RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN om tillämpningen av direktiv 85/374 om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

1 BAKGRUND

1.1 INLEDNING

1.2 GRÖNBOKEN

1.3 REAKTIONER PÅ GRÖNBOKEN

2 EFFEKTERNA AV DIREKTIV 85/374

2.1 EFFEKTEN PÅ DEN INRE MARKNADEN

2.1.1 HUR DIREKTIVET FUNGERAR I PRAKTIKEN

2.1.2 DEN STÄLLNING FÖRETAG I EU HAR GENTEMOT KONKURRENTER I TREDJE LAND

2.2 SKYDD AV ALLMÄNHETENS HÄLSA OCH SÄKERHET

2.3 EFFEKTERNA PÅ INDUSTRIN OCH FÖRSÄKRINGSSEKTORN

3 BEDÖMNING AV FRÅGOR SOM DISKUTERATS MOT BAKGRUND AV EN EVENTUELL ÄNDRING AV DIREKTIV 85/374/EEG

3.1 BEVARANDE AV JÄMVIKTEN

3.2 UPPSLAG TILL EN EVENTUELL FRAMTIDA REFORM

3.2.1 BEVISBÖRDA

3.2.2 UTVECKLINGSSKADOR

3.2.3 BELOPPSMÄSSIGA BEGRÄNSNINGAR

3.2.4 PRESKRIPTIONSTIDER OCH TIDSBEGRÄNSNING FÖR DEN SKADELIDANDES RÄTTIGHETER

3.2.5 FÖRSÄKRINGSPLIKT

3.2.6 ÖPPENHET

3.2.7 DISTRIBUTÖRENS ANSVAR

3.2.8 PRODUKTER SOM OMFATTAS AV DIREKTIVET

3.2.9 SKADOR SOM OMFATTAS AV DIREKTIVET

3.2.10 TILLGÅNG TILL RÄTTSMEDEL

3.2.11 ÖVRIGT

4 SLUTSATSER

4.1 UPPFÖLJANDE ÅTGÄRDER SOM ÄR DIREKT KOPPLADE TILL PRODUKTANSVAR

4.1.1 KORTSIKTIGA ÅTGÄRDER

4.1.2 ÅTGÄRDER PÅ MEDELLÅNG SIKT

4.2 UPPFÖLJNINGSÅTGÄRDER INOM ANDRA OMRÅDEN SOM ÄR KOPPLADE TILL PRODUKTANSVAR

4.2.1 ÄNDRING AV DIREKTIV 92/59 OCH GENOMFÖRANDE OCH UPPFÖLJNING AV ANDRA DIREKTIV OM PRODUKTSÄKERHET

4.2.2 INITIATIV SOM AVSER TILLGÅNGEN TILL RÄTTSMEDEL

4.2.3 INITIATIV SOM GÄLLER SKADESTÅNDSANSVAR VID SKADOR PÅ MILJÖN

1. BAKGRUND

Genom direktivet om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister [1] från 1985 infördes gemenskapsprincipen om objektivt eller strikt skadeståndsansvar. Enligt denna princip skall varje producent ersätta skador på medborgarnas hälsa, eller egendom orsakade av producentens defekta produkter, oavsett om denne har varit försumlig eller ej.

[1] Rådets direktiv 85/374 EEG av den 25 juli 1985, EGT L 210, 7.8.1985, s. 29. (Svensk specialutgåva, område 15 volym 6, s. 239.)

1.1 Inledning

Det skadeståndsansvar som fastställs genom denna rättsakt utgör ett sammanhängande regelverk där hänsyn tas till de olika inblandade intressen.

- Å ena sidan gäller det medborgarna som måste hantera de risker för hälsa och fysiskt och materiellt välbefinnande som ett modernt samhälle präglat av hög teknisk komplexitet medför.

- Å andra sidan gäller det tillverkarna som önskar undvika de snedvridningar av konkurrensen som olika regler för skadeståndsansvar kan leda till och som vill minska dessa skillnaders effekt på nyskapande, konkurrenskraft och skapande av arbetstillfällen.

Denna ansvarsram kan bidra till att öka konsumenternas välbefinnande (genom att garantera att de som lidit skada får ersättning och genom att avskräcka från saluföring av produkter med säkerhetsbrister) och minimera industrins kostnader för att inte i överdriven mån hindra dess möjligheter till nyskapande, skapande av arbetstillfällen och export, på grund av avvikande nationella bestämmelser.

Direktivet om produktansvar innehåller följande inslag:

- Tillverkaren har strikt ansvar.

- Den skadelidande måste bevisa skadan, defekten och orsakssambandet mellan dessa.

- Alla aktörer inom produktionskedjan är solidariskt ansvariga gentemot den skadelidande för att garantera ekonomisk ersättning för skadan.

- Tillverkaren kan befrias från ansvar om han kan påvisa att vissa fakta föreligger som uttryckligen anges i direktivet.

- Ansvaret är tidsbegränsat genom enhetliga tidsperioder.

- Tillverkarens ansvar gentemot den skadelidande får inte inskränkas eller uteslutas genom avtal.

Eftersom det finns olika rättspraxis fastslås i direktivet att medlemsstaterna kan beviljas undantag när det gäller gemenskapsbestämmelserna (valmöjlighet) i fråga om tre punkter genom att

- att utvidga reglerna för strikt ansvar till att gälla även lantbruksråvaror,

- att tillverkaren inte befrias från ansvar även om denne bevisar att nivån på det vetenskapliga och tekniska kunnandet inte gjorde det möjligt att upptäcka att det fanns någon defekt i produkten vid tidpunkten då denna salufördes,

- att fastställa ett tak på minst 70 miljoner euro för skadestånd i samband med dödsfall eller tillfogade personskador som orsakats av identiskt lika produkter med samma defekt.

Enligt direktivet var det vid det tillfället inte möjligt att genomföra en fullständig harmonisering. Därför föreskrivs det att kommissionen vart femte år skall lämna in en rapport till gemenskapsinstitutionerna om den allmänna tillämpningen och i tillämpliga fall lämna in relevanta förslag till dessa (artikel 21). Enligt artikel 15.3 och 16.2 skall kommissionen rapportera om risker i samband med utvecklingen och den finansiella begränsningen tio år efter det att direktivet tillkännagavs. Vart femte år skall kommissionen se över de belopp som föreskrivs i direktivet (artikel 18.2).

Den första rapporten [2] presenterades 1995. Av rapporten framgår att direktivet generellt uppfattas som betydelsefullt. Det har bidragit till att öka medvetenheten om och lyft fram produktsäkerhet som en viktig fråga. Kommissionen har dragit den slutsatsen att erfarenheterna fortfarande är begränsade och att utvecklingen går långsamt. 1995 fanns det endast begränsad rättspraxis på området. På grundval av den information som då fanns ansåg kommissionen att det inte var lämpligt att lämna in några ändringsförslag. Emellertid kräver vissa aspekter av direktivet som rör konsumentskydd och den inre marknadens funktion fortsatt uppmärksamhet. Detta gäller t.ex. undantaget för lantbruksråvaror som tillämpas i flertalet medlemsstater.

[2] Kommissionen presenterade sin första rapport om tillämpningen av direktivet den 13 december 1995 (KOM(95)617), på grundval av en konsekvensundersökning som genomfördes 1994. Denna undersökning finns på följande webbadress: www.europa.eu.int/comm/internal_market/en/goods/liability/index.htm.

Efter krisen med "galna ko-sjukan" och i enlighet med direktiv 85/374 lade kommissionen fram ett förslag om att utvidga principen om strikt ansvar för produkter med säkerhetsbrister till att gälla lantbruksråvaror och jaktprodukter. Enligt direktiv 99/34 [3] skall medlemsstaterna nu tillämpa föreskrifterna om strikt ansvar i direktivet på icke bearbetade lantbruksråvaror.

[3] EGT L 141, 4.6.1999, s. 20.

1.2 Grönboken

Under den första behandlingen av direktiv 99/34 krävde Europaparlamentet en genomgripande översyn av det befintliga systemet för produktansvar. Trots att kommissionen på denna punkt inte var överens med Europaparlamentet, utlovade den en bred diskussion med alla berörda parter i form av en grönbok som skulle förbereda den andra rapporten om tillämpningen av direktiv 85/374.

Grönboken om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister antogs i juli 1999 [4]. Syftet var att man skulle inhämta information från alla berörda parter, i synnerhet från ekonomiska aktörer, konsumenter, försäkringsbolag och myndigheter när det gäller följande:

[4] KOM(1999) 396 slutlig, 28.7.1999.

- Hur direktivet om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsrisker från 1985 har fungerat i praktiken och

- i vilken mån direktivet bör ändras.

Dokumentets syfte var att främja analys och debatt. I en viktig del av grönboken uppmanar kommissionen alla berörda aktörer att uttrycka sin ståndpunkt i frågan om det är motiverat att eventuellt ändra direktivet. I denna del behandlas ett brett spektrum av frågor. Det omfattar sådana frågor som Europaparlamentet tagit upp i diskussionen om direktiv 99/34, t.ex. bevisbörda, utvecklingsrisker, psykisk skada, tröskelvärde, preskriptionstider och finansiellt tak. Det gäller också andra frågor som t.ex. ökad insyn, leverantörers skadeståndsansvar eller tillgång till rättsmedel. De "revideringsmöjligheter" som anges i avsnitt 3 i grönboken skall fungera som en vägledning för en öppen diskussion, utan att föregripa kommissionens senare ställningstagande.

Kommissionen uppmanade parterna att inkomma med svar baserade på fakta och inte enbart principiella ståndpunkter.

1.3 Reaktioner på grönboken

Det inkom ca 100 kommentarer till grönboken till kommissionen från fyra olika grupper:

- konsumentorganisationer i EU och medlemsstaterna,

- nationella branschorganisationer och fackföreningar i medlemsstaterna och EU som representerar berörda industrisektorer (främst läkemedelsindustrin, bilindustrin, försäkringsbranschen, kemiindustrin, industrin för lantbruksprodukter och industrin för elektrisk utrustning),

- offentlig förvaltning i ett antal medlemsstater (Danmark, Finland, Frankrike, Tyskland, Grekland, Nederländerna, Portugal, Spanien, Storbritannien och Österrike) och andra europeiska länder (Island, Norge, Slovenien och Schweiz),

- olika organ som arbetar med produktsäkerhet (t.ex. Pan-European organisation of personal injury lawyers, United States Defense research institute och Special committee on European product liability law).

I överensstämmelse med vad som sägs i grönboken publicerades kommentarerna om inte sekretess uttryckligen begärdes. Kommentarerna finns på följande webbadress: http://europa.eu.int/comm/internal_market/en/goods/liability/replies.htm En sammanfattning gjord av en konsult av två tredjedelar av svaren finns på ovanstående webbadress.

Ekonomiska och sociala kommittén antog den 1 mars 2000 ett yttrande om grönboken [5]. Europaparlamentet röstade för en resolution om grönboken vid sitt plenarmöte den 30 mars.

[5] EGT C 117, 26.4.2000, s.1.

Den nuvarande rapporten om tillämpningen av direktivet behandlar såväl information och kommentarer till grönboken som all övrig relevant information. Generellt följer rapporten grönbokens struktur: under kapitel 2 samlas (huvudsakligen) information om den praktiska tillämpningen av direktiv 85/374; under kapitel 3 görs en bedömning av den information och de argument som framförts av aktörerna mot bakgrund av de frågor som diskuterats (bedömningen har markerats med gråa fält), och under kapitel 4 finns slutsatserna från de bägge föregående punkterna.

2. EFFEKTERNA AV DIREKTIV 85/374/EEG

I grönbokens kapitel 2 föreslås att ur olika synvinklar bedöma hur direktivet uppfyller de mål som det är avsett att uppfylla: den inre marknaden, skydd av folkhälsa och säkerhet samt effekterna på industrin och försäkringsbranschen.

2.1 Effekten på den inre marknaden

Direktivet om tillverkarens är ett viktigt rättsligt element för handeln inom och utanför EU. Kommissionen frågade de berörda aktörerna hur de bedömer direktivets effekter mot bakgrund av de erfarenheter de haft sedan 1985, både med avseende på funktionen i samband med gemenskapshandeln och den ställning företag i EU har gentemot konkurrenter i tredje land.

