläggande former av utnyttjande, men i andra gör man bara det till vissa av dessa .I SE har dock de utelämnade delarna blivit föremål för en mer omfattande universalbestämmelse. Eftersom medlemsstaterna kan tillämpa definitioner som är mer omfattande än minimidefinitionen hänvisar vissa av dem även till andra former av utnyttjande, t.ex. utnyttjande för adoption (CY), barnpornografi (CZ) och tvångsäktenskap (ES, HR och SK). I enlighet med artikel 2.4 ska samtycke från den som är offer för människohandel sakna betydelse om något av de medel som anges i artikel 2.1 har använts. De flesta medlemsstater har en sådan bestämmelse i sin nationella lagstiftning. I vissa medlemsstater omfattas den dock enbart av allmänrättsliga principer eller rättspraxis. Utifrån den information som finns om DE, LV, NL och AT kan man inte säkert fastställa om artikel 2.4 återspeglas i den nationella lagstiftningen. Enligt artikel 2.5 ska människohandel med barn vara straffbelagt, även om inget av de medel som anges i artikel 2.1 har använts. Detta krav återspeglas nästan fullt ut i alla medlemsstater, men för EL och CY finns det inte någon entydig information.

Artikel 2.6 föreskriver följande: ”I detta direktiv avses med barn varje person som är under 18 år.” Det verkar dock som att vissa medlemsstater inte ger stöd och skydd till alla barn som är under 18 år. 2.1.2.Anstiftan, medhjälp och försök (artikel 3) Artikel 3 föreskriver att medlemsstaterna ska säkerställa att anstiftan av, medhjälp till eller försök till människohandel är straffbart. Alla medlemsstaterna har motsvarande införlivandeåtgärder i sin nationella lagstiftning. 2.1.3.Påföljder (artikel 4) I artikel 4 fastställs miniminivån för det maximistraff som bör tillämpas för människohandelsbrott och ett antal försvårande omständigheter som medför högre maximistraff. Nästan alla medlemsstater har, i enlighet med artikel 4.1, fastställt att brottet är belagt med ett maximistraff på minst fem års fängelse. BE, HU och AT har valt högst fem år som straff. Övriga medlemsstater förefaller tillämpa hårdare påföljder med maximistraff på 6–20 år. I artikel 4.2 och 4.3 anges en rad försvårande omständigheter som medför högre straff på minst 10 års fängelse (om brottet har begåtts mot ett särskilt utsatt brottsoffer, har begåtts inom ramen för en kriminell organisation, uppsåtligen eller av grov oaktsamhet har inneburit fara för brottsoffrets liv, har begåtts med användande av grovt våld eller vållat brottsoffret särskilt allvarlig skada eller har begåtts av en offentlig tjänsteman i samband med dennes tjänsteutövning). De flesta medlemsstater har införlivat dessa bestämmelser i sin nationella lagstiftning. Det finns ingen uttömmande information om huruvida det i BG, DE, ES och HU föreskrivs försvårande omständigheter eller i varje fall ett maximistraff på 10 års fängelse. Enligt artikel 4.4 måste påföljdsnivåerna för medhjälp, försök, anstiftan eller försök till människorättsbrott vara effektiva, proportionella och avskräckande och leda till överlämnande. Alla medlemsstater har införlivat dessa bestämmelser. När det gäller påföljdsnivåerna föreskriver medlemsstaterna att personer som gör sig skyldiga till medhjälp, försök, anstiftan eller försök till att begå brott antingen ska utdömas samma fängelsestraff som huvudgärningsmannen eller ska straffas enligt specifik påföljdsnivå. I alla medlemsstater är det möjligt att begära överlämning på grund av brott i enlighet med artikel 3. 2.1.4.Juridiska personers ansvar (artikel 5) Artikel 5 föreskriver att medlemsstaterna ska se till att juridiska personer kan ställas till svars för brott som avses i artiklarna 2 och 3 och specificerar den ställning eller befattning som gärningsmannen kan ha hos den juridiska personen för att den juridiska personen ska kunna ställas till svars. Alla medlemsstater har infört straffrättsligt eller administrativt ansvar för juridiska personer beträffande de olika typer av ställningar eller befattningar en gärningsman kan ha för att den juridiska personen ska ställas till svars. Vissa medlemsstater (LT, MT och UK (Skottland)) har infört särskilda bestämmelser om juridiska personers ansvar för människohandelsbrott, medan övriga medlemsstater tillämpar allmänna bestämmelser om juridiska personers brottsansvar. Alla medlemsstater har infört bestämmelser om juridiska personers ansvar i linje med artikel 5.1 a–c. EL, CY, LT, MT, PL och SK har infört artikeln ordagrant. Enligt artikel 5.2 ska medlemsstaterna föreskriva ansvar för juridiska personer när ett brott i enlighet med artiklarna 2 och 3 har kunnat ske på grund av bristande kontroll eller övervakning av en person som har någon av de ställningar som avses i artikel 5.1 a–c. Sådant ansvar föreskrivs uttryckligen i samtliga medlemsstater, förutom i LU där ingen säker bedömning har kunnat göras. Samtliga medlemsstater tillämpar artikel 5.3 som föreskriver att den juridiska personens ansvar inte får utesluta lagföring av fysiska personer för samma brott. Artikel 5.4 anger att begreppet ”juridisk person” inte ska omfatta ”stater eller offentliga organ vid utövandet av offentliga maktbefogenheter samt offentliga internationella organisationer”. Utifrån den information som finns omfattas inte sådana offentliga organ eller organisationer av begreppet ”juridisk person” i någon av medlemsstaterna (eller liknande begrepp som tillämpas i respektive nationell lagstiftning). 2.1.5.Påföljder för juridiska personer (artikel 6) Artikel 6 anger att medlemsstaterna måste införa effektiva, proportionella och avskräckande påföljder för juridiska personer som har ställts till ansvar i enlighet med artikel 5. Medlemsstaterna har infört administrativa eller straffrättsliga påföljder som är uttryckligen tillämpliga för juridiska personer. De lägsta och högsta bötesbeloppen varierar mellan medlemsstaterna. Artikel 6 föreskriver också att medlemsstaterna får utdöma andra valfria påföljder. Utifrån den information som finns har de flesta medlemsstater, med undantag för DE, IE och UK, valt att införa minst en annan påföljd. 2.1.6.Beslag och förverkande (artikel 7) Enligt artikel 7 måste medlemsstaterna säkerställa att behöriga myndigheter har rätt att beslagta och förverka hjälpmedel till och vinning av de brott som avses i artiklarna 2 och 3. Alla medlemsstaterna har nationella åtgärder till förfogande för att införliva denna bestämmelse. Medan vissa medlemsstater (BE, EL, ES, FR, CY och UK (England och Wales)) har infört särskilda bestämmelser om beslag och förverkande i fråga om människohandelsbrott, verkar övriga medlemsstater tillämpa allmänna straffrättsliga bestämmelser om beslag och förverkande, vilka är tillämpliga för samtliga brott, inbegripet människohandel. 2.1.7.Avstående från att lagföra eller utdöma påföljd för brottsoffret (artikel 8) Enligt artikel 8 ska medlemsstaterna vidta de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att behöriga nationella myndigheter har befogenhet att avstå från att lagföra eller straffa människohandelsoffer för deras deltagande i brottslig verksamhet som de har tvingats att begå som en direkt följd av att de utsatts för ett sådant brott. Direktivet ger behöriga myndigheter handlingsutrymme att införa nationella bestämmelser om möjligheten att avstå från att lagföra eller utdöma påföljd. Medlemsstaterna har vidtagit olika slags åtgärder för att se till att de nationella myndigheterna får denna möjlighet. I vissa medlemsstater (BG, EL, ES, CY, LV, LT, LU, MT, NL, RO, SK och UK) hänvisas det uttryckligen till avstående från att lagföra människohandelsoffer, medan det i andra föreskrivs avstående från att lagföra personer som har tvingats, hotats eller på annat sätt tvingats begå ett brott (HU, IT, PL, PT, SE och SI). Ingen entydig information finns om CZ och HR. 2.1.8.Utredning och lagföring (artikel 9)

