MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET ATT STÄRKA DEN EKONOMISKA OCH MONETÄRA UNIONENS SOCIALA DIMENSION /* COM/2013/0690 final */





Meddelande från kommissionen till Europaparlamentet och rådet Att stärka den ekonomiska och monetära unionens sociala dimension 1. INLEDNING Den 28 november 2012 antog Europeiska kommissionen en plan[1] för en djupgående och verklig ekonomisk och monetär union (EMU), med en vision om en stark och stabil struktur för de politiska, budgetrelaterade och ekonomiska inslagen i EMU. Vid sitt möte i december 2012 uttryckte Europeiska rådet stöd för att utveckla den ekonomiska och monetära unionens sociala dimension, även dialogen mellan arbetsmarknadens parter. Vid sitt möte i juni 2013 erinrade Europeiska rådet därför om att den sociala dimensionen bör stärkas. Man betonade vikten av bättre övervakning och ökad hänsyn till den sociala situationen och arbetsmarknadsläget i EMU, särskilt genom användning av lämpliga sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer som en del av den europeiska planeringsterminen för samordning av den ekonomiska politiken. Man pekade också på behovet av att förbättra samordningen av sysselsättningspolitiken och socialpolitiken, samtidigt som nationella befogenheter respekteras. Dessutom framhölls den roll som arbetsmarknadens parter och dialogen mellan arbetsmarknadens parter spelar på såväl europeisk som nationell nivå. Europaparlamentet förde också fram sina synpunkter på prioriteringarna för att förverkliga EMU, och rekommenderade i synnerhet en social pakt för Europa.[2] Detta meddelande om att stärka den sociala dimensionen är ytterligare ett bidrag från kommmissionen till debatten om att fördjupa EMU, med tanke på att den allmänna sociala agendan är en fråga som berör de 28 medlemsstaterna. Det bör också påpekas att det i stort är medlemsstaterna som ansvarar för sysselsättningspolitiken och socialpolitiken. Det som kommissionen föreslår är en rad initiativ som syftar till att stärka EMU:s sociala dimension med särskilt fokus på följande tre punkter: i. Förstärkt övervakning av problem som rör sysselsättning och den sociala situationen samt samordning av politiken. ii. Ökad solidaritet och förstärkta åtgärder för sysselsättning och arbetskraftens rörlighet. iii. En förstärkt dialog mellan arbetsmarknadens parter. 2. STÄRKA EMU:s SOCIALA DIMENSION 2.1 Den övergripande sociala dimensionen i Europa 2020-strategin Enligt fördragen ska unionen vid fastställandet och genomförandet av sin politik och verksamhet beakta de krav som är förknippade med främjandet av hög sysselsättning, garantier för ett fullgott socialt skydd, kampen mot social utestängning samt en hög utbildningsnivå och en hög hälsoskyddsnivå för människor (artikel 9 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt). Genom antagandet av Europa 2020-strategin fick socialpolitiken för första gången en central ställning i EU:s ekonomiska strategi. I denna strategi sätter EU överordnade mål för att öka sysselsättningen, minska andelen unga med endast grundskoleutbildning, öka andelen högskoleutbildade och lyfta minst 20 miljoner människor ur fattigdom. Dessa mål är kärnan i strategin för smart och hållbar tillväxt för alla, och påverkar redan idag socialpolitikens utformning i EU. Centrala politiska åtgärder på EU nivå genomförs nu, exempelvis sysselsättningspaketet som lades fram i april 2012, ungdomssysselsättningspaketet från december 2012 och åtgärdspaketet om sociala investeringar från februari 2013. När det gäller att fastställa prioriterade åtgärder på nationell och europeisk nivå i den årliga tillväxtöversikten vill kommissionen se till att medlemsstaterna anpassar sina budgetar och åtgärder i syfte att skapa hög sysselsättning och social sammanhållning. Kommissionen lyfter varje år fram de stora utmaningarna för ekonomin och samhället för EU och euroområdet i samband med den översyn av medlemsstaternas ekonomiska och sociala framsteg som görs inom den europeiska planeringsterminen. Denna utgör därför en lämplig ram för att styra och övervaka medlemsstaternas ekonomiska och sociala reformer. Den öppna samordningsmetoden för socialt skydd och social integration har också bidragit till att styra strukturella reformer på socialpolitikens områden. Krisen har visat att vissa medlemsstater har fört en ohållbar ekonomisk politik, och har dessutom blottat strukturella svagheter i den europeiska ekonomin och i styrningen på EU-nivå. Krisåtgärderna har haft en tydlig inriktning på nödvändiga strukturreformer, särskilt för de medlemsstater som får ekonomiskt stöd (programländerna), och på bredare front genom landsspecifika rekommendationer för övriga länder. Den ekonomiska krisen har gjort det svårare att uppnå Europa 2020-målen. Krisen har slagit hårt mot sysselsättningen på de flesta håll i EU och klyftorna i fråga om sysselsättning och social situation har ökat mellan medlemsstaterna. Omkring 26,6 miljoner människor var arbetslösa i EU-28 i juli 2013, varav över 19,2 miljoner i euroområdet. Nästan en fjärdedel av alla unga arbetstagare är arbetslösa: 23,4 % (5,6 miljoner) i EU-28 i juli 2013 och 24 % (3,5 miljoner) i euroområdet. Fattigdom och social utestängning har ökat sedan 2009, särskilt i medlemsstaterna i södra och östra Europa. I vissa länder har åtgärderna mot obalanserna i ekonomin skett parallellt med minskad produktion, ökad arbetslöshet och minskad disponibel inkomst. I andra länder har ekonomin klarat sig något bättre; det gäller ofta länder som har bättre fungerande arbetsmarknader och mer robusta välfärdssystem och som genomfört strukturreformer långt före krisen[3]. Framsteg har dock gjorts trots de svåra omständigheterna. Insatserna för att stärka EU:s ekonomiska styrning har visat sig effektiva och skapar nu förutsättningar för att sätta igång och stödja en ekonomisk återhämtning och skapande av arbetstillfällen. För att möta kommande utmaningar är det viktigt att stärka EMU:s sociala dimension och få bättre kunskap om socialpolitiken och den sociala utvecklingen. 