MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN OM TILLÄMPNINGEN AV DE ALLMÄNNA PRINCIPERNA OM FRI RÖRLIGHET FÖR VAROR OCH TJÄNSTER - ARTIKLARNA 28 OCH 49 I EG-FÖRDRAGET - PÅ PARABOLANTENNER

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

INLEDNING

I. Meddelandets ämne - Parabolantenner som verktyg för mottagning och spridning av tjänster på den inre marknaden

1. Parabolantennernas betydelse

2. En rad tjänster tillgängliga med hjälp av parabolantenn

3. En rad parter som berörs av parabolantenner

II. Parabolantenner och den fria rörligheten för varor och tjänster: allmänna principer

1. Parabolantenner och den inre marknaden

2. Parabolantenner och yttrandefriheten

III. Begränsningar av användning av parabolantenner från krav i bestämmelser eller andra åtgärder från nationella instansernas sida

a) Tekniska standarder och föreskrifter

b) Krav från offentlig förvaltning

c) Bestämmelser om byggnadsvård och stadsplanering

d) Skattebestämmelser

e) Krav på mottagning

INLEDNING

Europeiska rådet framhävde vid sitt möte i Lissabon de möjligheter till tillväxt och nya arbetstillfällen som övergången till en digital, kunskapsbaserad ekonomi innebär. Det framhöll vikten av att företag och enskilda i EU till rimligt pris har tillgång till en kommunikationsinfrastruktur på världsnivå och till ett brett utbud av tjänster [1].

[1] Som svar på Europeiska rådets i Lissabon uppmaning antog kommissionen den 29 december 2000 ett meddelande (KOM(2000)888) om en ny strategi för den inre marknaden för tjänster. I meddelandet betonas särskilt den nya informationsteknikens inverkan på tjänstesektorn i det att det blir billigare att överföra och skaffa information. Dessutom sätter kommissionen upp målet att förbättra den fria rörligheten för tjänster för att stärka konkurrenskraften, tillväxten och sysselsättningen i EU:s ekonomi.

Parabolantenner uppfyller alla dessa krav: de möjliggör direkt och enkel mottagning till rimligt pris av en rad tjänster av hög kvalitet, och de är idag föremål för ett växande intresse från allmänhetens sida och blir allt populärare, inte bara på arbetsplatsen utan även i hushållen.

Att definiera ett slags "antennrätt" för användarna enligt tydliga och välavvägda anvisningar är en förutsättning för att ge konsumenterna och företagen enklare och lättare tillgång till modern teknik och för att främja det europeiska näringslivets investeringar och konkurrens kraft, framför allt med tanke på satellitmottagningens enorma tillväxtmöjligheter i EU.

Kommissionen har enligt artikel 211 i EG-fördraget i uppdrag att säkerställa den inre marknadens funktion och utveckling, och den vill därför genom detta meddelande med utgångspunkt i befintliga principer bidra till rättssäkerheten och ge vägledning till användarna, näringsidkarna och de nationella myndigheterna så att de bl.a. kan undanröja och förebygga faktiska eller möjliga hinder för användningen av parabolantenner och därigenom undvika ett ökande antal överträdelse förfaranden.

Det är visserligen den enskilda medlemsstatens sak att enligt sin egen rättsordning fastställa vilka villkor som måste uppfyllas vid installation och användning av parabolantenner, men vissa nationella regler kan påverka möjligheterna till mottagning och därigenom indirekt spridningen av det enorma tjänsteutbud som förmedlas via satellit. Detta utbud är i särskilt hög grad gränsöverskridande, och det tar formen av bl.a. TV, radio och interaktiva tjänster ("informationssamhällets tjänster"). De nationella reglerna måste alltså följa fördragets grundläggande principer, bl.a. dem om fri rörlighet för varor och tjänster på den inre marknaden, vilka uttrycks i artiklarna 28-30 [2] respektive artikel 49ff [3] i EG-fördraget.

[2] Artikel 28: "Kvantitativa importrestriktioner samt åtgärder med motsvarande verkan skall vara förbjudna mellan medlemsstaterna."

[3] Artikel 49, första stycket: "Inom ramen för nedanstående bestämmelser skall inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster inom gemenskapen förbjudas beträffande medborgare i medlemsstater som har etablerat sig i en annan stat inom gemenskapen än mottagaren av tjänsten."

Med tanke på det ökande intresset för frågan, vilket framgår av de talrika klagomål, framställningar och förfrågningar om information som inkommit till kommissionen från enskilda och institutioner [4], anser kommissionen, utan att förbereda någon lagstiftning i frågan f.n., att det är lämpligt att i detta meddelande ge sin uppskattning av räckvidden och verkan av de grundläggande principerna om fri rörlighet för varor och tjänster, sådana dessa uttrycks i fördraget och tolkas i domstolens rättspraxis, med avseende på användning av parabolantenner.

[4] Se bl.a. de skriftliga frågorna från Europaparlamentet 1759/97, 4114/98, 99/2216, 01/718 och 01/883.

Kommissionen kan komma att övervaka att anvisningarna i detta meddelande följs med hjälp av kontakter och informationsutbyten med enskilda och med berörda parter (företag, nationella myndigheter, gemenskapsorgan), och vid behov vidta åtgärder för att undanröja eller förebygga hinder för den inre marknadens funktion på detta område.

Detta meddelande rör bara sådana parabolantenner som tar emot tjänster, och alltså inte antenner som kan användas för sändning (vilka är mindre vanliga och har funnits ute på marknaden under kortare tid), men de anvisningar som lämnas nedan är dock i flera fall även tillämpliga på sändningsantenner. Mottagningsantenner ger ju på grund av sina tekniska egenskaper inte upphov till frågor om t.ex. risker i samband med utsändning av elektromagnetiska vågor eller störning av andra sändare (flygplatser, militär sambandsmateriel e.d.), och sändningsantenner kan därför komma att kräva en särskild granskning framöver, vilket också gäller andra problem som mottagare av satellitförmedlade tjänster upplever.

Den uppfattning kommissionen uttrycker här bygger på den nuvarande tolkningen av gemenskapsrättens allmänna principer och på de faktiska omständigheter som nu föreligger. Anvisningarna kan därför naturligtvis komma att ändras senare, beroende på domstolens rättspraxis, den tekniska utvecklingen och andra relevanta omständigheter.