Artikel 9 som innehåller åtgärder för utredning och lagföring av människohandelsoffer har införlivats av de flesta medlemsstater. När det gäller punkt 1 föreskrivs det i samtliga medlemsstater att ett klagomål inte måste inges för att en utredning ska inledas och att tillbakadragandet av ett målsägandens vittnesmål inte påverkar den fortsatta utredningen eller lagföringen. Enligt punkt 2 ska medlemsstaterna vidta de åtgärder som är nödvändiga för att möjliggöra lagföring av ett människohandelsbrott under en tillräckligt lång tidsperiod efter att offret har uppnått myndighetsålder. En sådan bestämmelse finns i de flesta medlemsstater, med för IE och HR finns det inte någon entydig information. Alla medlemsstater har planerat att vidta åtgärder för utbildning av personer och/eller avdelningar som ansvarar för att utreda eller lagföra människohandelsbrott i enlighet med artikel 9.3, antingen genom rättsliga bestämmelser eller genom icke-bindande åtgärder, t.ex. nationella handlingsplaner, strategier eller program. Avslutningsvis har samtliga medlemsstater vidtagit åtgärder för att se till att effektiva utredningsverktyg finns till förfogande för personer, enheter eller avdelningar som ansvarar för att utreda eller lagföra människohandel (artikel 9.4). De utredningsverktyg som planeras i medlemsstaterna omfattar avlyssning av kommunikation (BE, BG, DE, EE, EL, FI, HR, IT, MT, NL, AT, PL, RO, SI, SE och UK), dold övervakning (BE, BG, CZ, EE, EL, ES, FI, FR, HR, IT, LU, HU, NL, AT, PL, PT, RO, SI, SK och UK), övervakning av bankkonton och andra ekonomiska utredningar (BE, FR, HR, HU, IT, AT, PL, PT, RO, SI, FI och UK) och elektronisk övervakning eller liknande åtgärder (BE, BG, CZ, DE, EL, FR, HR, HU, NL, AT, PL, PT, RO, SI, SE och UK). 2.1.9.Behörighet (artikel 10) Artikel 10.1 avser situationer där medlemsstaterna måste fastställa sin behörighet när det gäller de brott som avses i artiklarna 2 och 3. I artikel 10.2 fastställs några frivilliga behörighetsgrunder, som medlemsstaterna bland annat kan välja att anta. Artikel 10.3 avser lagföring av sådana brott som avses i artiklarna 2 och 3 och som begåtts utanför den berörda medlemsstatens territorium. Här föreskrivs att varje medlemsstat ska, i de fall som avses i punkt 1 b, och får, i de fall som avses i punkt 2, vidta de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att dess behörighet inte är beroende av något av följande villkor, nämligen a) att gärningarna är straffbelagda på den plats där de begicks, eller b) att åtal endast får väckas på grundval av en anmälan från målsäganden på den plats där brottet begicks, eller en formell underrättelse från den stat där brottet begicks. Enligt artikel 10.1 a måste medlemsstaterna vidta de åtgärder som är nödvändiga för att fastställa sin behörighet när brottet helt eller delvis har begåtts inom deras territorium. Alla medlemsstater har införlivat denna bestämmelse. I HR, CY, LV och SI är det dock oklart om behörigheten fastställs även när ett brott delvis har begåtts inom deras territorium. Enligt artikel 10.1 b måste medlemsstaterna vidta de åtgärder som är nödvändiga för att fastställa sin behörighet när gärningsmannen är medborgare i medlemsstaten. Alla medlemsstaterna har vidtagit åtgärder för att införliva denna bestämmelse. I artikel 10.2 a–c fastställs några frivilliga behörighetsgrunder, och de flesta medlemsstater har antagit minst en av dessa. Inga frivilliga behörighetsgrunder har fastställts i fråga om BG, DE och FR. När det gäller artikel 10.3 a har de flesta medlemsstater införlivat denna bestämmelse i sin nationella lagstiftning, men de har inte infört något sådant krav vid fastställandet av sin behörighet enligt artikel 10.1. I EE, NL, PT och RO fastställs dock behörigheten (enligt artikel 10.1 b) endast när brottet lagförs på den plats där brottet begicks. Ingen medlemsstat har infört det krav som avses i artikel 10.3 b om att behörighet som baseras på territorialitetsprincipen och principen om aktiv person inte ska omfattas av kravet att ”åtal endast får väckas på grundval av en anmälan från målsäganden på den plats där brottet begicks, eller en formell underrättelse från den stat där brottet begicks”. Medlemsstaterna har därmed införlivat direktivet när det gäller obligatoriska behörighetsgrunder i enlighet med artikel 10.1. 