•Ingående redogörelse för de specifika bestämmelserna i förslaget

I artikel 1 anges målen för förslaget och klargörs att avsikten är att skapa en överensstämmelse med penningtvättdirektivet i fråga om förflyttningar av kontanta medel över de yttre gränserna.

I artikel 2 fastställs ett antal definitioner, framför allt betydelsen av ”kontanta medel”. För att ta hänsyn till ändringar i beteendet hos brottslingar som försöker kringgå anmälningsplikten fastställs fyra breda kategorier: kontanter, överlåtbara innehavarpapper, råvaror som används som mycket likvida värdebevarare och förbetalda kort. Den andra, tredje och fjärde kategorins beståndsdelar beskrivs i en bilaga som kan ändras genom en delegerad akt under rådets och Europaparlamentets överinseende. Motiveringen till denna metod är att brottslingar som strävar efter att undvika att anmäla kontanter ibland omvandlar dem till värdefulla råvaror såsom guldmynt. Om guldmynt och investeringsguld med hög renhet kontrolleras såsom föreslås, kan det hända att brottslingar försöker kringgå bestämmelserna på andra sätt genom andra råvaror. Det är mycket viktigt att åtgärder för att reagera på dessa beteenden kan vidtas snabbt om ett bevisligt behov uppstår. Vid beaktandet av ändringar av bilagan kommer kommissionen att väga det behovet mot hur lätt genomförandet är på fältet, där de behöriga myndigheterna måste ha de tekniska medlen att snabbt fastställa en råvaras art och dess värde, samt mot åtgärdens proportionalitet med tanke på de grundläggande rättigheterna.

I artikel 2 i definieras begreppet ”brottslig verksamhet” med hänvisning till den verksamhet som anges i artikel 3.4 i direktiv (EU) 2015/849. Dessutom har det föreslagits en definition av ”brottslig verksamhet” i syfte att kriminalisera penningtvätt (fotnot förslag till direktiv om bekämpning av penningtvätt genom straffrättsliga bestämmelser COM(2016) 826 final av den 21 december 2016). Efter medlagstiftarnas antagande av förslaget till direktiv om bekämpning av penningtvätt genom straffrättsliga bestämmelser kommer kommissionen att bedöma om det är nödvändigt att revidera direktiv (EU) 2015/849 i syfte att anpassa definitionen av ”brottslig verksamhet” såsom den avspeglas i direktivet om bekämpning av penningtvätt genom straffrättsliga bestämmelser.

I artikel 3 föreskrivs att fysiska personer är skyldiga att anmäla belopp av minst 10 000 euro och anges det sätt på vilket anmälan ska göras (skriftligen eller elektroniskt, med användning av det formulär som fastställs i enlighet med artikel 15 a) och de uppgifter som kommer att behöva tillhandahållas.

I artikel 4 föreskrivs en redovisningsplikt för obeledsagade kontanta medel (t.ex. kontanta medel som sänds med godstransport eller i paketförsändelser), som kommer att göra det möjligt för behöriga myndigheter, om de stöter på en leverans av kontanta medel på minst 10 000 euro, att fatta beslut på skönsmässiga grunder och kräva att avsändaren, den avsedda mottagaren eller dennas företrädare gör en anmälan. Denna metod säkerställer att myndigheterna kan erhålla fullständig information utan att behöva ålägga en systematisk anmälningsbörda, t.ex. för leveranser mellan erkända finansinstitut. Såsom är fallet för anmälningar enligt artikel 3 föreslås det att redovisningar görs skriftligen eller elektroniskt, med användning av det formulär som fastställs i enlighet med artikel 15 a.

I artikel 5 ges de behöriga myndigheterna kontrollbefogenheter och anges att de vid överträdelser, om ingen anmälan har gjorts, kommer att ha befogenhet att upprätta en anmälan på tjänstens vägnar.

