Yttrande från Regionkommittén om "Lokal och regional planering och utveckling i Europa"

(97/C 116/01)

BAKGRUND

- Kommissionens skrivelse om samarbete för lokal och regional utveckling: Europa 2000 +.

- Regionkommitténs yttrande om kommissionens skrivelse om samarbete för lokal och regional utveckling - "Europa 2000 +" () och kommitténs och kommissionens gemensamma organisation av 6 seminarier om den lokala och regionala utvecklingen.

- Regionkommitténs beslut den 18 oktober 1996 i enlighet med artikel 198c, fjärde strecksatsen, i EG-fördraget att avge ett yttrande om den lokala och regionala utvecklingen i Europa och att utskott 5 "Regional planering, miljö och energi" skulle ansvara för utarbetandet av detta yttrande.

- Utkastet till yttrande (CdR 340/96 rev.), som antogs av utskott 5 den 20 november 1996. Föredragande var Claude du Granrut.

Med beaktande av ovanstående antog Regionkommittén vid sin 16:e plenarsession den 15-16 januari 1997 (sammanträdet den 15 januari) följande yttrande genom majoritetsbeslut.

1. Nya riktningar för lokal och regional utveckling och planering i Europa

Rikedomen av erfarenheter som redovisats och mängden av idéer som uttryckts vid de sex regionala seminarierna om samarbete för den europeiska regionala planeringen gör det möjligt att fastställa den nya inriktningen för den lokala och regionala utvecklingen och planeringen i Europa. Seminarierna hölls under tiden mars till oktober 1996 () och en sammanfattning av arbetet finns i bilagan till detta yttrande.

1.1. Bekräftelse av de lokala och regionala myndigheternas samarbetsvilja

1.1.1. Samarbete har varit ett av ledorden för seminarierna. De ansvariga på regional och lokal nivå känner bättre än andra till vilka problem som just deras region eller kommun står inför och vilka lösningar som finns på dessa. De är också medvetna om att de själva omöjligt kan lösa alla de problem som de uppdagat. I de fall grannregioner och -kommuner står inför samma problem verkar det rimligt och effektivt att samarbeta för att finna gemensamma lösningar och genomföra dem med förenade resurser. Man drar sig inte för att tillsammans starta projekt och man värderar de samverkansvinster man gör genom detta.

De lokala och regionala myndigheterna samarbetar inte bara för att lösa gemensamma problem. Av solidaritetsskäl slår man samman sina resurser för att tack vare fördelarna med gemensamma insatser lösa problem som bara den ena parten upplever. Samarbetet berikas genom denna solidaritet.

De regionala och lokala myndigheternas samarbetsvilja grunder sig på effektivitetsaspekter. Till de rent materiella resultaten som motiverar de gemensamma insatserna kommer också de som uppstår genom den uppvisade solidariteten liksom en större samhörighetskänsla mellan människor i olika kommuner och regioner.

1.1.2. De interregionala samarbetsprogrammen medför att de ansvariga på lokal och regional nivå skapar nya strukturer. Dessa strukturer syftar vanligtvis till att styra det arbete som utförs av experter, till att tekniskt och ekonomiskt underlätta genomförandet av programmen, till att säkra en kontinuerlig dialog mellan de berörda myndigheterna och ibland också till att utgöra en teknisk samarbetspartner till andra myndigheter på allt från lokal nivå till gemenskapsnivå. Beslutsprocessen måste vara tillräckligt flexibel för att kunna behandla särskilda problem på nationell, regional eller lokal nivå från fall till fall.

1.1.3. De lokala och regionala myndigheterna anser att Regionkommittén utgör deras institutionella representant bland EU:s organ. Kommittén är deras politiska språkrör som kan fånga upp, sammanställa, framföra och försvara deras krav inför kommissionen, rådet och Europaparlamentet.

1.2. Mer hänsyn till medborgarnas behov och samverkansvinster på EU-nivå

En utveckling av hela Europeiska unionens territorium och med beaktande av dess mångfald kan bara initieras på en beslutsnivå. Man måste utgå från medborgarnas behov och den roll som de ansvariga på lokal och regional nivå spelar.

1.2.1. Tack vare EU:s regionalpolitik och de program som skapats genom strukturfonderna har de lokala och regionala myndigheterna i högre grad kommit att värna om sina medborgares behov, uppmuntra deras initiativ och utnyttja deras förmåga inom ramen för lokala partnerskap. Detta har också utgjort ett tillfälle att stimulera lokalbefolkningen och engagera dem i en kollektiv insats som på förhand hade fått deras stöd. Som samtalspartner har de lokala och regionala myndigheterna genom olika partnerskap engagerat sig på allvar i den regionala och lokala utvecklingen och planeringen i Europa.

1.2.2. Genom sin närhet till medborgarna har de lokala och regionala myndigheterna bättre förutsättningar än någon annan myndighetsnivå att lyssna på medborgarna och deras behov och föra en konstruktiv dialog med dem. Genom sin förmåga att analysera och identifiera problem får de lokala och regionala myndigheterna en helhetsbild över de problem som behöver lösas. Genom sin förmåga att skapa projekt och agera snabbt bidrar de med de mest effektiva lösningarna. Genom sin närhet, både när det gäller beslutsfattande och kontroll, kan de anpassa lösningarna alltefter hur situationen utvecklas.

Kommuner och regioner är också den första nivån där man kan eftersträva en fysisk sammanhållning: De har möjligheten att själva eller i samarbete med andra regioner och kommuner planera de övergripande åtgärder som krävs för att utveckla ekonomi och sysselsättning, planera bostadsområden och lokala transporter och för att bevara eller rent av förbättra miljön.

1.2.3. Kombinationen av snabba och riktiga analyser, förmågan att göra smidiga insatser och strävan efter största möjliga effektivitet gör de lokala och regionala myndigheterna till den mest effektiva instansen när det gäller att genomföra de europeiska projekten för fysisk planering samtidigt som de har de bästa förutsättningarna att öka samhällsvärdet av projekten.

Kommunerna och regionerna och deras medborgare är medvetna om sina trumfkort och sitt positiva bidrag och kommer inte längre att gå med på att ställas åt sidan, utan kräver att få vara fullvärdiga deltagare i alla utvecklings- och planeringsprogram, både när det gäller att skapa och genomföra dem.

För Regionkommittén vittnar det interregionala samarbetet om de dagliga möjligheterna att bidra till den europeiska integrationsprocessen. Vi anser att det är vår uppgift att bidra till att en europeisk identitet växer fram genom att utnyttja denna positiva aspekt av det interregionala samarbetet och främja spridningen av de erfarenheter som de lokala och regionala myndigheterna gör på detta område.

1.3. Betydelsen av interventionsprogrammen i gränsområden

Planerings- och utvecklingspolitiken känner inga gränser, vare sig inom eller mellan medlemsstaterna, i sin nuvarande utformning.

1.3.1. Den indelning av Europa i elva zoner som föreslås i Europa 2000 + följer flera logiska tankegångar:

- Geografiska aspekter: Varje zon hör till ett geologiskt och/eller hydrografiskt system eller utgör ett maritimt system.

- Ekonomiska aspekter: De studier man gjort har påvisat viktiga likheter när det gäller inriktningen på de ekonomiska aktiviteterna, levnadsstandard, föroreningar och utsläpp, som utgör olika avgörande faktorer när det gäller de strukturåtgärder som bör vidtas.

- Historiska och kulturella aspekter: Europa har ofta styckats upp under seklernas gång, och då oftast utan hänsyn till befolkningarna och deras kulturella band. Det är på tiden att man återupprättar dessa band och låter dem som berörs själva styra utvecklingen på detta område.

1.3.2. Kombinationen av dessa tre kriterier bidrar på olika sätt till en känsla av samhörighet och ett gemensamt öde. Den har positiva effekter i form av engagemang hos de ansvariga på lokal och regional nivå och stöd från medborgarna för omfattande åtgärder.

De sex seminarier som organiserats gjorde det nödvändigt att gruppera zonerna i Nordsjön, Östersjön, västra och centrala Medelhavsområdet och de nya tyska delstaterna och länderna i Central- och Östeuropa i förhållande till gränsregionerna i Centraleuropa. Dessa grupperingar innebar inte att den befintliga ordningen ifrågasättes. Tvärtom påvisade man därigenom Medelhavets oersättliga roll som ekonomisk och kulturell katalysator, komplementariteten inom området mellan Nordsjökusten och Östersjökusten och, i fråga om Centraleuropa, den beslutsamhet som de lokala och regionala myndigheterna i detta område uppvisar när det gäller att få slut på den onaturliga uppdelningen av Europa.

1.3.3. Alla deltagande regioner och kommuner vid seminarierna erkände zonernas betydelse för deras fysiska planering och utveckling, även om olika specifika band eller problem inom zonerna leder till ett djupare samarbete mellan vissa lokala och regionala myndigheter. På samma sätt kan i utkanten av dessa områden olika likheter eller problem ge upphov till samarbete mellan vissa lokala och regionala myndigheter som tillhör olika områden.

Alla erkände värdet av den regionala sammanhållningen.

Alla noterade också de utmärkta möjligheter som det gränsöverskridande samarbetet erbjuder och den dynamik som uppstår genom viljan att bortse från gränserna, dessa "historiska misstag".

