[pic] | EUROPEISKA KOMMISSIONEN |

Bryssel den 25.6.2010

KOM(2010)330 slutlig

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET

om läget när det gäller åtgärder för att trygga elförsörjning och infrastrukturinvesteringar

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET

om läget när det gäller åtgärder för att trygga elförsörjning och infrastrukturinvesteringar

I. INLEDNING

Denna rapport uppfyller kraven i artikel 9 i direktiv 2005/89/EG ( direktivet ) av den 18 januari 2006 om åtgärder för att trygga elförsörjning och infrastrukturinvesteringar. I rapporten beskrivs vilka framsteg medlemsstaterna har gjort när det gäller att genomföra direktivet och viktiga förändringar när det gäller övervakningen av elförsörjningstryggheten.

Syftet med direktivet är att inrätta åtgärder för att trygga elförsörjningen, att garantera en tillräcklig produktionskapacitet och en lämplig balans mellan utbud och efterfrågan samt att bygga upp en tillräcklig överföringskapacitet mellan EU-länderna. Genom direktivet skapas dessutom en ram inom vilken medlemsstaterna ska utforma öppna, fasta och icke-diskriminerande strategier för tryggad elförsörjning som är förenliga med en konkurrensutsatt inre elmarknad. Direktivet kompletterar åtgärderna i eldirektivet 2003/54/EG och förordning (EG) nr 1228/2003 om gränsöverskridande elhandel. Sammantaget bildar bestämmelserna i dessa rättsakter ett sammanhängande och grundläggande regelverk om viktiga frågor som bidrar till att garantera en tillräcklig produktion och överföring av el.

II. DETALJERADE RESULTAT

ARTIKEL 3: HUVUDBESTÄMMELSER

Bestämmelserna i direktivet syftar till att garantera en tryggad elförsörjning genom att skapa ett gynnsamt investeringsklimat och genom att definiera behöriga myndigheters och alla berörda aktörers roller och ansvar. Medlemsstaterna måste då bland annat ta hänsyn till behovet av en stabil regleringsram, främjandet av förnybara energikällor och behovet av regelbundet underhåll och förnyelse av elnäten.

På det hela taget har medlemsstaterna införlivat artikeln i tillräcklig utsträckning, antingen i form av ny lagstiftning eller i form av bestämmelser i andra direktiv som omfattar samma mål. Bestämmelserna i direktivet kommer att stärkas genom det tredje inre marknadspaketet för energi ( tredje paketet ). Enligt detta måste systemansvariga för överföringssystemen öka samarbetet på ett antal områden, framförallt när det gäller investeringsplanering. Genom det tredje paketet inrättas även det europeiska nätverket av systemansvariga för överföringssystemen för el (Entso-e). Det har till uppgift att utarbeta nätutvecklingsplaner, utforma det integrerade nätet och utveckla scenarier och bedömningar av det integrerade systemets återhämtningsförmåga och leveranskapacitet. Dessa utvecklingsplaner bör vara tillräckligt framåtblickande för att man tidigt ska kunna hitta investeringsluckor, i synnerhet med gränsöverskridande kapacitet i åtanke.

Det finns emellertid fortfarande vissa viktiga hinder på den europeiska marknaden. Prisrisken är en viktig fråga när det gäller investeringsprojektens genomförbarhet. Det är fortfarande relativt vanligt i EU:s medlemsstater att både ha öppna energimarknader och reglerade energipriser. Över hälften av medlemsstaterna har reglerade priser[1]. Det anses inte vara nödvändigt att ha system med reglerade priser om de är av generell karaktär och inte är öppna eller enbart inriktade på sårbara konsumenter. Reglerade tariffer återspeglar ofta inte grossistpriserna, vilket kan minska investeringarna i ny produktionskapacitet. På medellång sikt kan detta äventyra elförsörjningstryggheten.

Det kommer att krävas stora investeringar under de närmaste åren för att uppdatera och förnya produktion och nät, särskilt för att nå målen om förnybara energikällor. Dessa investeringar måste finansieras, vilket innebär att investerarna måste vara säkra på att de kan återvinna den långsiktiga marginalkostnaden. Större delen av denna finansiering kommer med största sannolikhet att komma från marknaden. Det kommer att bli allt viktigare hur åtgärderna för att nå målen om förnybara energikällor interagerar med den övriga elmarknaden och hur systemansvariga för överföringssystemen utvecklar nätet. En bred och likvid integrerad europeisk elmarknad kan bidra till att minska prisinstabiliteten och främja investeringar som kommer att öka integrationen på den inre elmarknaden.

