Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Förslag till rådets förordning (EG) om ett reviderat gemenskapsprogram för tilldelning av miljömärke" () (97/C 296/12)

Den 8 april 1997 beslutade kommissionen att, i enlighet med artikel 130s i EG-fördraget, begära Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande om ovannämnda förslag.

Sektionen för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, som ansvarade för kommitténs arbete i frågan, antog sitt yttrande den 3 juni 1997. Föredragande var Joop Koopman.

Vid sin 347:e plenarsession (sammanträdet den 10 juli 1997) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 66 röster för och 9 nedlagda röster.

1. Inledning

1.1. I december 1996 publicerade kommissionen sitt länge väntade förslag om en revidering av rådets förordning (EEG) nr 880/92 som fastställde ett gemenskapsprogram för tilldelning av miljömärke. I motiveringen hänvisar man till vissa svårigheter som man har stött på i tillämpningen av direktivet. För att öka dess effektivitet och överblickbarhet föreslår man ändringar som syftar till att förbättra och effektivisera programmets inriktning, metodik och förfaranden i enlighet med artikel 18 i förordningen.

1.2. I sin analys nämner kommissionen de svårigheter som man anser har bidragit till att programmet svaga utveckling:

i) Producentorganisationernas ovilja att acceptera konkurrens mellan sina medlemmar på grundval av miljöaspekter.

ii) Olika marknadsvillkor inom gemenskapen.

iii) Låg grad av synlighet för konsumenterna.

iv) De olika nationella miljömärkningsprogram som existerar.

v) De komplicerade förfarandena för att fastställa kriterier.

vi) Möjliga störningar i handeln.

vii) De kostnader som följer av tilldelningen av ett miljömärke.

Kommittén kommer att lägga fram sin syn på dessa problem i samband med sina kommentarer om de åtgärder kommissionen föreslagit för att förbättra programmet.

1.3. Detta är inte en ny fråga för ESK. Kommittén uttryckte sin syn på det ursprungliga förslaget i ett yttrande som antogs enhälligt () och har också lagt fram en rad förslag på programmets framtida inriktning i andra senare yttranden. Dessa förslag redovisas under punkt 2.7 ("En hållbar konsumtion") i yttrandet om "Konsumentpolitiska prioriteringar 1996-1998 (3)

(3) EGT C 295, 7. 10. 1996" och punkt 4.4.3 ("Nya miljöpolitiska instrument, inklusive miljömärkningssystem") i yttrandet om "Internationell handel och miljö (4)

(4) EGT C 56, 24. 2. 1997". I detta yttrande kommer vi att använda oss av dessa rekommendationer.

1.4. Genom att stå till tjänst som sekretariat för det rådgivande forumet för miljömärkning har ESK dessutom skaffat sig goda insikter i hur programmet fungerar liksom i berörda parters bidrag. Vid utarbetandet av detta yttrande har vi också haft nytta av information från behöriga organ, Europeiska miljöbyrån och de olika europeiska intresseorganisationerna.

2. Allmänna kommentarer

2.1. Kommittén anser att utvecklingen när det gäller antalet kriterier som antagits för olika produktgrupper och antalet tilldelade miljömärken inte skall bedömas så negativt med tanke på den korta tid som gått sedan förordningens ikraftträdande. Det tyska miljömärket "Blå ängel" (1977) och den nordiska svanen (1989), som numera är erkända på sina hemmamarknader och i viss mån även utomlands, mötte i början liknande problem. De var också "långsamma i starten".

2.2. ESK anser också att det faktum att ett antal nationella miljömärkningsprogram startade samtidigt som gemenskapsprogrammet lanserades bidrog till det sistnämndas blygsamma start. Dessutom bidrog dess av naturliga skäl mer komplicerade karaktär - som utformats för att tillgodose medlemsstaternas vilja att aktivt delta i programmet - också till den långsamma utvecklingen. Färsk information från kommissionen visar dock att man under programmet hade delat ut 27 miljömärken till 14 producenter för totalt 108 produkter i slutet av mars 1997. Dessa uppgifter och den statistik som kommissionen publicerat i sitt förslag kan tyda på att programmet nu börjar ta fart.

2.3. Kommittén är övertygad om att framtidens miljömärkning, bland annat med tanke på att de nationella programmen medför handelshinder, ligger i en förstärkning av gemenskapsprogrammet. För att åstadkomma detta bör man anstränga sig för att i så hög grad som möjligt harmonisera kriterierna för dessa nationella miljömärkningsprogram ().

