Meddelande från Kommissionen

Förbättrad vetenskaplig och teknisk rådgivning för förvaltningen av gemenskapens fiske

(2003/C 47/06)

1. INLEDNING

Gemenskapen måste grunda den gemensamma fiskepolitiken på förbättrad och aktuell vetenskaplig rådgivning, så att de beslut som fattas i högre grad än tidigare är vetenskapligt underbyggda. Detta innebär att det kommer att ställas krav på forskare och befintliga vetenskapliga institutioner som de för närvarande inte kan uppfylla, och därför krävs det snabba förbättringar av den vetenskapliga basen och dess nuvarande organisation.

Kommissionen har två huvudmål för förbättringar.

För det första skall regionala vetenskapliga organisationer bibehålla och stärka sin roll som forum för internationell vetenskap, utveckling av metoder, anordnandet av undersökningar och långsiktig strategisk rådgivning över ett eller flera år. Därför bör gemenskapen förbättra samordningen av medlemsstaternas bidrag till regionala vetenskapliga organisationer.

För det andra behöver gemenskapen själv resurser för vetenskaplig rådgivning som kan ge operativa råd för fiskeförvaltningen på kortare sikt, för att komplettera de befintliga nationella resurserna.

I detta meddelande skisseras kommissionens syn på behoven av och bristerna i den vetenskapliga rådgivningen när det gäller fisket i förhållande till den nya gemensamma fiskeripolitiken. Planerna för förbättringar presenteras under två rubriker: förbättrad effektivitet, och en förstärkning och utvidgning av de vetenskapliga institutioner som tillhandahåller rådgivning. Kommissionen föreslår en kortsiktig lösning för att förbättra rådgivningen och skisserar alternativa förslag till nya institutionella arrangemang för att skapa stabilare och mer varaktiga ramar för att uppnå detta mål på längre sikt. Efter överläggningar i rådet och Europaparlamentet om denna arbetsmetod kommer mer detaljerade förslag att utarbetas under 2003.

2. VARFÖR ÄR DEN VETENSKAPLIGA RÅDGIVNINGEN EN POLITISK FRÅGA?

Frågorna om hållbarhet och biologiska risker har nu blivit de viktigaste faktorerna i fiskeförvaltningen. Utmaningarna i den europeiska fiskeförvaltningen har avsevärt ökat efterfrågan på aktuella vetenskapliga bedömningar och rekommendationer. En ökad betoning på vetenskaplig rådgivning som utgångspunkt för att fastställa och ta itu med problem har kommit att belysa områden där rådgivningen bör göras tydligare, mer tillförlitlig och mer trovärdig. De huvudsakliga problemen med den vetenskapliga rådgivningen finns inom följande områden:

- Uppgifterna: Frågor om uppgifternas tillförlitlighet, i synnerhet fångstrapporterna, har lett till att man ifrågasätter värdet av rådgivning som grundar sig på de uppgifterna, och därigenom har rådgivningen minskat i trovärdighet.

- Öppenhet: Avsaknaden av förfaranden för offentlig granskning har ibland gett intrycket att rådgivningen är ett slutet rum, och att bristen på öppenhet kan dölja grundläggande brister i det vetenskapliga arbetet.

- Tidsaspekten: De befintliga systemen för rådgivningen utformades inte för att lämna snabba svar på brådskande förvaltningsspörsmål, och de är inte särskilt effektiva i det avseendet. Eftersom de bevarandeåtgärder som behövs nu är mycket angelägna - och därför bör genomföras snabbt - behövs det vetenskaplig rådgivning som är mer övergripande och detaljerad, och som också kan lämna snabba svar på frågor om förvaltningen.

- Bristande flexibilitet i rådgivningen: Antagandet av standardiserade kriterier för tillhandahållande av rådgivning har varit till stor hjälp för att ge råd på ett enhetligt sätt inom olika typer av fiske, men de särskilda omständigheter som gäller enskilda fiskefrågor har inte beaktats i tillräcklig utsträckning.

Den senaste tidens erfarenheter har visat att de nuvarande rådgivningssystemen är oförmögna eller har avsevärda svårigheter med att tillhandhålla den typ av rådgivning som fiskeförvaltarna behöver, och det råder bred enighet om att det behövs förbättringar. Reformen av rådgivningssystemet är därför en nyckelfråga i reformen av den gemensamma fiskeripolitiken. Det är kommissionens bestämda åsikt att det är nödvändigt att klarlägga orsakerna till bristerna i det nuvarande systemet och vidta åtgärder för att avhjälpa dem. En del av lösningen kan vara att

- medlemsstaterna engagerar sig mer för att lämna korrekta uppgifter om fisket,

- genomföra förbättringar när det gäller prioriteringar och organisationen av det vetenskapliga och rådgivande arbetet inom fiskesektorn,

- utöka de tillgängliga vetenskapliga och tekniska resurserna.

Kommissionen har det främsta ansvaret för att den gemensamma fiskeripolitiken fungerar på grundval av trovärdiga vetenskapliga uppgifter och sund bevarandepraxis, men den saknar nästan helt egen vetenskaplig sakkunskap. Den förlitar sig i stället på de resurser som medlemsstaterna tillhandahåller i de vetenskapliga rådgivande organen. Den bristande överensstämmelsen mellan ansvar och resurstillgång bör rättas till.

3. GEMENSKAPENS BEHOV AV RÅDGIVNING INOM FISKESEKTORN

Enligt den nya ramförordningen om den gemensamma fiskeripolitiken kommer kommissionen även fortsättningsvis att vara ansvarig för bevarandeåtgärder och resursförvaltning, villkor för tillträde till fiskevatten och resurser, strukturpolitik, förvaltningen av fiskeflottans kapacitet, kontroller och påföljder, vattenbruk, den gemensamma organisationen av marknaderna och internationella förbindelser. Det finns särskilt ett åliggande att fastställa ett förfarande för beslutsfattande som grundar sig på sund vetenskaplig rådgivning och snabba resultat. Eftersom kommissionen har en avgörande roll när det gäller att föreslå och övervaka genomförandet av denna politik är det av yttersta vikt att den får stöd av rätt experter vid rätt tidpunkt.

Huvuddragen i den rådgivning som kommissionen anser kommer att behövas skisseras nedan.

3.1 Grundläggande principer

Åtgärder för bevarande och förvaltning bör baseras på vetenskaplig rådgivning av hög kvalitet. Den vetenskapliga rådgivningen bör beakta alla relevanta faktorer och i synnerhet samspelet mellan fiskeverksamheterna, resurserna och ekosystemet, och den skall inbegripa biologiska, tekniska, miljömässiga, ekonomiska och sociala faktorer. Den skall också respektera noggrannheten i tillgängliga analyser (dvs. den skall tåla och ta hänsyn till osäkra faktorer).

Rådgivningen skall vara objektiv och opartisk och utarbetas enligt de senaste vetenskapliga rönen, den skall lämnas i tid, vara lättillgänglig och tydlig. Utlåtandena skall formuleras med hänsyn till försiktighetskriterier.

Rådgivningen skall omfatta en rekommenderad handlingsplan (men skall också informera om vilka konsekvenserna blir om man beslutar sig för andra åtgärder). Den kan vara grundad på formell analys, yttranden från experter eller en kombination av dessa båda. Rådgivningen bör emellertid vara öppen och tydlig när det gäller vilken roll experternas yttrande respektive den numeriska analysen har spelat. Den skall åtföljas av redogörelser för effekter och risker av alternativa handlingsmodeller.