Detta meddelande kan naturligtvis inte heller påverka hur Europeiska gemenskapernas domstol kan komma att tolka enskilda frågor på detta område genom t.ex. förhands avgöranden i enlighet med artikel 234 i EG-fördraget.

I. Meddelandets ämne - Parabolantenner som verktyg för mottagning och spridning av tjänster på den inre marknaden

1. Parabolantennernas betydelse

En parabolantenn är en nödvändig länk i kedjan för distribution av tjänster via satellit. Distribution av tjänster via satellit är defintionsmässigt inte begränsad till ett visst nationellt territorium utan omfattar stora geografiska områden och flera stater, kanske t.o.m. hela Europeiska gemenskapen (och mer därtill), utan hänsyn till avstånd och geografiska gränser.

Antennerna blir allt vanligare och billigare, och tekniken ständigt bättre. Enligt uppskattningar för mitten av år 2000 hade nästan 30 miljoner hushåll [5] i EU utrustning för direkt mottagning av satellittjänster, både individuella antenner för en enskild bostad (DTH: Direct To Home) eller gemensamma antenner för flera bostäder (SMATV: Satellite Master Antenna Television).

[5] Uppgifter från Astra. Närmare bestämt uppgick antalet hushåll med utrustning för direkt mottagning från satellit i EU till 25,2 miljoner i mitten av 1998, 27,7 miljoner i mitten av 1999, 29,4 miljoner i mitten av 2000 och kan uppgå till 52 miljoner år 2010. Andra uppgifter, från en undersökning utförd av Crédome (Centre de Recherche Innovation/Médias inom Publicis-koncernen) för Eutelsats räkning, visar för 1999 att det totala antalet hushåll var minst 26 miljoner.

De tjänster som förmedlas via antennerna utvecklas hela tiden

- kvalitativt, t.ex. genom förbättrad överföringskvalitet, högre bild- och ljudupplösning och genom att antennernas normala diameter hela tiden minskar,

- kvantitativt, bl.a. tack vare digitalisering och digital signalkompression som ökar möjligheterna till sändning och möjliggör att utbudet av program och interaktiva tjänster ökar (t.ex. Pay Per View), att sändningstiderna blir flexiblare, att nya språkversioner tillkommer och att olika bildvinklar från samma sändning kan användas m.m.

Tack vare teknikens utveckling har parabolantennerna blivit ett medel för integration i EU, inte bara ekonomiskt utan även kulturellt och socialt (eftersom en parabolantenn ofta är det enda sättet att få tillgång till radio och TV från andra medlemsstater än den man bor i, särskilt från ens hemland eller hemregion), språkligt (för inlärning av främmande språk eller för att utomlands bosatta familjer skall kunna lyssna på sitt modersmål, och då särskilt deras barn), för information och utbildning på distans (med hjälp av specialiserade kanaler och interaktiva tjänster), för turism (med hjälp av antenner på semesterorten) osv. [6]

[6] Se skäl 3 i rådets kabel- och satellitdirektiv 93/83/EEG (EGT L 248, 6.10.1993): "Sändningar över gränserna inom gemenskapen särskilt via satellit och kabel är ett av de mest betydande sätten att uppfylla gemenskapens mål som är både politiska, ekonomiska, sociala, kulturella och juridiska."

Dessutom utgör satellittjänster ofta inte bara ett ytterligare alternativ bland andra (markbunden radio och TV samt kabel, och för kabel råder dessutom ofta ett geografiskt monopol med en enda operatörs utbud), utan det enda sättet att få tillgång till vissa sändningar och tjänster. Antalet kanaler från andra medlemsstater än den man bor i är vanligen mycket begränsat eller obefintligt via markbunden radio och TV eller kabel, medan det är mycket stort och nära nog obegränsat via satellit.

2. En rad tjänster tillgängliga med hjälp av parabolantenn

Tack vare den tekniska utvecklingen består de gränsöverskridande tjänster som förmedlas via satellit och parabolantenner inte längre bara av a) TV och radio [7] utan även av b) informations samhällets tjänster.

[7] Domstolen uttalade uttryckligen att TV-sändningstjänster omfattas av artikel 49 (f.d. artikel 59) i fördraget i Sacchi-domen av den 30.4.1974, mål 155/73. Sedan dess har sådana tjänster reglerats i direktivet om television utan gränser, 89/552/EEG, 3/10/1989 (EGT L 298, 17.10.1989), i dess ändrade lydelse enligt direktiv 97/36/EG, 30.6.1997 (EGT L 202, 30.7.1997).

(a) Idag uppgår antalet radio- och TV-kanaler som kan tas emot i Europa - analoga och digitala, krypterade och okrypterade, avsedda för allmänheten eller fackfolk (business TV) - till flera hundra. Enligt vissa prognoser [8] kan antalet familjer som abonnerar på betal-TV-tjänster komma att uppgå till 27 miljoner år 2010, med en tillväxt på 349 % över en tioårsperiod.

[8] Baskerville Communications.

(b) Till detta kommer informationssamhällets tjänster [9], vilka också kan förmedlas med hjälp av parabolantenner. Det rör sig väsentligen om interaktiva nättjänster på Internet o.d. bestående av förmedling av uppgifter, dokument, ljud och bild. Oavsett hur tjänstemottagaren skickar sin "personliga beställning" (t.ex. via kabel) kan han ta emot tjänsterna via satellit och parabolantenn, och parabolantennen kan f.ö. vara densamma som används för att ta emot radio och TV enligt a) ovan. Sådana satellitförmedlade tjänster är inte enbart avsedda för konsumenter utan även för näringsidkare (business to business): t.ex. Internetleverantörer (som använder satellitöverföring för att få bättre anslutningar till telenätet och erbjuda sina kunder större överföringskapacitet) eller internationella företag (som snabbt och säkert kan överföra stora mängder data och filer i privata nät per satellit).