Man har här utan att förneka sin nationella tillhörighet slagit in på en väg utan återvändo.

1.4. Mer långtgående mål inom de områden som ingår i samarbetet

Dessa insatsområden återfinns i de interregionala samarbetsprogrammen för den lokala och regionala utvecklingen och planeringen. För att finna lösningar på särskilda problem i de aktuella regionerna och för att öka effektiviteten har de lokala och regionala myndigheterna kommit att ställa upp mer långtgående målsättningar.

I fråga om väg- och järnvägstransporter, vars betydelse alla, och då framför allt de lokala och regionala myndigheterna inom "den kontinentala diagonalen", har erkänt när det gäller att garantera förbindelserna med övriga EU, betonar man dels deras tillgänglighet och förbindelser med sekundära vägar och järnvägar, dels nödvändigheten av att prioritera miljövänligare transportmedel och organisera möjligheterna till kombinerade transporter för att förbättra utbudet och reglera transportflödena.

Man bör också återställa balansen i den nuvarande infrastrukturen för marktransporter i nord-sydlig riktning genom ett fullständigt system för transporter i öst-västlig riktning.

1.4.1. När det gäller sjötransporter är de huvudsakliga problemen följande: Att öka sjö-transporterna mellan de stora och medelstora hamnarna genom att utveckla kusttrafiken, trafikfrekvensen på korta sträckor och snabba förbindelser samt att främja utvecklingen av ett gemensamt informationssystem för alla handelsflottor. Sammanfattningsvis: att göra sjötrafiken mellan de olika kustområdenas hamnar inom EU så effektiv och bra som möjligt.

För lufttransporter bör man främja en utveckling av de regionala flygplatserna och när det gäller Medelhavsländerna bör man säsongsanpassa trafiken till turismen.

1.4.2. På miljöskyddsområdet bör man prioritera regleringen av och kvaliteten på vattenresurserna, kampen mot luftföroreningar, förvaltningen av kustområdena, minimeringen av avfall och en användning av naturresurser som ligger mer i linje med principen om hållbar utveckling, kontrollen och behandlingen av avfall och, för regionerna i inlandet, bevarandet av växt- och djurarter genom att man skapar naturreservat, medan man i vissa zoner i Central- och Östeuropa måste sanera marken och införa nya aktiviteter.

Jordbruket bör ses som en strategisk faktor för landsbygden, ett fenomen som är nödvändigt för att ett visst antal landsbygdsbor kan bo kvar så att naturen kan bevaras, och ett absolut villkor för att förstärka och utveckla annan ekonomisk verksamhet.

1.4.3. Jämvikten mellan stadsområden och landsbygden är också föremål för specifika förslag: Den urbana ekonomiska dynamiken skulle kunna återupprättas om storstäderna i den centrala huvudstadszonen förenade sina insatser i kampen mot den sociala utslagningen och dess olika orsaker, och om de medelstora städerna, och då framför allt de som utgör teknologiska centra, organiserade sig i nätverk för att de alla skall kunna erbjuda företagen de tjänster de behöver. Man skulle då också skapa sysselsättningstillfällen för sina invånare. Arbetstillfällena skulle i andra hand också sprida sig till landsbygdskommunerna, vilka därmed skulle kunna bibehålla ett visst antal förvärvsarbetande. Likväl står det klart att dessa åtgärder inte räcker och att särskilda åtgärder kommer att vara nödvändiga för att på ett mer specificerat sätt kunna ringa in landsbygdsområdenas ekonomiska problem.

1.4.4. För de lokala och regionala myndigheterna är innovation och forskning ledord för den ekonomiska utvecklingen vid sidan av användningen av modern informationsteknik. Dessa är de tre faktorer som kan medge att man på lokal nivå tar sig an den utmaning som består i globaliseringen av ekonomin med hjälp av teknisk kompetens, goda mänskliga resurser och anpassningsförmåga.

1.4.5. Flertalet av de projekt som rör aktiviteter på turismområdet har en betoning på kulturella aspekter. De lokala och regionala myndigheterna vet att de delar ett oftast unikt gemensamt kulturellt, historiskt och naturmässigt arv och att det är deras gemensamma uppgift att göra detta arv gällande och sprida kunskap om det.

Till planerings- och utvecklingsarbetet kommer viljan att gå vidare till ett kulturellt utbyte för att bättre lära känna varandra, för att kunna uttrycka sig på samma språk och för att skapa ett gemensamt referenssystem.

De lokala och regionala myndigheternas kreativa förmåga, deras initiativförmåga och de kollektiva strategier som genomförts utgör en garanti för en ekonomisk tillväxt som skapar sysselsättning, som bidrar till en verklig ekonomisk och social sammanhållning och som framför allt är mer stabil.

1.5. Specifika bidrag från det interregionala samarbetet till den europeiska uppbyggnaden

De lokala och regionala myndigheterna är medvetna om att deras samarbete inte är en isolerad företeelse. Tvärtom sträcker sig deras kollektiva ansvar över hela Europeiska unionen och länderna i Central- och Östeuropa liksom över länderna söder om Medelhavet.

Varje zon har en viss typ av ansvar beroende på dess förutsättningar:

1.5.1. För den zon som består av de centrala huvudstäderna gäller det att skapa förutsättningar för att bevara Europa som en aktiv aktör på världsarenan och som en ledande aktör inom den tekniska utvecklingen. Man bör också bevara städernas ekonomiska funktion, så att man samtidigt kan finna lösningar på miljöproblemen och problemet med trafikstockningar på vägar och i hamnar.

1.5.2. Den alpina bågen utgör en andra motor för Europa genom sitt mycket centrala läge, genom rikedomen i dess yttre dalar, genom sin tusenåriga erfarenhet av migrationsströmmar och mångåriga erfarenhet av interregionalt samarbete, som fram tills idag gjort det möjligt för området att vända svagheter till en styrka för utvecklingen.

1.5.3. De lokala och regionala myndigheterna i gränsområdena i Central- och Östeuropa ser sig som ansvariga för att öka takten i Europeiska unionens integrationsprocess.

Med denna starka övertygelse möter man lokala och regionala myndigheter från andra sidan gränsen. Tillsammans bortser man från skillnader i fråga om ställning och befogenheter och organiserar ett samarbete som direkt påverkar befolkningarnas dagliga liv, och då framför allt de ungas. I detta samarbete betonas att man har ett gemensamt kulturarv.

Deras identifiering av de större åtgärder som behöver vidtas är tydlig: Det är absolut nödvändigt att skapa effektiva infrastrukturer i form av transport-, energi-och telekommunikationsnät. De regioner som här har återförenats måste bli områden med en egen utveckling och inte genomfartsområden.

Detta mål är krävande och öppnar vägen till ett nytt Europa; Ett medborgarnas och partnerskapens Europa och en inre marknad utan gränser.

1.5.4. De lokala och regionala myndigheterna i Medelhavszonen vill stärka sin egen ekonomiska utveckling för att utveckla dialogen med regionerna söder om Medelhavet och på så sätt stärka det ekonomiska och kulturella samarbetet. Europa kan inte bortse från utvecklingen söder och öster om Medelhavet, "la mare nostrum", som en katalysator för kultur och civilisation och varför inte också för välstånd.

1.5.5. Zonerna runt Nordsjön och Östersjön är historiskt aktiva och mäktiga områden inom handel och annat utbyte. Man har en tradition av lokal demokrati och en mycket stark kulturell gemenskap.

Kommunerna och regionerna i Nordsjözonen kan utgöra en förebild för övriga Europa när det gäller att visa hur ett område med ett ärofullt ekonomiskt förflutet lyckats med den dubbla utmaningen att stimulera och bättre sprida det välstånd som genererats av industrin, jordbruket och framför allt av sjöfarten och återskapa sin roll som en stark ekonomisk aktör.

Planering och utveckling av Östersjözonen genom ett samarbete där både de nationella och de lokala och regionala myndigheterna ingår - Östersjökonferensen VASAB 2010 utgör ett enastående exempel och förtjänar att följas upp. Detta samarbete visar områdets förmåga att återfinna den mycket viktiga roll som det historiskt sett har spelat inom handelsrelationerna och det kulturella samarbetet mellan Väst- och Östeuropa och i synnerhet i förhållande till angränsande länder såsom Ryssland.

1.5.6. När det gäller den zon som kallas Atlantbågen bör man påminna om att detta område innan det hamnade i Europas periferi utgjorde utgångspunkten för de europeiska världserövringarna. Återupplivandet av sjöfartsaktiviteterna har två målsättningar. För det första skall områdets hamnar på nytt bli kommersiella utskeppningshamnar för produkter från unionen. För det andra skall verksamheten få en stärkt ställning i syfte att förbättra förbindelserna mellan Atlantbågens kommuner och regioner och därigenom underlätta en integrerad utveckling. Unionens övriga regioner kan på detta sätt bidra till en fortsatt utveckling av Atlantbågen i syfte att befrämja sammanhållningen i Europa.

1.6. Konkret tillämpning av subsidiaritetsprincipen och utveckling av den institutionella ramen och finansieringsförfarandena

Subsidiaritetsprincipen är en politisk organisatorisk princip som innebär att de lokala och regionala myndigheterna handlar inom ramen för de befogenheter och de målsättningar de blivit tilldelade.