2.2 EMU:s sociala dimension För att EMU ska kunna fungera smidigt måste styrningsstrukturerna kompletteras så att man kan förebygga och åtgärda varaktiga klyftor som kan utgöra ett hot mot den finansiella och ekonomiska stabiliteten i den monetära unionen som helhet, vårt välstånd och, i slutändan, vår sociala marknadsekonomi. Förmågan att göra verkliga ekonomiska anpassningar är av avgörande betydelse i en monetär union. Krisen visade på brister i den monetära unionens funktionssätt, även om betydande insatser gjorts för att stärka EU:s ekonomiska styrning. Ett mycket högt pris har betalats vad gäller ekonomin och den sociala situationen, eftersom nödvändiga reformer alltför ofta har fördröjts på grund av politiska omständigheter. Strukturreformer som stödjer sysselsättning, konkurrenskraft och förbättrade socioekonomiska möjligheter kan försenas avsevärt och verkar ofta svåra att genomföra i en ekonomisk nedgång, samtidigt som behovet av åtgärder inte förefaller vara trängande i en konjunkturuppgång. Om nödvändiga åtgärder inte vidtas kan det dock få negativa konsekvenser och leda till försämrade ekonomiska förutsättningar för den monetära unionen som helhet. Det är i allas intresse i den monetära unionen att se till att strukturreformer för att åtgärda problem som rör sysselsättningen och den sociala situationen genomförs på rätt sätt, och medlemsstaterna behöver stödja varandra i denna strävan. Arbetslöshet och sociala problem kan innebära inkomstbortfall för stora delar av befolkningen och för samhället som helhet. Dessa problem kan också hämma ekonomins konkurrenskraft och tillväxtpotential, eftersom arbetskraften inte utnyttjas fullt ut som resurs och man inte investerar i kompetens. Över längre tid kan arbetslöshet och social ojämlikhet också försvaga det politiska stödet och stödet från allmänheten, vilket kan leda till mindre stabila regeringar och inverka negativt på deras förmåga att föra en sund politik. Om man inte agerar gemensamt och ser till att effektiva åtgärder snabbt sätts in mot problem som rör sysselsättningen och den sociala situationen kan långvariga klyftor bli resultatet. EMU:s sociala dimension avser den förmåga som mekanismerna för ekonomisk styrning och de politiska instrumenten har när det gäller att kartlägga, beakta och åtgärda problematiska tendenser och utmaningar som rör sysselsättning och socialpolitik i EMU. Om den sociala dimensionen förstärks, bör det hjälpa alla medlemsstaterna att uppnå sin tillväxt- och sysselsättningspotential, öka den sociala sammanhållningen och förebygga att klyftorna ökar, vilket är i linje med fördragen och Europa 2020-strategin. Framsteg behövs på följande fronter: · Öka kapaciteten att övervaka utvecklingen i fråga om sysselsättningen och den sociala situationen i EMU för att bättre samordna adekvata åtgärder och se till att de sätts in snabbt. · Mobilisera EU-stöd för att bekämpa arbetslöshet (även ungdomsarbetslöshet) och social misär på ett effektivt och långsiktigt sätt. · Se till att åtgärderna för ansvar och ekonomisk disciplin kombineras med ökad solidaritet och ökat ekonomiskt stöd. · Undanröja de hinder som finns idag för arbetskraftens rörlighet i EU. · Stärka den roll som dialogen mellan arbetsmarknadens parter har när det gäller att utveckla strategier för euroområdet och för det egna landet, genom medverkan av arbetsmarknadens parter i relevanta sammanhang. 3. STÄRKA ÖVERVAKNINGEN AV PROBLEM SOM RÖR SYSSELSÄTTNINGEN OCH DEN SOCIALA SITUATIONEN SAMT STÄRKA DEN POLITISKA SAMORDNINGEN I EU:s krisåtgärder ingick att stärka den ekonomiska styrningen och den multilaterala övervakningen inom EMU, särskilt euroområdet. Detta skedde inom ramen för den europeiska planeringsterminen för samordning av den ekonomiska politiken. En ny övervakningsmekanism infördes i och med antagandet av förordning (EU) nr 1176/2011 för att förebygga makroekonomiska obalanser, med bestämmelser om kontroll av efterlevnaden. Som framhålls i kommissionens plan har man gjort en översyn av EMU, men mer återstår att göra. Sysselsättning och välfärdssystem är främst en nationell angelägenhet, men för att bygga en genuin ekonomisk och monetär union med en social dimension måste man utveckla och stärka de sysselsättningspolitiska och socialpolitiska instrumenten inom den nuvarande ramen för styrningen. Den sociala dimensionen behöver integreras bättre i övervakningen av makroekonomiska obalanser. Dessutom krävs ytterligare framsteg mer generellt i fråga om den europeiska planeringsterminen för samordning av den ekonomiska politiken, och detta kan åstadkommas genom att man stärker den nuvarande ramen för samordning av sysselsättningspolitiken och socialpolitiken. Om den sociala dimensionen beaktas på ett bättre sätt i övervakningen av makroekonomiska obalanser skulle det bidra till att de åtgärder som rekommenderas för länder som genomgår makroekonomiska anpassningar kan utformas på ett bättre sätt. Det är också viktigt att allvarliga negativa tendenser i fråga om sysselsättning och den sociala situationen upptäcks i ett tidigt skede och att samordningen och övervakningen av sysselsättningspolitiken och socialpolitiken förbättras. Därigenom kan effektiva åtgärder sättas in, samtidigt som det främjar konvergens på dessa områden. Ömsesidigt lärande, utbyte av bästa praxis och benchmarking på grundval av förstärkt övervakning skulle bidra till att främja konvergens. 3.1 Stärka övervakningen av utvecklingen i fråga om sysselsättningen och den sociala situationen som en del av den makroekonomiska övervakningen Förfarandet vid makroekonomiska obalanser infördes 2011 för att ge EMU en övervakningsmekanism för att förebygga och åtgärda allvarliga obalanser, samt möjligheter att kontrollera efterlevnaden. Förfarandet omfattar en rad olika frågor som extern hållbarhet, konkurrenskraft, kredit och skuldsättning samt tillgångspriser och finansiell stabilitet. Alla dessa frågor måste ägnas uppmärksamhet för att man ska kunna uppnå det övergripande målet, som är att skapa makroekonomisk stabilitet. Det kan i synnerhet bidra till att förebygga starka konjunktursvängningar och hantera djupa svackor där bristande förtroende för finansmarknaderna, kapitalflykt och omfattande skuldsanering sker samtidigt med ekonomisk nedgång och social misär. Som den senaste tidens erfarenheter visar i en rad länder i euroområdet medför de skadliga makroekonomiska obalanserna, som delvis hänger samman med ökad privat och offentlig skuldsättning och minskad konkurrenskraft, stora risker för ett lands tillväxt- och sysselsättningsprognoser och välfärd. Det är därför viktigt att potentiella risker upptäcks tidigt så att man kan förebygga att skadliga makroekonomiska obalanser uppstår. Sociala frågor har hittills inte behandlats uttryckligen i förfarandet vid makroekonomiska obalanser. Det skulle vara en fördel i flera avseenden om en tydligare koppling gjordes. Det skulle möjliggöra bättre förståelse av de risker som sådana obalanser medför när det gäller arbetslöshet, fattigdom och andra sociala konsekvenser. Det skulle också bidra till en bättre förståelse av den sociala utvecklingen under anpassningsprocesser. Ökad kunskap skulle i sin tur göra det lättare att utforma politiska åtgärder för att komma till rätta med obalanserna och minimera de sociala konsekvenserna. Förfarandet vid makroekonomiska obalanser består av en rad olika steg. Det första är den årliga rapporten om varningsmekanismer och en resultattavla med indikatorer. Därefter kommer särskilda djupgående översyner av länder som konstaterats ligga i riskzonen vid utarbetandet av rapporten, och detta leder fram till landsspecifika rekommendationer och eventuellt planer för avhjälpande åtgärder för länder med alltför stora obalanser. De sociala konsekvenserna av obalanser bör bättre De sociala konsekvenserna av obalanser bör bättre integreras i den nuvarande ramen för övervakning genom att man förstärker den övergripande analysen i förfarandet vid makroekonomiska obalanser med indikatorer som rör sysselsättning och sociala frågor. I