2.1.1. Hur direktivet fungerar i praktiken

De flesta iakttagelserna tyder på att direktivet fungerar väl i praktiken. Detta anses bero på att det genom direktivet har skapats ett välbalanserat och stabilt regelverk där hänsyn tas till både konsumenter och tillverkare. Det är dock viktigt att påpeka att det endast finns ett fåtal uppgifter om tillämpningen och att statistiken, där det finns sådan, inte är fullständig

I de flesta medlemsstaterna tillämpas de nationella genomförandebestämmelserna parallellt med andra förordningar om produktansvar. I Österrike gäller för nästa alla mål som handlar om produktansvar att de behandlas utifrån de system som finns i direktivet. Målsägare tillämpar i huvudsak andra ansvarssystem (avtals- eller skadeståndsrättsliga regler), eftersom dessa omfattar ett bättre skadeståndsskydd (de täcker skador på mindre än 500 euro, immateriella skador, skador på själva produkten som är defekt och på egendom som är avsedd för yrkesmässig användning; preskriptionstiderna är längre). Enligt tysk rättspraxis tolkas tillämpliga skadeståndsrättsliga regler ständigt på ett sådant sätt att de ligger nära principen om strikt ansvar. Ytterligare en orsak till denna parallella tillämpning är att den "traditionella" lagstiftningen är mer känd, eftersom den redan har blivit rättspraxis.

Denna samexistens av olika bestämmelser för produktansvar, som är tillåten enligt artikel 13 i direktivet, uppfattas på olika sätt: att det förekommer olika bestämmelser har inte hämmat marknadsföringen av produkter i gemenskapen, inte heller har det fått konsekvenser för försäkringsbolagen; det ger ett högre konsumentskydd, vilket å andra sidan kan begränsa tillämpningen av bestämmelserna i direktivet.

Av dessa skäl är de flesta svaren negativa till att direktivet blir det enda gemensamma regelsystemet för skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister, men de är positiva till att bibehålla det nuvarande systemet enligt artikel 13. [6]

[6] För närvarande behandlar EG-domstolen ett förhandsavgörande om tolkningen av artikel 13 (mål C-183/00, González Sánchez).

Frågorna gällde också huruvida varje medlemsstat bör kunna anta striktare ansvarsbestämmelser än de som föreskrivs i direktivet genom att införa en "minimiklausul". Vissa av de tillfrågade ansåg att en sådan minimiklausul bör införas, eftersom alla andra direktiv om konsumentskydd följer den modellen. En annan svarsgrupp är emot ett sådant förslag, eftersom de anser att en sådan bestämmelse skulle urholka harmoniseringen, som är ett resultat av direktivet i dess nuvarande form och skapa potentiella hinder för den fria rörligheten av varor och tjänster.

2.1.2 Den ställning företag i EU har gentemot konkurrenter i tredje land

Det verkar som om den ställning företag i EU har inte har försvagats genom direktivet, globalt sett. Företag i tredje land som säljer sina produkter på EU:s marknad måste också följa de gemenskapsbestämmelser som finns. I sin bedömning av tredje land konstaterar industrin i EU att denna inte möter några hinder i länder som tillämpar bestämmelser om produktansvar, vilka bygger på samma principer som direktivet (t.ex. Australien, Japan, Norge och Schweiz).

Situationen i Förenta staterna anses vara speciell och ha en viktig effekt på företagen i EU. Genom svaren bekräftas det sätt på vilket grönboken medverkat till en bedömning av det regelverk av vilket USA:s lagstiftning om produktansvar är en del: rättegång med jury, "no win, no fee"-principen, utdömandet av höga skadestånd och möjligheten att föra grupptalan är inslag som uppmuntrar skadelidande att gå till domstol. Detta, hävdar man, skapar en situation där utgången är oviss för tillverkarna. På grund av denna annorlunda situation hävdar företagen i EU, framför allt små och medelstora företag, att de i viss mån avstår från att exportera sina produkter till Förenta staterna. En annan konsekvens är att de måste betala högre försäkringspremier och riskerar betydligt fler rättstvister. Enligt de siffror som presenterats av belgiska näringslivet är exporten från EU till Förenta staterna dubbelt så dyr för textil och stål, fem gånger så dyr för livsmedel och tio gånger så dyr för läkemedel, än exporten till tredje land. Kommissionen har inte kontrollerat eller bekräftat dessa siffror.

2.2. Skydd av allmänhetens hälsa och säkerhet

Genom direktivet ökar skyddsnivån mot defekta produkter av två anledningar: för det första uppmuntrar det tillverkarna till att göra sitt yttersta för att tillverka säkra produkter genom att följa de bestämmelser som gäller för en viss produktgrupp, eller bestämmelserna i direktivet om allmän produktsäkerhet 92/59 och för det andra när dessa förebyggande åtgärder misslyckats och olyckor har hänt, ger det den skadelidande möjlighet att få gottgörelse tillverkaren.

Den första frågan som behandlas i grönboken i det här avseendet gäller ersättning till skadelidande. Det sägs att fall som rör produktansvar för det mesta har behandlats enligt de traditionella systemen och i mycket mindre utsträckning enligt genomförandebestämmelserna. I Finland registrerade konsumentklagonämnden mellan den 1 januari 1993 och den 22 november 1999 71 fall; 46 fall avgjordes på grundval av produktansvarslagen och 25 fall på grundval av den finska konsumentskyddslagen. I Portugal har 200 anmälningar inkommit sedan direktivet genomfördes; den rättsliga grunden för dessa klagomål har inte angetts. I Storbritannien finns endast ett fåtal fall.

Det finns endast ett fåtal rapporterade mål som grundar sig på direktivet: ett aktuellt fall på Irland, 2 fall i Italien, 3 fall i Storbritannien, 3 eller 4 fall i Belgien, Finland och Sverige, 20 - 25 avgöranden i Österrike, ca 30 avgöranden i Tyskland, 19 domslut i Portugal, ännu inget avgörande i Frankrike, Grekland och Luxemburg.

Antalet fall som gäller produktansvar tycks vara ganska lågt. Den största andelen av dessa tvister (90 %, enligt tyska och nederländska försäkringsbolag) har bilagts utanför domstol, framför allt när omständigheterna i målet är klara (dvs. defekten, skadan och orsakssambandet). Företagen inser fördelarna med att bilägga befogade klagomål genom att undvika utdragna rättstvister till höga kostnader. I dessa fall är ansvaret utom tvivel och det enda som återstår att förhandla om är skadeståndet. Medan vissa anser att biläggandet av tvister utanför domstol är en välfungerande mekanism får detta förfarande kritik främst från konsumentorganisationerna, eftersom detaljerna i överenskommelsen ofta är konfidentiella och eftersom tillverkare och försäkringsbolag har ett orättvist övertag gentemot konsumenten.

När det gäller det höga antalet tvister som biläggs utanför domstol sägs det att de skadelidande i allmänhet kompenseras snabbt och effektivt. I fall som tas upp vid de nationella domstolarna är en snabb lösning snarare en fråga om snabbhet och effektivitet i de nationella civilrättsliga systemen än om den faktiska lagstiftningens adekvata utformning. Den spanska rättegångsordningen sägs vara mycket formell och strikt när det gäller inlämnandet av bevismaterial.

En annan fråga i grönboken gäller effekten direktivet har på den skadelidandes intressen. Antalet skadeståndsanmälningar som gäller defekta produkter tycks inte ha ökat. Det anses att produktsäkerheten ökat avsevärt sedan direktivet antogs 1985. Denna situation beror på att det finns en hög säkerhetsnivå som gynnas av ett stramt regelverk, framför allt när det gäller produktsektorer som tillverkar läkemedel, kemiska produkter, maskiner och elektrisk utrustning, medan övriga sektorer omfattas av direktiv 92/59 om allmän produktsäkerhet. Industrin sägs ta hänsyn till dessa säkerhetsaspekter i utformningen av produkten, produktionen, märkningen och marknadsföringen som görs när produkten är färdig och i större utsträckning tillämpa standarder för god marknadssed. Svaren bekräftar att direktivet om produktansvar har en avskräckande effekt på tillverkare och leverantörer och motiverar dem att, tillsammans med deras skyldigheter enligt de ovannämnda säkerhetsbestämmelserna, förbättra säkerheten.

Enligt industrin ger direktivet den rätta jämvikten mellan skydd av skadelidande och tillverkarnas intressen. Konsumentorganisationerna håller inte med om detta och vill ha flera ändringar. Flera medlemsstater (Nederländerna, Storbritannien, Tyskland och Österrike) hävdar i sina kommentarer att det för närvarande inte finns några konkreta uppgifter som kan rättfärdiga ändringar i direktivet till förmån för konsumenterna. Danmark, Finland, Frankrike, Grekland och Portugal pekar på områden där det finns utrymme för ändringar; i vissa fall har dock inga kommentarer lämnats. [7]

[7] Svar av vilka det framgår att det finns speciella brister i det nuvarande systemet diskuteras i motsvarande avsnitt i punkt 3 i rapporten.

Av iakttagelserna framgår att det finns skillnader mellan medlemsstaterna när det gäller förhållandet mellan de nationella sociala trygghetssystemen och den ersättning som betalas ut i överensstämmelse med direktivet. Principiellt kan en person som skadats av en defekt produkt få ersättning från ett socialt trygghetssystem, oberoende av om det finns någon ansvarig person och hans bidrag till försäkringssystemet. Ersättning till skadelidande skall enligt direktivet utbetalas utöver beloppet från det sociala trygghetssystemet. Nivån på och omfattningen av de sociala trygghetsbestämmelserna i EU är för det mesta hög, men skiljer sig åt mellan olika medlemsstater. Det är oklart om skadelidande inleder skadeståndsförfaranden när en större del av skadeståndet täcks av dessa system.

I vissa medlemsstater, t.ex. Nederländerna [8] och de skandinaviska länderna [9] finns det inte någon möjlighet att genom de sociala trygghetssystemen inleda förfaranden mot en tillverkare av en defekt produkt. I andra länder (t.ex. Italien, Storbritannien [10] eller Österrike) innehåller de sociala trygghetssystemen en sådan möjlighet, men de har ännu inte tillämpats i praktiken på grundval av de rättigheter som den skadelidande har enligt direktivet. Det finns inga siffror på antalet fall i de medlemsstater där de sociala trygghetssystemen gått in och gett den skadelidande upprättelse gentemot tillverkaren. [11]

[8] Artikel 197 i bok 6 Burgerlijk Wetboek (civilrätten).

[9] I Sverige diskuteras för närvarande införandet av en ordning för skadestånd.

[10] Social Security (Recovery of Benefits) Act 1997.

[11] I Frankrike är ett fall känt, i Portugal inget, i Tyskland ett fåtal.

Vidare ställdes frågan om det fanns fall där det visade sig att tillverkarens produktsäkerhetssystem som föreskrivs i direktiv 85/374 var otillräckligt och inte kunde fullfölja sin funktion som kompensationssystem och att det därmed blev nödvändigt att falla tillbaka på samhällets solidaritetssystem för att kompensera de skadelidande. De få svar som behandlar detta bekräftar de uppgifter som lämnas i grönboken (fallen med blodtransfusionerna i Frankrike, rapsoljan i Spanien, blodprodukterna i Danmark). I Tyskland smittades blödarsjuka med hiv-virus via smittade blodprodukter under perioden 1980-1993 och det inrättades en skadeståndsfond [12]. Flera medlemsstater (Danmark, Finland, Frankrike, Italien, Storbritannien, Sverige, Tyskland och Österrike) har stiftat lagar enligt vilka statligt förvaltade system betalar ut ersättning till personer som skadats i samband med vaccinationer. I dessa länder finansieras systemen av allmänheten, med undantag av Danmark, Finland och Sverige där tillverkarna betalar in till en försäkringsfond.

[12] Bundesgesetzblatt (BGBl)I 1995, 972.

2.3. Effekterna på industrin och försäkringssektorn

I grönboken ställdes frågan om man från industrins sida kände till fall med defekta produkter där direktivet faktiskt hade tillämpats och hur detta hade påverkat industrins verksamhet. Det fanns endast ett fåtal sådana skadeståndskrav som vanligtvis omfattades av företagets försäkring. Verksamheten kan ha påverkats i den mån som företagen fått teckna högre riskförsäkringar.

Läkemedelssektorn påpekar att kostnaderna ökade i och med att ett omfattande regelsystem infördes 1965. Det har dock inte lämnats några uppgifter som gäller effekten av direktivet.

Det har inte gjorts några undersökningar eller studier om direktivets eventuella effekt på företagens verksamhet.

En annan grupp med frågor behandlade särskilt försäkringssektorn. Frågorna gällde uppgifter om antalet inkomna anmälningar försäkringssektorn behandlat gällande olyckor som inträffat efter 1990, om försäkringsföretagets garanti speciellt avsåg tillverkarens ansvar enligt direktivet, och om efterfrågan på denna typ av garanti ökat sedan direktivet börjat gälla samt vilka effekter detta fått. Försäkringarna tycks ha ökat med upp till 100 % i Österrike sedan direktivet genomfördes. I Tyskland ökade efterfrågan på försäkringar för produktansvar inte nämnvärt. Orsaken var att de flesta företagen skaffat sig bra skydd redan innan direktivet genomfördes och i överensstämmelse med tysk rättspraxis enligt vilken det ställs högre ansvarskrav på tillverkarna. Denna situation är representativ för de flesta medlemsstaterna.