Dess praktiska tillämpning medger att alla myndigheter på sin nivå utövar sina befogenheter och deltar i den övergripande politiska verksamheten.

1.6.1. I de fall där de lokala och regionala myndigheterna av naturliga skäl kan lyssna på sina medborgare och deras behov och där man kan ge prov på sin förmåga att försvara och reglera emellanåt motstridiga intressen för att arbeta fram en övergripande och effektiv utvecklingsstrategi, anser man sig ha rätt att kräva att de nationella myndigheterna och Europeiska unionen låter dem delta som partner i det politiska beredningsarbetet och som aktörer i genomförandet av den politik som syftar till att planera och utveckla det europeiska territoriet. Detta är en möjlighet att konkret tillämpa subsidiaritetsprincipen.

1.6.2. För de lokala och regionala myndigheterna är kravet på respekt för subsidiaritetsprincipen permanent. Inom området för fysisk planering och utveckling av det europeiska territoriet grundar sig detta krav på effektivitetskriterier, framför allt i fråga om den ekonomiska utvecklingen. Kravet har också karaktären av en dogm, eftersom det bekräftar de behörigheter som de lokala och regionala myndigheterna får genom sin demokratiska legitimitet och tanken att medborgarna skall stå i centrum för det europeiska integrationsprojektet.

1.6.3. För sin del kräver de delstater och regioner som ansvarar för planeringen av sina territorier mer konkret att Europeiska unionen inte skall gripa in om det inte rör sig om problem av en övergripande europeisk karaktär.

1.6.4. Även om de lokala och regionala myndigheterna inte har exakt samma befogenheter i alla medlemsstater, anser de att EU och medlemsstaterna måste tillerkänna dem deras potential i det interregionala samarbetet i form av en juridisk och administrativ ram och de finansieringsformer som följder därav.

Ingen lagtext eller förordning, och därmed ingen allmänt tillämpbar praxis, kan erbjuda en institutionell ram för det interregionala samarbetet. Euro-regionerna existerar för visso, där flera hundra interregionala avtal, som berör organisationen i de områden som sträcker sig över de nationella gränserna, har skrivits under utan vare sig något europeiskt eller internationellt juridiskt erkännande.

1.6.5. Det finansiella deltagandet är inte underställt några som helst regler, vilket inte underlättar eventuella kompletterande insatser och motverkar investeringarnas effektivitet. De lokala och regionala myndigheterna arbetar fram program utan att känna till budgetramarna och ser sig tvungna att delta i projekt som har utformats utan deras deltagande.

De lokala och regionala myndigheternas egen dynamik på området lokal och regional planering och utveckling har skapat möjligheter som inte har utnyttjats på ett rationellt sätt, vilket man dock skulle ha kunnat göra med en institutionell tillämpning av subsidiaritetsprincipen.

2. Förslag på åtgärder

2.1. Allmänna kommentarer

Det interregionala samarbetets bidrag till planeringen och utvecklingen av de europeiska regionerna har visat sig vara positiva och mycket viktiga av tre orsaker: effektivitet och samstämmighet, anpassning till globaliseringen av ekonomin samt social sammanhållning och individernas trygghet.

2.1.1. Problematiken när det gäller planeringen och utvecklingen av de europeiska regionerna, som aktualiserats till följd av kommissionens regionalpolitik, har funnit en naturlig lösning på lokal och regional myndighetsnivå tack vare dessa myndigheters kompetens, erfarenheter och dynamik. Det har på detta område emellanåt visat sig att det är mer effektivt att på förhand nå samförstånd med de lokala aktörerna för att försäkra sig om deras stöd, och att utarbetandet av samstämmiga program gav upphov till gränsöverskridande planerings- och utvecklingsområden.

I vilket fall som helst är sökandet efter gemensamma lösningar på gemensamma problem, som skapar vissa förpliktelser för de lokala och regionala myndigheterna, också en garanti för effektivitet och geografisk sammanhållning. Detta bör få ett erkännande både av unionen och medlemsstaterna.

2.1.2. I övrigt är det numera allmänt erkänt att ekonomins globalisering och det intensifierade sökandet efter sysselsättningstillfällen kräver regionala lösningar: När en region skapar medel för att utveckla ekonomin i form av till exempel forskningscentra, tillgång till kommunikations- och telekommunikationsnät, utveckling av mänskliga resurser och företagstjänster, vore det bättre att försöka dra till sig små och medelstora företag som är kapabla att anpassa sin produktion efter världsmarknadens krav, oavsett om de är självständiga eller knutna till multinationella företag.

Under senare år har det vuxit fram distinkta ekonomiska regioner som är öppna för omvärlden och som är internationellt konkurrenskraftiga. Deras välstånd bygger på att man accepterar ett visst ömsesidigt beroende för att på så sätt få tillgång till de mest effektiva informations- och innovationstjänsterna.

2.1.3. Denna samförståndsattityd gentemot fysisk planering och utveckling av en regions möjligheter till gagn för medborgarna utgör en garanti för social sammanhållning, ekonomisk stabilitet och personlig trygghet.

2.2. Specifika förslag i fråga om kommittén för fysisk planering och programmet för utveckling av EU:s territorium

Resultaten från seminariernas arbete visar tydligt att programmet för utveckling av EU:s territorium i mycket hög grad rör kommunerna och regionerna direkt.

2.2.1. Ett geografiskt område är en kollektiv egendom som rör flera institutionella parter: unionen, medlemsstaterna och de lokala och regionala myndigheterna.

Det räcker dock inte att påtala detta; i en anda av partnerskap och med respekt för subsidiaritetsprincipen måste denna ordning organiseras och sedan berikas genom interregionalt samarbete och framhävande av dess fördelar i form av dynamik, effektivitet, solidaritet och närdemokrati.

Denna ordning har flera konsekvenser:

- Den fysiska planeringen och utvecklingen utformas nerifrån, enligt principen "bottom-up".

- Mångfalden av platser där de lokala aktörerna kan värna om sina intressen och själva reglera dem förebygger risken för likformning i de berörda regionerna, bidrar till att bevara deras identitet och skapar medvetande om att man deltar i ett europeiskt projekt.

- En policy som bygger på geografiska zoner underlättar sökandet efter ekonomisk och institutionell relevans; den gör det möjligt att övervinna de hinder som utgörs av politiska gränser som saknar betydelse för den fysiska planeringen, och att till gagn för regionen samordna politiska insatser som annars skulle kunna motverka varandra.

2.2.2. Genom det interregionala samarbetet kan de lokala och regionala myndigheterna höja målsättningarna i fråga om transportinfrastrukturerna. De kan också mobilisera de folkvalda i storstäderna för att lösa problemen med social utslagning, nedsmutsning och trafikstockningar och återfinna sin ekonomiska dynamik. De medelstora städerna kan genom att organisera sig skapa samverkansvinster som gör det möjligt för dem att dra till sig företag och skapa arbetstillfällen i kringliggande landsbygd.

Genom sin kompetens, sitt ansvar och sitt intresse att bevara miljön och skydda naturresurserna utgör de lokala och regionala myndigheterna en garant för en hållbar utveckling.

2.2.3. De lokala och regionala myndigheterna deltar i genomförandet av politiken för fysisk planering och utveckling inte bara inom unionens territorium, utan också i länder som ännu står utanför såsom länderna i Central- och Östeuropa, vissa länder runt Östersjön, länderna i det forna Sovjetunionen och vissa länder runt Medelhavet.

2.2.4. De lokala och regionala myndigheterna arbetar således för att den fysiska planeringen skall vara gränsöverskridande, eftersom man eftersträvar geografisk sammanhållning och effektivitet, och vill få avkastning på investeringar, materiella såväl som i form av humankapital.

De lokala och regionala myndigheterna bör för övrigt ha möjlighet att delta i det förberedande arbetet på nationell nivå.

Under dessa förutsättningar tycks det vara nödvändigt att Regionkommittén representerar de lokala och regionala myndigheterna och rådfrågas och inbjuds att delta i informella möten mellan de ministrar som ansvarar för den fysiska planeringen inom ramen för programmet för utveckling av EU:s territorium.

Om man underlåter att göra så skulle man gå miste om omistliga mänskliga insatser av hög kvalitet och få det att se ut som om man bortser från hundratals exempel på interregionalt samarbete som bevisligen har varit effektivt när det gäller fysisk planering och utveckling.

2.3. Regeringskonferensen

Alla observatörer är ense om att regeringskonferensens arbete framskrider alltför långsamt och uttrycker farhågor om att man bara kommer att lyckas lägga fram ett minimalistiskt reformförslag, vilket medför en risk för att Europeiska unionen kommer att bli "urvattnad" när den väl utvidgas till att omfatta ett tjugotal medlemmar.

2.3.1. De planerade upplysningskampanjerna som riktas till medborgarna och vars nytta man inte kan förneka, kommer inte att räcka för att avhjälpa den brist på demokratisk legitimitet och insyn som kännetecknar EU:s institutioner. Man måste också på allvar börja överväga förverkligandet av en representativ, ekonomisk och politisk demokrati på unionsnivå.

För att åstadkomma detta måste man garantera de europeiska medborgarnas rätt att kontrollera en avsevärd del av de offentliga åtagandena genom folkvalda församlingar och verkställande myndigheter på lokal och regional nivå. Genom en sådan ordning skulle medborgarna garanteras deltagande i utarbetandet och genomförandet av gemenskapens politik, och då särskilt den politik som rör fysisk planering och utveckling inom unionens territorium.