[9] Informationssamhällets tjänster definieras som tjänster som vanligtvis utförs mot ersättning på distans, på elektronisk väg och på individuell begäran av en tjänstemottagare. Begreppet infördes i artikel 1.2 i direktiv 98/48/EG om ändring av direktiv 98/34/EG om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter (EGT L 217, 5.8.1998), och har sedan dess införts i direktiv 98/84/EG om det rättsliga skyddet för tjänster som bygger på eller utgörs av villkorad tillgång (EGT L 320, 28.11.1998) och direktiv 2000/31 om elektronisk handel (EGT L 178, 17.7.2000).

Sammanfattningsvis kan man säga att eftersom en parabolantenn möjliggör mottagning av ett rikt utbud tjänster har den utvecklats till en sann flerfunktionsterminal.

3. En rad parter som berörs av parabolantenner

Mot bakgrund av detta rika utbud är det inte förvånande att de rättsliga reglerna för installation och bruk av parabolantenner direkt eller indirekt påverkar många olika ekonomiska aktörer som tillverkar och saluför parabolantenner eller producerar och sprider de tjänster som förmedlas via satellit. De ekonomiska aktörerna kan indelas enligt följande (ordnade från användarna och bakåt i kedjan):

* Användare

TV-tittare, radiolyssnare och användare av Internettjänster (konsumenter, näringsidkare, företag och offentliga inrättningar).

* Antenntekniker

De som säljer (detaljhandel) och/eller monterar och underhåller antennerna (installatörer).

* Satellitföretag

De som erbjuder satellitfrekvenser för distribution av olika tjänster i de områden som täcks av deras sändningsutrustning.

* Företag för satellit-TV och -radio

De som använder satelliter för att sprida sina sändningar.

* Leverantörer av informationssamhällets tjänster

De som tillhandahåller interaktiva tjänster via satellit som slutanvändarna kan ta emot med hjälp av parabolantenner.

* Reklambyråer

För dem erbjuder satellitförmedlade tjänster nya möjligheter att utöka publiken för marknadskommunikation.

* Innehållsleverantörer

Här ingår upphovsmän (skapare av film, TV-program och musik eller organisatörer av sportevenemang) och producenter som har ett direkt intresse av att deras alster kan förmedlas med hjälp av satelliter och parabolantenner till så många slutanvändare som möjligt.

* Tillverkare och distributörer

Tillverkare av antenner samt importörer och grossister som distribuerar dem i stor skala.

Av detta framgår att eventuella begränsningar av användningen av antenner påverkar inte bara slutanvändaren utan även - också vad avser framtida investeringar - ett stort antal näringsidkare i olika led av kedjan.

II. Parabolantenner och den fria rörligheten för varor och tjänster: allmänna principer

I enlighet med principerna om fri rörlighet för varor (artiklarna 28-30 i EG-fördraget) och fri rörlighet för tjänster (artikel 49ff i EG-fördraget, tolkade med ledning av artikel 10 i Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna) skall var och en som vill använda en parabolantenn också i allmänhet få det.

1. Parabolantenner och den inre marknaden

Mot bakgrund av den inre marknaden, ett område utan inre gränser, kan medlems staternas reglering av saluföring, installation och användning av parabolantenner - i den mån gränsöverskridande karaktär föreligger - ifrågasättas med avseende på EG-fördragets två grundläggande friheter: fri rörlighet för varor och frihet att tillhandahålla tjänster. Antennerna utgör varor [10] med vars hjälp tjänster som i hög grad är gränsöverskridande kan förmedlas [11].

[10] Med varor avses produkter vars värde kan mätas i pengar och som därmed kan vara föremål för kommersiella transaktioner, enligt definitionen i domen kommissionen mot Italien, 10.12.1968, mål 7/68.

[11] Det är fråga om prestationer (via satellit) som normalt utförs mot ersättning i enlighet med artikel 50 i EG-fördraget (se domen Bond van Adverteerders av den 26/4/1988, mål 352/85) och där samtliga element inte är begränsade till en enda medlemsstat (se domen kommissionen mot Grekland, 26.2.1991, mål C-198/89).

Artiklarna 28 och 49 i EG-fördraget, i den tolkning som Europeiska gemenskapernas domstol gett, skyddar dessa två friheter genom att direkt och indirekt diskriminering på grundval av nationalitet förbjuds. Dessutom förbjuds nationella begränsningar, även om de är tillämpliga utan åtskillnad, om de är sådana att en tjänsteleverantör från ett annat land förbjuds, hindras eller avskräcks i sin verksamhet [12].

[12] Se följande domar: Dassonville, 11.7.1974, mål 8/74, samt Keck och Mithouard, 24/11/1993, förenade målen C-267/91 och C-268/91; Guiot, 28 mars 1996, mål C-272/94 (punkt 10).

För att kunna tillåtas som undantag från de grundläggande friheterna på den inre marknaden måste nationella åtgärder på icke-harmoniserade områden (exempelvis saluföring, installation och användning av parabolantenner) som kan hindra eller avskräcka verksamhet uppfylla fyra villkor:

* De måste tillämpas utan diskriminering.

* De måste vara motiverade av antingen sådana berättigade intressen som anges i fördraget [13], bl.a. allmän ordning, säkerhet eller hälsa, eller andra sådana berättigade intressen som i domstolens rättspraxis benämns "tvingande skäl av allmänintresse" när det gäller tjänster [14] och "tvingande hänsyn" när det gäller varor [15], exempelvis konsumentskydd eller miljöskydd.

[13] Artiklarna 30 och 46 i EG-fördraget.

[14] Se domen Dennemeyer, 25.7.1991, mål C-76/90.

[15] Se domen Rewe, även kallad "Cassis de Dijon", 20.2.1979, mål 120/78.

* De skall vara ägnade att förverkliga det syfte som eftersträvas.

* De får inte gå längre än vad som krävs för att uppnå syftet, dvs. de måste följa proportionalitet sprincipen [16].

[16] Se domarna Rewe ovan, Gebhard, 30.11.1995, mål C-55/94 (punkt 37) samt Zenatti, 21.10.1999, mål C-67/98 (punkt 29).