ARTIKEL 4: NÄTDRIFTSÄKERHET

När det gäller nätdriftsäkerhet ska medlemsstaterna eller de behöriga myndigheterna enligt direktivet se till att de systemansvariga för överföringssystemen fastställer minimidriftsregler och minimiskyldigheter för nätsäkerheten och att de systemansvariga följer dessa regler. Medlemsstaterna ska framförallt se till att systemansvariga för sammankopplade överförings- och distributionssystem utbyter information om driftläget i elnäten. De ska också bland annat uppfylla mål för leveranskvalitet och nätsäkerhetsprestanda.

De systemansvariga för elnäten har huvudansvaret för att lösa eventuella störningar i elförsörjningen. Öppenhet och informationsutbyte med andra nätoperatörer är mycket viktigt. Ökad samordning minskar risken för elavbrott och skyddar de europeiska konsumenterna. Överföringskapaciteten mellan systemansvariga för överföringssystemen spelar en mycket viktig roll för att upprätthålla och öka systemsäkerheten under driftsavbrott. Nät- och elavbrotten under 2003 och 2006 orsakades eller förvärrades av otillräcklig samordning av nätdriften och luckor i elnäten. De visade tydligt det frivilliga samarbetets begränsningar.

I de flesta EU-medlemsstater upprättar den systemansvariga för överföringssystemet driftsreglerna ur ett tekniskt perspektiv med någon form av godkännandesystem som involverar tillsynsmyndigheter och/eller staten. I alla medlemsstater anges driftsäkerhetskriterierna för rutiner i akutsituationer i förväg och det finns bestämmelser för samarbetet med systemansvariga för närliggande överföringssystem i frågor som rör driftsäkerhet. I Tjeckien, Luxemburg, Portugal och Slovakien har staten till exempel en tydlig roll när det gäller att uppfylla och utveckla driftsäkerheten.

Enligt eldirektivet 2005/89/EG ska systemansvariga för överföringssystemen och, i tillämpliga fall, systemansvariga för distributionssystemen fastställa och uppfylla mål för leveranskvalitet och nätsäkerhetsprestanda. År 2008 genomförde rådet för europeiska tillsynsmyndigheter inom energiområdet (CEER) en jämförande analys av elförsörjningens kvalitet[2]. Vid undersökningen konstaterades att alla medlemsstater övervakar oplanerade avbrott på mer än tre minuter. På det hela taget ökar kontinuiteten i elförsörjningen i Europa och antalet minuter som kunderna förlorar per år har i stort sett minskat ständigt sedan 2002. Vid undersökningen konstaterades också att de flesta medlemsstater samlar in viss information om vad som orsakat avbrotten. Som väntat är kontinuiteten i elförsörjningen bättre i stadsområden än i landsbygdsområden. Arbetet fortsätter dock tillsammans med Europeiska organisationen för standardisering inom elområdet (Cenelec) med att utveckla harmoniserade kontinuitetsindikatorer för att effektivisera systemen för övervakning av kontinuiteten i elförsörjningen.

Kommissionen sammankallar två gånger om året till möte i kommittén för gränsöverskridande el där man diskuterar prognoserna för elen under sommaren eller vintern. Syftet med mötena är att utbyta information för att öka medvetenheten kring potentiella försörjningsproblem. Prognosrapporten för sommar- eller vintersäsongen utarbetas på EU-nivå. I den presenteras en sammanfattning av den nationella eller regionala balansen mellan beräknad produktion och högsta efterfrågan per vecka för den kommande sommar-/vinterperioden. Om det skulle behövas kan kommissionen upprätta tillfälliga kontaktgrupper för kritiska perioder för att garantera ett snabbt informationsutbyte mellan grannländer och systemansvariga för överföringssystemen. En sådan kontaktgrupp inrättades under sommarmånaderna 2007–2009. Den främsta slutsatsen från de sammanträden som hållits under 2007–2009 är att en nationell jämvikt mellan produktion och belastning i de flesta länder i regel anses vara tillräckligt för en tryggad driftsäkerhet under normala förhållanden. Under svåra väderförhållanden eller andra identifierade perioder då det finns en potentiell risk för elbrist införs mildrande åtgärder – den el som behövs kan importeras med befintlig överföringskapacitet.