2.3.2. Det föreslås därför att man i fördraget preciserar hur strategin bakom den fysiska planeringen och utvecklingen hänför sig till EU:s ansvarsområden, att man inför begreppet geografisk sammanhållning och att artikel 130a kompletteras på följande sätt: "Gemenskapen skall också genom sina aktiviteter främja interregionalt, gränsöverskridande och internationellt samarbete mellan lokala och regionala myndigheter." Slutligen bör man överväga att inrätta en rättslig gemenskapsmekanism för att främja det interregionala samarbetet och ge det en officiell status.

2.3.3. Som ett led i erkännandet av Regionkommitténs oberoende verksamhet och som en utökning av dess rådgivande funktion bör kommittén ges rollen som partner till kommissionen och rådet och som garant för de lokala och regionala myndigheternas deltagande i den fysiska planerings- och utvecklingspolitiken för Europa, från beredning till genomförande och uppföljning.

2.3.4. Områdespakterna för sysselsättning illustrerar på ett konkret sätt fördelarna med att låta de lokala och regionala myndigheterna delta i konkretiseringen av gemenskapens målsättningar.

2.3.5. Unionens institutioner kan inte bortse från att man inte kan råda bot på unionens demokratiska underskott om man inte erkänner de folkvalda som står närmast medborgarna som fullvärdiga parter.

Som Jean Monnet uttryckte det "Europeiska unionen har som mål att förena människor, inte att förena stater".

2.4. Europaparlamentet

2.4.1. Det demokratiska underskottet som fortfarande karaktäriserar beslutsprocessen i Europeiska unionen kan minskas med hjälp av ett bättre institutionellt samarbete mellan Europaparlamentet och Regionkommittén.

2.4.2. Regionkommittén anser det nödvändigt att Europaparlementet, på samma sätt som kommissionen och rådet, skall kunna rådfråga kommittén i frågor som parlamentet anser vara väsentliga för regionerna och kommunerna, vilket Europaparlamentet efterfrågade i sin rapport om den institutionella reformen.

2.4.3. Slutligen verkar det som om en tillnärmning mellan Regionkommitténs och Europaparlamentets utskott skulle vara önskvärd. När utskotten rådfrågas i frågor som är relevanta för gemenskapens sektorspolitik eller politikområden som är mer specifikt tillämpliga på regionerna och kommunerna kan de på så sätt få möjlighet att delta i utarbetandet av en europeisk lagstiftning som beaktar medborgarnas behov och områdenas särdrag.

2.5. Europeiska kommissionen

Kommissionen deltog i alla seminarier och uttryckte en önskan att de alternativ som man kommit fram till under dessa möten med lokala och regionala myndigheter skulle beaktas och knytas samman med de regler som gäller för unionens stödinsatser.

Kommissionen utesluter inte en ändring av remissförfarandet i fråga om strukturfonderna och har beslutat att utforma metoder som gör det möjligt för lokala och regionala myndigheter att delta i utformningen av strategin för den fysiska planeringen och utvecklingen av de europeiska territoriet.

2.5.1. Gemenskapens politik på olika områden

De lokala och regionala myndigheterna ser det som en princip att alla gemenskapens politiska åtgärder skall granskas utifrån deras inverkan på den fysiska planeringen i kraft av principen om en integrerad utveckling och regional sammanhållning.

När det gäller infrastrukturerna för transport och telekommunikationer bör man till exempel eftersträva att de kopplas samman med sekundära nät och bidrar till de lokala ekonomierna. När det gäller miljöpolitiken bör problem som rör nedsmutsning, översvämningar och torka, och som inte känner några gränser, lösas mot bakgrund av deras konsekvenser för den fysiska planeringen.

I utvecklingen av den gemensamma jordbrukspolitiken bör man ta hänsyn till bevarandet av odlingsarealer och lägga större tonvikt på ekologiska mikrojämvikter, särskilt, men inte enbart, i bergs- och kustområden. I fråga om sysselsättning och yrkesutbildning, som i allt högre grad beror på en regions attraktionsförmåga och de lokala myndigheternas åtgärder, bör gemenskapens politik bara utformas i form av stöd till de lokala och regionala myndigheternas åtgärder, som enskilda myndigheter eller som deltagare i någon form av samarbete. Såsom nämndes i Regionkommitténs yttrande om Europa 2000 +, bör de fåtaliga "forskningsöarna" i Europa i första hand inte bara utvecklas, utan också erbjuda samarbete med mindre viktiga centra för att optimera innovationsförmågan i isolerade eller perifera regioner inom unionen.

Alla gemenskapens politiska insatser bör granskas utifrån deras effekter på den fysiska planeringen. I sina yttranden granskar Regionkommittén de dokument som den förelagts utifrån denna synvinkel. De lokala och regionala myndigheterna önskar att detta tillvägagångssätt skall systematiseras av kommissionen.

2.5.2. Strukturfonderna

Strävan efter en större samstämmighet mellan programmen och utvärderingen av deras inverkan på de regioner som är berättigade till stöd från strukturfonderna inleddes i och med reformerna 1989 och 1993.

Erfarenheterna från det interregionala samarbetet föranleder de lokala och regionala myndigheterna att föreslå att man skall gå vidare i denna riktning.

Eftersom de lokala och regionala myndigheterna är grupperade i relevanta planerings- och utvecklingsområden, bör både EU och medlemsstaterna erkänna nödvändigheten av att man respekterar varje enskild zons problematik såsom den definieras av de interregionala strukturerna, acceptera den prioritetsordning som fastställts av dessa strukturer och utarbeta ett utvecklings- program som främjar hela zonen med tillhörande budget och fördelning av anslagna medel. Härigenom skulle man i praktiken komma att integrera de flesta av de interregionala samarbetsinitiativen. Denna gruppering efter utvecklingsområden gör det dessutom möjligt att eftersträva en jämnare och mer polycentrisk utveckling av stora enheter med en europeisk dimension.

Detta principförslag medför en rad ändringar av strukturfondernas stödregler:

- Översyn av strukturfondernas målsättningar i syfte att göra dem mer enhetliga eftersom ett interventionsområde kan omfatta flera målsättningar.

- Skapande av ett nytt preferenskriterium som knyts till det interregionala samarbetet.

- Beaktande av det interregionala samarbetet i de fall det bidrar till att uppnå det övergripande programmets målsättning.

- Specifika stödkriterier för lokala och regionala myndigheter i gränsområdena i central- och östeuropeiska länder.

Tillämpningen av dessa nya kriterier skulle inte i sig medföra någon större ökning av strukturfondernas finansiella stöd om man i första hand syftar på de regionala och interregionala åtgärdernas effektivitet. Dock riskerar man att interventionsområdena blir mer omfattande än idag, vilket skulle öka antalet stödberättigade projekt.

2.5.3. Interreg II C

I sitt yttrande om Europa 2000 + av den 21 juli 1995 förordade Regionkommittén ett gemenskapsinitiativ för genomförande av interregionala och internationella projekt för fysik planering. Detta skulle medföra en ökad roll för de lokala och regionala myndigheterna i utformningen av strategin för fysisk planering inom Europa.

I sitt meddelande av den 10 juli 1996 om initiativet Interreg II C preciserade kommissionen att medlemsstaterna och de lokala och regionala myndigheterna skulle presentera en samordnad strategi för det berörda området; varje operativt program skulle genomföras genom en gemensam administrativ struktur; man skulle prioritera förslag som utarbetats i samarbete med de lokala och regionala myndigheterna; de stödberättigade områdena skulle inte strikt definieras i förhållande till strukturfondernas målsättningar utan mot bakgrund av deras tillhörighet till ett erkänt område; genom Phare och Tacis skulle tredje land kunna anslutas, och man skulle avsätta 120 miljoner ecu över tre år.

Phare- och Tacis-programmen bör vara närmare knutna till Interreg-programmen, så att Interreg-projekt som utarbetats tillsammans med tredje land kan genomföras i överensstämmelse med de mål som satts för programmet. Dessutom borde lokala och regionala myndigheter i tredje land få mer att säga till om när Phare- och Tacis-projekt väljs.

Meddelandet och reglerna för genomförandet av initiativet Interreg II C, som svarade mot deras förväntningar, har för de lokala och regionala myndigheterna utgjort ett tillfälle att uttrycka sina farhågor och formulera sina önskemål i form av rekommendationer.

2.5.3.1. Vid seminarierna ansågs zonindelningen i Europa 2000 +, även om den inte formellt sett omfattar de länder som inte är medlemmar i Europeiska unionen, vara en lämplig bas för det interregionala samarbetet. Genomförandet av en annorlunda indelning i det experimentella programmet Interreg II C har givit upphov till farhågor för störningar och urvattning av de insatser som regionerna och kommunerna redan gjort.

Särskilt Medelhavsregionerna oroar sig för att ett pilotområde, som omfattar hela Medelhavsområdet, har tagits bort.

Den uppdelning som föreslås kommer att isolera, splittra och marginalisera området, vilket motsäger den vilja att införa en ny Medelhavspolitik som beaktar områdets verkliga behov som medlemsländerna och institutionerna många gånger talat om.