Här bör man också ha direktivet om television utan gränser [17] i åtanke. Där anges den allmänna principen att medlemsstaterna skall säkerställa fri mottagning och inte får begränsa återutsändning inom sina territorier av TV-sändningar från andra medlemsstater av skäl som omfattas av direktivet. Direktivets huvudsyfte är att skapa förutsättningar för fri rörlighet för TV-sändningar.

[17] Se fotnot 7.

Artiklarna 28 och 49 är direkt och ovillkorligt tillämpliga i nationella rättsliga beslut [18] och har direkt effekt. Särskilt gäller att den fria rörligheten för tjänster på den inre marknaden är en grundläggande princip i gemenskapsrätten som inte bara tjänsteleverantörerna utan också tjänstemottagarna åtnjuter [19].

[18] Se domarna Iannelli & Volpi, 22.3.1977, mål 74/76 och Van Binsbergen, 3.12.1974, mål 33/74.

[19] Se domen Van der Elst, 9.8.1994, mål 43/93 (punkt 13). I språkligt hänseende bör det också framhållas att begreppet fri rörlighet för tjänster (som även återfinns i EG-fördraget i artikel 3 c, artikel 14.2 och tredje delen, avdelning III) stöder tanken att den grundläggande friheten i artikel 49 i EG-fördraget kan åberopas både av tjänsteleverantörer och av tjänstemottagare.

På grund av gemenskapsrättens företräde framför den nationella rätten ger artiklarna 28 och 49 upphov till rättigheter för de berörda som de nationella myndigheterna måste iaktta och skydda.

Vidare är deras verkan sådan att de inte endast medför att varje motstridande föreskrift i den befintliga nationella lagstiftningen blir otillämpliga, utan även hindrar att nya nationella lagstiftningsakter antas med giltig verkan till den del de är oförenliga med gemenskaps reglerna [20]. Denna ogiltighet gäller åtgärder på alla nivåer, varvid man bör ha i åtanke att åtgärder på förvaltningsnivå inte enbart omfattar generella och abstrakta regler utan även enskilda konkreta beslut [21].

[20] Se domarna Simmenthal, 9.3.1978, mål 106/77, och Carra, 8.6.2000, mål C-258/98.

[21] Se domen Ciola, 29.4.1999, mål C-224/97.

Således gäller förbudet alla administrativa förfaringssätt som motsvarar ett enhetligt och regelbundet följt beteende från de offentliga myndigheternas sida samt uppmaningar från dem som även om de inte är bindande ändå kan påverka beteendet hos de ekonomiska aktörerna, i synnerhet konsumenterna. Sådana förfaringssätt strider mot artiklarna 28 och 49 [22].

[22] Se domarna "Buy Irish", 24.11.1982, mål 249/81 och Factortame, 19.6.1990, mål C-213/89.

Skyldigheten att bevara gemenskapsrättens företräde gäller för alla medlemsstaternas organ: inte bara nationella domstolar utan även alla förvaltningar, inbegripet kommuner o.d. [23]. I flera medlemsstater fastställs ofta bestämmelserna om installation och användning av antenner på regional eller lokal nivå (t.ex. av kommuner), där utförliga föreskrifter i frågan utfärdas, medan centrala eller federala organ begränsar sig till att formulera allmänna principer.

[23] Se domarna Brasserie du Pêcheur, 5.3.1996, förenade målen C-46/93 och C-48/93; 10.4.1984, mål 14/83; 13.11.1990, mål 106/89; Fratelli Costanzo, 22.6.1989, mål 103/88. Domstolen har också uttalat att medlemsstaten har ett ansvar oavsett vilket offentligt organ vars handlande eller underlåtenhet att handla ligger till grund för bristen, även om det är fråga om en konstitutionellt oberoende institution (se domarna 5.5.1970, kommissionen mot Belgien, mål 77/69, och 2.2.1982, mål 71/81). Vidare kan de rättigheter som följer av den fria rörligheten för tjänster åberopas av medborgare gentemot sådana organ som, oavsett sin rättsliga form, i enlighet med en av staten antagen rättsakt har särskilda befogenheter utöver dem som följer av de rättsregler som gäller i förhållandet mellan enskilda (jfr dom av den 12.7.1990, mål C-188/89). I denna vida mening avses både handlingar från offentliga myndigheter och från organ som även om de är privaträttsligt organiserade i avgörande omfattning styrs av det allmänna genom exempelvis styrelserepresentanter från de offentliga myndigheterna, utnämning av styrelseledamöter, finansiering av organet e.d. (se domarna kommissionen mot Frankrike, 9.5.1985, mål 21/84 och "Buy Irish" nämnd i fotnot 22).

Detta meddelande, som bygger på allmänna principer i domstolens samlade rättspraxis för fri rörlighet, är alltså riktat till alla offentliga instanser, oavsett deras rättsliga form, som har behörighet att utfärda och tillämpa regler för användning av parabolantenner på nationell, regional, kommunal eller annan nivå, naturligtvis utan att deras själv bestämmande enligt den nationella rättsordningen påverkas.

Vidare har de ekonomiska aktörerna vissa processuella garantier i sina kontakter med de offentliga myndigheterna, både när det gäller frihet att tillhandahålla tjänster och fri rörlighet för varor. Som exempel kan nämnas att ett förfarande för tillståndsgivning måste vara lättillgängligt, snabbt, ha en rimlig kostnad för förfarandet (bl.a. jämfört med priset på den antenn som skall installeras) för näringsidkaren eller den enskilde, innebära att denne får ett motiverat beslut som svar på sin ansökan samt att detta beslut skall gå att överklaga [24]. I annat fall strider förfarandet mot gemenskapsrätten. Vidare måste påföljder för bristande efterlevnad av de nationella reglerna tillämpas utan diskriminering och får inte gå utöver vad som krävs för det mål som eftersträvas [25].

[24] Se domarna Sandoz, 14.7.1983, mål 174/82, Heylens, 15.10.1987, mål 222/86, och GB Inno-BM SA, 13.12.1991, mål C-18/88. I domen kommissionen mot Italien av den 18 januari 2001, mål C-162/99 sägs dessutom att de nationella lagstiftarna skall se till att gemenskapsrätten genomförs fullt ur genom att "anta rättsregler som kan skapa en situation som är tillräckligt precis, klar och öppen för att enskilda skall kunna få full kännedom om sina rättigheter och göra dem gällande vid de nationella domstolarna".

