GRÖNBOK - om underhållsskyldighet

(framlagt av kommissionen)

1. Syftet med grönboken

Den här grönbokens syfte är att utgöra underlag för en bred remiss i de kretsar som är intresserade av juridiska och praktiska frågor kring underhållsskyldighet med internationell anknytning.

Grönboken grundar sig på en undersökning som Europeiska kommissionen har låtit utföra, på bidrag från sakkunniga i EU-medlemsländerna och på det arbete som har utförts av Haagkonferensen för internationell privaträtt.

Vi presenterar först och främst olika områden där EG-regler förefaller behövas och, för ärenden som har anknytning till länder utanför EU, nya konventionsbestämmelser. Vi skisserar också olika tänkbara lösningar. Synpunkterna och kommentarerna från berörda kretsar torde ge ett bra underlag för att besluta vilken väg som bör väljas dels inom gemenskapen, dels inom ramen för arbetet vid Haagkonferensen.

2. Remissförfarandet

Kommissionen uppmanar alla berörda kretsar att svara på frågorna i grönboken. Alla frågor finns också samlade i slutet av grönboken. Uppräkningen är naturligtvis inte uttömmande; alla synpunkter med anknytning till ämnet är välkomna.

Svar och synpunkter skall ha kommit in till kommissionen före den 30 september 2004. Med hänsyn till att förhandlingar kommer att äga rum vid Haagkonferensen för internationell privaträtt i juni 2004 vore det emellertid mycket värdefullt om svaren och synpunkterna kunde komma in så snabbt som möjligt, gärna före den 15 maj 2004. Skicka dem till:

Europeiska kommissionen Generaldirektoratet för rättsliga och inrikes frågor Enhet JAI.C.1 (LX46 0/26) B-1049 Bryssel

Fax: (+32-2-299 64 57 E-postadress: jai.coop.jud.civil@cec.eu.int

Skicka bidragen i ett enda exemplar och på ett enda sätt: med post, e-post eller fax.

Ange uttryckligen om ni inte vill att era svar och synpunkter skall läggas ut på kommissionens webbplats.

Kommissionen ämnar också anordna en offentlig utfrågning i ämnet.

3. INLEDNING

3.1. Den allmänna ramen

3.1.1. Planerat arbete på EG-nivå

Europeiska rådet i Tammerfors den 15 och 16 oktober 1999 uppmanade ministerrådet att på grundval av förslag från kommissionen införa särskilda, gemensamma regler för förenklade och påskyndade förfaranden vid bland annat underhållstvister. Europeiska rådet rekommenderade också att de mellanliggande åtgärder som fortfarande krävs för att möjliggöra erkännande och verkställighet av avgöranden från andra medlemsstater skulle avskaffas.

I åtgärdsprogrammet för genomförande av principen om ömsesidigt erkännande av domar på privaträttens område hänvisas det till slutsatserna från Europeiska rådet i Tammerfors. Där rekommenderar man att exekvaturförfarandet avskaffas för underhållsbidrag, och man framhåller också att denna fråga är av direkt betydelse för medborgarnas vardagsliv och att garantier för en effektiv och snabb indrivning av underhållsbidrag är väsentliga för många personers välbefinnande i Europa. Slutligen erinrar man om att bestämmelser till förmån för underhållsberättigade fanns redan i Brysselkonventionen från 1968. Dessa bestämmelser har förts över till rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område. Förordningens artikel 5.2 lyder: "Talan mot den som har hemvist i en medlemsstat kan väckas i en annan medlemsstat (...) om talan avser underhållsskyldighet, vid domstolen i den ort där den underhållsberättigade har sin hemvist eller vanliga vistelseort eller, om talan har samband med frågan om någons rättsliga status, vid den domstol som enligt sin egen lag är behörig att pröva denna fråga, såvida inte behörigheten endast grundar sig på den ena partens medborgarskap". Den underhållsberättigade kan alltså välja mellan att väcka talan vid domstolarna i det land där den underhållsskyldige har hemvist eller i den medlemsstat där den underhållsberättigade själv har sin hemvist eller vanliga vistelseort. Den underhållsskyldige har däremot bara ett alternativ, nämligen att väcka talan vid domstolarna i det land där den underhållsberättigade har hemvist.

Frågor om underhållsskyldighet hör alltså till de områden som redan omfattas av EG-lagstiftning och där man i åtgärdsprogrammet om ömsesidigt erkännande föreslår att åtgärder bör vidtas. Till dessa hör införande av en möjlighet till preliminär verkställighet och säkerhetsåtgärder.

I åtgärdsprogrammet om ömsesidigt erkännande anges rent generellt att "[d]et kommer ibland att bli nödvändigt, för att inte säga oundgängligt, att på europeisk nivå fastställa ett antal processrättsliga regler, som skall utgöra gemensamma minimigarantier". Man nämner också kompletterande åtgärder för ömsesidigt erkännande som bör vidtas för "att försöka effektivisera verkställigheten i den anmodade staten av de domar som avkunnats i en annan medlemsstat", bland annat "så att det exakt skulle kunna avgöras vad som ingår i en gäldenärs tillgångar på medlemsstaternas territorium" eller så att det ömsesidiga erkännandet kan ingå som ett led i "ett bättre samarbete mellan medlemsstaternas rättsliga myndigheter". Man föreslår slutligen "en harmonisering av reglerna vid lagkonflikter".

Kommissionen har låtit utföra en undersökning om indrivning av underhållsbidrag i EU:s medlemsstater, som kan tjäna som underlag för genomförandet av åtgärdsprogrammet. [1]

[1] Undersökningen kan läsas på webbplatsen för Generaldirektoratet för rättsliga och inrikes frågor: http://europa.eu.int/comm/justice_home/ doc_centre/civil/studies/doc_civil_studies_en.htm

Undersökningen kommer till slutsatsen att indrivning av underhållsbidrag i medlemsstaterna har blivit en massföreteelse på grund av försvagningen av familjebanden och ett "EG-problem" på grund av EU-medborgarnas fria rörlighet.

Statistiken avseende medlemsstaternas samarbete på detta område förefaller inte avspegla de verkliga behoven.

I undersökningen påpekas det till exempel att de franska siffrorna är "något överraskande". "Förra året mottog Frankrike elva framställningar från Tyskland och gjorde själv fem framställningar. Frankrike mottog fyra ärenden från Storbritannien och skickade sex. De tyska och engelska siffrorna är i samma storleksordning. Man kan inte låta bli att förvånas över att antalet ärenden är så lågt. Med tanke på dessa tre länders stora befolkning, geografiska närhet och nära förbindelser kan man skäligen anta att det finns tusentals, kanske tiotusentals potentiella ärenden".

Det finns ingen EU-täckande statistik om antalet ärenden om underhållsskyldighet som kräver indrivning i ett annat land, men det finns olika sifferuppgifter som kan ge intressanta indikationer.

Enligt EG-statistik från 1999 bodde sex miljoner EU-medborgare i en annan medlemsstat än den där de är medborgare.

I många EU-länder slutar nästan hälften av äktenskapen (per 1 000 invånare) i skilsmässa.

Enligt undersökningen mottog de italienska domstolarna 155 621 ansökningar om äktenskapsskillnad eller hemskillnad år 2000. Och då hade Italien ändå det året en skilsmässofrekvens på 0,7 per 1 000 invånare, vilket är fyra gånger mindre än i tio av EU:s femton medlemsstater.

I Spanien beviljas underhållsbidrag i 80 procent av domarna på äktenskapsskillnad eller hemskillnad. I över 50 procent av fallen betalas inte underhållsbidragen.

I Sverige med sina 8,8 miljoner invånare fanns det 2001 cirka 21 000 utlandsbosatta underhållsskyldiga registrerade vid Försäkringskassan. Totalt betalade de ungefär 7 miljoner euro i underhållsbidrag.

Alla dessa siffror gör att man kan få en bild av hur betydande, kvalitativt och kvantitativt, frågan om indrivning av underhållsbidrag är i det europeiska rättsliga området.

Antalet personer som berörs är extremt högt och de svårigheter som dessa personer konfronteras med kan vara mycket tunga att bära, både materiellt och psykologiskt. Vidare måste offentliga organ betala stora belopp till underhållsberättigade för att kompensera för den bristande betalningsviljan eller -förmågan hos vissa underhållsskyldiga.

Naturligtvis kräver inte all indrivning av underhållsbidrag i utlandet samarbete mellan stater. Ibland betalar de underhållsskyldiga frivilligt, ibland använder sig de underhållsberättigade på egen hand av de möjligheter till tvångsindrivning som finns. Det är emellertid sannolikt att många underhållsberättigade avstår från att hävda sin rätt. De kanske saknar kunskaper om de samarbetsmekanismer som finns. Det kanske inte finns någon hjälp att få, till exempel för vuxna när den underhållsskyldige bor i ett land som enbart erbjuder samarbete till förmån för barn. Somliga ger helt enkelt upp efter många års fruktlösa försök.

Undersökningen visar att indrivning av underhållsbidrag i utlandet inom det europeiska rättsliga området möter svårigheter av alla tänkbara slag. Problem uppstår ibland redan före avgörandet som ger rätt till underhåll, på grund av bristande samarbete mellan länder, eller vid verkställigheten.

Det räcker således inte med att avskaffa exekvaturförfarandet för att undanröja alla hinder mot indrivning av underhållsbidrag inom det europeiska rättsliga området. Andra åtgärder måste vidtas.

3.1.2. Haagkonferensens arbete

Haagkonferensen för internationell privaträtt [2] har också påbörjat en modernisering av gällande bestämmelser om underhållsskyldighet. Utöver ett antal regionala eller bilaterala överenskommelser består dessa av fem internationella konventioner.

[2] Haagkonferensen för internationell privaträtt (Conférence de La Haye de Droit International Privé), ständiga byrån (Bureau Permanent): 6 Scheveningseweg, 2517 KT Den Haag, Nederländerna. Webbplats: http:// www.hcch.net

Dessa är:

- Haagkonventionen av den 24 oktober 1956 om tillämplig lag för underhåll till barn (ratificerad av Belgien, Frankrike, Italien, Luxemburg, Nederländerna, Portugal, Spanien, Tyskland och Österrike).

- Haagkonventionen av den 15 april 1958 om erkännande och verkställighet av avgöranden om underhåll till barn (ratificerad av Belgien, Danmark, Finland, Frankrike, Italien, Nederländerna, Portugal, Spanien, Sverige [SÖ 1958:55], Tyskland och Österrike).

- Haagkonventionen av den 2 oktober 1973 om tillämplig lag för underhållsskyldighet (ratificerad av Frankrike, Italien, Luxemburg, Nederländerna, Portugal, Tyskland och Spanien). Denna konvention ersätter i förhållandet mellan konventionsstaterna Haagkonventionen av den 24 oktober 1956 om tillämplig lag för underhåll till barn.

- Haagkonventionen av den 2 oktober 1973 om erkännande och verkställighet av avgöranden angående underhållsskyldighet (ratificerad av Danmark, Finland, Frankrike, Italien, Luxemburg, Nederländerna, Portugal, Spanien, Storbritannien, Sverige [SÖ 1977:3] och Tyskland). Denna konvention ersätter i förhållandet mellan konventionsstaterna Haagkonventionen av den 15 april 1958 om erkännande och verkställighet av avgöranden om underhåll till barn.

Dessutom:

- New York-konventionen av den 20 juni 1956 om indrivning av underhållsbidrag i utlandet, en FN-konvention [3] (ratificerad av alla EU:s medlemsstater [Sverige: SÖ 1958:60]).

[3] En konvention om förenklade förfaranden för indrivning av underhållsbidrag upprättades också av medlemsstaterna 1990, men den har aldrig trätt i kraft.

Haagkonferensen sammankallade 1995 ett särskilt utskott, som vid sitt första sammanträde utfärdade ett antal rekommendationer till de stater som är parter i dessa konventioner. Fyra år senare måste ett nytt särskilt utskott tyvärr konstatera att få förbättringar hade skett i tillämpningen av Haagkonventionerna och New York-konventionen. Utskottet föreslog då att ett nytt heltäckande instrument skulle utarbetas, baserat på de mest lyckade lösningarna i de befintliga konventionerna.

Det särskilda utskottet för allmänna och politiska frågor tog fasta på detta vid Haagkonferensens nittonde diplomatkonferens i april 2002. Utskottet följde slutsatserna från det föregående sammanträdet 2000 och beslutade att, som en prioriterad fråga, på dagordningen skriva in utarbetandet av en ny allmän konvention om underhållsskyldighet.