I det tredje paketet har tillsynsmyndigheternas ansvarsområde utökats. De ska nu även övervaka efterlevnaden av reglerna för nätens säkerhet och tillförlitlighet, se över hur reglerna efterlevts tidigare och fastställa eller godkänna normer och krav på tjänsternas och leveransernas kvalitet eller bidra till detta tillsammans med andra behöriga myndigheter. Tillsynsmyndigheterna ska också se till att systemansvariga för överförings- och distributionsnäten uppfyller sina skyldigheter enligt direktivet och bland annat ser till att näten har kapacitet att klara en rimlig efterfrågan på el. På överföringsnivå är tillsynsmyndigheterna dessutom skyldiga att övervaka de systemansvarigas investeringsplaner och se till att de är förenliga med gemenskapens nätutvecklingsplan, som bland annat innehåller Entso-e:s prognos för produktionens tillräcklighet.

ARTIKEL 5: JÄMVIKT MELLAN UTBUD OCH EFTERFRÅGAN

För att upprätthålla jämvikt mellan utbud och efterfrågan ska medlemsstaterna vidta lämpliga åtgärder för att upprätthålla jämvikt mellan efterfrågan på el och tillgänglig produktionskapacitet. Detta ska ske genom att man främjar inrättandet av en råkraftmarknad med rambetingelser som ger lämpliga prissignaler för produktion och förbrukning och genom att man ålägger de systemansvariga för överföringssystemen att sörja för att en lämplig nivå på reservproduktionskapaciteten är tillgänglig för balansregleringens behov och/eller att anta motsvarande marknadsbaserade åtgärder.

Efterfrågan på el

Kommissionens andra strategiska energiöversyn[3] visar att efterfrågan på el ökar. Detta överensstämmer med den europeiska elindustrins prognoser, om än i något mindre utsträckning. Kommissionen beräknar att efterfrågan på el kommer att öka med omkring 1 % per år under de kommande 20 åren om utvecklingen fortsätter och dagens politik består[4]. Entso-e offentliggjorde nyligen en prognos om systemets tillräcklighet[5] för 2010–2025, som visar att efterfrågan på el väntas öka, eftersom de flesta medlemsstater rapporterar om en relativt kraftig belastningsökning efter 2015.

Genomsnittlig belastningsökning per år inom Entso-e | 2010–2015 | 2015–2020 | 2020–2025 |

Januari kl.19.00 | 1,32 % | 1,45 % | 1,21 % |

Juli kl. 11.00 | 1,49 % | 1,66 % | 1,32 % |

Källa: ENTSO-E Report – System Adequacy Forecast

Dessa prognoser måste ses i ljuset av den senaste tidens ekonomiska kris som har orsakat en kraftigt minskad efterfrågan på el i hela Europa. Jämfört med föregående år har EU:s månatliga elförbrukning minskat med mer än 5 % i mars, 10 % i april, 6 % i maj och 5 % i juni 2009. EU:s elförbrukning sjönk till och med till en historiskt låg nivå i juni 2009. Den minskade då med 23 % jämfört med årets början[6]. Den sjunkande elförbrukningen stabiliserades och började öka något igen, men den låg ändå kvar på en betydligt lägre än nivå än tidigare år.

Ett antal länder, till exempel Tyskland, Frankrike, Polen och Portugal, beräknar att energihushållningsprogram och ökad teknisk effektivitet kommer att påverka ländernas energiförbrukning. Andra noterade att övergången till koldioxidsnåla energisystem kan öka elförbrukningen, särskilt när det gäller förbrukningen från värmepumpar och eldrivna fordon.