rapporten om varningsmekanismer är arbetslöshet redan idag en av huvudindikatorerna. För att bättre avspegla de sociala konsekvenserna av makroekonomiska obalanser kan ett begränsat antal hjälpindikatorer för sysselsättningen och den sociala situationen läggas till. För den europeiska planeringsterminen 2014 kan följande hjälpindikatorer införas (se vägledande tabell i bilagan): i. Sysselsättning. ii. Långtidsarbetslöshet. iii. Ungdomsarbetslöshet (kompletterad med andelen ungdomar som varken arbetar eller studerar). iv. Andel som riskerar att drabbas av fattigdom eller social utestängning (kompletterad med tre underindikatorer: andel som riskerar att drabbas av fattigdom, andel med i allvarlig materiell fattigdom och andelen personer i hushåll med låg arbetsintensitet). Kommissionen, Europaparlamentet och rådet kommer tillsammans att välja dessa indikatorer. De ingående översynerna och andra relevanta policydokument bör som regel innehålla ett avsnitt om utvecklingen i fråga om sysselsättningen och den sociala situationen i det berörda landet, där även andra sociala indikatorer och analysverktyg används än de som ingår i resultattavlan i rapporten. Det skulle göra kopplingarna mellan de ökande obalanserna och den sociala utvecklingen tydligare och därigenom bidra till utformningen av politiken. 3.2 Ta fram en resultattavla med centrala sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer och stärka samordningen mellan sysselsättningspolitiken och socialpolitiken Som anges i kommissionens plan bör samordningen och övervakningen av sysselsättningspolitiken och den sociala politiken stärkas inom ramen för styrningen av EMU, och konvergens bör främjas på dessa områden. Sedan den infördes för 15 år sedan har den europeiska sysselsättningsstrategin tillhandahållit en ram för att samordna sysselsättningspolitiken, liknande den som införts för den ekonomiska politiken och med samma mål att nå fram till gemensamma kontrollerbara mål som uppdateras regelbundet[4]. Europa 2020-strategin har en stark betoning på sysselsättning och sociala frågor och innehåller särskilda mål för sysselsättningen och minskad fattigdom. I utkastet till gemensam sysselsättningsrapport, som offentliggörs som en del av kommissionens årliga tillväxtöversikt, analyseras problem som rör sysselsättningen och den sociala situationen samt medlemsstaternas politiska åtgärder. Det fungerar också som underlag för vidare analys, övervakning och samordning genom hela den europeiska planeringsterminen[5]. Sammantaget utgör Europa 2020-strategin ett effektivt system för ekonomisk styrning som har införts för att samordna de politiska åtgärder som vidtas på europeisk och nationell nivå. Vid mötet i rådet (sysselsättning och socialpolitik, hälso- och sjukvård samt konsumentfrågor) har ministrarna redan uttryckt sin vilja[6] att vidareutveckla de nuvarande övervakningsverktygen[7] och stärka den multilaterala övervakningen och politiska samordningen genom att införa en resultattavla med sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer. Kommissionen föreslår att det införs en resultattavla med centrala indikatorer som ska användas i utkastet till gemensam sysselsättningsrapport för att följa utvecklingen i fråga om sysselsättningen och den sociala situationen. Resultattavlan bör fungera som ett analysverktyg och underlätta bättre och tidigare kartläggning av större problem som för sysselsättningen och den sociala situationen, särskilt sådana som kan få konsekvenser även utanför det egna landets gränser[8]. Den bör bestå av ett begränsat antal centrala indikatorer för tendenser som rör sysselsättningen och den sociala situationen och som kan allvarligt undergräva sysselsättningen, den sociala sammanhållningen och arbetskraftens kompetens och få negativa effekter för en medlemsstats tillväxt och konkurrenskraft. Resultattavlan skulle införlivas i utkastet till gemensam sysselsättningsrapport för att ge en mer fokuserad grundval för förstärkt multilateral övervakning av sysselsättningspolitiken och socialpolitiken, och bidra till att kartlägga tendenser som kräver mer kraftfulla sysselsättningspolitiska och socialpolitiska åtgärder[9]. Följande huvudindikatorer (se den vägledande tabellen i bilagan) kan bidra till att negativa tendenser upptäcks i ett ganska tidigt skede och därigenom göra det lättare att förhindra att läget försämras ytterligare: i. Arbetslöshet – nivå och förändringar. ii. Andel ungdomar som varken arbetar eller studerar samt ungdomsarbetslöshet. iii. Hushållens reala disponibla bruttoinkomst. iv. Fattigdomsrisk för befolkningen i arbetsför ålder. v. Ojämlikhet (förhållandet S80/S20). Resultattavlan bör inte läsas slentrianmässigt, utan en mer djupgående tolkning bör göras utifrån befintliga verktyg (verktygen för bedömning av sysselsättningssituationen[10] och för bedömning av situationen för det sociala skyddet[11], den gemensamma bedömningsramen[12] och gemensamt beslutade dataserier som Europeiska arbetskraftsundersökningen och EU:s statistik över inkomst- och levnadsvillkor. De sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer som används i resultattavlan bör fånga upp de viktigaste dragen för varje land och återge de allvarligaste problemen och utvecklingstendenserna i ett tidigt skede – och innan landet avviker alltför mycket från tidigare resultat eller från resten av EU. Genom att bidra till att kartlägga allvarliga problem i fråga om sysselsättning och den sociala situationen i EU, och säkerställa att åtgärder sätts in i tid, kommer resultattavlan också att stödja arbetet för att uppnå Europa 2020-målen. För att förbättra övervakningen och se till att arbetsmarknadssituationen och den sociala situationen beaktas i högre grad bör den särskilda resultattavlan med sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer beslutas genom diskussioner mellan kommissionen och rådet och vara klara i tid för den europeiska planeringsterminen 2014. Efter antagande av rådet överlämnas utkastet till gemensam sysselsättningsrapport med den föreslagna resultattavlan till Europeiska rådet som en del av den årliga tillväxtöversikten. Resultattavlan ska sedan diskuteras med Europaparlamentet och arbetsmarknadens parter. Tillsammans med den förstärkta övervakningen av utvecklingen i fråga om sysselsättningen och den sociala utvecklingen inom ramen för förfarandet vid makroekonomiska obalanser (se avsnitt 3.1) ska resultattavlan med centrala sysselsättningsindikatorer och sociala indikatorer bidra till att sysselsättningsfrågor och sociala frågor integreras bättre i politiken som helhet. Den skulle också bidra till rådets och kommittéernas arbete inför Europeiska rådets vårmöte. 