2.2. Hjälp, stöd och skydd till offer 2.2.1 Hjälp och stöd till offer för människohandel (artikel 11) I artikel 11 fastställs ett antal skyldigheter om hjälp och stöd till människohandelsoffer, inbegripet identifieringsåtgärder. De åtgärder som krävs enligt denna artikel ingår ofta i rättsakter men även i nationella handlingsplaner, strategier och program. De flesta medlemsstater har införlivat de olika bestämmelserna i artikeln, men vissa frågor som rör införlivandet av punkterna 2 och 7 behöver undersökas närmare. När det gäller artikel 11.2 ställer bara hälften av medlemsstaterna uttryckliga krav om att hjälp och stöd ska ges så snart de behöriga myndigheterna har fått indikation om eller har skäliga grunder att anta att personen i fråga har utsatts för människohandel (BG, EE, ES, FR, CY, IE, LT, LU, NL, RO, SK, FI och UK). Vissa medlemsstater har införlivat artikel 11.2 även genom att hänvisa till en förteckning över indikatorer som möjliggör en ”skäligen grundad indikation” om att en person utsatts för brott (BG, LT, LU och RO). En viktig aspekt i direktivet, i enlighet med artikel 11.3, är att medlemsstaterna ska se till att ”hjälp och stöd till ett brottsoffer inte är beroende av att brottsoffret är villigt att samarbeta vid brottsutredning, åtal eller rättegång”. Medlemsstaterna har vidtagit åtgärder för att införliva denna bestämmelse, som nästan ordagrant återges i lagstiftningen i CY, MT och UK (Gibraltar, Skottland och Nordirland). Den information som finns om BE är inte entydig i fråga om huruvida ovillkorliga bestämmelser om hjälp och stöd finns och tillämpas för samtliga brottsoffer oavsett nationalitet. I SK verkar det som att om brottsoffret inte måste närvara vid straffrättsliga förfaranden kan han eller hon uteslutas från stödprogrammet. I de flesta fall finns det ingen nationell lagstiftningsbestämmelse om att brottsoffret måste vara villigt att samarbeta vid brottsutredningen (AT, BG, CZ, EL, FI, HR, HU, IT, LT, LU, LV, NL, PL, PT, SE, SI och UK (England och Wales)). I vissa medlemsstater, t.ex. EE, ES, FR, IE, CY, MT, RO och UK (Skottland, Nordirland och Gibraltar), föreskrivs det tydligt att brottsoffren inte måste vara villiga att samarbeta för att få hjälp. De flesta nationella åtgärderna omfattar även bestämmelser om införlivande av direktiv 2004/81/EG i fråga om brottsoffer som är tredjelandsmedborgare. Medlemsstaterna har fastställt mekanismer av olika slag som syftar till att i ett tidigt skede identifiera brottsoffer samt ge hjälp och stöd till dessa, i samarbete med relevanta stödorganisationer, i enlighet med artikel 11.4. Minikraven i artikel 11.5 om hjälp- och stödåtgärder till brottsoffer återspeglas på flera olika sätt, t.ex. genom att direktivsbestämmelsen återges ordagrant i den nationella lagstiftningen (CY, MT och UK ((Gibraltar)) eller anges på flera olika sätt i olika rättsakter (BE, BG, EL, ES, FR, HU, IT, LV, LT, NL, AT, PL, PT, RO, SI och SK) eller via universalbestämmelser om andra former av hjälp (BG, ES, HR och RO). De nationella metoderna skiljer sig åt när det gäller att se till att hjälp och stöd ges med informerat samtycke. Artikel 11.6 om den information som ska ges inom ramen för hjälp- och stödåtgärderna återspeglas i de flesta medlemsstaters nationella lagstiftning (BG, CY, CZ, EE, EL, ES, FR, HR, LT, LU, MT, AT, PL, PT, RO, SK, FI och UK). Utifrån den information som finns säkerställer inte den senare att brottsoffren ges information om betänketid och återinträdesperiod enligt direktiv 2004/81/EG och om möjligheten till beviljande av internationellt skydd och flyktingstatus i enlighet med direktiv 2004/83/EG och direktiv 2005/85/EG. Förutom i CY, MT och UK (Gibraltar), där detta krav återges nästan ordagrant, föreskrivs detta huvudsakligen i en rad bestämmelser om förfaranden för beviljande av uppehållstillstånd till tredjelandsmedborgare. De nationella åtgärderna omfattar oftast en skyldighet att informera utländska medborgare generellt och inte just människohandelsoffer. Utifrån den information som kommissionen fått finns det tydliga bestämmelser om att information ska tillhandahållas om betänketiden i EE, ES, FI, FR, IE, CY, LT, LU, MT, PT, SK och UK (Gibraltar).