2.4. En framgångsrik tillämpning av gemenskapsprogrammet för miljömärkning är också av stor betydelse eftersom det är det enda produktrelaterade och efterfrågestyrda politiska instrumentet i strävan efter en hållbar konsumtion.

3. Särskilda kommentarer

3.1. Införande av ett graderat miljömärke

3.1.1. Kommissionen menar att industriorganisationerna i allmänhet är alltför ovilliga att stödja ett miljömärkningsprogram eftersom det inbjuder till konkurrens (enbart på grundval av produktens miljöegenskaper). Enskilda företag som söker konkurrensmässiga fördelar kan dock mycket väl vara intresserade av miljömärket. Kommissionen pekar också på många produktgruppers olika marknadsstrukturer i medlemsstaterna och konstaterar att det för producenter i tredje land råder helt andra förutsättningar än dem som gäller inom EU. Dessa överväganden har fått kommissionen att komma framtill slutsatsen att det ofta är omöjligt att fastställa enhetliga kriterier.

3.1.2. För att lösa dessa problem föreslår kommissionen att man inför en graderad märkning baserad på olika (flexibla) kriterier för var och en av miljöaspekterna för produktgruppen i fråga. Tillräckligt strikta normer för dessa olika aspekter måste fastställas för att garantera märkets integritet, så att det uppfyller de grundläggande kraven.

3.1.3. Först och främst måste man understryka att motiven för att fastställa miljökriterier som omfattar hela EU för varje produktgrupp består i strävan att minska deras inverkan på miljön inom hela Europeiska unionen. Detta innebär att man måste fastställa det urval av miljöaspekter som skall ligga till grund för kriterierna och att deras grad av stränghet skall återspegla de miljömässiga förutsättningarna inom EU. Det kommer därför kanske inte alltid att vara möjligt att inbegripa producenter från tredje land, som kanske verkar under helt andra miljömässiga och rättsliga förutsättningar ().

3.1.4. För det andra kan man hysa ett visst tvivel om huruvida de nationella förutsättningarna, inklusive konsumenternas förväntningar om högt satta miljönormer, skiljer sig så mycket inom EU att de kräver nationella system för att fastställa kriterier (olika normer), särskilt med tanke på att den inre marknaden kommer att medföra en ökad harmonisering av ekonomiska villkor och miljöpolitiken inom EU.

3.1.5. För det tredje kan man ifrågasätta kommissionens optimism om att producenternas ovilja att använda miljövänlighet som konkurrensmedel skulle minska om man inför en graderad märkning. Visserligen innebär ett graderat märke en större flexibilitet när det gäller tillverkarnas förmåga att uppfylla kriterierna, men dess inverkan på konkurrensen är inte alls klarlagd, vilket särskilt beror på den inneboende bristen på överskådlighet i ett graderat märkningssystem.

3.1.6. Det är högst tvivelaktigt huruvida införandet av ett graderat märke kommer att lösa några av de problem som tillverkarna upplever i EU:s miljömärkningsprogram. Det finns ännu inga tecken på att tillverkarna eller deras sammanslutningar skulle vara positivt inställda till ett graderat märke.

3.1.7. Det är sant att ett sådant system skulle ge den normgivande myndigheten större flexibilitet i den mening att det medger ett mer nyanserat tillvägagångssätt än systemet att antingen godkänna eller underkänna. Det är dock osannolikt att denna frihet skulle leda till någon större tillfredsställelse hos dessa myndigheter, eftersom det kommer att leda till tvister angående valet av olika tröskelnivåer till följd av producenternas olika (nationella) intressen. Dessutom måste man vara medveten om det inneboende trycket att sätta ingångströskeln lägre i ett graderat system.

3.1.8. Slutligen är det tveksamt huruvida konsumenterna uppskattar större valmöjligheter genom olika "blombuketter". Det skulle bli mycket svårt att förklara betydelsen av de olika märkena för dem. Därav följer att det kommer att bli svårt för konsumenterna att välja mellan märken med olika antal poäng (blommor) för de olika miljöaspekterna. Dessutom tycker konsumenterna i allmänhet inte om att ägna mycket tid åt att ta till sig information vid valet av varor (), trots deras intresse av information om specifika miljöeffekter och om den övergripande miljösituationen.

3.1.9. Det är sant att konsumenterna tar sig mer tid för att välja "bästa köp" när det handlar om kapitalvaror. Man har som regel åtminstone ett begrepp om (användar-)egenskaperna hos produkter som är relevanta för den egna personen. Även då krävs det - såsom alla konsumentorganisationer vet - stor skicklighet och stora ansträngningar för att ge konsumenterna begriplig och relevant information om jämförande tester av sådana produkter - ett system som liknar systemet med graderad miljömärkning.

