Yttrande från Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om "Grönbok om alternativa system för tvistlösning inom civil- och handelsrätt"

(KOM(2002) 196 slutlig)

(2003/C 85/02)

Den 19 april 2002 beslutade kommissionen att i enlighet med artikel 262 i EG-fördraget rådfråga Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om "Grönbok om alternativa system för tvistlösning inom civil- och handelsrätt".

Facksektionen för inre marknaden, produktion och konsumtion, som svarat för det kommitténs beredning av arbetet, antog sitt yttrande den 6 novembers 2002. Föredragande var Henri Malosse.

Vid sin 395.e plenarsession den 11 och 12 december 2002 (sammanträdet den 11 december) antog Europeiska ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 91 röster för, 1 röst emot och 2 nedlagda röster.

0. Sammanfattning av yttrandet

0.1. Generellt förhållningssätt - Man bör välja en rekommendation. Efter tre år bör man emellertid efter en utvärdering av dess effekter studera möjligheten att välja ett direktiv eller att hålla fast vid en rekommendation.

0.2. Tvistlösningsklausulernas räckvidd - Hänvändelse till domstol bör inte accepteras så länge det alternativa tvistlösningsförfarandet inte tillämpats. Men denna regel skall inte gälla standardavtal och, mer allmänt, konsumentavtal.

0.3. Avbrytande av preskriptionstiden för att väcka talan i domstol - Bör tillåtas då det ursprungliga kontraktet innehåller en klausul för det alternativa tvistlösningsförfarandet och likaså då ingen klausul finns, men i dessa fall endast då parterna på ett effektivt sätt har tillämpat det alternativa tvistlösningsförfarandet.

0.4. Minimigarantier för förfarandena - Följande principer skall gälla: principen om tredje parts opartiskhet i förhållande till de båda parterna, öppenhets-, effektivitets-, rättvise- och konfidentialitetsprinciperna.

0.5. Resultaten av den alternativa tvistlösningen - Avtalens rättsliga tyngd bör harmoniseras i medlemsstaterna. Man bör emellertid redan nu se till att avtalens verkställighet, som uppnås i enlighet med varje medlemsstats lagstiftning, innebär att de automatiskt är verkställbara i EU:s samtliga medlemsstater. Bryssel I-förordningen bör ändras i enlighet med detta.

0.6. Aktörernas status - Tredje part bör få en konkret grundutbildning som bör kompletteras med en obligatorisk fortbildning. En europeisk etikkodex bör utformas som vägledning för tredje part. Tredje part grupperas i organisationer som godkänns på gemenskapsnivå.

0.7. Tredje parts ansvar - Parterna bör uppmanas att teckna en ansvarsförsäkring, antingen enskilt eller via den organisation (juridisk person) som utsett dem.

1. Bakgrund

1.1. Den 19 april 2002 offentliggjorde kommissionen på begäran av medlemsstaternas justitieministrar en grönbok mot bakgrund av artikel 65 i EG-fördraget. I denna fastslås att de åtgärder som rådet vidtar i fråga om rättsligt samarbete bland annat syftar till att förbättra och förenkla erkännande och verkställighet av domstolsavgöranden och utomrättsliga avgöranden i mål och ärenden av civil och kommersiell natur. Målsättningen är främst att ge de grupper som berörs bättre information om befintliga bestämmelser, men kommissionen vill även sätta igång en diskussion om behovet av att eventuellt vidta gemensamma åtgärder på gemenskapsnivå.

1.2. Med alternativa system för tvistlösning ("Alternative Dispute Resolution" - ADR) avses i grönboken tvistlösningsförfaranden utanför domstol med undantag för skiljedoms-förfaranden(1). Det rör sig om förfaranden utanför domstol som - ofta tack vare en neutral och oberoende tredje part - gör det möjligt att nå enighet mellan parterna och finna en lösning på tvisten. De alternativa tvistlösningsmetoderna kan vanligtvis delas in i två kategorier: När förfarandena handläggs av en domare eller delegeras av en domare till någon annan, talar man om alternativa system för tvistlösning enligt lag. När det rör sig om sådan tvistlösning som de tvistande parterna själva sköter helt utan juridisk inblandning talar man om alternativa system för tvistlösning enligt avtal. Den alternativa tvistlösningen har flera funktioner: Man får till stånd en dialog mellan parterna, affärskontakterna upprätthålls, kvaliteten inom rättsväsendet säkerställs och arbetsfreden främjas.

