KOMMISSIONENS TILLKÄNNAGIVANDE

Handledning om artiklarna 34–36 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget)

(Text av betydelse för EES)

(2021/C 100/03)

INLEDNING

Den långsiktiga handlingsplanen för bättre genomförande och efterlevnad av inremarknadsreglerna (1), antagen i mars 2020, ställer den inre marknaden och efterlevnaden av dess regler i centrum. För att förbättra efterlevnaden och undvika att marknaden splittras fastställs i handlingsplanens Åtgärd 1 att kommissionen kommer att tillhandahålla mer specifika vägledningsverktyg för nationella myndigheter och berörda aktörer. I handlingsplanen föreskrivs även att riktlinjerna om tillämpning av artiklarna 34–36 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (nedan kallat EUF-fördraget) ska uppdateras.

Det är således i denna kontext som kommissionen har uppdaterat dessa riktlinjer. Syftet med detta dokument är att underlätta tillämpningen av EU:s lagstiftning om fri rörlighet för varor, förbättra efterlevnaden och bidra till de fördelar som den inre marknaden för varor kan medföra för företag och konsumenter inom EU. Dokumentet ska ge en bättre förståelse för tillämpningen av artiklarna 34–36 i EUF-fördraget mot bakgrund av Europeiska unionens domstols (nedan kallad EU-domstolen) mest relevanta rättspraxis på området. Dokumentet syftar även till att stärka en enhetlig tillämpning av principen om fri rörlighet för varor på hela den inre marknaden och bidra till att ta itu med alla kvarvarande hinder och förhindra att nya hinder uppkommer.

Handledningen bygger på den tidigare utgåvan från 2009 (2) och innehåller EU-domstolens mest relevanta rättspraxis från de senaste elva åren, för att den säkert ska ge en omfattande och aktuell översikt över tillämpningen av artiklarna 34–36 i EUF-fördraget. Även om dokumentet sammanfattar den mest relevanta rättspraxisen och tillhandahåller kompletterande kommentarer kan det inte anses vara uttömmande. Denna handledning är inte ett rättsligt bindande dokument.

Den EU-lagstiftning och de avgöranden som nämns i denna handledning hittas i Eurlex (3) och EU-domstolens domar finns även tillgängliga på EU-domstolens webbplats (4).

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

1. ROLL OCH BETYDELSE AV VARORS FRIA RÖRLIGHET FÖR DEN INRE MARKNADEN 41

2. BESTÄMMELSERNA I FÖRDRAGET 41

3. TILLÄMPNINGSOMRÅDET FÖR ARTIKEL 34 I EUF-FÖRDRAGET 42

3.1 Allmänna villkor 42

3.1.1 Icke-harmoniserat område 42

3.1.2 Innebörden av ”varor” 42

3.1.3 Adressater 43

3.1.4 Aktiva och passiva åtgärder 44

3.2 Territoriellt tillämpningsområde 45

3.3 Gränsöverskridande handel 45

3.4 Typer av restriktioner enligt artikel 34 i EUF-fördraget 46

3.4.1 Kvantitativa restriktioner 46

3.4.2 Åtgärder med motsvarande verkan 46

3.4.2.1 Restriktioner i fråga om användning 47

3.4.2.2 Diskriminerande försäljningsformer 48

3.5 Principen om ömsesidigt erkännande 49

4. TYP AV ÅTGÄRDER 51

4.1 Nationella importbestämmelser (importlicenser, inspektioner och kontroll) 51

4.2 Skyldighet att utse en företrädare eller att tillhandahålla lagringsanläggningar i den importerande medlemsstaten 51

4.3 Nationella förbud mot särskilda produkter/ämnen 52

4.4 Prisåtgärder 53

4.5 Tillståndsförfaranden 55

4.5.1 Typgodkännande 55

4.5.2 Fordonsregistrering 56

4.6 Reklamrestriktioner 56

4.7 Tekniska bestämmelser som innehåller krav på varors utformning (vikt, sammansättning, utformning, märkning, form, storlek och förpackning) 57

4.8 Ursprungsangivelse, kvalitetsmärkning, incitament att köpa nationella produkter 58

4.9 Restriktioner för distansförsäljning (internetförsäljning, postorder osv.) 59

4.10 Pantskyldigheter 59

4.11 Ersättning och parallellimport 60

4.12 Skyldighet att använda det nationella språket 62

4.13 Begränsningar av import av varor för personligt bruk 62

5. JORDBRUKSPRODUKTER 63

6. EXPORTRESTRIKTIONER (ARTIKEL 35 I EUF-FÖRDRAGET) 64

6.1 Definition av ”export’’ 64

6.2 Kvantitativa begränsningar och åtgärder med motsvarande verkan 64

7. MOTIVERINGAR FÖR HANDELSBEGRÄNSNINGAR 66

7.1 Artikel 36 i EUF-fördraget 66

7.1.1 Allmän moral, ordning och säkerhet 67

7.1.2 Skydd för människors, djurs och växters liv och hälsa (försiktighetsprincipen) 68

7.1.3 Skydd av nationella skatter av konstnärligt, historiskt eller arkeologiskt värde 69

7.1.4 Skydd av industriell och kommersiell äganderätt 69

7.2 Tvingande hänsyn 71

7.2.1 Miljöskydd 72

7.2.2 Konsumentskydd 73

7.2.3 Andra tvingande hänsyn 73

7.3 Proportionalitetsprövning 74

7.4 Bevisbörda 76

8. FÖRHÅLLANDE TILL ANDRA FRIHETER OCH ARTIKLAR I FÖRDRAGET OM FRI RÖRLIGHET FÖR VAROR 76

8.1 Grundläggande friheter 76

8.1.1 Artikel 45 EUF-fördraget – Fri rörlighet för arbetstagare 76

8.1.2 Artiklarna 49 och 56 i EUF-fördraget – Frihet att etablera sig och tillhandahålla tjänster 77

8.1.3 Artiklarna 63 i EUF-fördraget och följande artiklar – Fri rörlighet för kapital och betalningar 79

8.2 Andra relevanta fördragsartiklar 79

8.2.1 Artikel 18 i EUF-fördraget – Icke-diskriminering grundad på nationalitet 79

8.2.2 Artiklarna 28 och 30 i EUF-fördraget – Tullunionen 80

8.2.3 Artikel 37 i EUF-fördraget – Statliga monopol 80

8.2.4 Artikel 107 i EUF-fördraget – Statligt stöd 82

8.2.5 Artikel 110 i EUF-fördraget – Bestämmelser om skatter och avgifter 83

8.2.6 Artikel 351 i EUF-fördraget 84

9. GENOMFÖRANDE AV ARTIKLARNA 34 OCH 35 I EUF-FÖRDRAGET 84

9.1 Direkt effekt – privat verkställande 84

9.2 Solvit 84

9.3 Överträdelseförfaranden enligt artiklarna 258 och 260 i EUF-fördraget 85

9.3.1 Överträdelseförfarande 85

9.3.2 Klagomål 85

10. NÄRBESLÄKTADE SEKUNDÄRLAGSTIFTNINGSINSTRUMENT 86

10.1 Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2015/1535 av den 9 september 2015 om ett informationsförfarande beträffande tekniska föreskrifter och beträffande föreskrifter för informationssamhällets tjänster. 86

10.2 Förordning (EU) 2019/515 – Förordningen om ömsesidigt erkännande 87

10.3 Förordning (EG) nr 2679/98 – ”Jordgubbsförordningen” 87

1. ROLL OCH BETYDELSE AV VARORS FRIA RÖRLIGHET FÖR DEN INRE MARKNADEN

Den inre marknaden är en av EU:s största landvinningar. Den står i centrum för EU-projektet, har drivit på den ekonomiska tillväxten de senaste årtiondena och har gynnat de europeiska konsumenterna och företagen på konkreta sätt. En välfungerande inre marknad blir ännu viktigare under sanitära kriser såsom covid-19-pandemin. Den möjliggör för varor att cirkulera fritt, säkerställer tillgången till dem och att de når dem som främst behöver dem över hela EU.

Den inre marknadens integritet är även ett nödvändigt verktyg för att ge bränsle åt en gemensam återhämtning för alla medlemsstaters ekonomier. I detta avseende kan den inre marknaden inte bara göra det lättare för EU-medborgare att åtnjuta ett större utbud av produkter, utan även erbjuda ekonomiska aktörer i EU en stor inhemsk marknad, vilket främjar handel och konkurrens och förbättrar effektiviteten.

Dagens inre marknad gör det enkelt att köpa och sälja produkter i EU:s 27 medlemsstater, som har en total befolkning på mer än 450 miljoner, och ger konsumenterna ett brett utbud av produkter. Samtidigt gynnar den fria rörligheten för varor företagen, eftersom omkring 75 % av handeln inom EU utgörs av handel med varor. EU:s inre marknad hjälper EU:s företag att bygga upp en stark plattform i en öppen, diversifierad och konkurrensutsatt miljö. Denna styrka främjar tillväxt och sysselsättning i EU och ger europeiska företag de resurser de behöver för att lyckas på den globala marknaden. En välfungerande inre marknad för varor är därför en avgörande faktor för EU:s nuvarande och framtida välstånd i en globaliserad ekonomi (5).

Ur rättslig synvinkel har principen om fri rörlighet för varor varit en nyckelfaktor för att skapa och utveckla den inre marknaden. I artiklarna 34–36 i EUF-fördraget fastställs principens tillämpningsområde och innehåll genom att omotiverade handelsrestriktioner inom EU förbjuds. De är dock enbart tillämpliga på icke-harmoniserade områden.

Harmoniseringslagstiftningen utgörs av EU-förordningar och direktiv som syftar till att upprätta gemensamma regler som är tillämpliga i alla medlemsstater. Medan förordningar är direkt tillämpliga och bindande rättsakter som måste tillämpas till alla delar i hela EU är direktiv rättsakter som enbart fastställer ett mål som alla medlemsstater måste uppnå. En harmoniserad lagstiftning har tydliggjort betydelsen av den inre marknaden på många områden och därmed konkretiserat principen om fri rörlighet för varor för specifika produkter. Trots detta har fördragsprincipernas grundläggande funktion som en central förankringspunkt och ett skyddsnät för den inre marknaden inte förändrats.

Dagens fria rörlighet för varor omfattar många politikområden och är väl anpassad till en ansvarsfull inre marknad som garanterar lätt tillgång till produkter av hög kvalitet, samtidigt som andra allmänna intressen ges ett starkt skydd.

2. BESTÄMMELSERNA I FÖRDRAGET

De viktigaste bestämmelserna i fördraget som styr den fria rörligheten för varor är följande:

— Artikel 34 i EUF-fördraget, som handlar om import inom EU och innehåller ett förbud mot kvantitativa restriktioner samt åtgärder med motsvarande verkan mellan medlemsstaterna. Denna artikel har följande lydelse: ”Kvantitativa importrestriktioner samt åtgärder med motsvarande verkan ska vara förbjudna mellan medlemsstaterna.”

— Artikel 35 i EUF-fördraget, som handlar om export från en medlemsstat till en annan och innehåller samma förbud mot kvantitativa restriktioner samt åtgärder med motsvarande verkan. Denna artikel har följande lydelse: ”Kvantitativa exportrestriktioner samt åtgärder med motsvarande verkan ska vara förbjudna mellan medlemsstaterna.”

— Artikel 36 i EUF-fördraget, där det anges vilka undantag från den inre marknadens friheter i artiklarna 34 och 35 i EUF-fördraget som av vissa särskilda skäl kan motiveras. Denna artikel har följande lydelse: ”Bestämmelserna i artiklarna 34 och 35 ska inte hindra sådana förbud mot eller restriktioner för import, export eller transitering som grundas på hänsyn till allmän moral, allmän ordning eller allmän säkerhet eller intresset att skydda människors och djurs hälsa och liv, att bevara växter, att skydda nationella skatter av konstnärligt, historiskt eller arkeologiskt värde eller att skydda industriell och kommersiell äganderätt. Sådana förbud eller restriktioner får dock inte utgöra ett medel för godtycklig diskriminering eller innefatta en förtäckt begränsning av handeln mellan medlemsstaterna.”

Fördragets kapitel om förbud mot kvantitativa restriktioner mellan medlemsstaterna, även artikel 37 i EUF-fördraget, innehåller regler om anpassning av statliga monopol av kommersiell karaktär. Dess roll och förhållande till artiklarna 34–36 i EUF-fördraget beskrivs kortfattat i kapitel 6 i denna handledning, som också omfattar andra fördragsartiklar.