Ett särskilt utskott sammanträdde för första gången i maj 2003 för att utbyta synpunkter mellan delegationerna. Ett andra sammanträde är planerat till 2004.

3.2. Förhållandet mellan EG-lagstiftningen och Haagkonventionerna

Haagkonferensens arbete, som inletts parallellt med gemenskapens arbete, väcker naturligtvis frågor om förhållandet dem emellan. Enligt kommissionen måste detta med nödvändighet inriktas på potentiella samordningsfördelar. Gemenskapen måste formulera en konsekvent strategi inför förhandlingarna i Haag för att kunna bidra konstruktivt till förbättrat internationellt samarbete avseende indrivning av underhållsbidrag.

Därför lade kommissionen i april 2003 fram en rekommendation till rådets beslut om bemyndigande för kommissionen att på Europeiska gemenskapens vägnar inleda förhandlingar om upprättande av en konvention om underhållsskyldighet inom ramen för Haagkonferensen.

Kommissionen finner det beklagligt att rådet ännu inte har beslutat att ge kommissionen detta bemyndigande och att gemenskapen därför inte deltar i förhandlingarna.

Dessutom anser vissa medlemsstater att man bör prioritera arbetet inom Haagkonferensen i stället för arbetet på gemenskapsnivå. Enligt dessa stater är det bättre att vänta på resultaten av förhandlingarna i Haag innan man genomför slutsatserna från Tammerfors och åtgärdsprogrammet om ömsesidigt erkännande.

Kommissionen delar inte denna inställning. Haagkonferensen har varit ett viktigt forum för att förbättra det rättsliga samarbetet mellan EU:s medlemsstater. Förr, när det saknades bestämmelser i fördraget som gav gemenskapen befogenheter på det rättsliga samarbetets område, var medlemsstaternas tvungna att tillgripa mellanstatliga instrument, dels traktater sinsemellan (till exempel 1968 års Brysselkonvention eller 1980 års Romkonvention), dels traktater som förhandlades fram inom ramen för internationella organisationer, bland vilka Haagkonferensen har varit en av de allra viktigaste.

I och med antagandet av Amsterdamfördraget beslutade emellertid medlemsstaterna att ge gemenskapen direkt behörighet att anta lagstiftning och vidta åtgärder på det civilrättsliga området. Sedan Amsterdamfördraget trädde i kraft skapas det europeiska civilrättsliga området inte längre genom förhandlingar om och ratificering av internationella konventioner, utan genom antagande av förordningar, direktiv och beslut.

Haagkonferensen har därigenom förlorat en funktion som den fyllde sedan årtionden tillbaka, nämligen att vara ett forum där medlemsstaterna kunde driva sina integrationssträvanden framåt. Det är för övrigt intressant att notera att artikel 65 i EG-fördraget, i dess ändrade lydelse enligt Amsterdamfördraget, uttryckligen nämner två särskilda områden som tidigare reglerades i Haagkonventioner som medlemsstaterna i stor utsträckning ratificerat, nämligen delgivning av handlingar och bevisupptagning. Inom dessa områden har nu två EG-förordningar antagits.

Haagkonferensen har emellertid inte förlorat sin betydelse för gemenskapen. Denna internationella organisation, som på senare år har fått många nya medlemmar, är ett forum där gemenskapen kan bygga upp ett civilrättsligt samarbete med länder utanför EU. Det är därför gemenskapen har beslutat att ansöka om anslutning till denna internationella organisation; förhandlingar bedrivs för närvarande av kommissionen.

Haagkonferensen har stor erfarenhet av internationell privaträtt och erbjuder möjligheter till utbyte och diskussion mellan ett stort antal länder. Därför är organisationens verksamhet en ovärderlig inspirationskälla för det arbete som sker inom gemenskapen.

Detta är särskilt tydligt när det gäller underhållsskyldighet. Kommissionen har haft förmånen att få ta del av arbetsdokument från Haagkonferensen och av de diskussioner som ägde rum i maj 2003, där kommissionen deltog som observatör.

Det kan inte uteslutas att förhandlingarna i Haag i vissa avseenden leder till resultat som gör det mindre angeläget att anta EG-lagstiftning. Så kan tänkas bli fallet om tillfredsställande lagvalsregler skulle komma att antas av Haagkonferensen och under förutsättning att gemenskapen kan tillträda en framtida konvention. Integrationsgraden och ambitionsnivån inom EU skiljer sig dock så mycket från andra länders att särskilda gemenskapslösningar måste eftersträvas. Medlemsstaterna har inte bara ett enhetligare och mer fullständigt system av direkta domsrättsregler och erkännande av domar utan också ett fungerande europeiskt rättsligt nätverk, vilket gör att deras samarbete naturligtvis blir närmare än vad det kan bli med länder utanför EU.

Men även om ambitionsnivån och möjligheten att uppnå de uppställda målen skiljer sig åt, kan och måste fördelarna med att samordna gemenskapens arbete och det internationella arbetet utnyttjas.

Det är därför som kommissionen har beslutat att publicera denna grönbok och inleda en diskussion.

4. TILLÄMPNINGSOMRÅDET FÖR NY LAGSTIFTNING

Lagstiftningens tillämpningsområde är svårt att fastställa innan man har bestämt vad den skall innehålla. Reglerna om tillämplig lag, beviljande av rättshjälp och samarbete kan komma att se helt olika ut beroende på omfattningen av lagstiftningens tillämpningsområde.

Vissa av de frågor som är aktuella kan dock redan nu nämnas. Det gäller definitionen av underhållsskyldighet samt vilka typer av fordringar, avgöranden, rättshandlingar och personer en framtida lagstiftning bör omfatta.

4.1. Begreppet underhållsskyldighet

Det bör inledningsvis påpekas att EG-domstolen, i samband med tillämpningen av 1968 års Brysselkonvention, har gett begreppet underhållsskyldighet en vid innebörd. I målet Louise de Cavel mot Jacques de Cavel [4] likställde EG-domstolen den "prestation compensatoire" efter äktenskapsskillnad som finns enligt fransk rätt med underhållsskyldighet med motiveringen att den fastställs utifrån gemensamma tillgångar och behov. I målet Antonius van den Boogaard mot Paula Laumen [5] fann EG-domstolen att "ett beslut som har meddelats i samband med ett skilsmässoförfarande, i vilket förordnas om betalning av ett engångsbelopp jämte överlåtelse av äganderätt till viss egendom från en make till förmån för den förutvarande makan, [skall] anses avse underhållsskyldighet (...) om avsikten med beslutet är att trygga den förutvarande makans försörjning". EG-domstolen har däremot aldrig haft att pröva frågan om underhållsskyldighet i samband med dödsfall. För att undvika oklarheter kan det därför bli nödvändigt att definiera vilka former av underhållsskyldighet som skall omfattas av framtida EG-lagstiftning.

[4] EG-domstolens dom av den 6 mars 1980 i mål 120/79, Rec. 1980, s. 731 (ej översatt till svenska).

[5] EG-domstolens dom av den 27 februari 1997 i mål C-220/95, REG 1997, s. I-1147.

Varken Haagkonventionerna eller New York-konventionen definierar underhållsskyldighet. En särskild bestämmelse, artikel 8, i 1973 års konvention om tillämplig lag för underhållsskyldighet gör dock att det inte råder något tvivel om att den konventionen skall tillämpas på underhållsskyldighet mellan makar som är skilda. [6]

[6] Haagkonferensen för internationell privaträtt. Arbetsdokument nr 1, september 1995. PM om tillämpningen av Haagkonventionerna om underhållsskyldighet och New York-konventionen om indrivning av underhållsbidrag i utlandet, s. 22, där det anges att man har ansett det nödvändigt att införa en särskild regel på grund av den osäkerhet som råder angående kvalificeringen av bidrag till mellan skilda makar; i vissa rättsordningar kvalificeras det som underhåll, i andra som skadestånd.

4.2. Obetalda underhållsbidrag

Frågan om indrivning av underhållsbidrag som har fastställts i en dom men inte betalas kan ibland bli aktuell.

Svårigheter kan i synnerhet uppstå om lagen i det land där avgörandet skall verkställas (efter exekvatur) föreskriver att avgöranden om betalning av underhållsbidrag endast kan verkställas för framtida underhåll eller om den bara tillåter indrivning av obetalda underhållsbidrag för en begränsad tid bakåt.

4.2.1. Ny EG-lagstiftning

Vad beträffar erkännande och verkställighet i en EU-medlemsstat av ett avgörande som har meddelats i en annan medlemsstat kommer avskaffandet av exekvaturförfarandet inte att ändra dagens situation, som innebär att avgörandets rättsverkningar i den anmodade staten är desamma som i ursprungsstaten.

Verkställighetsförfarandet regleras emellertid av lagen i den anmodade staten och därför kan frågan om det är möjligt att verkställa ett äldre avgörande och därmed att driva in obetalda underhållsbidrag bli aktuell i länder där preskriptionsbestämmelser anses som processuella regler.

4.2.2. Utkastet till Haagkonvention

Vid det särskilda utskottets sammanträde i maj 2003 togs frågan om obetalda underhållsbidrag upp. Flera delegationer påpekade att svårigheter uppstår när ett avgörande skall verkställas i utlandet därför att det råder så stora skillnader mellan de olika rättsordningarna och att common law-systemen helt saknar klara regler.

I artikel 11 i 1973 års Haagkonvention om erkännande och verkställighet av avgöranden angående underhållsskyldighet föreskrivs följande: "Har i avgörande om underhåll förordnats att underhållet skall erläggas genom periodiska betalningar, kan verkställighet medges för både förfallna belopp och belopp som framdeles förfaller till betalning." Denna bestämmelse skulle kunna tas med i en ny konvention.

Internationellt finns det ett annat problem, nämligen de länder som vägrar att erkänna och verkställa utländska avgöranden på grund av att de anser att den domstol som har meddelat domen var obehörig och som därför prövar själva saken på nytt. Om det nya avgörandet inte innebär att obetalda underhållsbidrag skall drivas in retroaktivt, kan en del av de belopp som den underhållsberättigade har rätt till enligt det första avgörandet inte krävas in från den underhållsskyldige.

4.3. Vilka personer bör omfattas av framtida lagstiftning?

En jämförelse av EU-medlemsstaternas interna rättsregler visar att de förhållanden som kan medföra underhållsskyldighet mellan två personer varierar. Ibland omfattar de bara föräldrar och barn eller makar och före detta makar, men i vissa fall även andra familjemedlemmar eller närstående och registrerade partner eller sambor.

Indrivningen av underhållsbidrag handhas ibland av offentliga organ. Dessa kan handla i den underhållsberättigades namn eller ha trätt i hans eller hennes ställe. Men det förekommer också att de sköter indrivningen av belopp som motsvarar det sociala bistånd som de har betalat till den underhållsberättigade för att han eller hon skall kunna försörja sig när den underhållsskyldige inte betalar. Vissa stater vägrar dock att samarbeta vid indrivning av krav från utländska offentliga organ. Det bistånd, oavsett art, som offentliga organ lämnar till underhållsberättigade anses vara en del av den nationella välfärdspolitiken. Det utgör emellertid en betydande utgift och de belopp som utbetalas till de underhållsberättigade bör inte belasta det allmänna när den underhållsskyldige har tillräckliga tillgångar för att betala sin skuld.

EG-domstolen har tolkat artikel 1 första stycket i Brysselkonventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område i målet Gemeente Steenbergen mot Luc Baten. [7] EG-domstolen fann att "begreppet privaträttens område omfattar en regresstalan som ett offentligt organ har väckt mot ett privat rättssubjekt för att återfå belopp som det har erlagt såsom socialt bistånd till denne persons tidigare maka och till hans barn, såvida grunderna för talan och de närmare bestämmelserna om hur talan i fråga skall väckas och föras regleras genom allmänna bestämmelser om underhållsskyldighet". EG-domstolen preciserade vidare att en sådan talan inte kan anses avse social trygghet, ett ämne som är uteslutet från konventionens tillämpningsområde. Men EG-domstolen konstaterade också att "[s]åvida regresstalan däremot väcks med stöd av bestämmelser genom vilka lagstiftaren har givit det offentliga organet en särskild befogenhet kan talan inte anses vara hänförlig till privaträttens område".

[7] EG-domstolens dom av den 14 november 2002 i mål C-271/00, REG 2002, s. I-10489.