1.3. Det bör påpekas att de femton EU-medlemsstaternas stats- och regeringschefer vid flera tillfällen i samband med EU:s toppmöten haft tillfälle att ge uttryck för sin positiva inställning till alternativ tvistlösning. I slutsatserna från mötet i Wien i december 1998 ställde sig Europeiska rådet bakom "den handlingsplan som rådet och kommissionen har utarbetat om att upprätta ett område med frihet, säkerhet och rättvisa", och man uppmanade rådet att genast påbörja genomförandet av de prioriteringar som fastställs i handlingsplanen. Vid mötet i Tammerfors den 15-16 oktober 1999 ställde Europeiska rådet upp nya riktlinjer på området för rättsliga och inrikes frågor och uppmanade till att inrätta alternativa utomrättsliga förfaranden. Vid EU-toppmötet i Lissabon i mars 2000 gav Europeiska rådet en uppmaning till kommissionen och rådet att "överväga metoder att främja konsumenternas förtroende för elektronisk handel, särskilt genom alternativa system för tvistlösning". Denna målsättning bekräftades vid Europeiska rådets möte i Santa Maria da Feira i juni 2000, då handlingsplanen för eEuropa 2002 antogs.

1.4. I praktiken har en rad åtgärder på olika områden vidtagits avseende alternativ tvistlösning på gemenskapsnivå.

1.5. Initiativen är flest på området för konsumenträtt. Det svarar mot kommissionens önskan att ge konsumenterna en enhetlig skyddsnivå. I detta sammanhang kan kommissionens rekommendationer av den 30 mars 1998(2) och den 4 april 2001(3) nämnas.

1.6. Samtidigt som man antog "Bryssel I-förordningen"(4) om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, uppmanade rådet och kommissionen - visserligen inte i förordningen utan i en gemensam förklaring(5) - åter medlems-staterna att fullfölja arbetet med alternativ konfliktlösning inom privaträtten. De underströk den kompletterande roll som den alternativa konfliktlösningen spelar i förhållande till de traditionella domstolsförfarandena, bland annat i fråga om elektronisk handel.

1.7. Direktivet av den 8 juni(6) omfattar uttryckliga bestämmelser (artikel 17) som syftar till att medlemsstaterna skall uppmuntra organ för utomrättslig lösning att agera i konsumenttvister(7).

1.8. För att underlätta konsumenternas möjligheter till förlikning i samband med gränsöverskridande tvister har kommissionen inrättat två europeiska nätverk för nationella organ. Nätverket FIN-NET för utomrättslig lösning av tvister om finansiella tjänster inrättades den 1 februari 2001. Nätverket EEJ-NET, som sedan den 16 oktober 2001 befinner sig på pilotstadiet, är ett övergripande nät.

1.9. Behovet av att ta hänsyn till den mänskliga dimensionen i samband med familjekonflikter har lett till att rådet och kommissionen tagit parallella initiativ på området för familjerätt. Mot denna bakgrund är medling som ett sätt att lösa konflikter helt klart en av målsättningarna i Bryssel IIa-förordningen(8).

1.10. På området för arbetsrätt utgör den alternativa tvistlösningen (ofta i form av medling) i många EU-länder ett obligatoriskt förberedande steg innan något förfarande inleds, och i vissa fall utgör den alternativa tvistlösningen till och med ett första steg i domstolsförfarandet. Fördelarna med att använda alternativ tvistlösning framhölls redan i den europeiska socialstadgan från 1989(9). I sitt meddelande av den 28 juni 2000, "Ny socialpolitisk dagordning"(10), underströk kommissionen den alternativa tvistlösningens betydelse för att modernisera den europeiska sociala modellen. Därefter gav kommissionen en högnivågrupp med sakkunniga (på området "arbetsrelationer och anpassning till förändringar") i uppdrag att utarbeta konkreta rekommendationer i frågan.