3. TILLÄMPNINGSOMRÅDET FÖR ARTIKEL 34 I EUF-FÖRDRAGET

3.1 Allmänna villkor

3.1.1 Icke-harmoniserat område

Även om artiklarna 34–36 i EUF-fördraget utgör grunden för principen om fri rörlighet för varor, är de inte den enda rättsliga måttstocken för att bedöma de nationella åtgärdernas förenlighet med reglerna för den inre marknaden. Dessa fördragsartiklar gäller om en viss produkt inte omfattas eller endast delvis omfattas av EU:s harmoniserande lagstiftning. Detta skulle vara fallet om de tekniska specifikationerna för en viss produkt eller dess försäljningsvillkor är föremål för harmonisering genom direktiv eller förordningar som EU antagit. Huvudregeln är därför att när ett ärende har varit föremål för en uttömmande harmonisering på EU-nivå, ska alla nationella åtgärder som rör detta bedömas mot bakgrund av bestämmelserna i denna harmoniseringsåtgärd och inte mot bakgrund av primärrätten (6). Vid felaktigt införlivande av sekundärlagstiftning som syftar till att undanröja hinder för den inre marknaden, får enskilda personer som har lidit skada på grund av sådant felaktigt införlivande emellertid förlita sig på fördragets bestämmelser om fri rörlighet för varor för att ställa medlemsstaten till ansvar för åsidosättande av unionsrätten (7).

Om sekundärlagstiftningen är relevant måste därför de nationella bestämmelserna som rör denna bedömas mot bakgrund av de harmoniserande bestämmelserna (8). Detta beror på att harmonisering av lagstiftningen kan ses som ett sätt att förverkliga principen om fri rörlighet för varor genom att konkreta rättigheter och skyldigheter införs för specifika produkter.

Detta framgår av mål C-292/12, Ragn-Sells, som rörde vissa kontraktshandlingar som en kommun upprättat under ett förfarande för tilldelning av en tjänstekoncession avseende insamling och transport av avfall som producerats inom kommunen. Domstolen konstaterade att eftersom Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1013/2006 (9) om avfallstransporter syftar till att tillhandahålla en harmoniserad uppsättning förfaranden som innebär att avfallstransporter kan begränsas för att skydda miljön, var det inte nödvändigt att undersöka den nationella åtgärdens överensstämmelse med artiklarna 34–36 i EUF-fördraget (10). Även efter flera årtionden av aktivt arbete från EU:s lagstiftare för att införa ett system med harmoniserade regler, har fördragets bestämmelser om fri rörlighet för varor inte blivit överflödiga. De har fortfarande ett ytterst stort tillämpningsområde. Det är inte ovanligt att vissa områden inte harmoniseras över huvud taget eller endast delvis harmoniseras. Om harmoniseringslagstiftningen inte kan fastställas eller inte är uttömmande, gäller artiklarna 34–36 i EUF-fördraget. I detta avseende fungerar fördragets artiklar som ett skyddsnät för att se till att alla hinder för handeln på den inre marknaden kan granskas och deras förenlighet med EU-rätten kontrolleras.

3.1.2 Innebörden av ”varor”

Artiklarna 34 och 35 i EUF-fördraget omfattar import och export av varor och produkter av alla slag. Alla varor kan omfattas av fördragets artiklar, förutsatt att de har ett ekonomiskt värde: ”Med varor avses enligt [...] fördraget produkter som kan värderas i pengar och som därmed kan vara föremål för kommersiella transaktioner” (11).

Domstolen har i sin rättspraxis förtydligat hur en viss produkt ska betecknas. Konstverk ska till exempel ses som varor (12). Mynt som inte längre är i omlopp ska också omfattas av definitionen för varor, liksom sedlar och innehavarcheckar (13), men inte gåvor in natura (14). Avfall ska betraktas som en vara, oavsett om det kan återvinnas eller återanvändas (15). El (16) och naturgas (17) betraktas också som varor, liksom människoblod, plasma och läkemedel som härrör från dessa (18).

Det är dock viktigt att göra rättslig åtskillnad mellan varor och tjänster enligt fördragets friheter (19). Även om exempelvis fisk utan tvekan är varor, omfattas inte fiskerättigheter och spinnfisketillstånd av principen om fri rörlighet för varor. De hänför sig i stället till ”tjänsteverksamhet” i den mening som avses i fördragets bestämmelser om frihet att tillhandahålla tjänster (20). Om en statlig åtgärd påverkar både friheten att tillhandahålla tjänster och fri rörlighet för varor, kan domstolen pröva åtgärden i förhållande till båda friheterna. Till exempel i mål C-591/17, Österrike mot Tyskland, avseende en infrastrukturavgift och ett undantag från fordonsskatt för fordon registrerade i Tyskland, beaktade domstolen målet mot bakgrund av artikel 34 i EUF-fördraget och friheten att tillhandahålla tjänster enligt artikel 56 i EUF-fördraget. Domstolen beaktade även målet utifrån principerna om icke-diskriminering enligt artiklarna 18 och 92 i EUF-fördraget som förbjuder all diskriminering inom transportsektorn (21).

3.1.3 Adressater

Artiklarna 34–36 i EUF-fördraget rör åtgärder som medlemsstaterna vidtagit. Dessa bestämmelser har fått en vid tolkning för att inte vara bindande enbart för nationella myndigheter utan även för alla andra myndigheter i ett land, inklusive lokala och regionala myndigheter (22) liksom rättsliga eller administrativa organ i en medlemsstat (23). Detta omfattar naturligtvis åtgärder som vidtas av alla organ som enligt offentlig rätt utgör ”offentliga organ”. Dessutom får artiklarna 34–36 i EUF-fördraget tillämpas på åtgärder som icke-statliga aktörer vidtagit eller andra organ inrättat enligt privaträtten, förutsatt att de uppfyller vissa suveräna funktioner eller att verksamheten kan tillskrivas staten på annat sätt. De åtgärder som vidtas av en yrkesorganisation som tilldelats föreskrivande och disciplinära befogenheter genom nationell lagstiftning i förhållande till sin bransch kan alltså omfattas av artikel 34 i EUF-fördraget (24).

Detsamma gäller verksamheter som bedrivs av privaträttsliga organ som har inrättats genom lag, i huvudsak finansieras av regeringen eller genom obligatoriska bidrag från företag inom en viss sektor och/eller vars medlemmar utses av de offentliga myndigheterna, eller som de offentliga myndigheterna utövar tillsyn över och som därför kan tillskrivas staten (25). I målet Fra.bo slog domstolen fast att artikel 34 i EUF-fördraget ska tillämpas övergripande på privaträttsliga certifieringsorgan. Produkter som certifierats av detta organ ansågs av nationella myndigheter vara förenliga med nationell lagstiftning. Och i kraft av denna behörighet, som förvärvats faktiskt, hade certifieringsorganet befogenhet att reglera införandet av produkter, i detta fall rörkopplingar av koppar, på den tyska marknaden (26). Domstolen har konstaterat att offentliga uttalanden från statstjänstemän, även om de inte har någon rättsverkan, kan tillskrivas en medlemsstat och utgöra ett hinder för den fria rörligheten för varor. En sådan situation kan i synnerhet uppstå om adressaten rimligen kan anta att det rör sig om ställningstaganden som statstjänstemannen gör med den auktoritet som följer av tjänsten (27).

Även om begreppet ”medlemsstat” har tolkats brett är det generellt inte tillämplig på rent ”privata” åtgärder eller åtgärder som vidtas av privatpersoner eller företag, eftersom dessa inte kan tillskrivas staten. I mål C-265/95, kommissionen mot Frankrike, betraktade domstolen emellertid Frankrikes underlåtenhet att vidta alla nödvändiga och proportionerliga åtgärder för att förhindra skadliga verkningar orsakade av privatpersoner, i det här fallet franska jordbrukare som saboterat importerade jordbruksprodukter, som en överträdelse av artikel 34 i EUF-fördraget jämförd med artikel 4.3 i EUF-fördraget (28). Även om begränsningen skedde till följd av enskilda personers agerande, konstaterades en medlemsstat ha brutit mot EU-lagstiftningen för att inte ha vidtagit tillräckliga åtgärder för att skydda den fria rörligheten för dessa varor.

Slutligen har artikel 34 i EUF-fördraget också tillämpats på åtgärder som vidtagits av EU:s institutioner. Vad gäller domstolskontrollen av dessa krav måste det framhållas att EU-lagstiftaren ska ges stort utrymme för skönsmässig bedömning. Följaktligen kan lagligheten av en åtgärd som vidtagits av en EU-institution endast ifrågasättas om åtgärden är uppenbart olämplig i förhållande till det mål som den behöriga institutionen eftersträvar (29).

3.1.4 Aktiva och passiva åtgärder

Tillämpningen av artikel 34 i EUF-fördraget, som ofta beskrivs som en skyddsrätt, på nationella åtgärder som hämmar gränsöverskridande handel förutsätter nödvändigtvis ett statligt agerande. Till följd av detta består de åtgärder som omfattas av artikel 34 i EUF-fördraget huvudsakligen av bindande bestämmelser i medlemsstaternas lagstiftning. Men även åtgärder som inte är bindande kan utgöra överträdelser av artikel 34 i EUF-fördraget (30). Detta gäller administrativa förfaranden som kan utgöra ett hinder för den fria rörligheten för varor om de är tillräckligt utbredda och allmängiltiga (31).

Här följer några exempel på administrativ praxis som betraktats som åtgärder med motsvarande verkan av domstolen: en systematisk vägran att bevilja typgodkännande för frankeringsmaskiner, som till sin natur betraktades som protektionistisk och diskriminerande (32); systematisk klassificering som läkemedel efter funktion och, i avsaknad av godkännande för försäljning, tillbakadragande från marknaden av medicinalväxtbaserade produkter som lagligen produceras eller saluförs som kosttillskott eller dietprodukter i andra medlemsstater (33); automatisk klassificering av vitaminpreparat som läkemedel efter att de lagligen tillverkats eller saluförts som kosttillskott i de andra medlemsstaterna om de innehåller tre gånger mer vitamin (34); krav på att berikade livsmedel som lagligen produceras eller saluförs i andra medlemsstater får saluföras i Danmark endast om det visas att sådana berikade livsmedel tillgodoser ett behov hos den danska befolkningen (35).

Mot bakgrund av medlemsstaternas skyldigheter enligt artikel 4.3 i EUF-fördraget, som kräver att de vidtar alla lämpliga åtgärder för att säkerställa uppfyllandet av skyldigheterna i fördraget och en ändamålsenlig verkan av unionsrätten, har domstolen konstaterat att artikel 34 i EUF-fördraget inte bara förbjuder statliga åtgärder som innebär en överträdelse, utan även passivitet. Detta kan uppstå om en medlemsstat avstår från att vidta de åtgärder som krävs för att hantera hinder för den fria rörligheten för varor. Det berörda hindret kan dessutom till och med härröra från enskilda personers agerande. I mål C-265/95 hölls Frankrike ansvarigt för åtgärder från inhemska jordbrukare som försökte begränsa importen av jordbruksvaror från angränsande medlemsstater genom att hejda lastbilar som transporterade dessa varor eller förstöra deras last. De nationella myndigheternas underlåtenhet att ingripa mot dessa handlingar betraktades som en överträdelse av artikel 34 i EUF-fördraget, eftersom medlemsstaterna är skyldiga att säkerställa fri rörlighet för produkter på deras territorium genom att vidta nödvändiga och lämpliga åtgärder för att förhindra eventuella begränsningar till följd av enskilda personers agerande (36).

Artikel 34 i EUF-fördraget kan dessutom innebära att medlemsstaten har en skyldighet att nå ett visst resultat. Medlemsstaten bryter mot denna skyldighet om målen inte uppnås på grund av inaktivitet eller bristande aktivitet. I till exempel mål C-309/02 fastslog domstolen i ett förhandsavgörande att Tysklands regler stred mot artikel 34 i EUF-fördraget då de inte säkerställde att privata parter effektivt kunde delta i ett tyskt obligatoriskt system för returnering av engångsförpackningar för drycker (37).

3.2 Territoriellt tillämpningsområde

Skyldigheten att respektera bestämmelserna i artiklarna 34–36 i EUF-fördraget gäller EU:s samtliga medlemsstater. Fördragets bestämmelser gäller även för europeiska territorier för vars yttre förbindelser en medlemsstat är ansvarig och även för utomeuropeiska territorier som är beroende av eller på annat sätt associeras med en medlemsstat (38).

För en detaljerad redogörelse för de territorier som omfattas av artikel 34 i EUF-fördraget, se bilagan till denna handledning.

När det gäller Eftaländer som är avtalsslutande parter i EES-avtalet samt Turkiet, regleras handeln med varor mellan dessa länder och medlemsstaterna av bestämmelserna i särskilda avtal och inte av dem i EUF-fördraget. Produkter som avses i artikel 8.3 i EES-avtalet och med ursprung i Island, Liechtenstein och Norge åtnjuter därför fri rörlighet i EU i enlighet med artikel 11 i EES-avtalet. Industriprodukter från Turkiet omfattas av fri rörlighet i EU enligt artiklarna 5–7 i beslut nr 1/95 av associeringsrådet för EG och Turkiet om implementeringen av den slutliga fasen av tullunionen (39).