[25] Se domarna Casati, 11.11.1981, mål 203/80, och kommissionen mot Grekland, 16.12.1992, mål C-210/91.

2. Parabolantenner och yttrandefriheten

Enligt domstolens fasta rättspraxis utgör de grundläggande mänskliga rättigheterna en oskiljaktig del av gemenskapsrättens allmänna principer och de upprätthålls av domstolen [26].

[26] Se domen Elliniki Radiophonia, 18.6.1991, mål C-260/89.

Domstolen har i detta sammanhang uttalat att "åtgärder som är oförenliga med de mänskliga rättigheter som erkänns och garanteras på detta sätt [kan inte] tillåtas inom gemenskapen" och att alla skäl till bestämmelser som hindrar den i gemenskapsrätten stadfästa friheten att tillhandahålla tjänster bör tolkas med ledning av de allmänna rättsprinciperna, särskilt de om de grundläggande mänskliga rättigheterna, och endast kan omfattas av undantagen i fördraget om de överensstämmer med de grundläggande mänskliga rättigheterna.

Av detta följer att alla nationella åtgärder som begränsar mottagning av program och tjänster med hjälp av parabolantenner även skall vara förenliga med artikel 10 i Europa konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, där det uttryckligen står att yttrandefriheten innefattar "frihet att ta emot och sprida uppgifter och tankar utan offentlig myndighets inblandning och oberoende av territoriella gränser" [27].

[27] I artikel 11.1 om yttrandefrihet och informationsfrihet i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna sägs följande: "Var och en har rätt till yttrandefrihet. Denna rätt innefattar åsiktsfrihet samt frihet att ta emot och sprida uppgifter och tankar utan offentlig myndighets inblandning och oberoende av territoriella gränser."

Närmare bestämt säger den europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna i sin dom av den 22 maj 1990 (Autronic-målet) att artikel 10 i konventionen rör inte enbart informationens innehåll utan även medel för sändning och mottagning, och att särskilt mottagning av TV-program med hjälp av en antenn - parabolformad eller av annat slag - omfattas av den rätt som fastställs i de två första meningarna i artikel 10.1. I samma dom betonas vikten av en sträng kontroll inom ramen för konventionen på europeisk nivå av all offentlig inblandning i utövandet av de friheter och rättigheter som fastställs i artikel 10.

III. Begränsningar av användning av parabolantenner från krav i bestämmelser eller andra åtgärder från nationella instansernas sida

Kommissionen vill se till att principerna i artiklarna 28 och 49 i fördraget, sedda i kombination med artikel 10 i Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna, följs fullt ut, och att den individuella antennrätt som följer av dem och som är nära knuten till den inre marknaden också efterlevs. Därför redogörs här nedan för olika slag av begränsningar inom dessa två kategorier som emanerar från de nationella instanserna.

Dessa begränsningar av den fria användningen av parabolantenner som mottagningsinstrument för sändningar och informationstjänster kan uppstå bl.a. på grund av följande typer av bestämmelser och begränsningar:

a) Tekniska standarder och föreskrifter.

b) Krav från offentlig förvaltning.

c) Bestämmelser om byggnadsvård och stadsplanering.

d) Skattebestämmelser.

e) Krav på mottagning.

a) Tekniska standarder och föreskrifter

Alla tekniska föreskrifter och/eller villkor för installation av antenner kan hindra den fria rörligheten för varor och tjänster.

Medlemsstaterna föreskriver ibland i sin lagstiftning att endast utrustning som uppfyller vissa tekniska krav får saluföras och användas på deras territorium. Detta problem är rätt vanligt i samband med den fria rörligheten för varor, i synnerhet högteknologiska sådana, och det kan påverka eller t.o.m. hindra mottagning och rörlighet för sådana tjänster (de som nämns i avsnitt I) som överförs och ibland enbart kan tas emot med hjälp av sådan utrustning för mottagning av satellitsignaler.

Bestämmelserna kan innebära allt från att vissa föreskrifter måste följas (t.ex. om mått, mottagningsband, märkning, instruktioner för installation och användning e.d.) till att produkten måste typgodkännas innan den får saluföras i medlems staten.

Det bör först och främst framhållas att antenner för enbart mottagning omfattas av direktiv 73/23/EEG om elektrisk utrustning avsedd för användning inom vissa spänningsgränser och av direktiv 89/336/EEG om elektromagnetisk kompatibilitet [28]. Enligt dessa direktiv får medlemsstaterna inte av skäl som rör säkerhet eller elektromagnetisk kompatibilitet hindra att utrustning som omfattas av direktivet och uppfyller kraven i dem släpps ut på marknaden eller tas i bruk på deras territorium. [29]

[28] Rådets direktiv 73/23/EEG av den 19 februari 1973 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning om elektrisk utrustning avsedd för användning inom vissa spänningsgränser, EGT L 77, 26.3.1973, s. 29, och rådets direktiv 89/336/EEG av den 3 maj 1989 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om elektromagnetisk kompatibilitet, EGT L 139, 23.5.1989, s. 19.

[29] Sändningsantenner regleras i Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/5/EG av den 9 mars 1999 om radioutrustning och teleterminalutrustning och om ömsesidigt erkännande av utrustningens överensstämmelse, EGT L 91, 7.4.1999, s. 10. Där sägs att medlemsstaterna endast får hindra utsläppande på marknaden av, fri rörlighet för och ibruktagande av sådan utrustning av skäl som rör effektiv användning av radiospektrumet och undvikande av skadlig störning, vilket alltså inte omfattar exempelvis bestämmelser om vilken teknik som skall användas.

Domstolen har dessutom flera gånger avgjort mål rörande artikel 28 i EG-fördraget, och i det sammanhanget ingripit mot medlemsstaternas begränsningar i form av tekniska krav och krav på typgodkännande på förhand. Domstolen har då uttalat att sådana åtgärder kan vara oförenliga med den fördragsskyddade fria rörligheten för varor.

Det är också uppenbart att tekniska föreskrifter inte får ha som syfte eller verkan att gynna den inhemska produktionen av varor eller tjänster. Om en viss bestämmelse skulle utgöra ett medel för godtycklig diskriminering eller ett dolt handelshinder, strider den under alla omständigheter mot EG-fördraget [30].