3.1.10. I det senare fallet förvärras konsumenternas problem eftersom de vanligen är mindre insatta i produktens miljöegenskaper och är än mindre förmögna att uttrycka sina preferenser i fråga om dem. Konsumenterna tar sig följaktligen inte tid att "smälta" information på ett märke som de kanske varken begriper eller behöver för att fatta ett inköpsbeslut. Det är därför förståeligt att konsumentorganisationerna har uttryckt sitt motstånd mot att man inför en graderad märkning.

3.1.11. Av samma anledningar hyser tillverkningsföretagen tvivel inför ett graderat märke, eftersom det har nackdelar som ett medel för marknadskommunikation.

3.1.12. Det är vidare också förståeligt att man inte någonstans i världen har kommit att tillämpa ett graderat miljömärkningsprogram.

3.1.13. Av alla dessa anledningar tror inte ESK att införandet av ett graderat miljömärke är ett lämpligt verktyg för att komma runt tillverknings- och handelsföretagens ovilja att delta i programmet. Kommittén anser snarare att tillräckliga anpassningar kan göras av det nuvarande godkänt/underkänt-systemet så att man markant kan öka dess attraktivitet gentemot dessa företag.

3.1.14. På grund av alla risker som är förknippade med frågan uppmanar kommittén kommissionen att följa dess råd att överge denna nya inriktning, eller att åtminstone först undersöka om producenter och grossister (som kanske känner ansvar för att hjälpa till att tolka konsumentinformationen) verkligen skulle föredra (någon typ av) graderad märkning framför nuvarande godkänt/underkänt-system. Om resultatet påvisar acceptans för den graderade märkningen skulle deras vilja att medverka i ett sådant program bli mycket större.

3.1.15. Om detta nu skulle bli fallet föreslår kommittén också att kommissionen provar ett sådant system innan man presenterar sina slutliga förslag. Resultatet av ett sådant prov kan mycket väl komma att påvisa vissa variationer mellan medlemsstaterna, även om det märke som till slut kommer att väljas bör ha samma utformning i hela EU. Kommittén föreslår också att konsumentkommittén inbegrips i denna provning (se även hänvisningen under artikel 7).

3.2. Sambandet mellan EU-programmet och nationella program

3.2.1. ESK kan ansluta sig till kommissionens uppfattning att den nationella märkningen i framtiden bara skall gälla produktgrupper som inte omfattas av gemenskapens miljömärkningskriterier. Vi föreslår dock att man ändrar "...för vilka det inte finns..." till "...för vilka det inte har fastställts..." (artikel 11) (). Den avgörande faktorn för kommittén är att det inte längre kommer att finnas några produkter på marknaden som har nationella miljömärken och för vilka man har fastställt EU-märken när den nya förordningen har varit gällande i fem år. Denna anpassning skulle medge nationella märken på marknaden under den (ibland långa) tiden mellan tillkännagivandet av ett uppdrag att utveckla kriterier för en viss produktgrupp och kommissionens offentliggörande av kriterierna (artikel 5.3). Dessutom måste det erkännas att denna bestämmelse bara skall gälla så kallade samordnade program eftersom medlemsstaternas regeringar inte är ansvariga för andra befintliga inofficiella märken. ESK rekommenderar kommissionen att klargöra den exakta innebörden i detta stycke. Undantag kan dock göras för antagande av (strängare) nationella kriterier i de samordnade programmen för att bekämpa miljöproblem som är av verklig nationell betydelse. Ett sådant undantag bedöms som lämpligt eftersom avtalen om tekniska handelshinder respektive sanitära och fytosanitära åtgärder under vissa omständigheter medger fastställandet av sådana nationella normer. Bevisbördan för fastställandet för sådana nationella märken skall ligga hos den nationella miljömärkningsmyndigheten, Det är inte troligt att en sådan undantagsklausul kommer att användas i någon större omfattning.

3.2.2. Kommissionen föreslår att man bara skall fastställa kriterier för ett mycket begränsat antal produktgrupper med tanke på de blygsamma ekonomiska bidrag man är beredd att ge (). Därmed skulle märkets synlighet knappast förbättras - dess andel av det samordnade miljömärkningssystemet skulle med stor sannolikhet till och med minska, vilket är än värre. Ett sätt att stoppa denna olyckliga utveckling skulle kunna bestå i att stödja det lovvärda initiativ där man strävar efter att harmonisera kriterierna för särskilda produktgrupper inom flera nationella program, vilket innebär att man skapar ytterligare EU-kriterier. ESK vill understryka att en harmonisering av kriterierna är att föredra framför ett system för ömsesidigt erkännande av (icke-harmoniserade) kriterier.