3.3 Förstärkt samordning av sysselsättningspolitiken och socialpolitiken inom den europeiska planeringsterminen Det är viktigt att stärka samordningen av sysselsättningspolitiken och socialpolitiken inom den europeiska planeringsterminen. Detta kräver en tydlig gemensam analys av centrala faktorer, som lyfter fram de mest brådskande åtgärderna och reformerna som ska antas. Den gemensamma bedömningsramen, bedömningen av sysselsättningssituationen och bedömningen av situationen för det sociala skyddet är de tre verktyg som idag används för att fånga upp landsspecifika problem och jämföra medlemsstaternas resultat. Det egentliga syftet med dessa omfattande verktyg är att kartlägga och nå samförstånd om en rad centrala utmaningar i fråga om sysselsättningen och den sociala situationen som medlemsstaterna står inför i sitt arbete för att uppnå Europa 2020-målen. Resultattavlan innebär inte en omformulering av de politiska målen för Europa 2020-strategin utan tjänar till att upptäcka utvecklingstendenser i den socioekonomiska situationen i hela EU som kräver närmare övervakning. Resultattavlan kompletterar övervakningsverktygen med avseende på syfte och karaktär. Benchmarking och resultatbedömning tillhandahålls redan genom befintliga verktyg och bör stödjas och vidareutvecklas, även inom ramen för det arbete som sysselsättningskommittén och kommittén för socialt skydd utför. Verktyget för bedömning av sysselsättningssituationen visar benchmarking av medlemsstaternas resultat och ger en visuell jämförelse med de statistiskt sett bästa resultaten. Verktyget för bedömning av situationen för det sociala skyddet omfattar en ”instrumentpanel” med 20 centrala sociala indikatorer som syftar till att ge en nyanserad bild av de huvudsakliga förändringarna av den sociala situationen i Europa och bidra till att kartlägga sociala tendenser som bör bevakas. Politisk vägledning som utarbetas på grundval av de bästa resultaten och ges i form av detaljerade riktlinjer eller rådsrekommendationer – som när det gäller ungdomsgarantin – kan bidra till att sprida bästa praxis och inrikta regeringarnas och berörda parters insatser på att angripa problem som är relevanta för EU som helhet. Användning av bästa praxis och benchmarking kan stödja skapandet av mer dynamiska arbetsmarknader och bana väg för sysselsättningsskapande tillväxt. Att främja användning av bästa praxis genom ökad politisk samordning kan omfatta områden som kvaliteten på aktiva arbetsmarknadsåtgärder, reformer för att få bort segmentering på arbetsmarknaden samt kompetensutveckling. När det gäller offentliga arbetsförmedlingar kommer användning av god praxis att främjas genom nätverket för offentliga arbetsförmedlingar. Kommissionen presenterade nyligen i sitt förslag om utökat samarbete mellan de offentliga arbetsförmedlingarna[13] en allmän ram för benchmarking och ömsesidigt lärande som skulle möjliggöra meningsfulla jämförelser av de offentliga arbetsförmedlingarnas resultat. Goda resultat i fråga om sociala tjänster, så att människor bereds möjlighet att delta i ekonomin och får tillgång till sociala tjänster, är också viktiga för att bibehålla goda ekonomiska förutsättningar i hela EU. I detta avseende finns det fortfarande utrymme att stärka utbytet av bästa praxis inom socialpolitiken genom den öppna samordningsmetoden. Det är viktigt att dessa verktyg kompletterar den nya resultattavlan för sysselsättningspolitiken och socialpolitiken. Därför kommer kommissionen att tillsammans med Europaparlamentet och rådet diskutera olika sätt att ytterligare stärka samordningen av sysselsättningspolitiken och socialpolitiken genom att använda dessa verktyg som komplement inom den europeiska planeringsterminen. 4. ANSVAR, SOLIDARITET OCH UTÖKADE INSATSER FÖR SYSSELSÄTTNING OCH ARBETSKRAFTENS RÖRLIGHET 4.1 Mer solidaritet med stärkta finansieringsinstrument Den ekonomiska krisen har vidgat klyftorna och ökat risken för långvarig utestängning samtidigt som den satt hämsko på de offentliga utgifterna. Därför står medlemsstaterna inför utmaningen att prioritera i sina sociala investeringar och modernisera sina sociala trygghetstjänster. Det förutsätter att deras strategier för aktiv inkludering förbättras och använder socialpolitiska anslag effektivare och ändamålsenligare. Den 20 februari 2013 lade kommissionen fram ett paket för sociala investeringar som gick ut på att ge medlemsstaterna vägledning om hur deras socialskyddssystem kan göras effektivare, ändamålsenligare och mer heltäckande, med tyngdpunkt på sociala investeringar. När man utvecklar en sant social dimension måste alla delar av EU-budgeten tas till vara för att utveckla EMU:s sociala dimension. För åren 2014–2020 har resurser och program förstärkts. EU:s struktur- och investeringsfonder kommer att fortsätta att driva på medlemsstaternas reformer och modernisering av socialpolitiken. Europeiska socialfonden (ESF) kommer att fortsätta att ha stor betydelse, medan ökad målstyrning av EU:s fonder i riktning mot sunda sysselsättnings- och socialpolitiska insatser inför partnerskapsavtalen och de operativa programmen 2014–2020 kan bli ett kraftfullt incitament för tillväxt i flera medlemsstater. Det nya programmet för sysselsättning och social innovation kan bidra till att sprida nyskapande, kostnadseffektiva sysselsättnings- och socialpolitiska insatser mellan medlemsstaterna, medan fonden för europeiskt bistånd till dem som har det sämst ställt ger materiellt stöd till de mest utsatta. Europeiska fonden för justering för globaliseringseffekter är även i fortsättningen ett redskap för europeisk solidaritet med arbetstagare som drabbas av storskaliga uppsägningar till följd av ändrade globala och regionala handelsmönster. Sysselsättningsinitiativet för unga är utformat för att hjälpa medlemsstaterna att tillämpa ungdomsgarantin i regioner med en ungdomsarbetslöshet på mer än 25 %. Europeiska rådet beslutade vid sitt möte i juni att anslaget på 3 miljarder euro till initiativet främst skulle tas i anspråk 2014–2015, kompletterat av matchande anslag från ESF-programmen på minst 3 miljarder euro. Initiativet är ett tecken på den starka politiska viljan att kollektivt angripa ett allvarligt sysselsättnings- och samhällsproblem som särskilt hårt drabbar vissa länder och regioner men även skadar EU som helhet. Kommissionen satsar särskilt på att hjälpa medlemsstaterna att utforma planer för genomförande av ungdomsgarantin, och räknar med att få in deras slutgiltiga versioner och förslag till anslagsplanering innan 2013 är slut. 4.2 Ökade insatser för sysselsättning och arbetskraftens rörlighet En mycket viktig aspekt av EMU:s sociala dimension är att föra en arbetsmarknadspolitik som stärker arbetsmarknadens återhämtningsförmåga, bevarar jobben och understödjer skapande av nya jobb som ersättning för dem som försvunnit i den ekonomiska omstruktureringen. Som sades i sysselsättningspaketet 2012[14] förutsätter det stöd på både tillgångs- och efterfrågesidan på arbetsmarknaden. Medlemsstaterna bör snabbt genomföra sina nationella sysselsättningsplaner med hänsyn tagen till de landsspecifika rekommendationerna. En av de mest brådskande utmaningarna på det här området är att hjälpa ungdomar att ta sig in på arbetsmarknaden och ta vara på sin potential trots krisen. EU agerar här genom att komma överens om att alla medlemsstater bör införa en ungdomsgaranti och anslå resurser till denna