Yttrande om förslag till rådets beslut om inrättande av ett gemensamt åtgärdsprogram för räddningstjänst () (96/C 100/22)

Den 8 juli 1995 beslöt Regionkommittén att, i enlighet med artikel 198c i Maastrichtfördraget, utarbeta ett yttrande om ovan nämnda förslag.

Utskott 4 "Stadspolitik" fick i uppdrag att handlägga yttrandet. Föredragande var dr Heiner Berger.

Vid sin 9:e plenarsession den 20-21 september 1995 (sammanträdet den 20 september 1995) antog Regionkommittén följande yttrande.

1. Inledning

De tidigare rådsbesluten på området för gemenskapssam arbete inom räddningstjänsten har följts med stort intresse av Regionkommittén. Räddningstjänståtgärder är nödvändiga som stöd för personal- och kostnadskrävande insatser från lokala och regionala myndigheters sida för att undvika faror som uppstår vid naturkatastrofer, riskfylld industriell hantering och andra svåra olyckor.

2. Allmänna synpunkter

2.1. Kommittén välkomnar kommissionens initiativ att presentera ett förslag till rådsbeslut om inrättande av ett gemenskapsprogram för räddningstjänsten. Samtidigt betonar man att gemenskapens ansvar bara omfattar samordnande och underlättande åtgärder.

2.2. Kommittén noterar att förslaget grundar sig på artikel 235 i Maastrichfördraget, eftersom en specifik rättslig grund saknas. Man påpekar uttryckligen att det föreslagna åtgärdsprogrammet inte får föregripa några beslut som skall fattas först i samband med regeringskonferensen 1996 och ratificeras av medlemsstaterna.

2.3. Kommittén stöder det föreslagna åtgärdsprogrammets mål som definieras under punkt 4 i utkastets motivering. Programmet skall tjäna som stöd för och tillskott till nationella, regionala och lokala initiativ för att förbättra räddningstjänsten. Det skall också skapa en ram som vid behov möjliggör effektivt och snabbt samarbete mellan de berörda räddningstjänsterna i medlemsstaterna.

2.4. Att de nationella, regionala och lokala åtgärderna för effektiv olycksprevention är av lika stor betydelse återspeglas ändå inte i det föreslagna åtgärdsprogrammet. Det kan bero på att begreppet katastrofskydd inte klart beskriver dessa olika ansvarsnivåer.

2.5. På lokal organisationsnivå är det nödvändigt att uppdelningen mellan olycksprevention respektive räddningstjänst också tillämpas med avseende på större olyckor. Följaktligen skall man skilja mellan förebyggande av katastrofer respektive katastroftjänst. Det förebyggande katastrofskyddet kan utövas på nationell administrativ nivå genom lagstiftning, anvisningar och fastställande av rambestämmelser för civilskydd. De akuta katastrofinsatserna som organiseras lokalt måste däremot i regel inriktas på problemlösning, en så snabb och effektiv praktisk reaktion som möjligt på en plötslig risksituation (akuthjälp). Erfarenheterna visar att snabba insatser för att avvärja faror bäst sköts av enheter som fortlöpande ansvarar för skadebegränsning vid bränder, akuta sjukvårdsbehov och skador av teknisk eller miljömässig karaktär.

Man bör vidare skilja mellan risksituationer som kräver insatser av:

a) lokala och regionala resurser, och

b) lokala, regionala och interregionala resurser.

Vanligtvis betecknar man inte risksituationer som enbart hanteras med lokala och regionala resurser som katastrofer. Exempelvis de senaste översvämningarna i Maastrichtregionen visar emellertid med eftertryck att dessa akuta situationer också kan ha betydelse på europeisk nivå. Här har regionala resurser stått för effektiva, gränsöverskridande hjälpinsatser som demonstrerat den europeiska solidariteten för medborgarna som hotades av översvämningarna. De senaste skogsbränderna i Atens omgivningar krävde insatser av ett stort antal släckningsflygplan och -helikoptrar, vilket krävde kortsiktig och snabb interregional hjälp, till exempel från Tyskland. I detta fall krävdes inga typiska katastrofskyddsresurser utan specialteknik med fackutbildad personal.

2.6. På grundval av dessa erfarenheter anser kommittén att det är påkallat att förstärka åtgärdsprogrammet med avseende på:

"Skyddet mot risksituationer som ställer för stora krav på de lokala resurserna och endast kan hanteras med hjälp av regionala eller interregionala resurser."

2.7. Kommittén anser också att aktionsprogrammet bör lyfta fram gränsöverskridande regionalt samarbete mellan räddningsorganisationerna, exempelvis i Europaregionen Maas-Rhen och uppbyggnad av och samverkan mellan olika interregionala specialstyrkor för snabba insatser.

2.8. Inom Europeiska unionen bör man inrätta en fond för finansiering av interregionala insatser och av gemenskapsinsatser i länder utanför Europeiska gemenskapen (tredje land).