3.2.3. Ett orosmoment står att finna i det faktum att det finns osamordnade nationella (privata) program som inte är samordnade - ett problem som också kommissionen pekar på. ESK välkomnar därför kommissionens förslag att låta detaljhandlare ansöka om miljömärke för produkter som marknadsförs under eget märkesnamn (artikel 6.1) eftersom detta skulle kunna locka dem att överge sitt eget märke och delta antingen i det officiella nationella programmet eller i EU:s program. Vi uppmanar kommissionen att bekräfta att grossisters märkesnamn också godtas i programmet.

3.2.4. Spridningen av privata märken, det vill säga märken som inte är utformade i samarbete med berörda myndigheter, och andra miljödeklarationer bör motarbetas på ett kraftfullt sätt. Dessa oreglerade märken förvirrar konsumenterna och deklarationerna är ibland vilseledande. De skadar därför utvecklingen av gemenskapsmärket och de officiella nationella märkena.

3.2.5. För att medge de nationella myndigheterna att bättre tackla vilseledande miljödeklarationer rekommenderar ESK att kommissionen - tillsammans med kommittén såsom föreslås under artikel 13 - granskar befintlig lagstiftning och uppförandekoder rörande vilseledande marknadsföring mot bakgrund av behovet göra ändringar och med beaktande av de olika nationella rättsliga och institutionella strukturerna.

3.3. Organisation av EU:s program

3.3.1. Förhållandet mellan EMO () och kommissionen

3.3.1.1. Kommittén stödjer kommissionens förslag att uppmuntra de behöriga organen () att upprätta en oberoende internationell organisation som skulle handlägga miljömärkning och ansvara för fastställande och uppdatering av kriterier, för motsvarande bedömnings- och kontrollkrav samt för samordning av de behöriga organens verksamhet. Kommittén har gjort detta ställningstagande eftersom vi konstaterar att det inte finns något hållbart alternativ till detta kommissionsförslag.

3.3.1.2. I samband med utarbetandet av detta yttrande har kommittén undersökt möjligheterna att ge Europeiska miljöbyrån de slutgiltiga ansvaret för fastställandet av kriterier. Vi har bett miljöbyråns direktör om hans syn på denna idé. Direktören var dock övertygad om att den administrativa uppgiften att fastställa kriterier skulle hämma deras kärnverksamhet bestående av oberoende insamling och spridning av miljöinformation. Kommittén konstaterar därför att Europeiska miljöbyrån inte kan fungera som ett hållbart alternativ till EMO.

3.3.1.3. Kommissionen bör hyllas för sin "reträtt" från ledningen av programmet eftersom tidigare erfarenheter har visat att programmet (också) är känsligt på grund av kommissionens ledande position. Denna ansvarsförskjutning till EMO är desto mer lämplig med tanke på den ökade uppmärksamheten i fråga om handelsstörningar (). En ytterligare fördel med att upprätta EMO ligger i att den kan bidra till en ökad harmonisering av de nationella programmen (se även punkt 3.2.2).

3.3.1.4. Vid ett informellt sammanträde med ansvariga organ och regeringstjänstemän (29-30 maj 1997) diskuterades förslaget och flera av delegationerna skulle, åtminstone vid denna tidpunkt, helst se att kommissionen behöll det yttersta ansvaret för att fastställa kriterierna.

De skäl som angavs var följande:

- Kommissionens befogenhet att försvara de antagna kriterierna, om så skulle behövas.

- Kommissionens förhandlingsbefogenhet i europeiska och internationella sammanhang.

- Frågan om "ownership" "(ansvar gentemot det organ som skall inrättas)" och slutligen de ekonomiska konsekvenserna.

Kommittén anser att man inte kan ta lätt på dessa synpunkter och uppmanar kommissionen att ta fram lämpliga lösningar på dessa problem.

3.3.1.5. När det gäller den konkreta ansvarsfördelningen står fortfarande mycket att önska. I förslaget tar man till exempel inte alls upp frågan om skadeståndsansvar som kan utdömas av domstolar till följd av beslut av EMO. ESK anser att kommissionen skall hålla EMO skadeslös i fråga om skadeståndskrav som kan uppstå då man bara på ett korrekt sätt fullgör det uppdrag man fått av kommissionen.

