Även om inkomstfördelningen i EU är jämnare än i andra stora ekonomier, förblir inkomstskillnaderna en politisk utmaning i EU. Även före krisen ledde strukturomställningarna till ökade skillnader i fördelningen av inkomster, förmögenhet och möjligheter, vilket ledde till en social oro som fördelnings- och socialpolitiken inte kunde stilla. Den ekonomiska krisen har ökat känslan av ojämlika möjligheter och orättvis fördelning av bördan i samhället. I ett antal länder har stagnerade ekonomiska villkor för medelklassen gått hand i hand med att de rikaste i samhället ofta lagt under sig en allt större del av förmögenheten. De svaga offentliga finanserna och den långsamma återhämtningen minskade det politiska manöverutrymmet i ett antal länder, vilket ökar trycket i samhället att bemöta sociala orättvisor.

Måttlig tillväxt väntas också under 2017–2018, även om det finns både interna och externa risker. BNP-tillväxten i EU förväntas ligga relativt stabilt på 1,8 % under både 2017 och 2018. Den torde stödjas genom fortlöpande förbättringar på arbetsmarknaden, låga lånekostnader och den förväntade ökningen av den externa efterfrågan. Den privata konsumtionen ser ut att förbli den viktigaste källan till tillväxt, medan investeringstillväxten förväntas förbli måttlig. Ekonomin måste dock fortfarande övervinna arvet från krisen, i synnerhet långtidsarbetslösheten som om inget görs kan komma att bli strukturell. En ny utmaning för EU:s ekonomi är de potentiella förändringarna av USA:s politik. Andra utmaningar är bl.a. konsekvenserna av den brittiska folkomröstningen om att lämna EU, ökningen av de långa räntorna och den låga lönsamheten för vissa europeiska banker.

Den europeiska ekonomin har visat sig motståndskraftig, trots ett antal utmaningar under 2016. Tillväxten stöds främst av privat konsumtion, som gynnats av den förbättrade arbetsmarknaden och den låga inflationen.

Kommissionen har vidtagit åtgärder för att öka egenansvaret i reformarbetet. Den har rationaliserat de landsspecifika rekommendationerna de senaste åren. Under denna omgång av den europeiska planeringsterminen har kommissionen förstärkt dialogen med medlemsstaterna på teknisk och politisk nivå, framför allt genom besök av vice ordförandena och kommissionärerna. Medlemsstaterna har också tillfrågats om analyserna i landsrapporterna innan de offentliggörs och har fått möjlighet att kontrollera att uppgifterna är korrekta, men det är fortfarande kommissionens uppfattning som framförs.

Strukturreformerna har bidragit till den makroekonomiska ombalanseringen, och reformkursen måste ligga fast. Åtgärder behövs för att förbättra konkurrenskraften och påskynda en effektiv omfördelning av resurserna. Insolvensreglerna bör göras mer effektiva för att bidra till korrigeringen av obalanser i stockarna. Samtidigt måste skuldsaneringens negativa inverkan på tillväxten på kort sikt begränsas. Tidigare reformer har bidragit i olika hög grad. I vissa länder med obalanser har reformsatsningarna lagts på is, och det finns en risk för återfall på några håll, ofta kopplat till politisk osäkerhet. Att upprätthålla befintliga åtaganden och fullborda reformprocessen är en förutsättning för att kunna skörda fördelarna med reformerna.

I rapporten om förvarningsmekanismen för 2017 konstaterades att 13 medlemsstater behövde en fördjupad granskning. Förfarandet vid makroekonomiska obalanser visade att alla dessa medlemsstater hade obalanser eller alltför stora obalanser under 2016. Detta urval har godkänts av rådet i dess slutsatser om rapporten om förvarningsmekanismen. I landsrapporterna analyseras den makroekonomiska utvecklingen och framstegen i fråga om de politiska åtgärder som vidtas för att genomföra de relevanta politiska rekommendationerna. Syftet är att förhindra att risker ansamlas och övervaka utvecklingen för att korrigera obalanserna. Med tanke på hur viktiga handelsförbindelserna och de finansiella banden mellan EU-länderna är beaktas gränsöverskridande följder i bedömningen.

För tre länder med alltför stora obalanser, nämligen Cypern, Italien och Portugal, kommer kommissionen mot bakgrund av de varaktiga strukturella svagheter som framkommit under den fördjupade granskningen att ompröva sin bedömning, med beaktande av de nationella reformprogrammens ambitionsnivå.

