Yttrande från Regionkommittén om "Meddelande från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén - Gemenskapsplan för stöd till kampen mot dopning inom idrotten"

(2000/C 317/20)

BAKGRUND

Kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén om en gemenskapsplan för stöd till kampen mot dopning inom idrotten (KOM(1999) 643 slutlig).

Kommissionens beslut av den 6 december 1999 att i enlighet med artikel 265 första stycket i EG-fördraget rådfråga Regionkommittén i detta ärende.

Regionkommitténs ordförandes beslut av den 29 februari 2000 att ge utskott 7 - utbildning, yrkesutbildning, kultur, ungdomsfrågor, idrott, medborgerliga rättigheter i uppdrag att utarbeta ett yttrande i frågan.

Kommissionens rapport till Europeiska rådet om hur man kan bevara den nuvarande uppbyggnaden av idrotten och upprätthålla idrottens sociala funktion inom gemenskapen - Helsingforsrapporten om idrott (KOM(1999) 644 slutlig).

Regionkommitténs yttrande av den 16 september 1999 om den europeiska idrottsmodellen (CdR 37/99 fin)(1).

Regionkommitténs yttrande av den 18 november 1999 om lokalt och regionalt samarbete för att förhindra övergrepp på och vanvård av barn och ungdomar i Europeiska unionen (CdR 225/99 fin)(2).

Det utkast till yttrande som antogs av utskott 7 den 5 maj 2000 (CdR 22/2000 rév 2) (föredragande: Seamus Murray IRL-AE).

UTGÅNGSPUNKTER

Idrotten utgör en plattform för personlig utveckling och är viktig för individens fysiska och psykiska hälsa. Idrotten tjänar också som en kulturell samlingspunkt, är ett effektivt utbildningsverktyg och en viktig del i individens socialisationsprocess samt skapar sammanhållning EU-medborgarna emellan.

Till följd av problemet med dopningen inom idrotten och dess bekämpning har frågan om idrottens innebörd och etik aktualiserats. Denna etik utgör hörnstenen i ett val som EU gjort för att föra fram sina värderingar och sin idrottsmodell inom ramen för byggandet av ett fredligt, framgångsrikt och solidariskt Europa.

Europeiska rådet i Wien 1998 uttryckte sin oro över dopningens utbredning inom idrotten och poängterade behovet av insatser på EU-nivå.

Europeiska unionen måste ta ett extra stort ansvar för kampen mot dopning då de flesta stora idrottsevenemang äger rum inom EU.

I juni 1999 uppmanade EU:s femton idrottsministrar kommissionen och Europeiska rådet att ge ett förstärkt stöd till kampen mot och förebyggandet av dopning.

Det är de lokala och regionala myndigheterna som är ansvariga för främjandet av såväl idrott som idrottsrelaterad utbildning och hälsovård i en rad medlemsstater.

På grundval av detta antog Regionkommittén enhälligt följande yttrande vid sin 34:e plenarsession den 14 och 15 juni 2000 (sammanträdet den 15 juni).

1. Regionkommitténs synpunkter och rekommendationer

1.1. Regionkommittén välkomnar kommissionens meddelande om en gemenskapsplan för stöd till kampen mot dopning inom idrotten eftersom det behandlar många av de farhågor som kommittén har tagit upp i tidigare yttranden.

1.2. Mot bakgrund av frågans komplexitet anser kommittén att kommissionen har hanterat frågan på ett bra sätt och uppmuntrar alla parter att ta sin del av ansvaret i kampen mot dopning inom idrotten. Kommittén anser därför att program inom följande områden skall prioriteras:

- Förebyggande åtgärder, utbildning och stöd till dem som arbetar med idrottsutövare: tränare, utbildare, idrottslärare och andra lärare, men även idrottsläkare, sjukvårdspersonal, ansvariga på förbundsnivå, föreningsledare, sponsorer och media.

- Forskning bör inriktas på att bekämpa olämpligt utnyttjande av framsteg på läkemedelsområdet och på att förbättra kontrollmetoderna.

