1.Inledning och de viktigaste resultaten

Politik för att öka produktiviteten och stärka konkurrenskraften är en prioriterad fråga för medlemsstaterna, men även för EU och i synnerhet euroområdet. Produktivitetsökningen har under flera decennier avtagit och minskat ytterligare sedan den ekonomiska och finansiella krisen. Det faktum att konkurrenskraft och produktivitet utvecklades på olika sätt inom i euroområdet före krisen bidrog också till uppbyggnaden av makroekonomiska obalanser, och korrigeringen av dessa har visat sig bli utdragen och kostsam. Nationell produktivitet är en av de viktigaste komponenterna för välstånd och inkomstökningar och därför får denna utveckling betydande effekter för ekonomisk välfärd och inkomstskillnader samt för Ekonomiska och monetär unionens funktion.

Trots vissa framsteg måste mer göras för att öka den ekonomiska motståndskraften i euroområdet och förbereda unionen på långsiktiga utmaningar, såsom en åldrande befolkning, globaliseringen och tekniska förändringar. Politiska åtgärder måste vidtas både i medlemsstaterna och på unionsnivå. Produktivitetsfrämjande åtgärder är ett framträdande inslag i den årliga tillväxtöversikten och rekommendationerna för euroområdet. Stödet för genomförande av strukturreformer har stärkts genom den europeiska planeringsterminen. Unionen arbetar också för att få fart på investeringarna, förbättra regelverket och fullborda den inre marknaden, den digitala inre marknaden, kapitalmarknadsunionen, bankunionen och energiunionen. Framstegen i reformarbetet i medlemsstaterna har dock varit ojämna och på det hela taget alltför långsamma.

Att utforma och genomföra en politik som ökar produktiviteten är en utmaning som kräver ett starkt nationellt ägarskap. En sådan politik bör baseras på vederhäftig information och ta ett samlat grepp på de komplexa pådrivande faktorerna när det gäller produktivitet, som i viss mån skiljer sig från medlemsstat till medlemsstat. Det är därför de fem ordförandenas rapport om fullbordandet av EU:s ekonomiska och monetära union rekommenderar varje medlemsstat i euroområdet att inrätta en institution som ska följa upp konkurrenskraftspolitiken och utarbeta rekommendationer på området. Syftet med dessa institutioner är att främja och stödja genomförandet av strukturreformer genom att tillhandahålla en solid analytisk grund och att bidra med information till den offentliga debatten. Medlemsstaternas regeringar kan använda sig av de uppgifter som dessa institutioner tar fram för att vinna politiskt och allmänhetens stöd för nödvändiga reformer.

På grundval av ett kommissionsförslag antog rådet i september 2016 en rekommendation genom vilken medlemsstaterna i euroområdet uppmanas att inrätta nationella produktivitetsnämnder senast i mars 2018. Rekommendationen riktar sig till medlemsstater i euroområdet, men även medlemsstater utanför euroområdet uppmuntras att utse eller inrätta liknande organ. Produktivitetsnämnderna är tänkta att vara objektiva, neutrala och oberoende när det gäller analys och innehåll och ha till uppgift att utreda problem som rör produktivitet samt bidra till ett evidensbaserat beslutsfattande. De enskilda medlemsstaterna kan utifrån ett antal gemensamma egenskaper och uppgifter för sådana nämnder själva besluta om den exakta utformningen av sina egna produktivitetsnämnder.

I rådets rekommendation uppmanas kommissionen även utarbeta en lägesrapport om genomförandet och lämpligheten senast den 20 mars 2019, en uppgift som fullgörs genom föreliggande rapport. Den bygger på svaren i en enkät som kommissionen skickade till produktivitetsnämnderna och medlemmarna i kommittén för ekonomisk politik i december 2018. Den ger en översikt över hur produktiviteten och konkurrenskraften har utvecklats i unionen och i euroområdet, en beskrivning av läget i fråga om inrättandet av produktivitetsnämnderna i slutet av 2018 och sammanfattar samarbetet mellan produktivitetsnämnderna och kommissionens roll. Rapportens viktigaste slutsatser är följande:

·Nationella produktivitetsnämnder har redan inrättats i en majoritet av medlemsstaterna i euroområdet och antalet nämnder ökar stadigt. Tio medlemsstater i euroområdet har nu inrättat sina egna produktivitetsnämnder (Belgien, Cypern, Finland, Frankrike, Irland, Litauen, Luxemburg, Nederländerna, Portugal och Slovenien). Övriga medlemsstater i euroområdet har bekräftat sin avsikt att inrätta produktivitetsnämnder och några av dem har redan kommit långt i detta arbete (Grekland, Malta och Slovakien). Dessutom har te medlemsstater utanför euroområdet utsett eller inrättat liknande institutioner (Danmark, Ungern och Rumänien).

·Medlemsstaterna har valt olika strukturer, vilket i stor utsträckning avspeglar landspecifika omständigheter Utformningen av de utsedda produktivitetsnämnderna förefaller i stort ligga i linje med kraven i rådets rekommendation. I flera fall är vissa av kraven dock inte uttryckligen förankrade i nationell lagstiftning, exempelvis när det gäller bestämmelser för att säkerställa funktionell självständighet och adekvat tillgång till information. Vissa produktivitetsnämnder har också ett tidsbegränsat mandat. Huruvida dessa faktorer kommer att påverka produktivitetsnämndernas resultat återstår emellertid att se då de flesta är relativt nya och det kommer att ta tid innan slutsatser kan dras.

