Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Lettlands och Litauens framsteg på vägen mot anslutningen"

(2003/C 61/16)

Vid sin plenarsession den 16-17 januari 2002 beslutade Ekonomiska och sociala kommittén att i enlighet med artikel 23.3 i arbetsordningen utarbeta ett yttrande om "Lettlands och Litauens framsteg på vägen mot anslutningen".

Sektionen för yttre förbindelser, som svarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 5:e september 2002. Föredragande var Uno Westerlund.

Vid sin 393:e plenarsession (sammanträdet den 18 september 2002) antog Ekonomiska och sociala kommittén enhälligt följande yttrande.

A. DE GEMENSAMMA FÖRUTSÄTTNINGARNA

1. Vägen mot medlemskap i EU

1.1. Från självständighet till folkomröstning

När Lettland och Litauen uppnått självständighet 1991 ställde båda länderna mycket snart in siktet på medlemskap i EU. Milstolpar på vägen:

- 1993 Europeiska rådets möte i Köpenhamn där det slogs fast att länder med Europaavtal kunde bli medlemmar.

- 1995 Europaavtal med EU undertecknades av de båda länderna.

- 1995 ingav båda länderna ansökan om medlemskap.

- 1998 erkändes de som ansökarländer.

- I mars 2000 inleddes reella förhandlingar.

Lettland och Litauen startade förhandlingarna efter den första gruppen av ansökarländer. Förhandlingarna har emellertid framskridit snabbt som en följd av mycket stora ansträngningar och nu finns ingen eftersläpning. Europeiska rådet i Laeken i december 2001 slog fast att Lettland och Litauen ingår bland de tio länder med vilka förhandlingarna skall vara avslutade senast vid utgången av 2002 så att de skall kunna delta i valen till Europaparlamentet 2004 i egenskap av medlemmar.

1.2. En del av Östersjöområdet och EU:s nordliga dimension

Utvecklingen sedan 1991 har starkt påverkats av Lettlands och Litauens ständigt ökande utbyte på alla plan med grannarna i Östersjöområdet. De tre baltiska staterna har också utvecklat samarbetsstrukturer sinsemellan. De medverkar aktivt i Östersjöstaternas råd (CBSS) och har här nära samarbete på viktiga områden med Ryssland, de nordiska länderna, Polen och Tyskland. Genom initiativet EU:s nordliga dimension, vilket geografiskt definieras som Östersjöområdet, har problem och utvecklingsmöjligheter som i hög grad berör de båda länderna kommit i fokus även i debatten inom EU.

Utvecklingen har lett till att Lettland och Litauen nu ingår i allt starkare nätverk i Östersjöområdet som inkluderar nordvästra Ryssland och Kaliningrad. Nätverken består av politiska institutioner, städer och regioner, företag och affärsförbindelser, det civila samhällets organisationer och enskilda människor. Handels- och ekonomiministrarna arbetar med att underlätta det ekonomiska samarbetet, bland annat med att nå målet att det ska ta högst två timmar för godstransporter att passera en gräns i regionen(1).

När CBSS samlades i Kaliningrad den 5 mars 2002 under ryskt ordförandeskap behandlades det civila samhällets roll särskilt. I utrikesministrarnas deklaration från mötet heter det: "Östersjöstaternas råd uppmanar till intensivare samarbete mellan frivilligorganisationer och andra strukturer i det civila samhället i Östersjöområdet. Denna nätverksprocess bidrar till att hitta prioriterade uppgifter som skall lösas gemensamt." Även vid Östersjöstaternas toppmöte i S:t Petersburg i juni 2002 underströks behovet av att utveckla det civila samhället i regionen.

1.3. ESK bidrar

ESK bidrar på olika sätt till denna utveckling(2). ESK ser det som särskilt angeläget att de politiska, ekonomiska och sociala relationerna med Ryssland fortsätter att utvecklas positivt även efter utvidgningen. En positiv utveckling i Ryssland är en angelägenhet och ett starkt intresse för hela EU. Kommittén har senast i yttrandet "Strategiskt partnerskap EU/Ryssland" redovisat sin syn på dessa frågor. Inför ministermötet om EU:s nordliga dimension i augusti 2002 har ESK tillsammans med representanter för det organiserade civila samhället i övriga berörda länder utarbetat ett uttalande. Som ett led i arbetet med ett nytt handlingsprogram för EU:s nordliga dimension kommer ESK att under 2003 anordna en konferens eller ett forum med företrädare för bl.a. det organiserade civila samhället i Östersjöområdet. En första motsvarande konferens ägde rum i Umeå i februari 2001. ESK är sålunda berett att fortsätta sina strävanden att åstadkomma och ta ansvar för ett intensivare samarbete mellan frivilligorganisationer och andra strukturer i det civila samhället i Östersjöområdet.

1.4. Kaliningrad

I detta sammanhang är det mycket viktigt att beakta den ryska enklaven Kaliningrads speciella situation. ESK har tidigare betonat att utvecklingen i Kaliningrad är av vital betydelse för hela regionen och för EU:s relationer till Ryssland. ESK har framhållit att särskilda satsningar måste göras för att underlätta det ekonomiska samarbetet och minska de ekonomiska, sociala och miljömässiga klyftorna mellan Kaliningrad-regionen och omkringliggande områden i Litauen och Polen. Ett ytterligare förstärkt samarbete mellan kommissionen och Östersjöstaternas råd är därför nödvändigt.

Befolkningen i Kaliningrads oblast kan i dag resa genom Litauen och Polen utan visum. ESK är angelägen om att viserings- och transiteringsfrågorna skall lösas på ett för alla parter tillfredsställande sätt före EU:s utvidgning med Litauen och Polen. Det handlar om att finna tekniska lösningar som är smidiga och inte äventyrar normerna i Schengenavtalet. ESK välkomnar i detta sammanhang att Sverige som första EU-land beslutat öppna ett generalkonsulat i Kaliningrad och rekommenderar övriga EU-länder att vidta motsvarande åtgärd eftersom det bland annat underlättar att erhålla Schengenvisum.

2. Utgångspunkter

2.1. Avgränsningar

Det civila samhället står i centrum för den följande analysen. Den utgår från utvecklingen med hänsyn till de politiska Köpenhamnskriterierna som var förutsättning för att få påbörja förhandlingar. Den går närmare in på ett urval av de områden som ingår i villkoren för att nå medlemskap. En viktig källa är kommissionens regelbundna rapporter om framstegen.

2.2. Förutsättningar för ett civilt samhälle

Lettland och Litauen var mellan 1944 och 1991 en del av Sovjetunionen. För Sovjetstaten var det civila samhället ett hot. Den motverkade därför att människor organiserade sig utanför statens kontroll.

De händelser som ledde till självständighet för de baltiska staterna brukar omtalas som "den sjungande revolutionen". Det var människor organiserade i tusentals sångkörer, sångsällskap, hembygdsföreningar och liknande som demonstrerade sina uppfattningar mot en hotfull övermakt. Därmed manifesterades också potentialen för att bygga ett civilt samhälle. Sedan självständigheten har en enorm utveckling av det civila samhället ägt rum i Lettland och Litauen och den har främjats genom målinriktat samarbete med systerorganisationer i EU-länderna och särskilt med grannarna på andra sidan Östersjön inklusive Norge. Betydande materiellt stöd kommer också från USA.