1.11. Alternativ tvistlösning tillämpas på många områden, men ges inte alltid samma tolkning, varken inom EU eller inom de olika medlemsstaterna. För närvarande är alternativ tvistlösning ett överordnat begrepp som går under många olika, i vissa fall mycket dunkla, benämningar. Metodernas mångfald - som utan tvekan är en av den alternativa tvistlösningens starka sidor - kan emellertid visa sig hämmande på utvecklingen. Därför bör det upprättas ett område där den alternativa tvistlösningen kan utvecklas inom fasta ramar. Man bör ställa upp vissa principer i fråga om minimigarantier för förfarandena, tredje parts opartiskhet och objektivitet samt konfidentialitet.

1.12. I detta syfte har man inom ramen för Grotiusprogrammet(11) genomfört en åtgärd i samarbete med ett flertal medlingscentrum i medlemsstaterna(12). Man har också genomfört programmet "Marc 2000" för europeiskt samarbete för att utveckla företagens användning av alternativa tvistlösningsmetoder inom privaträtten. Det har lett till att det upprättats en lista med rekommendationer som syftar till att främja en minimiharmonisering av de alternativa tvistlösningsförfarandena i EU.

1.13. Detta är bakgrunden till grönbokens tjugoen frågor avseende grundläggande gemensamma principer för medlemsstaterna. Nedan går vi igenom dessa principers innehåll och syften.

2. Huvudprinciper som bör främjas

2.1. EESK:s tidigare ställningstaganden

2.1.1. EESK är föregångare på området och intresserade sig mycket snabbt för alternativ tvistlösning som ett kompletterande system. Den alternativa tvistlösningen bygger på att det civila samhällets aktörer i näringsliv och samhälle tar ansvar i form av vad man skulle kunna kalla en funktionell subsidiaritet. Man kan bland annat nämna kommitténs yttranden om "Förslag till rådets förordning (EG) om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område"(13), "Förbundsrepubliken Tysklands initiativ inför antagandet av rådets förordning om samarbetet mellan medlemsstaternas domstolar i fråga om bevisupptagning i mål och ärenden av civil och kommersiell natur"(14), "Förslag till rådets beslut om inrättandet av ett europeiskt rättsligt nätverk inom privaträtten"(15) och "Förslag till Europaparlamentets och rådets förordning om säljfrämjande åtgärder på den inre marknaden"(16).

2.2. Behov

2.2.1. Å ena sidan tenderar tvistlösningsförfarandena att bli allt längre, och ibland är kostnaderna helt oproportionerliga. Utöver dessa klassiska problem kännetecknas gränsöverskridande tvister ofta av komplicerade frågor som lag- eller domsrättskonflikter. Det är främst för att komma till rätta med problemen med att få tillgång till rättslig prövning som de alternativa tvistlösningsmetoderna utvecklats. I själva verket kompletterar de det rättsliga förfarandet. Att främja metoder för tvistlösning utanför domstol visar sig med andra ord vara ett lämpligt svar på det ökande antalet gränsöverskridande tvister till följd av att handeln, främst den elektroniska handeln, och medborgarnas rörlighet ökar.

2.2.2. Å andra sidan kan man konstatera att de alternativa tvistlösningsmetoderna främst utvecklats med tanke på konsumenterna samt med hänsyn till arbetsmarknadstvister och sociala konflikter. De visar sig emellertid vara lika användbara när det gäller tvistlösning inom företag: Handelspartnerna hyser en önskan om att redan innan det uppstår konflikter granska och diskutera parternas respektive intressen på neutral mark i närvaro av en tredje part. Lämpliga lösningar som de i många fall ofta inte skulle kunna ha hittat på annat sätt gör det möjligt för dem att fortsätta sina affärskontakter.