- De medel som anslagits till Interreg II C, inklusive de kompletteringar som sker genom artikel 10 i ERUF, medger inte att man lanserar omfattande operativa demonstrationsprogram. Denna brist blir särskilt kännbar eftersom fördelningen av anslag på nationell nivå inte har setts över och då medlemsstaterna inte har gjort några finansiella åtaganden på området.

- Samordningen mellan nationell och regional nivå har inte levt upp till löftena i kommissionens meddelande, med vissa undantag. De lokala och regionala myndigheterna har i praktiken inte rådfrågats i förväg. Man har inte heller gett dem de grundförutsättningar, och då framför allt finansiella, som skulle göra det möjligt för dem att avgöra de viktigaste prioriteringarna och utforma ett övergripande program för den zon de tillhör. Exempelvis har man inte beaktat de insatser som regionerna tidigare gjort i fråga om Medelhavspilotområdet.

2.5.3.2. För att garantera att det experimentella programmet Interreg II C blir framgångsrikt och i det fall zonindelningen i Europa 2000 + inte övertas, bör varje ändring godkännas av de berörda lokala och regionala myndigheterna.

Utan att underskatta kommissionens plikt att respektera de nationella myndigheternas befogenheter kunde och kan kommissionen fortfarande i högre grad betona den internationella och interregionala karaktären hos Interreg II C. Detta skulle förplikta de nationella myndigheterna att organisera en ny typ av partnerskap sinsemellan och med de lokala och regionala myndigheterna, och inleda förhandlingar för att avgöra prioriteringarna för den fysiska planeringen, fördelningen av de finansiella bidragen, utarbetandet av programmet och inrättandet av den verkställande och uppföljande instansen.

Kommissionen kunde och kan fortfarande kräva att man på förhand skapar en gemensam struktur som omfattar representanter för nationella, regionala och lokala myndigheter i de stater som ingår i interventionsområdet, i samma form som medlemsstaterna och de berörda regionerna skapar för att förvalta Interreg II C Nordsjön. Denna struktur bör bygga på de erfarenheter som regionerna och kommissionen gjort inom detta område under den föregående perioden.

I detta syfte och i synnerhet för att garantera respekten för det kriterium som avgör den prioritet som skall ges till förslag från de lokala och regionala myndigheterna, begär Regionkommittén att representanter för regionala och lokala myndigheter genom representation i styr- och övervakningskommittéer i de olika regionerna får delta i urvalet av projekt. Regionkommittén vill å sin sida bli rådfrågad i slutstadierna av gemenskapens beslutsprocess.

Man bör också överväga åtgärder för att granska samarbetsprojekt mellan de "makro-regioner" som definieras under Interreg II C. Detta är särskilt viktigt för utvecklingen av transport- och kommunikationskorridorer, så att banden mellan EU:s avlägsna regioner och dess kärna kan förstärkas.

2.5.3.3. För de lokala och regionala myndigheterna går Interreg II C ut på att påvisa att en strategi för fysisk planering och utveckling i Europa med ett aktivt och fullvärdigt deltagande tillsammans med övriga lokala och regionala myndigheter ger de bästa resultaten i fråga om utnyttjande av mark och mänskliga resurser, ekonomisk och sysselsättningsmässig tillväxt samt social och regional sammanhållning.

Samarbetets effektivitet, som är en första illustration av detta, får de lokala och regionala myndigheterna att förvänta sig att, om programmet Interreg II C på ett rättvist sätt ger dem tillfälle till det, så kommer programmets framgångar att definitivt befästa deras roll i fråga om den europeiska strategin för fysisk planering.

Såsom kommissionär Monika Wulf-Mathies uttryckte sig om Interreg II C vid seminariet den 3-4 juli 1996: "Det krävs en tydlig ansvarsfördelning mellan kommissionen, medlemsstaterna och de lokala och regionala myndigheterna i en anda av partnerskap och med respekt för subsidiaritetsprincipen, som är av väsentlig betydelse för den fysiska planeringen."

Bryssel den 15 januari 1997.

Regionkommitténs ordförande

Pasqual MARAGALL i MIRA

() EGT nr C 100, 2.4.1996, s. 65.

() Discarding a TABLE

>Plats för tabell>

BILAGA

Redogörelse för arbetet inom seminarierna

Arbetet inom vart och ett av seminarierna har visat hur värdefullt och effektivt samarbete mellan regioner är. De regionala och lokala myndigheter som deltagit visar att de är lyhörda för medborgarnas behov och vill delta i planering och utveckling av Europas territorium.

1. Den alpina bågen

1.1. "Den alpina bågen" är en zon med 70 miljoner invånare. Levnadsnivån är hög, och man har en tradition av samarbete med regioner och andra länder, vilket beror på dess läge inom Europeiska unionen - zonen är centralt placerad och är dessutom en del av unionsgränsen. Eftersom zonen består av 26 regioner i 6 länder, däribland Schweiz och Lichtenstein, har detta samarbete varit lösningen på problem som har överskridit de politiska gränserna.

1.2. Den alpina bågen har ett antal starka sidor:

- Ur kulturell synvinkel är zonen mycket rik eftersom den är en mötesplats för de germanska, latinska och slaviska kulturerna.

- De täta och moderna kommunikationerna spelar en avgörande roll för den fria rörligheten för varor, personer, kapital och tjänster inom hela Europa.

- Zonen är mycket gynnad och medborgarna har en hög levnadsstandard och omgivningarna är mycket vackra.

- Möjligheterna och den ekonomiska, teknologiska och vetenskapliga dynamiken gör denna zon till en av motorerna i Europa när det gäller nytänkande och konkurrenskraft.

1.3. Den alpina bågen brottas med svårigheter som beror på den geografiska mångfalden och det faktum att zonen gränsar till Medelhavet, Rhenområdet och Donauområdet.

- Det finns ett antal "huvudstäder" som drar till sig människor, och dessa bidrar till att städerna blir överfulla och att landsbygden och alpområdena överges.

- Vissa områden runt alperna ligger farligt inklämda.

- De tätbefolkade städerna och den täta infrastrukturen beror på den intensifierade trafiken som måste regleras, dels genom att regioner inom den alpina bågen får tillgång till de stora infrastrukturnäten, dels genom nya transportkorridorer och bruk av kombinerade transporter.

- Zonen är särskilt sårbar eftersom bergsmassiven lockar turister, och de tätbefolkade omkringliggande dalarna utgör ett hot mot vattenresurserna.

- Den ökade konkurrensen när det gäller vissa turistarrangemang kräver ett gemensamt "varumärke" för zonens regioner.

- Den minskande vegetationen hotar den ekologiska jämvikten i bergsområdena, som det traditionella alpjordbruket är beroende av.

1.4. De regionala och lokala myndigheterna har mycket goda erfarenheter när det gäller samarbete för att lösa de gemensamma problemen, och har i egenskap av huvudaktörer formulerat en önskan att dessa initiativ skall stödjas på europeisk nivå.

- I gemenskapen för Östalperna (Alpen-Adria) ingår 22 regioner i Italien, Tyskland, Österrike och Slovenien. Dess huvudsakliga arbete består i att samordna och gemensamt behandla frågor som är av intresse för medlemmarna. När det gäller transporter arbetar man med transportsträckningarna genom alperna och båttrafiken på områdets viktigaste floder. Man diskuterar även andra frågor som produktion och distribution av energi, vattenhantering och miljöskydd, jordbruk, lokal och regional planering, kultur samt forskning och teknologi.

- I gemenskapen för alpregionerna (Arge-Alp) ingår 11 regioner och kantoner i Schweiz, Tyskland och Österrike. Man utvecklar gemensamma initiativ inom områdena kultur, ekonomi, ekologi och miljöskydd. Just nu håller man på att utarbeta en vägledande plan för att utveckla och skydda alpregionen.

- I gemenskapen för Västalperna (Cotrao) ingår 8 regioner och kantoner i Schweiz, Frankrike och Italien. Dess huvudsakliga uppgift är att identifiera medlemmarnas gemensamma problem inom områden som forskning och teknologi, ekonomi, turism och kultur, och samordna de lösningar som var och kommit fram till. Syftet är att se till att alperna även fortsättningsvis är ett område där invånarna kan leva, arbeta och tillbringa fritiden, allt med en hög livskvalitet.

- I gemenskapen för Jura ingår fyra schweiziska kantoner och den franska regionen Franche-Comté. Den har till syfte att främja gränsöverskridande samarbete för gemensamt samråd och planering för Juraområdet. Just nu håller man på att utarbeta en plan för Juraområdet fram till 2005.

1.5. De regionala och lokala myndigheterna i alpzonen har begärt att alpzonens speciella egenskaper skall erkännas av Europeiska unionen.

Man föreslår att:

- Gemenskapspolitiken skall integrera problematiken inom den alpina bågen när det gäller regional planering och utveckling.

- Ett strategiskt schema för utveckling av den alpina bågen skall utarbetas på europeisk nivå, tillsammans med de lokala och regionala myndigheterna. Denna bör tjäna som referensram för att stödja samarbetet inom denna geografiska zon.

Man önskar:

- Delta i indelningen i zoner, fastställandet av urvalskriterier, budgetar och stödbestämmelser för den gemenskapspolitik som lokalsamhällen och regioner kan dra nytta av, i synnerhet strukturfonderna.