3.3 Gränsöverskridande handel

Tillämpningsområdet för artikel 34 i EUF-fördraget är begränsat till handelshinder mellan medlemsstaterna. Ett gränsöverskridande element är därför en nödvändig förutsättning för att ett ärende ska kunna bedömas enligt denna bestämmelse. Enbart nationella åtgärder, som endast påverkar inhemska varor, faller utanför tillämpningsområde för artiklarna 34–36 i EUF-fördraget. För att en åtgärd ska kunna uppfylla det gränsöverskridande kravet räcker det att den antingen indirekt hindrar eller kan hindra handeln inom EU (40).

Teoretiskt sett hindrar inte den erfordrade gränsöverskridande delen av fördragets bestämmelser medlemsstaterna från att behandla sina inhemska produkter mindre fördelaktigt än importerade produkter (”omvänd diskriminering”), även om det är osannolikt att detta sker i praktiken. Även om artikel 34 i EUF-fördraget är tillämplig om en inhemsk produkt återimporteras, dvs. lämnar medlemsstaten men importeras tillbaka (41), gäller den inte i de fall då det enda syftet med återimporten är att kringgå de nationella bestämmelserna (42).

Kravet på gränsöverskridande handel kan även uppfyllas om produkten bara transiteras genom medlemsstaten i fråga. I detta avseende ges i artikel 36 i EUF-fördraget en tydlig hänvisning till att restriktionerna för ”varor under transitering” omfattas av bestämmelserna i artiklarna 34 och 35 i EUF-fördraget.

Principen om fri rörlighet för varor gäller produkter från medlemsstater och produkter från tredjeländer som är i fri omsättning i medlemsstaterna. I artikel 29 i EUF-fördraget anges att produkter från tredjeländer anses vara i fri omsättning i en medlemsstat under förutsättning att importformaliteterna har uppfyllts och relevanta tullar har påförts. I mål C-30/01, kommissionen mot Förenade kungariket, bekräftade domstolen att åtgärder som vidtas för handel inom unionen enligt artikel 29.2 i EUF-fördraget tillämpas på samma sätt på produkter med ursprung i medlemsstaterna som på de som härrör från tredjeland (43).

Enligt fast rättspraxis faller inte en nationell åtgärd utanför tillämpningsområdet för förbudet i artiklarna 34–35 i EUF-fördraget endast på grund av att det hinder som den skapar är litet och att det är möjligt att saluföra produkterna på andra sätt (44). Även om en åtgärd är av relativt liten ekonomisk betydelse, endast är tillämplig på en mycket begränsad geografisk del av det nationella territoriet (45) eller endast påverkar ett begränsat antal importer/exporter eller ekonomiska aktörer, kan den utgöra en förbjuden åtgärd med motsvarande verkan.

Statliga åtgärder som är alltför osäkra och indirekta för att ha en begränsande inverkan på handeln mellan medlemsstaterna kan dock skiljas från ovanstående (46). I mål C-297/05 ansåg domstolen till exempel att Nederländernas administrativa förfarande som omfattade identifiering av fordon som importerats till landet före registrering ”[osannolikt skulle] ha någon avskräckande inverkan på import av fordon till Nederländerna eller medföra att sådan import blir mindre fördelaktig” (47). Denna åtgärd omfattades således inte av artikel 34 i EUF-fördraget.

3.4 Typer av restriktioner enligt artikel 34 i EUF-fördraget

3.4.1 Kvantitativa restriktioner

Kvantitativa restriktioner har definierats som åtgärder som avser totala eller partiella förbud mot import, export eller transitering (48). Exempel på sådana åtgärder inbegriper ett uttryckligt importförbud eller ett kvotsystem (49). Med andra ord tillämpas kvantitativa begränsningar när vissa tak för import eller export har nåtts. Det är emellertid så att endast tullfria kvoter omfattas av artikel 34 i EUF-fördraget, eftersom tullkvoter omfattas av artikel 30 i EUF-fördraget, som förbjuder import- och exporttull och avgifter med motsvarande effekt.

En kvantitativ begränsning kan grundas på lagbestämmelser eller enbart på administrativ praxis. Även ett förtäckt eller dolt kvotsystem kommer således att fångas upp av artikel 34 i EUF-fördraget.

3.4.2 Åtgärder med motsvarande verkan

Begreppet ”åtgärd med motsvarande verkan” har en mycket bredare räckvidd än en kvantitativ restriktion. Även om det är svårt att dra en exakt gräns mellan kvantitativa restriktioner och åtgärder med motsvarande verkan, har detta inte någon större praktisk betydelse eftersom kvantitativa restriktioner och åtgärder med motsvarande verkan i allmänhet omfattas av samma regler.

I domen i målet Dassonville redogjorde domstolen för en tolkning av innebörden och omfattningen av åtgärder med motsvarande verkan (50):

”Alla handelsregler antagna av medlemsstater som kan utgöra ett hinder, direkt eller indirekt, faktiskt eller potentiellt, för handeln inom gemenskapen ska anses som åtgärder med motsvarande verkan som kvantitativa restriktioner.”

Denna definition har med smärre variationer bekräftats i domstolens rättspraxis. Begreppet handelsregler förekommer vanligtvis inte nuförtiden, eftersom Dassonville-formeln faktiskt inte är begränsad till handelsregler utan även omfattar till exempel tekniska bestämmelser och till och med icke bindande rättsakter.

I målet Dassonville betonade domstolen att det viktigaste för att avgöra om en nationell åtgärd omfattas av artikel 34 i EUF-fördraget är dess effekt ([...] som kan utgöra ett hinder, direkt eller indirekt, faktiskt eller potentiellt [...]) (51). Följaktligen finns det inget behov av ett diskriminerande inslag för att en nationell åtgärd ska kunna omfattas av artikel 34 i EUF-fördraget.

I sin vägledande dom i målet Cassis de Dijon (52) bekräftade domstolen detta synsätt. Genom att erkänna att skillnaderna mellan medlemsstaternas nationella bestämmelser skulle kunna hämma handeln med varor, bekräftade domstolen att artikel 34 i EUF-fördraget också skulle kunna omfatta nationella åtgärder som i lika hög grad gäller för inhemska och importerade varor. I detta fall kunde medlemsstaterna göra ett undantag genom att tillämpa inte bara artikel 36 i EUF-fördraget utan även tvingande hänsyn, ett koncept som slogs fast för första gången i just denna dom.

Sammanfattningsvis är artikel 34 i EUF-fördraget tillämplig på nationella åtgärder som diskriminerar mot importerade varor (åtgärder tillämpliga med åtskillnad) och nationella åtgärder som enligt lag förefaller gälla inhemska och importerade varor på samma sätt, men som i praktiken medför en ytterligare börda för importerade varor (åtgärder tillämpliga utan åtskillnad) (53). Denna börda beror på att de importerade varorna måste vara förenliga med två uppsättningar regler – dels reglerna i tillverkningslandet, dels reglerna i importlandet.

Därefter har åtgärder med motsvarande verkan som en kvantitativ restriktion också kommit att omfatta övriga åtgärder som kan hindra marknadstillträde (54). I detta avseende har domstolen i målet kommissionen mot Spanien (55) konstaterat följande: ”Det framgår tydligt av rättspraxis att en åtgärd, även om den inte har till syfte eller för verkan att behandla produkter från andra medlemsstater mindre förmånligt, omfattas av begreppet åtgärd med motsvarande verkan som en kvantitativ restriktion, i enlighet med artikel 34 i EUF-fördraget, om den hindrar tillträdet till marknaden i en medlemsstat för varor med ursprung i andra medlemsstater.”

Antagandet som underbygger det så kallade marknadstillträdestestet är att tillträdesvillkoren på något sätt är svårare för importerade produkter. Domstolen betonar ofta bedömningen av huruvida den berörda åtgärden kan ha betydande inflytande över konsumenternas beteende genom att göra det mindre attraktivt att köpa en importerad produkt (56).

Definitionen av åtgärder med motsvarande verkan är därför bred och utvecklas ständigt. Domstolen slog till exempel fast i mål C-591/17, Österrike mot Tyskland, att en infrastrukturavgift och ett undantag från fordonsskatt för fordon registrerade i Tyskland, kunde begränsa tillträdet till den tyska marknaden för varor från andra medlemsstater och därmed utgjorde en begränsning av den fria rörligheten för varor. Domstolen påpekade att även om infrastrukturavgiften inte togs ut på varor som transporterades som sådana, kunde den ändå påverka varor som levereras via personbilar som väger upp till 3,5 ton och som är registrerade i en annan medlemsstat än Tyskland (57).

Mål C-573/12, Ålands Vindkraft, som gällde ett nationellt stödsystem för grön el, är ett annat exempel på den dynamiska karaktär som inryms av begreppet åtgärd med motsvarande verkan. Certifikat som utfärdades enligt systemet tilldelades enbart åt svenska producenter av förnybar energi, även om elen de sålde eller använde kan ha inbegripit importerad el. Domstolen slog fast att ett sådant system kan hindra, åtminstone indirekt och potentiellt, import av (grön) el från andra medlemsstater. Domstolen påpekade att en medlemsstats underlåtenhet att vidta lämpliga åtgärder för att motverka hinder för den fria rörligheten för varor som uppstått lika sannolikt kan hindra handeln inom EU som en positiv handling. Domstolen slog därför fast att lagstiftningen i fråga utgjorde en åtgärd med motsvarande verkan som en kvantitativ importrestriktion (58).

3.4.2.1 Restriktioner i fråga om användning

En kategori av restriktioner har utarbetats i domstolens rättspraxis ganska nyligen, nämligen restriktioner i fråga om användning. Denna typ av restriktioner är nationella regler som möjliggör försäljning av en produkt samtidigt som de i viss utsträckning leder till restriktioner av produktens användningsområde. Restriktioner i fråga om användning kan omfatta restriktioner som rör den särskilda användningens syfte eller metod, användningens kontext eller tidpunkt, användningens omfattning eller vilka typer av användning det rör sig om. Sådana åtgärder kan under vissa omständigheter utgöra åtgärder med motsvarande verkan som en kvantitativ restriktion.

Tre mål kan nämnas som rör denna fråga. Det första målet, kommissionen mot Portugal (59), gällde en portugisisk lag enligt vilken det var förbjudet att anbringa solskyddsfilm på glasrutor på motorfordon. Kommissionen hävdade att eventuella intressenter, såväl näringsidkare som privatpersoner, inte skulle köpa en sådan solskyddsfilm eftersom de visste att de inte fick anbringa den på glasrutor på motorfordon (60). Domstolen föreföll godta argumentet och konstaterade att ”[...] eventuella intressenter, vare sig de är näringsidkare eller privatpersoner, i praktiken saknar intresse av att köpa solskyddsfilm, eftersom de vet att det är förbjudet att anbringa den på vindrutan och på glasrutorna intill passagerarsätena på motorfordon.” (61) Till följd av detta fann domstolen att Portugal hade underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 34 i EUF-fördraget.

Det andra målet, kommissionen mot Italien (62), handlade om huruvida Italien, genom att behålla sina bestämmelser om förbud mot att använda släpvagnar på motorcyklar, hade underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 34 i EUF-fördraget. Vad gäller släpvagnar som är speciellt tillverkade för motorcyklar konstaterade domstolen att möjligheten att använda dessa släpvagnar på något annat sätt än tillsammans med motorcyklar är marginella, och att konsumenter, som visste att de inte fick använda sin motorcykel tillsammans med släpvagn som är speciellt tillverkad för motorcyklar, i praktiken skulle sakna intresse av att köpa en sådan släpvagn (63). Därför utgjorde det berörda förbudet en överträdelse av artikel 34 i EUF-fördraget.

Det tredje målet, Mickelsson och Roos (64), rörde en begäran om förhandsavgörande i vilken frågan ställdes om artiklarna 34 och 36 i EUF-fördraget utgjorde ett hinder för de svenska bestämmelserna om användning av vattenskoter. Enligt de svenska bestämmelserna var det förbjudet att använda vattenskotrar på vattenvägar som inte bedömdes vara allmänna farleder och användandet på vattenområden där länsstyrelsen inte hade givit tillstånd var förbjudet och straffbart med böter. Domstolen konstaterade att om sådana regler har till följd att användare av vattenskoter hindras från att bruka varorna på avsett sätt eller kraftigt begränsar deras användning, utgör de hinder för dessa varors tillträde till den inhemska marknaden. Eftersom de faktiska möjligheterna att använda vattenskotrar i Sverige endast var marginella, utgjorde de nationella reglerna åtgärder med motsvarande verkan som kvantitativa restriktioner (65). Domstolen slog emellertid fast att de nationella bestämmelserna kunde motiveras av miljöskyddsskäl om vissa ytterligare krav uppfylldes (66). I målet Sandström utvecklade domstolen villkoren enligt vilka ett förbud mot att använda vattenskoter på andra vatten än utsedda vattenvägar kan tillåtas (67).