2.2.3. I vilket fall som helst skall alternativ tvistlösning inte vara en möjlighet att undgå prövning i nationella domstolar, vilket EESK har påpekat varje gång kommittén uttalat sig i frågan. Alternativ tvistlösning skall alltid vara ett alternativ som godkänns av alla parter. Detta skall vara grunden för alla svar på grönbokens frågor. Fördelen med den alternativa tvistlösningen är att den erbjuder parterna en alternativ lösning samtidigt som deras grundläggande rättighet att gå till domstol finns kvar (sistnämnda utväg fungerar dock oftast dåligt på grund av förseningar, alltför många ärenden och långsam handläggning). Främjandet av alternativ tvistlösning visar också att det finns en vilja att stödja en modell i det civila samhället som bygger på en förlikningsprincip och som fäster stor vikt vid det civila samhällets aktörer och organisationer.

2.2.4. Frågan huruvida det är lämpligt att vidta åtgärder på gemenskapsnivå när det gäller alternativ tvistlösning bör besvaras mot bakgrund av proportionalitets- och subsidiaritetsprinciperna. Å ena sidan bör man inte fastställa några modeller, utan låta lämpliga metoder utvecklas på lokal, regional eller nationell nivå. Å andra sidan bör man ta hänsyn till att konflikterna blir av allt mer gränsöverskridande karaktär i en union som mer och mer påverkar vardagen för såväl de ekonomiska aktörerna (inre marknaden, den gemensamma valutan) som de vanliga medborgarna (resor, arbetsmarknadens rörlighet, familjeförhållanden). Det är alltså viktigt att främja en utveckling av alternativ tvistlösning på EU-nivå inom lämpliga ramar och med viss avvägning. Därför förordar kommittén snarare ett flexibelt tillvägagångssätt. Vi föreslår en resolution i syfte att fastställa referensramar och etablera en förtroendeingivande bas, åtgärder för att främja metoden och för att få till stånd ett utbyte av bästa praxis(17) samt ett nätverk för europeiska alternativa tvistlösningsaktörer. Att anta en europeisk etikkodex vore ett utmärkt exempel på den roll som EU kan spela, och den skulle utgöra ett stöd vid spridningen av exempel på goda lösningar.

3. Grönbokens frågor: en första analys

3.1. EU-institutionernas generella förhållningssätt till alternativ tvistlösning (frågorna 1-4)

3.1.1. Allmänt sett skulle en förordning eller ett direktiv kunna innebära en risk för att utvecklingen av alternativ tvistlösning stannar av, medan en rekommendation förefaller ge utrymme för större flexibilitet. En rekommendation skulle göra det möjligt att dra upp rättsliga ramar samtidigt som man förordar respekt för gemensamma etiska principer och utbildning av en neutral tredje part(18). I ljuset av erfarenheterna av en utvärdering tre år efter denna rekommendation bör man emellertid undersöka om det är möjligt att utarbeta ett direktiv om minimikrav på förfarandena. När det gäller den specifika frågan om den alternativa tvistlösningens inverkan på det rättsliga förfarandet (domarnas bristande kunskap när det gäller alternativa tvistlösningsklausuler, avbruten preskriptionstid(19)) blir det förmodligen nödvändigt att i samband med översynen av den så kallade Bryssel I-förordningen införa bindande åtgärder på detta område.

3.1.2. Man ställer frågan om användningen av den alternativa tvistlösningen skall utsträckas till att omfatta samtliga områden. Om det sker bör man emellertid framhålla att varje land har rätt att göra undantag när det gäller frågor som enligt deras uppfattning är av offentlig karaktär och som bör underställas domstols behörighet i det aktuella landet. En allmän tillämpning skulle naturligtvis göra det lättare att ställa upp etiska regler och gemensamma allmänna principer.

3.1.3. Tvistlösning på nätet - som för övrigt bör främjas, särskilt i fråga om konsumenträtt - samt de traditionella metoderna bör behandlas enligt samma principer och de bör anpassas till olika tekniska särdrag. Man bör exempelvis ta hänsyn till datasäkerheten när det gäller uppgifter på Internet.

