A4-0352/96

Resolution till Europeiska monetära institutets rapport om övergången till den gemensamma valutan (C4-0559/95)

Europaparlamentet utfärdar denna resolution,

- med beaktande av EG-fördraget, särskilt avdelning VI i detta om ekonomisk och monetär politik,

- med beaktande av Europeiska monetära institutets rapport om övergången till den gemensamma valutan (C4-0559/95),

- med beaktande av den utfrågning av företrädare för europeiska postorderföretag och varuhuskedjor som hölls av underutskottet för monetära frågor den 25 juni 1996,

- med beaktande av besluten som fattades av Europeiska rådet i Madrid den 15-16 december 1995, vid Ekofin-rådets informella möte i Verona den 12-13 april 1996 och slutsatserna från Europeiska rådets ordförandeskap den 21-22 juni 1996 i Florens,

- med beaktande av sina resolutioner av:

. den 19 maj 1995 om införandet av ecu som lagligt betalningsmedel (( EGT nr C 151, 19.6.1995, s. 483.)),

. den 25 oktober 1995 om praktiska åtgärder vid införandet av den gemensamma valutan (( EGT nr C 308, 20.11.1995, s. 54.)),

. den 30 november 1995 om den ekonomiska och monetära unionen (( EGT nr C 339, 18.12.1995, s. 65.)),

. den 18 juni 1996 om växelkursförbindelserna i tredje fasen av Ekonomiska och monetära unionen (( EGT nr C 198, 8.7.1996, s. 52.)),

- med beaktande av betänkandet från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik och yttrandet från utskottet för externa ekonomiska förbindelser (A4-0352/96), och med beaktande av följande:

A. Det bör fattas ett principbeslut om Ekonomiska och monetära unionen för att ge de ekonomiska aktörerna en entydig signal om införandet av den gemensamma valutan (euro).

B. Ekonomiska och monetära unionen (EMU) har genom regeringarnas godkännande och genom att ratificeras av medlemsstaternas parlament kommit att utgöra en del av den primära gemenskapslagstiftningen och därmed har dess genomförande undandragits den politiska opportunitetens godtycklighet.

C. Med införandet av den gemensamma europeiska valutan (euro) får den nuvarande fria rörligheten för kapital och finansiella tjänster en ny dimension och avskaffandet av växelkursrisker i samband med penningtransaktioner mellan de stater som deltar i den tredje etappen leder till att en enhetlig finansmarknad skapas som överträffar finansmarknaden i etapp två vad beträffar djup, likviditet och konkurrensduglighet och utökar möjligheterna till investeringar.

D. Den monetära unionen, där euron till en början kommer att införas i hårdvalutaländerna, är nödvändig för att göra den inre marknaden fullständig, förbättra investeringsvillkoren vad gäller skapandet av fler arbetstillfällen och kommer att medföra att växlingsavgifter och kostnadskrävande växelkurssäkringar bortfaller till fördel för penningmarknadens aktörer och betyda att spekulationsbetingade störningar mellan euron och de valutor som inte (ännu) deltar i den tredje etappen (EMS II)avsevärt minskar.

E. En stram utgiftspolitik, oberoende av den monetära unionen och de kriterier som är uppställda för övergången till den tredje etappen, är nödvändig för att sanera medlemsstaternas offentliga finanser. Hänsyn måste samtidigt tas till att en tillräcklig ekonomisk efterfrågan bibehålls.

F. Arbetstillfällen som är skuldfinansierade när arbetslösheten har strukturella orsaker kommer inte att minska arbetslösheten utan tvärtemot leda till högre statsskuld, högre räntebelastning för de offentliga finanserna och prisstegringar.

G. Om inga omedelbara sysselsättningsfrämjande åtgärder vidtas för att bekämpa konjunkturell arbetslöshet genom en ökning av den aktiva efterfrågan kommer den tillfälliga konjunkturella arbetslösheten att förvandlas till långvarig strukturell arbetslöshet.

H. En minskning av arbetslösheten leder till att kriterierna för den monetära unionen förverkligas. Om arbetslösheten rotar sig undermineras grundvalarna för detta mål.

I. Det är lämpligt att inom ramen för den gällande gemenskapslagstiftningen ingå ytterligare en stabiliseringspakt, eftersom alla Europeiska unionens medlemsstater har intresse av en stabil monetär, ekonomisk och social utveckling, varvid inträdeskraven för den tredje etappen emellertid inte får skärpas på lagstiftningsvägen. Kraven får heller inte tillämpas på ett strängare sätt i praktiken.