[30] Se artikel 30 i EG-fördraget: "Bestämmelserna i artiklarna 28 och 29 skall inte hindra sådana förbud mot eller restriktioner för import, export eller transitering som grundas på hänsyn till allmän moral, allmän ordning eller allmän säkerhet eller intresset att skydda människors och djurs hälsa och liv, att bevara växter, att skydda nationella skatter av konstnärligt, historiskt eller arkeologiskt värde eller att skydda industriell och kommersiell äganderätt. Sådana förbud eller restriktioner får dock inte utgöra ett medel för godtycklig diskriminering eller innefatta en förtäckt begränsning av handeln mellan medlemsstaterna." När det gäller tillstånd och typgodkännande på förhand, se domstolens domar C-188/84, 28.1.1986, om godkännande av träbearbetningsmaskiner, och kommissionen mot Belgien, C-80/92, 24.3.1994. När det gäller diskriminerande tekniska kontroller, se domstolens dom C-50/85, 12.6.1986.

På samma sätt kan bestämmelser om en parabolantenns diameter, mottagningsband eller tekniska egenskaper vara oförenliga även med artikel 49ff i EG-fördraget. Sådana bestämmelser kan få till följd att det blir svårare eller omöjligt att ta emot gränsöverskridande tjänster (radio, TV eller andra tjänster) som kräver t.ex. mottagnings utrustning med tillräckligt stor diameter, vissa mottagningsband eller andra tekniska egenskaper.

Förutom sådana regler som nämnts ovan stöter man även ofta på regler som motiveras med säkerhet och innebär att antennerna måste installeras på ett visst sätt (förankring i mark eller en vägg, elektrisk isolering e.d.). Sådana bestämmelser måste vara förenliga med fördraget och de ovannämnda direktiven, och de får inte gå utöver de gränser som proportionalitets principen sätter eller snedvrida konkurrensen mellan antenn installatörerna.

b) Krav från offentlig förvaltning

Att generellt kräva ett förvaltningsförfarande innan en parabolantenn får användas innebär en begränsning

För att få tillstånd att installera en individuell eller gemensam parabolantenn måste man ibland enligt exempelvis lokala bestämmelser lämna in en ansökan med en rad handlingar och särskilda blanketter till de lokala myndigheterna, och eventuellt betala en ansökningsavgift för att täcka kostnaderna för handläggningen [31].

[31] Krav från offentliga myndigheter betraktas här fristående från de skäl som kan ligga till grund för dem (t.ex. byggnadsvård eller stadsplanering), vilka i stället granskas i nästa avsnitt.

Utan att föregripa bedömningen av konsekvenserna för antenninstallatörernas och -opera törernas etableringsfrihet kan man ändå säga att generella, konsekventa krav av sådant slag i ett visst område (t.ex. en kommun) kan strida mot artiklarna 28 och 49 i fördraget.

För det första innebär sådana krav att saluföringen av antenner som tillverkats i en annan medlemsstat hindras och att konsumenterna avskräcks från att köpa och använda en sådan produkt [32].

[32] Se domstolens dom C-80/92, 24.3.1994, kommissionen mot Belgien. I denna dom om en lag om saluföring och användning av radiokommunikationsutrustning uttalade domstolen att ett system med godkännande som tillämpas utan åtskillnad på all utrustning som endast tar emot radiokommunikation strider mot artikel 30 (numera artikel 28) i fördraget.

För det andra avskräcks parabolantennernas innehavare från att använda dem (även oberoende av var antennerna tillverkats och saluförts), och eftersom antennerna är nödvändiga för att ta emot en rad tjänster av gränsöverskridande art (se avsnitt I ovan) har generella krav på förhands tillstånd begränsande karaktär i den mån de kan hindra, avskräcka från eller försvåra mottagning av sändningar med ursprung i en annan medlemsstat och därigenom hindra den fria rörligheten inom gemenskapen av satellitförmedlade tjänster [33]. Domstolen har slagit fast att en frihet som följer direkt av fördraget inte får bli föremål för kontroller som gör att friheten förlorar sin verkan eller leder till att dess utövande underkastas en nationell myndighets skönsmässiga bedömning [34].

[33] Se domarna Van der Elst, 9.8.1994, mål C-43/93 (punkt 15), Kohll, 28.4.1998, mål C-158/96 (punkterna 33-35) och kommissionen mot Belgien, 9.3.2000, mål C-355/98, där domstolen erinrar om följande: "Enligt fast rättspraxis utgör en nationell reglering, som föreskriver att ett företag som är etablerat i en annan medlemsstat måste ha ett administrativt tillstånd för att få utföra vissa tjänster inom det nationella territoriet, en inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster i den mening som avses i artikel 59 i fördraget."

[34] Se domarna Luisi och Carbone, 31.1.1984, förenade målen 286/82 och 26/83, och Analir, 20.2.2001, mål C-205/99.

Dessutom strider det mot proportionalitetsprincipen att i varje enskilt fall kräva att de berörda skall fullgöra en rad formaliteter och lämna en rad handlingar, om det mål som myndigheterna eftersträvar med dessa förvaltningsförfaranden faktiskt kan uppnås på ett mindre restriktivt sätt, t.ex. genom ett allmänt krav att följa vissa estetik- och säkerhetsregler vid installationen eller i värsta fall kräva att den som installerat en parabolantenn helt enkelt anmäler det till myndigheten i efterhand. På så sätt blir det möjligt att effektivare genomföra direkta kontroller och vid behov vidta särskilda åtgärder (t.ex. kräva att installationen flyttas eller förbättras, att byggnaden återställs i sitt tidigare skick eller vidta riktade straffåtgärder).

Det förefaller således överdrivet att betrakta installation av en parabolantenn som ett ingrepp som generellt måste föregås av ett förvaltningsförfarande, men det kan dock i vederbörligen motiverade undantagsfall vara motiverat att kräva mer utförlig information från användaren och en särskild inspektion från de behöriga myndigheternas sida, kanske t.o.m. med anmälan i förväg (t.ex. om en onormalt stor antenn skall sättas upp eller om installationen rör en skyddad byggnad [35]).