Direktivets krav om information om internationellt skydd och flyktingstatus anges tydligt i BG, EE, IT, CY, MT, PL, SK och UK (Gibraltar). I BG och SK riktar man sig särskilt till människohandelsoffer. Några aspekter som kan behöva undersökas närmare är tillhandahållandet av information om internationellt skydd i HU, IE, NL och SE, information om betänketiden i IT eller båda dessa aspekter i BE, LV och SI. För införlivandet av artikel 11.6 har medlemsstaterna använt sig av lagstiftning (EE, EL, FI, HU, IT, CY, LV, LT, LU, MT, NL, PL, PT, RO, SK och SE) eller lagstiftning med åtföljande icke-bindande åtgärder (BE, BG, CZ, ES, FR, IE, HR, AT, SI och UK). I vissa medlemsstater finns direktivskravet dessutom med i akter som särskilt handlar om människohandel (CY), akter med en allmän räckvidd (EE, EL, HU, IT, AT, PL, PT och SE) eller i båda dessa typer av akter (BE, BG, CZ, ES, FR, IE, HR, LV, LT, LU, MT, NL, RO, SK och FI). Ytterligare undersökning behövs när det gäller införlivandet av bestämmelsen i artikel 11.7 enligt vilken medlemsstaterna ska ta hand om brottsoffer med särskilda behov när dessa behov har sin grund i att de är gravida, deras hälsotillstånd, eventuella funktionshinder, eventuella mentala eller psykiska störningar, eller på grund av att de har utsatts för allvarliga former av psykiskt, fysiskt eller sexuellt våld. Utifrån den information som finns till förfogande har skillnader konstaterats när det gäller införlivandet av detta krav. 2.2.2 Skydd av människohandelsoffer under brottsutredningar och straffrättsliga förfaranden (artikel 12) I artikel 12 fastställs en rad skyddsåtgärder för människohandelsoffer under brottsutredningar och straffrättsliga förfaranden. Artikeln har införlivats av de flesta medlemsstater, men vissa frågor när det gäller införlivandet nedan av punkterna 2 och 4 i nämnda artikel behöver undersökas närmare. Bestämmelserna i artikel 12 har framför allt införlivats i nationell straffprocessrätt, men vissa medlemsstater har inkluderat dem i vissa särskilda akter om människohandel (EL, LU, CY, NL, RO, SK, FI och UK) eller akter om skydd för brottsoffer (CZ, ES och PT). Enligt kravet i artikel 12.1 ska alla medlemsstater se till att de skyddsåtgärder som finns i den nationella lagstiftningen tillämpas utöver rättigheterna i rambeslut 2001/220/RIF, nuvarande direktiv 2012/29/EU. Enligt artikel 12.2 ska medlemsstaterna ge människohandelsoffer omedelbar tillgång till juridisk rådgivning och juridiskt ombud, även för att söka ersättning för skada. Detta ska ges kostnadsfritt när brottsoffret inte har tillräckliga ekonomiska resurser. Denna bestämmelse återspeglas i de flesta medlemsstaters nationella lagstiftning (BG, CZ, EE, EL, ES, FR, HR, CY, LV, LT, MT, AT, PT, SI, SK, FI, SE och UK). I de flesta medlemsstater finns det möjlighet till kostnadsfri rättshjälp om en person inte har tillräckliga ekonomiska resurser. I EL, HR, LV och SE går man längre än så och ger sådan hjälp utan kostnad oavsett hur bemedlat brottsoffret är. När det gäller bestämmelsen om omedelbar tillgång till juridiskt ombud och juridisk rådgivning, återspeglas detta krav på ett tydligt sätt i lagstiftningen i EE, ES, MT och UK (Gibraltar). Vidare är informationen om IT och LU ofullständig och kan behöva undersökas närmare när det gäller i vilken mån tillgång ges till juridiskt ombud. Enligt artikel 12.3 ska alla medlemsstater ”säkerställa att offer för människohandel erhåller lämpligt skydd, på grundval av en individuell riskbedömning, bland annat genom att få tillgång till program för vittnesskydd”. I punkt 4 fastställs en rad förfaranden och situationer som bör undvikas vid brottsutredningar och straffrättsliga förfaranden, t.ex. onödig upprepning av förhör, visuella kontakter mellan brottsoffer och tilltalade, avläggande av vittnesmål inför öppna dörrar och onödiga frågor om brottsoffrets privatliv. De flesta medlemsstater har vidtagit åtgärder för att införliva denna bestämmelse, men eftersom vissa förfaranden inte uttryckligen omfattas av nationell lagstiftning kan kommissionen behöva undersöka det praktiska genomförandet av bestämmelsen ytterligare. 