Denna fråga har också tagits upp av Haagkonferensen. De två senaste Haagkonventionerna har ett vidare tillämpningsområde och omfattar "avgöranden som (...) avser underhållsskyldighet på grund av familje-, släktskaps-, äktenskaps- eller svågerlagsförhållande, inbegripet underhållsskyldighet mot barn utom äktenskap". Konventionen av den 2 oktober 1973 om erkännande och verkställighet av avgöranden angående underhållsskyldighet innehåller också tillägget att den skall tillämpas på "avgöranden som meddelats av judiciell eller administrativ myndighet i fördragsslutande stat (...) mellan:

1. underhållsberättigad och underhållsskyldig; eller

2. underhållsskyldig och offentligt organ som gör anspråk på återbetalning av bidrag som utbetalats till underhållsberättigad."

Enligt båda konventionerna får dock de fördragsslutande staterna förbehålla sig rätt att inte erkänna eller verkställa bland annat avgöranden om underhållsskyldighet mellan släktingar i sidled och släktingar genom gifte. Flera länder har utnyttjat denna möjlighet vid ratificeringen av konventionerna, bland andra vissa EU-medlemsstater.

Frågan väckte debatt vid Haagkonferensens särskilda utskotts första sammanträde i maj 2003 om utarbetande av ett konventionsutkast. Anledningen till detta var den betungande samarbetsskyldighet för staterna som skulle kunna bli följden av ett utvidgat tillämpningsområde.

Frågan kan även bli aktuell inom gemenskapen, eftersom vissa medlemsstater synes tveksamma till att bistå vuxna personer eller offentliga organ med att verkställa utländska avgöranden.

Fråga 1

Bör den nya EG-lagstiftningen/Haagkonventionen

a. - innehålla en definition av underhållsskyldighet? Hur skall den i så fall se ut?

b. - omfatta indrivning av obetalda underhållsbidrag?

c. - gälla för offentliga organ, särskilt när det gäller samarbete?

d. - gälla för alla personer som kan ha rätt till underhållsbidrag enligt de olika rättsordningarna?

Krävs det olika lösningar i den framtida EG-lagstiftningen och Haagkonventionen? I så fall vilka?

5. INTERNATIONELLT PRIVATRÄTTSLIGA REGLER

5.1. Direkta domsrättsregler

5.1.1. Ny EG-lagstiftning

Som påpekades ovan är förordning (EG) nr 44/2001 tillämplig på underhållsskyldighet. I artikel 5.2 finns det, utöver den allmänna behörighetsregeln, särskilda behörighetsregler.

Under beredningen av förordning (EG) nr 2201/2003 av den 27 november 2003 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar samt om upphävande av förordning (EG) nr 1347/2000 [8] uppkom frågan huruvida förordning (EG) nr 44/2001 borde preciseras så att talan om föräldraansvar skulle omfattas av begreppet talan om en persons rättsliga status, vilket skulle det göra det möjligt för de myndigheter som är behöriga att avgöra sådana frågor att också avgöra därtill knutna yrkanden om underhåll.

[8] EUT L 338, 23.12.2003.

Det skulle nämligen vara mycket praktiskt att kunna föra samman mål om föräldraansvar och underhållsskyldighet. Avgöranden som fastställer att barnet skall bo hos den ena föräldern innehåller till exempel ofta föreskrifter om att den andra föräldern skall betala underhållsbidrag. Det vore naturligtvis enklast om en enda myndighet i ett enda land kunde avgöra båda dessa frågor.

Diskussionerna ledde i alla fall fram till enighet om att spörsmål om föräldraansvar redan omfattas av artikel 5.2 i förordning (EG) nr 44/2001. För att undanröja all tveksamhet fick elfte skälet i ingressen till förordning (EG) nr 2201/2003 följande lydelse: "Frågor om underhållsskyldighet undantas från denna förordnings tillämpningsområde, eftersom de redan regleras av förordning (EG) nr 44/2001. Domstolar som har behörighet enligt den här förordningen är i allmänhet behöriga att döma i frågor om underhållsskyldighet med tillämpning av artikel 5.2 i förordning (EG) nr 44/2001."

Inom EU kvarstår därför få frågetecken kring den direkta behörigheten för de myndigheter som har till uppgift att avgöra yrkanden om fastställelse eller ändring av underhållsbidrag.

5.1.2. Utkastet till Haagkonvention

De regler vi har talat om ovan är självfallet inte tillämpliga i förhållandet mellan EU-medlemsstaterna och länder utanför EU.

I de olika internationella konventioner som EU-medlemsstater har tillträtt finns det inte heller några regler om direkt domsrätt för ursprungsdomstolen, det vill säga en bestämmelse som utpekar det land vars myndigheter är behöriga att pröva ett yrkande om fastställelse av underhållsskyldighet i mål med internationell anknytning. Frågan är huruvida sådana regler behövs i en framtida Haagkonvention.

Avsaknaden av direkta domsrättsregler som är bindande för konventionsstaterna leder rent generellt till rättsosäkerhet, eftersom erkännande och verkställighet kan vägras i utlandet med hänvisning till att den domstol som avgjort saken inte var behörig. Det kan dessutom hända att parterna i målet vänder sig till myndigheter i olika länder för ett avgörande. Problem uppstår alltså om erkännande och verkställighet begärs i utlandet och var och en av parterna åberopar olika avgöranden. Införandet av direkta domsrättsregler gör att man kan undvika dessa problem och därmed underlätta erkännande och verkställighet av avgöranden.

Man kan för övrigt konstatera att den nuvarande avsaknaden av enhetliga regler som binder Haagkonferensens medlemsstater ger upphov till två slags problem.

5.1.2.1. Fastställelsetalan

Vad beträffar fastställelsetalan, det vill säga när en person vänder sig till en myndighet för att fastställa att en annan person är underhållsskyldig, tillämpar en mycket stor majoritet av Haagkonferensens medlemsstater liknande domsrättsregler (behörighet för en domstol eller annan myndighet där den underhållsskyldige eller den underhållsberättigade har sin hemvist eller vanliga vistelseort). Förutom EU-medlemsstaterna gäller det till exempel länderna i Latinamerika.

Andra stater däremot erkänner inte att myndigheterna i det land där den underhållsberättigade har sin hemvist eller vanliga vistelseort kan vara behöriga. I USA anser sig domstolen på den ort där den underhållsberättigade har sin hemvist eller vistelseort förhindrad att förklara sig behörig om det saknas en tillräcklig anknytning mellan den underhållsskyldige och domstolen. Principen om "due process" i den amerikanska konstitutionen anses lägga hinder i vägen för detta.

Om den underhållsberättigade har sin vanliga vistelseort i USA, medan den underhållsskyldige saknar all anknytning till det landet, kräver de amerikanska myndigheterna att myndigheterna i det land där den underhållsskyldige har sin hemvist eller vistelseort skall inleda ett förfarande för att fastställa underhållsskyldigheten eller rentav, om saken gäller underhåll till barn, faderskapet.

New York-konventionen från 1956 föreskriver i artikel 6 att det mottagande organet "skall (...) på sökandens vägnar vidtaga alla ändamålsenliga åtgärder för utfående av underhållsbidrag, såsom träffande av uppgörelse eller, där så erfordras, väckande och utförande av talan (...)". USA har inte ratificerat den konventionen, [9] och därför anser vissa länder att de inte är skyldiga att samarbeta när amerikanska myndigheter begär bistånd.

[9] USA har dock ingått samarbetsavtal med ett antal länder.

Följden blir att en del amerikanska medborgare som saknar medel att låta sig företrädas juridiskt i utlandet inte kan uppnå ett avgörande som fastställer att de har rätt till underhåll.

5.1.2.2. Talan om ändring av underhållsskyldigheten

I Haagkonferensens medlemsstater gäller olika behörighetsregler för talan om ändring av det ursprungliga beslut som fastställer underhållsskyldigheten.

Enligt förordning (EG) nr 44/2001 kan den underhållsberättigade välja att väcka talan antingen vid domstolen på den ort där han eller hon har sin hemvist eller vanliga vistelseort eller vid domstolen på den ort där den underhållsskyldige har hemvist. Den underhållsskyldige kan däremot bara väcka talan vid domstolen på den ort där den underhållsberättigade har hemvist. Förordningen tillåter också att parterna ingår avtal om behörig domstol.

Den interamerikanska Montevideokonventionen av den 15 juli 1989 om underhållsskyldighet skiljer mellan yrkanden om höjning av underhållsbidraget, som i praktiken alltid begärs av den underhållsberättigade och som då får välja behörig domstol, och yrkanden om minskning eller undanröjande av underhållsskyldigheten, som vanligtvis begärs av den underhållsskyldige och där endast den domstol som har prövat den ursprungliga talan är behörig. Avtal om behörig domstol får dock ingås av parterna.

I vissa länder förblir den domstol som prövat den ursprungliga talan behörig under förutsättning att en av parterna fortfarande bor inom dess behörighetsområde vid tidpunkten för ändringstalan.

Problem kan alltså uppstå på grund av skillnaderna mellan de regler som är tillämpliga i olika rättsordningar om parterna ändrar hemvist eller vistelseort. Detta kan antingen ge upphov till motstridiga avgöranden, då flera olika domstolar anser sig behöriga, eller till en situation där parterna inte kan få saken prövad, därför att ingen domstol anser sig behörig.

Slutligen finns det en del länder i Brittiska samväldet som har ett system där varje prövning, oavsett om den gäller den ursprungliga talan eller ett yrkande om ändring, sker i två etapper, den första i den underhållsberättigades hemland och den andra i den underhållsskyldiges hemland. Sådana bestämmelser förekommer också i överenskommelser mellan vissa länder som inte är medlemmar i samväldet. Detta system kan naturligtvis bara fungera om den underhållsberättigades respektive den underhållsskyldiges hemländer tillämpar samma regler. Om den underhållsskyldiges hemland inte tillämpar detta system, stannar det vid den första etappen av prövningen och inget verkställbart avgörande kan meddelas.

Vissa länder anser att dessa svårigheter kan övervinnas med hjälp av regler om myndighetssamarbete.

Andra länder angav i sina svar på Haagkonferensens enkät eller vid det särskilda utskottets sammanträde i maj 2000 att de önskar att en kommande konvention innehåller direkta domsrättsregler.

Vad beträffar amerikanska domstolar måste man tillägga att det förmodligen är relativt sällsynt att de vägrar att pröva yrkanden från underhållsberättigade som bor inom deras behörighetsområde. En nyligen antagen lag innehåller nämligen en relativt omfattande uppräkning av fall där de kan förklara sig behöriga trots att den underhållsskyldige bor i utlandet.

Olika alternativ är alltså tänkbara: a) att inte ta med direkta domsrättsregler i den nya konventionen, b) att endast ta med bestämmelser om ändringsavgöranden, c) att försöka utarbeta universellt godtagbara regler utan att ifrågasätta principen om behörighet för domstolen på den ort där den underhållsberättigade vistas, d) att anta regler med förordning (EG) nr 44/2001 eller den interamerikanska Montevideokonventionen som förebild, e) att föreskriva en allmän reservationsrätt eller en möjlighet till reservation för vissa typer av fall eller f) att ta med direkta domsrättsregler som en valmöjlighet i den nya konventionen.

Fråga 2

Bör den nya Haagkonventionen

a. - innehålla fullständiga regler om direkt domsrätt? I så fall vilka?

b. - innehålla direkta domsrättsregler bara för talan om ändring av ett tidigare avgörande? I så fall vilka?

5.2. Erkännande och verkställighet av avgöranden

Som vi har påpekat ovan anges det i åtgärdsprogrammet för genomförande av principen om ömsesidigt erkännande av domar på privaträttens område att exekvaturförfarandet bör avskaffas för avgöranden om underhållsskyldighet. Exekvatur är det förfarande som måste inledas vid en domstol i ett land för att ett avgörande från ett annat land skall erkännas och verkställas där. Olika sätt att förenkla erkännande och verkställighet av avgöranden diskuteras också vid Haagkonferensen.

Spörsmålet är ett annat inom EU än mellan Haagkonferensens medlemsstater. Inom EU är det sedan flera år tillbaka är relativt lätt att få domstolsavgöranden erkända och verkställda, i synnerhet sedan förordning (EG) nr 44/2001 trädde i kraft. Haagkonferensens medlemsstater, däremot, omfattas inte alla av samma konventionsbestämmelser, deras rättsordningar och utvecklingsnivåer skiljer sig mycket åt och de finns på alla fem kontinenterna.

Men i båda fallen måste man försöka hitta sätt som gör att avgöranden kan erkännas och verkställas så snabbt som möjligt. Man får inte glömma bort att det är särskilt angeläget att underhållsbidrag betalas snabbt och att den underhållsberättigades intressen därför måste ges en särskild vikt, naturligtvis med förbehåll för att den underhållsskyldige måste kunna hävda sin rätt att gå i svaromål.