- Bidra till utarbetandet av ett flerårigt program för utveckling av gemenskapens områden (SDEC, Schéma de Développement de l'Espace Communataire) och verka för att fastställa incitament för samarbete mellan regioner och länder på europeisk nivå, med början i utvärderingen av tillämpningen av det nya gemenskapsinitiativet Interreg II C.

2. Medelhavszonen - den latinska bågen och centrala Medelhavsområdet

2.1. Medelhavszonen är ett mycket omväxlande område som sträcker sig genom fyra olika länder inom Europeiska unionen och två andra speciella områden, den latinska bågen och centrala Medelhavsområdet. Även om Medelhavszonen uppvisar ett antal positiva särdrag riskerar den att hamna på efterkälken i Europa, trots de insatser som gjorts av Europeiska unionen för att utveckla zonen, i synnerhet genom strukturfonderna.

2.2. De åtta fastlandsregionerna som tillsammans med Balearerna, Korsika och Sardinien utgör den latinska bågen, samt de sju grekiska och italienska regionerna och öarna som utgör centrala Medelhavsområdet, har med hjälp av gemenskapsstöd de senaste åren utvecklat samarbetet mellan regioner och länder, och man ämnar utveckla utbytet med länderna vid södra Medelhavet.

2.3. I Medelhavsområdet finns stora möjligheter som är nära förknippade med dess historia, kultur och civilisation.

- Det arkeologiska och arkitektoniska kulturarvet som är synligt i alla regioner innebär för denna del av Europa viktiga möjligheter till kulturellt utbyte och utveckling av turismen.

- Medelhavet är ett område som har en exceptionell miljö med varierande landskap: hav, öar och berg.

- Det traditionella karakteristiska jordbruket och de regionala produkterna av hög kvalitet bidrar till dess goda rykte.

- Kommunikations och de olika transportmedlen underlättar handel och persontransporter.

- Utvecklingen av forsknings- och teknologicentra bidrar till att bygga upp ett industrinät och öka betydelsen av produktionen i små och medelstora företag.

2.4. De regionala och lokala myndigheterna står också inför andra utmaningar:

- Nya medelstora städer, och mer allmänt uttryckt ett förbättrat nät mellan städer, måste bidra till att man uppnår en bättre balans mellan kustområdet och inlandet när det gäller demografi, folktäthet och ekonomisk utveckling.

- Fördelningen på och effekterna av de olika transportsätten måste granskas med hänsyn till flaskhalsar och nya behov. Sjötransporterna, som är de mest lämpliga i Medelhavet, måste stärkas genom att man utnyttjar båtar med hög hastighet och utvecklar gemensamma kommunikationssystem i de olika hamnarna. Flygtransporterna måste inriktas på öst-väst-kontakter över Medelhavet som en följd av att marknader öppnas för nya företag, och att regionala flygplatser skapas. Väg- och tågtransporter måste slutligen utvecklas med hjälp av extra nät, huvudnät och sekundärnät.

- Ett nät av forsknings- och teknologicentra som är sammankopplade med närliggande små och medelstora företag måste bidra till bättre kunskapsspridning, och till ökande teknologisk medvetenhet i södra Europa.

- De nya möjligheter som de nya informations- och kommunikationsteknologierna innebär, måste utnyttjas för att minska isoleringen i de mest avlägsna områdena, exempelvis öarna, och utveckla nya verktyg för att hantera miljöproblemen (eldsvådor, föroreningar), i syfte att utnyttja de ekonomiska möjligheterna och förbättra säkerheten på transportområdet.

2.5. De regionala och lokala myndigheterna är medvetna om den roll de måste spela för den ekonomiska utvecklingen i Medelhavszonen. Det är därför som de har beslutat att genomföra ett antal samarbetsinitiativ med stöd från i synnerhet Europeiska unionen.

- Korsika och Sardinien utnyttjar tillsammans för andra gången det gränsöverskridande samarbetsprogrammet Interreg. Detta har gjort det möjligt för de båda öarna att genomföra gemensamma åtgärder för att lyfta fram och skydda kulturarvet i de båda regionerna, i synnerhet vid Bonifaciosundet, utveckla kontakterna på hög vetenskaplig nivå när det gäller havet, samt inrätta studentutbyte.

- Interreg-programmet har gett städerna Bastia och Livorno möjlighet att återupprätta samarbetet mellan två lokala myndigheter som är mycket motiverade till samarbete genom erfarenhetsutbyte när det gäller stadspolitik, turism, kultur och transporter.

- Med hjälp av gemenskapsprogrammet Med, vars mål är att skapa decentraliserat samarbete mellan Europeiska unionen och Medelhavsländerna, inrättade man i december 1995 ett Medelhavscentrum för miljön (CREA, Centre euromediterranéen pour l'environnement). Centrets huvudsakliga uppgift är att forska kring resursanvändning, bioteknologi, rena teknologier, turism och klimatförändringar.

- Oberoende av gemenskapsbestämmelser i frågan beslutade Korsika, Sardinien och Balearerna den 21 mars 1996 att gå samman och skapa Imedoc, för öarna i västra delen av Medelhavet. Målet är att skapa band för samarbete när det gäller specifika öproblem, turism, miljö, ekonomi och landsbygdsutveckling, och att presentera gemensamma projekt för gemenskapens institutioner.

- De regionala och lokala myndigheterna välkomnar utvecklingen inom Europeiska unionen för ekonomiskt samarbete vid Medelhavet, och man önskar delta aktivt för att det skall komma till stånd. Detta bör göras parallellt med aktioner riktade till länderna i Central- och Östeuropa.

- De regionala och lokala myndigheterna stöder de nya styrmedlen inom gemenskapen som kan utnyttjas för att stödja ett decentraliserat samarbete mellan regioner och länder. Detta gäller till exempel programmen Med, Ecos-Ouverture, Interreg II C eller artikel 10 i ERUF, genom att man tillämpar subsidiaritetsprincipen.

- De regionala och lokala myndigheterna är medvetna om att deras deltagande i denna process måste ge dem möjlighet att närma sig medborgarna och bidra till fred och välstånd i hela Medelhavszonen.

3. Centraleuropa, gränsområdet mellan öst och väst

3.1. Gränsområdet öst-väst gäller de 14 stater som gränsar till länder utanför unionen, Östersjön och Medelhavet. Detta mycket utsträckta gränsområde är Europeiska unionens kontaktpunkter med ett stort antal kandidatländer. Över denna gräns, som numera är öppen, tas varje dag kontakter mellan medborgare, företag, skolor, kommuner och regioner.

3.2. På grund av dess ekonomiska historia är detta ett område som har goda ekonomiska möjligheter och som skulle kunna bli ett dynamiskt centrum i hjärtat av den utvidgade Europeiska unionen. Kulturarvet har bevarats, man får steg för steg nya kunskaper om den ekonomiska tillväxten tack vare olika former av samarbete som utvecklas med stöd från i synnerhet Phare-, Interreg- och Tacis-programmen. Detta sker trots skillnader i konstitution och förvaltning hos de lokala och regionala myndigheterna på båda sidor om gränsen och det faktum att de ekonomiska medlen är begränsade.

3.3. Bland de många samarbetsprojekten, som tar sig olika uttryck, kan man nämna samarbetet med Ungern, inom ramen för arbetsgruppen Alp-Adria, de lokala initiativen mellan Böhmen, Bayern och Österrike i form av gemensamma projekt när det gäller ekonomi, turism, kultur, språkkurser och ungdomsutbyte.

De regionala och lokala myndigheterna i Finland har utvecklat samarbetsformer, inte enbart med sina motsvarigheter i Baltikum, utan också med Tjeckien. Det gäller i huvudsak utveckling av forskningscentra och universitet och genomförande av utbildningsprogram.

I Tjeckien gäller samarbetet förbättrade väginfrastrukturer och turist- och kulturfaciliteter.

3.4. De regionala och lokala myndigheterna i detta område är medvetna om att de bör ansvara för en snabb och hållbar integration mellan länderna i Centraleuropa och Europeiska unionen. Det är i synnerhet med hjälp av regionerna som detta utvidgade Europa kommer att byggas, för de är betydelsefulla byggstenar och en nödvändig brygga i integrationsprocessen. Det åligger unionen att fastställa en tydlig och exakt tidsplan för utvidgningen där man tar hänsyn till gränsregionernas intressen.

3.5. Det gränsöverskridande samarbetet mellan de lokala och regionala myndigheterna i öst och väst kommer i första hand att ge möjlighet för dem att vara lyhörda för medborgarnas omedelbara behov inom områdena utbildning, forskning, kultur, och språkundervisning. Men samarbete kan också röra säkerhetsaspekter i fråga om människor och varor.

Det gränsöverskridande samarbetet är också en av grunderna för regional och lokal planering och utveckling. De regionala och lokala myndigheterna som ansvarar för samarbete över gränserna bygger Europa nerifrån och upp. De tar i sina initiativ hänsyn till de olika regionala och lokala förhållandena och ser på så sätt till att subsidiaritetsprincipen efterlevs.

Därför måste medlemsstaterna och unionen ta hänsyn till de mål som fastställts på regional nivå och integrera de viktiga gränsaspekterna när det gäller regional och lokal planering och utveckling.