2.2.3 Allmänna bestämmelser om hjälp, stöd och skyddsåtgärder för barn som är offer för människohandel (artikel 13) Artikel 13 föreskriver att barn som är offer för människohandel ska ges särskilda hjälp-, stöd- och skyddsåtgärder som värnar om barnens bästa. De flesta bestämmelser har införlivats av en majoritet av medlemsstaterna. En viktig princip i direktivet är presumption of childhood, dvs. att presumera att en person är ett barn (ung. barnpresumtion). Det finns dock vissa frågetecken när det gäller LT, IT, BE, CZ, FI, FR, HU, IE, LV, NL, AT, PL, RO, SE och SI och deras införlivande av punkt 2, som föreskriver att hjälp-, stöd- och skyddsåtgärder även ska ges till brottsoffer vars ålder är okänd, men som kan presumeras vara barn. 2.2.4 Hjälp och stöd till barn som är offer (artikel 14) Enligt artikel 14 ska medlemsstaterna vidta särskilda hjälp- och stödåtgärder som är anpassade till barn som har fallit offer för människohandel. I de flesta medlemsstater (BG, CZ, EE, ES, FR, CY, HU, LT, PT, RO, SK och UK) görs en allmän hänvisning till bestämmelsen om hjälp- och stödåtgärder, som omfattar rådgivning, socialt stöd och tillgång till hälso- och sjukvård samt lämpligt boende. I andra (HR, IT, LU, AT och SI) hänvisar man till särskilt psykologiskt och medicinskt stöd, inkludering i välfärdssystemet (HR), tillfälliga uppehållstillstånd (SI) och inrättande av barnskyddsgrupper på sjukhus (AT). Hjälp- och stödåtgärderna bör tillhandahållas barn som är brottsoffer efter en individuell bedömning. I vissa medlemsstater (BE, EL, LV och PL) tillhandahålls hjälp- och stödåtgärder som är tillämpliga för alla brottsoffer. Det är svårt att bedöma om denna metod i tillräcklig grad tillgodoser de särskilda behoven hos barn som är brottsoffer, och ger barn som är brottsoffer och barn till brottsoffer tillgång till utbildning. Kommissionen kommer därför att undersöka detta närmare. Artikel 14.1 föreskriver att dessa åtgärder bör bistå och stödja barnen ”på kort och lång sikt”. Bara i FR hänvisar man uttryckligen till den tidsperiod under vilken hjälpåtgärderna ska tillhandahållas, och i övriga medlemsstater verkar man tillhandahålla sådana åtgärder under en ”rimlig tid”, utan någon exakt tidsram. Artikel 14.2 föreskriver att en förmyndare eller ett ombud bör utses för ett barn som fallit offer för människohandel så snart barnet identifierats, om de personer som har föräldraansvar inte kan garantera barnets bästa till följd av en intressekonflikt. Denna bestämmelse finns i alla medlemsstater: Ett fåtal medlemsstater (CY, NL och UK) har antagit specifika bestämmelser på detta område, medan andra låter utnämnandet omfattas av allmänna bestämmelser. Artikel 14.3 föreskriver att medlemsstaterna, när så är lämpligt och möjligt, ska ge hjälp och stöd även till familjerna till de barn som är brottsoffer, när familjerna befinner sig på medlemsstaternas territorium. Hälften av medlemsstaterna (BG, ES, CY, LT, LU, MT, PL, PT, SI, SK, FI, SE och UK) har antagit särskilda åtgärder för familjer till de barn som är brottsoffer. 2.2.5 Skydd av barn som är offer för människohandel under brottsutredningar och straffrättsliga förfaranden (artikel 15) Enligt artikel 15 är medlemsstaterna skyldiga att fastställa en rad skyddsåtgärder för barn som är offer för människohandel under brottsutredningar och straffrättsliga förfaranden. Det verkar finnas bestämmelser i all nationell lagstiftning som motsvarar artikel 15.1 för att se till att ett ombud utses, vid brottsutredningar och straffrättsliga förfaranden, för ett barn som fallit offer för människohandel, om personerna med föräldraansvar inte kan företräda barnet på grund av en intressekonflikt. Rätten till juridisk rådgivning och juridiskt ombud för ett barn som fallit offer för människohandel i enlighet med punkt 2 förefaller omfattas av allmänna straff- och civilrättsliga bestämmelser som är tillämpliga för alla, inklusive vuxna och barn.