Utvecklingen har i många stycken inneburit en fullständig omvandling. Detta gäller till exempel fackföreningarna.

De existerade visserligen i Sovjetstaten, men de hade sin roll helt inom systemet. Facken var ofta kommunistpartiets förlängda arm för att utöva kontroll över individerna.

Lönerna bestämdes på administrativ väg. Strejker var förbjudna. De skulle tillvarata arbetarnas intressen genom att verka för goda arbetsförhållanden och ge arbetarna möjlighet till en rik fritid. Kommunistfacken förvaltade därför omfattande fritidsinrättningar av skilda slag. Anslutningen var nästan hundraprocentig.

Andelen fackligt organiserade i arbetskraften i Lettland och Litauen föll dramatiskt när övergången till demokrati och marknadsekonomi började och den har fortsatt att falla. Låg facklig organisationsgrad i de så kallade övergångsekonomierna är ofta ett tecken på att man nått långt på vägen mot marknadsekonomi och demokratiskt fungerande organisationer. Nu finns förutsättningar att bygga vidare från en stabil bas. Organisationerna är nu i allmänhet inte heller så beroende av inkomsterna från fastigheter och andra ekonomiska tillgångar som de ärvde från det gamla systemet.

2.3. Anpassning till EU-medlemskap

Lettland och Litauen var helt integrerade i den centralstyrda Sovjetstaten. De har efter självständigheten fått bygga upp en ny förvaltning, ett eget rättsväsende och annat som hör till en självständig stat.

Industrins omgestaltning från en centralt bestämd produktion för Sovjetstatens behov i stora statligt ägda enheter till den differentiering som behövs i en modern stat med en öppen ekonomi är påfrestande och har lett till hög arbetslöshet.

Samma omvandling har jordbruket utsatts för. Att bryta upp stora kolchoser och sovchoser, att återlämna mark till tidigare ägare och övergå till drift i privat regi är en mycket omfattande juridisk process. Å andra sidan har mängden av nya små privata jordbruk med livsmedelsproduktion gett ett visst socialt skydd för många människor i Lettland och Litauen särskilt under inledningsskedet av den svåra övergångsperioden.

EU:s medlemsländer skall inte bara anpassa den nationella lagstiftningen till EU-bestämmelserna, dvs. införliva EU-bestämmelser. Gemenskapens regelverk måste även genomföras, dvs. iakttas i praktiken. En stor del av bestämmelserna för den inre marknaden rör produkter och produktsäkerhet, produktionsprocesser, arbetsmiljö, arbetslagstiftning m.m. som enbart företagen och deras personal kan genomföra i praktiken.

Medlemskapsförhandlingar är inte bara en fråga för tjänstemän inom offentlig förvaltning och politiker. Arbetsmarknadens parter och andra företrädare för det civila samhället, såsom jordbrukarnas och konsumenternas intresseorganisationer samt miljöorganisationer etc. måste också göras delaktiga och få information.

EESK är övertygad om att förståelsen för och genomförandet av EU-reglerna kommer att förbättras om arbetsmarknadens parter och andra icke-statliga organisationer involveras i ett tidigt skede.

B. LETTLAND

1. Om Lettland

1.1. Befolkning

Lettlands befolkning uppgår till 2,37 miljoner. Enligt 1998 års folkräkning var andelen letter 56 procent och andelen ryssar 32 procent. Bland övriga språkliga minoriteter återfanns vitryssar (4 %), ukrainare (3 %), polacker (2 %) och litauer (1 %). Majoriteten av den lettiska befolkningsgruppen bor på landsbygden medan det slaviska befolkningsinslaget till övervägande delen bor i städerna. I huvudstaden Riga, med nästan hälften av befolkningen, räknades 47 procent som ryssar. Befolkningsgrupperna bor blandade. Ingen region i Lettland kan sägas vara lettisk eller rysk. Att staden Daugavpils i sydöst har 80 procent ryssar får ses som ett undantag.

Det lettiska språket är närmast besläktat med litauiska men skillnaderna är ändå så stora att det är omöjligt för letter och litauer att kommunicera med varandra på sina respektive språk. Såväl den protestantiska som den katolska och den rysk-ortodoxa kyrkan är starkt representerad i landet.

Lettland är en utpräglad Östersjöstat. Genom sitt geografiska mellanläge är Lettland något mer intresserat av baltiskt samarbete än Estland som identifierar sig med Norden och Litauen som har historisk samhörighet med Polen. På grund av den stora ryska minoriteten upplever Lettland "trycket" från Ryssland mycket starkare än Litauen.

1.2. Politiska förhållanden

Lettland har sedan 1999 en kvinnlig president, Vaira Vike-Freiberga, med akademisk och internationell bakgrund (dock utan kunskaper i ryska) och tidigare verksam i Kanada. Landets politiska situation har kännetecknats av instabilitet. Den nuvarande regeringen under Rigas förre borgmästare Andris Berzins tillkom i maj 2000 sedan den kontroversielle Andris Skele tvingats avgå. Den bygger på ett brett konservativt trepartiunderlag i parlamentet (saeima) och är knuten till olika affärsintressen.

Ordinarie parlamentsval hålls i oktober 2002.

1.3. Ekonomi

Lettland drabbades hårt av 1998 års ryska ekonomiska kris men har haft hög tillväxt sedan 2000. Tillväxten väntas bli 5 procent eller däröver under 2002 och 2003. Servicesektorn svarar för över två tredjedelar av ekonomin och växer starkast, medan tillverkningsindustrin fortfarande minskar sin andel av BNP. Ökade transporter, däribland transittrafik av ryska oljeprodukter, är en viktig faktor. Denna inkomstkälla hotar dock att sina eftersom Ryssland av politiska skäl bygger en ny transportväg till Finska viken. Växande reallöner bäddar för betydande konsumtionsökningar. Baksidan av expansionen är att underskottet i bytesbalansen stiger med ökande risker för valutan (Lat) som är upphängd på Internationella valutafondens valutakorg, SDR. Inflationen ligger sedan 1999 under 3 procent och väntas inte öka påtagligt fram till 2004. Arbetslösheten är hög - ca 13 procent - och i vissa delar av landet mycket hög. Tendensen är dock sjunkande.

De utländska direktinvesteringarna har under de fem åren 1996-2000 utvecklats på följande sätt: 301, 460, 318, 324 respektive 443 miljoner ECU/EUR. Detta motsvarar 5-6 procent av BNP vilket är en förhållandevis hög nivå; årsgenomsnittet per capita blir 156 EUR. En stor andel har gått till banksektorn.

Ett stort problem är den svarta ekonomin. Staten går miste om stora intäkter därför att inkomster inte deklareras. Detta har ett tydligt samband med att nationsbyggandet fortfarande pågår, att många inte är medborgare och därför inte känner sig delaktiga i den lettiska staten.

1.4. Utrikespolitik

Lettlands utrikespolitik präglas helt av ambitionerna om medlemskap i EU och Nato. Samtidigt har Lettland sökt utveckla det gränsöverskridande samarbetet med Ryssland. Relationerna till grannen i öster har tidvis varit ansträngda. Ryssland har ännu inte ratificerat gränsavtalet med Lettland. Ännu har ingen hög representant för den ryska regeringen besökt den återuppståndna staten.