Det är svårt att bedöma direktivets inverkan på kostnaderna, eftersom många andra faktorer påverkar hur hög kompensation som betalas ut, hur mycket skydd företagen eftersträvar och hur höga premierna är. På EU-nivå finns ingen statistik där man skiljer på vilken slags ansvar det handlar om (försumlighet eller strikt ansvar) eller vilken defekt det gäller. Detta beror på att statistik över produktansvar varken insamlas systematiskt på den här nivån eller samlas in tillräckligt detaljerat av de enskilda försäkringsbolagen. De samlas in på nationell nivå genom ett fåtal mindre marknader. Av dessa uppgifter framgår att ungefär 60-70 % av de behandlade fallen grundar sig på tillverkningsdefekter och 1-11 % gäller defekter i utformningen av produkten.

3. BEDÖMNING AV FRÅGOR SOM DISKUTERATS MOT BAKGRUND AV EN EVENTUELL ÄNDRING AV DIREKTIV 85/374/EEG

3.1 Bevarande av jämvikten

Som den politiska debatten vid tidigare tillfällen och reaktionerna på grönboken visar, har tillverkarna och konsumenterna inte samma ståndpunkt när det gäller produktansvar. Konsumenterna vill ha största möjliga skydd till lägsta möjliga kostnad, medan tillverkarna å sin sida bland annat kräver tak för skadeståndsbeloppen och kortast möjliga preskriptionstider.

Direktiv 85/374 är en kompromiss mellan de olika intressena. Man får inte underskatta medlemsstaternas politiska beslutsamhet, såsom den uttrycks genom direktivet, när det gäller att ha jämvikt i ansvarsramen som reglerar relationerna mellan företagen och konsumenterna. Kommissionen uttryckte i grönboken en önskan om att detta arbetssätt skall bibehållas. Följaktligen skall varje förslag till ändring av direktivet ta hänsyn till den jämvikt som för närvarande är befäst genom följande principer:

( Tillverkarnas civila ansvar är

(1) objektivt (inget behov att bevisa felet),

(2) relativt (tillverkaren är inte ansvarig om han kan bevisa förekomsten av vissa omständigheter, och dessa omständigheter kan bli föremål för en förnyad prövning, (se exempelvis nedan "utvecklingsskada")),

(3) tidsbegränsat (tillverkaren är inte ansvarig under obegränsad tid, även om den praktiska tillämpningen av denna princip förtjänar en förnyad prövning, och särskilt längden på den period efter vilken tillverkarens ansvar upphör) och

(4) ett ansvar som man inte kan frias ifrån genom parternas önskemål.

( Den skadelidandes rättigheter och skyldigheter är följande:

(5) Det vilar på den skadelidande att bevisa att han eller hon har förorsakats skada, att produkten var defekt och att det föreligger ett orsakssamband mellan defekten hos produkten och den skada som uppstått. Bevisvillkoren är föremål för en förnyad granskning (se nedan "bevisbörda").

(6) Solidariskt ansvar gäller när flera personer bär ansvar för samma skada (vilket gör det möjligt för den skadelidande att kräva vem som helst av dem utan att det påverkar hans rätt att göra anmälan).

Frågan som kommissionen ställde i grönboken var om dessa sex principer utgör grunden för det som är nödvändigt att bevara för att inte störa direktivets inre jämvikt. Av vissa kommentarer framgick att de sex principerna innebär en rimlig balans mellan de intressen som berörs och att de bör bevaras, medan andra uttryckte en önskan om att ändringar skulle införas.

3.2 Uppslag till en eventuell framtida reform

Politiska beslutsfattare, aktörer och experter har tidigare pekat på flera aspekter av direktivet som förtjänar att undersökas särskilt inför på en eventuell reform. I grönboken förklarades vilka frågor det gäller för varje punkt och, där det var möjligt, visades "valmöjligheter" som skulle kunna betraktas som riktlinjer för en öppen diskussion, utan att föregripa kommissionens senare ställningstagande.

3.2.1 Bevisbörda

Enligt direktivet är det den skadelidande som skall bevisa skadan, produktens svagheter och orsakssambandet mellan defekten och den skada som uppstått. I praktiken kan det vara svårt att bevisa att en produkt varit defekt och/eller att det finns ett orsakssamband. Detta kan bero på att den berörda produkten är tekniskt komplex, kostnaderna för ett expertutlåtande är höga eller att produkten inte längre förekommer (t.ex. livsmedel eller läkemedel).

Utan att det påverkar den allmänna principen enligt vilken det är den skadelidande som skall bevisa skadan ställs i grönboken frågan om tillämpningen av principen bör underlättas. Det anges fyra "valmöjligheter":

- Att föreskriva en presumtion om orsakssambandet när den skadelidande bevisar skada och defekt, eller en presumtion om defekten när den skadelidande bevisar förekomsten av en skada som förorsakats av en produkt.

- Att fastställa grad eller norm för det bevis som behövs för de tre faktorerna som krävs.

- Att ålägga tillverkaren en skyldighet att tillhandahålla all dokumentation och information som krävs för att den skadelidande skall kunna få fram konkreta fakta för att bevisa sitt fall.

- Att ålägga tillverkaren att betala kostnader för expertutlåtanden under vissa omständigheter.

När det gäller den här frågan skiljer sig svaren åt. En grupp anser att det nuvarande systemet är adekvat, eftersom man inte stött på några problem. Om det skulle vara tillverkarens skyldighet att bevisa produktens säkerhet finns det en risk att ett stort antal åtgärder skulle vidtas från konsumenternas sida, utan rimliga skäl. De personer som svarat på det här viset motsätter sig idén om ansvar grundad på en presumtion. Eftersom det är nödvändigt att bedöma varje fall som gäller produktansvar på grundval av de omständigheter som gäller just i det fallet, är presumtion inte ett lämpligt instrument.

En annan svarsgrupp anser att presumtioner är användbara i lagstiftning för att man skall kunna lägga bevisbördan på den person som är bäst informerad för att på så sätt bevisa för domstolen varför produkten inte skall betraktas som defekt. Ett liknande argument bör kunna läggas fram för orsakssambandet. Det skulle vara orättvist att ålägga den skadelidande att bekosta bevisningen när det är uppenbart att den defekta produkten är den enda möjliga orsaken till den skada som åsamkats den skadelidande.

Fastän situationen i medlemsstaterna skiljer sig från den ovan skildrade i vissa avseenden, finns det ändå tecken på att de nationella domstolarna redan har utvecklat förfaranden för att förenkla bevisbördan.

- I Sverige åligger det domaren att bedöma orsakssambandet, särskilt i tekniskt komplicerade fall. Bevisbördan har i vissa fall begränsats av domstolarna ("sannolikhet").

- I Finland kan domaren, enligt principen om fri bedömning av bevis, ta hänsyn till svårigheten att fastställa skadan på en produkt eller i ett orsakssamband.

- I Tyskland kan domstolarna enligt Zivilverfahrensrecht (civilprocessrätten) bedöma bevis i varje enskilt fall. Orsakssambandet har i flera fall fastställts på grundval av tillräckliga bevis (prima facie) när skadan skett under normala omständigheter.

- I Spanien fattar domarna sina beslut på grundval av antaganden om produkten inte längre finns (t.ex. en flaska som exploderat) och om det är svårt att hitta orsaken till defekten.

- I Nederländerna kan domarna vända bevisbördan i vissa undantagsfall, t.ex. när defekten ligger i själva produkten.

- I Danmark beror beviskraven på varje enskilt fall och avgörs av domaren. Det finns flera domslut där konsumenten inte kunnat lägga fram tillräckliga bevis och domstolen uppmanat tillverkaren att lägga fram motbevis.

- Enligt rättspraxis i Frankrike och Belgien kan defekten hos en produkt påvisas med bevisning och på grundval av sannolikhet. Domaren kan sluta sig till orsakssambandet ("villkor för likvärdighet").

- I Storbritannien tillämpas en metod, där man gör en avvägning av sannolikheten (minst 51 %) i förhållande till skadan, defekten och orsakssambandet.

Det finns endast lite erfarenhet av att den skadelidande kan slippa utlägg för kostnader i samband med expertutlåtanden. Enligt Storbritanniens Civil Procedure Rules från 1999 skall domstolen se till att parterna i möjligaste mån har samma utgångsläge. Den har också befogenhet att bestämma vem som skall betala arvode och utgifter för den expert som utses efter överenskommelse. Enligt tysk lag skall tillverkaren betala utgifterna om tvisten biläggs utanför domstolen, eller om tillverkaren döms till att betala skadestånd. Om den skadelidande har finansiella svårigheter, kan denne ansöka om rättshjälp. Det italienska dekret genom vilket direktivet genomförs medger domarna att ålägga tillverkaren utläggen för expertutlåtandet, om det är sannolikt att skadan orsakats av en defekt hos produkten.

Slutligen bör påpekas att de nationella bestämmelserna om hur bevismaterial skall läggas fram skiljer sig åt. I fall där sådana bestämmelser endast ger möjlighet att framlägga en begränsad mängd bevismaterial i förväg eller under målets gång kan man föreställa sig att den skadelidande avstår från att gå till domstol. De brittiska Civil Procedure Rules från 1999 anses, av både klaganden och käranden, vara ett balanserat system när det gäller framläggandet av bevismaterial i ett tidigt skede av en tvist. Enligt ansvarsbestämmelser i den tyska lagstiftningen åläggs tillverkaren under vissa omständigheter att lägga fram bevismaterial. Denna skyldighet gäller när det finns tillräckliga indikationer för skadans orsakssamband och de faktiska omständigheterna som ligger inom tillverkarens ansvarsområde är nödvändiga för att den skadelidande skall kunna bevisa sin sak. I fall där tillverkaren inte lämnar dessa uppgifter kan bevisbördan vändas. [13]

[13] 35 i lagen om bioteknik (Gesetz zur Regelung von Fragen der Gentechnik), BGBl I 1999, 1080: Liegen Tatsachen vor, die die Annnahme begründen, daß ein Personen- oder Sachschaden auf gentechnische Arbeiten eines Betreibers beruht, so ist dieser verpflichtet, auf Verlangen des Geschädigten über Art und den Ablauf der in der gentechnischen Anlage durchgeführten oder einer Freisetzung zugrundeliegenden gentechnischen Arbeit Auskunft zu erteilen, soweit dies zur Feststellung, ob ein Anspruch nach 32 besteht, erforderlich ist. Die 259 bis 261 BGB sind entsprechend anzuwenden.

I allmänhet känner de nationella myndigheterna inte till några praktiska problem som härrör från bestämmelser om bevisbörda. Denna slutsats gäller även situationen för livsmedel eller läkemedel, som är mycket speciell. [14] I Tyskland diskuterar man för närvarande hur man skall lösa problem som gäller läkemedel. I det här fallet kan man komma att överväga införandet av tillverkarens skyldighet att lämna vissa uppgifter på produkten eller bipacksedeln som gäller bieffekter av läkemedel, eftersom det är nödvändigt för att kunna vidta rättsliga åtgärder.

[14] I Tyskland skulle nästan alla fall som gäller läkemedel kunna lösas på grundval av prima facie-regeln.

I grönboken behandlas sedan det speciella problemet med att fastställa tillverkarens identitet, när flera producenter tillverkar samma produkt och om principen om ansvar för marknadsandel "market share liability" är möjlig i EU i sådana fall.

I nästan alla svar har principen om "market share liability" avvisats som alternativ. Produktansvar vilar på den enskilda personen som orsakat skadan. Principen skulle kunna innebära att personer som inte orsakat skadan blir inblandade vilket avviker från en grundläggande ansvarsprincip. I den här situationen skulle det vara extremt svårt att lämna riskgarantier, eftersom emmissionsgaranter inte skulle kunna bedöma eller kvantifiera hur utsatta de är innan fallet avslutats. Genom artikel 3.3 i direktivet införs leverantörens ansvar i de fall då tillverkaren inte kan identifieras. Detta garanterar att den skadelidande har en svarande som denne kan föra klagan mot.

Dessutom innehåller artikel 3 i direktivet en vid definition av en tillverkare. Detta kan leda till att tillverkarna blir solidariskt ansvariga (artikel 5). Högsta domstolen i Nederländerna fastställde i sin dom i DES-målet [15] följande: om det fastställs att den skadelidandes skada orsakats av en viss produkt, kan alla aktörer i produktionskedjan bli ansvariga för hela skadeståndsbeloppet.