Som framgår ovan styrs bedömningen av restriktioner i fråga om användning av marknadstillträdestestet. Förutom att bedöma åtgärdens marknadseffekter bedömer domstolen även vilka effekter den kan ha på konsumenternas beteende. Detta kan sammanfattas med att åtgärder som innebär ett totalförbud mot användningen av en viss produkt, som förhindrar att produkten används för dess specifika och avsedda ändamål eller som i hög grad begränsar dess användning, kan omfattas av tillämpningsområdet för artikel 34 i EUF-fördraget.

3.4.2.2 Diskriminerande försäljningsformer

Nästan tjugo år efter målet Dassonville ansåg domstolen det nödvändigt att se över sin rättspraxis gällande omfattningen av ”åtgärder med motsvarande verkan” enligt artikel 34 i EUF-fördraget. Domstolen myntade således begreppet försäljningsformer i den tongivande domen i målet Keck och Mithouard, som rörde fransk lagstiftning som förbjuder återförsäljning med förlust (68). Domstolen konstaterade att ”tillämpningen på varor från andra medlemsstater av nationella bestämmelser, som begränsar eller förbjuder vissa försäljningsformer, i motsats till vad domstolen hittills slagit fast inte ägnad att direkt eller indirekt, faktiskt eller potentiellt hindra handeln mellan medlemsstaterna i den mening som avses i Dassonville-domen [...] förutsatt att

1. dessa bestämmelser gäller för samtliga berörda näringsidkare som bedriver verksamhet inom det nationella territoriet och [...]

2. de såväl rättsligt som faktiskt påverkar avsättningen av inhemska varor och varor från andra medlemsstater på samma sätt.” (69)

Bestämmelser rörande krav sådana varor ska uppfylla behandlas fortfarande enligt domstolens Cassis de Dijon-praxis och anses därför av sig själva falla inom ramen för artikel 34 i EUF-fördraget. I motsats till detta faller försäljningsformer inom tillämpningsområdet för artikel 34 i EUF-fördraget endast på villkor att den part som gör gällande en överträdelse kan bevisa att de innebär diskriminering på grundval av produktens ursprung, antingen rättsligt eller i praktiken.

I mål C-591/17, Republiken Österrike, beskrev domstolen försäljningsformer som nationella regler som rör de former enligt vilka produkter får säljas (70). Försäljningsformer omfattar därmed åtgärder som rör villkoren och metoderna för saluföring (se avsnitt 4.6), (71) tidpunkten för varuförsäljningen, (72) platsen för varuförsäljningen eller begränsningar gällande vem som kan sälja varorna (73), samt i vissa fall åtgärder som rör produktprissättning (se avsnitt 4.4) (74). Det är relativt lättare att förstå vilka typer av åtgärder som berör produkternas egenskaper än vilka typer av åtgärder som utgör försäljningsformer. Åtgärder som rör en produkts egenskaper kan till exempel vara åtgärder rörande dess form, storlek, vikt, sammansättning, utformning eller identifiering (se avsnitt 4.7).

Här följer ett exempel på ovanstående: Domstolen slog i målet Alfa Vita (75) fast att nationell lagstiftning, som innebar att försäljningen av ”bake-off”-produkter omfattas av samma krav som de som gäller tillverkning och saluföring av traditionellt bröd och bageriprodukter, stred mot artikel 34 i EUF-fördraget och inte kunde betraktas som en försäljningsform. Domstolen drog denna slutsats eftersom kraven på att försäljare av ”bake-off”-produkter ska uppfylla alla de krav som ställs på traditionella bagerier inte beaktade dessa produkters särskilda karaktär och medförde ytterligare kostnader, vilket gjorde det svårare att saluföra dessa produkter (76).

Vissa förfaranden eller skyldigheter som inte berör produkten eller förpackningen kan anses utgöra en försäljningsform, vilket visas i domen i målet Sapod Audic och Eco-Emballages (77). Enligt de nationella åtgärderna i fråga var tillverkarna eller importörerna skyldiga att bidra till eller ombesörja bortskaffandet av allt sitt förpackningsavfall. Domstolen påpekade att åtgärden endast införde ”en allmän skyldighet att identifiera de förpackningar som omhändertas för bortskaffande av ett auktoriserat företag” (78). Domstolen konstaterade därför att den ”hänvisar den skyldighet som bestämmelsen innehåller inte till produkten eller dess förpackning och avser därför inte en föreskrift beträffande de villkor som varorna ska uppfylla, till exempel beträffande etikettering eller förpackning” (79). Till följd av detta kan bestämmelsen betraktas som en försäljningsform.

Sammanfattningsvis är försäljningsformer åtgärder som är förknippade med saluföringen av varan snarare än med varans egenskaper (80), och som faller utanför tillämpningsområdet för artikel 34 i EUF-fördraget om de uppfyller de två kumulativa villkor som fastställs i domen i målet Keck som förklarades ovan.

3.5 Principen om ömsesidigt erkännande

Tekniska hinder för den fria rörligheten för varor kan uppstå när nationella myndigheter tillämpar nationella bestämmelser genom vilka krav fastställs som ska uppfyllas av varor som lagligen saluförs i andra medlemsstater. Med varor som ”lagligen [saluförs] i en annan medlemsstat ” menas en vara eller varutyp som uppfyller gällande regler i den medlemsstaten eller som inte omfattas av några sådana regler i den medlemsstaten, och tillhandahålls slutanvändare i den medlemsstaten. Om nationella bestämmelser inte genomför EU:s sekundärrätt utgör de tekniska hinder för vilka artiklarna 34 och 36 i EUF-fördraget gäller, även om dessa regler gäller utan åtskillnad för alla produkter.

Principen om ömsesidigt erkännande etablerades genom domstolens rättspraxis. I domen i målet Cassis de Dijon (81) fastställde domstolen att nationella bestämmelser, i avsaknad av harmonisering, som fastställer krav (t.ex. de som rör beteckning, form, storlek, vikt, sammansättning, utformning, märkning, förpackning) som ska uppfyllas av varor från andra medlemsstater där de lagligen tillverkas och saluförs, är ett hinder för varors fria rörlighet och utgör åtgärder av motsvarande verkan, vilket är förbjudet enligt artikel 34 i EUF-fördraget.

Enligt principen om ömsesidigt erkännande bör ett företag, om det lagligen säljer en produkt i en medlemsstat, i enlighet med tillämpliga nationella tekniska regler i den medlemsstaten, kunna sälja produkten i andra medlemsstater utan att behöva anpassa sig till de nationella bestämmelserna i den importerande medlemsstaten.

Därför kan de mottagande medlemsstaterna i princip inte begränsa eller förneka utsläppandet på marknaden av varor som inte omfattas av EU-harmonisering och som lagligen saluförs i en annan medlemsstat, även om de tillverkades enligt tekniska regler och kvalitetsregler som skiljer sig från dem som måste uppfyllas av inhemska produkter. Detsamma gäller om det inte finns några tekniska regler som är tillämpliga på produkten i ursprungsmedlemsstaten.

Principen är dock inte absolut: en begränsning kan motiveras med ett mål av allmänintresse.

Följaktligen bör ömsesidigt erkännande inte ses som något som innebär lägre hälso-, miljö- eller säkerhetsstandarder, eller som en begränsning av de nationella myndigheternas marknadsövervakningskapacitet, utan snarare som en noggrann balans mellan fri rörlighet för varor och mål av allmänintresse. Medlemsstaterna måste endast följa principen om det legitima allmänintresse som omfattas av deras tillämpliga nationella tekniska regel är skyddat på lämpligt sätt.

Undantag till den fria rörligheten för varor ska tolkas snävt (82). Hinder kan endast motiveras om de nationella åtgärderna är nödvändiga för att uppfylla tvingande hänsyn eller något av de intressen som anges i artikel 36 i EUF-fördraget och står i proportion till det berättigade mål som eftersträvas. Detta sammanfattas väl i en nyligen avkunnad dom från domstolen, som avsåg vägran att erkänna vissa kontrollstämplar, enligt följande:

”Sådana hinder för den fria rörligheten för varor som, i avsaknad av harmonisering av de nationella lagstiftningarna, uppstår till följd av att en medlemsstat, på varor från andra medlemsstater, där de lagligen tillverkas och saluförs, tillämpar bestämmelser om de villkor som sådana varor måste uppfylla utgör således, även om bestämmelserna tillämpas utan åtskillnad på alla varor, åtgärder med motsvarande verkan vilka är förbjudna enligt artikel 34 i EUF-fördraget. Detta gäller under förutsättning att denna tillämpning inte är motiverad av ett mål av allmänintresse som ska ges företräde framför kravet på fri rörlighet för varor.” (83)

I samma mål konstaterade domstolen också att principen om ömsesidigt erkännande inte kan tillämpas på handel inom EU för varor med ursprung från tredjeland och som är i fri omsättning, om de inte lagligen har saluförts inom en medlemsstats territorium innan de har exporterats till en annan medlemsstat än den där de är i fri omsättning (84).

Sammanfattningsvis är således undantag från principen om ömsesidigt erkännande som tillämpas på det icke-harmoniserade området möjliga.

1) Den allmänna regeln är att produkter som lagligen saluförs i en annan medlemsstat har rätten till fri rörlighet.

2) Den allmänna regeln är inte tillämplig om den mottagande medlemsstaten kan bevisa att det är nödvändigt att införa egna tekniska regler för de berörda produkterna på grundval av de skäl som anges i artikel 36 i EUF-fördraget eller i de tvingande hänsyn som utvecklats i domstolens rättspraxis, under förutsättning att proportionalitetsprincipen följs.

Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2019/515 (85) om ömsesidigt erkännande av varor som lagligen saluförs i en annan medlemsstat gäller från och med den 19 april 2020. Den ersätter Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 764/2008 (86) om förfaranden för tillämpning av vissa nationella tekniska regler på produkter som lagligen saluförts i en annan medlemsstat.

4. TYP AV ÅTGÄRDER

Åtgärder med motsvarande verkan enligt artikel 34 i EUF-fördraget tar sig uttryck på många olika sätt. Ibland rör det sig om mycket tydliga åtgärder som särskilt inriktas på import eller behandlar inhemska varor fördelaktigt, och ibland är det fråga om oväntade bieffekter av allmänna politiska beslut. Under de senaste årtiondena har vissa typer av åtgärder framträtt upprepade gånger i rättspraxis och den praktiska tillämpningen av artiklarna 34–36 i EUF-fördraget i samband med överträdelseförfaranden. Några av dem beskrivs nedan.

4.1 Nationella importbestämmelser (importlicenser, inspektioner och kontroll)

Nationella åtgärder som direkt rör import av produkter från andra medlemsstater kan försvåra importen och betraktas därför ofta som åtgärder med motsvarande verkan som kvantitativa restriktioner som strider mot artikel 34 i EUF-fördraget. Här är skyldigheten att erhålla importlicens innan varor importeras ett tydligt exempel. Eftersom formella förfaranden av detta slag kan orsaka förseningar, även om licenser beviljas automatiskt och den berörda medlemsstaten inte avser förbehålla sig rätten att neka beviljandet av en licens, kan en sådan skyldighet strida mot artikel 34 i EUF-fördraget (87).

Inspektioner och kontroller, såsom veterinärkontroller, sanitära kontroller, fytosanitära kontroller och andra kontroller, inklusive tullkontroller på importerade (och exporterade) produkter anses vara åtgärder med motsvarande verkan enligt artiklarna 34 och 35 i EUF-fördraget (88). Sådana inspektioner försvårar import och export och gör det dyrare på grund av de förseningar som inspektionerna medför och de extra transportkostnader som näringsidkaren därför kan drabbas av.

Upprättandet av den inre marknaden den 1 januari 1993 avskaffade i stort sett de återkommande gränskontrollerna för varor. Sedan dess får medlemsstaterna inte utföra kontroller vid sina gränser om de inte utgör en del av ett allmänt kontrollsystem som sker i liknande utsträckning inom det nationella territoriet och/eller om de utför stickprovskontroller. Oavsett var sådana kontroller äger rum betraktas de dock fortfarande som åtgärder med motsvarande verkan om de innebär systematisk kontroll av importerade produkter (89). De kan endast undantagsvis motiveras, om strikta villkor är uppfyllda (90).