2.9. Kommittén rekommenderar särskilt att åtgärdsprogrammets tyngdpunkt läggs på den praktiska tillämpningen. De nationella räddningstjänsterna har olika karaktär, och med hänsyn till subsidiaritetsprincipen är det svårt att påverka det förvaltningsbundna katastrofskyddet, och teoretiska utläggningar tjänar inte mycket till.

Katastroftillbud kommer att utgöra sällsynta undantagsfall inom gemenskapen, men det gör det bara viktigare att träna hanteringen av storskaliga skador. Erfarenheterna av detta kan bli oerhört värdefulla även vid katastrofinsatser från gemenskapens sida.

Följande är speciellt av praktisk betydelse:

a) Förenklat förfarande för att tillkalla resurser ur samma region men med annan nationalitet.

b) Förbättrad kommunikation mellan räddningstjänstens enheter. Här måste man koncentrera sig på både att samordna tillgänglig teknik och att forcera språkbarriärer med hjälp av datasystem.

c) Utveckling av ledningsresursernas förmåga att samordna den nationella ledningsorganisationen med andra medlemsstaters.

2.10. I samband med organisationen av regional katastrofberedskap har erfarenheterna inom räddningstjänstens frivillig- och lokalorganisation speciellt stor betydelse. Kommittén hoppas att kommissionen utnyttjar dessa organisationers erfarenheter när de föreslagna åtgärderna planeras och genomförs, för på så sätt åstadkommer man största möjliga inriktning på praktiska lösningar.

3. Speciella synpunkter

Av ovannämnda skäl rekommenderar kommittén att artiklarna 1, 3 och 4 samt bilagans punkt A och B formuleras enligt följande:

"Artikel 1

Ett program för gemenskapsåtgärder för skydd mot risksituationer som ställer för stora krav på de lokala räddningsorganisationerna och endast kan hanteras med hjälp av regionala eller interregionala resurser (storskaliga skador).

Artikel 3

1. Varje enskild åtgärd som vidtas inom ramen för handlingsprogrammet skall ha till syfte att stödja, åtfölja och komplettera initiativ som medlemsländerna tagit för civilskydd.

2. Urvalet av enskilda åtgärder skall grundas i synnerhet på följande kriterier:

a) i vilken mån de bidrar till att förbättra beredskapen både hos myndigheter med ansvar för räddningstjänsten och räddningsorganisationerna i medlemsländerna i syfte att öka deras förmåga att genomföra räddningsinsatser;

b) i vilken mån de bidrar till att förbättra teknik och metoder genom pilotprojekt;

c) i vilken mån de bidrar till att informera, utbilda och göra medborgarna uppmärksamma med syfte att höja nivån för deras förmåga att hjälpa sig själva.

3. Varje enskild åtgärd skall utföras i nära samarbete med berörda myndigheter på nationell, regional eller lokal nivå samt med organisationer och samfund som är verksamma inom räddningstjänsten i medlemsländerna.

4. Varje åtgärd skall ta hänsyn till resultat av relevant forskning på nationell nivå eller gemenskapsnivå.

5. Kommissionen och medlemsstaterna skall uppmuntra till att detta program och programmet för verkställandet av en gemenskapspolitik för yrkesutbildning i praktiken kompletterar varandra.

Artikel 4

Vid verkställandet av programmet skall kommissionen biträdas av en rådgivande kommitté för civilskyddsfrågor, sammansatt av företrädare för medlemsstaterna samt en representant för Regionkommittén och under ordförandeskap av kommissionens företrädare.

Under förberedelserna till de föreslagna åtgärderna utnyttjar kommissionen erfarenheter som vunnits inom räddningstjänstens frivillig- och lokalorganisationer.

Kommissionens företrädare skall förelägga kommittén ett förslag till åtgärder. Kommittén skall yttra sig över förslaget inom den tid som ordföranden bestämmer med hänsyn till hur brådskande frågan är, om nödvändigt genom omröstning.

Yttrandet skall protokollföras. Varje medlemsstat har dessutom rätt att begära att få sin uppfattning tagen till protokollet.

Kommissionen skall ta största hänsyn till kommitténs yttrande. Den skall underrätta kommittén om det sätt på vilket dess yttrande har beaktats.

Kommissionen kan dessutom vända sig till kommittén i frågor om civilskydd eller som har anknytning till civilskydd.

>Plats för tabell>

4. Slutsatser

Avslutningsvis vill kommittén än en gång välkomna föreliggande åtgärdsförslag, särskilt strävan efter koppling till organisationerna som dagligen befattar sig med räddningstjänsten i medlemsstaterna. Denna kommer att innebära klart förbättrade möjligheter till gränsöverskridande hjälpinsatser.

Bryssel den 20 september 1995.

Regionkommitténs ordförande

Jacques BLANC

() EGT nr C 142, 8. 6. 1995, s. 19.