5.2.1. Ny EG-lagstiftning

5.2.1.1. Avskaffande av exekvaturförfarandet

En EG-lagstiftning om avskaffande exekvaturförfarandet skulle kunna bygga på rådets förordning (EG) nr 2201/2003 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar samt om upphävande av förordning (EG) nr 1347/2000 eller på förslaget till förordning om införande av en europeisk exekutionstitel för obestridda fordringar.

I båda dessa lagstiftningsprodukter föreskrivs att avgöranden (inom förordningarnas respektive tillämpningsområde) som meddelas av domstolarna i en medlemsstat skall erkännas av de andra medlemsstaterna utan att det krävs någon verkställighetsförklaring och utan att det är möjligt att invända mot att de erkänns.

Man måste fråga sig om det finns några sakskäl som talar emot att avskaffa exekvaturförfarandet för avgöranden om underhållsskyldighet.

Rådets förordningar (EG) nr 1347/2000 och (EG) nr 44/2001, som innehåller regler om exekvaturförfarandet, föreskriver att svaranden i huvudmålet får motsätta sig erkännande och verkställighet av ett avgörande från en annan medlemsstat bland annat om ett erkännande uppenbart strider mot grunderna för rättsordningen (ordre public) i den medlemsstat där avgörandet görs gällande eller om svarandens rättigheter inte har respekteras.

Vad beträffar den första avslagsgrunden visar den undersökning som kommissionen beställt att även om det finns många tänkbara problem så är ordre public-förbehållet i praktiken inte något hinder för erkännande. Medlemsstaternas rapporter visar att förbehållet tillämpas i extremt få fall.

Problem skulle kunna uppstå i en del länder, till exempel i samband med erkännande och verkställighet av avgöranden som beviljar underhåll till personer som ingått nya former av äktenskap eller partnerskap.

Vad beträffar svarandens rättigheter visar undersökningen att man i vissa länder inte delger beslut som fattas av medlare. Det förekommer också att verkställbara rättshandlingar fastställs av förvaltningsmyndigheter utan den underhållsskyldiges vetskap. I andra länder delges en god man handlingarna i målet om den underhållsskyldige inte kan hittas, vilket anses som oacceptabelt i en del länder.

Man måste fråga sig om det finns reella problem i detta avseende och hur man i så fall skall lösa dem. I åtgärdsprogrammet om ömsesidigt erkännande anges att det ibland kan bli nödvändigt att införa rättssäkerhetsgarantier för att se till att kraven på en rättvis rättegång iakttas, i synnerhet om exekvaturförfarandet avskaffas. Rättssäkerhetsgarantier finns till exempel med i förordning (EG) nr 2201/2003, där det föreskrivs att avgöranden om umgängesrätt skall erkännas och verkställas i medlemsstaterna utan exekvaturförfarande, under förutsättning att alla berörda parter, särskilt barnet, har hörts under rättegången.

Fråga 3

Finns det skäl som kan göra det svårt att avskaffa exekvaturförfarandet inom gemenskapen och som hänför sig till:

a. - ordre public?

b. - bristande iakttagande av svarandens rättigheter?

Hur skall man i så fall lösa problemen? Krävs det nya eller skärpta rättssäkerhetsgarantier?

5.2.1.2. Interimistisk verkställighet

I en del EU-medlemsstater blir avgöranden om underhållsskyldighet utan vidare interimistiskt verkställbara, i andra har domstolen möjlighet att förordna om det, i andra slutligen existerar inte denna möjlighet alls. I de länder där interimistisk verkställighet inte förekommer är det ibland möjligt för den underhållsberättigade att få ett interimistiskt avgörande redan i början av rättegången som gäller till dess avgörandet av själva saken vinner laga kraft.

Syftet med underhåll är ju att den underhållsberättigade skall kunna säkra sin dagliga försörjning och därför är det generellt sett motiverat att utvidga möjligheten för domstolarna att förordna om interimistisk verkställighet, så att avgörandet kan verkställas så fort det har meddelats.

Möjligheten att interimistiskt förordna om underhållsbidrag under den tid rättegången pågår och till dess avgörandet av själva saken vinner laga kraft synes ännu effektivare. Den innebär nämligen att den underhållsberättigade kan få underhåll under hela förfarandet och till dess överklagandefristen går ut respektive avgörandet överklagas. Men detta alternativ förefaller inte i praktiken underlätta indrivning av underhållsbidrag i utlandet, eftersom det förutsätter att man verkställer två på varandra följande avgöranden. Om indrivning av underhållsbidrag måste ske i utlandet, finns det desto större anledning att försöka skynda på hela förfarandet, eftersom myndighetssamarbetet också tar sin tid. Om avgörandet är interimistiskt verkställbart kan ärendet omedelbart översändas till den underhållsskyldiges hemland för verkställighet.

Av olika skäl är det svårt att tänka sig interimistisk verkställighet som bara gäller avgöranden som skall verkställas i utlandet. När ett avgörande fattas är det inte säkert att fallet ännu har anknytning till utlandet. Men, viktigast av allt, det finns ingen anledning att tillämpa mindre förmånliga bestämmelser för den underhållsberättigade med hänvisning till att den underhållsskyldige befinner sig i utlandet.

Man kan därför tänka sig att interimistisk verkställighet görs till huvudregel vid avgöranden om underhållsskyldighet i medlemsstaterna.

Denna lösning förespråkas också i den undersökning om förenkling av verkställigheten av domstolsavgöranden som kommissionen har låtit utföra. [10]

[10] Undersökningen kan läsas på webbplatsen för generaldirektoratet för rättsliga och inrikes frågor: http://europa.eu.int/comm/justice_home/ doc_centre/civil/studies/doc_civil_studies_en.htm

Artikel 41 (om umgängesrätt) i rådets förordning (EG) nr 2201/2003 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar samt om upphävande av förordning (EG) nr 1347/2000 innehåller följande bestämmelse: "Även om det i nationell lag inte föreskrivs att en dom om beviljande av umgänge alltid skall vara verkställbar utan hinder av att den överklagats, kan ursprungsdomstolen förklara att domen skall vara verkställbar." Artikel 42 i förordningen, som gäller avgöranden om återlämnande av olovligt bortförda barn, innehåller en liknande bestämmelse.

Dessa bestämmelser kan naturligtvis vara en förebild för ny EU-lagstiftning om underhållsskyldighet. Med hänsyn till de intressen som står på spel är det troligen inte tillräckligt att domstolen har möjlighet att förordna om interimistisk verkställighet, utan man bör snarare sträva efter att avgöranden om underhållsskyldighet utan vidare skall kunna verkställas interimistiskt.

Fråga 4

Finns det några särskilda svårigheter med att låta avgöranden om underhållsskyldighet vara per automatik interimistiskt verkställbara?

5.2.1.3. Verkställighetsförfarandet

I vissa länder kan ett avgörande om underhållsskyldighet verkställas av en myndighetsperson så fort avgörandet har blivit verkställbart. I andra länder verkställs avgörandet av exekutionstjänstemän vid domstolen under överinseende av en domare, som måste godkänna verkställigheten genom ett beslut som ibland kan överklagas. Detta sistnämnda förfarande används också för utländska avgöranden som har fått exekvatur.

Behovet att inleda ett separat rättsligt förfarande för att uppnå verkställighet, med de möjligheter till invändningar och överklagande som svaranden kan använda, kan naturligtvis fördröja verkställigheten avsevärt. Inte enbart därför att verkställigheten kan uppskjutas under förfarandet, utan mer generellt på grund av att domstolsförfaranden är så tidskrävande i vissa medlemsstater.

Europeiska rådet i Tammerfors rekommenderade "en ytterligare minskning av de mellanliggande åtgärder som fortfarande krävs för att möjliggöra erkännande och verkställighet av avgöranden och domar i den anmodade staten", och att de som ett första steg borde "avskaffas när det gäller (...) vissa domar i familjerättsliga processer (t.ex. underhållstvister och umgängesrätt)". [11] Europeiska rådet uppmanade också ministerrådet att upprätta "särskilda, gemensamma regler för förenklade och påskyndade förfaranden vid (...) gränsöverskridande (...) underhållstvister". [12] Detta är svårt att förena med tidskrävande förfaranden för godkännande av verkställighet i en fråga där det är viktigt att verkställighet kan se snabbt.

[11] Europeiska rådet i Tammerfors, ordförandeskapets slutsatser, punkt 34.

[12] Europeiska rådet i Tammerfors, ordförandeskapets slutsatser, punkt 30.

Man kan först och främst fråga sig om det inte är möjligt att förenkla förfarandet vid verkställighetsdomstolen och göra det snabbare. Det vore kanske möjligt att förenkla vissa formaliteter eller fastställa tidsfrister.

Ett alternativ är att bestämma att ett överklagande inte längre skall innebära uppskov med verkställigheten. För den skull behöver man inte avskära alla möjligheter för den underhållsskyldige att invända mot exekutiva åtgärder, till exempel om han eller hon har betalat hela fordran eller frivilligt betalar de periodiska underhållsbidragen. Uppskov med verkställigheten, om än motiverat i vissa fall, skulle bara beviljas efter uttrycklig ansökan och i undantagsfall.

Fråga 5

Verkställighet av avgöranden:

a. Bör man använda sig av de förfaranden för förenklad verkställighet som finns i en del medlemsstater? Bör man fastställa tidsfrister?

b. Bör verkställigheten bara kunna uppskjutas i undantagsfall?

5.2.2. Exekutiva åtgärder

Den undersökning som vi har talat om tidigare om förbättrad verkställighet av domstolsavgöranden föreslår att territorialitetsprincipen, som gäller för exekutiva åtgärder, ersätts av en universalitetsprincip och i viss utsträckning av ömsesidigt erkännande av exekutiva åtgärder.

I undersökningen föreslås olika förbättringar, varav en del med fördel kan genomföras för indrivning av underhållsbidrag.

Man väcker bland annat tanken på en EU-täckande tillgångsdeklaration för underhållsskyldiga efter förebilder som redan finns i vissa EU-medlemsstater och som gör det möjligt för den underhållsberättigade att ta reda på motpartens tillgångar. Man nämner också ett EU-täckande beslut om införsel på banktillgodohavanden som kan utfärdas på grundval av en verkställbar dom och verkställas i utlandet. Denna typ av nya åtgärder, särskilt den första, skulle vara mycket värdefulla vid indrivning av underhållsbidrag.

Man kan också tänka sig att ett beslut om införsel på lön som fattats i en EU-medlemsstat skulle kunna verkställas i de andra medlemsstaterna utan vidare formaliteter.

En sådan nyskapelse skulle inte nödvändigtvis vara lämplig för indrivning av fordringar i länder där exekutionstjänstemän vid domstolarna vidtar exekutiva åtgärder, men i andra länder skulle man vinna tid eftersom man inte behöver ansöka hos en domstol eller annan myndighet om ett beslut om införsel på den underhållsskyldiges lön.

Fråga 6

Bör ett beslut om införsel på den underhållsskyldiges lön som fattats i en EU-medlemsstat erkännas och verkställas i de andra medlemsstaterna utan vidare formaliteter?

Vilka andra åtgärder vore lämpliga?

5.2.3. Utkastet till Haagkonvention

Haagkonferensens utskott för allmänna frågor fastställde riktlinjer för utkastet till konvention 2000 och 2002. Enligt dessa riktlinjer bör konventionen i princip innehålla regler om erkännande och verkställighet av avgöranden om underhållsskyldighet som bygger på de båda Haagkonventionerna från 1958 och 1973. Det stora flertalet av organisationens medlemsstater rekommenderade i sina svar på konferensens enkät att sådana regler tas med i den nya konventionen. Det finns dock en del känsliga spörsmål i detta avseende.

5.2.3.1. Formerna för erkännande och verkställighet

Haagkonferensens permanenta byrå förespråkar att exekvaturförfarandet avskaffas, i likhet med vad som föreskrivs i artiklarna 41 och 42 i rådets förordning (EG) nr 2201/2003 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar samt om upphävande av förordning (EG) nr 1347/2000, men frågar sig vilka villkor som skall gälla för utfärdandet av det intyg från ursprungslandet som åtföljer avgörandet och som föreskrivs i förordningen.

Detta förslag har väckt mycket olika reaktioner. Vissa delegationer accepterar att exekvaturförfarandet avskaffas under förutsättning att den underhållsskyldige har möjlighet att överklaga efter det att avgörandet har delgivits av myndigheterna i det land där avgörandet görs gällande eller på verkställighetsstadiet enligt det förfarande som används i vissa common law-länder eller enligt det förenklade exekvaturförfarande som föreskrivs i rådets förordning (EG) nr 44/2001. Andra delegationer hävdar att exekvaturförfarandet inte kan avskaffas så länge lagvals- och domsrättsregler inte har harmoniserats eller att en sådan åtgärd förefaller omöjlig på det internationella planet på grund av skillnaderna mellan de interna rättsreglerna.