4.2 Skyldighet att utse en företrädare eller att tillhandahålla lagringsanläggningar i den importerande medlemsstaten

Domstolen konstaterade att skyldigheten för en importör att ha en verksamhetsplats i den mottagande medlemsstaten för varor direkt strider mot artiklarna om fri rörlighet för varor på den inre marknaden. Domstolen fann att man genom att ålägga företag i andra medlemsstater att bekosta inrättandet av en företrädare i importmedlemsstaten gör det svårt, för att inte säga omöjligt, för vissa företag, särskilt små och medelstora företag, att få tillträde till denna medlemsstats marknad (91). En skyldighet att utse en företrädare eller agent eller att inrätta en sekundär anläggning, ett kontor eller en lagringsanläggning i den importerande medlemsstaten strider i allmänhet också mot artikel 34 i EUF-fördraget.

Vissa medlemsstater har försökt att motivera sådana krav genom att hävda att de behövs för att se till att bestämmelserna om allmänhetens intresse tillvaratas korrekt, inbegripet straffrättsligt skadeståndsansvar i vissa fall. Domstolen har avvisat detta argument. Domstolen ansåg att även om varje medlemsstat har rätt att vidta lämpliga åtgärder inom sitt territorium för att säkerställa skyddet av den allmänna ordningen, är sådana åtgärder endast motiverade om vissa villkor uppfylls. Det måste fastställas att sådana åtgärder är nödvändiga för att uppfylla legitima skäl av allmänintresse och att detta inte kan uppnås genom medel som begränsar den fria rörligheten för varor till mindre grad (92). Domstolen konstaterade att ”även om straffrättsliga påföljder kan ha en avskräckande verkan när det gäller det beteende som de avser kan denna verkan inte garanteras och stärks under alla omständigheter inte [...] enbart av närvaron på det nationella territoriet av en person som är en laglig representant för tillverkaren” (93). Med hänsyn till målen av allmänintresse innebär således föreskriften att en företrädare ska inrättas på det nationella territoriet inte tillräckligt med ytterligare garantier för att motivera ett undantag från förbudet i artikel 34 i EUF-fördraget.

Nationella krav som reglerar lagerhållning eller förvaring av importerade varor kan också utgöra en överträdelse av artikel 34 i EUF-fördraget om dessa nationella åtgärder påverkar importerade produkter på ett diskriminerande sätt jämfört med inhemska produkter. Detta skulle omfatta alla regler som förbjuder, begränsar eller kräver lagring av endast importerade varor. En nationell åtgärd som kräver att importerade vinbaserade spritdrycker lagras i minst sex månader för att kunna få en viss kvalitetsbeteckning utgör enligt domstolen en åtgärd med motsvarande verkan som en kvantitativ restriktion (94).

Liknande hinder för handeln med varor skulle kunna skapas av alla nationella bestämmelser som helt eller delvis begränsar användningen av förvaringsmöjligheter till enbart inhemska produkter, eller som gör lagerhållningen av importerade produkter föremål för villkor som är annorlunda än dem som gäller för inhemska produkter och som är svårare att uppfylla. Följaktligen kan en nationell bestämmelse som främjar lagerhållning av inhemskt tillverkade produkter utgöra hinder för den fria rörligheten för varor enligt artikel 34 i EUF-fördraget.

4.3 Nationella förbud mot särskilda produkter/ämnen

Ett förbud mot saluföring av en viss produkt eller ett visst ämne är den mest restriktiva åtgärd som en medlemsstat kan anta med tanke på den fria rörligheten för varor. De flesta varor som omfattas av nationella förbud är livsmedel, såsom vitaminer och andra kosttillskott (95) och kemiska ämnen (96).

De motiveringar som oftast åberopas av medlemsstaterna för dessa stränga åtgärder är skydd för människors, djurs och växters hälsa och liv i enlighet med artikel 36 i EUF-fördraget, och de tvingande hänsyn som utvecklats i domstolens rättspraxis, exempelvis skyddandet av miljön. Ofta kombineras dessa motiv. Den medlemsstat som inför ett nationellt förbud mot en produkt/ett ämne måste visa att åtgärden är nödvändig och, i förekommande fall, att saluföringen av de berörda produkterna utgör en allmän folkhälsorisk och att bestämmelserna är förenliga med proportionalitetsprincipen (97). Detta inbegriper att tillhandahålla alla relevanta bevis, såsom tekniska, vetenskapliga, statistiska eller näringsmässiga uppgifter (98). I målet Humanplasma ansågs denna åtgärd gå utöver vad som var nödvändigt, även om målet med restriktionen var att säkerställa kvaliteten och säkerheten vad gäller blod och blodkomponenter, och därigenom folkhälsan (99).

Det är dessutom upp till medlemsstaten att bevisa att det angivna målet inte kan uppnås med andra medel som har mindre begränsande effekt på handeln inom EU (100). När det gäller det franska förbudet mot tillsats i drycker av koffein över en viss nivå konstaterade till exempel domstolen att ”[l]ämplig märkning, som ger konsumenterna upplysningar om de berikade livsmedlens art, vilka ingredienser som ingår däri samt deras egenskaper, skulle emellertid kunna möjliggöra för konsumenterna, vilka skulle kunna utsättas för ett alltför högt intag av ett näringsämne som tillsatts i dessa livsmedel, att själva avgöra om de skall konsumera dessa” (101). Domstolen fann därför att förbudet mot tillsats av koffein över en viss gräns inte var den minst restriktiva åtgärd som fanns tillgänglig och att det därför inte var nödvändig för att uppnå målet om konsumentskydd.

Domen i målet Danish Vitamins (102) rörde Danmarks förvaltningspraxis att förbjuda berikning av livsmedel med vitaminer och mineraler om det inte kan styrkas att detta näringsberikande uppfyller ett behov hos den danska befolkningen. Domstolen höll ursprungligen med om att det var upp till Danmark att själv fatta beslut om den avsedda skyddsnivån för människors hälsa och liv, med hänsyn till proportionalitetsprincipens tillämplighet. Domstolen konstaterade emellertid att det ålåg danska myndigheter att ”i varje enskilt fall, mot bakgrund av de nationella kostvanorna och med hänsyn till resultaten av internationell vetenskaplig forskning, visa att den nationella lagstiftningen är nödvändig för att effektivt skydda de intressen som anges” och ”att saluföringen av de aktuella produkterna medför en verklig risk för folkhälsan” (103). Slutligen drog domstolen slutsatsen att åtgärden inte kunde motiveras på grundval av en ”verklig risk för folkhälsan”, vilket skulle ha krävt en detaljerad bedömning från fall till fall av effekterna av att tillsätta mineraler och vitaminer i livsmedel (104).

I allmänhet har domstolen haft en restriktiv hållning till denna typ av åtgärder. På områden där forskarna är oense om en specifik produkts eller ämnes inverkan på exempelvis folkhälsan eller miljön har det varit svårare för domstolen att avvisa sådana förbud (105). I dessa fall spelar även den så kallade försiktighetsprincipen en viktig roll i domstolens övergripande bedömning av målet (106).

Situationer kan också uppstå i fall som rör skyddet av folkhälsan där medlemsstaterna inte förbjuder att en produkt eller ett ämne som är godkänt i en annan medlemsstat läggs till direkt, utan helt enkelt kräver ett förhandstillstånd för tillsatsen. I dessa fall kommer medlemsstaterna endast att uppfylla sina skyldigheter enligt unionsrätten om sådana förfaranden är tillgängliga och kan slutföras inom rimlig tid samt om förbudet av en produkt kan bestridas inför nationella domstolar. Förfarandet ska uttryckligen föreskrivas i en åtgärd av allmän tillämpning som är bindande för de nationella myndigheterna i medlemsstaten. De utmärkande dragen för detta ”förenklade förfarande” fastställdes av domstolen i domen i målet C-344/90 (107).

4.4 Prisåtgärder

Även om fördraget inte innehåller särskilda bestämmelser om nationella föreskrifter gällande priskontroll, har domstolen vid flera tillfällen tillämpat artikel 34 i EUF-fördraget på nationella bestämmelser om priskontroll.

Sådana bestämmelser omfattar ett antal åtgärder: minimi- och maxpriser, prisstopp, en minsta och högsta gräns för vinstmarginaler och prisbindning.

Minimipris: Ett minimipris knutet till ett visst belopp kan, oavsett om det utan åtskillnad tillämpas för inhemska och importerade produkter, begränsa importen genom att hindra att det lägre inköpspriset avspeglas i detaljhandelspriset. Detta hindrar importörer från att utnyttja sina konkurrensfördelar och är därmed en åtgärd med motsvarande verkan enligt artikel 34 i EUF-fördraget, eftersom konsumenten inte kan dra nytta av priset (108). Minimipriserna kan dock regleras på EU-nivå, till exempel med nationell lagstiftning om fastställande av minimipriser för tobak, vilket bör övervägas mot bakgrund av rådets direktiv 2011/64/EU av den 21 juni 2011 om strukturen och skattesatserna för punktskatten på tobaksvaror (109).

I mål C-221/15, Colruyt, som gällde prissättningen av tobaksvaror i Belgien, slog domstolen fast att nationell lagstiftning som förbjuder detaljhandlare att sälja tobaksvaror till ett enhetspris som är lägre än det pris som anges av tillverkaren eller importören som anbringats på produkten, i den mån detta pris fritt fastställdes av den senare, inte förhindras enligt artikel 34 i EUF-fördraget (110). Domstolen ansåg här att minimipriser för tobaksvaror utgör en viss säljform som tillämpas på samtliga berörda näringsidkare som verkar på det nationella territoriet och som inte hindrar tillgång till den belgiska marknaden för tobaksvaror från en annan medlemsstat i högre utsträckning än den hindrar inhemska tobaksvarors tillgång.

I målet Scottish Whiskey Association övervägde domstolen huruvida den skotska regeringen hade brutit mot artikel 34 i EUF-fördraget genom att införa minimipriser per enhet alkohol. Åtgärderna syftade till att undanröja mycket billig alkohol från marknaden och motiverades av folkhälsoskäl. Domstolen slog fast att det faktum att den nationella lagstiftningen förhindrade att det lägre inköpspriset på importerade produkter återspeglas i försäljningspriset för konsumenten utgjorde en åtgärd med motsvarande verkan (111).

Maxpris: Före målet Keck ansåg domstolen att även om ett maxpris, som utan åtskillnad tillämpas på både inhemska och importerade produkter, inte i sig utgör en åtgärd med motsvarande verkan som en kvantitativ restriktion, kan det få sådana följder om priset fastställs på en nivå som gör försäljningen av de importerade varorna antingen omöjlig eller svårare än försäljningen av den inhemska produkten. Maxpriset kan undanröja eventuella konkurrensfördelar för importerade varor och/eller leda till att transportkostnaderna som en importör betalar försummas, om maxpriset sätts för lågt (112).

Prisstopp: Före domen i mål Keck (se avsnitt 3.4.2.2) ansåg domstolen i sin tidiga rättspraxis att prisstopp som är tillämpliga på samma sätt för nationella produkter som importerade produkter inte i sig utgör en åtgärd med motsvarande verkan som en kvantitativ restriktion. De kan emellertid få en sådan faktisk effekt om priserna ligger på en sådan nivå att saluföringen av importerade varor antingen blir omöjlig eller svårare än saluföringen av inhemska produkter (113). Detta är fallet om importörer inte kan saluföra produkter utan att gå med förlust.

Gränser för lägsta och högsta vinstmarginaler: Dessa marginaler fastställs till ett visst belopp i stället för som en procentandel av inköpspriset. Enligt EU-domstolens rättspraxis före målet Keck skulle dessa marginaler inte nödvändigtvis utgöra en åtgärd med motsvarande verkan enligt artikel 34 i EUF-fördraget. Detsamma skulle gälla en fast vinstmarginal i detaljhandelsledet, som är en andel av detaljhandelspriset som tillverkaren fritt har fastställt, åtminstone när det utgör tillräcklig ersättning för detaljhandlaren. En maximal vinstmarginal som fastställs till ett enda belopp som tillämpas på både inhemska och importerade produkter men som inte tar hänsyn till importkostnaderna omfattas däremot av artikel 34 i EUF-fördraget (114).

Sedan domstolens dom i målet Keck verkar det som om nationella bestämmelser om priskontroller omfattas av begreppet ”försäljningsformer” (115). I detta avseende kan de omfattas av artikel 34 i EUF-fördraget om vissa villkor uppfylls. Att ”priskontroller” kan utgöra en typ av ”försäljningsform” bekräftas av domstolens dom i målet Belgapom, där den belgiska lagstiftningens förbud mot försäljning med förlust och försäljning till endast en mycket liten vinst, ansågs falla utanför tillämpningsområdet för artikel 34 i EUF-fördraget (116).

I det senare målet LIBRO klassificerade domstolen dock ursprungligen en bestämmelse som förbjuder importörer av tyskspråkiga böcker att sätta ett pris som var lägre än det detaljhandelspris som fastställts/rekommenderats av förlaget, som en viss försäljningsform enligt definitionen i Keck-målet. Domstolen drog dock slutsatsen att bestämmelsen faktiskt var en åtgärd med motsvarande verkan, såtillvida att den skapade en särskild ordning som behandlade produkter från andra medlemsstater mindre förmånligt (117).