Förfarandena för att formulera utlåtandena bör vara offentliga och relevanta vetenskapliga aspekter bör ses över av oberoende vetenskapliga och tekniska experter. Utlåtandena skall i allmänhet utformas i en anda av öppenhet inför offentlighetens granskning. Samrådsmekanismer bör utvecklas, med vederbörlig hänsyn till kostnader och vinster, och i proportion till de frågor ärendet gäller.

Inom ramen för god vetenskaplig praxis bör rådgivningen vara praktisk såtillvida att den skall kunna tillämpas med så små insatser som möjligt när det gäller tolkning eller utvärdering.

Rådgivningen bör också utarbetas på grundval av ett brett vetenskapligt deltagande, och bör lämna utrymme för att flera alternativa tolkningar av de tillgängliga uppgifterna kan vara tänkbara.

3.2 Bevarandeåtgärder och fångstförvaltning

3.2.1 Operativ eller kortsiktig rådgivning

Det behövs rådgivning för att fastställa lämpliga fångstmängder och fiskeansträngningar på kort sikt, så att de långsiktiga målen kan uppnås. I sådan rådgivning måste hänsyn tas till

- fiskbeståndens situation och de biologiska risker som är förknippade med fiske efter dem,

- situationen för icke-kommersiella bestånd, deras livsmiljö och effekterna som fiskeverksamheten får på dem,

- långsiktig hållbar balans mellan fiskeverksamheten och resurserna,

- hur fiskar av olika arter fångas tillsammans,

- hur man kan undvika slöseri och att fångster kastas överbord.

3.2.2 Strategisk och långsiktig rådgivning

Kommissionen har föreslagit att gemenskapen skall utveckla fleråriga avtal för flera olika typer av fiske(1). Dessa planer bör innebära att de bestånd som behöver det bereds tillfälle att återhämta sig och att det fastställs mål och operativa regler för fiskeförvaltningen. I det syftet behövs det vetenskaplig rådgivning om vilka konsekvenserna blir för bestånden och fisket om man tillämpar alternativa förvaltningsstrategier.

Vidare är det av yttersta vikt att det genomförs studier för att fastställa den operativa kopplingen mellan fiskefartygens kapacitet och fiskedödligheten till följd av denna kapacitet, så att man kan komma fram till en fiskeflotta med en kapacitet som är förenlig med ett hållbart utnyttjande av resurserna.

Den gemensamma fiskeripolitiken bör sikta på att anta en ekologiskt orienterad modell för förvaltningen. Detta kommer att kräva rådgivning om fiskets långsiktiga effekter på de marina ekosystemens struktur och funktion.

Fördelningen av fiskemöjligheter och tillträde till fiskevatten är en politisk fråga, inte en vetenskaplig. När fördelningen emellertid gäller bestånd som vandrar över gränserna för ekonomiska zoner ombeds forskarna ofta att lämna uppgifter om fångstfördelning, biomassa, och vandringarnas tidtabell och omfattning.

3.3 Kontroll och tvångsåtgärder

De vetenskapliga och tekniska utvärderingarna kommer fortsättningsvis att behövas för att utveckla kontrollåtgärder. Exempelvis har lagstiftning nyligen antagits om högsta tillåtna garntjocklek i nät. Mätningen av garntjocklek är en teknisk fråga som, även om den ter sig ganska enkel, kräver tämligen avancerade metoder. Genomdrivandet av sanitära bestämmelser och hälsobestämmelser kan också kräva teknisk sakkunskap om fiskebeståndens fördelning i förhållande till vissa föroreningar, exempelvis dioxiner.

3.4 Internationella förhandlingar

Kommissionen har ansvaret för att förhandla fram fiskeavtal som omfattar tillträde till överskottsbestånd i tredje länder, och vilka villkor som skall gälla för att gemenskapens fartyg skall få fiska i områden där de regionala fiskeorganisationernas bevarandeåtgärder tillämpas. Gemenskapens insatser skall främja och förstärka internationellt samarbete och säkerställa ett hållbart och ansvarsfullt fiske utanför gemenskapens fiskevatten med samma engagemang som i dess egna fiskevatten.

Genom att anta uppförandekoden för ett ansvarsfullt fiske(2), åtog sig Europeiska gemenskapen att "främja och stärka utvecklingsländernas forskningskapacitet, bland annat när det gäller insamling av uppgifter och analys, information, forskning och teknik, personalutveckling och tillhandahållande av forskningsanläggningar, så att de länderna kan delta aktivt i åtgärderna för att bevara, förvalta och hållbart utnyttja levande marina resurser".

3.4.1 Regionala och bilaterala fiskeavtal

Fiskeavtal kräver ett avsevärt bidrag från den vetenskapliga personalen för att värna om enhetligheten och konsekvensen i olika typer av bevarandeåtgärder, samordna bidragen från gemenskapens forskare i regionala fiskeorganisationer och lämna tekniskt stöd under arbetet med att utveckla fiskeavtal och förhandla om fiskemöjligheter.

3.4.2 Vetenskapligt samarbete inom rådgivningen för fiskeförvaltning i tredje länder

Vetenskaplig rådgivning om fiskeresurserna och fiskets effekter på ekosystemen i tredje länder där gemenskapen har ett intresse bör huvudsakligen lämnas av forskare i det berörda landet och relevanta regionala organisationer. I utvecklingsländer (särskilt AVS-stater) kan det emellertid råda brist på vetenskapliga kunskaper för att bedöma om det finns ett överskott av resurser som skulle kunna bli föremål för ett avtal om tillträde i enlighet med Havsrättskonventionen. Det kan också råda en viss politisk motvilja mot att beakta tillgängliga vetenskapliga uppgifter. När den vetenskapliga underbyggnaden är otillräcklig ankommer det på gemenskapen och medlemsstaterna att tillsammans med sina partner göra investeringar för att öka utvecklingsländernas kapacitet att analysera sina egna resurser, skaffa vetenskapliga uppgifter om dem och att förstärka förvaltningsstrukturerna så att de blir mottagliga för vetenskaplig rådgivning. Sådana åtgärder är en förutsättning för en fiskeförvaltning som innebär ett hållbart utnyttjande av havens ekosystem.

Genom AVS vision om hållbar utveckling(3) fastställs aktuella ramar för en förstärkning av forskning och förvaltning av förnybara naturresurser. I det sammanhanget är det viktigt att utöka gemenskapens vetenskapliga kapacitet när det gäller ekosystem och resursanalys.

3.5 Vattenbruk

Gemenskapen har inte samma förpliktelser att reglera och kontrollera vattenbruk som den har när det gäller fiskeverksamheten, men den har ansvar för miljön, djurs och människors hälsa, ekonomi och djurens välbefinnande. Det behövs ofta vetenskaplig och teknisk rådgivning om dessa aspekter av vattenbruk.

Sådan rådgivning lämnas vanligen av utomstående experter, särskilt när det gäller enstaka fall av vetenskaplig rådgivning. När det gäller en del områden finns det redan särskilda kommittéer som kan biträda komissionen (särskilt när det gäller hygien och veterinära frågor) Det finns emellertid ingen vetenskaplig kommitté som sysslar med vattenbrukens miljöeffekter och ekonomi.

Det bör också införas ett system för systematisk insamling av uppgifter om produktion, marknadsläge och priser inom sektorn för vattenbruk. Den information som lämnas genom den befintliga rådsförordningen om de statistiska uppgifter som medlemsstaterna skall lämna om vattenbruksproduktionen är inte tillräcklig för det ändamålet.