·Det är uppmuntrande att se att vissa produktivitetsnämnder aktivt bidrar till den nationella debatten om produktivitetsrelaterade frågor. Generellt sett har nämnder som redan fanns som institutioner varit mest framgångsrika på detta område. Flera nämnder har redan publicerat årsrapporter och deltar aktivt i produktivitetsdebatten, bland annat genom att anordna evenemang, konferenser, workshoppar och publicera rapporter.

·Europeiska kommissionen har lanserat ett nätverk för produktivitetsnämnderna för att underlätta utbyte av åsikter, praxis och erfarenheter och för att hjälpa nämnderna att bättre fånga upp euroområdes- och unionsaspekten. Kommissionen anser att produktivitetsnämnderna är viktiga samtalspartner och aktörer när det gäller att etablera ett nationellt ägarskap för reformer. Kommissionen kommer regelbundet föra diskussioner med alla deltagande produktivitetsnämnder, bland annat under undersökningsdelegationers besök i medlemsstaterna i samband med den europeiska planeringsterminen.

2.Produktivitet och konkurrenskraft inom EU och euroområdet

Arbetsproduktivitetsökningen i unionen och andra avancerade ekonomier var på nedgång långt före krisen. De flesta avancerade ekonomier har påverkats, men produktivitetsgapet mellan EU och USA har ökat under de senaste två årtiondena (diagram 1). Trots en uppgång på senare tid är både ökningen av arbetsproduktiviteten och ökningen av den totala faktorproduktiviteten fortfarande lägre än före krisen. (diagram 2). Bakom den senaste tidens uppgång sammantaget döljer sig dessutom betydande skillnader mellan medlemsstaterna. Skillnaderna i arbetsproduktivitetsökning inom EU hänger bl.a. samman med att vissa medlemsländer håller på att hinna ikapp de andra – länder med låg ursprunglig arbetsproduktivitet har i genomsnitt uppvisat högre produktivitetsökning sedan 1995 (diagram 3).

Diagram 1: Arbetsproduktivitet i euroområdet och EU-28 jämfört med USA och Japan Diagram 2: Ökning av arbetsproduktivitet och total faktorproduktivitet Diagram 3: Arbetsproduktivitet 1995 (vågrät axel) och genomsnittlig produktivitetsökning 1995–2017 (lodrät axel) Diagram 4: Bidrag till ökning av arbetsproduktivitet

Källa: Ameco. Anmärkning: I diagram 3 mäts arbetsproduktivitet 1995 i köpkraftsstandarder.

Ökningen av arbetsproduktiviteten drivs av produktiva investeringar och tekniska framsteg, vilka båda fortfarande är relativt svaga (diagram 4). Den tekniska utvecklingen i unionen, mätt genom ökning av total faktorproduktivitet, bromsade in under krisen och är ännu inte helt tillbaka på nivåerna före krisen. Även investeringarna minskade under den globala ekonomiska och finansiella krisen och har ännu inte helt återhämtat sig. Beslutsamma politiska åtgärder på unionsnivå (t.ex. genom investeringsplanen för Europa) och på nationell nivå har bidragit till att investeringarna ökat betydligt, men de är fortfarande lägre än före krisen.

Produktivitetsökningen har minskat samtidigt som klyftan mellan ledande och sämre presterande företags utnyttjande av tekniska landvinningar har ökat . Detta framgår av den ökande klyftan mellan produktivitetsnivåerna hos de bäst presterande företagen på marknaden och de minst produktiva företagen. Tekniska landvinningar har främst gynnat de bäst presterande företagen, som har ökat sin dominans på marknaden. De mindre produktiva företagen har å sin sida varit oförmögna att snabbt utnyttja ny teknik och har därmed halkat efter. Detta fenomen får även sociala följder eftersom större produktivitetsskillnader mellan företag kan leda till större löneskillnader i ekonomin och därmed öka den ekonomiska ojämlikheten.

Makroekonomiska, institutionella och rättsliga förhållanden påverkar produktivitet och konkurrenskraft. Till dessa förhållanden hör i) fortlöpande innovation och förbättrade utbildningsnivåer, ii) välfungerade arbets- och produktmarknader, iii) tillgång till finansiering och ett effektivt regelverk för insolvensförfaranden, och iv) ett bra företagsklimat. I ett antal medlemsstater har bl.a. ett långsammare införande av ny teknik, konkurrenshämmande produktmarknadsregler och dåligt fungerande arbetsmarknader varit viktiga orsaker till den tröga produktivitetsökningen.

För att främja produktivitetsökningen krävs riktade och evidensbaserade politiska åtgärder. För att ta itu med produktivitetsproblemen kan politiska åtgärder vidtas på både nationell nivå och på unionsnivå. Nationella reformer bör syfta till att höja produktivitetsökningen och omfatta riktade åtgärder för att främja investeringar, kompetensutveckling samt starkare och bättre kopplingar mellan utbildningssystem och näringsliv. Dessutom bör medlemsstaterna både tillsammans och var för sig ta ansvar för att frigöra den inre marknadens hela potential. Debatten om produktivitetsrelaterad politik och strukturreformer måste vara väl underbyggd för att korrekt identifiera problem och de möjliga konsekvenserna av olika åtgärder. Produktivitetsnämnderna kan med sin oberoende analysverksamhet därför bidra till en evidensbaserad debatt och utbyta god praxis.

Åtgärder för att öka produktiviteten behandlas inom ramen för den europeiska planeringsterminen. Produktivitetsproblemen är i viss mån landsspecifika och det finns ingen universallösning för att råda bot på dem. Under 2018 fick de flesta medlemsstater landsspecifika rekommendationer om politiska åtgärder som hade att göra med produktivitet. I 2018 års rekommendationer för euroområdet uppmanades även euroområdets medlemsstater att prioritera reformer för ökad produktivitet och ökad tillväxt.