I målet Deutsche Parkinson Vereinigung tillämpade domstolen marknadstillträdesmetoden vid sin undersökning av ett system för prissättning av receptbelagda humanläkemedel i apotek, utan att direkt hänvisa till målet Keck i sin dom. Efter att ha jämfört effekten som fastställande av priser hade på apotek som var etablerade i Tyskland och på apotek etablerade i andra medlemsstater fann domstolen slutligen att detta system var en åtgärd med motsvarande verkan som en kvantitativ importrestriktion (118). Postorderapotek bedömdes ha begränsade möjligheter att konkurrera med traditionella apotek vad gäller tjänster, och därmed i huvudsak konkurrera på basis av priser. Som ett resultat av detta påverkades de i mycket högre grad av fastställande av priser. I sin bedömning hänvisade domstolen till målet DocMorris, avseende tysk lagstiftning som förbjuder försäljning av läkemedel utanför apotek och därmed på nätet, och knöt an till målet Keck i sitt resonemang (119).

Såsom beskrivits ovan drog domstolen i domen i målet Scottish Whiskey Association slutsatsen att minimiprissättning utgjorde en åtgärd med motsvarande effekt på grundval av marknadstillträdestestet, utan att uttryckligen hänvisa till målet Keck. Den bedömde att ”den lagstiftning som är aktuell [...] enbart på grund av det faktum att den gör det omöjligt att låta det lägre självkostnadspriset på importerade produkter avspegla sig i försäljningspriset till konsumenten – ägnad att hindra tillträdet till [...] marknaden” (120).

4.5 Tillståndsförfaranden

Nationella system med krav på ett förhandstillstånd innan en produkt får saluföras begränsar tillträdet till importmedlemsstatens marknad och anses därför utgöra en åtgärd med motsvarande verkan som en kvantitativ importrestriktion i den mening som avses i artikel 34 i EUF-fördraget (121). Domstolen har angett ett antal villkor för när ett sådant förhandstillstånd kan vara motiverat (122):

— Det ska grunda sig på objektiva, icke-diskriminerande kriterier som i förväg är kända för företagen i fråga, så att de nationella myndigheterna inte gör någon skönsmässig bedömning.

— Det får inte innebära att kontroller som redan har utförts inom ramen för andra förfaranden – antingen i samma stat eller i en annan medlemsstat – genomförs två gånger.

— Ett förfarande för förhandstillstånd är endast nödvändigt om en kontroll i efterhand skulle anses ske för sent för att kunna säkerställa att kontrollen faktiskt är effektiv och för att göra det möjligt att uppnå det eftersträvade målet.

— Förfarandet får inte vara sådant att det kan avskräcka de berörda marknadsaktörerna från att genomföra sina planer på grund av den tid det pågår och de oproportionerligt stora kostnader det medför.

— Förfarandet får inte kräva tekniska analyser om dessa redan har genomförts i en annan medlemsstat och resultaten finns tillgängliga (123).

4.5.1 Typgodkännande

Genom typgodkännandevillkoren fördefinieras de regleringsmässiga, tekniska och säkerhetsmässiga villkor en produkt måste uppfylla. Typgodkännandet begränsas därför inte till en särskild bransch eftersom sådana villkor existerar för så olika produkter som marin utrustning, mobiltelefoner, personbilar och sjukvårdsutrustning.

Rent generellt krävs ett typgodkännande innan en produkt får lov att släppas ut på marknaden. Produkten har ofta en märkning som anger att den uppfyller kraven för typgodkännande. CE-märkningen bekräftar exempelvis att dessa krav uppfylls, antingen genom tillverkarnas egen deklaration eller genom certifiering från en tredje part.

Medan gemensamma EU-omfattande typgodkännandekrav vanligtvis underlättar saluföringen av produkter på den inre marknaden, kan nationellt typgodkännande på områden som inte är harmoniserade skapa hinder för handeln med varor. Dessutom kan olika nationella produktstandarder göra det svårt för tillverkarna att saluföra samma produkt i olika medlemsstater och kan leda till högre efterlevnadskostnader. Skyldigheter som kräver nationellt typgodkännande innan en produkt släpps ut på marknaden ses därför som åtgärder med motsvarande verkan (124).

På grundval av hälso- eller säkerhetsskäl har medlemsstaterna rätt att kräva att en produkt som redan har godkänts i en annan medlemsstat ska genomgå en ny prövning och ett nytt godkännande. I sådana fall måste den importerande medlemsstaten dock ta hänsyn till prov och kontroller som har utförts i exportmedlemsstaten/exportmedlemsstaterna som ger likvärdiga garantier eller skydd (125).

I domen i målet kommissionen mot Portugal (126) hade ett företag nekats erforderligt tillstånd av tillsynsmyndigheten för att installera importerade polyetenrör, med motiveringen att rören inte hade godkänts av den nationella tillsynsmyndigheten. De intyg som företaget hade och som inte erkändes hade utfärdats av ett italienskt provningsinstitut. Domstolen konstaterade att myndigheterna, i detta fall de portugisiska, är skyldiga att beakta intyg som utfärdats av certifieringsorgan i andra medlemsstater, särskilt om dessa organ har godkänts av medlemsstaten för detta syfte. Om de portugisiska myndigheterna inte hade tillgång till tillräckliga uppgifter för att verifiera de berörda intygen hade de kunnat få dessa uppgifter från exportmedlemsstatens myndigheter. Den nationella tillsynsmyndighet som en ansökan om godkännande av en produkt har ingetts till måste agera aktivt.

4.5.2 Fordonsregistrering

Det finns i allmänhet tre olika steg i processen för att registrera ett motorfordon, enligt EU-lagstiftningen. För det första krävs ett godkännande av motorfordonets tekniska egenskaper, vilket i många fall utgörs av EG-typgodkännandet. Vissa typer av motorfordon omfattas emellertid fortfarande av nationella godkännandeförfaranden. För det andra krävs en provning av begagnade fordons trafiksäkerhet som syftar till att kontrollera att motorfordonet i fråga är i gott skick vid registreringen. Slutligen krävs en registrering av motorfordonet, vilket innefattar ett godkännande av att fordonet får tas i bruk i vägtrafik, identifikation av fordonet och tilldelning av ett registreringsnummer.

Domstolen har också behandlat vägran att registrera fordon som har styrutrustning, inklusive ratten, på höger sida. Domstolen slog fast i målen C-61/12 och C-639/11 att en sådan lagstiftning utgör en åtgärd med motsvarande verkan som kvantitativa importrestriktioner, såtillvida att det medför hinder för marknadstillträdet för fordon med styrutrustning på höger sida, som lagligen tillverkats och registrerats i en annan medlemsstat. Domstolen angav att ett sådant krav inte var nödvändigt för att uppnå målet om trafiksäkerhet (127).

4.6 Reklamrestriktioner

Reklamens roll är central för att komma in på marknaden, särskilt för produkter som lagligen saluförs i en annan medlemsstat. Reklamens viktiga roll när det gäller att göra det möjligt för en produkt från en medlemsstat att ta sig in på en ny marknad i en annan medlemsstat har erkänts av generaladvokater (128) och domstolen (129). Dess syfte och verkan är bland annat att övertyga konsumenterna att byta varumärke eller köpa nya produkter.

Före målet Keck (se avsnitt 3.4.2.2), ansåg domstolen ofta att nationella åtgärder för införande av reklamrestriktioner omfattades av artikel 34 i EUF-fördraget. Ett sådant mål var målet Oosthoek som rörde ett förbud mot förmånserbjudanden av varor i säljfrämjande syfte. Domstolen konstaterade att ”lagstiftning som begränsar eller förbjuder vissa former av reklam och vissa säljfrämjande metoder kan, även om den inte direkt påverkar importen, begränsa importvolymen eftersom den påverkar möjligheterna att avsätta de importerade varorna” (130). Sedan domen i målet Keck och Mithouard har domstolen i vissa avseenden intagit en annan inställning (och betraktat reklamrestriktioner som försäljningsform). Oavsett behandlas åtgärder som rör reklam som verkar tillhöra kategorin försäljningsformer som bestämmelser för produkter, om de förefaller påverka villkoren som varorna måste uppfylla (131).

Domstolen tycks därför i dag vanligtvis följa resonemanget att begränsningar av reklam och marknadsföring ska betraktas som försäljningsformer och, om de inte är diskriminerande, inte omfattas av tillämpningsområdet för artikel 34 i EUF-fördraget (132). Om åtgärden i fråga är diskriminerande omfattas den emellertid av artikel 34 i EUF-fördraget. Nationella reklamrestriktioner som gör försäljningen av varor från andra medlemsstater svårare än försäljningen av inhemska varor kan därför utgöra en åtgärd med motsvarande verkan som en kvantitativ restriktion. Domstolen konstaterade till exempel att ett ”oinskränkt förbud mot reklam avseende en produkts beskaffenhet” (133) skulle kunna hindra tillträdet till marknaden för produkter från andra medlemsstater i högre grad än det hindrar tillträdet för inhemska produkter, som är mer välkända hos konsumenterna (134).

Så som framgår ovan verkar domstolen koppla begränsningens räckvidd till diskriminering. Om restriktionen är total anses den med andra ord kunna ha större inverkan på importerade produkter (135) och om den är partiell bedöms den påverka inhemska och importerade produkter på samma sätt (136). Det bör emellertid betonas att domstolen i domarna i målen Dior (137) och Gourmet (138) angav att vissa reklamförbud inte nödvändigtvis har en större inverkan på importerade produkter än på inhemska varor.

Domstolen har också framhållit att restriktioner för internetreklam inte påverkar försäljningen av varor, i förevarande fall nationella läkemedel, på samma sätt som det påverkar försäljningen av läkemedel med ursprung i andra medlemsstater (mål C-322/01, Deutscher Apothekerverband). Därmed kan restriktioner av internetreklam utgöra ett hinder som omfattas av artikel 34 i EUF-fördraget.

4.7 Tekniska bestämmelser som innehåller krav på varors utformning (vikt, sammansättning, utformning, märkning, form, storlek och förpackning)

Krav som importerade produkter måste uppfylla vad gäller form, storlek, vikt, sammansättning, utformning, identifiering eller montering kan innebära att tillverkare och importörer tvingas anpassa produkterna i fråga till de gällande reglerna i den medlemsstat de saluförs i, till exempel genom att ändra märkningen av importerade produkter (139). I sin dom i mål 27/80, Fietje (140), slog domstolen fast att en medlemsstats utvidgning av en bestämmelse som förbjuder försäljning av vissa alkoholhaltiga drycker enligt en annan beskrivning än den som föreskrivs i nationell lagstiftning för drycker som importeras från andra medlemsstater, vilket gör det nödvändigt att ändra den etikett under vilken den importerade drycken lagligen saluförs i den exporterande medlemsstaten, ska betraktas som en åtgärd med verkan motsvarande en kvantitativ begränsning, vilket är förbjudet enligt artikel 34 i EUF-fördraget.

Med tanke på att kraven på varors utformning är direkt kopplade till själva produkten, anses de inte utgöra säljformer. Dessa anses snarare utgöra åtgärder med motsvarande verkan inom ramen för artikel 34 i EUF-fördraget (141).

Följande åtgärder har till exempel bedömts strida mot artikel 34 i EUF-fördraget:

— Ett strikt krav på att icke-harmoniserade byggprodukter ska anbringas med CE-märkning (142).

— Ett krav på att margarin ska säljas i fyrkantiga förpackningar för att särskilja det från smör (143).

— En medlemsstats förbud mot saluföring av ädelmetallarbeten utan erforderliga (officiella nationella) stämplar (144).

— Ett förbud mot saluföring av videoband och dvd-skivor via postorderförsäljning och över internet som inte har försetts med uppgift om åldersgräns för visning i enlighet med ett klassificeringsbeslut från en högre regional myndighet eller från en nationell organisation för självreglering (145).

4.8 Ursprungsangivelse, kvalitetsmärkning, incitament att köpa nationella produkter

Nationella regler som kräver att en produkts ursprungsangivelse ska finnas på produkten eller på dess märkning utgör en åtgärd med motsvarande verkan som strider mot artikel 34 i EUF-fördraget.

Domstolen har fastställt att nationella regler om en obligatorisk ursprungsbeteckning kan uppmuntra konsumenterna att köpa inhemska varor, till nackdel för motsvarande produkter med ursprung i andra medlemsstater (146). Sådana regler får enligt domstolen till följd att saluföringen i en medlemsstat av liknande varor som producerats i andra medlemsstater försvåras och att det ekonomiska utbytet i unionen bromsas, då försäljningen av varor som framställts med hjälp av en arbetsdelning mellan medlemsstaterna missgynnas (147). Domstolen har även framhållit att det skulle kunna ligga i de ekonomiska aktörernas intresse att själva ange det på varor eller förpackningar, utan att de tvingas göra detta. I sådana fall kan konsumenterna skyddas mot oriktiga och missvisande ursprungsbeteckningar som skulle kunna uppstå genom att förlita sig på befintliga regler som förbjuder sådant beteende (148).