3.6 Den sociala och ekonomiska dimensionen i fiskeförvaltning och strukturpolitik

De nuvarande rådgivningssystemen inom fisket är koncentrerade på biologiska frågor, och det finns kvantitativt föga kunskap om de sociala och ekonomiska effekterna som alternativa förvaltningsstrategier kan få, trots att det har utvecklats en teoretisk grundval för att bedöma de ekonomiska effekterna av förvaltning av naturresurserna och de ansvariga har ett starkt behov av information om de sociala och ekonomiska konsekvenserna av de åtgärder de vidtar.

Det viktigaste skälet till att inga sådana rön finns att tillgå är att de uppgifter som krävs för att underbygga en sådana analys på gemenskapsnivå helt enkelt inte existerar.

År 2004 kommer medlemsstaterna att börja samla in ekonomiska uppgifter om fisket på gemenskapsnivå (se 4.1). När detta arbete har börjat har kommissionen för avsikt att utvärdera uppgifternas kvantitet, kvalitet och omfattning. Det blir nödvändigt att införa ett system för rutinmässig, långsiktig analys och en ordning för att införliva sådana analyser i annan rådgivning som gemenskapen får om fisket.

4. BEFINTLIGA FÖRFARANDEN FÖR VETENSKAPLIG RÅDGIVNING

Följande avdelning är en översyn över hur information och rådgivning för närvarande lämnas från forskarna till förvaltningarna. Rådgivningen kan delas in i tre steg: insamlingen av uppgifter, analysen som ligger till grund för rådgivningen och utarbetandet av utlåtandet. Dessa aspekter diskuteras steg för steg.

4.1 Insamling av uppgifter

De bevarandeåtgärder som visat sig nödvändiga i förvaltningen av bestånden har lett till att kvoterna har minskats, medan fiskeflottornas förbättrade effektivitet har lett till större fångstkapacitet och ett större ekonomiskt behov av att fånga fisk för att betala tillbaka investeringarna. Detta innebär att yrkesfiskarna stimuleras att fånga mycket större mängder fisk än de får lov att göra enligt kvotsystemet. De påföljder som medlemsstaterna tillämpar har i allmänhet inte fungerat tillräckligt avskräckande, och det är vanligt att fångsterna vida överstiger de tillåtna kvoterna. Därför har noggrannheten och tillförlitligheten i beräkningarna av fångsterna under de senaste åren blivit väldigt mycket sämre, vilket i sin tur har lett till att den vetenskapliga rådgivningen ter sig mindre pålitlig och trovärdig.

Gemenskapen har påtagit sig ett större ansvar för insamlingen av de uppgifter som krävs för att bedriva den gemensamma fiskeripolitiken. Insamlingen av uppgifter var tidigare medlemsstaternas ansvar, med en del fall av finansiering från gemenskapen, men nu inför gemenskapen program för att utöka samarbetet och samordningen av insamlingen av uppgifter, med standardiserade förfaranden och kriterier.

Enligt rådets förordning (EG) nr 1543/2000(4), har medlemsstaterna ansvaret både för insamlandet av fiskeberoende uppgifter och fiskeoberoende uppgifter, och de är skyldiga att inrätta standardiserade databaser med biologisk och ekonomisk information.

Även om de nya förfarandena förväntas förbättra omfattningen, räckvidden och frekvensen på övervakning och biologisk provtagning kan en sådan förbättring inte uppväga den osäkerhet som orsakas av otillförlitliga fångstdeklarationer.

På grund av en allmän skepsis mot de officiella siffrornas tillförlitlighet har forskare inom fisket ofta varit tvungna att använda oberoende metoder för att bedöma fångsternas storlek. Statistiken om fångsterna är fortfarande otillförlitlig, och därför kommer det även fortsättningsvis att finnas ett behov av att göra sådana oberoende beräkningar.

Det finns också problem när det gäller att samla in ekonomiska uppgifter om vattenbruk och bearbetning - det är bara dessa senare som omfattas av förordning (EG) nr 1543/2000, men det blir inte obligatoriskt att samla in de uppgifterna förrän 2006. Insamlingen av statistik om vattenbruk är begränsad till den som fastställs inom ramen för förordning (EG) nr 788/96. På grund av avsaknaden av tillförlitliga uppgifter kan kommissionen inte övervaka situationen när det gäller vattenbruken och bearbetningsindustrin, och inte heller kontrollera något eventuellt överskott av produktionskapacitet, så som föreskrivs i förordning (EG) nr 2792/1999.

4.2 Vetenskaplig och teknisk analys och arbetet med yttranden

Den vetenskapliga analys som ligger till grund för utlåtanden genomförs för det mesta genom samarbete mellan nationella institut för fiskeforskning. Detta samarbete är ett av de viktigaste redskapen för att säkerställa att utlåtanden/rådgivning utarbetas enligt stränga normer för oberoende och opartiskhet och i enlighet med internationellt erkända vetenskapliga principer.

Några av de viktigaste mekanismerna i arbetet med rådgivningen skisseras nedan.

4.2.1 Institutionella överenskommelser på internationell nivå

Vetenskaplig och teknisk rådgivning tillhandahålls mestadels av personalen vid nationella institut för forskning om fiske, och dessa finansieras vanligen av de nationella regeringarna. Deras verksamhet kan omfatta forskning inom många områden med kopplingar till det marina fältet (inbegripet kemisk och fysisk oceanografi och studier av ekosystem), kontrollverksamheter (livsmedelskvalitet, smittor och föroreningar) liksom bedömningar av fiskbeståndens situation och rådgivning. Ibland ombed dessa institut avge utlåtanden till institutioner som inte tillhör den nationella administrationen, exempelvis institutioner vid universiteten.

Den verksamhet som bedrivs vid dessa institutioner och den tjänst de tillhandahåller åt de nationella myndigheterna har under de senaste åren omfattats av formella avtal. Dessa formella avtal innebär ett erkännande av att vetenskaplig forskning och rådgivning inom fiskesektorn är en verksamhet som måste få kosta pengar och som skall skötas enligt noggrant fastställda riktlinjer.

Effekten har blivit att när fiskeförvaltningarna behöver ytterligare rådgivning så måste de nationella laboratorierna antingen driva sin personal för hårt eller också utföra mindre arbete på något annat område (som kanske omfattas av kontraktsavtal). Detta har ofta varit fallet när gemenskapens förvaltare exempelvis ställt ytterligare frågor till ICES.

Situationen är djupt otillfredsställande för båda parter. De nationella instituten måste försöka motsvara efterfrågan på experter till följd av en process som de inte har något inflytande över, samtidigt som de inte får någon ersättning för det. Samtidigt har kommissionen inga egna resurser att satsa på att ta itu med de brådskande frågor som den själv har det direkta ansvaret för.

I en del regionala fiskeorganisationer (till exempel Interamerikanska kommissionen för tropisk tonfisk) är det vetenskaplig personal som hör till själva organisationen som samlar in uppgifter och genomför forskning och bedömningar. Andra institutioner har rekryterat permanent personal till ett vetenskapligt sekretariat för att biträda forskarna i deras arbete vid nationella laboratorier.

Inom de olika regionala fiskeorganisationerna har en del gemensamma problem rapporterats, bland annat

- en uppsjö av möten och kommittéer,

- bristen på tillräckligt många forskare från gemenskapen som deltar och effektivt bidrar till arbetet,

- ett beroende av medlemsstaternas goda vilja att tillhandahålla vetenskaplig sakkunskap,

och i en del fall

- andra länders oförmåga att bidra till en del regionala fiskeorganisationer.