centrala strukturreform genom sysselsättningsinitiativet för unga. Snabba framsteg här har stor betydelse för att upprätthålla en sund tillväxtpotential överallt och återställa den socio-ekonomiska konvergensen i EU. Det är dessutom allmänt känt att flexibilitet på faktormarknaderna är en förutsättning för en välfungerande valutaunion. Även om kapitalet har varit ytterst lättrörligt, har arbetsmarknaderna ofta förblivit starkt uppsplittrade. För att snabbt kunna matcha efterfrågan på arbetskraft med tillgången i hela Europa och ta vara på alla möjligheter till arbeten är det särskilt viktigt att förbättra människornas förmåga att ta arbeten både hemma och i andra länder. Arbetstagarnas fria rörlighet är en av hörnstenarna i EU och den inre marknaden. Inom EMU kan arbetskraftens rörlighet också till viss del fungera som en form av justering vid asymmetriska förändringar. Rörligheten över gränserna inom EU är dock fortfarande låg. Bara 2,6 % av befolkningen i EU har flyttat till en annan medlemsstat. I euroområdet är mindre än 4 % av befolkningen i arbetsför ålder medborgare i andra medlemsstater. Däremot har 10 % av EU-medborgarna redan arbetat i en annan medlemsstat, och 17 % tänker sig arbeta eller bo i en annan medlemsstat någon gång i framtiden. Arbetskraftens nuvarande låga rörlighet kan förklaras av en rad faktorer, några kulturella och sociala (språk- och kulturhinder, boendemarknad eller familjeskäl) och andra som rör utövande av rättigheter enligt EU:s lagstiftning och det otillräckliga stödet för rörlighet inom EU (olika system för social trygghet och skatter, olika yrkeskvalifikationer eller rättsliga eller administrativa hinder). EU har redan tagit itu med några av dessa envisa hinder. EU-system har upprättats för erkännande av yrkeskvalifikationer och samordning av sociala förmåner, så att arbetstagare inte förlorar sina intjänade rättigheter om de flyttar till ett annat EU-land. Kommissionen fortsätter att arbeta med lagreglerade yrken för att stärka etableringsfriheten i tjänstesektorn[15]. Meningen med kommissionens nyligen antagna förslag till direktiv om åtgärder som underlättar utövandet av arbetstagares rättigheter i samband med fri rörlighet för arbetstagare[16] är att göra livet lättare för flyttande arbetstagare genom att garantera dem rådgivning, information och stöd i värdlandet och genom att ge dem verkningsfulla rättsmedel i händelse av diskriminering. Att söka arbete i ett annat EU-land är dock fortfarande svårt och krångligt, och kan också påverka ens rättigheter till social trygghet negativt. Kommissionen manar i sin rapport om EU-medborgarskapet medlemsstaterna att utnyttja de gällande reglerna och låta arbetssökande få ut sina arbetslöshetsförmåner i upp till sex månader om de söker arbete i en annan medlemsstat[17]. Kommissionen har för avsikt att under 2014 lägga fram förslag om översyn av kapitlen om arbetslöshet i förordningarna (EG) nr 883/2004 och 987/2009 för att förenkla förfarandena för beviljande av arbetslöshetsförmåner i andra länder och göra bestämmelserna effektivare. Samtidigt behöver både kommissionen och medlemsstaterna göra mer för gränsöverskridande matchning mellan tillgång till och efterfrågan på arbetskraft, bl.a. genom att uppgradera nätverket Eures till en alleuropeisk tjänst för rekrytering, matchning och arbetsförmedling. Kommissionen kommer under 2013 att lägga fram ett förslag om förbättrad hantering av lediga platser och jobbsökning, stödtjänster för rörlighet för arbetssökande och arbetsgivare samt bättre samordning och styrning av medlemsstaternas rörlighetsstrategier. Det är också av avgörande betydelse att åtgärda bristande överensstämmelse mellan utbud och efterfrågan när det gäller arbetskraftens kompetens och bättre förutse vilka färdigheter som kommer att behövas på arbetsmarknaden. Det är tanken bakom den nyligen lanserade kompetenskartan för EU. 4.3 Ett mer djupgående EMU: stora visioner i rätt tågordning EMU:s nuvarande uppbyggnad går ut på decentraliserad nationell budgetpolitik inom en regelbaserad ram. Budgetpolitikens stabiliserande verkan sköts på nationell nivå inom de gränser som sätts av fördragen och stabilitets- och tillväxtpakten. Nationella automatiska stabilisatorer (lägre skatteintäkter och högre sociala utgifter i lågkonjunktur) har under vissa förutsättningar fått fungera som viktiga stötdämpare, eftersom den sociala tryggheten är såpass utbyggd. Men socialpolitiken (särskilt förmånssystemen) är i stort sett ett nationellt ansvar enligt fördragen, vilket medför att de automatiska stabilisatorernas konstruktion, effektivitet och funktion är ett nationellt ansvar som varierar mellan medlemsstaterna. Kommissionens plan för ett djupgående och verkligt EMU är en heltäckande vision för en stark och stabil struktur på de finansiella, budgetpolitiska, ekonomiska och allmänpolitiska områdena. Den har också betydelse för hur EMU:s sociala dimension ska utvecklas. Planen omfattar de åtgärder som kommissionen tror är nödvändiga på kort, medellång och lång sikt. Det innebär att steg bör tas mot mer ansvarskännande och ekonomisk disciplin bör tas samtidigt som man stärker solidariteten och ökar det finansiella stödet. Några av stegen kan tas inom ramen för de nuvarande fördragen. Andra förutsätter att fördragen ändras så att EU ges nya befogenheter. För att utveckla EMU:s sociala dimension är följande delar av planen särskilt viktiga. På kort sikt föreslår kommissionen att det inrättas ett instrument inom EU:s ram för ekonomisk styrning och EU-budgeten, fristående från den fleråriga budgetramen, som ska stödja ombalanseringar och justeringar och därigenom tillväxt. Detta är första steget mot en starkare budgetpolitisk kapacitet tillsammans med mekanismer för en mer djupgående integrerad politisk samordning. Den befintliga ramen bör förstärkas genom bättre förhandssamordning av större reformprojekt och genom inrättande av ett konvergens- och konkurrenskraftsinstrument som ska fungera som underlag för åtaganden och stöd till genomförande av strukturreformer utan förseningar. Ekonomiskt stöd kan ges till reformpaket som överenskommits och är viktiga både för den aktuella medlemsstaten och för ett väl fungerande EMU. Det ekonomiska stödet definieras som en del av ett avtal mellan den aktuella medlemsstaten och kommissionen. Konvergens- och konkurrenskraftsinstrumentet är tänkt att kombinera en djupare integration av den ekonomiska politiken med ekonomiskt stöd, som tillämpning av principen om att ökat ansvar bör kombineras med ökad solidaritet. Instrumentet kan inrättas på sekundärrättslig väg. Med utgångspunkt i konvergens- och konkurrenskraftsinstrument kan den budgetpolitiska kapaciteten successivt ökas så att den kan tillhandahålla tillräckliga resurser till stöd för långtgående strukturreformer även för en stor ekonomi i svårigheter. På lång sikt kan slutligen en successiv ansamling av suveränitet och därigenom ansvar och solidaritet på EU-nivå göra det möjligt att inrätta en fristående budget för euroområdet som ger euroområdet en budgetpolitisk