J. Det är nödvändigt att de politiskt och ekonomiskt ansvariga krafterna i Europeiska unionen för en bestämd politik som skapar förutsättningar för att konvergenskriterierna kan uppfyllas på lång sikt samtidigt som en varaktig minskning av arbetslösheten äger rum.

K. Det är inte nu det skall avgöras vilka av hårdvalutaländerna i EU som kommer att inträda i den monetära unionens tredje etapp, utan det är de tidsfrister och de kvantitativa och kvalitativa konvergenskriterier som föreskrivs i fördraget, särskilt i artikel 109j i EG-fördraget, som kommer att vara avgörande för detta.

1. Parlamentet betonar att det är EG-fördragets artikel 109j som på ett bindande sätt reglerar övergången till den tredje etappen i den ekonomiska och monetära unionen med de tidsfrister och konvergenskriterier som rådet måste beakta,

2. anser att det är helt nödvändigt, för ett entydigt klargörande av konvergenskriterierna, mot bakgrund av de beslut angående vilka stater som skall delta i tredje etappen som under alla omständigheter skall fattas under 1998 på grundval av de statistiska uppgifterna från 1997, att genomföra det bedömningsförfarande under 1996 som förskrivs i artikel 109j i EG-fördraget, så att medlemsstaterna får information om hur konvergenskriterierna skall tolkas,

3. påminner det irländska ordförandeskapet om det löfte parlamentet avgav den 17 juli 1996 om att genomföra det i artikel 109j i EG-fördraget föreskrivna bedömningsförfarande under parlamentets medverkan i enlighet med fördraget så att stats- och regeringscheferna, med vederbörligt hänsynstagande till parlamentets yttrande, kan fatta beslut inom ramen för Europeiska rådet i Dublin den 13 december,

4. hänvisar i detta sammanhang till artikel 190 i EG-fördraget, enligt vilken rådets beslut skall motiveras och referera till det yttrande som måste inhämtas enligt fördraget, i detta fall alltså Europaparlamentets yttrande,

5. konstaterar att de flesta medlemsstaterna, positivt nog, redan uppfyller konvergenskriterierna om låg inflation, låga långfristiga räntor och växelkursstabilitet och att de har nått framsteg i fråga om budgetdisciplinen, samtidigt som förfarande har inletts mot 12 av 15 medlemsstater till följd av ett för stort underskott,

6. beklagar att den allmänna opinionen felaktigt har tolkat konvergenskriterierna i fråga om budgetunderskottet och statsskulden som en «punktinsats» och understryker att EG-fördraget måste respekteras strikt; enligt fördraget måste det fastställas huruvida

«a) (........), detta procenttal har minskat väsentligt och kontinuerligt och nått en nivå som ligger nära referensvärdet, eller om referensvärdet endast undantagsvis och övergående överskrids och procenttalet fortfarande ligger nära referensvärdet,

b) huruvida skuldsättningen i den offentliga sektorn i procent av bruttonationalprodukten överstiger ett visst referensvärde, såvida inte detta procenttal minskar i tillräcklig utsträckning och närmar sig referensvärdet i tillfredsställande takt» (se artikel 104c.2 i EG-fördraget)

7. beklagar att man i vissa medlemsstater har fått intrycket att man måste spara «till följd av Maastricht» och att den europeiska tanken på så sätt skadas,

8. betonar att euron inte kan införas mot de europeiska medborgarnas vilja; anser att den allmänna debatten om den gemensamma valutan och dess krav därför måste intensifieras,

9. understryker att det är nödvändigt att regelbundet anordna informationskampanjer för eurons införande som är inriktade på speciella målgrupper och som parlamentsledamöterna deltar i, så att kunskapen om valutaunionen och accepterandet av euron ökar i hela unionen,

10. uppmanar kommissionen att före slutet av 1996 utarbeta ett förslag till dubbel prismärkning som är nödvändig för konsumenterna,

11. understryker att en framgångsrik början av den tredje etappen förutsätter att rådet så tidigt som möjligt under 1998, efter att ha hört parlamentet i enlighet med artikel 109a.2 b) i EG-fördraget, utser direktionen för Europeiska centralbanken (ECB), upprättar ECB och Europeiska centralbankssystemet (ECBS), eftersom ECBS från och med den tredje etappen har ansvaret för den gemensamma penning- och valutapolitiken inom euroområdet,