De regionala och lokala myndigheterna är måna om att bevara miljön, och till och med återställa den ekologiska jämvikten, och man vill utnyttja naturresurserna med hänsyn till denna jämvikt och de natursköna platserna. Varje projekt granskas med avseende på de skador de kan orsaka på platsen eller i närområdet.

För att kompensera den långsamma utvecklingen inom ekonomi, teknik och handel, måste man på unionsnivå och inom medlemsstaterna arbeta enligt de riktlinjer som dragits upp av de regionala och lokala myndigheterna i detta område. Man måste skapa en hållbar infrastruktur och kommunikations, energi- och telekommunikationsnät för att binda samman detta område med de europeiska axlarna. Man måste också utveckla forskningscentra för att skapa nya aktivitetssektorer och hitta nya marknader och vidta kompensationsåtgärder för regionerna på båda sidor om gränsen.

Speciell hänsyn måste tas till utvecklingen av jordbruket, för vilket det är brådskande att skapa en inre marknad.

Det slutliga målet för detta gränsområde är att bli ett centrum för kultur-, näringslivs- och handelsutbyte mellan öst och väst, och inte bara ett gränsområde som passeras.

För att möta alla dessa utmaningar är samarbete över gränserna avgörande. Stödet genom Interreg-, Phare- och Tacis-programmen måste utökas och förenklas. Handelsskyddet för gemenskapsprodukter enligt reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP) och GATT-avtalen måste erkännas så snart som möjligt för länderna i Central- och Östeuropa.

Stärkta av de åtgärder man vidtagit och med tanke på det ansvar som åligger dem, begär de regionala och lokala myndigheterna att regeringskonferensen skall utarbeta institutionella reformer innan unionen utvidgas. De begär också att gemenskapsorganen skall påskynda de central- och östeuropeiska ländernas anslutningsprocess och att Regionkommittén skall försvara de regionala och lokala myndigheternas intressen i detta område. Man begär också att medlemsstaterna och unionen juridiskt skall erkänna behovet av speciellt stöd till samarbete över gränserna.

4. Centrala huvudstadszonen

4.1. I den centrala huvudstadszonen bor 25 % av Europeiska unionens invånare och 30 % av unionens BNP skapas där, vilket gör zonen till ett av de viktigaste utvecklingscentrerna i Europa.

4.2. Eftersom detta centrum var den industriella revolutionens vagga, välkomnar de regionala och lokala myndigheterna inom centrala huvudstadszonen, och i synnerhet de stora metropolerna, alla de centra för forskning, innovationer, finansiella tjänster och banktjänster samt de storföretag och europeiska och internationella institutioner som finns i området.

- Den snabba utvecklingen av tekniken när det gäller infrastrukturer, kommunikations- och telekommunikationsvägar och transporter (höghastighetståg, motorvägar, kanaltunneln, stora hamnar, internationella flygplatser, transporter över Engelska kanalen), har lett till att de stora centrerna för beslut närmat sig varandra, handeln har ökat och medborgarnas möjligheter att bo och arbeta på andra ställen har ökat.

- Den starka gemensamma historia som regioner och kommuner inom området delar ger dem en identitet som får ökat värde genom att ett natur- och kulturarv av hög kvalitet bevaras.

4.3. Det stora antalet samarbetsprojekt över region- och nationsgränserna som de regionala och lokala myndigheterna utvecklat, genom att man tagit hänsyn till den europeiska dimensionen i problemen, gör denna zon till en unik verkstad i Europa för regional och lokal planering och utveckling.

- Mellan delstaten Nordrhein-Westfalen, Belgien och Nederländerna har samarbetet över gränserna utvecklats av regionerna och kommunerna med stöd från Europeiska unionen. För närvarande koncentrerar man sig på att harmonisera de juridiska och administrativa bestämmelser som skulle kunna minska trycket på gränserna, och man arbetar för att inrätta service, infrastruktur och gemensamma kommunikationsvägar. Gemenskapsprogrammet Interreg har gett städerna Maastricht, Aachen och Liège möjlighet att utarbeta en gemensam planering. Mellan de regionala och lokala myndigheterna i Tyskland, Frankrike, Nederländerna, Luxemburg och Belgien håller ett samarbetsprojekt för nya informations- och kommunikationsteknologier på att utarbetas när det gäller yrkesutbildning.

- Fem regioner i Belgien, Frankrike och Storbritannien, med sammanlagt 16 miljoner invånare, har beslutat att arbeta tillsammans för att få till stånd en euroregion i ett område mitt i Europa. I syfte att stimulera ekonomin och återknyta de ekonomiska och sociala förbindelserna, har regionerna Bryssel, Flandern, Vallonien, Nord-Pas-de-Calais och Kent sjösatt gemensamma projekt inom områdena ekonomi, forskning, turism, utbildning, personalutbyte och regional och lokal planering och utveckling. Detta samarbete har stötts av Europeiska kommissionen eftersom det är ett gott exempel på regional integration.

- Längre österut har gemenskapsprogrammet Interreg lett till att man instiftat Euroregionen Saar-Lor-Lux. Tack vare att man fastställt gemensamma riktlinjer för utveckling har Saarland, Lorraine och Luxemburg skapat en verklig utvecklingszon. De gemensamma initiativen gäller modernisering av infrastrukturerna, omstrukturering av industrin, i synnerhet genom utarbetande av en utvecklingsplan för kolfälten, bortforsling av avfall, en bättre infrastruktur, främjande av tvåspråkighet och inrättande av en stadga för universiteten.

4.4. De regionala och lokala myndigheterna i den centrala huvudstadszonen är medvetna om att de står inför ett antal gemensamma utmaningar.

- Uppbyggandet av nät av forskningscentra, universitet och små och medelstora företag och skärpning av den teknologiska medvetenheten måste ge möjlighet att på ett bättre sätt samla de regionala och lokala myndigheterna som måste ta itu med omstruktureringen av industrin och internationaliseringen av marknaderna.

- Omvandlingarna av kommunikations-, energi- och transportnäten måste leda till en bättre geografisk spridning av transportmedlen och till en bättre balans i utnyttjandet av energiresurserna och transporterna, som måste kombineras och kompletteras (vägar, motorvägar, hamnar, flygplatser, flod- och sjötransporter), alltmedan man tar hänsyn till miljön.

- En balanserad stadspolitik som anpassas till de lokala behoven måste ge möjlighet för de lokala och regionala myndigheterna i huvudstadszonen att lösa problemen med utslagning, brottslighet, tätbefolkning, föroreningar och stadskärnornas förfall, och de måste sätta in åtgärder för att uppnå en bättre balans mellan stads- och landsbygdsområdena. Att storstäderna sammanbinds i nätverk måste, genom utbyte av erfarenheter, bidra till att man fastställer och sprider goda metoder. Utveckling av de medelstora städerna, det vill säga områdena mellan de stora stadsområdena och landsbygden, måste leda till en bättre geografisk balans. Landsbygdsområdena måste slutligen värderas högre för att utflyttningen skall avstanna, överbefolkningen i städerna minska och för att arbetslösheten inte skall öka.

- Gemensamma bestämmelser för miljöövervakning kommer att ge de regionala och lokala myndigheterna incitament att vidta effektiva åtgärder mot miljöförstöringen och utflödet i vattendrag och sjöar. De bör också arbeta för att utveckla en sammanhängande politik för att ta hand om avfall inom hela zonen.

4.5. De regionala och lokala myndigheterna anser att samarbete mellan regioner och länder klart måste ses som en avgörande faktor för framgång och utveckling av de berörda områdena.

- De regionala och lokala myndigheterna begär i detta sammanhang att man på europeisk nivå utarbetar strategiska riktlinjer som tar hänsyn till de speciella behoven inom de befintliga samarbetsprojekten inom varje geografiskt område i unionen, och som medger att ett resultatinriktat samarbete utvecklas på ett strukturerat sätt.

- Eftersom det är tänkt att de regionala och lokala myndigheterna skall delta i detta samarbete önskar man också delta i utarbetandet av dessa riktlinjer, och man planerar att inrätta en gemensam struktur för att samordna samarbetet på lokal nivå och ge de regionala och lokala myndigheterna möjlighet att tala med en röst.

- Slutligen önskar man att gemenskapspolitiken skall omarbetas med tanke på de parametrar som tillkommit när det gäller sammanhållning i ekonomiska, sociala och geografiska frågor.

5. Nordsjön och Östersjön

5.1. Nordsjö och Östersjöområdet sträcker sig över ett stort område i norr, från Skottland till Finland. Detta är ett område med stora möjligheter, eftersom det finns gemensamma särdrag för länderna i zonen och deras grannländer, i synnerhet efter den senaste utvidgningen av Europeiska unionen den 1 januari 1995. Sju medlemsstater ingår i zonen; Storbritannien, Nederländerna, Belgien, Tyskland, Danmark, Sverige och Finland, samt ett EES-land, Norge.

5.2. Ekonomin i regioner och kommuner vid Nordsjön och Östersjön domineras av havet och utvinning av energiresurser:

- Den största delen av Europeiska unionens hamntrafik är koncentrerad till hamnarna vid Nordsjön. Infrastruktur och utrustning är av hög kvalitet, och handeln inom och utom unionen är redan mycket livlig.

- Fisket och vattenbruket är för regioner och kommuner inom detta område viktigt för ekonomin och sysselsättningen, i synnerhet i de danska och skotska kustsamhällena.