kapacitet att hjälpa medlemsstaterna att absorbera chocker. Den centrala budgeten skulle utgöra ett verktyg för stabilisering på EMU-nivå för att hjälpa anpassningar till asymmetriska chocker, öka den ekonomiska integrationen och konvergensen och undvika behovet av långsiktiga transfereringsflöden. Ett gemensamt instrument skulle totalt sett innebära en nettovinst i form av stabiliseringsförmåga jämfört med de rådande formerna. Hur stor denna budgetpolitiska kapacitet blir beror när allt kommer omkring på hur djup integration som önskas och vilken vilja som finns till de nödvändiga politiska förändringarna. Ett gemensamt instrument för makroekonomisk stabilisering kan fungera som ett försäkringssystem för att samla riskerna för ekonomiska chocker i medlemsstaterna, vilket skulle minska fluktuationerna i nationalinkomsterna. I den enklaste modellen kan ett stabiliseringssystem för absorption av asymmetriska chocker bygga på monetära nettobetalningar som är negativa i högkonjunktur och positiva i lågkonjunktur. Ett enkelt system kan bestämma nettoin-/utbetalningarna efter land som funktion av produktionsgapet (i förhållande till medelvärdet). Ett sådant system behöver också vara budgetneutralt på medellång sikt för varje land och blir också beroende av landets storlek. Alternativt kan systemet gå ut på att betalningarna från fonden avsätts till ett visst syfte, med konjunkturutjämnande effekter (som USA:s arbetslöshetsersättningssystem där en federal fond ersätter 50 % av de arbetslöshetsförmåner som överstiger standardersättningsperioden upp till ett fastställt tak, förutsatt att arbetslösheten ligger på en viss nivå och ökar). Systemet kan fungera så att permanenta transfereringar mellan länderna undviks. Det bör med andra ord utformas så att inget land på lång sikt är nettoförlorare eller nettovinnare på systemet. Sådana åtgärder förutsätter omfattande fördragsändringar, eftersom EU för närvarande inte har befogenhet att vidta dem vare sig för euroområdet eller EU som helhet. EU kan inte ta på sig medlemsstaternas budgetansvar. EU:s nuvarande befogenheter är i fråga om sysselsättning begränsade till incitament för samarbete mellan medlemsstaterna och stöd till deras insatser, och omfattar inte harmonisering (artikel 149 i EUF-fördraget). I fråga om social trygghet och socialt skydd kan EU anta direktiv med minimikrav för medlemsstaternas system, men de grundläggande principerna och den finansiella jämvikten regleras av medlemsstaterna (artikel 153 i EUF-fördraget). Med de nuvarande befogenheterna och det fördragsfästa systemet med egna medel kan inte heller flexibilitetsklausulen i artikel 352 användas, eftersom inrättande av makroekonomiska stabiliseringssystem skulle gå utöver de gällande fördragens gränser och alltså innebära en ändring av fördragen utan de erforderliga förfarandena. Med andra ord förutsätter detta sista steg en grundläggande ändring av fördragen vilket skulle behöva åtföljas, som sägs i planen, av en lika långtgående politisk integration som säkerställer demokratisk legitimitet och redovisningsskyldighet. 5. EN STÄRKT DIALOG MELLAN ARBETSMARKNADENS PARTER Dialogen mellan arbetsmarknadens parter på EU-nivå har avgörande betydelse för att utveckla får sociala marknadsekonomi och skapa nytta för arbetsgivare, arbetstagare och ekonomin och samhället som helhet. När man stärker den ekonomiska styrningen är det helt avgörande att involvera arbetsmarknadens parter i den politiska debatten och beslutsprocessen. Det syftar inte bara till att öka politikens förankring och se till att den tillämpas i praktiken, utan gör också den politiska samordningen i euroområdet mer verkningsfull. Det är därför oerhört viktigt att vi investerar i en stärkt dialog mellan arbetsmarknadens parter på både europeisk och nationell nivå. Arbetsmarknadens parter har viktiga uppgifter på nationell nivå i och med att de fastställer löner och arbetsmarknadens regler. De har ett starkt inflytande på andra strukturpolitiska områden genom trepartssamråden, t.ex. i fråga om social trygghet. När det särskilt gäller lönebildningen finns det olika upplägg i EU, och medlemsstaterna avgör hur löneförhandlingarna organiseras. Arbetsmarknadens parter är också centrala aktörer i fråga om att praktiskt genomföra åtgärder som lärlingsutbildning och livslångt lärande. Det finns utrymme att förbättra formerna för arbetsmarknadsparternas medverkan i samordningen av den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken på EU-nivå. 5.1 Använda befintliga forum bättre På EU-nivå medverkar arbetsmarknadens parter vartannat år i den makroekonomiska dialogen, och två gånger om året i ett åsiktsutbyte på högsta politiska nivå i det sociala trepartstoppmötet[18]. Både den makroekonomiska dialogen och det sociala trepartstoppmötet är viktiga tillfällen att involvera arbetsmarknadens parter i den europeiska planeringsterminen. Kommissionen är förvissad om att arbetsmarknadens parter kan involveras ännu mer i styrningen av EU och EMU utan att deras självständighet sätts i fråga. Mer kan göras för att ta vara på synergin och komplementariteten mellan olika forum, särskilt för att främja enhetlighet och undvika parallella processer. Rapportering och uppföljning bör ske mer systematiskt för större insyn och kommunikation, medan forumens sammansättning kan förenklas. Potentialen hos tvåpartsdialogen mellan arbetsmarknadens parter bör utforskas, och de nationella parternas representation bör öka i alla forum, särskilt i kommittén för den sociala dialogen. De befintliga forumen har visat sig användbara. Nya forum bör bara övervägas om man gemensamt enas om att de behövs. Den makroekonomiska dialogen är ett högnivåforum för åsiktsutbyte mellan rådet, kommissionen, Europeiska centralbanken och arbetsmarknadens parter på EU-nivå. Den inrättades med målet att främja en regelbunden dialog om makroekonomiskt beslutsfattande i euroområdet. Dialogen sker i två avdelningar, en politisk och en teknisk. Den politiska dialogen organiseras av den medlemsstat som är ordförandeland i rådet (med biträde av de två efterföljande ordförandeländerna) och föregås av ett förberedande tekniskt möte[19]. Det sociala trepartstoppmötet för tillväxt och sysselsättning är stadfäst i artikel 152 i EUF-fördraget som ett led i dialogen mellan arbetsmarknadens parter på EU-nivå. Toppmötets syfte är dialog på högsta nivå mellan rådets ordförandeland (och de två efterföljande ordförandeländerna), kommissionen och arbetsgivarnas och arbetstagarnas företrädare. Toppmötet äger rum inom ramen för den sektorsövergripande dialogen. Där dryftar man således frågor som påverkar alla branscher och arbetstagare i EU. Sysselsättnings- och socialpolitiken diskuteras även regelbundet, två gånger om året, vid informella möten mellan rådet (sysselsättnings- och socialpolitik) och arbetsmarknadens parter på EU-nivå. I fördraget stadgas dessutom om samråd mellan kommittéerna och arbetsmarknadens parter på EU-nivå (artiklarna 150 och 160 i EUF-fördraget). 