Direkta energibesparingar och investeringar i energieffektivitet är några av de mest kostnadseffektiva sätten att uppväga framtida efterfrågeökningar. I enlighet med kraven i direktiv 2006/32/EG om effektiv slutanvändning av energi och om energitjänster har alla medlemsstater utarbetat sina nationella handlingsplaner för energieffektivitet med en omfattande förteckning över insatser och åtgärder. Kommissionens analys av handlingsplanerna visar att flera medlemsstater, utöver direktfinansieringsåtgärder som bidrag eller lån, planerar eller har redan genomfört skattelättnader för investeringar i energieffektivitet i vissa sektorer (t.ex. bostäder, industrier osv.). I andra fall använder de energibeskattningen som ett direkt incitament till energihushållning. På medellång sikt är ett effektivt genomförande av åtgärder av det här slaget viktiga för att trygga elförsörjningen.

På lång sikt väntas elen fortsätta att öka i betydelse för slutanvändningen av energi. De beslut som fattas idag har stor betydelse för att vi ska kunna minska koldioxidutsläppen efter 2020 i den grad som behövs för att effektivt hantera klimatutmaningen. Utmaningen för beslutsfattarna är att se till att förhållandena på såväl reglerade som oreglerade energimarknader i Europa är sådana att investerare kan göra de stora kapitalinvesteringar som behövs. Det kommer också att behövas lämpligt stöd för att utveckla teknik som bidrar till koldioxidsnåla eller koldioxidfria lösningar i elsektorn.

Tillräcklig produktion

Mellan 1997 och 2007 ökade den installerade produktionskapaciteten i EU-27 med 18 % till 779 GW. Värmekraftverkens installerade kapacitet ökade med 16 %, vattenkraftens kapacitet ökade med 5 % och produktionen av förnybara energikällor elvafaldigades[7]. Enligt de senaste uppgifterna från Europeiska vindkraftföreningen EWEA[8] utgjorde de förnybara energianläggningarna 61 % av alla nya anläggningar 2009. Det är andra året i rad som de förnybara energikällorna utgjorde en majoritet av alla nya kraftanläggningar. Under 2009 investerades 13 miljarder euro i vindkraftparker i EU, vilket motsvarar en ny vindkraftskapacitet på ca 10,2 GW eller 39 % av all ny produktionskapacitet. Införandet av storskalig havsbaserad vindkraftproduktion kommer att innebära stora utmaningar för den inre marknaden när det gäller infrastrukturutveckling, balansreglering och kostnadstäckning.

Trots en ökning av andelen förnybara energikällor står värmeproduktionen fortfarande för den största delen av all el i EU. År 2007 utgjordes majoriteten av den totala installerade kapaciteten i EU-27 av värmekraftverk (58 %), följt av vattenkraftverk (18 %) och kärnkraftverk (17 %). Övriga förnybara energikällor (ej vattenkraft) utgjorde 7 % 2007 vilket kan jämföras med 1 % 1997.

[pic]

[pic]

Hittills har EU:s produktionskapacitet hållit jämna steg med den stadigt ökande efterfrågan. Enligt en analys som Entso-e har gjort i sin prognos över systemets tillräcklighet kommer det att finnas tillräckligt med produktionskapacitet för perioden 2010–2025. De nationella rapporter som medlemsstaterna har lämnat in visar att den nationella produktionskapacitetens tillräcklighet beror på vissa viktiga antaganden, framförallt att de befintliga enheternas livstid kan förlängas. Utan att ersätta befintliga produktionsenheter skulle det krävas ytterligare kapacitet på 100–300 GW mellan 2009 och 2025.

Rapporten från Entso-e om systemets tillräcklighet visar att nettoproduktionskapaciteten kommer att öka både om man räknar lågt (scenario A) och om man räknar högt (scenario B), enligt tabellen nedan[9].

[pic]

Produktionskapacitetens tillräcklighet kan bedömas genom att man jämför skillnaden mellan efterfrågan och tillförlitlig tillgänglig kapacitet, även kallad återstående kapacitet. Tabellen nedan visar att den återstående kapaciteten är positiv. På grund av den låga nya kapacitetsutvecklingen i scenario A minskar kapaciteten dock kraftigt efter 2015.

[pic]

Det är uppenbart att produktionens tillräcklighet kommer att variera mellan olika medlemsstater och att det inom varje jurisdiktion kommer att finnas olika förutsättningar för produktion vid låg, medelhög och hög belastning. Det är viktigt att inte bara beakta nya produktionsanläggningar utan även ta hänsyn till hur gamla de befintliga produktionsanläggningarna är.