I medlemsstaterna återspeglas de särskilda skyddsåtgärderna i artikel 15.3 a–f framför allt i den allmänna straffprocessrätten som skyddar brottsoffer generellt. Även om det finns allmänna åtgärder och bestämmelser inom straffprocessrätten om skydd för brottsoffer, verkar det därmed saknas specifika åtgärder för barn som fallit offer för människohandel. Vissa specifika nationella åtgärder för barn som fallit offer för människohandel finns i EL, CY, LV, NL, MT, RO och UK. Bestämmelsen kan komma att behöva undersökas närmare eftersom vissa medlemsstater endast verkar tillämpa samtliga eller vissa av skyddsåtgärderna för barn som är under 14 år (DE, EE, IE, LV, AT och RO) eller som är 15 år (PL), samtidigt som artikel 2.6 i direktivet anger att varje person som är under 18 år ska betraktas som barn. I överensstämmelse med artikel 15.4 säkerställer de flesta medlemsstater, i samband med straffrättsliga utredningar av människohandel, att videoinspelning är tillåtet vid alla förhör med ett barn som är offer för människohandel eller med ett barnvittne och att sådana videoinspelade förhör får användas som bevisning i straffrättsliga förfaranden inför domstol. I de allra flesta medlemsstater återspeglas denna bestämmelse i straffprocessrätten. Sådana fall där bestämmelserna är tillämpliga beroende på barnens ålder måste uppmärksammas. Artikel 15.5 föreskriver att medlemsstaterna ska anta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att det i samband med straffrättsliga förfaranden i domstol kan beslutas att särskilda skyddsåtgärder ska vidtas. Denna bestämmelse garanteras huvudsakligen genom allmänna straffprocessrättsliga åtgärder. De flesta medlemsstater säkerställer att förhör av barn som är offer eller vittnen hålls inom lyckta dörrar, men i vissa medlemsstater måste särskilda krav uppfyllas.I de flesta medlemsstater föreskrivs det generellt att barnet får höras i domstol utan att vara närvarande, särskilt genom användning av lämplig kommunikationsteknik, men i vissa medlemsstater är denna möjlighet kopplad till barnets ålder. 2.2.6 Hjälp, stöd och skydd för ensamkommande barn som fallit offer för människohandel (artikel 16) Artikel 16 avser ensamkommande barn som fallit offer för människohandel och föreskriver att medlemsstaterna ska ge dem hjälp, stöd och skydd för att tillgodose deras särskilda behov. Sådana åtgärder bör inte bara beakta ensamkommande barns bästa, utan de bör även vidtas för att för att finna en varaktig lösning för dem. Specifika åtgärder för medicinsk och psykologisk vård samt ombud och boende för ensamkommande barn som är brottsoffer finns i vissa medlemsstater (HU, IE, CY, AT, SK och FI), men i andra (BG, EE, HR, LV, PT, SI och UK) verkar ensamkommande barn som är brottsoffer omfattas av allmänna bestämmelser.Ett begränsat antal åtgärder, utöver de allmänna bestämmelser som tillämpas för samtliga barn, som är specifikt avpassade för ensamkommande barn som är brottsoffer finns i och . De flesta medlemsstater säkerställer att ensamkommande barn som är brottsoffer tillhandahålls särskilda hjälp- och stödåtgärder – t.ex. medicinskt och psykologiskt stöd samt tillgång till lämpligt boende – i enlighet med barnens bästa. Många av dem säkerställer även åtgärder som syftar till att skapa långsiktig stabilitet och finna en hållbar lösning för varje enskilt barn som är brottsoffer. Vissa krav kan komma att behöva undersökas närmare när det gäller EL, LV och SE. Enligt artikel 16.3 och 16.4 ska medlemsstaterna säkerställa att en förmyndare och ett ombud i brottsutredningar och straffrättsliga förfaranden utses för ensamkommande barn som fallit offer för människohandel. Denna skyldighet finns i samtliga medlemsstaters lagstiftning. 