3.1.4. Tillämpningen av alternativ tvistlösning inom familjerätten har redan visat sig effektiv i flera länder och bör utan tvekan utvecklas. Förslaget till förordning "Bryssel IIa", som främjar denna tillämpning, bör antas. Dessutom vore det lämpligt att inrätta ett nätverk för instanser för familjemedling i Europa som erkänns av behöriga nationella myndigheter, justitieministerier eller nationella domstolar som handlägger familjefrågor.

3.2. De alternativa tvistlösningsklausulernas rättsliga tyngd och räckvidd (frågorna 5, 7 och 8)

Parterna kan redan när avtalen tecknas förutse användning av alternativ tvistlösning; Frågan är om det är nödvändigt att harmonisera de alternativa tvistlösningsmetodernas räckvidd i samtliga länder.

3.2.1. För det första visar analysen att en klausul om medlings- eller förlikningsförfaranden är förbunden med ett krav att uppnå resultat, men endast avseende den praktiska tillämpningen av förfarandet. En sådan klausul bör således tvinga parterna att försöka förhandla sig fram till en lösning genom att tillämpa de allmänna regler som gäller för samtliga avtal: Det skulle innebära att de parter som inte går med på detta skulle bryta mot sitt avtalsrättsliga ansvar och skulle kunna dömas till skadestånd. När medlings- och förlikningsförfarandet väl satts igång kvarstår däremot endast kravet att parterna i ömsesidig lojalitet skall försöka nå en överenskommelse: Under inga omständigheter kan parterna tvingas till att nå förlikning. Var och en av parterna skall kunna avbryta förhandlingarna och kan endast ställas till svars om de handlat i ont uppsåt.

3.2.2. För det andra blir resultatet att existensen av en sådan klausul bara kan leda till att hänvändelse till domstol inte accepteras så länge det alternativa tvistlösningsförfarandet inte tillämpats. Denna lösning bör under inga omständigheter godtas när det gäller standardavtal, konsumentavtal och anställningsavtal. Vissa frågor är så specifika att klausuler om en alternativ tvistlösning i själva verket skulle kunna vara riskabla om parterna inte är jämlika.

3.3. Avbrutet rättsligt förfarande vid alternativ tvistlösning (frågorna 9-10)

3.3.1. Om ett liknande beslut fattas av medlemsstaterna kan man förmoda att det görs åtskillnad mellan de fall då det rör sig om avtal som redan vid tecknandet innehåller en klausul om alternativ tvistlösning och de fall då avtalen inte innehåller någon sådan klausul.

3.3.1.1. I det första fallet kan varje part åberopa den alternativa tvistlösningsklausulen inför domaren, vilket räcker för att avbryta det rättsliga förfarandet. Medlaren skall se till att medlings-processen inte drar ut på tiden, för att avbrottet skall bli så kort som möjligt.

3.3.1.2. Om det inte finns någon sådan klausul är frågan känsligare, eftersom två argument ställs emot varandra. Å ena sidan finns det risk för att en av parterna utnyttjar möjligheten att automatiskt avbryta preskriptionstiden som förhalningstaktik(20). Å andra sidan kan man, eftersom syftet är att främja alternativ tvistlösning, ifrågasätta om det är logiskt att straffa de parter som i god tro beslutar att använda detta förfarande. Som säkerhetsåtgärd skulle man kunna ta fasta på kriteriet om ett "effektivt"(21) genomförande av alternativ tvistlösning, som avbryter preskriptionstiden.

I båda fallen gäller att om parterna inte når förlikning, räknas preskriptionstiden från och med den dag då medlaren anmäler att hans eller hennes uppdrag är avslutat.

3.4. Minimigarantier för förfarandena (frågorna 11, 12, 13, 15 och 16)

3.4.1. En analys visar att de principer som fastställs i kommissionens två rekommendationer(22) från 1998 och 2001 om konsumenträtt kan utgöra en solid bas.