3.3.1.6. Tyvärr innehåller förslaget inte heller någon entydig ansvarsfördelning mellan kommissionen och EMO när det gäller införandet av nya kriterier. Förvisso kommer kriterierna för miljömärkning att fastställas av EMO, men de träder inte kraft förrän kommissionen har övertygat sig om att EMO har uppfyllt villkoren för dess uppdrag. I uppdraget skall man specificera förfarandet för fastställande av miljömärkningskriterier i enlighet med principerna i bilaga IV. Enligt förslaget (artikel 5.2) skall kommissionen ansvara för urval av produktgrupper liksom bedömnings- och kontrollkrav i enlighet med principerna i bilaga IV.

3.3.1.7. Under punkt 32 i förslaget sägs dock att kommissionen också skall verifiera att EMO:s uppgifter utförs i enlighet med förordningen. Man ser också en likhet med den "nya metoden" för teknisk standardisering (punkt 33).

3.3.1.8. ESK anser att denna hänvisning till den "nya metoden" är särskilt olycklig. För det första främjar den "nya metoden" genom sina syften och målsättningar ett nationellt förfarande. Dessutom är standardisering (CEN) och miljömärkning (EMO) fundamentalt olika saker. Medan standardiseringen till sin natur är teknisk, är miljömärkningen selektiv och utgör ett politiskt verktyg. CEN:s modell och förfaranden är därför inte lämpliga för EMO:s verksamhet.

3.3.1.9. Kommittén är övertygad om att kommissionens uppgift borde ligga i att lägga fram lämpliga spelregler och garantera "fair play" - varken mer eller mindre. Vi anser därför att kommissionens intressen är tillräckligt garanterade genom dess roll som medverkande i utvecklingen av en egen stadga för EMO och som kontrollant i fråga om EMO:s uppfyllande av kraven i bilaga IV. För att garantera en tillräcklig grad av överensstämmelse med andra miljöpolitiska målsättningar och problem skulle kommissionen dock kunna hänvisa till andra relevanta gemenskapspolitiska instrument i samband med sitt uppdrag till EMO att fastställa kriterier för en viss produktgrupp. Det skall dock vara EMO:s ansvar att dra slutsatser i samband med fastställandet av kriterier.

3.3.1.10. Med tanke på dess funktioners art, såsom definieras i förordning (EEG) nr 1210/90, och den kompetens man har utvecklat skulle Europeiska miljöbyrån kunna spela en aktiv roll när det gäller att samla in den information som är nödvändig för fastställandet av produktgrupper (steg 1 i riktlinjerna för förfarandet) och utarbeta en bedömning av miljöeffekterna (steg 3). Miljöbyrån har framfört att man är beredd att delta i detta arbete. Kommittén uppmanar därför kommissionen att ytterligare studera Europeiska miljöbyråns deltagande i programmet (). Med ett sådant förhållande skulle det bli nödvändigt att etablera en direkt kommunikation mellan Europeiska miljöbyrån och EMO.

3.3.2. Förhållandet mellan EMO och behöriga organ

3.3.2.1. I förslaget sägs inte mycket om detta förhållande, vilket är förståeligt med tanke på att EMO skall utgöras av dessa organ och då förhandlingarna mellan dem och kommissionen knappt har börjat. Eftersom man mycket riktigt påpekar att förordningen kommer att träda i kraft först "efter kommissionens beslut att EMO kan fullgöra sina uppgifter", är det beklagligt att kommissionen ännu inte har lagt fram sin syn på detta förhållande. En sådan vägledning skulle påskynda EMO:s tillkomst.

3.3.2.2. ESK välkomnar möjligheten att få lägga fram några idéer om detta förhållande. Vi är övertygade om att EMO:s stadga tydligt bör stipulera att organisationen bara är ansvarig inför de behöriga organen, oaktat kommissionens kontrollansvar (se ovan). De behöriga organen skall fungera som styrande organ för EMO och skall samtidigt i möjligaste mån påta sig ansvaret att föreslå kriterier för utvalda produktgrupper. På detta sätt kan man hålla nere EMO:s personalstyrka till ett minimum. För att garantera att EMO fungerar effektivt skall rutinbeslut fattas med enkel majoritet, medan man kan anta ett beslutsförfarande med kvalificerad majoritet för andra beslut.

