·en bestämmelse som ålägger medlemsstaterna att se till att de nationella analyscentrumen och nationella centrumen för myntanalys tillåts analysera förfalskningar av eurosedlar och euromynt även under pågående rättsliga förfaranden i syfte att spåra ytterligare förfalskningar (artikel 10).

Direktivet kompletterar och underlättar medlemsstaternas tillämpning av Genèvekonventionen, samtidigt som det bygger på och uppdaterar rambeslutet med ytterligare bestämmelser om påföljds- och sanktionsnivåer, utredningsverktyg och analys, identifiering och spårning av falska eurosedlar och euromynt under rättsliga förfaranden.

Avsnitt 3 innehåller en bedömning av införlivandeproblem som uteslutande rör rekvisitmomenten i själva bestämmelsen. Indirekta införlivandeproblem vad gäller korshänvisande bestämmelser, såsom hänvisningen i artiklarna 4 och 5 till artikel 3, hanteras under de korshänvisande bestämmelserna.

·Ett annat – mindre vanligt men viktigt – återkommande problem handlar om införlivandet av artikel 5 om minsta maximistraff för de straffbara gärningar som fastställs i artiklarna 3 och 4. I strid med direktivet har vissa medlemsstater inrättat separata kategorier för ringa/icke grova former av de straffbara gärningar som fastställs i artiklarna 3 och 4 i direktivet, där straffrättsliga påföljder låg under den nivå som krävs genom direktivet.

2)Utprånglingbrott: Definieras i artikel 3.1 b som att bedrägligt sätta falska pengar i omlopp, samt i artikel 3.1 c som att importera, exportera, transportera, motta eller anskaffa falska pengar i syfte att sätta dem i omlopp, och med insikt om att de är falska.

Enligt artikel 3.1 c är det en straffbar gärning att uppsåtligen importera, exportera, transportera, motta eller anskaffa falska pengar i syfte att sätta dem i omlopp, och med insikt om att de är falska.

3.2.3.Utprånglingsbrott – artikel 3.1 c

Införlivandeproblem konstaterades i två medlemsstater: I en medlemsstat är kriminaliseringen begränsad till fall där de falska pengarna släpps ut i cirkulation och gärningsmannen visste att pengarna var falska innan han eller hon satte dem i omlopp. Detta är ett ytterligare villkor som begränsar bestämmelsens omfattning och som inte heller kan motiveras med att det skulle omfattas av alternativet under artikel 5.5. I en annan medlemsstat beror kriminaliseringen på värdet på de utprånglade falska pengarna, vilket måste uppgå till minst tio minimilöner.

Enligt artikel 5.4 ska medlemsstaterna vidta nödvändiga åtgärder för att se till att de straffbara gärningar som avses i artikel 3.1 b och c (utprånglingsbrott) och 3.3 i förhållande till de gärningar som avses i artikel 3.1 b och c bestraffas med ett maximistraff om minst fem års fängelse.

Enligt artikel 5.1 ska medlemsstaterna säkerställa effektiva, proportionella och avskräckande straffrättsliga påföljder för alla former av de straffbara gärningar som avses i artiklarna 3 och 4 i direktivet.

3.4.3.Maximistraff om minst åtta års fängelse – artikel 5.3

Vad gäller artikel 5.3 (tillverkningsbrott) har tretton medlemsstater införlivat direktivet på korrekt sätt, dvs. dessa medlemsstater föreskriver ett maximistraff om minst åtta års fängelse för vissa av de fall som fastställs i direktivet i nationell lagstiftning.

Införlivandeproblem konstateras i ett antal medlemsstater som föreskriver ett maximistraff om minst åtta års fängelse endast för ”grova” former av tillverkningsbrott och/eller föreskriver ett maximistraff under åtta år för ”ringa” fall och/eller för fall med förmildrande omständigheter. Definitioner av vad som är ”grova” eller ”ringa” fall respektive om det föreligger förmildrande omständigheter finns i vissa av dessa medlemsstater, men inte i andra. Under alla omständigheter begränsas inte maximistraffet på åtta år i direktivet till endast vissa (grova eller inte ringa) kategorier av de straffbara gärningar som avses i artikel 5.3.

3.4.4.Maximistraff om minst fem års fängelse – artikel 5.4

Vad gäller artikel 5.4 (utprånglingsbrott) har elva medlemsstater följt bestämmelsen, dvs. de föreskriver ett maximistraff om minst fem års fängelse för de utprånglingsbrott som avses.

I ett antal medlemsstater konstateras liknande problem vid införlivandet som beskrivs ovan för artikel 5.3: vissa medlemsstater föreskriver maximistraff om mindre än fem års fängelse, eller föreskriver mindre än fem års fängelse för ”ringa” eller ”mycket ringa” fall eller vid ”förmildrande” omständigheter. En medlemsstat tillämpar mindre än fem års fängelse som maximistraff för straffbara gärningar som avser utprångling av falska mynt. Straffet för detta kan vara så lågt som sex månader eller böter och ett maximistraff om ett års fängelse. En medlemsstat föreskriver inte fängelse för mottagande av falska pengar.

3.4.5.Den frivilliga bestämmelsen (pengar som tagits emot utan vetskap/lämnats vidare med vetskap) – artikel 5.5

I enlighet med artikel 5.5, beträffande de straffbara gärningar som avses i artikel 3.1 b (utprånglingsbrott) får medlemsstaterna föreskriva andra effektiva, proportionerliga och avskräckande straffrättsliga påföljder än de som avses i artikel 5.4 i artikel 5.5, däribland böter och fängelse, om de falska pengarna tagits emot utan vetskap om att de var falska, men lämnats vidare med vetskap om att de var falska. Detta alternativ användes av 18 medlemsstater.

Bland de medlemsstater som tillämpade detta alternativ kan flera olika påföljder tillämpas istället för de som föreläggs enligt punkt 4, såsom andra (kortare) fängelsestraff, böter eller andra former av restriktioner.

3.5.Juridiska personers ansvar (artikel 6)

I artikel 6.1 fastställs medlemsstaternas skyldighet att säkerställa att juridiska personer kan ställas till svars för de straffbara gärningar som avses i artiklarna 3 och 4 om de begåtts till förmån för den juridiska personen av personer med visst ansvar inom den juridiska personens organisation, nämligen följande:

a)Behörighet att företräda den juridiska personen.

b)Befogenhet att fatta beslut på den juridiska personens vägnar.

c)Befogenhet att utöva kontroll inom den juridiska personen.

I artikel 6.2 fastställs att en juridisk person ska kunna ställas till svars även när den straffbara gärningen enligt artiklarna 3 och 4 gjordes möjlig genom brister i den övervakning eller kontroll som ska utföras av en sådan person som avses i artikel 6.1.

I artikel 6.3 fastställs att en juridisk persons straffrättsliga ansvar inte ska utesluta lagföring av fysiska personer som har begått en straffbar gärning enligt artiklarna 3 och 4.