2. De politiska Köpenhamnskriterierna

2.1. Demokrati och rättsstatsprincipen

I partnerskapsbeslutet för 2002 betonas att Lettland måste vidta olika slag av åtgärder för att säkerställa en stabil offentlig förvaltning som har förmåga att tillämpa EU:s regelverk. För att kraven på rättsstat skall uppfyllas krävs också en rad åtgärder inom rättsväsendet. I båda fallen pekas på behovet av utbildningsinsatser och att tjänstemännens löner måste öka.

Korruptionen lyfts fram som ett stort problem. Samma negativa bild ger till exempel FN-organet UNDP i en rapport från 2001. Bland annat pekar man på att inflytelserika personer utnyttjat privatiseringen för personliga intressen(3). Rådet kräver att Lettland skall färdigställa den rättsliga ramen för bekämpning av alla former av korruption och se till att såväl lagstiftningen som antikorruptionsstrategin genomförs.

2.2. Mänskliga rättigheter och skydd av minoriteter

Kraven för att få medborgarskap lättades avsevärt efter en folkomröstning 1998. Dessa lättnader banade också väg för förhandlingarna om medlemskap i EU. Nu kan praktiskt taget alla som bor i Lettland ansöka om medborgarskap. Omkring 22 procent av Lettlands invånare saknar dock fortfarande medborgarskap, varav de allra flesta är ryssar, vitryssar eller ukrainare.

Stödåtgärder i form av minskade avgifter för medborgarskap, mera information och bättre tillgång till språkutbildning har vidtagits. Ändå ökar inte antalet naturaliserade påtagligt.

De flesta icke-medborgare har nu särskilda pass som ersättning för de sovjetiska vilka gick ut i mars 2000. Med detta pass är det enklare och billigare att få visum till Ryssland än med ett lettiskt. Ryssland gynnar med andra ord den rysktalande befolkningen på bekostnad av den lettisktalande.

Omkring 42 procent av befolkningen har ett annat språk än lettiska som första språk. EU har drivit på för att minoriteterna skall integrerats i det lettiska samhället och framför allt krävt och bekostat program för språkundervisning. Under 2001 började den lettiska staten själv finansiera delar av integrationsprogrammet. Bristen på lärare är ett stort problem. Dock har de låga lärarlönerna höjts något vilket ser ut att öka tillgången till lärare. Språklagen från 2000 är formellt icke-diskriminerande men det finns många exempel på diskriminerande krav från myndigheterna.

Rådet kräver i partnerskapsavtalet fortsatta åtgärder för integrering av icke-medborgare och betonar språkutbildningen. Man sätter också fingret på diskriminerande tillämpning av språklagen och kräver ändring.

2.3. ESK:s synpunkter

ESK har noterat att Lettland tillstått att det är nödvändigt att förbättra den offentliga förvaltningens effektivitet, ansvarighet och öppenhet. Ur de enskilda medborgarnas och det civila samhällets perspektiv vill ESK uppmuntra Lettland att öka ansträngningarna för att nå vidare på denna väg. ESK vill gärna, liksom Europaparlamentet(4), understryka att länder med mycket liten korruption kännetecknas av en hög grad av öppenhet, en tydlig åtskillnad mellan styrande inom politik resp. näringsliv, en politiskt neutral offentlig förvaltning och högt ställda professionella krav inom domstolsväsendet.

ESK välkomnar de åtgärder som vidtagits för att underlätta naturaliseringen av icke-medborgare. Ett beslut från maj 2002 om att färdighet i lettiska inte krävs för valbarhet till parlamentet är positivt. Dock är det i längden ohållbart - politiskt, ekonomiskt och socialt - att en stor andel av befolkningen saknar medborgarskap.

Lettiska myndigheters diskriminering av ryskspråkiga liksom diskriminering från rysk sida av personer med lettiskt pass är inte acceptabel. Lettland bör över huvud taget ytterligare anstränga sig för att utveckla lagstiftning och åtgärder mot diskriminering så att de svarar mot acquis baserad på art. 13 i fördraget.

3. Det organiserade civila samhället

3.1. Fackliga organisationer

Lettland har en enda facklig centralorganisation, LBAS. Till LBAS och en del av medlemsförbunden överförde den nya staten egendom som ansågs tillhöra dem. LBAS markerade omedelbart sitt oberoende av politiska partier. Motsättningarna inom organisationen mellan socialdemokrater och andra, som till en början var betydande, tycks nu ha övervunnits.

LBAS:s medlemsantal har fallit till cirka 200000 medlemmar. Förbund för anställda i den offentliga sektorn dominerar.

Organisationsgraden ligger för närvarande på knappt 20 procent. Stora rekryteringsinsatser har gjorts, i hög grad med stöd av svenska fackförbund, men resultaten är hittills föga uppmuntrande. Förhoppningar knyts nu till en samordnad satsning på ungdomar.

3.2. Näringslivsorganisationer

Latvian Employers' Confederation är den största arbetsgivarorganisationen i Lettland. Den bildades 1993 genom att två organisationer slogs ihop och har en mycket positiv utveckling. Medlemmarna är antingen branschförbund eller enskilda företag. Omkring en tredjedel av de anställda i Lettland arbetar i företag som tillhör föreningen. Ett prioriterat område i föreningens verksamhet är att få in den grå ekonomin i den reguljära. Idag är elva av Lettlands 20 största skattebetalare medlemmar i föreningen.

Frånvaron av organisationer som representerar mindre företag är ett problem.

The Latvian Chamber of Commerce and Industry har drygt 900 medlemmar runt om i landet och tillväxten är stark. Företagens kännedomen om villkoren under EU-medlemskap var enligt en samordnad undersökning i ansökarländerna låg i början av 2001(5).

Lantbruket och livsmedelsindustrin har en betydelsefull ställning i Lettlands ekonomi och samhällsliv. Jordbrukarna i Lettland verkar i flera organisationer som ännu inte har ett fullt utvecklat samarbete. Latvian Farmers' Federation, som bildades redan 1990, har det största antalet medlemmar (1460 betalande) och representerar främst familjejordbruken. Latvian Farmers' Parliament bildades 1999. Dess medlemmar har genomsnittligt 240 hektar jordbruksland. Härtill kommer en organisation för tidigare kolchoser med arealer över 1000 hektar(6).

3.3. Övriga organisationer

Sedan 1996 finns ett Centre for Non Governmental Organisations (NGO Centre) i Riga. Det erhåller externt finansiellt stöd från UNDP, Soros Foundation Latvia samt amerikanska och europeiska myndigheter och organisationer, däribland Europeiska kommissionen. Det nationella stödet till NGOs är hittills mycket begränsat och ingen organisation har de administrativa resurser som krävs för att kunna söka EU-stöd. Man räknar med att det finns cirka 1000 NGO:s i Lettland, de flesta lokala.

Sedan självständigheten har en betydande utveckling ägt rum inte minst när det gäller strukturen av politiska partier. Dock har partierna få medlemmar - det största har cirka 5000. Under de senaste åren finns en tydlig tendens till att människor organiserar sig och ställer krav, inte står sig vid sidan om och kritiserar.

Konsumentrörelsen i Lettland behöver förstärkas. En myndighet under ekonomidepartementet - Consumer Rights Protection Centre - har bland annat till uppgift att ge service till frivilliga konsumentorganisationer.