4.2.2 Rådgivning till nationella förvaltningar

De nationella laboratorierna ansvarar för ny forskning, bidrag till nationella rådgivande och vetenskapliga organ och en del övervakningsuppgifter. De fungerar också som rådgivare till de nationella förvaltningarna när det gäller frågor som rör de nationella fiskeflottornas intressen.

Nationella laboratorier finansieras i hög grad genom nationella förvaltningar och det finns ett klart samband mellan laboratorierna och de institutioner som ber om rådgivning. Detta är inte fallet för de andra mekanismer som beskrivs nedan.

4.2.3 Samarbete inom Internationella rådet för havsforskning (ICES)

Forskare från medlemsstaterna samarbetar för att bedöma läget för flera fiskbestånd i nordöstra Atlanten och lämna rådgivning om fisket genom ICES. Denna organisation inrättades 1902 för att främja, samordna och sprida resultaten av forskning om havet och dess levande resurser. Efter flera internationella konventioner utvidgades ICES roll till att också omfatta vetenskaplig rådgivning om fiskbestånd och fiskeverksamheten till tre internationella fiskerikommissioner liksom till Europeiska gemenskapen.

ICES är ett forum där de nationella fiskelaboratorierna i medlemsstaterna och andra länder i området kan slå samman sina resurser när de tar upp gemensamma problem och där de kan uppnå en gemensam syn på fiskeförvaltningen. ICES har upprättat ett system med arbetsgrupper och rådgivande kommittéer vilkas medlemmar är forskare i medlemsstaterna. Arbetsgrupperna rapporterar till de rådgivande kommittéerna som sedan har ansvaret för att utarbeta rekommendationerna.

ICES är en organisation som visat sig effektiv och trovärdig när det gäller att utveckla forskningen och tillhandahålla årlig rådgivning om lämpliga fångstnivåer inom olika bestånd. Den har varit mycket framgångsrik i arbetet med att främja principen med en fiskeförvaltning som grundar sig på vetenskapliga rön. Efterfrågan på rådgivning är emellertid nu så stor att ICES inte har möjlighet att uppfylla behovet(5). Detta märks bland annat på ökningen av antalet särskilda framställningar (dvs. särskilda i förhållande till det rutinmässiga arbetet) som riktas till ICES från kommissionen, och ICES svar på dessa(6).

Möjligheterna att tillhandahålla rådgivning via ICES kontrolleras av medlemsstaternas fiskelaboratorier. Förfrågningar styrs emellertid genom kommissionen på gemenskapens vägnar, som är de som använder utlåtandena. Den institution som begär rådgivning har mycket begränsade resurser till sitt förfogande för att bidra till processen, medan ett fiskelaboratorium inte nödvändigtvis har samma intresse som gemenskapen av att avdela vetenskaplig personal för att arbeta med frågor som gemenskapen har tagit upp. Resultatet kan bli att den rådgivande verksamheten på fiskeriområdet kan komma att prioriteras ganska lågt inom ICES.

Gemenskapen är inte medlem i ICES, vilket är exceptionellt för en regional fiskeorganisation. Situationen ter sig egendomlig eftersom det är gemenskapen som har ansvar för bevarandeåtgärder och fiskeförvaltning, samtidigt som den inte är företrädd eller engagerad i de planerings- och beslutsprocesser i ICES som utgör underlaget för rådgivning och bedömning av fiskbestånden.

4.2.4 Rådgivning om fiskevatten utanför unionen

I andra områden än nordöstra Atlanten lämnas vanligen råden på fiskeområdet genom en liknande mekanism: vetenskapliga bedömningar och utlåtanden utarbetas av forskare från nationella laboratorier i vetenskapliga arbetsgrupper som inrättas i det syftet av regionala fiskeorganisationer(7) (NAFO, ICCAT, CCAMLR, GFCM). Det finns emellertid oftast två skillnader jämfört med ICES. I dessa andra forum lämnas rådgivningen av organisationer som har ansvar för fiskeförvaltningen. För det andra är det i enlighet med fördelningen av behörigheter mellan gemenskapen och medlemsstaterna, gemenskapen som är medlem i organisationerna, även om det i vissa fall, i synnerhet de som gäller blandad behörighet, också förekommer att gemenskapens medlemsstater är medlemmar.

När det gäller rådgivning om fiske i tredje lands fiskevatten förlitar sig gemenskapen när det är möjligt på bedömningar som görs inom regionala fiskeorganisationer. I många fall är emellertid inte dessa uppgifter tillgängliga, och kommissionen måste få tillgång till sakkunskap från Vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiskerinäringen eller från enskilda experter, eller också måste den förlita sig på sakkunniga vid kommissionen.

4.2.5 Rådgivning från Vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiskerinäringen

Vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiskerinäringen är ett organ som inrättats för att ge kommissionen vetenskaplig rådgivning om tekniska och ekonomiska frågor inom fiskeområdet. Den utnyttjar i huvudsak samma grupp av experter som ICES, nämligen personalen från de nationella fiskelaboratorierna.

Kommittén rapporterar till kommissionen och dess medlemmar utses av kommissionen bland högt kvalificerad personal från det vetenskapliga, tekniska och ekonomiska området. Medlemmar i kommittén är vanligen anställda vid regeringsorgan, men tillhör ibland den akademiska världen.

Vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiskerinäringen arbetar huvudsakligen med att genomföra teoretiska studier, översyner eller sammanställningar av tidigare utförda arbeten, ofta av ICES. Det är inte många forskningsprojekt som kommer från kommittén. Vid ett antal tillfällen har emellertid kommissionen arrangerat undergrupper som sammankallats under kommitténs paraply. Medlemmarna i en grupp är ofta inte medlemmar av kommittén, och dessa har vid några tillfället haft deltagare från Norge. Dessa grupper producerar innovativa arbeten, ofta som ett svar på specifika beställningar från kommissionen. Gruppernas arbete ses över av Vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiskerinäringen.

I många fall, i synnerhet när det gäller biologer och redskapsexperter, är medlemmarna i Vetenskapliga kommittén också med i arbetsgrupper och andra grupper inom ICES. Vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiskerinäringen kan därför inte agera helt oberoende av ICES-systemet, och deltagande i kommittén innebär en ytterligare, och stundtals också monoton, arbetsbörda för deltagarna. Likväl finns det en tendens att medlemsstaterna begär att Vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiskerinäringen skall göra översyner av ICES-arbeten, i synnerhet i känsliga ärenden.

Vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiskerinäringen är det enda organ som regelbundet tillhandahåller ekonomisk rådgivning åt kommissionen. Hittills har kommitténs viktigaste bidrag på detta område kommit från ett forskningsprojekt om den ekonomiska bedömningen av EU:s fiskeverksamheter, för vilket motsvarande ekonomiskt stöd bara kommer att fortsätta till slutet av 2004. Det är viktigt att komma på ett sätt att fortsätta med och vidareutveckla detta värdefulla ekonomiska redskap.

Gemenskapens medel används bara för att betala kommittémedlemmarnas resekostnader och dagtraktamenten under deras deltagande i överläggningar. Under tiden fortsätter de att vara anställda vid sina institutioner, men står inte till deras förfogande. Detta system hindrar att kommitténs arbete får en större omfattning än de nationella fiskeinstitutionernas goda vilja gör möjlig, och kommittén har inte alltid kunnat fullgöra sitt uppdrag inom rimlig tid. Vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiskerinäringen har nu nått gränsen för vad den kan åstadkomma genom att förlita sig på denna generositet.