1.3. Regionkommittén pekar på de lokala och regionala myndigheternas roll för att dopning inom idrott skall kunna förebyggas och bekämpas. Den är särskilt påtaglig inom hälsovård, utbildning och ungdomspolitik samt när det gäller att främja idrotten.

1.4. Kommittén är bekymrad över att många medlemsstater fortfarande inte har någon specifik lagstiftning om dopning inom idrott. Medlemsstaterna uppmanas att åtgärda detta för att kunna få bukt med dopningsproblemet och samtidigt garantera rättvisa och fri rörlighet för idrottsutövare.

Som ett första steg uppmanar kommittén alla medlemsstater att skriva under Europarådets konvention mot dopning.

1.5. Kommittén beklagar att avsaknaden av ändamålsenliga rambestämmelser på EU-nivå gör det svårt att tillgripa skäliga sanktioner mot idrottsutövare, och inte minst mot dem som levererar förbjudna substanser och ger råd i dopningsfrågor.

1.6. Alldeles oberoende av andra parters ansvar för idrottsutövarnas rätt till säkerhet och hälsa anser kommittén emellertid också att idrottsutövning kräver att deltagarna själva tar ett moraliskt ansvar, vilket innebär att bedriva rent spel, vara ansvarstagande och utöva självkontroll.

Kommittén menar att idrottsutövare har moraliska och rättsliga skyldigheter att inte dopa sig. De utgör en viktig del av kampen mot dopning. Samtidigt är kommittén av den uppfattningen att många idrottsutövare, särskilt ungdomar, befinner sig i en utsatt position och behöver skyddas. Det behövs fungerande bestämmelser som skyddar idrottsutövare från alla slag av påtryckningar från de idrottsföreningar som de tävlar för.

1.7. Kommittén anser att frånvaron av hänvisningar till idrott i fördraget skapar ett behov av ett nytt partnerskap mellan de europeiska institutionerna, medlemsstaterna, idrottsorganisationer och andra offentliga organ. Därigenom kan man främja utvecklingen av en idrott som grundar sig på överenskomna regler om etik, rättvisa och rent spel, med syfte att bevara idrottens integritet och självständighet.

2. Europeiska gruppen för etik

2.1. Kommittén stöder yttrandet från Europeiska gruppen för etik (EGE) om dopning inom idrott. Särskilt uppskattas den föreslagna definitionen av dopning, som är både tydlig och uttömmande.

2.2. Kommittén välkomnar också många av de åtgärder som EGE föreslår för ytterligare insatser. Kommissionen, medlemsstaterna och idrottsförbunden uppmanas att betrakta dem som brådskande.

Kommittén skulle uppskatta införandet av en hänvisning till dopning i idrottsutövarnas kontrakt, och till det faktum att det är förbjudet.

Kommittén skulle också välkomna allmänna regler för idrottsutövning som alla parter kan enas kring. Kommittén anser att en sådan regelsamling skulle belysa dopningens risker, framhålla klubbarnas och förbundens omsorgsplikt, definiera ledarnas, rådgivarnas och utövarnas åtaganden, hänvisa till straff för regelbrott och sörja för en rangordning för genomförandet på det olika nivåerna.

3. Internationella antidopningsbyrån

3.1. Regionkommittén välkomnar upprättandet av den internationella antidopningsbyrån som ett självständigt organ med full insyn. Kommittén rekommenderar att EU skall delta fullt ut i byråns arbete och ser fram emot ett kommissionsförslag om detta.

3.2. Kommittén vill emellertid understryka sin önskan att byrån skall vara oberoende och betraktas som en självständig, ansvarstagande byrå vars arbete är öppet för insyn. Regionkommittén anser också att byrån skall täcka in alla idrotter som inte sorterar under internationella olympiska kommittén.

3.3. Kommittén konstaterar att antidopningsbyråns beslut endast kommer att fungera som rekommendationer under gemenskapslagstiftningen. Därför uppmanar kommittén alla inblandade att moraliskt förbinda sig att rätta sig efter rekommendationerna trots att lagen inte tvingar dem att göra det.