3.4. ESK:s bedömningar och rekommendationer

Utvecklingen av det organiserade civila samhället i Lettland är imponerande. Ett fortsatt och intensifierat samarbete med systerorganisationer inom i första hand Östersjöområdet, inklusive Ryssland, är av stor betydelse liksom samarbete inom den europeiska ramen. Ett viktigt mål bör vara att öka medlemsantal och medlemsaktivitet i organisationerna. Därmed stärks de demokratiska strukturerna, samtidigt som risken för att organisationerna blir långsiktigt ekonomiskt beroende av stöd utifrån motverkas. Ett bättre samarbete nationellt skulle också i vissa fall leda till större politisk slagkraft.

Regeringen måste på olika sätt stimulera en fortsatt utveckling av det organiserade civila samhället och därmed demokratins förankring i landet.

För parterna på arbetsmarknaden är det angeläget att de ökar sina ansträngningar att på ett bra sätt leva upp till de krav som den europeiska sociala modellen ställer.

Gemensamma rådgivande kommittéer mellan företrädare för det organiserade civila samhället i ansökarländerna och ESK är ESK:s viktigaste verktyg för att driva på utvidgningen. ESK beklagar att de lettiska organisationerna inte anser sig ha resurser att delta i en sådan kommitté. ESK ser fram emot kommande gemensam verksamhet inom ESK.

4. Särskilda områden

4.1. Marknadsekonomin

Marknadsekonomin fungerar i Lettland. Privatiseringen av statliga företag är nästan helt avslutad. Några större företag inom energi-, telekom- och sjöfartbranscherna återstår. Privatiseringen av jord och skog pågår och marknaden för jordbruksfastigheter börjar fungera. Det rättsliga ramverket för företag är i huvudsak på plats. Banksektorns omstrukturering har nått långt och kapitalmarknaden fungerar.

Små och medelstora företag spelar en viktig roll i Lettlands ekonomi. De genererar mer än 50 procent av BNP och de sysselsätter mer än 70 procent av arbetskraften. Statliga program och nya finansieringsmöjligheter har bidragit till en positiv utveckling.

Handeln integreras alltmer med EU. Både importen från EU och exporten till EU ökar. År 2000 utgjorde exporten av varor till EU 64,6 procent av den totala varuexporten.

4.1.1. ESK:s synpunkter

Det finns en risk för att förtroendet för marknadsekonomin rubbas när de sociala klyftorna ökar samtidigt som korruptionen och skattesmitning präglar samhället. Det vilar ett tungt ansvar på de styrande i Lettland att se till att marknadsekonomins vinster kommer hela folket till godo.

4.2. Social dialog

Trepartsdialogen är väl förankrad i Lettland. Redan 1993 skapades en rådgivande trepartskommitté med högst 12 företrädare för staten, arbetsgivarna respektive de fackliga organisationerna. Rådet stärktes 1999 genom en trepartsöverenskommelse som säger att syftet är att nå samförstånd i hela samhällets intresse. Arbetsmarknadens parter tar på sig ett medansvar för besluten och deras genomförande. Under denna kommitté finns ett trepartsorgan för utbildnings- och sysselsättningsfrågor. Det finns också rådgivande trepartskommittéer för arbetarskydd och försäkringsfrågor.

Trepartsdialogen har varit konstruktiv och uppskattas av samtliga parter. Dock måste den leda till mera effektiva konsultationer och resultat.

Kommissionen konstaterar å andra sidan att tvåpartsdialogen mellan arbetsmarknadens parter fortfarande är svag både på nationell och regional nivå. Dock finns tendenser till att den stärks. I detta sammanhang nämns särskilt att LBAS sedan 2001 organiserar utbildning för sina branschförbund och regioner. Kollektivavtal om löner och anställningsavtal har också träffats inom vissa branscher så att mer än hälften av de företag där facket är representerat täcks. År 2000 fanns 39 branschavtal och 2 018 avtal på företagsnivå. Det betyder att cirka 25 procent av de anställda i Lettland täcks av kollektivavtal vilket innebär en ökning med cirka två procent sedan 1999. Dialogen måste dock stärkas ytterligare och särskilt på branschnivå.

4.2.1. ESK:s synpunkter

ESK välkomnar den positiva utvecklingen av två- och trepartsdialogen, men konstaterar samtidigt att mycket återstår innan de anställda i Lettland i rimlig grad har skydd av kollektivavtal. Regeringen bör öva bättre tillsyn över hur kollektivavtalen efterlevs. ESK understryker, liksom kommissionen, regeringens ansvar för att hjälpa parterna att förbereda sig för den aktiva roll de har att spela i EU-sammanhanget och att främja strukturerna för kollektivförhandlingar och social dialog i allmänhet. Ett sådant ansvar bör företag från EU-länderna också känna(7).

4.3. Arbetsmarknad och socialpolitik

Arbetslösheten varierar kraftigt regionalt. Svårast är den i landets östra delar där den är flera gånger högre än i Riga. Inte minst inom jordbruket finns en betydande dold arbetslöshet. Den ryska befolkningen har ofta drabbats eftersom ryska företag påverkats mest av strukturomvandlingen. Generations- och utbildningsklyftan på arbetsmarknaden är allvarlig. Ungdomar med modern utbildning har en mycket god arbetsmarknad medan de som har en äldre starkt specialiserad utbildning hamnar i långtidsarbetslöshet. Mera resurser till utbildning är också prioriterat i Lettlands budget.

Lettland antog i början av 2001 sin andra sysselsättningsplan enligt riktlinjerna för EU:s gemensamma sysselsättningspolitiken. Arbetsförmedlingen har byggts ut kraftigt och framsteg i förmedlingen noteras särskilt vad gäller arbetslösa ungdomar. Fokus ligger på aktiv arbetsmarknadspolitik men tillräckliga resurser har enligt kommissionen inte avsatts.

Arbetslöshetsförsäkringen reformerades 1999. För att bli försäkrad krävs att avgift betalats i nio månader under den senaste 12-månadersperioden. Nivån beror numera på hur länge man varit försäkrad och tidigare inkomst. För den som till exempel varit försäkrad 20-29 år utgör försäkringen 60 procent av lönen de senaste sex månaderna. Den kan utgå under högst 9 månader och sjunker successivt till hälften av den ursprungliga nivån. Genom reformen sjönk antalet som uppbar ersättning med cirka 20 procent. Vid ingången av 2002 fick drygt hälften av de arbetssökande ersättning från försäkringen. Denna siffra kommer att öka på grund av en lag från 1 juli 2001 som ger arbetssökande rätt till försäkring även om arbetsgivaren inte betalat avgifter.

Reallönerna har utvecklats positivt. Mellan 1996 och 2000 ökade BNP per capita från 4700 till 6600 Purchasing Power Standards i löpande priser. Detta betyder att skillnaderna gentemot EU har minskat. Samtidigt är de regionala skillnaderna stora. 1998 var genomsnittsinkomsten i Riga 32 procent av EU-genomsnittet medan den låg under 20 procent i tre av landets övriga fyra regioner. En tredjedel av den arbetande befolkningen når dock inte upp till mera än den garanterade minimiinkomsten på 60 Lat per månad och de lokala myndigheterna har ofta inte resurser att betala ut den.