Artikel 6 gör det möjligt för myndigheterna att registrera detaljer om förflyttningar av kontanta medel för belopp under tröskelvärdet för anmälan eller redovisning. Med tanke på den inverkan som detta har på de grundläggande rättigheterna och särskilt i samband med tillfälligt kvarhållande av kontanta medel enligt artikel 7 vidtas eventuella åtgärder endast om en tillräckligt hög tröskel överskrids och om det finns tecken på brottslig verksamhet. Definitionen i penningtvättdirektivet av ”brottslig verksamhet” kommer att tillämpas (penningtvätt, finansering av terrorism eller förbrott såsom skattebrott).

Artikel 7 gör det möjligt för myndigheterna att tillfälligt kvarhålla kontanta medel om en anmälan eller redovisning inte har gjorts trots att så borde ha skett, eller – oberoende av beloppet – om det finns tecken på brottslig verksamhet. De närmare bestämmelserna för sådant kvarhållande ska fastställas i nationell lagstiftning, men det är viktigt att betona att det är en rent administrativ skyddsåtgärd vars enda mål är att göra det möjligt för de behöriga myndigheterna att kvarhålla kontanta medel från det att de upptäcker en oriktighet till dess att andra myndigheter, t.ex. finansunderrättelseenheten eller rättsliga myndigheter, beslutar om det finns tillräckliga skäl för att gå vidare med en utredning och beslagta eller frigöra de kontanta medlen. Varje tillfälligt kvarhållande måste motiveras med hänvisning till särskilda omständigheter och ska vara föremål för ett effektivt rättsmedel i enlighet med nationell lagstiftning. Om de behöriga myndigheterna inte fattar beslut inom den tidsfrist som fastställts för perioden för tillfälligt kvarhållande eller om de beslutar att det inte finns några skäl att ytterligare kvarhålla de kontanta medlen, ska de kontanta medlen omedelbart göras tillgängliga för anmälaren.

Enligt artikel 8 måste de behöriga myndigheterna aktivt översända den information som erhålls i enlighet med artiklarna 3, 4, 5.3 eller 6 till finansunderrättelseenheten. Det räcker inte att endast ställa denna information till finansunderrättelseenhetens förfogande. Informationen ska översändas i enlighet med de tekniska bestämmelser som fastställs enligt artikel 15 c.

I artikel 9 föreskrivs ett informationsutbyte mellan de behöriga myndigheterna, dvs. tullmyndigheter och andra myndigheter som utses av medlemsstaterna i syfte att tillämpa förordningen (t.ex. gränskontrolltjänstemän, skattemyndigheter etc.). Med tanke på den transnationella karaktären hos penningtvätt och finansiering av terrorism och det faktum att det är möjligt att resa in i eller ut ur unionen via en medlemsstat och sedan resa runt utan att utsättas för ytterligare kontroller är det med tanke på riskanalys och förebyggande åtgärder mycket viktigt att information om överträdelser (underlåtenhet att anmäla, anmälningar på tjänstens vägnar eller tecken på brottslig verksamhet) görs tillgänglig för behöriga myndigheter i andra medlemsstater. De behöriga myndigheterna bör också kunna göra denna information tillgänglig för andra myndigheter som har till uppgift att utreda brottslig verksamhet enligt definitionen i förslaget, men som inte direkt har utsetts till ”behöriga myndigheter”, t.ex. polisen eller (när det gäller upptäckt av och åtgärder mot skattebrott) skattemyndigheterna. Kommissionen bör underrättas om eventuella tecken på brottslig verksamhet som skulle kunna skada unionens ekonomiska intressen. Anonymiserad riskanalysinformation och resultaten av riskanalyser bör också utbytas mellan de behöriga myndigheterna i samma och andra medlemsstater om de fastställer att hotet medför en hög risk på andra platser i unionen. Information bör utbytas i enlighet med de tekniska bestämmelser som fastställts i enlighet med artikel 15 c och med användning av det formulär som fastställts i enlighet med artikel 15 d.

Artikel 10 möjliggör informationsutbyte med länder utanför EU förutsatt att de myndigheter som ursprungligen samlade in informationen godkänner detta och att alla nationella bestämmelser och unionsbestämmelser om överföring av personuppgifter till länder utanför EU efterlevs.