Vid den andra strategiska energiöversynen gjordes en detaljerad översikt över driftskapacitetens ålder. Sammanfattningsvis var majoriteten av Europas gasproduktionsanläggningar 2008 mindre än fem år gamla. Majoriteten av kol- och kärnkraftverken var dock över 21 år gamla. Många av verken närmar sig åldern för nedläggning, vilket brukar ske när de varit i drift i omkring 40 år eller mer, beroende på vilken typ av anläggning det rör sig om. Behovet av att ersätta åldrande anläggningar och den ökande andelen produktion från förnybara energikällor, framförallt vindkraft på land eller till havs, till följd av åtagandena till 2020 och direktiv 2001/80/EG om begränsning av utsläpp till luften av vissa föroreningar från stora förbränningsanläggningar, utgör tillsammans en stor utmaning för systemoperatörer under de kommande åren, både när det gäller balansreglering och tillräcklig nätkapacitet. Efter 2015 kommer det att krävas ytterligare investeringar för att upprätthålla en tillräcklig produktionskapacitet. Europeiska gruppen av tillsynsmyndigheter för el och gas (Ergeg) har förklarat att den finansiella krisen kan komma att försena nödvändiga investeringar som redan är under övervägande, eftersom projektens ekonomiska lönsamhet ifrågasätts på grund av den minskade efterfrågan på el.

De flesta länder överlåter åt marknaden att se till att det finns tillräcklig produktionskapacitet. Direktiv 2005/89/EG innehåller dock ett antal möjliga åtgärder som medlemsstaterna kan vidta för att trygga energiförsörjningen. Sådana åtgärder kan övervägas utöver det anbudsförfarande som anges i direktiv 2003/54/EG. I artikel 7 i direktiv 2003/54/EG anges redan att anbudsförfarandet bör ses som en sista utväg om det inte går att uppnå tillräcklig kapacitet för att möta efterfrågan genom tillståndsförfarandet.

Ett anbudsförfarande innebär ett stort ingrepp på marknaden som kan snedvrida jämvikten mellan befintlig och ny kapacitet. Det kan också leda till minskade investeringar, eftersom producenterna sannolikt kan komma att dra sig för att investera om en senare upphandling väsentligt skulle kunna minska investeringens värde. Nationella strategier har nästan alltid viss effekt på närliggande marknader. Ett anbudsförfarande om ny produktionskapacitet nära gränsen till ett grannland kan påverka investerarnas beteende även där (omlokalisering av planerade investeringar) och påverka den gränsöverskridande handeln. Anbudsförfaranden får därför endast användas som en sista utväg för att undvika fysiska försörjningsunderskott när det absolut inte finns något annat sätt att garantera nödvändig kapacitet vid det tillfälle då det potentiella underskottet föreligger. Flera medlemsstater (Spanien, Italien, Grekland, Danmark och Irland) har tillämpat olika system för att tillhandahålla produktionskapacitet.

Situationen ser dock annorlunda ut när det gäller upphandling av produktionskapacitet från förnybara energikällor, eftersom sådan produktion i de flesta fall fortfarande inte är ekonomiskt lönsam utan särskilda incitament. Medlemsstaterna använder därför ofta anbudsförfaranden. Vindkraften håller på att bli ett märkbart tillskott till EU:s elproduktionsmix, och användningen av anbudsförfaranden för att främja vindkraft bör i allmänhet åtföljas av en noggrann bedömning av effekterna på marknaden.

ARTIKEL 6: INVESTERINGAR I NÄTET

Medlemsstaterna ska fastställa ett regelverk som ger investeringssignaler till de systemansvariga för både överförings- och distributionsnäten att utveckla sina nät för att möta en trolig efterfrågan från marknaden. Regelverket ska också underlätta investeringar och vid behov förnyelse av näten. Med undantag för Nederländerna och Rumänien behövde medlemsstaterna inte ändra befintlig energilagstiftning för att genomföra denna bestämmelse.