Politiken för socialt skydd har stora brister. Detta återspeglas bland annat i de mycket låga födelsetalen, 1,09 per kvinna att jämföra med det redan låga genomsnittet för EU som är 1,45. En stor del av befolkningen, både de som har arbete och de arbetslösa, lever under existensminimum. Att den grå ekonomin och de små hushållsjordbruken - 172000 enligt siffror från 1997 - fortfarande har stor betydelse för många människors överlevnad är uppenbart.

4.3.1. ESK:s synpunkter

Kampen mot arbetslöshet måste ha högsta prioritet. Detta kräver fortsatt hög tillväxt och en bättre samordning av ekonomiskpolitiska och socialpolitiska åtgärder. ESK vill understryka arbetsmarknadsparternas centrala roll i sysselsättningsstrategin.

Kampen mot social utslagning är numera prioriterad inom EU och ett program mot fattigdomen har antagits. Lettland måste göra stora ansträngningar för att motverka den sociala utslagningen i landet och särskilt i vissa regioner.

4.4. Landsbygds- och regionalpolitik

Jordbrukssektorn svarade 2000 för 4,5 procent av landets BNP och för 13,5 procent av sysselsättningen, vilket dock innebär en minskning med två procentenheter sedan 1999. Sammanslagningen av brukningsenheter går långsamt. Sapard-programmet för utvecklingsinsatser inom jordbruk, livsmedelsindustri och landsbygd har varit svårt att få igång men fungerar sedan slutet av 2001. De områden som får de största resurserna är förädling och marknadsföring, modernisering av jordbruk samt diversifiering av landsbygdens ekonomi och förbättring av infrastrukturen. EU svarar för knappt 40 procent av de totalt planerade utgifterna för perioden 2000-2006.

Strukturpolitiken lider av att varken den centrala samordningen eller de regionala strukturerna ännu fungerar tillfredsställande. Inom områdena regionalpolitik och samordning av olika strukturinstrument har små framsteg gjorts. Den viktiga principen om partnerskap för att hantera EU:s strukturstöd har inte fått genomslag. De centrala myndigheterna har dock åtagit sig att förvalta strukturstöd på grundval av denna princip och en viktig konferens med berörda parter hölls i mars 2002. Kommissionen har krävt att ett samlat programplaneringsdokument skall levereras till slutet av 2002.

4.4.1. ESK:s synpunkter

När det gäller jordbrukssektorn vill ESK särskilt framhålla nödvändigheten av en politik för landsbygdsutveckling. Myndigheterna måste stödja jordbruksorganisationerna och samarbeta med dem, inte minst för att nå ut med information på ett effektivt sätt till mindre gynnade delar av befolkningen som ofta är negativa till EU-medlemskap.

Beträffande regionalpolitiken understryker ESK betydelsen av att principen om partnerskap får genomslag. Detta är nyckeln till framgång när de regionala stödprogrammen skall utformas och genomföras(8).

ESK anser att såväl landsbygds- som regionalpolitiken i Lettland i så hög grad som möjligt måste inriktas på investering i mänskliga resurser, det vill säga utbildning och livslångt lärande, samt att främja yrkesmässig och geografisk rörlighet. Att satsa på kunskapssamhället som ett medvetet politiskt val bör också underlätta att nå långsiktigt positiva resultat i förhandlingarna om EU:s jordbruks- och regionalstöd. Samtidigt krävs investeringar för förnyelse av näringsstrukturen och utveckling av infrastrukturen.

5. Slutsatser och rekommendationer

ESK gratulerar Lettland till de snabba framstegen på väg mot medlemskap i EU och är övertygad om att återstående förhandlingar kommer att kunna avslutas senast vid utgången av 2002 och ge underlag för en folkomröstning. Den demokratiska förankringen kräver att folkomröstningen föregås av bred information och offentlig debatt. Detta ställer omfattande krav på insatser från myndigheter, media och det civila samhällets organisationer.

ESK anser att resultatet av den kommande folkomröstningen i hög grad kommer att påverkas av i vilken mån Lettland med stöd av EU och medlemsländerna förmår att lösa de politiska, ekonomiska och sociala problem som har att göra med nationsbyggandet och övergången från planekonomi till marknadsekonomi. ESK rekommenderar alla berörda parter att koncentrera sina ansträngningar på att lösa dessa problem.

C. LITAUEN

1. Om Litauen

1.1. Befolkning

Litauen är med sina 3,7 miljoner invånare den största av de tre baltiska republikerna. Landet är också etniskt mest homogent med 80 procent litauer, 11 procent polacker, de flesta boende i huvudstaden Vilnius, samt 8 procent ryssar och små minoriteter av vitryssar och ukrainare.

Litauen skiljer sig från de båda andra baltiska staterna därigenom att man kan gripa tillbaka till en stolt historia, till stor del gemensam med Polen. Alla litauer vet att riket en gång sträckte sig från hav till hav, det vill säga från Östersjön till Svarta havet. Litauen hade före andra världskriget en betydande judisk befolkning och Vilnius var ett viktigt judiskt centrum. Bland kyrkorna dominerar nu den romersk-katolska.

1.2. Politiska förhållanden

Litauen fick i juli 2001 en koalitionsregering av mitten-vänsterkaraktär som efterträdare till en konservativt inriktad regering. Den leds av Algirdas Brazauskas som samlat olika socialdemokratiska grupperingar bakom sig och etablerat koalition med ett litet socialliberalt parti. Förutsättningarna för att regeringen skall hålla samman mandatperioden ut, det vill säga till 2004, anses goda.

Den nuvarande 74-årige presidenten Valdas Adamkus har levt i USA större delen av sitt liv. Det är ännu ovisst om han ställer upp i presidentvalet i slutet av 2002 där den populäre Brazauskas väntas kandidera.

1.3. Ekonomi

Rysslandskrisen drabbade Litauen med viss försening och facit av 1999 blev en negativ tillväxt på omkring 3 procent. Jordbruket påverkades mycket negativt av minskad efterfrågan från Ukraina och Ryssland och av att skyddstullarna avskaffades. Det krävdes drastiska finanspolitiska åtgärder för att återfå förtroendet och lägga grunden för en återhämtning. Konjunkturuppgången har varit trög. Litauens BNP väntas dock öka med 4,5 procent under 2002 och med 5 procent under 2003. Uppgången beror främst på ökad export med raffinerade oljeprodukter som dominerande bransch, en trend som dock snabbt kan vända. Energisektorn har som helhet en särställning i det litauiska samhället och beroendet av råolja och gas från Ryssland är starkt.

Den privata konsumtionen stiger endast långsamt men reallönerna ökar. Bytesbalansen är nu mer positiv än på länge. Inflationen som flera år legat på cirka 1 procent väntas stiga till 2,5 procent under 2002 och till 3 procent 2003. Den väntas inte påverkas av att valutan (Lit) från februari 2002 kopplats till euron i stället för dollar. Arbetslösheten är hög - 16 procent - men väntas sjunka något under 2003.

De utländska direktinvesteringarna har inte utvecklats positivt; en stor andel är kopplad till privatisering. 1999 uppgick de till 5,5 procent av BNP och 2000 till 2,5 procent. Denna tendens är dock på väg att vända. Årsgenomsnittet per capita för åren 1996-2000 var 115 EUR.

1.4. Utrikespolitik

Litauens utrikespolitik präglas helt av ambitionerna om medlemskap i EU och Nato. I relationerna till Ryssland står Kaliningrad-frågan i centrum. Här intar Litauen en medlande roll mellan EU och Ryssland. Ett tydligt tecken på uppskattning för detta i Moskva är att Rysslands utrikesminister i mars 2002 besökte Vilnius. Det var det första ryska besöket på så hög nivå i något baltiskt land.