Tabell 1: Fördjupade granskningar 2016–2017

2016 2017 Inga obalanser bekräftade BE, EE, HU, AT, RO, UK FI Obalanser DE, IE, ES, NL, SI, FI, SE DE, IE, ES, NL, SI, SE Alltför stora obalanser BG, FR, HR, IT, PT, CY BG, FR, HR, IT, PT, CY Länder som inte valts ut för en fördjupad granskning CZ, DK, LV, LT, LU, MT, PL, SK BE, CZ, DK, EE, LV, LT, LU, HU, MT, AT, PL, RO, SK, UK

5. Reformer i medlemsstaterna

Hur stark och varaktig återhämtningen blir beror på hur effektivt reformerna kan antas och genomföras. En beslutsam reformprocess inger förtroende och skapar förutsättningar för att på ett hållbart sätt generera högre tillväxt och sysselsättning. Detta beror i sin tur på hur snabbt reformerna av varu-, tjänste- och arbetsmarknaderna ger resultat som leder till investeringar och produktivitetshöjande resursomfördelning.

Stödet för de nödvändiga omställningarna kan maximera fördelarna med reformerna och säkerställa samverkansfördelar mellan reformer på olika politiska områden. Reformer på olika politikområden kan behöva samordnas så att de stöder varandra, exempelvis genom att man skapar flexibilitet på arbets- och varumarknaderna samtidigt. Det är också viktigt att reformerna genomförs i lämplig ordningsföljd, eftersom en tydligt visad beslutsamhet och tillkännagivna långsiktiga politiska dagordningar påverkar känslan av ansvar och förankring hos allmänheten.

Att underlätta produktivitetsökningar i fler företag kan främja konvergens och bidra till att minska orättvisorna. De ökande skillnaderna i produktivitet är en av de främsta orsakerna till inkomstskillnader i EU:s ekonomier och samhällen. De begränsar också konkurrenskraften och tillväxtpotentialen. Visserligen kan inkomstskillnadernas effekter minskas genom skatte- och socialförsäkringssystemen, men behovet av sådana korrigerande åtgärder kan minskas genom reformer som möjliggör att produktivitetstillväxten sprids jämnare mellan företag, sektorer och regioner. Skillnaderna i produktivitet kan hanteras genom t.ex. investeringar i färdigheter och utbildning och genom stöd till tekniköverföring och genom resursomfördelning. En sådan politik bidrar till att höja lönerna och inkomsterna och minska bördan på de offentliga finanserna för korrigering av befintliga ojämlikheter genom fördelningspolitik. I Danmark tillsattes en produktivitetskommission 2012 för att lägga fram rekommendationer om ökad produktivitet i den privata och offentliga sektorn. Flera av de rekommendationer som lades fram 2014 har genomförts.

Fördelningseffekterna måste beaktas mer i planeringen av strukturreformerna. Medlemsstaterna bör genomföra strukturreformerna på ett sätt som tar hänsyn till konsekvenserna på kort och medellång sikt, bl.a. för fördelningspolitiken och de sociala kostnaderna. Vissa reformer har enbart fördelar och innebär inga kompromisser mellan tillväxt och rättvisa. Reformer i utbildningen, t.ex. ökad kvalitet på och bättre tillgång till utbildningen, bidrar både till ekonomisk tillväxt och till att minska ojämlikheten. Yrkesutbildning och livslångt lärande mildrar också de negativa effekterna av omställningen till ny kompetenskrävande teknik, eftersom de förbättrar arbetstagarnas kompetenskapital.

Medlemsstaterna har tillkännagett och genomfört många skattereformer för att stödja investeringar, sysselsättning och social rättvisa. Framsteg har gjorts med att förbättra efterlevnaden av skattereglerna, men kampen mot skattebrott, skatteflykt och skatteundandragande är avgörande för en rättvis fördelning av bördan. Att finna den rätta balansen mellan effektivitet och rättvisa kräver att man säkrar de skatteintäkter som behövs för offentliga investeringar och välfärd. Sedan reformerna av skatten på arbete i början av 2016 har de nya åtgärderna under det senaste året varit mer begränsade, och skattetrycket på arbete, även för låginkomsttagare, är fortfarande högt i ett antal medlemsstater. Beskattningen i vissa länder utgör fortfarande ett hinder för privata investeringar. Ytterligare ansträngningar behövs för att förenkla efterlevnaden av skattereglerna, åtgärda gynnandet av skuldfinansiering och utforma bättre skatteincitament för FoU.