Domstolen har på samma sätt ansett att kvalitetssystem som fastställs i nationell lagstiftning och är kopplade till produkters ursprung kan ha en liknande effekt. Även om ett visst kvalitetssystem är frivilligt betyder inte att det upphör att utgöra en åtgärd med motsvarande verkan om användningen av denna beteckning främjar eller sannolikt kommer att främja saluföringen av den berörda produkten jämfört med produkter som inte gynnas av dess användning (149).

Domstolen slagit fast att medlemsstaterna har befogenhet att upprätta kvalitetssystem för jordbruksprodukter som saluförs på deras territorium och se till att användningen av kvalitetsbeteckningar är förenlig med dessa system. Sådana system och beteckningar får dock inte vara kopplade till krav på att produktionsprocessen för produkterna i fråga ska ske inom landet, utan bör endast vara beroende av att det finns de objektiva inneboende egenskaper som ger produkterna den kvalitet som krävs enligt lag (150). Sådana system måste därför vara tillgängliga för alla tillverkare i unionen eller alla andra potentiella aktörer inom union vars produkter uppfyller kraven. Alla krav som hindrar tillgången till detta system för produkter från andra medlemsstater bör undvikas, eftersom det kan leda till att saluföringen av produkter från hemlandet underlättas till nackdel för importerade produkter (151).

Domstolen accepterade kvalitetssystem upprättade i nationell lagstiftning i sådana fall de tillåter import av produkter från andra medlemsstater under de beteckningar som de har, även om de liknar eller är identiska med de beteckningar som föreskrivs i de nationella bestämmelserna (152).

En reklamkampanj genomförd av en medlemsstats myndigheter och som inbegriper kvalitets- och/eller ursprungsbeteckningar utgör också en åtgärd med motsvarande verkan enligt artikel 34 i EUF-fördraget. Det mest kända fallet av denna form av uppmuntran till att köpa inhemska produkter var målet Buy Irish (153) som omfattade en storskalig kampanj som uppmanade till att köpa inhemska varor. Domstolen har också fastställt att ett system som myndigheterna inrättar i syfte att främja försäljning av varor tillverkade i ett visst land eller en viss region på samma sätt kan uppmuntra konsumenter att köpa sådana varor i stället för importerade varor (154).

4.9 Restriktioner för distansförsäljning (internetförsäljning, postorder osv.)

I och med utvecklingen av informations- och kommunikationstekniken sker handeln med varor på den inre marknaden i allt större utsträckning via internet. Därmed har mängden mål kopplade till internettransaktioner som innebär överföring av varor från en medlemsstat till en annan som läggs fram inför EU-domstolen ökat.

De frågor som hänsköts till domstolen i målet DocMorris (155) uppstod i nationella rättsprocesser om internetförsäljning av humanläkemedel till en annan medlemsstat än den där DocMorris var etablerat. Vid den aktuella tidpunkten var det enligt tysk lag förbjudet att sälja läkemedel via postorder, då läkemedel endast fick säljas av apotek.

Den första frågan som den nationella domstolen hänsköt till EU-domstolen var huruvida ett förbud mot kommersiell import av godkända läkemedel där enskilda konsumenter beställer produkterna via internet från godkända apotek i andra medlemsstater, men där läkemedel endast får säljas på apotek i den berörda medlemsstaten, innebär en överträdelse av artikel 34 i EUF-fördraget.

Domstolen behandlade inledningsvis denna nationella restriktion som en försäljningsform, vilket kan strida mot artikel 34 om den är diskriminerande. För det första betonade domstolen i linje med domen i målet De Agostini (om vikten av reklam för försäljningen av varan i fråga) (156) betydelsen av internet för försäljningen av en vara. Därefter förklarade domstolen varför ett sådant totalförbud utgör ett större hinder för apotek utanför Tyskland än för de tyska apoteken och att åtgärden därför utgör en överträdelse av artikel 34 i EUF-fördraget.

Domstolen konstaterade i synnerhet att för de apotek som inte är etablerade i Tyskland skulle internet däremot bli ett viktigare medel för att få direkt tillgång till den tyska marknaden (157). Domstolen förklarade att ett förbud som slår hårdare mot apotek utanför Tyskland skulle kunna försvåra marknadstillträdet för varor från andra medlemsstater i större utsträckning än för inhemska varor.

I målet Ker-Optika (158), som rörde nationell lagstiftning enligt vilken försäljning av kontaktlinser endast är tillåten i specialbutiker för medicinska hjälpmedel, bekräftade domstolen att den nationella åtgärd som förbjöd försäljning på nätet stred mot Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/31/EG (159) och artiklarna 34–36 i EUF-fördraget för förbudet mot senare leverans av kontaktlinserna till kunderna.

En senare dom gällde målet Visnapuu som berörde den finska alkohollagen, enligt vilken en säljare som är etablerad i en annan medlemsstat måste inneha en detaljhandelslicens för att importera alkoholhaltiga drycker som är avsedda för detaljhandelsförsäljning till konsumenter bosatta i Finland. Domstolen slog fast att kravet på att inneha en detaljhandelslicens för att importera alkoholhaltiga drycker hindrar näringsidkare som är etablerade i andra medlemsstater från att fritt importera alkoholhaltiga drycker till Finland, och att det därför utgör en åtgärd med verkan motsvarande en kvantitativ begränsning enligt artikel 34 i EUF-fördraget. Domstolen ansåg emellertid också att artiklarna 34 och 36 i EUF-fördraget inte utesluter sådan lagstiftning, förutsatt att den är lämplig för att säkerställa att målet om hälsoskydd och allmän ordning uppnås (160).

4.10 Pantskyldigheter

Pant- och retursystem, särskilt inom dryckessektorn, har de senaste årtiondena gett upphov till diskussioner mot bakgrund av miljölagstiftningen och reglerna för den inre marknaden. För marknadsaktörer som är verksamma i flera medlemsstater gör sådana system ofta det svårt att sälja samma produkt i samma förpackning i olika medlemsstater. I stället tvingas tillverkare och importörer anpassa förpackningarna till varje enskild medlemsstats behov, vilket vanligtvis leder till extra kostnader. Effekterna av sådana system, dvs. uppdelningen av marknader, strider ofta helt mot själva grundtanken bakom den inre marknaden. Nationella krav kan i detta avseende därför betraktas som ett handelshinder enligt artikel 34 i EUF-fördraget. Oavsett kan pantsystem vara motiverade av miljöskyddsskäl.

I två domar rörande det tyska obligatoriska pantsystemet för engångsförpackningar för drycker, som avkunnades i början av 2000-talet, bekräftade domstolen att enligt gällande EU-lagstiftning har medlemsstaterna rätt att välja mellan ett pant- och retursystem, ett integrerat insamlingssystem eller en kombination av de två systemen (161).

I dag omfattas pantsystemen delvis av harmoniseringslagstiftningen, dvs. Europaparlamentets och rådets direktiv 94/62/EG av den 20 december 1994 om förpackningar och förpackningsavfall (162). Det fanns dock inget unionsomfattande pantsystem år 2020. När en nationell bestämmelse ligger utanför de relevanta direktivens tillämpningsområde måste dess förenlighet med artiklarna 34–36 i EUF-fördraget bedömas.

4.11 Ersättning och parallellimport

Ersättning: EU-rätten innebär ingen begränsning av medlemsstaternas behörighet att själva utforma sina sociala trygghetssystem (163). I avsaknad av harmonisering på EU-nivå avgör varje medlemsstats lagstiftning under vilka omständigheter socialtrygghetsförmåner kan åtnjutas. Lagstiftningen kan dock påverka saluföringsmöjligheterna och därigenom importmöjligheterna. Till följd av detta kan ett nationellt beslut om ersättning av läkemedel ha en negativ inverkan på importen av dessa läkemedel.

Av domen i målet Duphar följer dessutom att bestämmelser i nationell lagstiftning om ersättning av medicintekniska produkter inom ramen för nationella hälso- och sjukvårdssystem kan vara förenliga med artikel 34 i EUF-fördraget, förutsatt att vissa villkor uppfylls. Fastställandet av de produkter som är föremål för ersättning och de som är uteslutna får inte leda till diskriminering med anknytning till produkternas ursprung och måste utföras på grundval av objektiva och kontrollerbara kriterier. Det ska dessutom vara möjligt att ändra förteckningarna över ersättningsberättigade produkter närhelst detta krävs för att de fastställda kriterierna ska vara uppfyllda. De ”objektiva och kontrollerbara kriterier” som domstolen hänvisar till kan utgöras av förekomsten på marknaden av andra, billigare produkter med samma terapeutiska verkan, att produkterna i fråga kan saluföras fritt och inte måste förskrivas av läkare, eller att det med hänsyn till skyddet av folkhälsan är motiverat att av läkemedelsterapeutiska skäl inte utge någon kostnadsersättning för produkterna.

I rådets direktiv 89/105/EEG (164) om insyn i de åtgärder som reglerar prissättningen på humanläkemedel och deras inordnande i de nationella sjukförsäkringssystemen anges förfaranderegler för att fastställa nationella ersättningsbeslut.

I domen i målet Decker (165) fann domstolen att nationella bestämmelser enligt vilka ersättning för kostnaden för sjukvårdsprodukter är föremål för ett förhandstillstånd av den behöriga institutionen i en medlemsstat när produkter köps i en annan medlemsstat, utgör en begränsning av den fria rörligheten för varor i den mening som avses i artikel 34 i EUF-fördraget. I detta fall var orsaken att försäkringstagarna uppmuntras att köpa produkterna i sitt hemland i stället för i en annan medlemsstat, vilket kan begränsa importen av dessa produkter till andra medlemsstater.

Parallellimport Parallellhandel med produkter är en laglig form av handel på den inre marknaden. Den är ”parallell” i den meningen att den omfattar produkter som har samma varubeskrivning men kommer från ett annat parti än produkter som saluförs via tillverkarnas eller de ursprungliga leverantörernas/återförsäljarnas distributionsnät, men äger rum utanför (ofta vid sidan om) dessa nät. Parallellhandel uppstår till följd av prisskillnader på läkemedel (166) eller växtskyddsmedel (167), när exempelvis medlemsstater fastställer eller på andra sätt kontrollerar priset på de produkter som säljs på sina respektive marknader. Parallellhandel skapar i princip sund konkurrens och lägre priser för konsumenten och är en direkt följd av utvecklingen av den inre marknaden, vilket garanterar fri rörlighet för varor och förhindrar uppdelning av nationella marknader (168).

Även om säkerheten kring läkemedel och den inledande saluföringen av dessa produkter regleras i EU-lagstiftningen, har lagenligheten rörande parallellhandel med dessa produkter slagits fast i domar från domstolen utifrån fördragets bestämmelser om fri rörlighet för varor (169).

Parallellimportörer kan inte åläggas att uppfylla samma krav som de som gäller för ekonomiska aktörer som för första gången ansöker om godkännande för försäljning, förutsatt att skyddet av människors hälsa inte undergrävs (170). Om de uppgifter som är nödvändiga för att skydda folkhälsan redan är tillgängliga för de behöriga myndigheterna i den mottagande medlemsstaten till följd av den första saluföringen av en produkt i denna medlemsstat, är en parallellimporterad produkt föremål för en licens som beviljats på grundval av ett proportionerligt ”förenklat” förfarande (jämfört med ett förfarande för godkännande för försäljning). Detta under förutsättning att

— den importerade produkten har godkänts för försäljning i ursprungsmedlemsstaten, och detta oberoende av när godkännandet för försäljning upphör att gälla, särskilt när referensgodkännandet upphör att gälla av andra skäl än för skyddet av folkhälsan, dvs. det ankommer endast på innehavaren av referensgodkännandet (171), och

— den importerade produkten i huvudsak liknar en produkt som redan har fått godkännande för försäljning i den mottagande medlemsstaten, vilket inte innebär att de två produkterna behöver vara identiska i alla avseenden, men de bör åtminstone ha tillverkats på samma sätt med samma verksamma ämnen, och de bör också ha samma terapeutiska effekter (172). En vägran att utfärda ett godkännande för saluföring kan således inte motiveras av skydd för folkhälsan om vägran enbart grundar sig på att de två läkemedlen inte har samma ursprung (173).

Dessutom kan de nationella myndigheterna inte vägra att bevilja en licens för parallellimport enbart av skäl som är kopplade till avsaknaden av dokumentation som rör det läkemedel som omfattas av parallellimport, om de har tillgängliga rättsliga och administrativa medel för att erhålla dokumentationen i fråga (174). Myndigheterna kan, när det gäller veterinärmedicinska läkemedel, inte heller vägra att godkänna en licens för parallellimport för de som vill importera för användning på sin egen gård (175).