2.2.7 Ersättning till brottsoffer (artikel 17) Enligt artikel 17 ska medlemsstaterna säkerställa att offer för människohandel får tillgång till befintliga system för ersättning till brottsoffer för uppsåtliga våldsbrott. I samtliga medlemsstater har alla offer, oavsett nationalitet, möjlighet till en sådan ersättning. I SI verkar ersättningen ges till brottsoffer som är slovenska medborgare eller EU-medborgare. Typen av ersättning som ges och förfarandena för beviljande av ersättning varierar mellan medlemsstaterna, men generellt sett inbegrips ersättning för medicinsk och psykologisk behandling. inkomstförlust, juridiska kostnader och begravningskostnader. I vissa medlemsstater (AT, SK, FI och UK) ges också ersättning för ideell skada, t.ex. fysiskt och psykiskt lidande. När det gäller förfaranden för erhållande av ersättning finns det i många medlemsstater (BG, CZ, ES, IE, LT, MT, NL, PT och SE) ett så kallat tvåvägssystem (dual system) där brottsoffret kan väcka civilrättslig skadeståndstalan mot gärningsmannen inom ramen för det straffrättsliga förfarandet. Om brottsoffret inte ges tillräcklig ersättning genom detta förfarande kan han eller hon fortfarande få ersättning från staten. I andra medlemsstater (EE, EL, HU, LV, PL, RO, SK och UK) finns särskilda bestämmelser om ersättning till brottsoffer (inklusive brottsoffer för våldsbrott) eller för skador som uppstått till följd av sådana brott. I BE, FR och HR har en särskild fond inrättats för brottsoffer för våldsbrott från vilken brottsoffren får ersättning från staten. 2.3 Förebyggande (artikel 18) Enligt artikel 18 måste medlemsstaterna vidta åtgärder ”för att motverka och minska den efterfrågan som ligger till grund för alla former av utnyttjande som är relaterade till människohandel”. De åtgärder som krävs enligt denna artikel ingår ofta inte i rättsakter men i nationella handlingsplaner, strategier och program. Punkt 1 föreskriver att medlemsstaterna måste vidta lämpliga åtgärder, t.ex. utbildning, medan punkt 2 framför allt avser information och ökad medvetenhet. De flesta medlemsstater (BE, EE, EL, ES, FR, HR, HU, IE, CY, LT, MT, NL, AT, PL, PT, RO, SI, SK, SE och UK) har antagit handlingsplaner som inbegriper allmänna utbildningsåtgärder samt särskilda projekt för att öka medvetenheten. Enligt punkt 3 måste medlemsstaterna ”främja regelbunden utbildning för tjänstemän som sannolikt kan komma i kontakt med offer och potentiella offer för människohandel”. Alla medlemsstater har vidtagit åtgärder för att se till att deras tjänstemän utbildas. I de flesta medlemsstater riktas åtgärderna generellt till tjänstemän som sannolikt kan komma i kontakt med människohandelsoffer, medan åtgärderna i vissa andra uttryckligen avser utbildning av migrationstjänstemän (BE, FR och LU), domare (AT, BE, BG, CZ, HU, LT, MT, PL, PT, SE och SI), åklagare (BG, CZ, EE, ES, HU, IT, LT, MT, NL, AT, PL, SI och SE), brottsbekämpande myndigheter (EE, NL och PL), kriminalpolisen (ES), anställda vid olika ministerier (BE, CY, ES, MT och SI), medieföreträdare (BG), yrkesinspektörer (CZ, FR och SI), arméofficerare som deltar i utlandsuppdrag (CZ), anställda inom hälso- och sjukvård (FR, PT och SK), gränskontrollpersonal (HU, LT och PT) samt socialarbetare och stödtjänstpersonal (BG, HU, IT, LT, LU, MT, PT, SI och SK). I en separat rapport finns en utförligare bedömning av de åtgärder som medlemsstaterna vidtagit eller överväger att vidta inom ramen för artikel 18.4 i direktivet för att straffbelägga användning av tjänster som är ett resultat av utnyttjande av människohandelsoffer, när denna användning sker med vetskap om att personen i fråga är offer för ett sådant brott. 2.4 Nationella rapportörer eller motsvarande mekanismer och samordning av unionens strategi mot människohandel (artiklarna 19 och 20)