12. välkomnar det övergångsscenario till en gemensam valuta som antogs av Europeiska rådet i Madrid den 15 och 16 december 1995, särskilt det oåterkalleliga fastlåsandet av omräkningskurserna mellan euron och de deltagande medlemsstaternas valutor, som skall ske den 1 januari 1999, varigenom euron och de nationella valutorna kommer att vara olika uttryck för den i ekonomiskt avseende samma valutan,

13. är övertygat om att euron efter det oåterkalleliga fastlåsandet av euroväxelkursen snabbt och i stor utsträckning kommer att användas vid kontantlösa transaktioner, eftersom ECBS kommer att genomföra sina valutatransaktioner i euro och offentliga nyemissioner kommer att ske i euro,

14. anser att den övergång som planeras till tidsperioden mellan den 1 januari och den 1 juli 2002 och som innebär att nationella sedlar och mynt skall ersättas av eurosedlar och euromynt bör ske snabbt när det är tekniskt möjligt och utan avbrott för att undvika kostnadskrävande dubbel kassahållning och bokföring samt parallell prismärkning, något som blir särskilt kostnadskrävande i detaljhandeln, vid postorderförsäljning och i samband med börsnotering av aktier och obligationer,

15. anser det således lämpligt att de offentliga lånen och skulderna samt börsnoteringarna på de värdepapper som köps och säljs på marknaden redan den 1 januari 1999 omställs till euro, eftersom en splittring i två noteringar, det vill säga nationell valuta och euro skulle överbelasta

börssystemen och affärstransaktionssystemen,

16. påminner just i detta sammanhang om att den tyska valutaunionen, som bildades natten till den 1 juli 1990, skedde genom ett fullständigt utbyte och omväxling av DDR-mark mot DEM på ett sätt som gjorde dubbel kassahållning och dubbel prismärkning överflödiga; en valutaomställning som genomförs långsamt fördröjer inlärningsprocessen bland ekonomins aktörer, något som omställningen från «ancien» till «noveau franc» i Frankrike i början av sextiotalet är ett exempel på; ett motsatt exempel är det engelska pundets mycket snabba och effektiva övergång till decimalsystemet,

17. anser att tidsperioden på tre år mellan den 1 januari 1999 och den 1 januari 2002, under vilken euron kommer att användas som bokföringsvaluta och under vilken priserna kan anges i nationell valuta och i euro är tillräcklig för att informera konsumenterna om och vänja dem vid den nya valutan,

18. rekommenderar därför företagen inom den privata och den offentliga sektorn att förbereda den tekniska och organisatoriska anpassningen så att en effektiv omställning av kontanterna till euron i de medlemsstater som deltagit i EMU:s tredje etapp i möjligaste mån kan ske på en dag som bör ligga mellan den 1 januari och den 1 juli 2002,

19. påpekar i detta sammanhang att medborgarnas och företagens behov av kontanter blir allt mindre ju mer elektroniska betalningsmedel, kreditkort och chips används, vilket betyder att vid växling av stora belopp kommer euron att vara en bokföringsvaluta och endast mindre belopp kommer att utbetalas i eurosedlar och euromynt.

20. understryker nödvändigheten av att EMI, i enlighet med artikel 109f.3 i EG- fördraget, senast den 31 december 1996 preciserar den rättsliga, organisatoriska och logistiska ram som är nödvändig för att ECBS skall kunna fullgöra sina uppgifter under den tredje etappen,

21. anser att det är absolut nödvändigt att det redan 1997, eller åtminstone senast då beslutet om vilka stater som deltar i den tredje etappen fattas, på basis av en gemenskapsförordning skapas en entydig, rättslig ram som gäller från den tredje etappens första dag, för att ge penninganvändarna rättsskydd i fråga om eurons status och den oåterkalleliga omräkningskursen,

22. delar EMI:s uppfattning att denna avledda, monetära gemenskapsrätt i enlighet med artikel 109l.4 i EG-fördraget antas i form av en förordning från rådet, och anser att parlamentet dessutom som ett led i en icke- obligatorisk rådfrågning bör lämna ett yttrande,

23. uppmanar EMI och rådet att i samband med detta förordningsförfarande värna om principerna om öppenhet och tydlighet och allmänhetens acceptans, säkerställa rättsligt genomförbar ekvivalens mellan euron och de nationella valutorna och att utfärda enhetliga avrundningsregler för tillämpningen av omräkningskurserna,