4.2.6 Tillfälliga expertmöten

Det händer att kommissionen sammankallar tillfälliga expertmöten med forskare för överläggningar om särskilda frågor. Den här typen av möten har exempelvis anordnats när det har varit nödvändigt att enas med Norge om gemensamma åtgärder för fiskeförvaltning. Regionala fiskeorganisationer, som IBSFC och NEAFC, har också sammankallat sådana möten. Sammankomster av detta slag är inte tillräckliga för att behandla återkommande spörsmål eller rutinmässiga bedömningar. De tär också på de nationella fiskelaboratoriernas resurser.

4.2.7 Synergi med gemenskapens forskningspolitik

På medellång och längre sikt främjas gemenskapens fiskepolitik av forskning som bedrivs inom gemenskapens ramprogram. Inom ramen för initiativet det Europeiska forskningsområdet görs ansträngningar för att öka forskningens benägenhet att beakta gemenskapens behov, inklusive fiskeripolitiken, så att prioriteringarna inom forskningskraven förbättras och det skapas en större enhetlighet och synergi mellan nationella forskningsinsatser och de som genomförs på gemenskapsnivå. Dessa förbättringar är fullt ut förenliga med målet för detta meddelande och bör främja dem.

4.3 Vetenskapliga experter vid kommissionen

I avsaknaden av en reservlista med kandidater som valts ut genom inträdesprov innebär kommissionens rekryteringsförfaranden vanligen att det inte går att anställa vetenskaplig personal på permanenta tjänster. Generaldirektoratet för fiske uppfyller följaktligen för närvarande sitt behov av specialister antingen genom att anställa nationella experter (två personer i april 2002) eller genom att anställa personer på tillfälliga kontrakt (sju personer i april 2002). Detta antal specialister vid kommissionen räcker inte till för att fylla behoven inom fiskeriförvaltningen i hela gemenskapen, och många förslag till förvaltningsåtgärder och beslut har därför blivit lidande, både kvalitativt och när det gäller tidsramarna.

4.4 Kort sammanfattning av problem och tänkbara åtgärder för att avhjälpa dem

Följande huvudproblem har noterats i föregående avsnitt:

- Behovet av vetenskaplig rådgivning ökar, och den tillhandahålls till allra största delen, antingen det rör sig om ICES, Vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiskerinäringen eller någon annan organisation, av redan hårt ansträngd personal vid de nationella fiskelaboratorierna.

- Gemenskapen (som utnyttjar rådgivningen) och de nationella fiskelaboratorierna (som har experterna) har inte nödvändigtvis samma prioriteringar. Det finns i själva verket bara indirekta kopplingar mellan dem.

- Den vetenskapliga sakkunskapen håller på att underordnas mer formella kontraktsavtal mellan fiskelaboratorierna och de organ som finansierar dem. I de nya systemen finns det fortfarande inget utrymme för att tillhandahålla rådgivning till gemenskapen.

- I motsats till medlemsstaterna har kommissionen direkt tillgång till mycket få vetenskapliga eller tekniska specialister.

- Den utmaning som det innebär att utveckla integrerad och enhetlig rådgivning som beaktar frågorna om ekosystemen och miljömässiga, sociala och ekonomiska aspekter kommer att kräva ökade resurser jämfört med de traditionella fiskefrågor som för närvarande behandlas.

- Det blir bara möjligt att få större och bättre vetenskaplig kompetens om man anställer fler specialister och understödjer ny forskning.

Kommissionen anser att det finns två huvudsakliga sätt att förbättra den nuvarande situationen.

Det första är att omorganisera formerna för rådgivningen så att den blir mer effektiv när det gäller att leverera det som faktiskt behövs. Detta kommer att innebära att man förbättrar sambanden mellan vetenskapen och industrin och förbättrar samordningen av gemenskapens ansträngningar på det vetenskapliga området inom fisket, i synnerhet genom att man fastställer prioriteringar och behov och satsar de knapphändiga personalresurserna på dessa. Samtidigt kommer det att bli nödvändigt att använda arbetsmetoder som är mer anpassade till förvaltningens behov än de nuvarande förfarandena.

Det andra är att satsa större resurser på att få bättre och snabbare vetenskaplig rådgivning. Detta betyder att man måste samla in större mängder uppgifter som är mer tillförlitliga och rekrytera ytterligare specialutbildad personal för att analysera uppgifter och tillhandahålla rådgivning. På kort sikt kan det vara möjligt att bygga vidare på befintliga institutionella strukturer, men på längre sikt måste det utvecklas nya former som ger tydliga regler för ansvarsfördelningen och ägandeformerna för de resurser och förpliktelser som detta innebär.

5. BÄTTRE ORGANISATION AV RÅDGIVNINGEN

Tillhandahållandet av vetenskaplig rådgivning måste organiseras bättre för att uppfylla de krav som ställs från fiskeriförvaltarna. I det följande diskuteras vilka förändringar som kan uppnås med en förändring av det nuvarande systemet.

5.1 Integrering av kunskaper från fiskeindustrin

Kommissionen sätter högt värde på den kunskap och praktiska erfarenheten som finns inom fiskesektorn, och den kommer att söka tekniska bidrag från erfarna intressenter inom ramen för de regionala rådgivande kommittéerna. Dessa kommittéer bör spela en viktig roll för att understödja rådgivningen, både genom att lämna kompletterande uppgifter om fiskeverksamheter och fiskbestånd och genom att förklara vilka områden som är allra mest angelägna.

Kommissionen vill uppmuntra fiskesektorn att lämna relevanta uppgifter direkt till de vetenskapliga organisationerna och delta i gemensamma satsningar på vetenskap och insamling av uppgifter. Detta skulle också gälla de uppgifter som krävs för bedömningen av gemenskapens fiskeflottors ekonomiska prestation. Vidare kan fiskesektorn också bidra med förslag till forskningsområden och områden för vetenskaplig rådgivning.

Bland de verksamheter som kan utvecklas i det här sammanhanget kan nämnas

- samråd mellan forskarna och fiskeindustrin, på sektoriell eller regional nivå, i synnerhet i de regionala rådgivande kommittéer som kommissionen redan har föreslagit,

- externa översyner av fiskebedömningar,

- samarbete för att utforma fleråriga förvaltningsplaner och reglerna för att fastställa högsta tillåtna fångstmängder (TAC) eller ordningar för fiskeansträngningar.

5.2 Förbättrad samordning av forskning och rådgivning

En bättre samordning av gemenskapens vetenskapliga åtgärder för att understödja förvaltningens behov bör bidra till att skapa ett rådgivningssystem som bättre kan motsvara de behoven. Detta skulle i sig innebära en effektivitetsvinst som skulle bidra till att minska arbetsbördan.

Kommissionen anser att ytterligare förbättringar av effektiviteten kan uppnås genom en närmare samordning av gemenskapens deltagande inom ICES i frågor som gäller den gemensamma fiskeripolitikens sätt att fungera. Kommissionen föreslår särskilt:

- Regelbunden samordning mellan kommissionens avdelningar, de nationella fiskeriförvaltningarna och direktörerna för forskningsinstituten i medlemsstaterna för att fastställa prioriteringar inom förvaltningen och samordna och avdela resurser för att ta itu med dessa frågor innan de också får bidrag via ICES.

- Samordningsmöten för gemenskapens deltagare i ICES och andra regionala vetenskapliga organ när det gäller frågor inom gemenskapens ansvarsområden.