Dessutom måste parallellhandel skiljas från återimport. När det till exempel gäller läkemedel avser detta transaktioner där läkemedel importeras till en medlemsstat där de är godkända, efter att tidigare ha erhållits av ett apotek i en annan medlemsstat från en grossist i den medlemsstat som importerar. I detta avseende slog domstolen fast att en produkt som tillverkas i en medlemsstat och sedan återimporteras till denna medlemsstat utgör en importerad produkt på samma sätt som en produkt som tillverkas i en annan medlemsstat (176). Domstolen påpekade emellertid att dessa undersökningsresultat inte är tillämpliga om det fastställs att produkterna i fråga exporterades enbart för återimport för att kringgå lagstiftning som den under beaktande (177).

4.12 Skyldighet att använda det nationella språket

Språkkrav som gäller i icke-harmoniserade områden kan också utgöra ett hinder för handel inom EU om de leder till en extra börda för produkter med ursprung i andra medlemsstater. De kan därför vara förbjudna enligt artikel 34 i EUF-fördraget när produkter från andra medlemsstater måste få en annan märkning, vilket medför extra förpackningskostnader (178). I vissa fall kan det dock vara nödvändigt att använda det nationella språket för att säkerställa att konsumenterna lätt förstår informationen om produkten i fråga (179).

I sin dom i målet Yannick Geffroy (180) slog domstolen fast att artikel 34 i EUF-fördraget ”ska tolkas så, att den utgör hinder för att [det] i en [...] nationell lagstiftning [...] föreskrivs att ett visst språk ska användas vid märkning av livsmedel, utan att det lämnas utrymme för användning av ett annat språk som köparen har lätt att förstå eller för andra åtgärder för att säkerställa att köparen är informerad”.

När det gäller att fastställa det språk som konsumenterna lätt förstår, angav domstolen i målet Piageme (181) att olika faktorer kan beaktas, t.ex. ”den eventuella likheten mellan ord i olika språk, den berörda befolkningens allmänna kunskaper i mer än ett språk eller förekomsten av särskilda omständigheter som en omfattande informationskampanj eller en bred spridning av produkten, förutsatt att det kan fastställas att konsumenten har blivit tillräckligt informerad”.

Av den allmänna proportionalitetsprincipen framgår att medlemsstaterna får vidta nationella åtgärder som kräver att viss information om inhemska eller importerade produkter ska ges på ett språk som lätt förstås av konsumenten. Den nationella åtgärden i fråga får dock inte utesluta möjligheten att använda andra sätt att informera konsumenterna på, såsom design, symboler och piktogram (182). Slutligen måste en åtgärd begränsas till den information som den berörda medlemsstaten har gjort obligatoriskt och för vilken användning av andra medel än översättning inte skulle vara lämplig för att ge konsumenterna lämplig information.

4.13 Begränsningar av import av varor för personligt bruk

I artikel 34 i EUF-fördraget ges inte bara företagen rätt att importera varor för kommersiella ändamål, utan även individer ges rätt att importera varor för personligt bruk vilket visas i domen i målet Schumacher (183). Begränsningar när det gäller import av varor för personligt bruk avser huvudsakligen produkter som är kopplade till potentiella risker för människors hälsa, såsom alkohol, tobak och läkemedel. I målet Schumacher beställde en privatperson ett läkemedel för eget bruk från Frankrike. Tullmyndigheterna i Tyskland, där personen var bosatt, vägrade dock att bevilja godkännande av produkten i fråga.

Den nationella domstolens frågor gällde huruvida lagstiftningen som förbjöd en privatperson att importera ett läkemedel för personligt bruk som var godkänt i importmedlemsstaten, som fanns tillgänglig där utan uppvisande av recept och som hade köpts på ett apotek i en annan medlemsstat, stred mot artiklarna 34 och 36 i EUF-fördraget. Domstolen slog fast att en sådan lagstiftning utgjorde ett brott mot artikel 34 i EUF-fördraget, som inte kunde motiveras av skyddet av folkhälsan. Domstolen förklarade att köpet av läkemedel på ett apotek i en annan medlemsstat gav en säkerhetsgaranti som motsvarade ett hushållsapotek.

Så som framgår av målet Escalier Bonnarel (184) kan emellertid privatpersoner som importerar varor för eget bruk även bli föremål för vissa skyldigheter som även gäller importörer av varor i kommersiellt syfte. I detta fall inleddes straffrättsliga förfaranden mot två personer som anklagades för att ha i sin ägo, och avse att använda, bekämpningsmedelsprodukter avsedda för jordbruksändamål och för att inte ha tillstånd för försäljning. Den tilltalade hävdade att de nationella tillståndskraven inte kunde tillämpas på jordbrukare som importerade produkter för sina egna syften. Domstolen konstaterade att medlemsstaterna är skyldiga att låta importen av växtskyddsmedel till respektive medlemsstat genomgå ett prövningsförfarande som kan ske enligt ett så kallat förenklat förfarande, vars syfte är att pröva om en produkt kräver ett godkännande för försäljning eller om den ska anses redan vara godkänt i den importerande medlemsstaten (185). Domstolen påpekade att ovanstående principer gäller oberoende av syftet med importen.

5. JORDBRUKSPRODUKTER

Det är värt att notera att jordbruksprodukter står i centrum för domstolsbeslut om den inre marknaden. Denna punkt tar upp några specifika frågor som rör dessa produkter. Vår utgångspunkt är artikel 38.2 i EUF-fördraget, enligt vilken de regler som fastställs för upprättandet av den inre marknaden, om inget annat föreskrivs i artiklarna 39–44 i EUF-fördraget, ska tillämpas på jordbruksprodukter (dessa produkter definieras i den första punkten i denna bestämmelse och förtecknas i bilaga I i EUF-fördraget).

En fråga som har varit föremål för domstolens senaste domar gäller i vilken utsträckning medlemsstaterna kan lagstifta på områden som omfattas av en gemensam marknadsordning. Domstolen har slagit fast att medlemsstaterna inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken, en befogenhet som delas mellan Europeiska unionen och medlemsstaterna enlighet med artikel 4.2 d i EUF-fördraget, har de lagstiftningsbefogenheter som gör det möjligt för dem att utöva sin befogenhet i den mån Europeiska unionen inte har utövat sin befogenhet (186).

Enligt fast rättspraxis, om det finns en förordning om den gemensamma marknadsordningen inom en viss sektor, är medlemsstaterna dessutom skyldiga att avstå från att vidta åtgärder som kan undergräva eller skapa undantag från den. Regler som stör en väl fungerande gemensam marknadsordning är också oförenliga med en sådan gemensam ordning, även om ärendet i fråga inte helt har reglerats av den gemensamma ordningen (187).

När det gäller fastställandet av ett minimipris per enhet alkohol för försäljningen av vin i detaljhandelsledet, är fri prissättning utifrån rättvis konkurrens en del av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1308/2013 (188) om upprättande av en samlad marknadsordning för jordbruksprodukter och utgör ett uttryck för principen om fri rörlighet för varor under förhållanden med effektiv konkurrens (189).

Inrättandet av en gemensam marknadsordning hindrar dock inte medlemsstaterna från att tillämpa nationella regler som syftar till att uppnå ett mål som rör andra allmänna intressen än de som omfattas av den gemensamma marknadsordningen, även om dessa regler sannolikt kommer att påverka den gemensamma marknadens funktionssätt inom den berörda sektorn (190).

I domen i målet Scotch Whiskey drog domstolen slutsatsen att förordning (EU) nr 1308/2013 om upprättande av en gemensam organisation av marknaderna för jordbruksprodukter måste tolkas så att den inte utgör hinder för en nationell åtgärd som inför ett minimipris per enhet alkohol för försäljningen av vin i detaljhandeln, förutsatt att denna åtgärd i själva verket är ett lämpligt sätt att säkerställa målet att skydda människors liv och hälsa och att åtgärden, med beaktande av målen för den gemensamma jordbrukspolitiken och en väl fungerande gemensam organisation av jordbruksmarknaderna, inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål om skydd av människors liv och hälsa.

I mål C-2/18 ansåg domstolen att Europeiska unionen genom att anta förordning (EU) nr 1308/2013, och särskilt dess artikel 148, inte har utövat sin behörighet vad gäller avtalsförbindelser mellan parterna i ett avtal om leverans av rå mjölk. Denna förordning kan därför inte tolkas som att medlemsstaterna i sak förbjuds att vidta åtgärder på detta område (191).

Domstolen ansåg också att det inte kan fastställas av hänvisningar till vissa otillbörliga metoder att målet om att bekämpa otillbörliga metoder som eftersträvas med den aktuella lagstiftningen omfattas av förordning (EU) nr 1308/2013, särskilt eftersom sådana metoder inte hänvisas till som en helhet, eller regleras av eller ens identifieras i den förordningen (192). Domstolen slog fast att denna proportionalitetsprövning måste genomföras genom särskilt beaktande av målen för den gemensamma jordbrukspolitiken och en väl fungerande gemensam marknadsordning, vilket kräver att dessa mål vägs mot det mål som eftersträvas med den nationella lagstiftningen, vilket är att bekämpa otillbörliga affärsmetoder (193).

Domstolen drog i detta fall slutsatsen att de omtvistade reglerna inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå de mål som de är ämnade för. Det ankommer emellertid på den hänskjutande domstolen, som är den enda domstol som har direkt kännedom om tvisten som anhängiggjorts vid den, att avgöra om de åtgärder som vidtagits för att bekämpa otillbörliga affärsmetoder genom att stärka förhandlingskraften för mjölkproducenter som inte tillhör en erkänd organisation för mjölkproducenter, och därför att bidra till en livskraftig utveckling av produktionen samt garantera lika villkor för mjölkproducenterna genom att begränsa principen om frihet att förhandla om priset så att den inte går utöver vad som är nödvändigt (194).

6. EXPORTRESTRIKTIONER (ARTIKEL 35 I EUF-FÖRDRAGET)

I artikel 35 i EUF-fördraget fastställs det att kvantitativa exportrestriktioner samt åtgärder med motsvarande verkan ska vara förbjudna mellan medlemsstaterna.

6.1 Definition av ”export’”

Inom ramen för artikel 35 i EUF-fördraget avses med termen ”export” handel mellan medlemsstater, dvs. export från en medlemsstat till en annan. Den avser inte export till ett land utanför EU.

6.2 Kvantitativa begränsningar och åtgärder med motsvarande verkan

Även om artiklarna 34 och 35 i EUF-fördraget har mycket liknande lydelse så har domstolen gjort åtskillnad mellan dessa två bestämmelser. I huvudsak är artikel 35 i EUF-fördraget endast tillämplig på åtgärder som innebär diskriminering gällande varor. Denna princip fastställdes i målet Groenveld (195) där domstolen slog fast att artikel 35 i EUF-fördraget avser nationella åtgärder som har till syfte eller verkan att begränsa exportflödet och därigenom skapa en skillnad mellan en medlemsstats inhemska handel respektive dess exporthandel. Om detta innebär en särskild fördel för den nationella produktionen eller för den inhemska marknaden i staten i fråga på bekostnad av andra medlemsstaters produktion eller handel gäller artikel 35 i EUF-fördraget (196).

Det finns flera skäl till domstolens snäva tolkning av artikel 35 i EUF-fördraget jämfört med dess rättspraxis vad gäller artikel 34 i EUF-fördraget. När det gäller import kan icke-diskriminerande åtgärder leda till en dubbel börda för importörerna om de måste följa reglerna i sitt eget land och i importlandet. Sådana åtgärder uppfattas därför som rättvist uppfångade av EU-lagstiftningen, som skyddar den inre marknaden. Detta är däremot inte fallet för exportörer, som bara följer de regler som gäller på den inhemska marknaden. För det andra, om tillämpningsområdet för artikel 35 i EUF-fördraget var för stort, skulle det kunna omfatta begränsningar som inte har någon betydelse för handeln inom EU.

I målet Rioja berodde skillnaden i behandling på bättre tillverknings- eller handelsvillkor för inhemska företag (197). I målet Parma verkställdes detta genom att företag i produktionsregionen gavs en särskild fördel. Användningen av den skyddade beteckningen Prosciutto di Parma för saluföring av skinka i skivor underställdes villkoret att produkten ska skivas och förpackas inom produktionsområdet (198). Sådana fördelar för den inhemska marknaden leder till konkurrensnackdelar för företag som är etablerade i andra medlemsstater, antingen på grund av eventuella ytterligare kostnader eller på grund av svårigheten att upphandla vissa produkter som är nödvändiga för att konkurrera med hemmamarknaden.

I vissa av sina senare beslut avseende artikel 35 i EUF-fördraget intog domstolen en alternativ inställning till det sista kravet i Groenveld-prövningen (”till skada för produk