Många delegationer är emellertid intresserade av snabbare förfaranden.

Fråga 7

Bör man i den nya Haagkonventionen föreskriva ett förenklat exekvaturförfarande som liknar det i förordning nr 44/2001? Vilka andra lösningar är tänkbara för att förenkla och påskynda erkännande och verkställighet av avgöranden?

5.2.3.2. Indirekta domsrättsregler - en förutsättning för erkännande och verkställighet

Haagkonventionerna om erkännande och verkställighet av avgöranden angående underhållsskyldighet innehåller indirekta domsrättsregler som är en förutsättning för att konventionerna skall kunna tillämpas. Behörighet tillkommer enligt båda konventionerna myndigheterna i det land där den underhållsskyldige eller den underhållsberättigade har hemvist, eller den myndighet vars behörighet den underhållsskyldige har godtagit. Enligt konventionen från 1973 är också myndigheterna i det land där den underhållsberättigade och den underhållsskyldige är medborgare behöriga, liksom de myndigheter i en konventionsstat som har meddelat avgörande angående underhåll "om underhållet utgår med anledning av äktenskapsskillnad, legal separation, ogiltighetsförklaring eller återgång av äktenskap som beslutats av myndighet i samma stat".

Användningen av den underhållsskyldiges hemvist som behörighetsgrund ifrågasätts inte. Detsamma gäller den underhållsskyldiges godtagande av behörighet hos den domstol där talan väckts av den underhållsberättigade. Dessa behörighetsgrunder förefaller universellt erkända eller kan åtminstone bli det inom ramen för en internationell överenskommelse.

Den underhållsberättigades hemvist leder däremot till problem i förhållandet mellan USA och de övriga medlemmarna i Haagkonferensen. Haagkonferensen föreslår att man skall inta "en på faktiska omständigheter grundad hållning" som innebär att "varje stat får tillämpa sina egna kriterier. Med andra ord, ett avgörande som meddelats i ursprungsstaten kommer att erkännas och verkställas om den anmodade staten under samma omständigheter hade varit behörig. Enligt denna princip har det ingen betydelse på vilka behörighetsregler domstolen i ursprungsstaten har grundat sitt avgörande. Den avgörande frågan är huruvida omständigheterna i målet bekräftar behörigheten enligt reglerna i den anmodade staten, oavsett vilka skäl domstolen i ursprungsstaten har haft för att anse sig behörig. I sådana fall bör avgörandet erkännas." [13]

[13] Haagkonferensen för internationell privaträtt, arbetsdokument nr 3 (Vers un nouvel instrument mondial sur le recouvrement international des aliments envers les enfants et d'autres membres de la famille). Betänkande av William Duncan, punkt 76, som citerar en uppsats av George G. Spector med titeln Towards an accomodation of divergent jurisdictional standards for the determination of maintenance obligations in private international law.

Bedömningen av indirekt behörighet grundad på "faktiska omständigheter" väcker dock problem i praktiken. Den förutsätter nämligen att myndigheten i den anmodade staten, vid handläggningen av framställningen om erkännande och verkställighet, har tillräckliga upplysningar om grunderna för ursprungsdomstolens behörighet för att kunna göra en jämförelse med behörighetsreglerna i det egna landet. Detta kräver att ursprungsdomstolen vid tiden för avgörandet känner till vilka behörighetsgrunder som tillämpas av domstolarna i den blivande anmodade staten och i sitt avgörande klart anger vilka av dessa grunder som förelåg i det aktuella fallet. En ytterligare svårighet består i att ett ärende vid tidpunkten för avgörandet inte nödvändigtvis ännu har anknytning till utlandet.

Permanenta byrån föreslår i sitt betänkande att de uppgifter som möjliggör för den domstol som handlägger framställningen om erkännande och verkställighet att avgöra ursprungsdomstolens indirekta behörighet skall översändas av ursprungsstaten enligt samarbetsbestämmelserna. Frågan är självfallet kopplad till vilka uppgifter som kan anförtros de myndigheter i konventionsstaterna som kommer att ansvara för samarbetet. Men de måste naturligtvis ha möjlighet att samla in de uppgifter som behövs.

Haagkonferensens permanenta byrå föreslår följande bestämmelser:

"1. Ett avgörande om underhållsskyldighet som meddelats av en judiciell eller administrativ myndighet i en fördragsslutande stat (ursprungsstaten) skall erkännas och verkställas i de andra fördragsslutande staterna

a. (...)

b. (...)

c. om omständigheterna i ärendet, med vederbörliga ändringar, skulle ha varit skäl för behörighet enligt reglerna i den anmodade staten, eller

d. den underhållsberättigade hade sin (vanliga) vistelseort i ursprungsstaten när ärendet väcktes.

2. En fördragsslutande stat vars judiciella eller administrativa myndigheter inte enbart kan grunda sin behörighet för underhållsskyldighet på den underhållsberättigades vistelseort får förbehålla sig att inte tillämpa punkt 1 d." [14]

[14] Haagkonferensen för internationell privaträtt, arbetsdokument nr 3 (Vers un nouvel instrument mondial sur le recouvrement international des aliments envers les enfants et d'autres membres de la famille). Betänkande av William Duncan, punkt 87.

De länder som avger en reservation enligt punkt 2 bör åta sig att göra en ny prövning för att avhjälpa detta problem. Denna lösning leder dock till två separata avgöranden med verkningar i olika länder, vilket kan ge upphov till stora svårigheter om den underhållsskyldige byter hemvist. Dessutom kan den göra det omöjligt att driva in en del obetalda underhållsbidrag.

Fråga 8

Förefaller en hållning grundad på "faktiska omständigheter" möjlig att omsätta i praktiken?

Bör en annan lösning väljas? I så fall vilken?

Under det särskilda utskottets sammanträde i Haag i maj 2003 diskuterades tre andra grunder för indirekt behörighet: parternas gemensamma medborgarskap, var domen om äktenskapsskillnad meddelats och var frågor om föräldraansvar tagits upp. Möjligheten att låta parterna själva välja behörig domstol diskuterades också.

Ingen av delegationerna förespråkade att parternas gemensamma medborgarskap skulle användas som anknytningsfaktum. Däremot verkar indirekt behörighet för den domstol som har prövat frågor om äktenskapsskillnad eller föräldraansvar inte bjuda något motstånd. Det vore för övrigt helt i överensstämmelse med EG-lagstiftningen. Vad beträffar partsautonomin påpekade vissa experter att det rör sig om ett område där styrkeförhållandet mellan parterna kan vara väldigt ojämnt. Det vore därför farligt att låta partsautonomin regera helt fritt och godkänna indirekt domsrätt för en domstol enbart på grundval av en överenskommelse mellan den underhållsskyldige och den underhållsberättigade.

Fråga 9

I fråga om indirekta domsrättsregler bör man

a. använda sig av bestämmelsen i artikel 8 i 1973 års Haagkonvention om erkännande och verkställighet av avgöranden angående underhållsskyldighet?

b. godta den domstol som den underhållsskyldige och den underhållsberättigade har kommit överens om? Bör partsautonomin begränsas?

5.2.3.3. Grunder för att vägra erkännande

Haagkonventionerna från 1958 och 1973 föreskriver att erkännande och verkställighet av ett avgörande kan vägras om det är uppenbart oförenligt med grunderna för rättsordningen (ordre public) i den anmodade staten eller om avgörandet strider mot ett avgörande som meddelats mellan samma parter angående samma sak i den anmodade staten. I 1973 års konvention finns ytterligare två grunder för att vägra erkännande, nämligen svikligt förfarande i rättegången eller om mål mellan samma parter om samma sak pågår vid en myndighet i den anmodade staten.

Vid det särskilda utskottets sammanträde i maj 2003 förespråkade flera delegationer att grunderna för att vägra erkännande och verkställighet skall begränsas. I stort sett skulle de endast kunna åberopas om svarandens rättigheter inte har respekterats, om avgörandet strider mot ordre public, om motstridiga avgöranden har meddelats eller om litispendens är för handen.

Frågan om motstridiga avgöranden är lite speciell i underhållsfrågor, eftersom flera avgöranden kan meddelas efter varandra på ett helt regelmässigt sätt, därför att parternas förhållanden ändras med tiden. Naturligtvis bör det senaste avgörandet bli föremål för erkännande och verkställighet, förutsatt att det har fattats av en myndighet som är behörig. Om denna sistnämnda fråga inte löses genom en direkt domsrättsregel i konventionen, bör åtminstone en indirekt domsrättsregel utformas.

För övrigt är staterna i stort sett överens om att den anmodade staten inte skall få ompröva avgöranden i sak.

Det förekommer dock att myndigheterna i vissa EU-medlemsstater, när de skall erkänna och verkställa ett avgörande, inleder ett nytt förfarande för att fastställa storleken på underhållsbidraget, trots att det ursprungliga avgörandet uppfyller villkoren för erkännande och verkställighet. Som skäl anges att det ursprungliga avgörandet inte kan verkställas därför att den underhållsskyldige saknar tillgångar eller att parternas förhållanden har ändrats. Detta förekommer i fråga om avgöranden såväl från EU-länder som från länder utanför EU.

Denna praxis är inte förenlig med vare sig förordning (EG) nr 44/2001 eller Haagkonventionerna, som förbjuder ändring i sak av utländska avgöranden under exekvaturförfarandet. Den är inte heller förenlig med New York-konventionen från 1956, som bara tillåter en ny rättegång med de begränsningar som den underhållsberättigade bestämt.

Fråga 10

I fråga om exekvaturförfarandet:

a. Vilka grunder för att vägra erkännande och verkställighet bör finnas med i den nya konventionen?

b. Vid motstridiga avgöranden, hur skall man välja vilket som bör verkställas?

c. Bör det vara strängt förbjudet att ompröva avgöranden från ursprungsstaten eller skall man tillåta det i undantagsfall? I så fall i vilka fall och i vilket syfte?

5.3. Tillämplig lag

Förordning (EG) nr 44/2001 innehåller inga lagvalsregler för underhållsskyldighet och det gör inte heller något annat EG-instrument. Romkonventionen av den 19 juni 1980 om tillämplig lag för avtalsförpliktelser är det enda civilrättsliga instrument med lagvalsregler som är tillämpligt mellan EU:s medlemsstater. Men enligt artikel 1.2 b omfattar Romkonventionen inte "rättigheter och förpliktelser som har sin grund i familjeförhållanden, släktskap, äktenskap eller svågerskap, inklusive underhållsskyldighet mot barn födda utom äktenskap".

Haagkonventionerna från 1956 och 1973 om tillämplig lag för underhållsskyldighet har inte ratificerats av alla EU:s medlemsstater. Lagvalsreglerna är alltså ännu inte harmoniserade inom det europeiska rättsliga området.

Avsikten är att Haagkonferensens arbete även skall omfatta frågan om tillämplig lag. Utskottet för allmänna frågor beslutade vid sammanträdet i maj 2000 att utarbeta en heltäckande konvention, med förbättringar i förhållande till befintliga konventioner och i synnerhet de bägge Haagkonventionerna om tillämplig lag för underhållsskyldighet.

Liknande frågor är aktuella såväl inom gemenskapen som internationellt. Man kan fråga sig om lösningarna måste bli olika i EG-lagstiftningen och Haagkonventionen.

5.3.1. Rättsläget

Skillnaderna är stora mellan lagstiftningen om underhållsskyldighet i olika länder, inklusive mellan EU-medlemsländerna.

Åldersgränserna för när barn har rätt till underhållsbidrag från föräldrarna varierar till exempel. Vissa länder har ingen åldersgräns, utan ser till barnets individuella förhållanden och dess möjlighet att själv tillgodose sina behov.

I vissa rättsordningar är huvudregeln att en make har rätt till underhåll efter skilsmässa (med några få undantag), i andra är förhållandet det omvända.

I vissa länder råder underhållsskyldighet mellan olika familjemedlemmar eller rentav mellan närstående som inte är släkt, medan andra begränsar den till barn och makar.

Reglerna om domstols behörighet i de olika rättssystemen innebär vanligen att parterna har möjlighet att välja mellan domstolar i olika länder, till exempel den underhållsberättigades eller den underhållsskyldiges vanliga vistelseort eller hemvist. Flera av Haagkonferensens medlemsstater godtar även behörighet för medborgarskapslandets domstolar eller domstolarna i domicillandet (i anglosaxisk mening). EG-lagstiftningen lämnar flera möjligheter öppna, både enligt förordning (EG) nr 44/2001 och förordning (EG) nr 1347/2000. Behovet av rättssäkerhet (i betydelsen förutsebarhet) gör att harmonisering av lagvalsreglerna i fall med utländsk anknytning är eftersträvansvärd såväl inom gemenskapen som inom ramen för Haagkonferensen.