3.4.2. I princip rör det sig om följande minimigarantier för alternativa tvistlösnings-förfaranden inom det civil- och handelsrättsliga området (de bör för övrigt ingå i en av rekommenda-tionerna, se 3.3.1):

- Principen om tredje parts (ombudsmän, medlare osv.) opartiskhet i förhållande till de båda parterna. Det skall inte föreligga någon intressekonflikt mellan tredje part och de tvistande parterna, och tredje part skall garantera dem sin opartiskhet och sin oberoende ställning innan den alternativa tvistlösningen inleds.

- Öppenhetsprincipen: Parterna skall i den alternativa tvistlösningens alla skeden ha tillgång till nödvändig information (allmänna bestämmelser - språk, tidsplan - arbetsgång, kostnader, avtalets tyngd ifall man når förlikning).

- Effektivitetsprincipen som uppfylls genom förenklad tillgång(23) för parterna och kontrollerade kostnader.

- Rättviseprincipen, som bland annat innebär att tredje part skall behandla var och en av parterna "jämlikt", framför allt när det gäller upplysningar om hur förfarandet går till, rätten att när som helst dra sig ur och vända sig till rättssystemet eller andra former av prövning utanför domstol, en garanterat jämn fördelning av talartiden mellan parterna vid enskilda samtal med tredje part osv.

- Konfidentialitetsprincipen. Samtalen mellan parterna i samband med den alternativa tvistlösningen skall liksom alla andra upplysningar betraktas som konfidentiell information - om man inte uttryckligen beslutat annorlunda. Konfidentialitetsprincipen bör även tillämpas i fråga om resultaten av den alternativa tvistlösningen.

3.5. Resultaten av den alternativa tvistlösningen (frågorna 17-18)

3.5.1. Det är inte önskvärt att införa betänketid vare sig före eller efter det ett avtalet till följd av en alternativ tvistlösning undertecknats. Det finns risk för att det skulle störa den alternativa tvistlösningen och inverka negativt på parternas uppförande. Rättviseprincipen(24) innebär i vilket fall som helst att tredje part skall säkerställa att det råder jämvikt mellan parterna under hela förfarandet.

3.5.2. Avtalens rättsliga tyngd bör harmoniseras i medlemsstaterna. I praktiken utgör ett avtal förvisso alltid en "förlikning", oberoende av hur det definieras i de olika länderna. Begreppet "förlikning" har dock inte alltid samma betydelse.

Eftersom harmoniseringsfrågan inte bara gäller den alternativa tvistlösningen, bör den behandlas i en bindande och mer omfattande gemenskapstext om avtalsrätt(25).

3.5.3. Man bör emellertid redan nu se till att avtalens verkställighet, som uppnås i enlighet med varje medlemsstats lagstiftning, innebär att de automatiskt är verkställbara i EU:s samtliga medlemsstater. Bryssel I-förordningen bör vid översynen ändras i enlighet med detta.

3.6. Aktörernas status (frågorna 14, 19 och 20)

Syftet är att anlita en tredje part med erkända kvalifikationer och förhandlingskompetens. Rekommendationerna bör därför bland annat innehålla följande punkter:

3.6.1. Det finns ett tydligt behov av en lämplig och tillräckligt omfattande utbildning som gör det möjligt för tredje part att utöva rollen på ett effektivt sätt. Denna utbildning bör kompletteras med en obligatorisk årlig fortbildning.

Under utbildningen vore det lämpligt att låta tredje part få praktisk erfarenhet och utifrån konkreta fall få insyn i det alternativa tvistlösningsförfarandets förlopp och utgång samt lära sig olika tekniker.

3.6.2. En europeisk etikkodex bör utformas som vägledning för tredje part. Denna kod bör ingå i rekommendationen och bland annat omfatta principerna om oberoende, neutralitet, opartiskhet och konfidentialitet samt principen om tredje parts kvalifikationer.

3.6.3. Andra vägar är också tänkbara, såsom en gruppering av tredje parter i organisationer som godkänns på gemenskapsnivå och finansieras av kommissionen.