Näten kan behöva förbättras för att kraftverken ska kunna producera sin maxkapacitet och transportera el från producent till konsument. Vintern 2009 visade hur sårbara de befintliga elnäten är vid ökad elförbrukning. Nätförbättringar kan dock påverkas negativt av långa nationella planerings- och tillståndsförfaranden. I de flesta medlemsstaterna är nätoperatörerna tvungna att utveckla och underhålla nätet i den mån det behövs och krävs för att trygga driftsäkerheten och den långsiktiga försörjningstryggheten, antingen genom lagstiftning eller genom tillståndsförfaranden när investeringskostnaderna täcks genom överförings- eller distributionstariffer. Enligt direktivet ska systemansvariga för överföringssystemen och i tillämpliga fall systemansvariga för distributionssystemen fastställa och uppfylla mål för leveranskvalitet och nätsäkerhetsprestanda. Det innebär att man genom lagstiftning inför incitament för att investera i effektiva nät. Enligt medlemsstaternas rapporter har de flesta genomfört detta krav sedan 2008.

El produceras i regel nära den plats där den förbrukas. Elens fysiska egenskaper innebär dock att den snabbt kan överföras långa sträckor vilket därmed möjliggör gränsöverskridande handel. Nationella strategier för produktionskapacitet kombineras med de möjligheter som erbjuds av den befintliga överföringskapaciteten. Vissa medlemsstater har valt att inte investera i lokal produktion utan i stället förlita sig på överförings- och försörjningsavtal med grannländer:

[pic]

[pic]

Under de senaste tio åren har nettoimporten av el legat relativt stabil i EU-27. Det finns dock stora skillnader mellan medlemsstaterna. Under 2007 uppgick nettoimporten av el i EU-27 till 10,5 TWh. Bland medlemsstaterna i EU-27 har Frankrike traditionellt varit den största nettoexportören av el medan Italien har varit den största nettoimportören. I länder där den inhemska elproduktionskapaciteten inte är tillräcklig för att tillgodose elförbrukningen under belastningstoppar är överföringskapaciteten i regel tillräcklig för att möta efterfrågan.

Vad som räknas som tillräcklig överföringskapacitet definieras inte i europeisk lagstiftning och det ställs i direktiv 2005/89/EG inte krav på någon specifik överföringskapacitet mellan medlemsstater. Vid Europeiska rådets möte i Barcelona den 15–16 mars 2002 kom man dock överens om ett mål om en överföringskapacitet på minst 10 % av den installerade produktionskapaciteten. En låg överföringskapacitet kan fragmentera den inre marknaden och är ett hinder för konkurrensutvecklingen. Det är viktigt att ha en tillräcklig fysisk överföringskapacitet, oavsett om den är gränsöverskridande eller inte. Det är dock inte en tillräcklig förutsättning för en effektiv konkurrens. En fullständig förteckning över gränsöverskridande överföringsledningar finns i Entso-e:s statistiska årsbok[10].

Den fysiska kapaciteten i gränsöverskridande överföringsledningar skiljer sig kraftigt från den faktiska kapaciteten i de finmaskiga överföringsnäten i Europa. Marknadsaktörerna behöver ha tillgång till uppgifter om total överföringskapacitet och nettoöverföringskapacitet för att kunna förutse och planera sina transaktioner. Tabellen nedan visar den faktiska gränsöverskridande överföringskapaciteten under vintern 2009[11].

[pic]

För att genomföra målet om förnybar energi till 2020 kommer det att krävas ytterligare utveckling och förstärkning av nätinfrastrukturen, bland annat intelligenta nät och överföringar. Enligt direktiv 2009/28/EG ska medlemsstaterna vidta lämpliga åtgärder för att säkerställa denna nödvändiga utveckling, påskynda godkännandeförfarandet för nätinfrastruktur och samordna godkännandet av nätinfrastruktur med administrativa förfaranden och planeringsförfaranden för ytterligare utveckling av elproduktion från förnybara energikällor. I bilaga 1 till denna rapport finns en förteckning över gränsöverskridande överföringsprojekt som planeras inom en snar framtid och som rapporterats av nationella myndigheter (eller motsvarande).

ARTIKEL 7: RAPPORTERING

Det ställs redan krav på övervakning och rapportering av försörjningstryggheten i artikel 4 i direktiv 2003/54/EG. Enligt denna artikel ska medlemsstaterna vartannat år utarbeta en rapport där de särskilt redogör för jämvikten mellan utbudet och efterfrågan på den inhemska marknaden under den kommande femårsperioden, planerade nya investeringar under den kommande femårsperioden eller därefter, nätens kapacitet, kvalitet och underhåll samt åtgärder för att tillgodose efterfrågan under belastningstoppar och potentiella produktionsunderskott. Övervakningsrapportens innehåll och omfattning förklaras närmare i artikel 7 i direktiv 2005/89/EG.