Man kan emellertid konstatera att de två konventionerna om tillämplig lag för underhållsskyldighet som utarbetats inom Haagkonferensen har ratificerats relativt sparsamt och främst av EU-medlemsstater. Dessutom förblir den äldsta konventionen, som skulle ersättas av den senaste, tillämplig i förhållandet mellan stater som inte har ratificerat den senaste.

Detta är olyckligt i mer än ett avseende. Förekomsten av två konventioner som binder olika stater minskar förutsebarheten och utgör ett problem för rättstillämpningen. Fullständig avsaknad av konventionsbestämmelser mellan vissa andra stater bidrar till att öka svårigheterna.

De särskilda utskott som sammanträdde 1995 och 1999 fann att visa svårigheter uppstår på grund av konventionernas innehåll.

Domstolspraxis vacklar till exempel på grund av att det inte pekas ut vilken lag som är tillämplig för fastställelse av faderskap. Vissa domstolar tillämpar i detta fall den lag som utpekas av de egna lagvalsreglerna, medan andra tillämpar den lag som reglerar underhållsskyldigheten. Mer generellt kan man ställa frågan om vilken lag som överhuvudtaget är tillämplig på uppkomsten av rätten till underhåll.

Artikel 8 i 1973 års konvention föreskriver att "den lag som tillämpas på äktenskapsskillnad reglerar, i den fördragsslutande stat där domen om äktenskapsskillnad meddelas eller erkänns, underhållsskyldighet mellan skilda makar och ändring av avgöranden om underhållsskyldighet". Denna bestämmelse, som har fördelen att ett fall behandlas enligt samma lag från början till slut och därmed tillgodoser rättssäkerhetskraven, sattes emellertid åt sidan av Nederländernas högsta domstol i en dom av den 21 februari 1997; domstolen fann att bestämmelserna inte hindrade parterna från att välja tillämplig lag.

Slutligen har frågan om vilken lag som skall tillämpas i fråga om preskription lett till svårigheter när avgöranden skall erkännas och verkställas eller vid tvångsexekution i utlandet. I vissa rättsordningar räknas preskription till de materiella rättsreglerna och är underkastade lagvalsreglerna för sådana, medan andra rättsordningar betraktar preskription som en processuell fråga, följaktligen underkastad domstolslandets lag.

Under det särskilda utskottets sammanträde i Haag i maj 1999 uttalade sig flera delegationer från stater med romersk-germansk rättstradition till förmån för att lagvalsregler med förebild från 1973 års konvention borde tas med i en ny konvention.

Flera argument har framförts för detta, särskilt behovet av göra dagens konventionsbestämmelser mer enhetliga samt att modernisera och anpassa dem så att de kan godtas av alla Haagkonferensens medlemsstater.

Företrädarna för common law-länderna anförde däremot svårigheterna för domstolarna och ökade kostnader för parterna som skäl mot tillämpning av utländsk lag.

Flera olika lösningar har föreslagits, till exempel att heltäckande lagvalsregler införs i den nya konventionen, att endast några regler för att komplettera befintliga konventioner införs, att lagvalsregler inte alls tas med eller att ett protokoll om tillämplig lag för underhållsskyldighet upprättas mellan de stater som så önskar.

Det blir naturligtvis svårare att hitta harmoniserade lösningar i ett internationellt sammanhang än mellan EU-medlemsstaterna.

Fråga 11

Bör den nya EG-lagstiftningen och/eller den nya Haagkonventionen innehålla

a. en heltäckande uppsättning lagvalsregler?

b. lagvalsregler för särskilda problem?

5.3.2. Spörsmål som kan underkastas lagvalsregler

5.3.2.1. Huvudfråga

1973 års Haagkonvention, som är den senaste och mest heltäckande konventionen på området, innehåller ett system med rangordning. I första hand regleras underhållsskyldigheten av lagen i det land där den underhållsberättigade har sin vanliga vistelseort. Om den underhållsberättigade inte kan få underhåll enligt den lagen, tillämpas i andra hand lagen i det land där både den underhållsskyldige och den underhållsberättigade är medborgare. Slutligen, om inte heller den lagen är gynnsam för den underhållsberättigade, tillämpas domstolslandets lag.

Montevideokonventionen föreskriver en annan lösning (artikel 6):

"Underhållsskyldighet och ställningen som underhållsberättigad och underhållsskyldig regleras av den lag som enligt den behöriga myndighetens uppfattning är förmånligast för den underhållsberättigade, nämligen

a) lagen i den stat där den underhållsberättigade har sin hemvist eller vanliga vistelseort;

b) lagstiftningen i den stat där den underhållsskyldige har sin hemvist eller vanliga vistelseort."

Rättsreglerna i vissa länder har också ett rangordningssystem eller ett system som påminner om Montevideokonventionens. I andra länder är det lagen i det land där den underhållsberättigade är medborgare som reglerar frågan om rätt till underhåll.

Vid det särskilda utskottets sammanträde i Haag i maj 2003 påpekades det att om man gav domsrätt åt domstolarna i den underhållsberättigades hemland och tillämpade lagen i det land där den underhållsberättigade har sin hemvist eller vanliga vistelseort, skulle domstolslandets lag bli tillämplig, vilket skulle göra det möjligt att nå överensstämmelse mellan common law-länderna och andra länder.

Man har också talat om att regelmässigt tillämpa domstolslandets interna lag. Som skäl för detta anförs att det är den underhållsberättigade som i samband med den första rättegången väljer domstol och att han eller hon då får välja den lag som är förmånligast. Denna lösning främjar dock forum shopping.

Somliga har för övrigt påpekat att länder med till exempel islamisk rätt kanske kommer att vilja ratificera den nya konventionen. För sådana länder skulle domstolslandets lag, inklusive dess internationellt privaträttsliga regler, troligen vara den mest attraktiva lösningen.

Fråga 12

Vilka allmänna principer för lagvalsreglerna bör man välja internationellt och inom gemenskapen för underhållsskyldighet?

Vad beträffar underhållsskyldighet mellan före detta makar bör man undersöka om bestämmelsen i artikel 8 i 1973 års Haagkonvention bör bibehållas. Den kritiserades starkt när den antogs, men tycks inte i praktiken ha skapat några större tillämpningssvårigheter.

Under Haagkonferensens arbete har man talat om att ge visst utrymme åt partsautonomin, med domen från Nederländernas högsta domstol i åtanke. Parterna skulle således få välja en annan lag för underhållsskyldigheten dem emellan än den lag som har tillämpats på skilsmässan. Om en sådan bestämmelse skulle anses lämplig, måste man utreda huruvida parternas lagval skall vara helt fritt eller omgärdat av regler, i synnerhet i syfte att undvika att en av parterna påtvingar motparten en lag som är särskilt oförmånlig.

Vad beträffar domar om äktenskapsskillnad som meddelats av en behörig domstol med tillämpning av förordning (EG) nr 1347/2000 skulle lagvalsregler kunna införas i ett EG-instrument och frågan om underhållsskyldighet mellan före detta makar skulle kunna bedömas i detta sammanhang.

Fråga 13

Vilken särskild lagvalsregel för underhållsskyldighet mellan makar eller före detta makar bör man införa i den nya Haagkonventionen?

Fråga 14

Bör parterna ha möjlighet att välja tillämplig lag? I så fall, bör denna partsautonomi begränsas i något avseende?

5.3.2.2. Den tillämpliga lagens räckvidd

1973 års Haagkonvention och 1989 års Montevideokonvention föreskriver att den utpekade lagen avgör vem som är underhållsberättigad respektive underhållsskyldig, vem som kan väcka talan om underhållsskyldighet samt tidsfristerna för att väcka talan. Enligt Montevideokonventionen reglerar den utpekade lagen också övriga villkor för utövande av rätten till underhåll, underhållsbidragets storlek och betalningsvillkoren. Enligt Haagkonventionen reglerar den tillämpliga lagen även begränsningarna för den underhållsskyldiges förpliktelser när ett offentligt organ som betalat bidragsförskott till den underhållsberättigade kräver ersättning för dessa.

I en del av Haagkonferensens medlemsstater regleras däremot frågan om rätt till underhåll av lagen i den underhållsberättigades hemvistland, medan de närmare villkoren för hur underhållsbidraget bestäms och särskilt dess storlek följer lagen i den underhållsskyldiges hemvistland.

I vissa länder fastställs underhållsbidragen enligt schablontabeller, som ibland är ganska komplicerade. I andra fastställs de med hänsyn till den underhållsberättigades behov och den underhållsskyldiges tillgångar, en princip som även återfinns i 1973 års Haagkonvention.

Frågan om de närmare villkoren för bestämmande av underhållsskyldigheten är av särskilt intresse när den underhållsberättigade och den underhållsskyldige bor i länder där levnadsstandarden skiljer sig mycket åt. Den största svårigheten uppstår när den underhållsberättigade bor i ett land med hög levnadsstandard, medan den underhållsskyldige bor i ett land med lägre levnadsstandard och har en låg inkomst med vilken han skall betala underhållet.

Artikel 11 i 1973 års Haagkonvention föreskriver i detta avseende att "även om den tillämpliga lagen föreskriver annat, skall hänsyn tas till den underhållsberättigades behov och den underhållsskyldiges tillgångar vid fastställandet av underhållsbidragets storlek". Tillämpningen av en sådan bestämmelse förutsätter naturligtvis att den myndighet som fastställer underhållsbidraget får tillgång till relevanta uppgifter, vilket kan kräva bistånd från utländska myndigheter. Men det verkar svårt att komma längre på det internationella planet. Däremot kan man tänka sig en viss tillnärmning av reglerna om underhållsbidragens storlek mellan medlemsstaterna i EU.

I många länder är underhållsbidragen indexreglerade och anpassas automatiskt till höjda levnadskostnader. Beräkningarna sker naturligtvis på olika sätt och är svåra att förstå eller rentav helt omöjliga att tillämpa i utlandet, på grund av att det saknas en liknande referenstabell.

Det är svårt att föreställa sig en internationell harmonisering av bestämmelserna om indexreglering av underhållsskyldighet. En sådan skulle däremot kunna tänkas inom gemenskapen.

Fråga 15

Vilka frågor bör omfattas av lagvalsreglerna?

Fråga 16

Hur bör man reglera frågan om bestämmande av underhållsbidragens storlek, i synnerhet inom EU?

Fråga 17

Hur bör man lösa frågan om indexreglering av underhållsbidrag, i synnerhet inom EU?

5.3.2.3. Särskilda frågor

5.3.2.4. Fastställande av att "familjeförhållande" föreligger

Varken Haagkonventionerna eller Montevideokonventionen innehåller bestämmelser om vilken lag som skall tillämpas på denna fråga. 1973 års Haagkonvention, som är tillämplig på "underhållsskyldighet som har sin grund i familjeförhållanden, släktskap, äktenskap eller svågerskap, inklusive underhållsskyldighet mot barn födda utom äktenskap", innehåller följande bestämmelse: "Avgöranden som meddelats med tillämpning av konventionen saknar betydelse för frågan om det föreligger ett sådant förhållande som avses i artikel 1."

Tillämpningen av olika lagvalsregler av domstolar i olika länder kan naturligtvis leda till att två män fastställs vara far till samma barn eller till att myndigheterna i ett land finner att giltigt äktenskap föreligger, medan äktenskapet betraktas som ogiltigt i ett annat land.

Vad beträffar faderskap ställs frågan på olika sätt beroende på vilka rättsföljder avgöranden har i olika länder. Har avgörandet meddelats i ett mål om faderskapsfastställelse eller rör det sig om ett mål om underhållsskyldighet, där frågan om faderskap tagits upp som en accessorisk fråga?

Det särskilda utskott som sammanträdde i Haag 1995 för att granska tillämpningen av konventionerna om underhållsskyldighet rekommenderade att man på "prejudicialfrågan" om faderskap skulle tillämpa den lag som reglerar underhållsskyldigheten. Rekommendationen verkar dock inte ha påverkat rättspraxis i de länder som tillämpar den lag som utpekas av deras internationellt privaträttsliga regler om personers rättsliga ställning.