3.3.2.3. EMO:s huvudfunktioner skulle vara att: i) erhålla ett uppdrag från kommissionen att fastställa eller revidera kriterier, ii) ge motsvarande uppdrag till en eller flera behöriga organ att lämna förslag på kriterier (det "ledande land"-förfarande som fungerade bra under de första årens tillämpning av nuvarande förordning), iii) godkänna de fastställda (förslagen) på kriterier, iv) rådfråga forumet om fastställandet av föreslagna kriterier och om ändringar av dess riktlinjer och arbetsmetoder, v) lägga fram fastställda kriterier för kommissionen, och vi) underrätta kommissionen om de åtgärder man tänker vidta i enlighet med förordningen. EMO:s styrande organ skall också bilda arbetsgrupper bestående av personal från de behöriga organen för att förbereda besluten så väl som möjligt. De behöriga organens stadgor kan kanske utgöra en vägledning för utarbetandet av EMO:s stadga.

3.3.2.4. EMO kommer efter det att förordningen har trätt i kraft att fritt kunna anta nödvändiga förändringar beträffande sitt verksamhetssätt, förutsatt att de inte strider mot förordningen. Man kommer exempelvis att ha rätt att modifiera sina arbetsmetoder om man anser detta vara nödvändigt. När det gäller dess (ursprungliga) arbetsmetoder är det kanske klokt att hålla sig så nära de tidigare överenskomna riktlinjerna för förfarandet som möjligt (). Det kan vara en god idé att undersöka huruvida byråkrati och andra villkor som hindrar ett snabbt förfarande och ökar kostnaderna för verksamheten kan undvikas utan en försämrad kvalitet på kriterierna som följd (). En jämförande analys av de förfaranden som tillämpas i de (samordnade) nationella programmen kan kanske ge lovande resultat. Det kan nämnas att en sådan undersökning har gjorts av det danska miljödepartementet.

3.3.2.5. Om det anses vara till hjälp skulle kommissionen och de behöriga organen kunna komma överens om att uppdra åt ett oberoende organ att utveckla ett stadgeförslag för EMO på grundval av de villkor i förslaget till förordning som är relevanta och detta yttrande. Ett sådant stadgeförslag skulle kunna underlätta förhandlingarna mellan kommissionen och de behöriga organen när det gäller EMO:s inledande organisation, som i nuläget tyvärr saknar inriktning. Dess inrättande är såsom har konstaterats under punkt 3.3.2.1 ett villkor för att den nuvarande förordningen skall kunna ersättas av ett mycket välbehövligt nytt arrangemang.

3.4. Att inbegripa de ekonomiska och sociala intressegrupperna

3.4.1. Kommittén beklagar starkt att man i förslaget knappast uppmärksammar de olika intressegruppernas engagemang och ställning i samband med processen att fastställa kriterier. Dessa intressegrupper består enligt artikel 6 i nuvarande förordning av: industri och handel (inklusive fackliga organisationer när så är lämpligt) och konsument- och miljöorganisationer. Kommittén vill redan här klargöra att de fackliga organisationerna - som representerar unika användarkunskaper i arbetsmiljöfrågor - skall ha samma roll som de andra intressegrupperna. Kommittén stöder dessutom kommissionens hänvisning till att hantverkare och små och medelstora företag skall delta genom sina intresseorganisationer.

3.4.2. ESK vill här upprepa sina fasta övertygelse att dessa intressegrupper har en väsentlig roll att spela när det gäller att utveckla och vidmakthålla ett hållbart miljömärkningsprogram. Vi vidhåller därför orubbligt att artikel 6 i den nuvarande förordningen skall fortsätta att gälla (), med det viktiga undantaget att forumet nu skall vara ansvarigt inför EMO och inte inför kommissionen.

3.4.3. För att ytterligare engagera ESK för ett lyckat genomförande av programmet skulle förordningen kunna ge kommittén i uppgift att formellt utse både forumets medlemmar på grundval av nomineringar från intressegrupperna och dess ordförande (). Det faktum att kommittén sammanför ekonomiska och sociala intressegrupper från hela EU gör den väl lämpad att se över forumets aktiviteter och därigenom garantera insyn, välbalanserad representation och information både till EU-intressen och andra intressen. Hittills har ESK hyst och stått till tjänst med forumets sekretariatet genom tillfälliga arrangemang. För att garantera fortsatt effektiva aktiviteter inom forumet borde man formalisera det nuvarande arrangemanget ().

3.4.4. Enligt nuvarande förutsättningar skall EMO:s arbetsmetoder stipulera att de sociala intressegrupperna skall representeras i de arbetsgrupper som skall utarbeta förslag på kriterier för de utvalda produktgrupperna (se även punkt 3.3.2.3). Dessa intressegrupper borde vara representerade i alla steg i miljömärkningsprocessen, eftersom de står närmast i förbindelse med detaljhandlare, producenter och konsumenter.