[35] Se föregående stycke.

Under alla omständigheter, även i de särskilda fall där ett mer omfattande förvaltnings förfarande kan vara berättigat, har enskilda i enlighet med fördraget vissa processuella garantier vid sina kontakter med de offentliga myndigheterna, vilka anges i avsnitt I ovan.

c) Bestämmelser om byggnadsvård och stadsplanering

Byggnader och stadsmiljöer kan skyddas effektivt genom åtgärder som syftar till att minimera antenninstallationernas visuella inverkan, utan att de berördas antennrätt inskränks och utan att de åläggs orimliga belastningar

I nationell normgivning, särskilt på lokal nivå, anges ofta begränsningar för var antenner och anslutningskablar får monteras, både av arkitektoniska skäl för att bevara den aktuella byggnadens utseende, och av stadsplaneringsskäl som har att göra med vården av bostads områden och bebyggelse.

Här får man försöka att göra en avvägning mellan estetiska värden och den grundläggande rättigheten för var och en att få tillgång till information och tjänster med hjälp av en parabolantenn.

Denna avvägning beror naturligtvis på omständigheterna i det enskilda fallet, men icke desto mindre måste begränsningar av detta slag motiveras ordentligt och de estetiska skälen skall vara faktiska och inte tjäna som förevändning. I enlighet med proportionalitetsprincipen får dessutom begränsningarna inte tillämpas generellt, utan i varje enskilt fall skall hänsyn tas till omständigheterna och i första hand skall man sträva efter alternativa lösningar som innebär mindre hinder för den grundläggande friheten i de fall där särskilda omständigheter motiverar det.

Som allmän ledning för de behöriga nationella myndigheterna, naturligtvis krävs det anpassning till enskilda fall, skulle man kunna rekommendera bestämmelser, ifall det behövs, som samtidigt ger den enskilde rätt att ha parabolantenn för att ta emot olika tjänster och gynnar lösningar som minimerar parabolantennens visuella och estetiska inverkan.

Förslagsvis skulle t.ex. följande nationella bestämmelser kunna vara förenliga med artiklarna 28-30 och artikel 49ff i EG-fördraget, förutsatt att de tekniskt möjliggör att alla som vill det kan ta emot sändningar med rimliga villkor och kostnader:

- Bestämmelser som uppmuntrar att individuella antenner monteras så att de inte syns eller syns så litet som möjligt från allmän väg (t.ex. på en privat balkong mot gården eller på ett ställe som sitter innanför takets ytterkant, inte på ytterfasaden).

- Bestämmelser som säger att en enda antenn skall installeras i stället för flera antenner för samma användare, eller att en gemensam antenn i stället för flera individuella för ett rimligt antal olika användare (emellertid utan att hindra möjlighet till andra individuella antenner för mottagning av ytterligare tjänster, utan att hindra de enskildas fria val mellan installatörer och under alla omständigheter utan att hindra möjligheten att använda en individuell antenn om användarna inte är eniga).

- Bestämmelser - med grund i särskilda och vederbörligen motiverade skäl - om antennens form, mått eller färg när den installeras på en viss byggnad eller i vissa områden.

- Bestämmelser om villkor för installation av gemensam mottagningsutrustning som är så diskret som möjligt i byggnader som är under uppförande eller planeras, t.ex. genom att antennerna monteras vid innergårdar eller på platser som inte syns från allmän väg eller genom att antennkablarna dras på innerfasaden i en byggnad eller inuti byggnaden eller i befintlig kanalisering.

Tanken bakom förslagen ovan är att ge en allmän uppfattning om vad den fria rörligheten för tjänster kräver, men det finns emellertid särskilda fall där det kan krävas att vissa särskilda estetiska regler följs, i synnerhet vid byggnadsvården av historiska stadskärnor eller vård av byggnadsminnesmärken o.d.

Man kan alltså tänka sig att de behöriga nationella myndigheterna kräver att vissa särskilda krav skall uppfyllas för att skydda enhetligheten i en arkitektonisk helhet och det estetiska intrycket i områden med särskilt historiskt eller konstnärligt värde. I sådana fall kan mer restriktiva bestämmelser (både i fråga om placering och monteringssätt) vara på sin plats, men man skall undvika att ställa orimliga krav eller i orimligt stor omfattning inkräkta på den enskildes rätt att använda en antenn.

På samma sätt förekommer det ofta att särskilt stränga bestämmelser gäller för all slags montering av föremål på byggnadsminnesmärken och liknande för att skydda deras skönhets värden.

Det är helt klart endast väl avgränsade omständigheter som kan motivera sådana särskilda regler just därför att de är annorlunda än vanliga situationer. I vanliga situationer finns det inga sådana begränsningar och krav.

d) Skattebestämmelser

Särskilda skatter på parabolantenner jämfört med andra mottagningssätt är ett hinder för den fria rörligheten för tjänster på den inre marknaden

Kommissionen bedömer att nationella skatter som särskilt drabbar användningen av parabolantenner (eller anslutningar till dem) jämfört med andra antenner eller mottagningssätt, strider mot artikel 49 i fördraget då deras mål är att hindra mottagningen av tjänster av gränsöverskridande art [36].

[36] Kommissionen har redan uttalat sig mot sådana skatter i samband med överträdelseförfaranden (se pressmeddelandena IP 99/281 och 00/237), skriftliga frågor (se fotnot 4) och framställningar till Europaparlamentet (339/97, 128/2000 och 780/00).

Enligt gemenskapsrättens nuvarande ståndpunkt är beskattningen på detta område en fråga för medlemsstaternas behörighet, men medlemsstaterna - och inom dem eventuella regionala och lokala myndigheter - skall utöva sina befogenheter inom fördragets ramar [37]. I synnerhet får de nationella skattebestämmelserna inte innebära diskriminering och inte heller begränsa den grundläggande frihet som garanteras i artikel 49ff i EG-fördraget i strid med de kriterier om nödvändighet och proportionalitet som avses ovan.

[37] Se bl.a. domarna Safir, 28.4.1998, mål C-118/96 och Wielockx, 11.8.1995, mål C-80/94.