3.4. Kommittén accepterar att det inte finns några rättsliga medel för att göra en lista över förbjudna substanser i EU och har viss förståelse för EGE:s åsikt mot bakgrund av riskerna med upprättandet av en sådan förteckning. Likväl anser kommittén att en tillfällig lista bör tas fram och godkännas av medlemsstaterna. En sådan skulle vara till gagn för hälsa, konsumentskydd och rättvisa och dessutom förse idrottsutövarna med en användbar vägledning. I ett senare skede skulle den ersättas med en förteckning utarbetad av antidopningsbyrån.

3.5. Kommittén skulle stödja att den internationella antidopningsbyrån fick ansvar för att genomföra ett ökat antal oanmälda dopningskontroller vid sidan av tävlingarna.

4. Maximalt utnyttjande av gemenskapsinstrumenten

4.1. Kommittén uppskattar den förbättrade samordningen av reglerande åtgärder och av de gemenskapsprogram som kan stödja insatser mot dopning. Kommittén hoppas att det kommer att göra bekämpningen av dopning inom idrott mer enhetlig. Regionkommittén tror dock att det kan vara svårt att uppnå eftersom ett specifikt ramverk saknas på EU-nivå.

4.2. Kommittén ger sitt fulla stöd till insatser i enlighet med det femte ramprogrammet, vilket innebär intensifierad forskning om dopningspreparat, kontrollmetoder och dopningens långsiktiga hälsoeffekter.

Kommittén skulle stödja insatser för att förse laboratorier och antidopningsorganen med ett lämpligt reglerande och rättsligt ramverk som polisen och rättssystemen i medlemsstaterna kunde godkänna och använda.

4.3. Kommittén menar att kampen mot dopning inom idrotten också kräver närmare samarbete mellan polis, tullmyndigheter och rättssystem i hela EU. Samtidigt är kommittén medveten om svårigheten att vidta särskilda åtgärder mot dopning eftersom de substanser som används i dopningspreparat i de flesta fall är lagliga i icke-idrottsliga sammanhang. Kommittén skulle därför välkomna åtgärder för utbildning av och informationsutbyte mellan polis och tullväsende.

4.4. Kommittén välkomnar förslag om förbättringar av läkemedelsinformationen, men är också bekymrad över idrottsutövarnas ökade användning av näringstillskott. En del av tillskotten innehåller dopningssubstanser eller substanser som orsakar kemiska reaktioner som kan leda till en dopningseffekt. I enlighet med artikel 153 i fördraget vänder sig kommittén till kommissionen för att försäkra sig om en ordentlig märkning av sådana tillskott. Syftet är att skydda konsumenternas hälsa, säkerhet och ekonomiska intressen samt att verka för deras rätt till information och utbildning.

4.5. Kommittén är medveten om att det behövs ett mer omfattande system för medicinsk kontroll av idrottsutövare. Denna kontroll måste betraktas som ett viktigt skydd mot de hälsokonsekvenser som följer av en okontrollerad användning av förbjudna produkter inom idrott. Kommittén tror att ett sådant system skulle bidra till att tonvikten inom de idrottsmedicinska strävandena flyttas från att få idrottsutövarna att prestera bättre och bättre.

Försök borde också göras för att få de nationella medicinska sammanslutningarna att frivilligt bidra till kampanjen mot dopning och fastställa etiska regler för den medicinska personalens arbetsmetoder när det gäller specialistrådgivning inom idrott. Regionkommittén föreslår att det i varje EU-region skall finnas kontaktpersoner med sjukvårdsbakgrund för att förebygga och informera idrottsutövarna om dopningens risker och hjälpa och vägleda idrottsutövare med problem. Regionkommittén föreslår även att ett internationellt, konfidentiellt och anonymt avgiftsfritt telefonnummer skall införas, dit idrottsutövare kan ringa och prata med idrottspsykologer med tystnadsplikt som inom ramen för de nationella lagstiftningarna kan hjälpa dopningsoffer att komma i kontakt med ett nätverk av läkare och specialister.

4.6. Kommittén välkomnar också kommissionens intention att i enlighet med artikel 152 i fördraget lägga fram ett förslag om att rådet skall utfärda en rekommendation om förhindrandet av dopning, särskilt inom amatöridrott. Samtidigt anser kommittén att rekommendationen också skall ta upp behandlingen av idrottsutövare som redan är beroende av dopingpreparat. Det är för närvarande en försummad fråga.