- Gemenskapen bör överväga ett fullt medlemskap i samtliga organisationer som är relevanta för rådgivningen på fiskeområdet, inbegripet ICES.

Generellt sett är det, när det gäller de regionala fiskeorganisationerna, viktigt att gemenskapens vetenskapliga bidrag är väl samordnat, detta för att underlätta ett effektivt arbete och tillhandahållande av tydlig rådgivning som grundar sig på enighet. Kommissionens avdelningar har stått för rollen som samordnare i många regionala fiskeorganisationer och bör göra det även i fortsättningen. Eftersom kommissionen också är den viktigaste institutionen när det gäller genomförandet bör den få detaljerad information om vilka faktiska uppgifter som ligger till grund för rådgivningen.

De regionala vetenskapliga organisationerna är de viktigaste forumen för samordning och planering av havsforskning på internationell och regional nivå. Inom gemenskapen ger ramprogrammen utrymme för samordning och delvis finansiering från gemenskapens budget för medlemsstaternas forskningsprogram.

5.3 Prioriteringar i det vetenskapliga arbetet

Vetenskaplig rådgivning kan lämnas mer effektivt om resurserna satsas på de frågor som är av störst intresse för förvaltningen, men det finns en motsvarande risk att forskningen inriktas på improduktiva områden på grund av sektoriella intressen. Några sätt att minska kraven på systemet skulle kunna vara

- att satsa större resurser på forskning och insamling av uppgifter i högrisksituationer och göra en mindre ansträngning i en lågrisksituation,

- att använda förenklade förfaranden för att tillhandahålla rådgivning i sådana sammanhang som omfattas av fleråriga förvaltningsplaner,

- att tillhandahålla rådgivning mindre ofta för bestånd där de årliga förändringarna av beståndens storlek är svåra att mäta, så som för närvarande görs med havskräfta (det är viktigt att tillämpningen av denna metod begränsas till fall där bestånden är relativt stabila i förhållande till bedömningens precision),

- utveckla förfaranden och metoder för att behandla brådskande förvaltningsfrågor när de uppstår.

I situationer där fisket är hållbart, och där alltså fiskeansträngningarna står i proportion till de tillgängliga fiskemöjligheterna, bör förväntningarna på förvaltningsrekommendationer minskas. För att uppnå detta mål kommer den gemensamma fiskepolitiken bland annat att ta upp följande frågor:

- Fleråriga planer med försiktiga, långsiktiga strategier.

- System för förvaltning av fiskeansträngningarna.

- Förvaltningen av flottans kapacitet skall balanseras med de utnyttjade beståndens produktiva potential.

Trots möjligheterna att minska en del av kraven på systemet är det emellertid sannolikt att det sammanlagda behovet av vetenskaplig rådgivning kommer att fortsätta att öka. Detta beror inte bara på behovet av att grunda förvaltningsbeslut på vetenskapliga rekommendationer, utan också på att det vetenskapliga underlaget sannolikt kommer att utvidgas till att även inkludera miljömässiga, sociala och ekonomiska aspekter. Hänsyn till folkhälsan, ekosystemen och åtgärder för fiskeflottorna kommer att innebära ytterligare krav på systemet för övervakning och rådgivningen på fiskeområdet.

5.4 Ett förtydligande av de roller som de vetenskapliga experterna respektive de ansvariga för fiskeförvaltningen spelar

En av svårigheterna med de nuvarande formerna för vetenskaplig rådgivning är att arbetsfördelningen mellan forskaren och förvaltaren ibland inte är tydlig. En del vetenskaplig rådgivning kan baseras på förmodanden om politiska mål som det ankommer på förvaltaren att formulera, och då kan rådgivningen komma att ifrågasättas på grund av dessa politiska antaganden.

Därför är det viktigt att framställningar om vetenskaplig rådgivning formuleras så att det inte råder några tvivel om vilka förutsättningarna är. Det finns åtminstone två arbetsmodeller.

Den första är att förvaltningsmyndigheten tydligt klargör vilka förvaltningens mål är och därigenom avgränsar forskarens uppdrag. Denna modell kan gemenskapen använda när det gäller överenskommelser om fleråriga förvaltningsplaner, där målen kan fastställas, till exempel biomassa, fiskedödlighet, fångst eller stabilitet.

Den andra är att förvaltningsmyndigheten ber om synpunkter på olika förvaltningsalternativ innan den beslutar vilket som skall användas. I det här fallet måste de som formulerar rekommendationerna också ange vilka förutsättningarna är och beskriva tänkbara alternativ.

Det kommer att krävas en större tydlighet när det gäller de politiska förutsättningarna, både när gemenskapen begär vetenskaplig rådgivning och när de vetenskapliga organen formulerar sina synpunkter.

I båda fallen skall fiskeindustrin och andra berörda parter få göra sina röster hörda under arbetet med att utforma förvaltningsmyndighetens begäran, så som avses i avdelning 5.1.

5.5 Ett tillgängligare system

Fiskeriförvaltningarna är bekymrade över att det tar så lång tid innan de får svar på sina framställningar om vetenskaplig rådgivning. Det behövs ett system för snabb behandling av brådskande förvaltningsfrågor. En sådan modell kan innebära att man inrättar tillfälliga arbetsgrupper för att ta itu med särskilda problem, vid behov med ytterligare resurser. De regionala vetenskapliga organisationerna är för närvarande inte lämpliga för att tillhandahålla den här typen av snabba tjänster. En starkt begränsande faktor är bristen på extra vetenskapliga resurser; de vetenskapliga prioriteringarna fastställs lång tid i förväg och det är svårt att ändra tidsplanerna. Kommissionen prioriterar ett sådant system för snabba svar.

Men enbart en omorganisation kommer inte att innebära att rådgivningen automatiskt blir av högre kvalitet, större omfattning och lämnas snabbare.

6. FÖRBÄTTRADE RESURSER

Även om organisationen av den vetenskapliga verksamheten blir mer inriktad på förvaltningsfrågor kommer det även fortsättningsvis att finnas ett avsevärt glapp mellan den rådgivning som behövs och den som personalen vid de nationella laboratorierna faktiskt kan tillhandahålla med beaktande av budgetens ramar och andra förpliktelser. Gemenskapen måste utforska möjligheterna att ge den vetenskapliga underbyggnaden ett bättre stöd.

6.1 Förbättrat arbete med att samla in uppgifter och föra fångststatistik

Omfattande felaktigheter i rapporteringen om fångsterna inom vissa typer av fiske orsakar allvarliga problem för den vetenskapliga rådgivningen. Därför, liksom för att förvaltningen av kvoterna skall bli bättre, måste fångstdeklarationerna bli mer korrekta. Under tiden är det viktigt att forskarna granskar sådana uppgifter med ett kritiskt öga.

Kommissionens ramar för insamling och förvaltning av uppgifter av grundläggande betydelse för den gemensamma fiskeripolitiken som fastställs i rådets förordning (EG) nr 1543/2000 förväntas resultera i en avsevärd förbättring i kvaliteten på biologiska och ekonomiska uppgifter som är oberoende av fiskeindustrin och bör utgöra ett viktigt bidrag för att förbättra den vetenskapliga rådgivningen. Det bör bli möjligt att kombinera de uppgifter som samlas in inom ramen för förordning (EG) nr 1543/2000 och inom ramen för den kommande ramförordningen med uppgifter från andra datainsamlingsinitiativ om situationen för den marina miljön och faktorer som påverkar den negativt. Därför krävs det att initiativen för insamling av uppgifter samordnas så att de kan bidra till arbetet med att inrätta en gemensam infrastruktur för information, och att de hinder som finns för tillgång till och användning av offentligt finansierade uppgifter avskaffas, så att de kan användas för att göra bedömningar och vetenskapliga och tekniska utlåtanden. En sådan samordning skulle kunna genomföras inom ramen för det gemensamma övervaknings- och kontrollsystem som avses i meddelandet om en strategi för att skydda och bevara havsmiljön.