Skatter och avgifter, både återkommande och av engångskaraktär, som särskilt drabbar parabolantenner utgör hinder för den fria rörligheten för satellitförmedlade tjänster på den inre marknaden [38], både sett från tjänstemottagarnas sida (i synnerhet konsumenternas) och från leverantörernas (näringsidkarnas) sida.

[38] Beträffande möjligheten att betrakta nationella skatter som hinder för friheten att tillhandahålla tjänster, se domarna kommissionen mot Frankrike, 5.10.1994, mål C-381/93, och Corsica Ferries, 13.12.1989, mål C-49/89.

Sett ur tjänstemottagarnas synvinkel avskräcker sådana skatter och avgifter från användning av parabolantenner; åtminstone blir totalkostnaden högre och villkoren för mottagning av sändningar och andra tjänster via satellit försämras. Beskattningen kan också i vissa avseenden utgöra diskriminering på grundval av nationalitet i den mån den särskilt drabbar de tittare som mest värdesätter mottagning av gränsöverskridande program via satellit, dvs. de som bor utomlands och vill titta på TV från sitt hemland.

Från tjänsteleverantörernas synvinkel drabbar sådan beskattning, eftersom den gör satellit mottagning till ett mindre attraktivt alternativ, gränsöverskridande spridning av tjänster från näringsidkare som är etablerade i andra medlemsstater där de lagligen tillhandahåller sina tjänster: t.ex. satellitkommunikationsföretag, satellitsända TV- och radiokanaler och leverantörer av tjänster via Internet.

Beskattningens verkan är sammantaget särskilt skadlig för den inre marknaden med avseende på kommunikation över nationsgränserna samt för den tekniska utvecklingen av satellit förmedlade tjänster.

I enlighet med proportionalitetsprincipen bör eventuella skönhetsvärden hos vissa områden eller byggnader - vilket ibland anförs som anledning till skatten - skyddas med mindre restriktiva och mer selektiva åtgärder [39].

[39] Exempelvis medför det inga problem med avseende på artikel 49 i EG-fördraget att införa skattelättnader för att gynna gemensamma antenner i stället för individuella, enligt vad som sägs i punkt b ovan.

Eftersom artikel 49 i EG-fördraget är direkt tillämplig, är medlemsstaterna skyldiga att återbetala en sådan fördragsstridig skatt. Domstolen har slagit fast att "rätten att erhålla återbetalning av skatter som uppburits i strid med reglerna i gemenskapsrätten utgör en konsekvens av och ett komplement till de rättigheter som tillerkänns medborgarna genom de gemenskapsbestämmelser i vilka sådana skatter förbjuds. Medlemsstaten skall således i princip återbetala de skatter som uppburits i strid mot gemenskapsrätten" [40].

[40] Se dom i Comateb-målet, 14.1.1997, förenade målen C-192/95 till C-218/95.

Den nationelle domarens skyldighet att beordra ersättning - och alltså ge den enskilde rätt att kräva återbetalning - av sådana nationella skatter bör utföras i enlighet med de formella och materiella villkor som anges i nationell rätt, bl.a. i fråga om tidsgränsen för att begära återbetalning. Naturligtvis får villkoren inte vara mindre förmånliga än de som avser liknande krav enligt nationell rätt eller göra utövandet av de rättigheter som följer av gemenskapsrätten praktiskt omöjligt eller orimligt svårt [41].

[41] Se domen av den 22.10.1998, förenade målen C-10/97 till C-22/97.

e) Krav på mottagning

Den enskilde har rätt att välja mellan olika mottagningssätt och de olika tjänster som antennen kan ta emot.

Alla åtgärder som direkt eller indirekt kan hindra valet att använda en parabolantenn för att ta emot tjänster från andra medlemsstater skall vara förenliga med artikel 49ff i EG-fördraget.

Därför kan man inte tillåta hinder för det fria valet eller diskriminering mellan alternativa mottagningssätt för tjänsterna och inte heller indirekta hinder för användarna att begagna en parabolantenn. Skyddet av den grundläggande principen om fri rörlighet för tjänster på den inre marknaden innebär att de nationella instanserna måste förhålla sig neutrala gentemot de olika tekniska medel som användarna har tillgång till och användningen av dem.

Detta innebär för det första att myndigheterna är skyldiga att både avstå från att införa och att avskaffa bestämmelser som missgynnar parabolantenner eller gynnar alternativa mottagnings system. Det är alltså inte tillåtet att underlätta möjligheten att installera en antenn endast för vissa kategorier av användare eller att begränsa denna möjlighet till fall där vissa kanaler eller tjänster inte redan finns tillgängliga via kabel.

För det andra skall myndigheterna avstå från allt agerande, antingen det uppmuntrar eller avskräcker, som även om det inte har någon bindande verkan kan påverka de berördas val och på så sätt vara oförenligt med EG-fördraget genom att hämma tjänsternas rörlighet på det gränsöverskridande planet [42].

[42] I domen "Buy Irish" (se fotnot 22) uttrycks den allmänna principen för friheterna på den inre marknaden att även "icke bindande åtgärder som vidtas av en medlemsstats regering kan påverka näringsidkares och konsumenters handlande i den staten och på så sätt försvåra uppnåendet av gemenskapens mål".

Det är enbart den berörda individen som i det stora urval som finns tillgängligt skall välja vilka program och tjänster han eller hon vill ta emot med hjälp av en parabolantenn.

Det är alltså ett otillåtet hinder för den fria rörligheten för tjänster att kräva att mottagningen måste ske så att man via en individuell eller gemensam antenn kan ta emot vissa satellitförmedlade kanaler eller tjänster, om det inte kan visas att ett sådant krav är motiverat av ett tvingande allmänintresse, att det är ändamålsenligt och att det är proportionerligt och inte kan ersättas med en alternativ åtgärd som är mindre begränsande för användaren.

Ett sådant mottagningskrav, som innebär att en parabolantenn måste riktas in mot de satelliter som förmedlar dessa tjänster (förutom eller i stället för andra satelliter), medför ytterligare kostnader och belastningar för konsumenten, så att denne avskräcks från att använda en antenn. Kravet har därför en uppenbart restriktiv karaktär.