[15] Se grönboken sida 19 fotnot 42.

Det verkar inte finnas andra liknande fall eller något behov av att införa denna princip. Även i Förenta staterna, ursprungslandet för denna princip, är tillämpningen av densamma begränsad och domstolarna har avvisat tillämpningen på grund av att det i praktiken är svårt att definiera den.

3.2.2 Utvecklingsskador

Enligt direktiv 85/374 frias en tillverkare från ansvar om denne kan styrka sin sak med vissa fakta. Ett av undantagen gäller "utvecklingsskador". EG-domstolen har tolkat de relevanta bestämmelserna enligt följande: tillverkaren av en defekt produkt frias från ansvar om han kan visa att det vetenskapliga och tekniska kunnandet vid den tidpunkt då han saluförde produkten inte var sådant att det var möjligt att upptäcka defekten. För att detta skall vara ett giltigt argument mot tillverkaren måste kunnandet ha funnits när produkten salufördes [16].

[16] Dom av den 30 maj 1997, mål C-300/95, Kommissionen mot Förenade kungariket, Rec. [1997], s. I-2649, punkt 29.

Eftersom det gällde ett kontroversiellt ämne kunde gemenskapens lagstiftare inte lösa denna fråga slutgiltigt 1985: undantagsbestämmelserna gällde i tio år och medlemsstaterna kunde ensidigt upphäva dem. Enligt artikel 15.3 i direktivet finns det en överenskommelse om att kommissionen skall bedöma effekterna av domslut med avseende på tillämpningen av artikel 7 e och artikel 15.1 b när det gäller konsumentskydd och den inre marknadens funktion. Mot bakgrund av denna bedömning skall man besluta om tillverkare skall ansvara för "utvecklingsskador" efter genomförandeperioden.

I vissa medlemsstater är tillverkaren också efter genomförandeperioden ansvarig när det gäller utvecklingsskador. I Luxemburg och Finland gäller ansvaret för alla slags produkter. I andra länder är det begränsat till vissa produkter. I Spanien gäller det för livsmedel och medicinska produkter och i Frankrike för produkter som härrör från människokroppar och produkter som saluförts före maj 1998. I Tyskland har tillverkaransvaret för utvecklingsskador vid läkemedel gällt sedan 1978. [17]

[17] I direktivet erkänns detta särskilda ansvarssystem vilket tillåts samexistera med direktivet, se artikel 13 och skäl 13.

Kommissionen frågade i samband härmed i grönboken, om och hur ansvaret för utvecklingsskador har oöverkomliga konsekvenser för tillverkare på EU-nivå, med tanke på att det hämmar deras förmåga till innovation, särskilt när det gäller läkemedelsbranschen, och om det skulle vara möjligt att teckna försäkringar mot denna typ av risk.

Industrin framför i sitt svar flera argument för att undantaget för utvecklingsskador skall bibehållas. Den anser att ett sådant ansvar skulle hindra vetenskapliga framsteg, utveckling och innovation av nya produkter. På grund av läkemedelssektorns särart skulle lanseringen av innovativa bioteknikprodukter kunna försenas eller förbjudas. När det gäller så kallade "orphan drugs" som används vid behandling av sällsynta sjukdomar, skulle nivån på den oförutsägbara skadan vara jämförelsevis högre än vid andra läkemedel, eftersom den kliniska provningen är begränsad till ett fåtal patienter. Om man införde ett sådant ansvar skulle det medföra att standarden på sjukvården kunde bli sämre, eftersom tillverkarna skulle kunna bli ansvariga även om de tillämpat all vetenskaplig och teknisk kunskap som fanns vid den aktuella tidpunkten.

Försäkringsbolagen påpekar att det kommer att bli svårt att prissätta produktansvarsförsäkringar som täcker utvecklingsskador. Eftersom det rör sig om oförutsägbara skador menar de att det blir mycket svårt att täcka dem och försäkringsbolagen kommer möjligtvis att utesluta dessa ur försäkringen.

I andra svar, framför allt från konsumentorganisationerna, betonas det att strikt ansvar grundar sig på den erkända principen om att den person som har fördelar av en farlig verksamhet skall kompensera de nackdelar andra personer har. Tillverkaren bör därför också vara ansvarig för skador som inte går att upptäcka i förväg.

Det finns uppgifter som gäller fem medlemsstater där tillverkaren helt eller delvis är ansvarig för utvecklingsskador.

Finland: Enligt regeringen är fall med utvecklingsskador mycket sällsynta och tillverkaren är ansvarig i sådana fall, eftersom det inte kan motiveras varför detta ansvar skulle läggas på konsumenterna. Försäkringspremierna har stigit, dock endast med låga extrautgifter som följd. Vid ett allmänt möte som arrangerades av justitieministeriet i november 1999 konstaterades att det inte förekommit några fall av utvecklingsskador.

Luxemburg: Enligt den rättspraxis som fanns innan direktivet antogs var tillverkaren ansvarig för utvecklingsskador. Luxemburg har valt att bibehålla detta system. Det finns inga uppgifter om att systemet har skapat några särskilda problem.

Spanien: Tillverkarens ansvar för utvecklingsskador i samband med livsmedel och läkemedel motiverar man med att dessa sektorer är mycket känsliga med tanke på vilket stort intresse allmänheten har på området. Det är också inom dessa sektorer som utvecklingsskador sannolikt uppkommer. Det är okänt vilken effekt detta fått på industrin (försäkringspremier).

Frankrike: Under det traditionella ansvarssystemet var en defekt som tillverkaren inte kunnat upptäcka inget skäl att fria honom från ansvar. Av etiska skäl är tillverkaren enligt genomförandebestämmelserna ansvarig för utvecklingsskador när det gäller produkter och delar som härrör från människokroppen. Trots att det är känt att försäkringsbolagen haft problem med denna bestämmelse finns inga uppgifter tillgängliga.

Tyskland: Strikt ansvar som även gäller utvecklings- och tillverkningsskador i samband med läkemedel existerade redan innan direktivet antogs. Den tyska lagen om läkemedel innehåller bestämmelser som reglerar detta, vilket grundar sig på den effekt läkemedel har på människokroppen. Ansvar för utvecklingsskador kombineras med finansiella tak (ansvaret är begränsat till 500 000 tyska mark i enskilda fall och till 200 miljoner tyska mark per läkemedel, eller 12 miljoner tyska mark per produkt och år i samband med pensionsförsäkringar). Det finns inga uppgifter om de praktiska konsekvenserna och endast lite rättspraxis på området.

Det finns endast få uppgifter om vad det i praktiken kommer att innebära för industrin och försäkringsbolagen om tillverkarna blir ansvariga för utvecklingsskador. Det finns inga utförliga uppgifter över de nationella domstolarnas domar i fall där undantagsbestämmelsen för utvecklingsskador tillämpats. De få kända fall som finns tycks indikera att det i praktiken är svårt för tillverkaren att bevisa att defekten inte kunnat upptäckas på grundval av de kunskaper som fanns när produkten släpptes ut på marknaden och därmed frias från ansvar. Förekomsten av skador som orsakats under utvecklingen är sannolikast i följande sektorer: läkemedel, kemiska ämnen, genmodifierade ämnen samt genetiskt modifierade organismer och livsmedel.

I grönboken frågar kommissionen om utvecklingsskador bör bekostas av samhället i form av en kompensationsfond som finansieras med skatter, och/eller av tillverkningsindustrin i fråga (genom en fond som finansieras av företagen inom den sektorn).

På denna punkt skiljer sig svaren åt. Några av de tillfrågade är positiva till att man inrättar en kompensationsfond för de känsligaste sektorerna. Tidigare erfarenheter visar att det är nödvändigt att allmänheten deltar i finansieringen, när skadorna är omfattande och fonder inrättades för att kompensera dem som lidit skada (se de fall som nämns under punkt 2.2 - HIV etc.). Det är tveksamt om detta deltagande inte bör vara ett undantag. Därför är idén med att de berörda företagen inom tillverkningsindustrin skall inrätta en fond någonting som man först bör se över. I andra svar föreslås att frågan om kompensationsfonder bör överlåtas till de enskilda medlemsstaterna.

I ett fåtal länder finns det kompensationsfonder som inrättats av industrin. I Tyskland kom läkemedels- och försäkringsbranschen, p.g.a. skadeståndstaket på 200 miljoner tyska mark per produkt, överens om att inrätta den sk. "Pharmapool". Tillverkarna betalar på grundval av tre riskkategorier in en viss procentandel av företagets omsättning till en gemensam pott, i vilken alla tyska försäkringsbolag som tecknar försäkringar för läkemedelsindustrin finns representerade. I gengäld garanterar försäkringsbolagen att tillsammans stå för skadestånden. Sedan "Pharmapool" bildades har 55 miljoner tyska mark betalats i skadestånd till blödarsjuka smittade med HIV, som man misstänker hade orsakats av blodprodukter. 1981 sänktes försäkringspremierna eftersom inga skadeståndskrav inlämnades mot "Pharmapool".

1978 inrättades i Sverige ett frivilligt system för skador orsakade av läkemedel. Systemet finansieras av andelar av tillverkarnas försäljning och förvaltas av försäkringsbolagen. Detta system inrättades eftersom tillverkarna inte förväntades ersätta det nationella trygghetssystemet för utbetalningar som gjorts till skadelidande personer.

I Finland existerar ett frivilligt läkemedelsförsäkringssystem sedan 1990. För epidemiska skador är det fasta beloppet 100 miljoner finska mark om året.

Enligt dansk lagstiftning utbetalas ersättning till enskilda för personskador som orsakats av läkemedel, oavsett om det finns någon bevisning av skuld eller ansvar, om produkterna inhandlades efter den 31 december 1995. Det finns en kompensationsfond som förvaltas av patientförsäkringsföreningen och finansieras genom att staten sänker bidraget till patienternas läkemedelskostnader. Under perioden 1998-2000 har två skadeståndskrav inkommit till fonden.

På grundval av tillgängliga uppgifter tycks dessa kompensationsfonder inte ingripa särskilt ofta, och om det sker gäller det mindre skador.

3.2.3 Beloppsmässiga begränsningar

I grönboken behandlas två frågor under denna rubrik: Enligt artikel 9 i direktivet är tillverkarna inte skadeståndsansvariga för skada på egendom vars värde understiger 500 euro. Detta tröskelvärde, eller självrisk, infördes 1985 för att undvika ett alltför omfattande antal tvister. [18] Aktörerna uppmanades att lämna in alla uppgifter över antalet fall där sakskadorna var lägre än 500 euro.

[18] Se skäl 9 i direktivet.

Ett antal tillfrågade föreslår att man skall avskaffa självrisken på 500 euro. De anser att konsumenterna ofta råkar ut för skador vars värde understiger detta tröskelvärde och att de därför går miste om kompensation i dessa fall. Det föreligger endast ett fåtal uppgifter: i Finland anmäldes 71 fall till konsumentklagonämnden mellan den 1 januari 1993 och den 22 november 1999; av dessa gällde 13 sakskador till ett lägre värde än 500 euro.

En annan grupp som tillfrågats är för att det nuvarande systemet bibehålls. De anser att självrisken är förhållandevis låg och inte innebär någon orimlig nackdel för konsumenterna. Rättegångskostnaderna för sådana fall skulle dock i proportion till skadan vara orimligt hög. I de flesta fall täcker konsumenternas hemförsäkring skadorna.

Av de begränsade antalet uppgifter att döma tycks ett avskaffande av självrisken kunna leda till ett ökat antal tvister mot tillverkarna, även små och medelstora företag. Detta kan undvikas genom att man främjar biläggandet av tvister utanför domstol för mindre skadeståndskrav.

Den andra frågan gäller de möjligheter medlemsstaterna har enligt artikel 16.1 i direktivet att fastlägga beloppsmässig begränsning för produktansvar i de fall då personskadorna orsakats av identiskt lika produkter med samma defekt. Detta belopp fastställdes till 70 miljoner euro. År 1985 ansåg beslutsfattarna att denna begränsning var tillfällig och enades om att kommissionen skulle bedöma vilken effekt tillämpningen av denna beloppsmässiga begränsning skulle få för konsumentskyddet och den inre marknaden efter 10 år (artikel 16.2). Mot bakgrund av denna bedömning skall man besluta om denna beloppsmässiga begränsning skall avskaffas.

Tyskland, Spanien och Portugal har godkänt finansiella tak.