4.7. Kommittén stödjer utnyttjandet av existerande och kommande gemenskapsprogram för ungdomar, till exempel Sokrates, Leonardo och Ungdom. Dessa kan förses med en antidopningsinriktning som erbjuder information, utbildning och förebyggande insatser för att höja medvetenheten om dopning. Att programmens budgetar redan är hårt ansträngda är emellertid ett bekymmer.

4.8. Bidragen från sådana program är viktiga, men inte tillräckliga i förhållande till problemets storlek. Kommittén uppmanar därför generaldirektoratet för utbildning och kultur att tillsammans med de lokala och regionala myndigheterna omedelbart genomföra den föreslagna informationskampanj som syftar till att höja medvetenheten om dopning hos alla idrottsutövare. Genom en sådan informationskampanj kan man inte bara nå ungdomar i idrottssammanhang utan också inom skolans ram.

4.9. Idrotten får in stora summor pengar från kommersiella intressen och sändningsrättigheter Mot bakgrund av de höga kostnaderna för genomförandet av effektiva dopningsprogram och bristen på tillräckliga resurser anser kommittén att man bör undersöka möjligheten att avsätta en liten del av dessa pengar till informationskampanjer och åtgärder mot dopning. Kommittén betraktar detta som ett komplement till de statliga bidragen. Utifrån denna synvinkel ser kommittén gärna att sponsorer och kommersiella intressen uppmuntras att delta i kampen mot dopning. Därigenom kan man garantera att sponsringen får en positiv effekt och förhindrar dopning.

5. De lokala och regionala myndigheternas roll

5.1. Regionkommittén betonar den roll som de lokala och regionala myndigheterna kan och kommer att ha i genomförandet av målen i gemenskapsplanen för stöd.

5.2. De lokala och regionala myndigheternas nuvarande uppgifter i främjandet av idrotten handlar om att stödja idrottsaktiviteter ekonomiskt och tillhandahålla praktiska hjälpmedel. Till deras åtagande hör också en moralisk omsorgsskyldighet gentemot deltagarna i dessa aktiviteter så att folkhälsan kan skyddas, och även att utbilda unga utövare och områdesledare i välfungerande metoder utan att det medför ytterligare kostnader. Regionkommittén skulle välkomna stöd till de lokala och regionala myndigheterna för att kunna garantera följande:

- Lämpliga metoder för rekrytering och urval av ledare och idrottspersonal, särskilt när det gäller dem som har ansvar för ungdomar.

- Lämplig utbildning av personal som arbetar med idrottsutövare och ungdomar inom idrott.

- Partnerskap med andra myndigheter för att upprätta register över dem som är inblandade i dopning och dela med sig av sådan information.

- Informationsutbyte rörande hur man bäst går till väga samt samarbetsprogram.

- Ett ändamålsenligt samarbete mellan läkare, inte bara idrottsläkare utan också allmänläkare, som verkar inom kommuner och regioner.

- Det är särskilt viktigt att stödja de lokala och regionala myndigheternas politik, eftersom de kan använda idrotten som ett instrument för social integration.

5.3. Kommittén betonar de lokala och regionala myndigheternas ansvar inom utbildning och folkhälsa och anser att deras utgångsläge är gynnsamt när det gäller att stödja utbildning och kampanjer för att öka medvetenheten om dopning inom idrott. Dessa insatser skall riktas mot skolor, idrottsföreningar, ungdomsledare, idrottsutövare och andra som på något sätt arbetar med idrott.

5.4. Med beaktande av de lokala och regionala myndigheternas ansvar inom utbildning, personalrekrytering och folkhälsa anser kommittén också att deras förutsättningar är goda när det gäller att underlätta för klubbar och förbund att anta regler för bästa praxis i viktiga frågor. Sådana frågor kan till exempel vara rekrytering och utbildning av ledare och tränare för att uppnå en hög standard.

Bryssel den 15 juni 2000.

Regionkommitténs

ordförande

Jos Chabert

(1) EGT C 374, 23.12.1999, s. 56.

(2) EGT C 57, 29.2.2000, s. 46.