Vid det särskilda utskottets arbetssession i maj 2003 sade sig somliga experter vara gynnsamt inställda till antagandet av en bestämmelse som låter prejudicialfrågan om faderskap vara underkastad den lag som är tillämplig på underhållsskyldigheten. Andra ansåg att det under alla omständigheter måste undvikas att ett avgörande i faderskapsfrågan, om det skett accessoriskt i en rättegång, kan göras gällande i alla sammanhang.

5.3.2.4.1 Ändring av hemvist eller vanlig vistelseort

Som vi har sett kan den underhållsberättigades eller den underhållsskyldiges byte av hemvist eller vanlig vistelseort skapa problem när det gäller vilken domstol som är behörig att avgöra yrkanden om ändring av tidigare avgöranden. Frågan om tillämplig lag uppkommer även i dessa sammanhang.

1973 års Haagkonvention bygger på principen att den interna lagen i det land där den underhållsberättigade har sin vanliga vistelseort skall tillämpas. I konventionen föreskrivs att "om den underhållsberättigades vanliga vistelseort ändras, skall den nya vistelseortens interna rättsregler tillämpas från den tidpunkt då ändringen inträdde".

Denna regel har sina fördelar, eftersom den innebär att bidraget till den underhållsberättigade kan anpassas till hans eller hennes nya sociala miljö. Men den kan också anses uppmuntra den underhållsberättigade till byte av vistelseort för att uppnå en ändring av underhållsbidraget. Vilken lagvalsregel som väljs som huvudregel kan naturligtvis ha en viss inverkan i detta avseende.

5.3.2.4.2 Överenskommelser mellan parterna

Vissa länder uppmuntrar överenskommelser mellan parterna, medan andra förbjuder dem. Man kan därför fråga sig vilken lag som är tillämplig på sådana överenskommelser, såväl i formellt som i materiellt hänseende.

Det saknas ett otvetydigt svar på frågan huruvida Haagkonventionerna omfattar överenskommelser mellan parterna. Frågan är naturligtvis helt öppen för de länder som inte är parter i konventionerna.

5.3.2.4.3 Preskription

Preskriptionsregler kvalificeras på olika sätt i olika rättsordningar. I vissa räknas de till processrätten, i andra betraktas de som materiella frågor. Enligt 1973 års Haagkonvention och Montevideokonventionen är preskription av rätten att väcka underhållstalan en materiell fråga som skall bedömas enligt den lag som är tillämplig på själva underhållsskyldigheten.

Preskription av rätten att ansöka om exekvatur eller indrivning nämns inte uttryckligen i dessa konventioner. En undersökning av rättspraxis ger vid handen att tolkningarna varierar huruvida frågan skall betraktas som processuell eller materiell.

Ett särskilt problem är att underhållsskyldighet mellan två parter kan vara under många år. Behovet av exekvatur eller tvångsexekution i utlandet kanske inte uppstår förrän många år efter det att avgörandet meddelades.

Vid det särskilda utskottets sammanträde i Haag i maj 2003 uttryckte många delegationer önskemål om att de olika aspekterna på detta problem skulle tas upp till behandling, eventuellt genom antagande av materiella rättsregler.

Fråga 18

Behövs det särskilda lagvalsregler

a. om vilka familjeförhållanden som kan ge upphov till underhållsskyldighet?

b. vid byte av vistelseort?

c. överenskommelser om underhållsskyldighet?

d. om preskription av talerätt om fastställande av underhållsskyldighet, om exekvatur och om tvångsexekution?

Bör olika lösningar väljas i den nya EG-lagstiftningen och Haagkonventionen?

6. MYNDIGHETSSAMARBETE

Vid det särskilda utskottets sammanträde i Haag i maj 2003 ägnades en stor del av tiden åt samarbetsfrågor. Enligt vissa förslag skulle de utgöra en väsentlig del av innehållet i den nya konventionen. Det är visserligen tveksamt om det räcker att införa regler av detta slag för att övervinna de juridiska problemen. Samtidigt måste man konstatera att det inte heller räcker att utforma rättsregler för att tillgodose behovet av en snabb och effektiv indrivning av underhållsbidrag när den underhållsberättigade och den underhållsskyldige inte bor i samma land.

Problemen på det internationella planet och på EU-nivå liknar naturligtvis varandra, men det är säkert även på detta område lättare att hitta mer heltäckande och effektivare lösningar inom EU.

6.1. Myndigheter som ansvarar för samarbete

6.1.1. Utseende av myndigheter

I många konventioner och EG-instrument har man valt en ordning där centralmyndigheter ansvarar för samarbetet. Sådana ordningar har visat sig fungera bra och bör användas även i framtiden.

Det är ofta lämpligt med en enda instans i varje stat - eller eventuellt en instans i varje självstyrande enhet i förbundsstater och liknande - som ansvarar för förbindelserna med andra stater i viktiga frågor. Detta utesluter dock inte att direkt kommunikation mellan myndigheter på regional eller lokal nivå i många fall är att föredra. Om handlingar skall översändas först till en centralmyndighet och därefter fördelas vidare blir följden lätt fördröjningar och att information går förlorad.

EU-medlemsstaternas samarbete i underhållsfrågor har granskats i den undersökning som kommissionen låtit göra. Slutsatsen blir att centralmyndigheter som utsetts enligt New York-konventionen eller andra överenskommelser ofta har en mycket begränsad roll i handläggningen av ärenden; ibland är deras enda uppgift att lämna över ärendet till myndigheter på lägre nivå.

Det är inte säkert att det i någon större utsträckning går att ändra denna arbetsorganisation inom ramen för en internationell konvention.

Mellan medlemsstaterna i EU skulle man kunna tänka sig en ökad decentralisering, det vill säga att man utser myndigheter på lägre nivå som kan träda i direkt kontakt med myndigheter på motsvarande nivå i andra medlemsstater. När dessa myndigheter utses skulle vissa medlemsstater kunna ta tillfället i akt att kontrollera hur effektiva dagens myndighetssamarbete är. Rapporterna från den undersökning som kommissionen har låtit utföra om indrivning av underhållsbidrag visar på fördröjningar och funktionsbrister som man troligen delvis skulle kunna komma till rätta med i samband med en omstrukturering.

Fråga 19

Bör vissa samarbetsuppgifter anförtros myndigheter på lägre nivå inom EU?

Hur skall det internationella samarbetet kunna förbättras?

6.1.2. Myndigheternas uppgifter

6.1.2.1. Översändande av ärenden

1.1. Internationellt skulle man åtminstone kunna tänka sig att införa ett system av det slag som finns i Haagkonventionen av den 15 november 1965 om delgivning i utlandet av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur. Det finns ju ingen anledning att utländska framställningar om erkännande och verkställighet skall tas emot av en centralmyndighet som direkt översänder dem till en myndighet på regional eller lokal nivå (åtminstone inte så länge ärendena kan handläggas omedelbart). Detta förutsätter dock dels att myndigheterna i den stat som gör framställningen vet vilka myndigheter på lägre nivå de skall vända sig till i den anmodade staten, dels att handlingarna i ärendet är fullständiga och inte kräver några åtgärder från centralmyndighetens sida.

För att sprida kännedom om vilka myndigheter på lägre nivå som handlägger ärendena räcker det naturligtvis att staterna lämnar relevanta uppgifter till Haagkonferensens permanenta byrå, som får till uppgift att sprida uppgifterna; så fungerar det idag enligt andra konventioner.

Vad beträffar handlingarnas innehåll kan de kontrolleras av centralmyndigheten i den stat som gör framställningen (som kan ha denna uppgift i ett halvdirekt system) innan framställningarna om erkännande och verkställighet skickas.

Inom det europeiska rättsliga området kan centralmyndigheternas uppgifter begränsas ytterligare - under förutsättning att de myndigheter som gör framställningarna kontrollerar handlingarnas innehåll - och direktkontakter mellan myndigheter på lokal nivå uppmuntras. Det förefaller dock nödvändigt att behålla en centralmyndighet som utövar tillsyn över samarbetet och sköter vissa allmänna uppgifter på samma sätt som föreskrivs i en del EG-förordningar.

Fråga 20

Vilket system bör införas för översändande av ärenden mellan stater?

Kan man inom EU tänka sig att ärenden översänds direkt mellan de myndigheter på lokal nivå som skall handlägga dem?

6.1.2.2. Inledning av förfaranden

6.1.2.2.1Erkännande och verkställighet av utländska avgöranden

Om man utgår från att de särskilda förfarandena för erkännande och verkställighet av utländska avgöranden bör avskaffas inom EU, behöver denna fråga bara undersökas med avseende på Haagkonferensens pågående arbete.

Enligt det system som införts av olika länder för tillämpning av 1956 års New York-konvention handlägger den centralmyndighet som mottagit en framställning antingen ärendet själv eller också vänder den sig till en myndighet på lokal nivå. Ett annat alternativ är att centralmyndigheten anlitar en advokat som får hantera ärendet.

Principiellt spelar det ingen roll vilket system man väljer, men de båda systemen är vanligtvis inte lika effektiva. Det går ofta snabbare när myndigheter sköter förfarandet än när advokater gör det. Advokater utses i de flesta fall inom ramen för rättshjälpssystemet och då måste först rättshjälpsansökan prövas.

Vi har konstaterat att det finns många problem vid indrivning av underhållsbidrag i utlandet. Man bör därför undersöka hur effektiva dagens system är och avhjälpa eventuella problem.

Fråga 21

Hur kan man förbättra samarbetet i fråga om erkännande och verkställighet av avgöranden?

6.1.2.2.2Förfaranden i sak

Som vi har påpekat ovan finns det länder som inte godtar domsrätt för domstolarna i det land där den underhållsberättigade har sin hemvist eller vanliga vistelseort. De kräver att domstolarna i det land där den underhållsskyldige har sin hemvist eller vanliga vistelseort inleder ett förfarande om fastställande av underhållsskyldigheten eller om fastställande av faderskapet till det barn som begär underhåll, vilket vissa anmodade länder vägrar. Detta läge kan inte uppstå inom EU, eftersom domstolen i den ort där den underhållsberättigade har sin hemvist eller vanliga vistelseort är behörig enligt förordning (EG) nr 44/2001.

Angående fastställande av faderskap till barn påpekade flera delegationer vid särskilda utskottets sammanträde i Haag i maj 2003 att ett sådant förfarande är komplicerat och dyrt, eftersom det kräver expertutredningar. Därför kan det inte inledas av en centralmyndighet åt en underhållsberättigad som bor i utlandet.

Vissa länder verkar vara rädda för att de skall dränkas av ansökningar av olika slag, bland annat om alla typer av frågor kopplade till föräldraansvar.

Man kan också fråga sig om de myndigheter som ansvarar för samarbetet måste bistå underhållsskyldiga som önskar få tidigare avgöranden ändrade. Frågan är aktuell inte bara i samband med beredningen av den nya Haagkonventionen. Den är också av betydelse för ny EG-lagstiftning, eftersom den underhållsskyldige enligt förordning (EG) nr 44/2001 inte har något annat alternativ än att väcka talan vid domstolarna i det land där den underhållsberättigade har sin hemvist eller vanliga vistelseort.

Somliga hävdar att den underhållsskyldige, i likhet med den underhållsberättigade, kan ha ekonomiska svårigheter och inte har råd att ådra sig rättegångskostnader i utlandet. Andra anser att det enda godtagbara syftet med samarbetet är att driva in underhållsbidrag och att det inte finns anledning att samarbeta för andra ändamål. I detta sammanhang bör man komma ihåg att det finns olika instrument, däribland rådets direktiv 2002/8/EG av den 27 januari 2003, som ger möjlighet till rättshjälp i detta slags mål.

Fråga 22

Bör den nya Haagkonventionen föreskriva att myndigheterna i den konventionsstat där den underhållsskyldige har sin hemvist eller vanliga vistelseort skall inleda förfaranden i sak för fastställelse av underhållsskyldighet eller rentav av faderskapet till underhållsberättigade barn, om domstolarna i den stat där den underhållsberättigade har sin hemvist eller vanliga vistelseort inte är behöriga att avgöra sådana frågor?

Fråga 23

Bör detta samarbete även gälla till förmån för den underhållsskyldige enligt den nya Haagkonventionen? Enligt den nya EG-lagstiftningen?

6.1.2.3. Översändande av uppgifter

Vid handläggning av ärenden om underhållsskyldighet kan det vara nödvändigt att samla in olika slags uppgifter från utlandet, till exempel avseende den underhållsskyldiges hemvist, dennes egendom och tillgångar, expertutredningar (exempel för att fastställa faderskap till barn) eller om innehållet i utländsk rätt.