I Tyskland motiverades det finansiella taket på 160 miljoner tyska mark med att det är nödvändigt att begränsa strikt ansvar. Under det särskilda systemet för läkemedel är det finansiella taket 200 miljoner tyska mark. Det finns inga fall kända där detta finansiella tak inte skulle varit tillräckligt.

I Spanien är taket 10 500 miljoner pesetas. Hittills är inga fall kända där denna begränsning gjort att skadelidande inte fått någon kompensation.

I Portugal föreskriver lagstiftningen en beloppsmässig begränsning på 10 000 miljoner escudos. Det föreligger inga uppgifter om att den tillämpats.

Av de få uppgifterna att döma verkar det som om de finansiella tak som existerar i tre medlemsstater är tillräckligt höga för att täcka skadeståndskrav. Det föreligger inga uppgifter som tyder på att användandet av valmöjligheten i dessa medlemsstater enligt artikel 16.1 i direktivet inte haft någon större effekt på den inre marknaden.

3.2.4 Preskriptionstider och tidsbegränsning för den skadelidandes rättigheter

Tillverkarens ansvar upphör tio år (tidsfrist för upphörande av den skadelidandes rättigheter) efter det att tillverkaren satte den produkt som orsakat skadan i omlopp, såvida inte en skadelidande under mellantiden väckt talan mot tillverkaren. Om en person vill kräva skadestånd på grund av en defekt produkt, måste hon eller han kräva ersättning inom tre år från den dag då han eller hon fick kännedom om eller skäligen borde ha fått kännedom om skadan, defekten och tillverkarens identitet (preskriptionstid för talan om ersättning). Det tidsbegränsade ansvaret är främst motiverat av att strikt ansvar innebär en större belastning för tillverkaren än det ansvar som ryms inom de traditionella systemen för ansvar i eller utanför avtalsförhållanden. Detta måste balanseras genom en tidsmässig begränsning för att inte hindra teknisk innovation och göra täckning genom försäkringar möjlig.

I grönboken frågar kommissionen om det är nödvändigt att ändra denna period på tio år, generellt eller speciellt för vissa produkter eller sektorer och om kostnaderna i samband med en sådan ändring skulle och kan bäras av industrin och försäkringsbranschen.

Av vissa svar framgår att de tillfrågade anser att tioårsperioden bör bibehållas. Motiveringen är behovet av rättssäkerhet, problem med att få försäkringen att gå in och täcka när det gäller längre perioder eller åtminstone höjda försäkringspremier. De anser att det är lättare för skadelidande att få ersättning enligt reglerna om strikt ansvar och att tidsbegränsningen därför är motiverad och att den skadelidande kan få upprättelse gentemot tillverkaren för längre perioder (upp till 30 år) enligt andra ansvarssystem.

Andra tillfrågade föreslår att fristen förlängs, åtminstone för sektorer som tillverkar livsmedel, läkemedel, lantbruksprodukter eller produkter som skall användas under en särskilt lång tid. Det har konstaterats att produkter från dessa sektorer kan orsaka skador som kan yttra sig långt efter det att produkten saluförts. [19] Andra svar innehåller förslag om att tioårsperioden skall påbörjas från den dag då produkten levererades till konsumenten, eller att förlänga tidsgränsen till den förväntade perioden då produkten kommer att användas.

[19] I Frankrike är ett fall känt där kvinnor under graviditeten fick läkemedel som skadat deras barn fysiskt. Skadan upptäcktes dock först när barnen själva blev könsmogna.

I direktiv 92/59 om allmän produktsäkerhet [20] föreskrivs att endast säkra produkter får saluföras. Med begreppet "säker produkt" avses den förväntade perioden då produkten kommer att användas. Det skall dock noteras att direktiv 92/59 och direktiv 85/374 kompletterar varandra: det första direktivet skall garantera att endast säkra produkter saluförs (förebyggande) och i det andra direktivet föreskrivs de regler som gäller vid ersättning för personskador och skador på egendom som orsakats av en defekt produkt (kompenserande). Därför är det berättigat att behandla frågor om tidsbegränsningar för tillverkarens ansvar på ett annat sätt än när det gäller allmän produktsäkerhet.

[20] EGT L 228, 11.8.1992, s. 24.

Det finns inga uppgifter om fall i praktiken som gäller effekten av tioårsperioden, inte heller några konkreta uppgifter om de finansiella effekterna det har på industrin och försäkringsbranschen om perioden skulle förlängas.

3.2.5 Försäkringsplikt

För närvarande är tillverkare inte skyldiga att sörja för någon typ av finansiell täckning och särskilt inte att teckna en ansvarsförsäkring för ett tillräckligt belopp för att täcka eventuella skador på grund av en defekt produkt.

I grönboken frågar kommissionen vilka erfarenheter det finns, särskilt om det har hänt att den skadelidande inte fått någon ersättning p.g.a. bristande försäkring och om det är nödvändigt med ytterligare åtgärder på området.

Vissa av de tillfrågade anser att tillverkarna själva skall avgöra om de skall teckna en försäkring eller inte. De framför två argument: det finns inga kända fall där ersättning inte kunde betalas ut p.g.a. att försäkringen inte täcker detta och obligatoriska försäkringar för alla sektorer skulle medföra att de som tillverkar lågriskprodukter får stå för en del av den finansiella bördan för farligare produkter. Några av de tillfrågade var positiva till obligatoriska försäkringar för sektorer som försäkringsbolagen redan klassat som risksektorer.

På grundval av de uppgifter som lämnats verkar det som om bristen på särskilda bestämmelser om försäkring inte medförde några praktiska problem. Det bör undersökas ytterligare om tillverkarna i de sektorer där ansvarsrisken är hög i praktiken redan själv skaffar sig dessa försäkringar, eller om det finns behov av ytterligare åtgärder.

3.2.6 Öppenhet

Direktivet föreskriver idag inga sätt för att göra genomförandet mer öppet genom att skapa en mekanism som innehåller uppgifter om produktansvar. Tillverkarna har inga skyldigheter att spara uppgifter om skadeståndskrav som riktats mot dem; inte heller har de nationella myndigheterna någon övervakningsskyldighet när det gäller antal fall som rapporterats.

I grönboken frågar kommissionen om direktivet bör innehålla bestämmelser om ökad öppenhet när det gäller hur aktörerna tillämpar reglerna, särskilt genom att kartlägga de fall som rör defekta produkter som fortfarande finns på marknaden.

När det gäller frågan om sätt att kartlägga defekta produkter som fortfarande finns på marknaden föreslog en del av de tillfrågade att man skulle skapa ett system som ålägger tillverkare av defekta produkter att lämna alla relevanta uppgifter till ett centralt organ. I en del andra svar hänvisar man till direktiv 92/59 om allmän produktsäkerhet. Detta direktiv och de nationella genomförandeåtgärderna anses vara en garanti för att endast säkra produkter saluförs och att ifall det skulle finnas produkter med säkerhetsbrister på marknaden dessa återkallas.

Andra tillfrågade anser inte att man skall publicera uppgifter från fall som rör produktansvar. De har två huvudargument: för det första kan detaljerade uppgifter om konkreta fall i vissa fall försvaga konsumentens ställning, när denne skall förhandla om ersättningsbeloppet, och för det andra kan ett ökat antal uppgifter om produktsäkerhetsfall leda till omotiverade skadeståndskrav.

Det är nödvändigt att ytterligare se över om producentens skyldighet enligt direktiv 92/59 att göra löpande kontroller av de saluförda produkterna, bl.a. återkallandet av produkter med säkerhetsbrister, genomförs korrekt.

3.2.7 Distributörens ansvar [21]

[21] I artikel 3.3 i direktivet används uttrycket "distributör" för en person som levererar en produkt som saluförs till konsumenter. I rapporten följer man denna definition.

I grönboken behandlas två frågor under denna punkt: anmälningsförfarandet när det gäller distributören eller dennes ansvar.

Formell anmälan till distributören: I artikel 3.3 i direktiv 85/374/EEG anges att om tillverkaren av produkten inte kan fastställas skall varje distributör av produkten betraktas som tillverkare av den om han inte inom skälig tid meddelar den skadelidande vem tillverkaren eller den person som levererat produkten till honom är. Detsamma gäller för en importerad produkt, även om tillverkarens namn är angivet. Den skadelidande är alltså skyldig att formellt underrätta leverantören så att denne inom skälig tid kan lämna uppgift om tillverkarens namn eller namnet på den som levererat produkten till honom.

I grönboken frågar kommissionen om det är distributören som skall informera den skadelidande om tillverkarens identitet inom en begränsad tidsperiod.

Många av de tillfrågade anser att en fast begränsad period kan vara berättigad, eftersom det nuvarande uttrycket "rimlig tidsperiod" kan tolkas på olika sätt i medlemsstaterna. Vissa föreslår en period på en månad, andra däremot en period på tre månader.

Det verkar som om medlemsstaterna tillämpar "rimlig tidsperiod" på lite olika sätt. Inga uppgifter finns om de praktiska effekter som dessa skillnader har. För närvarande finns det inga tydliga bevis på att en harmonisering är nödvändig.

Omfattning av distributörens ansvar: Direktivet bygger på principen att det är tillverkaren som är ansvarig för den skada som orsakas av en defekt hos hans produkt. Denne definieras i artikel 3.1 i direktivet som "den som framställer en slutprodukt, en råvara eller en komponent och var och en som genom att sätta sitt namn, varumärke eller något annat kännetecken på produkten utger sig för att vara den som har tillverkat den".

Undantagsvis är en yrkesverksam person som är verksam enbart som distributör ansvarig enbart i tre fall: när han är importör av produkten till gemenskapen, enligt artikel 3.2 i direktivet, och på vissa villkor, när tillverkaren av produkten inte kan fastställas av den skadelidande, eller när den ovannämnde importörens identitet inte finns angiven på produkten (artikel 3.3).

I grönboken frågar kommissionen om direktivet bör gälla yrkesverksamma i produktens saluföringskedja när hans/hennes verksamhet har påverkat säkerheten hos en produkt som saluförts.

En grupp av de tillfrågade hänvisar till direktiv 92/59 där definitionen av tillverkare omfattar övriga yrkesverksamma i produktens saluföringskedja, om deras verksamheter kan påverka säkerheten hos en produkt som släpps ut på marknaden. Detta innebär att alla yrkesverksamma i saluföringskedjan är skyldiga att se till att endast säkra produkter släpps ut på marknaden samt att delta i åtgärder efter det att produkten kommit ut på marknaden. Den ordning om strikt ansvar som infördes 1985 genom direktiv 85/374/EEG, borde utvidgas i enlighet härmed. Av svaren framgår inte alltid om distributörens ansvar bör vara obegränsat (distributören är även ansvarig om det gäller en defekt som uppkommit vid tillverkningen) eller gälla verksamheter för omförpackning, transport och lagring.

En del andra tillfrågade avvisar tanken på att införa distibutörsansvar. Det huvudsakliga argumentet är att det är svårt att se hur principen om strikt ansvar skall kunna tillämpas på distributören. Om distributören ansvarar för en defekt som uppkommit under transport, kan detta ansvar likställas med fullt ansvar. Dessutom skulle det vara svårt att avgöra vem som är ansvarig (tillverkaren eller distributören) och att bevisa defekten, om defekten faller under distributörens ansvar. Tillvägagångssättet i direktiv 85/374 grundar sig på produktion och marknadsföring av defekta produkter och berättigar inte till att ålägga distributören fullt ansvar, dvs. också när det gäller en defekt som redan fanns på en tidpunkt då produkten kom ut i handeln.

Direktiv 92/59 har som redan nämnts en förebyggande funktion och direktiv 85/374 gäller ersättning. Trots att dessa funktioner kompletterar varandra betyder det inte att reglerna är identiska i alla avseenden. Det gäller t.ex. frågan om i vilken mån de skyldigheter som åligger distributören enligt direktivet om allmän produktsäkerhet, ipso facto kan överföras till området för produktansvar. Direktiv 85/374 bygger på den grundläggande principen om att tillverkaren är ansvarig för en defekt produkt utan att dennes skuld är bevisad, och att distributören endast är ansvarig om det inte går att få fram tillverkarens identitet. Direktivet erkänner därmed att distributören endast är ansvarig i undantagsfall.

Antalet fall där en defekt hos en produkt orsakats av distributörens verksamhet verkar vara begränsat (huvudsakligen livsmedel och lantbruksprodukter); inga konkreta uppgifter i detta avseende finns tillgängliga. Det finns inte heller några uppgifter över om konsumenterna inte fått någon ersättning i speciella situationer eller om de haft möjlighet att nå tillverkaren. Det verkar för tillfället inte vara grund nog för en ändring som innebär att ansvaret skall läggas på distributören i andra fall än de som föreskrivs artikel 3.3 i direktivet.