5.2 Samråd under den europeiska planeringsterminen Det råder bred enighet i EU-institutionerna om att arbetsmarknadens parter behöver involveras bättre i EU:s styrning, särskilt den europeiska planeringsterminen. Arbetsmarknadens parter ska naturligtvis bevara sin självständighet och de nationella systemens skillnader ska respekteras (artiklarna 152 och 153.5 i EUF-fördraget), men en verkningsfull, inkluderande och förstärkt styrning av EMU förutsätter att arbetsmarknadens parter medverkar i problemformuleringen och genomförandet av den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken i en utsträckning som stämmer överens med övervaknings- och samordningsmekanismernas utveckling. Nationella samråd med parterna har stor betydelse, särskilt när nationella reformprogram antas och landsspecifika rekommendationer genomförs. Sådana samråd har avgörande betydelse för arbetsmarknadsfrågor men också för övergripande ekonomiska och socialpolitiska frågor. Det finns uppenbarligen utrymme att bättre utnyttja EU-dialogen för att i god tid och effektivt rådfråga arbetsmarknadens parter vid viktiga steg i EU:s beslutsprocess. För att vara ändamålsenligt måste samrådet också omfatta de nationella partsorganisationerna. Det kan bara fungera om medlemsstaterna i överensstämmelse med sina nationella system förbättrar hänsynstagandet till parterna i diskussioner om, utformning av och genomförande av pågående reformer. Det är de nationella regeringarnas ansvar att i enlighet med sina regler och sin praxis lägga upp diskussionerna om de landsspecifika rekommendationerna med parterna. Kommissionen uppmuntrar dock medlemsstaterna att diskutera genomförandet av de landsspecifika rekommendationerna och alla aktuella reformer med arbetsmarknadens parter, och bifoga deras yttranden till de nationella reformprogrammen. Kommissionen föreslår att de befintliga formerna för samråd förbättras så här: Kommissionen träffar arbetsmarknadens parter på EU-nivå i kommittén för den sociala dialogen, innan den antar sin årliga tillväxtöversikt, för att inhämta deras åsikter om prioriteringar framöver och om resultaten av den föregående europeiska planeringsterminen. De viktigaste budskapen från samrådet överlämnas till rådet vid det sociala trepartstoppmötet i oktober. Kommissionen bifogar till sin rapport om arbetsmarknadsrelationerna de gemensamma skriftliga yttrandena från parterna, som diskuterats och överenskommits av dem. Efter att ha antagit den årliga tillväxtöversikten och den gemensamma sysselsättningsrapporten kommer kommissionen att anordna en debatt om dem med arbetsmarknadens parter på EU-nivå och nationell nivå, bl.a. i kommittén för den sociala dialogen. Syftet är att skapa förståelse för varandras förväntningar och farhågor. Debatten läggs upp kring rapportens tabell med viktiga sysselsättnings- och socialpolitiska händelser och kring ekonomiska och sociala reformer, hur de kan påverka sysselsättningen och samhället och hur de kan samordnas. Vid behov omfattar debatten även åsiktsutbyte om frågor av direkt betydelse för parterna, t.ex. löner och kollektivförhandlingssystem. Parternas åsikter vidarebefordras efter vad som är lämpligt. Samrådet ska komplettera åsiktsutbytet mellan kommittéerna (sysselsättningskommittén och kommittén för socialt skydd) och parternas sekretariat, och bidrar på så sätt till förberedelserna inför det sociala trepartstoppmötet i mars. Det sociala trepartstoppmötet förblir den högsta instansen i dialogen mellan kommissionen, rådet och arbetsmarknadens parter på EU-nivå för behandling av tillväxt- och sysselsättningspolitiken. Toppmötet i mars inriktas på den europeiska planeringsterminen och förbereds av rådet (sysselsättnings- och socialpolitik). Den politiska dialogen bör föregås av ett förberedande tekniskt möte som organiseras av kommittén för den sociala dialogen. Kommissionen kommer att lägga fram ett förslag om översyn av beslutet om inrättande av toppmötet, så att det anpassas till de nya institutionella ramarna i Lissabonfördraget och den integrerade tillväxt- och sysselsättningsstrategin i det. Den nuvarande modellen för tematiska dialoger i sysselsättningskommittén och kommittén för socialt skydd bör utvecklas och förenklas. Samrådet kan kompletteras med särskilda möten eller arbetsformer för att bättre involvera parterna i diskussioner om aktuella politiska frågor, med beaktande av deras särskilda ansvarsområden och politiska känslighet (t.ex. ungdomsarbetslöshet, löner, pensioner och reform av hälso- och sjukvården). Med utgångspunkt i sin rapport om arbetsmarknadsrelationerna och arbetet vid Europeiska observationsorganet för arbetsmarknadsrelationer vid Europeiska fonden för förbättring av levnads- och arbetsvillkor kommer kommissionen också att fortsätta att främja övervakning av dialogen mellan arbetsmarknadens parter i hela EU. 6. SLUTSATSER Den senaste tidens ändringar av EU:s ekonomiska styrning är avsedda att stärka EMU, avhjälpa några svagheter i dess ursprungliga utformning och göra det mer konkurrensdugligt och tillväxtfrämjande. Kommissionen anser att en viktig del av det är att utveckla EMU:s sociala dimension. Det innebär att man stärker dagens ekonomiska styrning och politiska instrument för att anpassa dem till utmaningarna med EU:s sysselsättnings- och socialpolitik och hjälpa alla medlemsstater att förverkliga sin potential till tillväxt och jobb och stärka den sociala sammanhållningen, vilket är ett av EU:s mål. En välfungerande valutaunion förutsätter flexibla marknader och lämpliga institutioner som kan hantera den sociala situationen och tillhandahålla tillräckliga skyddsnät för länderna. EMU:s sociala dimension kan stärkas genom bättre samordning och övervakning av sysselsättnings- och socialpolitiken i den europeiska planeringsterminen, genom användning och styrning av insatser och medel för att hantera sociala problem bättre, genom avskaffande av hindren för arbetstagarnas rörlighet i EU och stärkt dialog mellan arbetsmarknadens parter. Kommissionen ser fram emot att samarbeta med de andra EU-institutionerna, medlemsstaterna och arbetsmarknadens parter för att nå snabba framsteg på området. Bilaga: Sysselsättnings- och socialpolitiska indikatorer (preliminärt) (ska bedömas i utkastet till gemensam rapport om sysselsättningen till den europeiska planeringsterminen 2014) INDIKATOR || Arbetslöshet (%) || Andel ungdomar som varken arbetar eller studerar (%) och ungdomsarbetslöshet || Hushållens reala disponibla bruttoinkomst, förändring || Fattigdomsrisk 18–64 (%) || Ojämlikhet (förhållande mellan övre och undre inkomstkvintil) Målpopulation || Arbetskraft || Ungdomar (18-24) || Total befolkning || Befolkning i arbetsför ålder || Total befolkning Källa och förändring || AKU (årlig förändring) || AKU (årlig förändring) || Nationalräkenskaper || EU-SILC (årlig förändring) || EU-SILC Skäl för indikatorn || Allmän utveckling på arbetsmarknaden, förlust av produktion och produktivitet, konkurrenskraft, social sammanhållning || Förlust av anställbarhet och produktivitet, relevanta färdigheter, skolors och arbetsmarknads-institutioners