3.5. Finansiella aspekter

3.5.1. I sin finansieringsöversikt konstaterar kommissionen att man skall upphöra med sina finansiella engagemang fyra år efter att den nya förordningen har trätt i kraft. Enligt kommissionen skall programmet sedan vara självfinansierande. ESK vill påpeka att erfarenheterna från de nationella programmen klart visar att detta är ohållbart. Europeiska miljöbyråns engagemang i utarbetandet av kostsamma miljökonsekvensanalyser kan emellertid komma att minska de totala kostnaderna för programmet. Vi vill dock ändå rekommendera att en översyn görs i slutet av det tredje året för att se i vilken grad programmet kan självfinansieras.

3.5.2. Kommittén kan dock acceptera att kommissionen upphör med sina finansiella åtaganden i programmet förutsatt att de behöriga organen är villiga och fullt kapabla att stödja EMO:s verksamhet. Eftersom de behöriga organen bara har begränsade medel till sitt förfogande måste medlemsstaterna bidra med nödvändiga resurser. Kommittén anser att ett avtal med medlemsstaterna där de accepterar att gemenskapsfinansieringen upphör och konsekvenserna av detta är en förutsättning för att kommissionen skall kunna fullfölja sin avsikt på detta område. Denna fråga måste också ingå i de förhandlingar som nämns under punkt 3.3.2. Vi är dock övertygade om att de avgifter som beskrivs i bilaga V inte bör höjas, eftersom detta skulle kunna avskräcka aktörerna från att ansöka om ett miljömärke.

3.5.3. Eftersom samhällets fördelar av fastställda kriterier och märkta produkter (genom minskad inverkan på miljön som inte betalas på något sätt) kommer att överstiga de belopp som fås in genom avgifterna, anser ESK att nationella (statliga) anslag till de behöriga organen är lämpliga och nödvändiga om kommissionens finansiella åtaganden skulle upphöra.

3.5.4. ESK kan inte till fullo analysera de finansieringsförslag som ingår i bilaga V. Även om det är en god tanke att ge extra stöd till små och medelstora företag och (inhemska) leverantörer från utvecklingsländer som ansöker om miljömärke (se punkt 3.5), är kommittén inte övertygad om att denna positiva särbehandling är förenlig med idén om en rättvis konkurrens. ESK rekommenderar att innehållet i bilaga V granskas och bedöms av de behöriga organen, eftersom de inte bara är kompetenta att göra dessa bedömningar, utan också är fullt ekonomiskt ansvariga för programmet.

3.6. Några kommentarer om artiklarna i förslaget till förordning

3.6.1. Artikel 4 - Omfattning

3.6.1.1. Kommissionen får vårt bifall för att man fastställer villkor för val av en produktgrupp, eftersom detta saknas i den nuvarande förordningen. Kommittén instämmer i att en produktgrupps synlighet på marknaden är ett viktigt kriterium. Det skulle dock vara klokt att inte tillämpa dessa kriterier alltför strikt, utan ge EMO tillräckligt manöverutrymme att fastställa den exakta definitionen på den produktgrupp som berörs. Dessutom bör man lägga till en klausul som stipulerar att EU-producerade produkter skall utgöra en avsevärd andel av den totala försäljningen inom EU. Motivet för detta kriterium är att miljömärkningen inrättas för att lösa miljöproblem inom EU. Man skulle därmed också undvika oönskade störningar av handeln ().

3.6.2. Artikel 5 - Förfaranden för att fastställa miljömärkeskriterier

3.6.2.1. I artikel 5.2, första stycket, stipulerar kommissionen att miljömärkeskriterierna skall omprövas med intervaller som inte överstiger tre år. Enligt artikel 3.5 skall giltighetstiden för kriterierna dock anges inom varje uppsättning av miljömärkeskriterier. Den senare specifikationen skulle därför gälla fastställandet av intervallerna för denna omprövning.

3.6.2.2. I artikel 5.2, tredje stycket, framgår kommissionens avsikt att inleda öppna samråd med alla intressenter innan en produktgrupp väljs ut. Kommittén anser att det är tillräckligt om kommissionen nöjer sig med att rådfråga EMO innan man väljer ut en produktgrupp.