I artikel 11 anges att de behöriga myndigheter som erhåller uppgifter inom ramen för denna förordning ska agera som personuppgiftsansvariga för de erhållna personuppgifterna och att all information som erhålls inom ramen för förordningen omfattas av tystnadsplikt och måste skyddas på tillfredsställande sätt. Information kan lämnas ut endast om detta är tillåtet enligt nationella rättsliga bestämmelser, i synnerhet i samband med pågående rättsliga förfaranden.

Artikel 12 begränsar behandlingen av personuppgifter i syfte att förebygga och bekämpa brottslig verksamhet. I artikeln fastställs också lagringstiden för anmälda uppgifter till fem år.

I artikel 13 fastställs sanktioner vid bristande efterlevnad av anmälningsplikten. Ett nytt inslag är medlemsstaternas skyldighet att underrätta kommissionen om alla ändringar av deras sanktionsbestämmelser sedan förordningen trätt i kraft. Medlemsstaterna får själva fastställa sanktionerna, men varje sanktion är endast tillämplig på underlåtenhet att anmäla inom ramen för förordningen och bör vara effektiv, proportionerlig och avskräckande i detta hänseende. Om myndigheterna ålägger en sanktion för underlåtenhet att anmäla, bör de inte anta att det föreligger eller inte föreligger underliggande förbrott avseende de oanmälda kontanta medlen och heller inte ta hänsyn till detta. Sanktionen avvärjer inte behovet av en separat utredning av möjliga brott som ligger utanför förordningens tillämpningsområde. När medlemsstaterna fastställer sanktionerna för underlåtenhet att anmäla bör medlemsstaterna ta hänsyn till relevant rättspraxis från Europeiska unionens domstol och Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna.

Artikel 14 ger kommissionen befogenhet att anta delegerade förordningar för att kunna ändra bilagan, där beståndsdelarna i definitionen av ”kontanta medel” anges. Sådan flexibilitet krävs för att framtidssäkra förordningen och göra det möjligt för politiska beslutsfattare att snabbt reagera på nya brottstendenser och ta hänsyn till föränderliga internationella standarder och bästa praxis. Varje ändring är föremål för styrkt nödvändighet, en proportionell metod som säkerställer att de behöriga myndigheterna i praktiken kan verkställa eventuella tillägg, och för tillsyn av Europaparlamentet och rådet, som har behörighet att invända efter att ha underrättats om antagandet av en sådan akt och när som helst kan återkalla delegeringen. Innan kommissionen antar en delegerad akt ska den samråda med medlemsstaternas nationella experter på området kontroller av kontanta medel för att få deras synpunkter.

I artikel 15 tilldelas kommissionen genomförandebefogenheter när det gäller att införa åtgärder för att säkerställa att kontroller tillämpas på ett enhetligt sätt, genom att bl.a. upprätta mallarna för anmälnings- och redovisningsformulären, de tekniska bestämmelserna för informationsutbytet (vilka ska inbegripa det elektroniska system som ska användas) samt de bestämmelser och det format som medlemsstaterna ska använda för att tillhandahålla kommissionen anonyma statistiska uppgifter om anmälningar och överträdelser.

Genom artikel 16 inrättas en kommitté för kontroll av kontanta medel till vilken medlemsstaterna kommer att utse experter och som kommer att bistå kommissionen vid upprättandet av genomförandeakter.

I artikel 17 berörs tillhandahållande av information till kommissionen och anges att medlemsstaterna ska tillhandahålla information om de behöriga myndigheterna med avseende på tillämpningen av kontantkontrollförordningen samt om de sanktioner som fastställts för underlåtenhet att anmäla. Medlemsstaterna bör också hålla kommissionen informerad om eventuella påföljande ändringar. Anonyma statistiska uppgifter bör också lämnas till kommissionen med en frekvens som ska fastställas genom genomförandebestämmelser, men åtminstone en gång per år.

I artikel 18 berörs utvärderingsåtgärder och anges att kommissionen ska lämna en rapport till Europaparlamentet och rådet fem år efter det att förordningen har trätt i kraft och vart femte år därefter.