resultat, konkurrenskraft, social sammanhållning || Total efterfrågan, lönernas tillräcklighet, verkan hos system för ersättning för inkomstbortfall || Fattigdomens allmänna utveckling (särskilt fattigas reala inkomster), social sammanhållning, kompetensförlust || Uppdelning och otrygghet på arbetsmarknaden, lika möjligheter, total efterfrågan och social sammanhållning EPM, SPPM och JAF används som stöd för tolkningen av huvudindikatorerna. || En detaljerad tolkning av tabellen bygger på verktyget för bedömning av sysselsättningssituationen (EPM), verktyget för bedömning av situationen för det sociala skyddet (SPPM) och de gemensamma bedömningsramarna (JAF) som helhet. Som exempel visas nedan några indikatorer som visar hur EPM, SPPM och JAF underbygger tolkningen av huvudindikatorerna: || Andel långtidsarbetslösa, sysselsättning (efter kön, ålder, utbildningsnivå), ofrivilligt deltids-/visstidsarbete, andel lediga platser (medelvärde över 3 år), andra indikatorer på aktiva arbetsmarknadsåtgärder || Ungdomsarbetslöshet, andel ungdomar som varken arbetar eller studerar efter ålder 15-18/18-19/20-24, sysselsättning hos unga, personer som lämnar skolan i förtid || Lön (anställda och egenföretagare) som andel av disponibel bruttoinkomst, reala enhetsarbetskostnader, hushållens sparande, hushållens skuldsättning, arbetslöshetsförmånernas täckning || Tidsmässigt förankrad fattigdomsrisk (%), grad av fattigdom, fattigdomsklyfta, andra fattigdomsmått: fattigdom bland förvärvsarbetande, arbetslösa hushåll, allvarlig materiell fattigdom, andel som riskerar att drabbas av fattigdom eller social utestängning efter ålder (barn, arbetsför ålder, äldre) || Mått på uppdelning (ofrivillig visstid/deltid, övergång på arbetsmarknaden efter typ av kontrakt, lön m.m.), mått på annan ojämlikhet på arbetsmarknaden (läskunnighet, PISA), könsskillnader i lön, ojämlik inkomst (utom ej förvärvsarbetande) Bilaga: Kompletterande sysselsättningspolitiska och socialpolitiska indikatorer i rapporten om förvarningsmekanismen INDIKATOR || Sysselsättning (%) || Långtids­arbetslöshet (%) || Ungdomsarbetslöshet (%) || Andel som riskerar att drabbas av fattigdom eller social utestängning (%) Målpopulation || Befolkning i arbetsför ålder (15–64 år) || Arbetskraft || Arbetskraft i samma åldersgrupp (15–24 år) || Total befolkning Källa/förändring || Eurostat, AKU/andel och utveckling med tiden || Eurostat, AKU/andel och utveckling med tiden || Eurostat, AKU/andel och utveckling med tiden || Eurostat, SILC/andel och utveckling med tiden Skäl för indikatorn || Kompletterar arbetslösheten då den visar flöden till och från. Visar även strukturella incitament att inte söka arbete samt avskräckande effekter p.g.a. lång arbetslöshet, odeklarerad arbetskraft, arbete i den informella sektorn och undersysselsättning inom jordbruket. || Visar strukturella problem på arbetsmarknaden, t.ex. bristande överensstämmelse mellan utbud och efterfrågan när det gäller arbetskraftens kompetens och insider-outsider-problem. Visar på minskad chans till återanställning och ökad risk att fastna i arbetslöshet. || Är ett mått på svårigheter för personer, ev. lågutbildade, som tar sig in på arbetsmarknaden. Att vara arbetslös länge i början av yrkeslivet kan få långvariga konsekvenser för framtida intjäningsutsikter och anknytning till arbetsmarknaden. || Aggregerad indikator som visar olika aspekter av fattigdom. Kompletterande indikatorer || Ej tillämpligt || Ej tillämpligt || Ungdomar som varken arbetar eller studerar, andel av totala befolkningen i åldrarna 15–24 || Omfattar andel som riskerar att drabbas av fattigdom, som visar relativ fattigdom, andel med allvarlig materiell fattigdom, som visar absolut fattigdom, samt personer i hushåll med låg arbetsintensitet. Stärk övervakning av sysselsättnings- och socialpolitiska utmaningar i den europeiska planeringsterminen [1] Meddelande från kommissionen En plan för ett djupgående och verkligt EMU: Inledningen till en debatt om Europa, 28.12.2012, COM(2012) 777. [2] Europaparlamentets initiativbetänkande Mot en verklig ekonomisk och monetär union, som lades fram den 18 oktober 2012 (Thyssen-betänkandet). [3] Europeiska kommissionen, Employment and Social Developments in Europe 2012. [4] Se ordförandeskapets slutsatser från Europeiska rådets extra möte om sysselsättning i Luxemburg den 20-21 november 1997, punkt 3. [5] Se förordning (EG) 1466/97, ändrad genom förordning (EU) 1175/2011, särskilt avsnitt 1-a om den europeiska planeringsterminen för samordning av den ekonomiska politiken. [6] Skrivelse från rådets ordförandeskap till Europeiska rådets ordförande beträffande EMU:s sociala dimension av den 15 maj 2013. [7] Verktygen för bedömning av sysselsättningssituationen och för bedömning av situationen för det sociala skyddet. [8] En fullständig översikt ges i bilagan. I övrigt inga rapporteringskrav för medlemsstaterna. [9] Den gemensamma sysselsättningsrapporten, som ska utarbetas enligt artikel 148.1 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, ska antas av rådet och läggas fram för Europeiska rådet. Termen gemensam avser en överenskommelse mellan kommissionen och rådet, med motsvarande dataserier som används i stor utsträckning inom den europeiska planeringsterminen. [10] Verktyget för bedömning av sysselsättningssituationen är en gemensam rapport för kommissionen och medlemsstaterna som syftar till att kartlägga gemensamt fastställda centrala sysselsättningsproblem för varje medlemsstat. Detta görs genom jämförelser av resultaten både statiskt mellan medlemsstaterna (benchmarking) och inom respektive medlemsstat över tiden. Verktyget ger en sammanfattning av den bedömning som gjorts inom den gemensamma bedömningsramen på tio områden som rör arbetsmarknaden. [11] Verktyget för bedömning av situationen för det sociala skyddet godkändes av rådet i oktober 2012 som en metod för övervakning av den sociala situationen i EU:s medlemsstater. [12] Den gemensamma bedömningsramen är en databas med centrala arbetsmarknadsindikatorer och sociala indikatorer som används för att övervaka arbetsmarknaden och den sociala utvecklingen i medlemsstaterna och resultaten i förhållande till de överordnade målen. Det är ett analysverktyg som grundar sig på en uppsättning gemensamt beslutade indikatorer på elva politikområden. [13] Kommissionen lade den 17 juni 2013 fram ett förslag till beslut om utökat samarbete mellan de offentliga arbetsförmedlingarna som kommer att möjliggöra meningsfulla jämförelser av deras resultat med hjälp av evidensbaserad benchmarking. [14] COM(2012) 173 final. [15] Kommissionens meddelande Evaluating access to regulated professions, 2.10.2013. [16] COM(2013) 236 final. [17] COM(2013) 269 final. [18] Trepartstoppmötet har anordnats sedan 1997 men inrättades formellt 2003 (beslut 2003/174/EG), och ingår nu i Lissabonfördraget. Den makroekonomiska dialogen inleddes 1999 på grundval av ordförandeskapets slutsatser (Europeiska rådets möte i Köln). [19] Ramen fastställs av kommittén för ekonomisk politik.