3.7. Tredje parts ansvar (fråga 21)

Särskilda bestämmelser avseende tredje parts ansvar är inte lämpligt. Den allmänna civilrättslagstiftningen skall tillämpas. Det är emellertid mer än önskvärt att parterna tecknar en ansvarsförsäkring, antingen enskilt eller via den organisation (juridisk person) som utsett dem.

Sistnämnda punkt är mycket viktig och bör ingå i den europeiska etikkodexen.

Bryssel den 11 december 2002.

Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Roger Briesch

(1) Skiljedomsförfarande är i själva verket en tvistlösningsmetod som är mer besläktad med domstolsförfaranden än med alternativ tvistlösning, eftersom skiljedomen syftar till att ersätta ett domstolsavgörande. Skiljedomsförfarandet är för övrigt redan starkt reglerat både på nationell och internationell nivå.

(2) Kommissionens rekommendation om principer som skall tillämpas på de instanser som är ansvariga för förfaranden för reglering av konsumenttvister utanför domstol, EGT L 115, 17.4.1998.

(3) Kommissionens rekommendation om principer som skall tillämpas på extrajudiciella organ som deltar i reglering av konsumenttvister som görs upp i godo, EGT L 109, 19.4.2001.

(4) Rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, EGT L 12, 16.1.2001.

(5) Rådets och kommissionens gemensamma förklaring till artiklarna 15 och 73 i förordningen i protokoll från rådets möte den 22 december 2000, då förordningen antogs.

(6) Rådets direktiv 2000/31/EEG av den 8 juni 2000, EGT L 178, 17.7.2000.

(7) När det gäller samtliga konflikter som rör elektronisk handel - inte bara konflikter mellan konsumenter - skall medlemsstaterna idag se till att deras rättsväsende tillåter alternativ tvistlösning på elektronisk väg.

(8) KOM(2001) 505 slutlig, EGT C, november 2001. Denna förordning kompletterar Rådets förordning (EG) nr 1347/2000 av den 29 maj 2000 (EGT L 160, 30.6.2000, s. 19), den så kallade Bryssel II-förordningen om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar för makars gemensamma barn.

(9) Artikel 13.

(10) KOM(2000) 379, 28.6.2000.

(11) Programmet för det möjligt att via subventioner underlätta samarbete i och utanför domstolarna genom att öka kunskaperna om rättssystemen.

(12) Brussels Business Mediation Centre (BBMC, Belgien), Centre for Effective Dispute Resolution (CEDR, Storbritannien), Netherlands Mediation Institute (NMI, Nederländerna), Union Camere (Italien) och Centre de médiation et d'arbitrage de Paris (CMAP), huvudansvarig för programmet Marc 2000.

(13) EGT C 117, 26.4.2000.

(14) EGT C 139, 11.5.2001.

(15) EGT C 139, 11.5.2001.

(16) EGT C 221, 17.9.2002.

(17) Ett antal medlemsstater har tagit initiativ på vissa områden i syfte att främja alternativa tvistlösningar. Man har inrättat rådgivande myndigheter på området (bl.a. i Frankrike), finansierat strukturer för alternativ tvistlösning (exempelvis i de skandinaviska länderna), inrättat program för yrkesutbildning (till exempel i Portugal), och spridit information om alternativ tvistlösning till allmänheten.

(18) I grönboken kallas de som deltar i den alternativa tvistlösningen - medlare, ombudsmän - för tredje part.

(19) Se punkterna 3.2 och 3.3.

(20) Om det finns en klausul om alternativ tvistlösning är risken däremot mindre, eftersom parterna redan då avtalet ingås har en positiv inställning till medling.

(21) Beslutet åligger domaren. Ett väsentligt kriterium skulle kunna vara att det hållits ett första sammanträde mellan tredje part och de inblandade.

(22) Citerade tidigare i dokumentet.

(23) Framför allt bör användningen av elektroniska medel uppmuntras.

(24) Se 3.4.2.

(25) Eventuellt som en senare uppföljning av kommissionens aktuella arbete om avtalsrätt.