Under programperioden 2014–2020 i EU:s fleråriga budgetram måste medlemsstaterna för första gången genomföra olika reformer för att underlätta och förstärka effekterna av projekt genom förhandsvillkor. Nyckelområden för dessa reformer är reglerna för offentlig upphandling, politiska strategier för social inkludering, arbetsmarknader, utbildning och förvaltningens effektivitet samt genomförandet av tillämplig EU-lagstiftning. Dessa krav bidrar till ett bättre investeringsklimat och underlättar genomförandet av projekt som stöds av EU-fonderna och Europeiska fonden för strategiska investeringar. Dessa reformer behöver följas upp och genomföras av medlemsstaterna. Uppbyggnad av administrativ kapacitet är viktigt i detta sammanhang. Ökad användning av finansiella instrument kan leda till att EU-medlen får ökad hävstångsverkan och genomslag, men det krävs att förvaltningsmyndigheterna har lämplig kunskap och erfarenhet.

Nya politiska åtgärder måste utformas och genomföras i nära samarbete med arbetsmarknadens parter för att se till att fler berörda parter känner sig delaktiga. Mer komplexa reformer tar flera år att genomföra fullständigt. Därför måste de vara evidensbaserade och utformade i samråd med viktiga aktörer, t.ex. regionala och lokala myndigheter och arbetsmarknadens parter. Medlemsstaterna är medvetna om behovet av att få en bättre fungerande och effektiv social dialog. Litauen, som fick en landsspecifik rekommendation 2016 om kapacitetsuppbyggnad, har antagit ny arbetsmarknadslagstiftning, som regeringen tror kommer att förbättra den kollektiva förhandlingsrätten. Polen har inrättat ett nytt råd för dialog mellan arbetsmarknadens parter, och Spanien har upprättat ett nytt avtal om dialog mellan arbetsmarknadens parter. I gengäld råder det fortfarande tvivel om arbetsmarknadens parter verkligen är involverade i reformerna av arbetsmarknaden i vissa medlemsstater.

5.1 Öka investeringarna

Investeringstillväxten har förbättrats på senare tid tack vare gynnsamma finansieringsvillkor, kapacitetsutnyttjande över det långsiktiga genomsnittet och lägre skuldsaneringstryck på företagen i vissa länder. Ett antal konjunktur- och strukturfaktorer förklarar dock de fortsatt svaga investeringarna. Små ökningar av efterfrågan och förväntningar om låg potentiell tillväxt fortsätter att hämma en starkare investeringsåterhämtning. Investeringarna i EU har historiskt legat på 21–22 % av BNP. Efter en minskning till 19,4 % under 2013 är de nu gradvis på väg att återhämta sig. De totala investeringarna väntas öka något med 2,9 % under 2017 i både EU och i euroområdet och fortsätta öka under 2018 med 3,4 % i euroområdet och med 3,1 % i EU. Det är särskilt viktigt att stimulera privata investeringar, eftersom de utgör 90 % av de sammanlagda investeringarna.