Det är emellertid inte sannolikt att dessa program på något avgörande sätt kommer att påverka fångststatistikens kvalitet och tillförlitlighet, eftersom uppgifterna till denna samlas in genom olika system som är utformade för kontroll. Det finns ett trängande behov av att denna fråga tas upp som en del av reformen av den gemensamma fiskeripolitiken eftersom det är en allmänt spridd uppfattning att den vetenskapliga rådgivningen måste vara bristfällig eftersom bedömningarna grundar sig på officiell statistik som av många betraktas som föga tillförlitlig.

Kommissionen har i sitt förslag till ny ramförordning föreslagit åtgärder för att förbättra kvalitetskontrollen av den nationella fångsstatistiken.

6.2 Förstärkt forskning och en tydligare inriktning på förvaltningsfrågor

Det centrala problemet är att det helt enkelt inte finns tillräckligt många forskare som kan tillhandhålla de analyser och utlåtanden som gemenskapen behöver för att driva den gemensamma fiskeripolitiken.

Utmaningen är att öka de sammanlagda resurserna för forskningen inom fiskeområdet och säkra långsiktiga resurser till den rådgivning gemenskapen behöver. Större ekonomiska resurser bör satsas på forskning och rådgivning och det finns också behov av att bidra till att utveckla administrativa strukturer av vilka det framgår att gemenskapen är en av de viktigaste användarna av forskning och rådgivning på detta område och därför kan ställa krav på resurserna.

6.2.1 Huvudkraven för att utveckla rådgivningen på fiskeområdet

Det är av största vikt att de forskare som fungerar som rådgivare åt kommissionen är väl informerade, har gott anseende och är politisk oavhängiga. Detta innebär

Beträffande välinformerade: medlemmar i vetenskapliga rådgivande organ skall ha nära kontakt med de grupper som ansvarar för att ta emot och analysera uppgifter. De skall vara integrerade i internationella strukturer för informationsanalys och skall delta i arbetsgrupper. Forskare utför vetenskapligt arbete och tillhandahåller rådgivning till nationella förvaltningar. Det skall i princip inte resas några invändningar mot att forskare som finansieras av kommissionen bidrar till arbetet i ICES (exempelvis) och också fungerar som rådgivare till kommissionens avdelningar.

Beträffande gott anseende: Forskare får sitt anseende genom att lämna självständiga bidrag för att lösa problem inom forskningen på fiskeområdet. Medlemmar i vetenskapliga rådgivande organ skall utses på grundval av sina meriter och skall beredas tillfälle att fortsätta engagera sig i den vetenskapliga utvecklingen.

Beträffande politiskt oberoende: Forskare vid de nationella förvaltningarna är i allmänhet placerade på avstånd från administrativa och politiska påtryckningar från de nationella fiskelaboratorierna. De som inte håller den distansen förlorar snabbt sin trovärdighet och sitt inflytande.

6.2.2 Åtgärder för förbättringar

För att utveckla resurserna på området för fiskeriforskning och rådgivning har kommissionen kommit fram till att det behövs fler anställda för att tillhandahålla vetenskaplig och teknisk rådgivning inom gemenskapens fiske.

Kommissionen överväger fortfarande olika praktiska alternativ för att finansiera och utplacera sådana ytterligare personalresurser. Det finns två huvudlinjer i utvecklingen, nämligen

- ersättning till nationella laboratorier för de anställdas bidrag till Vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiskerinäringen så att dessa kan utöka sin personal,

- korttidskontrakt för experter på vissa områden där det är angeläget att snabbt få rekommendationer.

Budgetanslag på 2,3 miljoner euro för dessa aktiviteter har inkluderats i gemenskapens budget för 2003. Kommissionen kommer att använda anslagen för att genomföra pilotprojekt på området. Mot bakgrund av de erfarenheter som gjorts och efter samråd med de berörda parterna och medlemsstaterna, kommer kommissionen senare under året att föreslå detaljerade metoder för ekonomiskt stöd till förbättrad vetenskaplig rådgivning under perioden 2004-2006.

6.2.3 Uppgifterna

De utökade resurserna skulle först och främst användas till

- att genomföra särskilt angelägna och brådskande enskilda studier,

- att ge tekniskt stöd för att utarbeta bestämmelser om bevarandeåtgärder,

- arbetet med att förbereda mötena i Vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiskerinäringen och arbetsgruppernas rapporter,

- att ge tekniskt stöd för förhandlingar med tredje land,

- att förbättra den vetenskapliga och tekniska dialogen inom fiskerinäringen och andra närliggande sektorer,

- deltagande i den vetenskapliga utvecklingen,

- att se över och utvärdera vetenskapliga rapporter,

- att planera och understödja projekt för forskning och utveckling.

7. I ETT LÄNGRE PERSPEKTIV

De förbättringar på kort sikt som föreslås i avsnitt 6 kommer inte alls att leda till en fiskeriförvaltning på vetenskaplig grund under gemenskapens ansvar. Några av de mest uppenbara bristerna och problemen är följande:

- Vetenskapliga experter som arbetar på GD Fiske kanske anser att de blir mindre effektiva eftersom det blir svårt att delta aktivt i det vetenskapliga arbetet.

- Korttidskontrakt kanske inte ökar resurserna i fråga om expertis (extra resurser från kommissionen kommer sannolikt att användas för att ersätta befintliga resurser snarare än för att öka dem).

- I vissa medlemsstater lägger institutionella skäl hinder i vägen för att ersättningar från kommissionen betalas ut direkt till ett nationellt fiskelaboratorium för ett visst arbete som det utfört.

- De mest framstående experterna är i regel uppbundna under lång tid framöver och därför inte tillgängliga för punktinsatser med kort varsel.

- Korttidskontrakt för forskare från medlemsstaterna för att bistå kommissionen med utlåtanden och rekommendationer i gemenskapens intresse kan ibland leda till en intressekonflikt för dessa forskare.

Det behövs mer omfattande förändringar. Gemenskapen måste redan nu börja undersöka olika alternativ, även om det kommer att ta tid att få igenom dem. De kanske inte går att genomföra inom den nuvarande budgetplanen. Kommissionen anser att det på lång sikt måste finnas en stabil institutionell grund för vetenskaplig och teknisk support i den gemensamma fiskeripolitiken.

Kommissionen överväger olika alternativa modeller och föreslår att två av dessa diskuteras på politisk nivå. Den första innebär att ICES skall spela en större roll och också avge utlåtanden av särskilt intresse för gemenskapen, även i fiskefrågor utanför det egentliga ICES-området. Den andra innebär att gemenskapen bygger upp en egen kapacitet för analyser och utlåtanden.