3.6.2.3. I artikel 5.3 stipuleras att offentliggöranden i Europeiska gemenskapens officiella tidning () kommer att äga rum när kommissionen förvissat sig om att villkoren i ifrågavarande uppdrag uppfyllts. I linje med vad som uttrycks under punkt 3.3.1.7 föreslår kommittén att kommissionen söker denna förvissning genom att EMO avlägger rapporter, där det skulle framgå att man uppfyllt kraven i bilaga IV. Man bör lägga till ett ytterligare villkor om att offentliggörandet i EGT skall äga rum inom en månad efter att kommissionen erhållit denna rapport, såvida inte kommissionen meddelar EMO att man inte anser att EMO uppfyllt de specifika villkoren i bilaga IV.

3.6.3. Artikel 6.4 - Bedömning och kontroll

3.6.3.1. Kommittén instämmer i att de organ som är behöriga att utföra provningar och kontroller för att utröna huruvida en ansökan uppfyller kraven skall vara godkänd enligt ISO-serierna EN 45000 eller likvärdiga internationella standarder. På grund av dess frivilliga karaktär skulle det dock strida mot konkurrensregler att kräva auktorisation. Det sätt på vilket dessa provningsinstitut vill bevisa för det behöriga organet att man uppfyller standarderna skall lämnas öppet (). Den näst sista raden i fjärde stycket bör därför lyda enligt följande: "... som utförts av organ som uppfyller ISO - serierna EN 45000..."

3.6.4. Artikel 13 - Rådgivande kommitté

3.6.4.1. ESK ser med tillfredsställelse på inrättandet av en rådgivande kommitté bestående av representanter för medlemsstaterna, även med avseende på artiklarna 5, 11 och 12. Vi välkomnar inrättandet av denna kommitté, men det innebär också att medlemsstaterna måste bidra till att programmet genomförs med framgång.

Bryssel den 10 juli 1997.

Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande

Tom JENKINS

() EGT C 114, 12.4.1997, s. 9

() EGT C 339, 31. 12. 1991

() Se fotnoterna 3 och 4 samt punkterna 2.7.5 respektive 4.4.3.4 i dessa yttranden.

() Detta uttryckte ESK redan i sitt yttrande i EGT 56, 24. 2. 1997, punkt 4.4.3.5.

() Ett nederländskt forskningsinstitut (SWOKA) fann i en undersökning att det för 45 % av ett urval av konsumenter som var intresserade av information om genetiskt tillverkade livsmedel räckte att veta att produkten i fråga var "godkänd" av en myndighet. Mer information bedömdes inte vara nödvändig.

() På vissa språk, t.ex. nederländska, används redan perfektum i översättningen.

() Se finansieringsöversikt, punkt 9.1. Man planerar att utveckla kriterier för fem nya produktgrupper per år under en fyraårsperiod.

() Europeiska miljömärkningsorganisationen.

() Den organisation eller de organisationer i medlemsstaterna som fabrikanter och importörer kan vända sig till för ansökan om miljömärke och som ansvarar för genomförandet av programmet i deras hemländer.

() Dessa ansvarsområden väger tyngre för myndigheter än frivilligorganisationer (artikel 4 och bilaga 3 i avtalet om tekniska handelshinder).

() För att utvärdera programmets effekter skulle kommissionen också kunna ge Europeiska miljöbyrån i uppdrag att regelbundet göra sådana utvärderingar.

() Se även kommissionens information om miljömärkning, nummer 6, juni 1994. Det är uppenbart att förfarandena har "sållats fram" med hänsyn till kommissionens (dominanta) roll i de flesta av de steg som har urskiljts, framför allt steg 1, 2 och 6.

() EGT C 295, 7. 10. 1996, punkt 2.7.6.

() Med beaktande av kommitténs åsikt om en jämbördig roll för de fackliga organisationerna och småföretagens deltagande, framförd under punkt 3.4.1.

() Man kan hänvisa till kommissionens beslut 97/150/EG, 24. 2. 1997, EGT L 58, om upprättandet av ett europeiskt rådgivande forum för miljön och en hållbar utveckling, med den viktiga skillnad att medlemmarna i detta forum utses av kommissionen.

() EGT C 295, 7. 10. 1996, punkt 2.7.7.

() EGT C 56, 24. 2. 1997, punkt 4.4.3.4.

() Mer precist sägs att kommissionen kommer att offentliggöra "hänvisningar till dessa kriterier och krav och till deras uppdateringar". ESK tolkar denna formulering som att alla relevanta fakta kommer att publiceras precis som är fallet med nuvarande förordning.

() Detta oaktat att de flesta laboratorier m fl kommer att utnyttja denna möjlighet att ansöka om ackreditering.