1.5. Kärnkraftverket Ignalina

1.5.1. Den aktuella situationen

Ett krav från EU är att det ryskbyggda kärnkraftverket i Ignalina av Tjernobyl-typ i staden Visaginas i Litauens nordöstra hörn stängs och monteras ned. Litauen åtog sig tidigt att ta den ena reaktorn ur drift 2005 och för den andra träffades en principöverenskommelse i juni 2002 som innebär nedläggning 2009. På EU-sidan finns en vilja att hålla Litauen ekonomiskt skadeslöst. Ignalinaverkets båda reaktorer ger mer än tre fjärdedelar av Litauens elbehov och dessutom exportinkomster.

EU:s krav beträffande Ignalina upplevs mycket negativt av befolkningen. De har inte bara en materiell och social sida utan även en psykologisk. Kraven blir sinnebild för en yttre styrning av det slag man ville komma ifrån genom självständigheten. Från fackligt håll är man starkt kritisk mot att nästan ingenting gjorts för att förbereda omställningen för de cirka 7000 personer som i dag arbetar vid Ignalina eller indirekt är beroende av kraftverket. Ett särskilt problem är att huvuddelen är ryskspråkig och har stora svårigheter att få arbete i andra delar av Litauen. Staden Visaginas med 33000 innevånare står inför hotet att helt förblöda och hela Utena-regionen med 200000 invånare kan drabbas hårt.

1.5.2. ESK:s synpunkter

Ignalina är inte bara en nationell angelägenhet för Litauen utan en angelägenhet för hela EU och dess grannar. Ignalina måste enligt ESK:s bestämda uppfattning stängas i enlighet med den fastställda planen. Planen måste emellertid genomföras på ett sådant sätt att befolkningen i Litauen och särskilt i områdena kring Ignalina snarast ställs inför positiva och realistiska alternativ ifråga om ekonomi och sysselsättning. Detta kräver gemensamma insatser från i första hand Litauen, de enskilda medlemsstaterna och EU. ESK vill betona att hela processen måste ske under stor öppenhet och i ständig dialog med alla berörda parter, särskilt arbetsmarknadsorganisationerna.

2. De politiska Köpenhamnskriterierna

2.1. Demokrati och rättsstatsprincipen

I det senaste partnerskapsbeslutet från rådet betonas att Litauen måste vidta olika slag av åtgärder för att säkerställa en stabil offentlig förvaltning som har förmåga att tillämpa EU:s regelverk. För att kraven på rättsstat ska uppfyllas krävs också en rad åtgärder inom rättsväsendet. I båda fallen pekas på behovet av utbildningsinsatser, och att tjänstemännens löner måste öka.

Korruptionen lyfts fram som ett stort problem. Rådet kräver att Litauen skall färdigställa den rättsliga ramen för bekämpning av alla former av korruption och se till att såväl lagstiftningen som antikorruptionsstrategin genomförs.

Rådet har inga speciella krav på Litauen när det gäller mänskliga rättigheter och skydd av minoriteter.

2.2. ESK:s synpunkter

Den centrala administrationen lider av att gränsdragningen mellan politik och förvaltning är oklar vilket skapar otydligheter och bristande kontinuitet. Ett annat problem är ständiga personalförändringar som till stor del kan återföras på tjänstemännens anställningsvillkor. Samarbetet mellan den centrala nivå och den regionala och lokala nivån fungerar dåligt. Det är angeläget att berörda instanser på allvar tar itu med dessa problem och därvid beaktar kommissionens förslag till åtgärder. En planerad förändring av den regionala indelningen bör få vänta.

Europaparlamentet har noterat att korruptionen inom den politiska sfären inte verkar vara särskilt omfattande, men att däremot den administrativa korruptionen är ett stort problem(9). ESK vill för sin del uppmana de ansvariga i Litauen att fortsätta ansträngningarna att undanröja anledningarna till medborgarnas misstro mot förvaltningen och rättsväsendet inklusive polisen.

3. Det organiserade civila samhället

3.1. Tre fackliga centralorganisationer

Fackföreningsrörelsen i Litauen samverkar idag inom tre centralorganisationer. Den största och mest representativa The Lituanian Trade Union Confederation bildades så sent som den 1 maj 2002 genom sammanslagning av The Lithuanian Trade Union Centre och The Lithuanian Trade Union Unification. Den nya organisationen har omkring 100000 medlemmar. Den europeiska fackliga rörelsen - särskilt den nordiska - har på olika sätt understött denna utveckling mot minskad splittring och ett medlemskap i EFS är naturligt. Workers' Union som 2002 ändrat sitt namn till Lithuanian Trade Union Solidarumas, har tillkommit med stöd från USA (AFL-CIO). Organisationen är uppbyggd på direkt medlemskap och medlemsantalet anges uppgå till 52000. The Lithuanian Labour Federation räknar sin historia tillbaka till mellankrigstiden och återupprättades av det kristdemokratiska partiet. Det har ett par -tre tusen medlemmar.

Organisationsgraden uppges i kommissionens rapport för 2001 till 13 procent, vilket innebär en viss ökning. Vissa begränsningar finns när det gäller rätt för statliga tjänstemän att tillhöra fackföreningar. Rättigheterna att disponera fastighetsarvet efter det kommunistiska facket har länge infekterat de fackliga relationerna i Litauen. Makthavare av olika politiska kulör har sökt gynna sina fackliga vänner. Nu ligger emellertid frågan hos organisationerna som själva har att finna en lösning.

3.2. Näringslivsorganisationer

Den dominerande arbetsgivarorganisationen Confederation of Lithuanian Industrialists (LPK) bildades 1993. Medlemmar är branschförbund och enskilda företag. Totalt ingår 2800 företag, de flesta små och medelstora. Ingen direkt rekryteringsverksamhet bedrivs. Organisationen har ett väl utvecklat sekretariat med bland annat en internationell avdelning. Den har status som observatör i Unice och kommer inom kort att bli fullvärdig medlem. Ett av organisationens huvudmål är att få till stånd en mera effektiv dialog mellan arbetsmarknadens parter och regeringen.

Lithuanian Chambers of Commerce, Industry and Crafts är organiserad i fem regionala kamrar. Det sammanlagda antalet medlemmar uppgår till cirka 1600. Företagens kännedom om villkoren under EU-medlemskap var relativt låg i början av 2001(10). Kammaren har tagit initiativ till att skapa ett företagsregister som hålls aktuellt.

Jordbrukarnas organisationer har på senare år utvecklat ett visst samarbete särskilt i EU-frågor. Lithuanian Farmers' Union (LFU) med 15000 betalande medlemmar bildades redan 1989 och representerar de privata jordbruken. LFU är på god väg att bli en modern, demokratisk och representativ organisation för enskilda bönder. Jordägareförbundet har begränsat medlemsantal och inflytande. Association of Agricultural Companies (Bendroves) företräder de stora jordbruksbolagen. En särställning har Lithuanian Chamber of Agriculture genom obligatoriskt medlemskap och statlig finansiering. Den skapades 1925 och återinfördes genom en lag från 1997.