3.2.8 Produkter som omfattas av direktivet

Direktivet gäller enbart produkter [22], dvs. lös materiell egendom, oavsett om den är för privat bruk eller ej, inklusive el.

[22] Kommissionen överväger att inleda ett särskild initiativ för tjänster med säkerhetsbrister, se kommissionens meddelande - "Handlingsplan för konsumentpolitiken 1999-2001" (KOM(98) 696, 1.12.1998).

I grönboken frågade kommissionen om direktivet också skall omfatta fast egendom.

Kommentarerna till denna fråga är generellt sett negativa. Flera medlemsstater har särskilda regler som gäller ansvar för byggnader. I andra medlemsstater ser man genom avtalslagar till att personer kan begära ersättning om det är ett problem med en byggnad. Direktivet fastlägger att tillverkaren är ansvarig för defekter i produkter som har tillverkats genom industriell massproduktion. Direktivet gäller därför också för byggprodukter, som ingår i fast egendom. Fast egendom är emellertid ett självständigt område som kräver andra regler.

På grundval av de uppgifter som inkommit bör direktivet inte utvidgas till att även omfatta fast egendom.

3.2.9 Skador som omfattas av direktivet

I artikel 9 i direktivet definieras "skada" som personskada, inklusive dödsfall, samt skada på egendom, förutsatt att den är avsedd för privat användning. Själva produkten som är defekt täcks inte [23] .

[23] Ersättning för egendom hänför sig till lagstiftningen om försäljningsgaranti (se direktiv 99/44/EG om garantier för konsumentfaror, EGT L 171, 7.7.99.

I grönboken tas tre aspekter av denna fråga upp:

Immateriella skador (alla skador som inte avser egendom, ideell skada, fysisk skada etc.) omfattas för närvarande inte av direktivet även om hänsyn tas till dem i de flesta nationella lagar. Aktörerna tillfrågades om direktivet även bör täcka immateriella skador.

Meningarna är delade i denna fråga. De tillfrågade bekräftar att bestämmelserna om objektivt ansvar redan i de flesta medlemsstater omfattar immateriella skador. Det finns dock skillnader i definitionerna och den praktiska tillämpningen, t.ex. hur högt ersättningsbelopp som tillerkänns. I Tyskland diskuteras om skadeståndet som utbetalas enligt den tyska lagen om objektivt ansvar också bör omfatta ersättning för immateriella skador i form av sveda och värk.

Svaren är inte tillräckligt detaljerade för att man skall kunna bedöma de praktiska effekterna det har för den inre marknaden och konsumenterna att nationella bestämmelser om kompensation för immateriella skador har olika räckvidd och att de tillämpas på olika sätt. Denna fråga behöver undersökas ytterligare innan några slutsatser är möjliga.

I grönboken frågar kommissionen också om skador som orsakats av produkter som är avsedda för professionellt eller affärsmässigt bruk också skall täckas av direktivet, och sålunda skydda även yrkesmässiga användare vid skadefall.

De flesta svaren på denna fråga är negativa. Huvudargumentet är att en av direktivets mål är att skydda konsumenterna och att produkter som professionellt eller affärsmässigt bruk inte skall omfattas av direktivet. I praktiken har yrkesmässiga användare antingen regressrätt enligt avtalsrätten eller så täcks skadorna av företagets försäkring.

På grundval av de uppgifter som lämnats in tycks det inte vara lämpligt på det här stadiet att ändra direktivet när det gäller den här frågan.

Endast ett fåtal svar tar upp frågan om huruvida skador på själva produkten som är defekt bör täckas av direktivet. Skador på själva produkten täcktes enligt svaren av affärsöverenskommelser.

På grundval av de uppgifter som lämnats in verkar det inte lämpligt att omfatta denna typ av skada.

3.2.10 Tillgång till rättsmedel

Direktivet innehåller i den nuvarande versionen inga särskilda bestämmelser när det gäller skadelidandes tillgång till rättsmedel. Den skadelidande måste sätta sin tillit till nationella bestämmelser.

I grönboken frågade kommissionen om man skulle göra det enklare för konsumenter att vidta rättsliga åtgärder genom förbudsföreläggande, särskilda mekanismer biläggandet av tvister utanför domstol och/eller grupptalan.

En del av de tillfrågade anser att den behörighet som nationella myndigheter har enligt direktiv 92/59, att återkalla farliga produkter är tillräckligt skydd för konsumenterna. De anser att det inte finns något behov för enskildas rätt till förbudsföreläggande.

Medan några svar är positiva till att man ser närmre på alternativa ordningar för att bilägga tvister anser andra att det nuvarande systemet för biläggande av tvister utanför domstol fungerar bra eftersom de flesta tvister biläggs på detta sätt. Invändningarna när det gäller grupptalan är av rent formellt slag (gemenskapen har enligt artikel 95 i EG-fördraget inte behörighet att harmonisera nationella bestämmelser för civilrättsliga förfaranden). Andra motargument i den här frågan gäller det faktum att bestämmelser om rättsliga förfaranden inte bör införas för en särskild sektor, eftersom samma problem uppstår för alla konsumentrelaterade områden.

För de flesta medlemsstaterna finns det uppgifter över grupptalan. Dessa kan sammanfattas på följande sätt:

I Portugal kan man föra grupptalan om åklagaren och konsumentorganisationerna kan agera i fall där privatpersoner blivit skadade.

I Österrike ger civilrättsliga förfaranderegler den skadelidande rätt att låta en konsumentorganisation driva hans/hennes skadeståndsmål.

I Belgien kan målsägare med liknande, men separata skadeståndskrav kan väcka talan vid samma domstol och sedan be domstolen att behandla deras fall vid samma förhandlingstillfälle, utan att förena målen.

I Grekland kan konsumentgrupper vidta rättsliga åtgärder.

I Danmark kan enligt de rättsliga bestämmelserna flera parter väcka talan och åtalas i en och samma domstolsförhandling.

I Frankrike tillåter lagstiftningen att konsumentorganisationer försvarar konsumentens intressen. Detta omfattar dock inte åtgärder för ersättning till en grupp skadade personer. Följaktligen finns det inga möjligheter att väcka grupptalan som i Förenta staterna (class actions).

I Tyskland finns det när det rör sig om en serie skador möjlighet till en s.k. provtalan (trial action) som utgör grunden för den ersättning som avtalas mellan industrin och den skadelidande.

På Irland innehåller processreglerna möjligheten till ett förfarande där en eller flera personer med samma intressen i ett skadeståndsmål kan väcka talan eller uppträda som part på alla berörda personers vägnar.

I Italien kan konsumentorganisationer försvara konsumenternas intressen, men inte agera som part på den skadelidandes vägnar.

I Finland undersöktes möjligheten till grupptalan för några år sedan. Konsumentombudsmannen kan biträda enskilda i domstol; rättegångskostnaderna kan helt täckas av en särskild budgetfond.

I Nederländerna kan flera parter gemensamt väcka talan enligt en särskild lag för grupptalan från maj 1994.

I Spanien kan konsumentorganisationer vidta rättsliga åtgärder på en av medlemmarnas vägnar. En ändring av reglerna om domstolsförfaranden kommer från och med januari 2001 att göra det möjligt att väcka grupptalan.

I Sverige överväger man att införa regler för grupptalan och det är möjligt att ett förslag kan komma att lämnas in så småningom.

I Storbritannien kan enligt civilrättsliga regler flera parter tillsammans väcka talan i domstolarna i Skottland och Wales [24]. En eller flera parter kan agera ställföreträdande och väcka talan för andra som har samma intressen.

[24] Den skottska lagkommissionen (Law Commission) avvisade idén om att införa en sådan bestämmelse.

Det finns för närvarande inget som tyder på att det finns behov av en särskild åtgärd när det gäller tillgången till rättsmedel i fall som gäller produktansvar.

3.2.11 Övrigt

Några av de tillfrågade nämner andra frågor som bör behandlas ytterligare. Frågorna rör områden där direktivet överlåter åt medlemsstaterna att definiera vissa juridiska begrepp (t.ex. "saluföra" [25]) och där medlemsstaterna - eftersom direktivet uppenbarligen inte är entydigt på den här punkten - efter allt att döma har vidtagit inbördes motstridiga genomförandebestämmelser. En annan fråga rör användandet av en defekt produkt i samband med en levererad tjänst. Slutligen tas frågan upp om direktivet skall innehålla bestämmelser om juridiska konflikter (definition av jurisdiktion och gällande rätt).

[25] För närvarande behandlas ett förhandsavgörande i EG-domstolen som bl.a. behandlar denna punkt (mål C-203/99, Veedfald).

Dessa frågor behöver behandlas ytterligare. De kräver i princip inte någon ändring och kan behandlas antingen i samband med direktivets övergångsbestämmelser eller i samband med informationsutbytet mellan medlemsstaterna om den praktiska tillämpningen av vissa bestämmelser.

4. SLUTSATSER

Kommissionen drog i sin första rapport om direktivets tillämpning från 1995 slutsatsen att erfarenheterna fortfarande var begränsade och att utvecklingen gick långsamt. I den konsekvensbedömning [26] som rapporten bygger på och hänvisar till ges en förklaring till att erfarenheterna är så få.

[26] Se not 2.

Mot bakgrund av denna situation ansåg kommissionen att det var lämpligt att lägga fram en grönbok om produktansvar av följande skäl: grönboken skulle beskriva de olika ämnen, där det behövs faktauppgifter och inleda en uttömmande debatt på området. Kommissionen mottog många reaktioner, vilket visar att det finns ett stort intresse för ämnet.

I grönboken uppmanas aktörerna till att lämna faktauppgifter om den praktiska tillämpningen snarare än principiella ståndpunkter för att kommissionen skall kunna motivera sina slutsatser, särskilt om det innebär omfattande ändringar av direktivet.

På grundval av de uppgifter som finns tillgängliga för närvarande och som bygger på svaren på grönbokens frågor samt andra källor kan situationen i medlemsstaterna sammanfattas enligt följande:

- Erfarenheterna av tillämpningen av direktivet är fortfarande mycket begränsade, främst på grund av två orsaker: i en del medlemsstater genomfördes direktivet relativt sent och medlemsstaterna använder sig av den möjlighet de har enligt artikel 13 i direktivet att parallellt tillämpa nationella rättsregler om ansvar i eller utanför avtalsförhållanden eller enligt ett särskilt ansvarssystem.

- Det fåtal uppgifter som inkommit medger inte någon kartläggning av större problem i samband med tillämpningen av direktivet.

- En kostnadseffektiv struktur bör bibehållas för att bevara balansen mellan konsument- och producentintressen.

Generellt skiljer sig situationen inte så mycket från den som rådde 1995, när den första rapporten presenterades. Det är kommissionens ståndpunkt att alla ändringar i direktivet bör grundas på objektiva fakta. De uppgifter som finns för närvarande är inte tillräckliga för att dra några säkra slutsatser. Kommissionen anser därför att det är för tidigt att införa ändringar i det nuvarande ansvarssystemet i direktiv 85/374.

Kommissionen har dock för avsikt att vidta ett antal uppföljande åtgärder som har två syften: å ena sidan ett antal åtgärder (med mål på kort- och medellång sikt), som är direkt kopplade till produktansvar, å andra sidan åtgärder på andra områden som stöder produktansvar och som antingen redan har inletts eller som kommer att inledas inom en snar framtid.

4.1 Uppföljande åtgärder som är direkt kopplade till produktansvar

Syftet med grönboken var att samla in så mycket fakta som möjligt om hur direktivet fungerar. Trots många berörda parters aktiva deltagande är det fortfarande svårt att få en full överblick över situationen i medlemsstaterna. Att värdera tillämpningen av direktivet i gemenskapen är en ständig process och därför är det nödvändigt att man finner metoder som gör det möjligt att fylla de nuvarande uppgiftsluckorna på kort sikt. Dessutom bör det övervägas hur man på medellång sikt kan främja harmoniseringen av produktansvar på EU-plan.

4.1.1 Kortsiktiga åtgärder

Kommissionen anser att en expertgrupp för produktansvar skulle kunna vara ett pragmatiskt och effektivt redskap för insamlandet av uppgifter - motsvarande det "observationsorgan" som Ekonomiska och sociala kommittén föreslog i sitt utlåtande om grönboken. Expertgruppen skulle bestå av representanter för alla berörda parter, t.ex. sakkunniga från myndigheterna, advokater och andra sakkunniga på området, representanter för olika industrigrenar och försäkringsbranschen samt konsumentorganisationer.