De flesta medlemsstater tillhandahåller rapporter med information om beräknad förbrukning och produktion samt behovet av produktion och nätinvesteringar på minst tjugo års sikt. Den generella slutsatsen från de nationella rapporterna om kraftsystemets tillräcklighet är att kapaciteten kommer att förbli mer eller mindre oförändrad.

Rapporteringens kvalitet varierar mellan medlemsstaterna. Vissa medlemsstater offentliggör heltäckande uppgifter och tar upp alla punkter som anges i direktivet (till exempel Finland), medan andra rapporter skulle kunna förbättras fler detaljuppgifter. De medlemsstater som har mindre välutvecklade elmarknader beskriver till exempel inte tillräckligt utförligt i sina rapporter hur deras grossistmarknader kommer att bidra till en tillräcklig produktion och överföring.

Det tredje energipaketet har inneburit viktiga förändringar av övervakningssystemen. Entso-e:s prognosrapport om systemets tillräcklighet för 2010–2025 var ett första försök att utvärdera elsystemens tillräcklighet på EU-nivå. Den nya tioåriga utvecklingsplanen kommer att omfatta alla aspekter som har betydelse för övervakningen av försörjningstryggheten – både på produktions- och överföringssidan.

Kommissionen har i ett förslag till förordning om anmälan till kommissionen av projekt för investeringar i energiinfrastruktur inom Europeiska gemenskapen föreslagit åtgärder för att förbättra det gällande regelverket som ålägger medlemsstaterna att rapportera om energiinfrastruktur.

SLUTSATSER

Medlemsstaterna har effektivt genomfört bestämmelserna i direktivet, antingen genom att införa nya rättsregler eller genom att tillämpa befintliga bestämmelser i annan EU-lagstiftning. På kort sikt tycks det finnas tillräcklig nätkapacitet och produktion för att tillgodose efterfrågan på el i EU. Bilden är dock inte lika tydlig på medellång och lång sikt. Föråldrade produktionsanläggningar måste bytas ut. För att kunna göra detta krävs det tydliga marknadssignaler för nya investeringar och medlemsstaterna bör tänka på att deras planeringsförfaranden kan ge upphov till förseningar. Det kan också bli svårare att få tillgång till finansiering i det rådande ekonomiska klimatet.

Medlemsstaterna bör noga överväga och förbereda för konsekvenserna av att i sina system införa stora mängder förnybara energikällor, framförallt vindkraft på land och till havs. I takt med den ökade utbredningen kommer en sådan integrering, utöver de stora nätinvesteringar som allteftersom kommer att behövas för att klara den nya produktionsinriktningen, att kräva nya regler och förfaranden för balansreglering. På liknande sätt kan ändringar i efterfrågemönstret behöva beaktas i takt med att energieffektivitetsåtgärderna, bland annat smarta mätare, träder i kraft. Man bör i enlighet med tillsynsmyndigheternas önskemål vidta åtgärder för att främja investeringar i nya nät och se över möjligheten att använda teknik för smarta nät.

Det tredje energipaketet kommer att innebära viktiga förändringar när det gäller att övervaka försörjningstryggheten. Entso-e:s skyldighet att vartannat år utarbeta en tioårig utvecklingsplan över alla relevanta aspekter som rör övervakningen av försörjningstryggheten – både på produktions- och övervakningssidan – är ett viktigt framsteg. Även om planen inte är bindande kommer den att utgöra en lämplig grund för Entso-e:s nätföreskrifter om nätsäkerhet och tillförlitlighet.

I takt med att EU närmar sig sina klimatmål för 2020 bör medlemsstaterna vara alltmer vaksamma på eventuella frågor som rör försörjningstryggheten och i god tid vidta lämpliga åtgärder för att modernisera och anpassa sina system till de nya förutsättningarna, så att konsumenterna kan åtnjuta en varaktig elförsörjning av hög kvalitet och med låga koldioxidutsläpp.