24. anser att det är absolut nödvändigt att tidpunkten för införandet av eurosedlar och euromynt fastställs av ECB-rådet så snart som möjligt efter inrättandet av ECB och före den tredje etappen har inletts, eftersom förtroende för euron bara uppkommer om alla aktörer informeras tillräckligt tidigt och i samband härmed skall arbetet inom de nationella centralbankerna, EMI och det framtida ECBS som ger ut euron samordnas närmare,

25. påpekar att den offentliga sektorn, som står för nästan hälften av bruttonationalinkomsten, och det privata näringslivet på ett tidigt plan måste inleda ett nära samarbete så att omställningen kan genomföras friktionsfritt,

26. anmodar EMI och kommissionen att, i syfte att säkerställa stabila växelkurser inom unionen, förelägga rådet de nödvändiga förslag till beslut för reglering av valutarelationerna mellan euron och de stater som ännu inte infört euron, så att växelkurssvängningarna blir så små som möjligt och så att de medlemsstater som ännu inte tillhör euroområdet inte av konkurrensskäl devalverar; anmodar rådet att snarast fatta ett beslut om EMS II för att i god tid ge ECB och ECBS de fullmakter som erfordras och marknaderna de ramvillkor som kan stabilisera deras förväntningar,

27. uppmanar Europeiska monetära institutet och kommissionen att samtidigt som principen om solidaritet inom gemenskapen tillvaratas förelägga rådet förslag till beslut så att kostnaderna för åtgärder som är avsedda att förhindra allt för kraftiga svängningar i växelkursen på ett lämpligt sätt delas mellan euron och de medlemsstater som ännu inte infört euron om en paritet måste försvaras,

28. bekräftar sin övertygelse om att det nya europeiska monetära systemet som skall införas i tredje etappen måste säkerställa eurons stabilitet och samtidigt en stabil utveckling av de andra medlemsstaternas valutor för att underlätta och påskynda deras inträde till euroområdet vid en senare tidpunkt,

29. understryker nödvändigheten av att de stater som deltar i den tredje etappen tillhör EMS:s växelkursmekanism under två år utan devalvering i förhållande till någon annan medlemsstats valuta och under iakttagande av det normala fluktuationsutrymmet (artikel 109j.1, tredje strecksatsen i EG- fördraget),

30. anser att euron skall tjäna som ankarvaluta för de valutor som inte från början tillhör euroområdet, varigenom systemet som hanteras flexibelt under medverkan av ECB skulle förfoga över ett tillräckligt stort fluktuationsutrymme med möjligheten att fastlägga mindre fluktuationsutrymmen för de stater vars konvergensnivå rättfärdigar detta,

31. uppmanar de medlemsstater, som inte från början deltar i den tredje etappen att fortsätta sina ansträngningar att uppfylla konvergenskriterierna, eftersom rådet i enlighet med artikel 109k.2 i EG-fördraget minst en gång vartannat år eller på begäran av en medlemsstat med undantag, beslutar om konvergenskriterierna under tiden har uppfyllts, vilket betyder att antalet medlemsstater som deltar i tredje etappen ännu kan öka fram till den 1 januari 2002,

32. betonar därför sin beslutsamhet att ta tillvara sina rättigheter i samband med utnämningen av ledamöterna i ECB:s direktion enligt artikel 109a i EG- fördraget, och att uppmärksamt följa ECB:s och ECBS:s verksamhet enligt artikel 109b i EG-fördraget, genom en allmän debatt på grundval av årsrapporten om verksamheten inom ECBS samt att på begäran höra ECB:s ordförande eller direktionsledamöterna i sitt behöriga utskott,

33. påpekar att övergången till den gemensamma valutan på internationell nivå kommer att medföra större ansvar för unionen i internationella ekonomiska och finansiella frågor; anser därför att det finns ett större behov av att definiera villkoren för unionens deltagande i internationella organisationer av ekonomisk och finansiella karaktär, särskilt IMF (Internationella valutafonden) och multilaterala eller regionala utvecklingsbanker (Världsbanken, Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling, Interamerikanska utvecklingsbanken, etc.),

34. anser att ett yttre referensscenario måste antas för det kronologiska förloppet för övergången till den enhetliga valutan, med angivande av tidsplan, anpassnings- och samordningsåtgärder samt ansvarsfördelningen mellan medlemsstaterna och gemenskapens instanser,

35. uppdrar åt sin ordförande att vidarebefordra denna resolution till EMI, kommissionen, rådet, medlemsstaternas centralbanker, regeringar och parlament.