3.3. Övriga organisationer

Sedan 1995 finns ett Non-Governmental Organisation Information and Support Centre (NISC) i Vilnius. Det erhåller finansiellt stöd från UNDP, Soros Foundation samt amerikanska och europeiska myndigheter och organisationer, däribland Europeiska kommissionen. Regeringen ger visst stöd till NGOs och donatorer erhåller skatteavdrag. Man räknar med att det finns cirka 5000 aktiva NGOs i Litauen varav NISC har kontakt med ungefär hälften, de flesta lokala. Under den första tiden av självständighet fanns det ett block av NGOs i parlamentet som under 1991-1992 omformades till partier. Sektorn befinner sig nu i stabil utveckling med ökande möjligheter att påverka politiken - NICS nämner särskilt den offentliga hälsovården.

Lithuanian Consumer Association är enligt sina stadgar från 1996 en offentlig organisation med individuellt medlemskap. Den är uppdelad i 13 regioner och har fått ekonomiskt stöd från bl.a. Europeiska kommissionen och Nordiska ministerrådet och nu senast även från den litauiska regeringen.

3.4. ESK:s bedömningar och rekommendationer

Utvecklingen av det organiserade civila samhället i Litauen är imponerande. Ett fortsatt och intensifierat samarbete med systerorganisationer inom i första hand Östersjöområdet, inklusive Ryssland, är av stor betydelse liksom samarbete inom den europeiska ramen. Ett viktigt mål bör vara att öka medlemsantal och medlemsaktivitet i organisationerna. Därmed stärks de demokratiska strukturerna samtidigt som risken för att organisationerna blir långsiktigt ekonomiskt beroende av stöd utifrån motverkas. Ett bättre samarbete nationellt skulle också i vissa fall leda till större politisk slagkraft. ESK välkomnar det ökande samarbetet på den fackliga sidan och inom jordbrukets organisationer.

Regeringen måste på olika sätt stimulera en fortsatt utveckling av det organiserade civila samhället och därmed demokratins förankring i landet.

För parterna på arbetsmarknaden är det angeläget att de ökar sina ansträngningar att på ett bra sätt leva upp till de krav som den europeiska sociala modellen ställer.

ESK välkomnar att de litauiska organisationerna är beredda att tillsamman med ESK inrätta en gemensam rådgivande kommitté. ESK ser också fram emot kommande gemensam verksamhet inom ESK.

4. Särskilda områden

4.1. Marknadsekonomin

Marknadsekonomin fungerar i Litauen. Privatiseringen av statliga företag har nått långt liksom förberedelserna för att privatisera vad som återstår. Äganderätten är väl etablerad. Återlämnandet av jord och skog pågår och marknaden börjar fungera på detta område vilket gynnar uppkomsten av bärkraftiga jordbruk. Banksektorns omstrukturering har nått långt och kapitalmarknaden fungerar.

Handeln integreras alltmer med EU även om det går långsammare än för andra länder. Näst viktigaste handelspartner är övriga ansökarländer. Exporten till EU ökar. Handeln med Oberoende staters samvälde har minskat kraftigt efter den ryska krisen 1998. Litauen blev 2001 medlem i Världshandelsorganisationen. (Lettland är medlem sedan 1999).

Av företagen i Litauen räknas 96 procent som små eller medelstora. Statens budget upptar numera en särskild post för främjande av deras utveckling men mycket litet har gjorts för att genomföra det planerade programmet.

4.1.1. ESK:s synpunkter

Det har krävts stora uppoffringar för att skapa stabilitet i ekonomin med ökande sociala klyftor som följd. Det finns en risk för att förtroendet för marknadsekonomin rubbas när de sociala klyftorna ökar. Det vilar ett tungt ansvar på de styrande i Litauen att se till att marknadsekonomins vinster kommer hela folket till godo. Energisektorns dominans i det litauiska samhället måste hanteras.

4.2. Social dialog

Trepartssamarbetet på nationell nivå äger rum inom det nationella trepartsrådet som tillkom 1995. Det har 15 likaberättigade medlemmar, fem från vardera parten. Ordförandeskapet roterar på fyra-månadersbas. Regeringen representeras av företrädare för berörda ministerier.

Det nuvarande samarbetet bygger på en överenskommelse från februari 1999 som syftade till att förbättra kvaliteten och effektiviteten. Den undertecknades av den dåvarande statsministern, de fyra fackliga centralorganisationerna och tre arbetsgivarorganisationer. Regeringen förband sig bland annat att ta upp relevanta lagstiftningsfrågor i rådet och informera Seimas om rådets slutsatser. Arbetsmarknadsparterna å sin sida förband sig att inte sätta igång aktioner mot regeringen i frågor som man enat sig om inom rådet. En särskild punkt gäller samarbete och informationsutbyte i förberedelserna för EU-medlemskap.

En viktig uppgift för trepartsrådet är att föreslå den lagstiftade minimilönen. Denna påverkar indirekt lönerna inom främst offentlig sektor eftersom dessa ofta är uttryckta i multiplar av minimilönen.

Kommissionen konstaterar att trepartsdialogen måste effektiviseras och leda till att parterna konsulteras inom viktiga ekonomiska och sociala områden.

Tvåpartsdialogen är mycket svagt utvecklad. Endast 10 procent av arbetsmarknaden täcks av kollektivavtal och dessa avser främst offentliga sektorn. Det förekommer knappast några avtal på bransch- och företagsnivå. Kommissionen betonar att ansträngningar måste göras för att stärka tvåpartsdialogen särskilt på sektoriell nivå. Den uppmanar regeringen att stödja parterna i att förbereda sig för den aktiva roll de har att spela i EU-sammanhanget och att kunna delta i social dialog och förhandlingar på alla nivåer.

Regeringen är å sin sida bekymrad över att bristen på kollektiva förhandlingar mellan arbetsmarknadens parter på olika nivåer leder till ett alltför starkt genomslag för minimilönen. Den arbetsrättsliga lagstiftning som antogs sommaren 2002 innehåller ett mera positivt ramverk för kollektiva förhandlingar, inklusive utbildning i förhandlingsfrågor för arbetsmarknadens parter. Den syftar också till bättre representation, information och samråd för arbetstagarna.

4.2.1. ESK:s synpunkter

ESK beklagar de stora bristerna i två- och trepartsdialogen i Litauen. En mycket liten andel av de anställda har skydd av kollektivavtal och trepartsdialogen i politiska frågor, inklusive de som rör medlemskap i EU, förefaller vara mera formell än reell. ESK understryker, liksom kommissionen, regeringens ansvar för att hjälpa parterna att förbereda sig för den aktiva roll de har att spela i EU-sammanhanget och att främja strukturerna för kollektivförhandlingar och social dialog i allmänhet. ESK förväntar sig en mera positiv utveckling på grundval av en ny arbetsrättslig lagstiftning.

4.3. Arbetsmarknad och socialpolitik

Den genomsnittliga arbetslösheten, som enligt ILO-definition låg på 16 procent 2000, varierar ganska mycket mellan olika regioner. Den omfattande långtidsarbetslösheten är ett stort problem. Regeringen antog i maj 2001 en plan för aktiv arbetsmarknadspolitik som syftar till att påtagligt minska den registrerade arbetslösheten. Den inkluderar en mycket aktiv förmedlingsverksamhet genom ett väl utbyggt nät av arbetsförmedlingskontor. Ett mål för 2004 är att alla som fortfarande är arbetslösa efter tre månader skall erbjudas en aktiv åtgärd. Drygt fem procent av planen finansieras med EU-medel(11).