Investeringar i immateriella tillgångar håller på att förbättras, om än långsamt och från en låg nivå. Den kraftiga minskningen av investeringar i utrustning och maskiner förklarar delvis produktivitetsminskningen efter krisen, men strukturproblem som påverkar varu-, tjänste-, kapital- och arbetsmarknaderna förklarar de svaga resultaten i fråga om total faktorproduktivitet i Europa, där tillväxten varit mycket lägre det senaste årtiondet än i andra ekonomier. Det finns särskilt ett behov av att öka investeringar i kunskapsbaserat kapital, stödja hållbara investeringar i enlighet med principerna för den cirkulära ekonomin, stärka offentlig-privat samarbete och bättre utnyttja nya instrument, bland annat skatteincitament. Inflödet av utländska direktinvesteringar i EU är för närvarande lågt, och handelsintegrationen och diversifieringen i vissa delar av EU:s ekonomi är fortfarande svag. På grund av sin öppna ekonomi är EU ledande inom export och import av varor och tjänster och står för 16 % av världshandeln. Över 30 miljoner arbetstillfällen i EU är direkt eller indirekt beroende av export av varor och tjänster till omvärlden. Det är dock bara 13 % av de europeiska små och medelstora företagen som är aktiva utanför EU och det finns utrymme för medlemsstaterna att göra mer för att underlätta de små och medelstora företagens deltagande i världshandeln. Läget varierar också betydligt mellan medlemsstater, regioner och sektorer. Medan man är världsledande på maskiner och utrustning i Tyskland, flygteknik i Frankrike, farmaceutiska produkter i Storbritannien och enzymer i Danmark, fortsätter ett antal sektorers och medlemsstaters andel av världshandeln att minska. Skälen för utländska investeringar och deras villkor och karaktär varierar avsevärt och deras inverkan på skapandet av nya arbetstillfällen varierar också. De länder som investerar direkt i EU håller också på att förändras: USA och Japan är fortfarande aktiva investerare, medan andra, som Kina och Mercosurländerna, får en högre profil. Det är viktigt att se till att lika villkor gäller för inkommande och utgående utländska direktinvesteringar och att det råder ömsesidigt tillträde till de utomeuropeiska ländernas marknader. De vanligaste investeringsproblemen i medlemsstaterna är ett ogynnsamt företagsklimat, ineffektivitet i den offentliga förvaltningen och stora sektorspecifika administrativa bördor samt regelbördor och investeringshinder. I flera medlemsstater hindrar ett antal andra faktorer också investeringarna. Det är fråga om oflexibla varu- och arbetsmarknader, kompetensbrist och felmatchad kompetens, brister i forsknings- och innovationssystemen, krångliga skattesystem, ineffektivt rättsväsen, sektorsspecifika hinder inom exempelvis infrastruktur samt hinder för tillgång till finansiering, särskilt för små och medelstora företag. I vissa medlemsstater behöver kampen mot korruption fortfarande intensifieras. I allmänhet är rättsstatsprincipen, förtroendet för regelverkets, skattesystemets och andra institutioners kvalitet och förutsägbarhet också viktiga i bedömningen av risker med investeringsbeslut. Reformer i flera medlemsstater har gjort det möjligt att börja åtgärda några av dessa investeringshinder. Villkoren för tillgång till finansiering har i allmänhet förbättrats, delvis till följd av externa faktorer (i Kroatien, Irland och Litauen). Vissa framsteg görs inom arbetsmarknad och utbildning (i Italien och Frankrike). Samma sak gäller för regel- och förvaltningsbördor (i Frankrike, Italien, Portugal och Slovenien), offentlig upphandling (i Polen, Portugal och Sverige), offentlig förvaltning (i Italien och Slovakien) samt rättsväsendet (i Kroatien, Italien och Malta). Det har dock endast gjorts begränsade framsteg när det gäller att undanröja sektorsspecifika regelhinder, särskilt inom tjänstesektorn och nätbranscherna, samt med hinder som rör finansiering av forskning och innovation. Frankrike har fortsatt att underlätta administrationen för investeringar i industri- och tjänstesektorn genom ett omfattande förenklingsprogram.

Vid sidan om det arbete som utförs av den gemensamma tillsynsmekanismen vad gäller de viktiga instituten i euroområdet, har övervakningen av banksektorn förstärkts på nationell nivå och EU-nivå och ansträngningar har gjorts för att förbättra förvaltningen och saneringen av nödlidande lån. I flera medlemsstater försämrades kvaliteten på banksektorns tillgångar under krisen, och det tynger fortfarande ned utlåning och investeringar. Detta trots att andelen nödlidande lån minskar: EU-genomsnittet sjönk till 5,45 % av de totala lånen under andra kvartalet 2016. Skillnaderna är dock stora mellan olika medlemsstater, och flera av dem ligger på tvåsiffriga nivåer (Bulgarien, Irland, Grekland, Kroatien, Italien, Cypern, Ungern, Portugal, Rumänien och Slovenien). Åtgärder för att främja framväxten av en sekundär marknad för nödlidande lån har vidtagits (t.ex. i Italien), men har fortfarande inte fått full effekt. Utsökning av säkerheter och insolvens har blivit effektivare i vissa medlemsstater (t.ex. i Bulgarien, Kroatien, Italien och Cypern). Inrättandet av offentliga eller privata kapitalförvaltningsbolag och tillsynsåtgärder, inbegripet kompletterande avsättning till förlustreserver och kapitalkrav samt förbättrad övervakning av skuldsaneringen enligt särskilda skuldsaneringsmål, har bidragit till minskningen av nödlidande lån i Bulgarien, Kroatien, Ungern, Irland, Rumänien och Slovenien. I Italien har de nödlidande lånen minskat på senare tid, men avyttringen av problemtillgångar sker i långsam takt. Tillgångarnas kvalitet fortsatte att försämras i Portugal under första halvåret 2016, vilket återspeglar utvecklingen i bland annat fastighets- och byggsektorn. I Cypern och Grekland, där andelen nödlidande lån ökade till över 40 % efter krisen, har de åtgärder som vidtagits hittills (inklusive skuldsanering och avyttring av problemtillgångar) ännu inte lett till några påtagliga resultat. Överlag krävs beslutsamma och omfattande ansträngningar i flera medlemsstater för att få ned andelen nödlidande lån, tillsammans med kompletterande reformer för att främja omstruktureringen av deras banksystem.