7.1 En större roll för ICES

ICES kan kanske spela en större roll och fungera som rådgivande organ för gemenskapen i en rad förvaltningsfrågor, och inte bara som nu i några enstaka. För att stärka resursbasen skulle detta ur institutionell synpunkt vara en enklare väg att gå än att skapa ett nytt organ. De väsentligaste skillnaderna jämfört med nuläget skulle bli

- att ICES kommer att ha ett team fiskeexperter anställda som ägnar sig åt de flesta av de uppgifter som anges i avsnitt 6.2.3, med assistans från specialister från medlemsstaterna,

- att ICES kommer att få i uppdrag att dels yttra sig i långt fler frågor än idag, inklusive mer utvärdering och rekommendationer om tekniska åtgärder som t.ex. stängda områden eller restriktioner i fråga om redskap, dels att utarbeta rutiner för de fall där ett utlåtande måste avges med mycket kort varsel. För att kunna täcka alla gemenskapens fiskefrågor måste ICES få vidgade befogenheter så att organisationen kan behandla fiskefrågor utanför det egentliga ICES-området.

Det är inte helt problemfritt att välja den här vägen:

- Kommissionen och medlemsstaterna måste ha en närmare samordning och övervakning av hela processen för utlåtanden och rekommendationer.

- ICES har också ett antal viktiga länder utanför EU som medlemmar, vilket kan innebära att resursfördelningen blir en stötesten.

- ICES kanske inte vill åta sig frågor som ligger utanför det egentliga ICES-området, t.ex. Medelhavet, där ett antal berörda medlemsstater inte är medlemmar i ICES.

- ICES kanske behöver en viss tid för att bygga upp sin expertis och trovärdighet i fråga om fiske i andra områden.

- Det måste göras en klar åtskillnad mellan "ett ICES som agerar på gemenskapens vägnar" och andra vetenskapliga organ som t.ex. GFCM:s vetenskapliga kommittéer och NAFO.

Om man väljer det här alternativet kommer STECF:s roll att begränsas till två huvuduppgifter: att ge ekonomiska rekommendationer och information, och att fungera som övervaknings- och tillsynsorgan för de verksamheter som ICES bedriver. Frågor som rör Medelhavet bör kanske ligga kvar hos STECF.

7.2 Alternativa lösningar

En annan möjlighet är att öka de vetenskapliga resurserna genom att inrätta ett nytt organ som får i uppdrag att förse kommissionen med ett vetenskapligt underlag inför beslut och förhandlingar. Det finns ett antal olika modeller för hur en sådan institution skulle kunna fungera, t.ex. som ett EU-organ, en byrå inom kommissionen eller en teknisk enhet inom Gemensamma forskningscentret (ett GD inom kommissionen).

En sådan organisation skulle kunna ge garantier för ett oberoende vetenskapligt underlag, och den skulle kunna ge gemenskapen tekniska rekommendationer på olika politikområden. Den skulle få resurser från gemenskapens budget, och den skulle ha fast anställd personal. Den skulle kunna fungera som ett tekniskt och vetenskapligt sekretariat för STECF.

En sådan organisation behöver kanske inte vara en institution som är placerad på en enda plats. Personalen skulle kunna vara spridd på ett antal mindre kontor med nära anknytning till (eller inom) de nationella laboratorierna i medlemsstaterna. Ett mellanting vore att bygga upp ett nätverk av regionala center som täcker havsområden av gemensamt intresse.

Kommissionen anser att en bred debatt måste komma igång om dessa valmöjligheter, i hela fiskerinäringen och i medlemsstaterna. Den kommer att bidra till detta, samtidigt som åtgärderna på kort sikt genomförs.

8. SLUTSATS

Det finns inte tillräckligt många forskare som kan avge utlåtanden och ge de rekommendationer som behövs i fiskeförvaltningsfrågor i gemenskapen. Vad som nu står för dörren är att anta utmaningar som rör olika ekosystem, och att ta itu med sociala och ekonomiska frågor.

Det går att göra vissa effektivitetsvinster genom en bättre samordning av de vetenskapliga insatserna och genom att dessa fokuseras på de behov som finns i den praktiska förvaltningen. Kommissionen strävar efter att uppnå dessa mål, bl.a. genom en samordning och planering av gemenskapens bidrag till vetenskapliga insatser och utlåtanden, men detta räcker inte för att kompensera bristerna.

Kommissionen kommer dessutom att föreslå ökade resurser för befintliga instanser, i första hand för STECF, genom att ersättning betalas ut till nationella fiskeinstitutioner för den tid som deras personal ägnar åt arbete i kommittén. Kommissionen kommer också att försöka upprätta en förteckning över experter som kan anlitas med kort varsel.

I ett längre perspektiv vill kommissionen få igång en debatt om en ny institutionell ram och organisatorisk struktur för att öka nettoresurserna i fråga om vetenskapliga insatser och för att i ökad utsträckning kunna se till att den gemensamma fiskeripolitiken vilar på vetenskaplig grund.

Det är gemenskapens uppgift

- att lägga en solid grund för den nya gemensamma fiskeripolitiken, utifrån vetenskapliga rön och analyser;

- att se till att gemenskapen med solid expertis deltar i de internationella vetenskapliga insatserna;

- att se till att forskarna i gemenskapen verkligen ges goda möjligheter att ge rekommendationer i de nya fiskeriförvaltningsfrågor som ständigt kommer att dyka upp.

(1) Förslag till rådets förordning om bevarande och hållbart utnyttjande av fiskeresurserna inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken, och begränsning av de därmed förbundna åtgärdernas inverkan på miljön för att anpassa fiskekapaciteten samt kontrollera och verkställa bestämmelserna i den gemensamma fiskeripolitiken. KOM(2002) 185 slutlig.

(2) Artikel 12.18 i uppförandekoden för ett ansvarsfullt fiske som antogs enhälligt av FAO-konferensen den 31 oktober 1995.

(3) Beslut nr 2/LXXV/02 vid det 75:e mötet i AVS-rådet i Punta Cana (Dominikanska republiken), 27 juni 2002. AVS/84/026/02 Rev 2.

(4) Rådets förordning (EG) nr 1543/2000 av den 29 juni 2000 om upprättande av en gemenskapsram för insamling och förvaltning av uppgifter av grundläggande betydelse för den gemensamma fiskeripolitiken (EGT L 176, 15.7.2000, s. 1).

(5) Rapport från det elfte mötet mellan direktörerna för forskningsorganisationer på fiskeriområdet i Europeiska unionen, 28 maj-1 juni 2001, Lysekil, Sverige. Fiskeriverket, Sverige.

(6) 2000 gjordes åtta sådana framställningar som gällde kolja, Rockallbanken, havsabborre, djuphavsarter, kallvattenskoraller, åtgärder för att minska fiskets effekter på arter som inte tillhör målarterna, fångststrategier för ansjovis, snabba varningssystem för högrisksituationer och åtgärder för att minska fångsterna av små valar. 2001 gjordes framställningar i ytterligare fem frågor (om åtgärderna för torskens och koljans återhämtning, rådgivning som beaktar fiskeriverksamhetens blandade karaktär, vilka effekter bedömningsgrunderna kan ha på rådgivningen, flerårig rådgivning för största tillåtna fångstmängd när det gäller plattfisk och överprognosticering av det industriella fiskets bifångster). Den senaste tiden har den genomsnittliga svarstiden efter en begäran om yttrande varit 15 månader.

(7) Vetenskapliga rådet i Fiskeriorganisationen för Nordatlantens västra del (NAFO); Ständiga kommittén för forskning och statistik i Internationella kommissionen för bevarandet av tonfiskbestånden i Atlanten (ICCAT); vetenskapliga rådet vid Kommissionen för bevarande av marina levande tillgångar i Antarktis (CCAMLR) har inrättat ett vetenskapligt råd för att samordna forskningen och tillhandahålla bedömningar och rådgivning; vetenskapliga rådgivande kommittén för Allmänna rådet för fiske i Medelhavet (GFCM).