I denna rapport har vi redogjort för en del av den framtida utvecklingen i det europeiska elsystemet, framförallt när det gäller att integrera stora mängder el från förnybara energikällor och minska utsläppen av växthusgaser i energisektorn. Det handlar om att öka andelen el i den övergripande energimixen och att öka avståndet mellan produktion och förbrukning på grund av en ökad andel förnybara energikällor. Oregelbundenheten i de stora förnybara energikällorna (vind och solceller) ökar också behovet av att balansera kapaciteten, både för konventionella eller förnybara energikällor. Den importerade elen från länder utanför EU ökar eventuellt också i betydelse på grund av de goda möjligheterna för ”grön el” i grannregioner. Denna utveckling kommer att kräva mycket stora investeringar och lämpliga incitament för att se till att investeringarna görs i rätt tid, samtidigt som konkurrensen, hållbarheten och försörjningstryggheten måste garanteras. Kommissionen håller därför på att sammanställa ett energiinfrastrukturpaket som ska främja utvecklingen av en europeisk energiinfrastruktur. Det nya paketet kommer att bygga vidare på den nuvarande ramen för transeuropeiska energinät och bestå av en heltäckande politik, där hänsyn tas till befintliga förfaranden och befintlig finansiering för infrastrukturutveckling.

Bilaga 1

Förteckning över rapporterade planerade investeringar i gränsöverskridande ledningar

för den kommande femårsperioden

1. Frankrike–Belgien.

2. Frankrike–Spanien.

3. Frankrike–Italien.

4. Bulgarien–F.d. jugoslaviska republiken Makedonien.

5. Danmark–Norge.

6. Estland–Finland.

7. Estland–Lettland.

8. Finland–Sverige.

9. Sverige–Norge.

10. Sverige–Litauen.

11. Litauen–Polen.

12. Grekland–Turkiet.

13. Tyskland–Polen.

14. Tyskland–Nederländerna.

15. Irland–Storbritannien.

16. Storbritannien–Nederländerna.

17. Storbritannien–Belgien.

18. Storbritannien–Frankrike.

19. Rumänien–Serbien.

20. Slovakien–Ungern.

21. Slovenien–Italien.

22. Österrike–Ungern.

22. Österrike–Italien.

23. Malta–Italien.

24. Portugal–Spanien.

Den ekonomiska återhämtningsplanen för Europa innehåller också stöd till kraftnätsintegrering av havsbaserad vindkraft. De två integreringsprojekten för havsbaserade kraftnät är Östersjön–Kriegers Flak och Nordsjönätet.

[1] http://ec.europa.eu/energy/gas_electricity/benchmarking_reports_en.htm

[2] 4th Benchmarking Report on Electricity Quality of Supply, ref. C08-EQS-24-04, 10 december 2008. Undersökningen innehöll ingen information om Irland, Grekland, Bulgarien, Cypern, Lettland, Malta eller Slovakien.

[3] http://ec.europa.eu/energy/strategies/2008/doc/2008_11_ser2/strategic_energy_review_wd_future_position2.pdf

[4] Trends to 2030: Update 2007 , http://bookshop.europa.eu/is-bin/INTERSHOP.enfinity/WFS/EU-Bookshop-Site/en_GB/-/EUR/ViewPublication-Start?PublicationKey=KOAC07001.

[5] www.entsoe.eu/fileadmin/user_upload/_library/publications/entsoe/outlookreports/SAF_2010-2025_final.pdf

[6] För en utförlig analys, se kvartalsrapporterna om de europeiska elmarknaderna på följande adress: http://ec.europa.eu/energy/observatory/electricity/electricity_en.htm.

[7] För närmare information, se även 2009 års årsrapport från Europeiska kommissionens observationsgrupp för energimarknaden, SEK(2009) 1734.

[8] http://www.ewea.org/fileadmin/emag/statistics/2009generalstats/

[9] Detta omfattar EU-27, samt andra medlemmar i Entso-e.

[10] http://www.entsoe.eu/index.php?id=55, Statistical Yearbook, ledningsdata, tabell T9.

[11] Entso-e:s nettoöverföringskapacitet under vintern 2009–2010 har använts genom att importvärdet per land summerats och hänsyn tagits till övergripande importbegränsningar när dessa har uppgetts. När det gäller installerad produktionskapacitet har uppgifter från Eurostat 2007 använts.