Expertgruppen skulle samla in uppgifter från alla medlemsstater, framför allt om tillämpningen av direktivet, den senaste rättspraxis på området och eventuella ändringar i den nationella lagstiftningen med effekter för produktansvar (t.ex. frågor som rör tillgången till rättsmedel). De insamlade uppgifterna skulle kunna offentliggöras på Internet för att öka öppenhet och insyn.

Kommissionen anser att inrättandet av en sådan expertgrupp inte bara skulle vara ett praktiskt sätt att fylla uppgiftsluckorna, utan också ett forum där man skulle kunna ha en ständig diskussion om produktansvar. I början av 2001 presenteras detaljerna om expertgruppen och dess arbete.

En annan fråga gäller insamlandet av uppgifter om säkra produkter på marknaden. År 1993 upprättades ett gemenskapssystem för insamlandet av uppgifter och informationsutbyte under det f.d. EHLASS-systemet (Europeiskt rapporteringssystem för hem- och fritidsolycksfall). Det framgick emellertid inte av detta system hur många skador som orsakats av en defekt produkt, eftersom alla olyckor i samband med en produkt samlades in. Enligt gemenskapens handlingsprogram avseende förebyggandet av personskador [27] har ett nytt gemenskapssystem inrättats för insamling av uppgifter över skador. Det kommer att utvecklas indikatorer för produkt- och tjänstesäkerhet. Man kommer också att se över om det är möjligt att integrera tilläggsuppgifter, bl.a. om olyckor som uppkommer som en följd av defekta produkter.

[27] EGT L 46, 20.2.1999, s. 1.

De uppgifter som kommissionen har mottagit från de berörda parterna i samband med grönboken, behöver dessutom kompletteras med andra expertutlåtanden. Kommissionen avser att undersöka vilka ekonomiska effekter det av allt att döma kommer att få om de nu gällande ansvarsreglerna i direktiv 85/374 skärps.

Kommissionen har enligt direktivet en särskild roll när det gäller att bedöma dess effekter på de valmöjligheter medlemsstaterna har när det gäller undantag från ansvar vid utvecklingsskador och den beloppsmässiga begränsningen (se artiklarna 15.3 och 16.2 i direktivet). Den planerade undersökningen bör behandla dessa två frågor, eftersom det för närvarande inte är möjligt att göra en adekvat uppskattning av vilka konsekvenser de två valmöjligheterna har på den inre marknaden och på konsumentskyddet.

Målet med undersökningen är att bedöma vilka ekonomiska konsekvenser det får för industrin, försäkringsbolagen, konsumenterna och samhället i stort (särskilt genom de sociala trygghetssystemen), om principen om tillverkaransvar också införs för utvecklingsskador och om den beloppsmässiga begränsningen för serieskador tas bort. Undersökningen bör i största möjliga mån bygga på faktauppgifter.

Undersökningsresultatet skall göra det möjligt för kommissionen att göra en realistisk bedömning av kostnaderna och fördelarna med att skärpa de nu gällande ansvarsreglerna.

4.1.2 Åtgärder på medellång sikt

Beslutsfattarna trodde 1985 att direktivet bara var det första steget mot en riktig politik för tillverkaransvar på gemenskapsplanet. Man bestämde att göra en översyn av politiken med jämna mellanrum (fem år) för att man skulle uppnå en större harmonisering. Detta skulle garantera att regelverket är så omfattande, sammanhängande, balanserat och effektivt som möjligt för att skydda skadelidande och tillverkarnas rättssäkerhet.

I nuläget kan man överväga om en större harmonisering mellan de olika nu gällande ansvarssystemen är lämpligt och om i så fall vad som är genomförbart.

Direktivet berör i dagsläget inte de rättigheter som skadelidande kan åberopa under hänvisning till rättsreglerna om ansvar i och utanför ett kontraktsförhållande (försummelse/delikt) eller ett särskilt ansvarssystem som gällde i juli 1985 (artikel 13). Detta innebär att direktivet fastlägger gemensamma regler för strikt ansvar, som medlemsstaterna skall genomföra i den nationella lagstiftningen och som de inte kan avvika ifrån genom att anta striktare bestämmelser. Skadelidande kan dock i samband med skadeståndskrav mot tillverkaren av en defekt produkt åberopa andra produktansvarssystem som finns i de enskilda medlemsstaterna, förutsatt att förutsättningarna för att tillämpa dessa finns.

Att denna samexistens av olika ansvarssystem är tillåten kan vara en orsak till att så få fall behandlats i domstol på grundval av de nationella genomförandebestämmelser som avser direktivet om produktansvar.

I princip borde det vara enklare för den skadelidande att vidta åtgärder som grundar sig på bestämmelser om strikt ansvar än åtgärder som grundar sig på andra bestämmelser; framför allt behöver han/hon inte bevisa tillverkarens skuld eller försummelse vilket är fallet för rättsreglerna om ansvar i och utanför ett avtalsförhållande. Under andra system är tillverkaren efter allt att döma ansvarsbefriad om ingen skuld föreligger, Svaren på grönbokens frågor visar dock att rättsliga åtgärder åtminstone i vissa medlemsstater i praktiken vidtas parallellt på grundval av olika system och inte bara på bestämmelserna om strikt ansvar.

Dessutom verkar man enligt rättspraxis i flera medlemsstater tillämpa en vid tolkning av tillverkaransvaret i samband med de skadeståndsbaserade ansvarssystemen, så att skillnaden mellan skadeståndsansvar och strikt ansvar i praktiken blir oklar. Eftersom system för skadeståndsansvar i allmänhet garanterar ett större konsumentskydd blir en parallell användning en praktisk konsekvens.

I några medlemsstater tillämpades bestämmelser om strikt ansvar endast undantagsvis och principen i direktivet var därför ny för dessa system. Man skulle kunna tro att skadelidande som väcker talan mot tillverkaren av en defekt produkt har en starkare ställning i detta fall.

För närvarande är det inte möjligt att bedöma vad det betyder i praktiken att de nationella genomförandebestämmelserna tillämpas parallellt med andra ansvarssystem. Kommissionen kommer därför att inleda en undersökning för att analysera och jämföra de praktiska konsekvenserna av de olika gällande systemen i medlemsstaterna, enligt vilka man kan ställa skadeståndskrav för defekta produkter (dvs. de nationella bestämmelser genom vilka direktivet om produktansvar genomförs, de nationella rättsreglerna om konkraktmässiga skyldigheter, de nationella rättsreglerna om skyldigheter utanför ett avtalsförhållande och särregler om ansvar). En viktig aspekt kommer att bestå i att undersöka på vilka punkter de enskilda systemen skiljer sig från varandra (särskilt med avseende på villkoren och tillämpningsområdet, bestämmelserna om bevisbördan, vilka produkter och skador som omfattas, undantag för tillverkaren, preskriptions- och ansvarsperioder, beloppsmässiga begränsningar, skadeståndsbeloppens storlek och tillgången till rättsmedel).

En annan del av undersökningen kommer att handla om produktansvarslagstiftningens framtid. Man kommer att se över om det på grundval av de nu gällande reglerna i medlemsstaterna är möjligt att införa ett enhetligt system i gemenskapen. I samband härmed skall man gå igenom de olika initiativen som finns inom avtalsrätten, t.ex. Lando-kommissionen, European Group on Tort Law och European Centre on Tort and Insurance Law (Europäisches Zentrum für Schadenersatz- und Versicherungsrecht) i Wien.

Undersökningen kommer att ge kommissionen en överblick över alla gällande produktansvarsregler och deras praktiska tillämpning i medlemsstaterna. Med hjälp av undersökningsresultaten kan kommissionen bedöma vilken effekt reglerna om strikt ansvar enligt direktiv 85/374 har i praktiken och behovet av att på medellång sikt införa ett enda ansvarssystem för defekta produkter.

4.2 Uppföljningsåtgärder inom andra områden som är kopplade till produktansvar

Kommissionen har åtagit sig att se till att konsumentskyddet ligger på en hög nivå när det gäller produktrelaterade risker. I detta sammanhang är direktiv 85/374 om produktansvar en viktig faktor. Två andra områden har en kompletterande funktion: direktiv 92/59 om allmän produktsäkerhet och särskilda gemenskapsbestämmelser om produktsäkerhet har en avgörande betydelse, eftersom de, om de tillämpas korrekt, garanterar att det bara finns säkra produkter på marknaden och därmed minskar riskerna för att det uppkommer ansvarskrav på grund av en defekt produkt. Tillgången till rättsmedel är en annan viktig faktor när det gäller att garantera ersättning till konsumenterna i allmänhet och särskilt till personer som skadats på grund av en defekt produkt. Alla åtgärder som vidtagits tidigare har varit generella och inte inriktats speciellt på produktansvar. Den aktuella situationen bekräftar att detta tillvägagångssätt varit korrekt.

Ett annat viktigt område i samband med produktansvar är miljöansvaret, som går ut på att fördela ansvaret för skador som orsakats på miljön.

Kommissionen har vidtagit och ämnar att ytterligare vidta åtgärder på dessa områden, vilket framgår av nedanstående. Från kommissionens sida menar man för övrigt att dessa åtgärder kan bidra till att öka produktsäkerheten, garantera konsumenterna en rimlig tillgång till rättsmedel och värna om miljön.

4.2.1 Ändring av direktiv 92/59 och genomförande och uppföljning av andra direktiv om produktsäkerhet

Genom direktiv 92/59 om allmän produktsäkerhet och andra direktiv om produktsäkerhet ökar konsumentskyddet inom gemenskapen.

Tidigare erfarenheter har visat att det finns brister i bestämmelserna i direktiv 92/59 och översynen av tillämpningen av detta direktiv visar att det finns utrymme för ökat konsumentskydd. Därför antog kommissionen den 29 februari 2000 ett förslag om att se över direktiv 92/59. [28]

[28] KOM(2000) 139 slulig/2, 15.6.2000.

Målet med flera av de ändringar som föreslås till direktiv 92/59 är att öka övervakningen av marknaden och bekräftar därigenom den förebyggande aspekten av produktsäkerhet. I samband härmed bör tillverkarnas och distributörernas ansvar kompletteras enligt följande:

- Tillverkarna och distributörerna (de sistnämnda inom ramen för sin verksamhet) skall upplysa om eventuella risker med produkterna, lämna ut och arkivera de nödvändiga uppgifterna om produkternas härkomst och omedelbart meddela de nationella myndigheterna om de upptäcker att en produkt som saluförts är farlig, samt underrätta dessa myndigheter om vilka åtgärder de vidtagit för att se till att konsumenterna inte skadas. Dessa uppgifter kommer att underlätta för myndigheter som bevakar marknaden att spåra dessa produkter och fastlägga om andra produkter innebär samma risk och i tillämpliga fall vidta nödvändiga åtgärder för att underrätta myndigheterna i de övriga medlemsstaterna.

- Tillverkare och distributörer skall samarbeta med de nationella myndigheterna när det gäller åtgärder som vidtas för att undvika de risker som är förenade med de produkter de levererar eller har levererat. Detta kommer att göra det möjligt att snabbt spåra farliga produkter i nödsituationer och dra tillbaka dem från marknaden.

- Förutom att dra tillbaka farliga produkter från marknaden när det finns en risk för konsumenterna skall tillverkarna dra tillbaka produkter som redan levererats till konsumenten när det inte finns något annat sätt att förhindra skaderisken.

- Tillverkarna måste på ett adekvat och effektivt sätt varna konsumenterna om de risker den produkt utgör som redan har sålts till dem.

Andra ändringar syftar till att stärka medlemsstaternas befogenheter i samband med marknadsövervakning och genomförande och uppföljning. Dessa åtgärder skall ha följande effekt:

- Garantera att effektiva, proportionella och avskräckande sanktioner tillämpas i den omfattning det är nödvändigt.

- Garantera att alla medlemsstater inför en systematisk och samordnad marknadsövervakning.

- Se till att systemen för marknadsövervakning fungerar på ett öppet sätt och att konsumenter och aktörer kan få insyn i dessa.

- Garantera att kommissionen utför återkommande bedömningar av de resultat som uppnåtts genom medlemsstaternas marknadsövervakningssystem.

- Upprätta ett regelverk för ett systematiskt samarbete mellan tillsynsmyndigheterna i medlemsstaterna.

- Befästa de behöriga myndigheternas tillsynsbefogenheter, framför allt i samband med

- Tillbakadragandet av farliga produkter som redan levererats till konsumenterna och lämplig konsumentupplysning om riskerna med produkten.

- Tillfälliga saluföringsförbud för vissa produkter, pågående kontroll och bedömning av riskerna med produkterna.

- Snabba åtgärder när det gäller allvarliga risker som kräver att myndigheterna agerar snabbt och undanröjande av hinder för informationsflödet om sådana risker.