- Energiresurserna i regioner och kommuner vid Nordsjön och Östersjön uppgår till 50 % av energibehovet inom Europeiska unionen. Det gäller främst olja, gas och naturgas.

- De regionala och lokala myndigheterna vid Nordsjön och Östersjön är medvetna om vikten av att göra detta område i norra Europa till ett integrerat centrum för tillväxt och sysselsättning, som kan balansera utvecklingstendenserna i södra Europa. Det är därför som initiativen till samarbete mellan regioner och länder är många inom detta område. Samarbetet med länder utanför EU har underlättats tack vare de avtal som ingåtts mellan tredje land och Europeiska unionen.

5.3. Runt Östersjön finns idag 70 olika samarbetsstrukturer där nationella regeringar och regionala och lokala myndigheter, hamnar och universitet ingår. En utvecklingskommitté för Östersjön har skapats för erfarenhetsutbyte. I dag finns 250 olika samarbetsprojekt. Samarbetet gäller allt från musikutbildning till eldistributionsnät. Man har plattformar för att diskutera problem som gäller trafik, energiresurser, sjötransporter, hamnområden, vattenföroreningar, utbildning och teknologi. Inom många av dessa områden har man finansiella problem, och just därför borde samarbetet utvecklas. Det bör noteras att detta samarbete stöds av regeringarna: 1994 hölls Tallinnkonferensen och 1996 hölls Kalmarkonferensen.

- Nordsjökommissionen är en sammanslutning av regionala och lokala myndigheter i Storbritannien, Nederländerna, Tyskland, Danmark, Sverige och Norge, och man representerar mer än 40 miljoner invånare i Europeiska unionen. I kommissionen samlas de regionala myndigheter som är direkt berörda av problematiken vid Nordsjön. Sex arbetsgrupper har utarbetat en rapport som heter "Europa 2000 + - Nordsjön", som bör tjäna som ram för att kunna omsätta initiativen för utveckling i praktiken, i synnerhet inom ramen för en hållbar utveckling och god resursförvaltning.

- Samarbetsprogrammen för tekniskt stöd till länderna i före detta Sovjetunionen, Tacis, och till Central- och Östeuropa, Phare, har gett möjlighet för Polen och Ryssland att delta i diskussioner om inrättandet av "nyckelkorridorer" i Östersjön. Dessa diskussioner måste vara basen för ett system med multinationella transporter.

5.4. Att ett integrerat utvecklingscentrum skapas för Nordsjöområdet och Östersjöområdet innebär att de regionala och lokala myndigheterna, som spelar huvudrollen i samarbetet, tillsammans måste fastställa en strategi för regional och lokal planering och utveckling, som gör att man kan lösa problem tillsammans. Huvudmålet är att få till stånd en bättre användning av haven genom att utveckla sjötransporterna. Detta transportsätt kommer att ge möjlighet att minska belastningen på lands- och motorvägarna, motverka föroreningar och sammanbinda de avlägsna och glesbefolkade landsbygdsområdena.

- Att främja sjötransporter mellan Nordsjön och Östersjön längs kusterna och mellan öarna skulle bidra till en mer balanserad ekonomi och till att handeln och livskvaliteten ökar.

- Ny infrastruktur vid hamnarna bör inrättas, i synnerhet genom att utnyttja informationsteknologi som kan garantera trafiksäkerheten och motverka föroreningar.

- Att skapa nya hamnar av medelstorlek i de avlägsna områdena och främja transporter på korta distanser kommer att ge möjlighet att skapa integrerade utvecklingscentra som kan avlasta stadsområdena och sammanbinda de avlägsna områdena.

5.5. De regionala och lokala myndigheterna anser att gemenskapsprogrammen Interreg II C och artikel 10 i ERUF är en grund för en utvecklingsstrategi för Nordsjön och Östersjön.

5.6. Man önskar att arbetet inom de regionala samarbetsstrukturerna för dessa två områden skall kunna tjäna som utgångspunkt för att utarbeta riktlinjer för utveckling.

5.7. Man begär, i enlighet med subsidiaritetsprincipen, att de regionala och lokala myndigheterna fullt ut skall samarbeta i uppföljningen och förvaltningen av varje program.

6. Atlantbågen

6.1. Atlantbågen är ett stort område väster om kontinenten, som är mer än 3 000 km långt och sträcker sig från den skotska kusten till Gibraltar.

6.2. Även om det i zonen ingår regioner och kommuner i mycket olika länder som Irland, Storbritannien, Frankrike, Spanien och Portugal, finns det mellan dem vissa likheter och en ekonomi som är starkt beroende av havet.

- Ekonomin i dessa samhällen har utvecklats från att ha koncentrerats på sjöfart och exploatering av havet. Europa påbörjade erövringen av världen från de stora hamnarna vid Atlanten.

- Genom de många hamnarna finns möjligheter till handelssjöfart, i synnerhet över haven.

- Teknologiska centra har dragit till sig investeringar och gett möjlighet att skapa arbeten inom tjänstesektorn, vilket breddat den ekonomiska väven.

- Moderniseringen av infrastrukturerna och kommunikationerna har förstärkt de stora transportlederna och utvecklat storstäderna.

- Ett arkeologiskt och kulturellt arv av hög kvalitet kräver att turismen och miljöskyddet utvecklas.

40.1

6.3. De regionala och lokala myndigheterna i Atlantbågen insåg mycket tidigt behovet av samarbete för att samordna utvecklingspolitiken på lokal nivå, vilket har skett tack vare stöd från i synnerhet strukturfonderna. Man har också velat fastställa riktlinjer för att garantera en bättre integration med Europa.

Inom ramen för konferensen för de avlägsna kustregionerna (CRPM, Conférence des Régions périphériques maritimes), skapades kommissionen för Atlantbågen 1992. Denna har som sitt främsta mål att få till stånd en ekonomisk dynamik, med början i en gemensam politik för regional och lokal planering och utveckling. Programmet Atlantis I, som fått stöd i Europaparlamentet, fastställde de främsta riktlinjerna för infrastrukturen när det gäller kust- och luftfart och vägar, teknologicentra, turism, stadspolitik och miljö. Man vill också ha gemensamma metoder för landsbygdsutveckling och för att skapa Arcantel-nät, som är telematikstöd mellan i syfte att integrera hamnarna vid Atlanten med de internationella handelsrutterna.

Ett speciellt och mycket gott samarbete har inletts mellan norra Portugal och Galicien. Man stöder sig på den geografiska, kulturella och språkliga närheten för att bekräfta avsikten att förstärka de regionala ekonomierna, stoppa utflyttningen från landsbygdsområdena och utnyttja dynamiken i handelsrelationerna med Latinamerika. Dessa relationer formaliserades 1991 genom att en kommitté inrättades, som har som mål att utarbeta en plan för förvaltning av de både regionerna. Ett kapitalriskföretag för små och medelstora företag instiftades för att ge deras marknader möjlighet att växa och konsolidera produktionen.

6.4. De regionala och lokala myndigheterna i Atlantbågen är medvetna om behovet att fortsätta samarbetet för att minska de handikapp som fortfarande består:

- En ny tendens till att detta område i allt högre grad hamnar i periferin på grund av utvidgningen av unionen österut.

- Konsekvenser av den inre marknaden som gynnar ekonomin på kontinenten.

- Ökade problem med den industriella omstruktureringen och nedgången i varvsindustrin samt obalansen mellan områdena vid kusten och andra landsbygdsområden.

Valet för kustekonomin att bli ett utvecklingscentrum verkar vara en god lösning på största delen av problemen, och de regionala och lokala myndigheterna anser att denna axel bör integreras i unionens strategier. Unionen måste åter upptäcka möjligheterna vid den västra kusten och dra nytta av dem. Hamnarna vid Atlanten måste, möjligen i samband med utveckling av flygplatserna, utvecklas för att tjäna som avlastning till hamnarna vid Nordsjön och för att organisera avsättningsmöjligheterna för produkter från regionerna i Europa. Atlanten är inte ett slutet hav och kommer inte att vara en tillgång för utvecklingen om inte de övriga regionerna i Europa riktar in sig mot hamnarna. Inom Atlantbågen måste stärkningen av hamnarna leda till bättre förbindelser mellan regioner och kommuner för att underlätta en integrerad utveckling hos var och en av dem.

6.5. De nya möjligheterna till samarbete mellan regioner måste leda till att den ekonomiska och sociala sammanhållningen inom Atlantbågen stärks och att beroendesituationen och känslan av avskildhet bryts.

De nationella regeringarna måste ge sitt samtycke till samarbete mellan länder och regioner inom Atlantbågen. Det kommer att borga för fortsatt förtroende och säkra kontinuiteten i de redan vidtagna åtgärderna och framtida åtgärder från myndigheternas sida.

Den samlade strategin och de operativa programmen måste tilldelas större medel, men de måste också bli tydligare och öppnare.

De regionala och lokala myndigheterna inom Atlantbågen anser att Interreg II-programmet är en politisk möjlighet för dem och berörda medlemsstater att arbeta tillsammans och fastställa strategier mellan länder för planering och utveckling. I detta syfte önskar man därför i förväg få kännedom om budgeten för sådana program och i synnerhet bidraget från medlemsstaterna.