Det är nödvändigt att känna till den underhållsskyldiges adress i det första förfarandet när fastställelse skall ske av underhållsbidraget, så att denne får tillfälle att gå i svaromål. Kännedom om vad den underhållsskyldiges egendom och tillgångar består av är viktig för att myndigheterna skall kunna fatta ett välgrundat beslut om underhållsbidragets storlek.

Den underhållsberättigade känner inte alltid till alla dessa uppgifter och kan ha svårt att väcka talan eller att ha framgång med den om han eller hon inte kan få hjälp med att ta reda på dem.

I gällande internationella och regionala instrument saknas det bestämmelser om att myndigheter är skyldiga att ta reda på adressen till underhållsskyldiga som befinner sig i landet i syfte att inleda ett förfarande i utlandet.

Vad beträffar efterforskningar om underhållsskyldigas egendom kan domstolarna beroende på omständigheterna tillämpa 1956 års New York-konvention om indrivning av underhållsbidrag i utlandet, 1970 års Haagkonvention om bevisupptagning i utlandet i mål och ärenden av civil och kommersiell natur eller förordning (EG) nr 1206/2001 om samarbete mellan medlemsstaternas domstolar i fråga om bevisupptagning i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur.

De tre instrumenten bygger huvudsakligen på att framställningar riktas till den anmodade staten av rättsliga myndigheter i den ansökande staten. Endast EG-förordningen innehåller tidsfrister för domstolarna att besvara framställningen. Bestämmelserna i de tre instrumenten förefaller föga lämpliga för handläggning av framställningar om till exempel uppgifter om den underhållsskyldiges egendom, men däremot för framställningar om expertutredningar för fastställande av faderskap.

I artikel 3 i 1990 års konvention mellan medlemsstaterna i Europeiska gemenskaperna om förenklade förfaranden för indrivning av underhållsbidrag (som aldrig har trätt i kraft) föreskrivs:

"Vid mottagandet av ansökan [om erkännande och verkställighet av ett avgörande] skall centralmyndigheten i den anmodade staten omedelbart vidta eller låta vidta alla lämpliga åtgärder för att

1) efterlysa eller lokalisera den underhållsskyldige eller dennes egendom,

2) i förekommande fall, erhålla de uppgifter som behövs om den underhållsskyldige från myndigheter eller offentliga organ."

Denna bestämmelse ger emellertid centralmyndigheterna ett ansvar för att ta reda på den underhållsskyldiges adress och dennes tillgångar först när ansökan om exekvatur görs.

En del länder har en folkbokföring som gör att man mycket snabbt kan hitta en person som bor där. Andra länder registrerar på olika sätt och för olika ändamål, till exempel sociala, skattemässiga eller bankmässiga ändamål. Oavsett registerform borde man i de flesta fall kunna finna de uppgifter som behövs för handläggning av ärenden om underhållsskyldighet.

Det är dock inte alltid som förvaltningsmyndigheter och domstolar har tillgång till registeruppgifterna. Mer eller mindre stränga regler om skydd för personuppgifter kan lägga hinder i vägen. Ibland saknas också den materiella utrustning som krävs för att komma åt registren.

Det förefaller lämpligt att låta sig inspireras av bestämmelserna i konventionen från 1990, i synnerhet vid utarbetande av EG-lagstiftning. Centralmyndigheterna bör ges ett liknande ansvar som det som anges i 1990 års konvention. Detta bör gälla även vid den första ansökan om fastställande av underhållsbidrag. Man skulle också kunna tänka sig att centralmyndigheterna får uppgifter utöver de som anges i 1990 års konvention.

Inom EU måste centralmyndigheterna förses med de verktyg som behövs för att skall kunna samla in uppgifter.

Europarådets konvention av den 7 juni 1968 angående upplysning om innehållet i utländsk rätt innebär att konventionsstaternas rättsliga myndigheter i pågående mål kan begära upplysningar om innehållet i andra konventionsstaters interna rättsregler via centralmyndigheter. Denna konvention, som har ratificerats av ett stort antal av EU:s medlemsstater, verkar dock tillämpas i rätt liten utsträckning.

Inom EG kan upplysningar om innehållet i andra länders rättsregler lämnas via det europeiska rättsliga nätverket på privaträttens område. [15]

[15] Europeiska rättsliga nätverket på privaträttens område:

På det internationella planet skulle centralmyndigheterna i respektive land kunna få i uppdrag att lämna upplysningar om innehållet i interna rättsregler.

Fråga 24

Vilka uppgifter bör anförtros centralmyndigheter med ansvar för samarbete om underhållsskyldighet (översändande av uppgifter, lokalisering av den underhållsskyldige, efterforskande av egendom)? Bör de också få i uppdrag att lämna andra upplysningar, till exempel om innehållet i interna rättsregler?

Fråga 25

Bör centralmyndigheterna anförtros uppgiften att låta utföra andra utredningar, till exempel för fastställelse av faderskap?

Fråga 26

Bör centralmyndigheterna anförtros andra uppgifter?

Fråga 27

Inom vilka områden kan man tänka sig att införa mest omfattande samarbetsregler inom EU?

6.2. Kostnader

Det råder allmän enighet om att centralmyndigheternas bistånd skall vara kostnadsfritt. Denna princip fastslås, med några få undantag, i de internationella överenskommelser som innehåller samarbetsregler. Däremot råder det delade uppfattningar om detta även skall gälla för kostnaderna för exekvaturförfaranden och själva verkställigheten.

Åsiktsskillnaderna förklaras bland annat av olikheterna i hur man handlägger framställningar om samarbete som görs med tillämpning av gällande konventioner.

I en del länder handläggs utländska ärenden, från exekvatur till verkställighet, av domstolar eller förvaltningsmyndigheter. I andra länder överlämnar centralmyndigheterna framställningar till fria yrkesutövare som sköter denna typ av uppgifter åt rättsväsendet mot arvode. Kostnaderna betalas i princip av den underhållsberättigade. Mellan dessa två ytterlighetsfall finns det en rad olika lösningar som varierar från land till land.

Att domstolar eller förvaltningsmyndigheter handlägger framställningarna direkt har inte bara den fördelen att det är gratis för den underhållsberättigade, utan innebär också ofta en betydande tidsvinst, såvida myndigheterna inte är överbelastade med ärenden. Men sådant kostnadsfritt bistånd gäller oftast bara för underhållsbidrag till barn. Vuxna underhållsberättigade får oftast ingen hjälp alls från myndigheterna i de länder som har ett sådant system.

I de länder där fria yrkesutövare sköter handläggningen kan de underhållsberättigade eventuellt få rättshjälp, naturligtvis under förutsättning att det är möjligt enligt tillämpliga internationella överenskommelser eller den interna lagstiftningen i de aktuella länderna. Så skall vara fallet mellan EU:s medlemsstater med tillämpning av genomförandebestämmelserna till rådets direktiv 2002/8/EG av 27 januari 2003. Dessa bestämmelser föreskriver i de flesta fall att rättshjälp kan beviljas personer med tillgångar under ett visst belopp. Systemet kan ha fördelar, eftersom inte bara barn utan även vuxna kan få hjälp. Det kan också ha nackdelar, till exempel att handläggningen tar betydligt längre tid därför att ansökan om rättshjälp först måste beviljas, att ansökan måste förnyas varje år eller att hela familjens inkomster räknas in, trots att framställningen om bistånd gäller för ett underårigt barn.

Om man vill undvika att förhandlingarna om såväl den nya Haagkonventionen som EG-lagstiftningen utmynnar i en lösning som bygger på en minsta gemensam nämnare, måste förbättringar göras i de flesta av de system som finns idag. Man får inte glömma bort att det ofta är omöjligt för en underhållsberättigad som bor i utlandet att personligen hävda sina rättigheter inför myndigheterna i den anmodade staten, medan han eller hon i de flesta fall skulle kunna göra det inför myndigheterna i det egna landet. Att ge utländska underhållsberättigade ökad tillgång till rättshjälp bör alltså inte anses som att de behandlas bättre än inhemska underhållsberättigade.

Den mest långtgående lösningen vore naturligtvis att kräva att alla länder erbjuder samtliga underhållsberättigade helt kostnadsfritt bistånd. Men troligen måste man hitta en kompromiss om vilka kostnader som länderna kan acceptera. Vid det särskilda utskottets sammanträde i Haag i maj 2003 framgick det till exempel att många länder skulle vägra att betala kostnader för faderskapsutredningar. Vad beträffar denna fråga finns det all anledning att avdramatisera de farhågor som länderna hyser, eftersom kostnaderna för faderskapsutredningar säkert kommer att minska väsentligt i takt med att tekniken går framåt.

En annan tänkbar lösning är att göra skillnad mellan olika kategorier av underhållsberättigade, till exempel barn, makar och andra personer.

I Haag har man diskuterat en princip som går ut på att stater som är bundna av samma konvention måste erbjuda varandra samma nivå av service, oavsett med vilka medel det sker. Denna princip borde under alla omständigheter bibehållas. De samarbetsformer som vissa länder använder sig av skulle först och främst kunna ses över i syfte att minska kostnaderna, utan att man för den skull sänker kvaliteten på biståndet.

Fråga 28

Bör alla underhållsberättigade kunna få kostnadsfri hjälp från centralmyndigheterna i det land där de vill få avgöranden erkända och verkställda?

Kan man tänka sig olika lösningar inom EG respektive internationellt?

Fråga 29

Kan man tänka sig att i vissa länder införa samarbetsformer som är billigare än i nuläget?

Skall eller bör dessa särskilda samarbetsformer bara gälla för vissa underhållsberättigade?

Bör man i den nya EG-lagstiftningen införa förmånligare bestämmelser än de som kan komma att gälla enligt den nya Haagkonventionen (det vill säga internationellt)?

7. PRAKTISKA FRÅGOR

Det framgår av den undersökning som kommissionen låtit utföra och av sammanträdena i Haag att centralmyndigheterna ofta stöter på praktiska svårigheter som gör det svårt och ibland omöjligt för dem att handlägga ärenden. Sådana återkommande problem måste lösas.

7.1. Översättning

Översättningsproblem blir aktuella vid kommunikationen mellan centralmyndigheterna, men framförallt i fråga om de handlingar som bifogas framställningarna om bistånd.

7.1.1. Blanketter

En tvåspråkig blankett för kommunikation mellan centralmyndigheter har utarbetats av Haagkonferensen. Den skulle med vissa justeringar kunna användas vid tillämpningen av den nya konventionen.

Kontakterna mellan myndigheter i EU-medlemsstaterna kan komma att kräva särskilda blanketter, eftersom fler språk kan bli aktuella och de uppgifter som översänds beror på lagstiftningens innehåll.

I vissa fall kan dock blanketter visa sig otillräckliga och man bör utarbeta regler om språkanvändning, såväl mellan de länder som omfattas av den nya Haagkonventionen som mellan EU-medlemsstaterna.

7.1.2. Handlingar

Den undersökning som kommissionen låtit utföra pekar på de problem som uppstår på grund av dålig kvalitet på översättningen av viktiga handlingar. Somliga klagar också över centralmyndigheternas höga kostnader för översättning.

Flera tänkbara lösningar har redan diskuterats i Haag, bland annat att man i avgöranden som gäller flera frågor bara skall översätta den del som gäller underhållsskyldighet eller att man bara skall låta göra en översättning om den domstol som handlägger exekvaturförfarandet uttryckligen begär det. Inga av de förslag som lagts fram har fått ett positivt mottagande, eftersom många experter hävdar att alla handlingar som läggs fram för deras domstolar måste översättas till det inhemska språket.

I en framtida EG-lagstiftning torde man kunna använda sig av bestämmelser av samma slag som i artiklarna 41 och 42 i förordning (EG) nr 2201/2003, som handlar om avgöranden om umgängesrätt respektive återlämnande av barn som bortförts olovligt. Artikel 41 i förordningen föreskriver att en dom om umgängesrätt som meddelats av en behörig domstol i en medlemsstat skall erkännas och kunna verkställas i en annan medlemsstat om domen har försetts med ett intyg i ursprungsmedlemsstaten enligt ett särskilt formulär. Bara punkt 12 i formuläret (om praktiska arrangemang för utövandet av umgänget) behöver översättas. Artikel 42, om återlämnande av barn, innehåller liknande bestämmelser.

EG-lagstiftningen skulle också kunna föreskriva att avgöranden som skall verkställas i den anmodade staten skall förses med intyg av ursprungsmedlemsstaten. Intyget skulle i så fall innehålla de uppgifter som krävs för att identifiera parterna och för att verkställa avgörandet: underhållsbidragets totala eller månatliga belopp, eventuell indexreglering och så vidare.

Fråga 30

Hur bör man reglera frågan om språkanvändning mellan myndigheterna i de stater som är anslutna till Haagkonventionen re