Övervakningen av marknaden är ett viktigt instrument för genomförandet av gemenskapslagstiftning om produktsäkerhet (med avseende på bl.a. läkemedel, kemikalier, kosmetika, medicinsk utrustning, maskiner och elektrisk utrustning). Man bör komma ihåg att marknadsövervakning måste göra det möjligt att kontrollera att bestämmelserna i tillämpliga direktiv efterlevs i varje medlemsstat på samma grundval. Detta garanterar både ett högt konsumentskydd och användarskydd och främjar den fria rörligheten av varor på den inre marknaden, eftersom det förhindrar illojal konkurrens och produkter som inte stämmer överens med bestämmelserna. Det är myndigheterna i medlemsstaterna som skall anordna och utföra marknadsövervakningen på ett effektivt sätt (dvs. se till att det finns lämplig infrastruktur och resurser). För att se till att marknadsövervakningen är så effektiv som möjligt uppmanar kommissionen till samarbete mellan de nationella myndigheterna.

4.2.2 Initiativ som avser tillgången till rättsmedel

Kommissionen har sedan åttiotalet i samband med den pågående utvecklingen av den inre marknaden stått inför en ny utmaning, nämligen att främja effektivare rättsmedel med en ny gränsöverskridande dimension. I sin grönbok Utvidgning av konsumenters talerätt och reglering av konsumenttvister inom den inre marknaden", framförde kommissionen ett antal förslag till att bilägga enskilda och kollektiva tvister över gränserna. Resultatet blev direktiv 98/27 om förbudsföreläggande för att skydda konsumenternas intressen [29], som ger godkända organisationer (bl.a. konsumentorganisationer) rätt att inleda ett förfarande om förbudsföreläggande när det har skett en överträdelse av något av direktiven om konsumentskydd som anförs i bilagan och som skadar konsumenternas gemensamma intressen. Dessutom har kommissionen gett ut en vägledning för konsumenter i EU och en vägledning för rättshjälp i Europeiska unionen.

[29] EGT L 166, 11.6.1998, s. 51.

Kommissionen har också i flera år främjat ett konsumentnätverk (Euroguichets) som skall lämna stöd och rådgivning till konsumenter när det gäller tillgången till rättsmedel i gränsöverskridande fall. Slutligen antog kommissionen 1996 en "Handlingsplan för konsumenternas tillgång till rättsmedel och regleringen av konsumenttvister inom den inre marknaden" som lyfter fram gemenskapen behov av åtgärder när det gäller regleringen av konsumenttvister.

Mot bakgrund av samråden i samband med dessa initiativ antog kommissionen 1998 sitt meddelande om reglering av konsumenttvister utanför domstol. Detta meddelande innehåller två initiativ för att förbättra enskilda konsumenters tillgång till rättsmedel: reklamationsblanketten för konsumenter och rekommendation 98/257/EG [30] om principer som skall tillämpas på de instanser som är ansvariga för förfaranden för reglering av konsumenttvister utanför domstol.

[30] EGT L 115, 17.4.1998, s. 31.

Det var meningen att dessa två initiativ skulle bidra till att lösa problemet och främja enkla, snabba, effektiva och ekonomiskt rimliga rättsliga instrument för biläggandet av tvister. Kommissionen uppmanade medlemsstaterna att upplysa kommissionen om alla utomrättsliga organ som tillämpar rekommendationens principer och lade sedan ut dessa på kommissionens hemsida. Som en uppföljning antog kommissionen den 17 mars 2000 ett arbetsdokument om inrättandet av ett europeiskt extrajudiciellt nätverk för reglering av konsumenttvister (EEJ-Net), som fastlägger hur man skall gå tillväga för att inrätta detta nätverk.

EEJ-Net kommer att använda sig av alla alternativa system för reglering av konsumenttvister som medlemsstaterna meddelat kommissionen i överensstämmelse med principerna i rekommendation 98/257/EG. Medlemsstaterna har påtagit sig att etablera nationella kontaktpunkter, s.k. clearinghus. [31] En konsument som har en tvist med ett företag kan kontakta sitt clearinghus för att få råd och stöd när det gäller att lämna in ett klagomål till ett utomrättsligt organ på den orten där företaget finns. I gränsöverskridande tvister hjälper clearinghuset till med att klara av de problem som kan uppstå när man vill ha tillgång till rättsmedel utanför domstolarna, t.ex. språkproblem och brist på information, för att sedan sända vidare klagomålet genom nätverket till det behöriga utomrättsliga organet.

[31] Se rådets resolution av den 25 maj 2000 om ett gemenskapstäckande nätverk av nationella instanser för utomrättslig reglering av konsumenttvister, EGT C 155, 6.6.2000, s. 1.

Kommissionen annonserade i sin handlingsplan för konsumentpolitiken 1999-2001 ett antal initiativ som gäller konsumenters tillgång till rättsmedel. [32] I överensstämmelse med handlingsplanen offentliggjorde kommissionen i februari 2000 grönboken om "Rättshjälp i civilmål: problem för parter i gränsöverskridande tvister" [33]. Kommissionen kommer att anta ett tolkningsmeddelande i början av 2001 beträffande utökad tillgång till rättsväsendet för konsumenter, som kommer att bygga på existerande gemenskapsinitiativ, genom att ställa upp kriterier för att ge större möjligheter till flexibilitet att använda alternativ till rättegång

[32] KOM(98) 696, 1.12.1998, s. 21.

[33] KOM(2000) 51, 9.2.2000.

Sedan artikel 65 i EG-fördraget trädde i kraft i maj 2000 har kommissionens behörighet utvidgats till juridiskt samarbete i allmänhet. Därför bör dessa initiativ ses i ett större sammanhang för samarbetet när det gäller att garantera medborgarna bättre tillgång till rättsmedel.

Under 2001 kommer kommissionen att ge ut en grönbok om alternativa tvistelösningar och ett arbetsdokument om ersättning för rättegångskostnader och advokatarvoden. Andra områden där kommissionen har för avsikt att inleda initiativ gäller åtgärder för att underlätta för konsumenterna att vidta rättsliga åtgärder kollektivt och definitionen av tillämplig lagstiftning på skyldigheter utanför ett avtalsförhållande.

4.2.3 Initiativ som gäller skadeståndsansvar vid skador på miljön

Kommissionen antog i februari 2000 en vitbok om skadeståndsansvar vid miljöskador [34] med syftet att införa ett ramdirektiv om miljöansvar. Detta framtida ansvarssystem kommer att fastlägga ansvaret vid skador på miljön som sådan (vid sidan av traditionella skador, dvs. personskador och sakskador), som uppstår till följd av en farlig eller potentiellt farlig verksamhet. I samband härmed måste man garantera sammanhang och konsekvens i förhållande till direktiv 85/374. Därför måste man bestämma vilka regler som skall tillämpas i fall där en överlappning kan förekomma mellan direktiv 85/374 och det framtida systemet för miljöansvar. Denna fråga kräver särskild behandling när det gäller genmodifierade organismer. Direktiv 85/374, ändrat genom direktiv 99/34, föreskriver redan ansvar för skador som genmodifierade organismer orsakar på personer och egendom. Det kommande miljöansvarssystemet bör komplettera denna aspekt och omfatta skador som genmodifierade organismer orsakar på miljön.

[34] KOM(2000) 66, 9.2. 2000.

* * *

Kommissionen kommer att fortsätta att övervaka genomförande och effekter av direktiv 85/374 med avseende på kraven i artikel 21 om att kommissionen skall lämna återkommande rapporter till rådet och parlamentet. På grundval av resultaten i denna rapport ämnar kommissionen att skapa ett forum för en löpande dialog och informationsutbyte mellan de berörda parterna i frågor som gäller produktansvar. Resultaten av de två undersökningarna kommer att vara ett komplement till de uppgifter som föreligger i dag och göra det möjligt för kommissionen att bedöma om det är nödvändigt och möjligt att införa striktare gemensamma ansvarssystem för defekta produkter. Parallellt med detta kommer kommissionen att lämna förslag till stödåtgärder på området för allmän produktsäkerhet och tillgång till rättsmedel för konsumenter samt skadeståndsansvar i samband med skador på miljön.

FINANSIERINGSÖVERSIKT

1. ÅTGÄRDENS BETECKNING

Rapport om tillämpningen av direktiv 85/374 om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister

2. BERÖRD BUDGETPOST

B5-3001

3. RÄTTSLIG GRUND

Artikel 21 i direktiv 85/374 om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister föreskriver att kommissionen vart femte år skall lämna in en rapport till Rådet om tillämpningen av direktivet.

4. BESKRIVNING AV ÅTGÄRDEN

4.1 Allmänt mål

För närvarande är endast begränsad information tillgänglig beträffande inverkan av gemenskapslagstiftningen om produktansvar på den inre marknaden och konsumentskyddet. Den föreliggande rapporten nämner informationsluckor som behöver fyllas beträffande tillämpningen av produktansvarslagstiftningen i alla medlemsstater.

4.2 Period som omfattas av åtgärden och bestämmelser om förnyelse

Åtgärdens varaktighet är begränsad till fem år.

Enligt artikel 21 i direktiv 85/374, skall Kommissionen år 2005 lämna in en rapport till Rådet om tillämpningen av direktivet och om det är nödvändigt lämna in relevanta förslag till det.

5. KLASSIFICERING AV UTGIFTER OCH INKOMSTER

5.1 ICKE-OBLIGATORISKA UTGIFTER

5.2 DIFFERENTIERADE ANSLAG

6. TYP AV UTGIFTER ELLER INKOMSTER

Upphandling av studier.

7. BUDGETKONSEKVENSER

7.1 Metod för att beräkna åtgärdens totala kostnad (i förekommande fall: samband mellan de enskilda kostnaderna och den totala kostnaden)

Driftskostnader (kostnader för studier) kommer att uppgå till 0,5 miljoner euro.

Alla kostnader beträffande tillfälliga aktiviteter nämnda i rapporten inom andra områden än de med direkt koppling till produktansvar har blivit eller kommer att bli föremål för särskilda finansieringsöversikter.

7.3 Driftskostnader för undersökningar, experter m.m. som omfattas av del B i budgeten

Åtagandebemyndiganden 0,5 miljoner euro (i löpande priser)

>Plats för tabell>

7.4 Tidsplan åtagandebemyndiganden / betalningsbemyndiganden

Åtagandebemyndiganden i miljoner euro

>Plats för tabell>

8. BESTÄMMELSER OM BEDRÄGERIBEKÄMPNING

De regler och principer som styr upphandlingen av varor och tjänster för Gemenskaperna kommer att tillämpas strikt, i enlighet med den budgetförordning som gäller för Europeiska gemenskapernas allmänna budget, förordningen om sättet att genomföra budgetförordningen och interna regler.

9. ANALYS AV KOSTNADSEFFEKTIVITET

9.1 Särskilda och kvantifierbara mål. Målgrupp

Produktansvarslagstiftningen har en betydande inverkan på tillverkare och leverantörer av produkter såväl som betydelsefulla följder för konsumenterna, därför kan även små begränsade förändringar inom den existerande ramen för produktansvaret få viktiga följder. Studier tycks vara det effektivaste sättet att uppnå en jämförbar analys av situationen tvärs över alla de 15 Medlemsstaterna.

9.2 Skäl för åtgärden

Kommissionen gör en uppskattning av hur den inre marknaden fungerar inom Gemenskapen. För närvarande är endast begränsad information tillgänglig beträffande inverkan av gemenskapslagstiftningen om produktansvar på den inre marknaden och konsumentskyddet. Målet för de föreliggande åtgärderna är att samla in den information som fattas genom att ta hjälp av extern expertkunskap. Dessa åtgärder är en del av den pågående uppskattningen av hur lagstiftningen om den inre marknaden fungerar. De kommer att belysa huruvida lagstiftningen uppnår sina mål och fungerar korrekt samt huruvida några ändringar behövs.

9.3 Uppföljning och utvärdering av åtgärden

Detta är en del av den pågående övervakningen av den inre marknaden och särskilt av direktiv 85/374, som Kommissionen måste lämna in en rapport om var femte år.

10. ADMINISTRATIVA UTGIFTER (AVSNITT III DEL A I BUDGETEN)

Avsättningen av nödvändiga administrativa och mänskliga medel kommer att täckas av den ansvariga myndighetens existerande medel.

10.1 Konsekvenser för antalet tjänster

>Plats för tabell>

10.2 Total budgetkonsekvens av ytterligare personal

(euro)

>Plats för tabell>

10.3 Ökning av andra administrativa utgifter till följd av åtgärden, särskilt kostnader i samband med kommitté- och expertmöten

(euro)

>Plats för tabell>