Arbetslöshetsförsäkringen har i nuvarande form begränsad betydelse. För att få del av den krävs att avgift betalats i 24 månader under den senaste 36-månadersperioden. Nivån beror enbart på hur länge man varit försäkrad och varierar mellan 19 och 34 procent av en genomsnittlig månadslön. Enligt de senaste siffrorna uppbar 15,2 procent av de registrerade arbetslösa ersättning från försäkringen.

Politiken för socialt skydd inkluderar behovsprövade stödformer som hanteras av kommunerna. Dessa består av socialhjälp, stöd för att hålla bostaden varm och avgiftsfri tillgång till exempelvis hälsovård och barnomsorg i förskola eller skola. En stor del av befolkningen lever under existensminimum.

Regeringen planerar en reformering av de båda delarna av systemet för socialt skydd.

Reallönerna har utvecklats positivt. Mellan 1997 och 2000 har de ökat med 36 procent, men svagast de båda senaste åren. Det betyder att skillnaderna gentemot EU har minskat. Minimilönen, som 1999 fastställdes till 430 Litas, motsvarade 2001 40 procent av genomsnittslönen. Den kommer inte att höjas under 2002. I stället sänks skatten för låginkomsttagare enligt en överenskommelse i trepartsrådet.

En stor del av befolkningen, både de som har arbete och de arbetslösa, lever under existensminimum. Både de små hushållsjordbruken (medelareal 2,2 hektar) och familjejordbruken (medelareal 7,6 hektar) har stor betydelse för många människors överlevnad. (Statistiken, som redovisar sammanlagt 539000 sådana jordbruk 1997, överdriver dock eftersom en betydande andel av de mindre gårdarna arrenderar ut mark till de större.)

4.3.1. ESK:s synpunkter

Litauen har den högsta arbetslösheten av ansökarländerna. Kampen mot arbetslöshet måste ha högsta prioritet. Detta kräver en fortsatt hög tillväxt och bättre samordning av ekonomisk-politiska och socialpolitiska åtgärder. ESK vill understryka arbetsmarknadsparternas centrala roll i sysselsättningsstrategin. De behöver samordna sina ansträngningar för att kunna delta på ett effektivt sätt. Kampen mot social utslagning är numera prioriterad inom EU och ett program mot fattigdomen har antagits. Det är viktigt att aktörer från ansökarländerna blir delaktiga i detta program. Litauen måste göra stora ansträngningar för att motverka den sociala utslagningen i landet.

4.4. Landsbygds- och regionalpolitik

Jordbrukssektorn svarade 2000 för 8 procent av landets BNP och för 18 procent av sysselsättningen, en minskning med två procentenheter sedan 1999. Sammanslagningen av brukningsenheter går långsamt bland annat beroende på att återlämnandeprocessen fördröjts; en gräns för att hävda anspråk har dock satts till juli 2002. Genomsnittsstorleken på jordbruk har ökat till 12,76 hektar. Litauen har goda förutsättningar för jordbruksproduktion och ett antal rationella jordbruk.

Inom Sapard-programmet prioriteras investeringar i lantbruk. Områdena förädling och marknadsföring samt diversifiering av landsbygdens ekonomi och förbättring av infrastruktur kommer därefter. EU svarar för knappt 40 procent av de totala insatserna.

Den centrala ledningen av strukturpolitiken har förbättrats avsevärt på senare tid. Dock lider den av att de regionala strukturerna ännu inte fungerar tillfredsställande och av brist på förtroende mellan de båda nivåerna. Den viktiga principen om partnerskap för att hantera EUs strukturstöd har inte fått genomslag. Kommissionen har krävt ett utkast till ett samlat programplaneringsdokument skall levereras till slutet av 2002.

4.4.1. ESK:s synpunkter

När det gäller jordbrukssektorn vill ESK särskilt framhålla nödvändigheten av en politik för landsbygdsutveckling. Myndigheterna måste stödja jordbrukarorganisationerna och samarbeta med dem, inte minst för att nå ut med information på ett effektivt sätt till mindre gynnade delar av befolkningen som ofta är negativa till EU-medlemskap.

Beträffande regionalpolitiken understryker ESK betydelsen av att principen om partnerskap får genomslag.

ESK anser att såväl landsbygds- som regionalpolitiken i Litauen i hög grad måste inriktas på investering i mänskliga resurser, det vill säga utbildning och livslångt lärande, samt att främja yrkesmässig och geografisk rörlighet. Att satsa på kunskapssamhället som ett medvetet politiskt val bör också underlätta att nå långsiktigt positiva resultat i förhandlingarna om EU:s jordbruks- och regionalstöd. Samtidigt krävs investeringar för förnyelse av näringsstrukturen, inte minst livsmedelssektorn, och utveckling av infrastrukturen.

5. Slutsatser och rekommendationer

ESK gratulerar Litauen till de snabba framstegen på väg mot medlemskap i EU och är övertygad om att återstående förhandlingar kommer att kunna avslutas senast vid utgången av 2002 och ge underlag för en folkomröstning. Den demokratiska förankringen kräver att folkomröstningen föregås av bred information och offentlig debatt. Detta ställer omfattande krav på insatser från myndigheter, media och det civila samhällets organisationer.

ESK anser att resultatet av den kommande folkomröstningen i hög grad kommer att påverkas av i vilken mån Litauen med stöd av EU och medlemsländerna förmår att lösa de politiska, ekonomiska och sociala problem som har att göra med övergången från planekonomi till marknadsekonomi. ESK rekommenderar alla berörda parter att koncentrera sina ansträngningar på att lösa dessa problem.

Bryssel den 18 september 2002.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Göke Frerichs

(1) Detta mål sattes upp år 2000 och skulle nås 2001. Så har inte skett varför ämnet var en huvudfråga vid ministrarnas möte i Moskva 20.3.2002.

(2) Relationerna mellan Europeiska unionen och Ryssland, Ukraina och Vitryssland, EGT C 102, 24.4.1995; Relationerna mellan Europeiska unionen och Östersjöländerna, EGT C 73, 9.3.1998; Den nordliga dimensionen: Handlingsplan för den nordliga dimensionen i EU:s externa och gränsöverskridande politik 2000-2003, EGT C 139, 11.5.2001; Strategiskt partnerskap EU Ryssland: vad blir nästa steg?, EGT C 125, 27.5.2002.

(3) Latvia, Human Development Report 2000/2001. The public policy process in Latvia, Riga 2001.

(4) A5-0252/2001 (16 juli 2001).

(5) CAPE 2001, Summary report, Eurochambres and SBRA, Bruxelles 2001.

(6) För skogsägarna finn en särskild organisation.

(7) Europaparlamentet noterar att enskilda företag från EU-länder intar en fientlig hållning mot fackföreningar och kollektivavtal och har begärt att kommissionen grundligt undersöker situationen.

(8) I yttrandet 1480/2001 pekar ESK särskilt på arbetsmarknadens parter.

(9) A5-0253/2001 (16 juli 2001).

(10) CAPE 2001, Summary report, Eurochambres and SBRA, Bruxelles 2001.

(11) Programme of the Republic of Lithuania for increasing employment for 2001-2004 (Approved by Resolution No. 529 of 8 May 2001of the Government of the Republic of Lithuania).