KOMMISSIONENS REKOMMENDATION om 2004 års uppdatering av de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik (för perioden 2003-2005) (framlagd i överensstämmelse med artikel 99.2 i EG-fördraget)

I. Allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken

1. Den befintliga strategin gäller fortfarande

Rådet antog den 26 juni 2003 en rekommendation om allmänna riktlinjer för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik för perioden 2003-2005 [1]. Dessa allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken utgör EU:s strategi för den ekonomiska politiken på medellång sikt. De allmänna riktlinjerna inriktas på hur den ekonomiska politiken kan bidra till uppfyllandet av målsättningarna i Lissabonstrategin. De avser främst:

[1] Rådets rekommendation av den 26 juni 2003 om de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik (för perioden 2003-05), 2003/555/EG, offentliggjord i EUT L 195/1 av den 1 augusti 2003.

*tillväxt- och stabilitetsorienterad ekonomisk politik,

*ekonomiska reformer för att höja EU:s tillväxtpotential, och

*förstärkt hållbarhet.

Denna rekommendation syftar till att uppdatera och komplettera den befintliga strategin, med beaktande av de resultat av en första granskning av uppföljningen av riktlinjerna för 2003-05 som redovisades i genomföranderapporten [2] samt slutsatserna från Europeiska rådets vårmöte 2004. Några större policyjusteringar som skulle kräva en ändring av de allmänna riktlinjerna bedöms inte behövas. Tyngdpunkten i denna uppdatering ligger på att integrera de tio nya medlemsstaterna i det befintliga ramverket för den ekonomisk politiska samordningen.

[2] Kommissionens meddelande 'Första rapporten om genomförandet av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken avseende perioden 2003-2005 KOM(2004) 20 slutl., antagen den 21 januari 2004.

Del I av denna uppdatering inriktas på de överväganden som är relevanta för tillämpningen av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken för åren 2003-05 på de nya medlemstaterna. De befintliga allmänna riktlinjera är alla fortsatt giltiga och oförändrade. De gäller för samtliga medlemsstater och gemenskapen. Som ett komplement till den befintliga strategin redovisas i del II landspecifika rekommendationer för de tio nya medlemsstaterna. Del II innehåller också uppdateringar av landspecifika rekommendationer för Tyskland, Grekland, Frankrike, Italien, Nederländerna, Portugal och Förenade kungariket för att beakta de nödvändiga anpassningarna av den ekonomiska politiken vad gäller de offentliga finanserna.

2. Förbättrad ekonomisk bakgrund

Den ekonomiska återhämtningen har slutligen fått fäste i EU med stöd av en allmän förbättring av den internationella konjunkturen. BNP-tillväxten har gradvis stärkts sedan de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken antogs sommaren 2003, och exporten har trots eurons förstärkning utgjort den huvudsakliga drivkraften i återhämtningens inledningsfas. Förutsättningar finns också för en ökad inhemsk efterfrågan, nämligen genom att näringslivet och konsumenterna har åter börjat att se ljusare på framtiden, räntan är i ett historiskt perspektiv låg, och aktiekurserna är på väg att återhämta sig. Mot denna bakgrund förutses i vårprognosen 2004 en fortsatt återhämtning och tillväxten beräknas närma sig den potentiella tillväxten mot slutet av 2004. Det är nödvändigt att konsolidera dessa första tecken på tillväxt. Europeiska rådet godkände i december 2003 initiativet att sjösätta riktade åtgärder för att lägga grunden till en hållbar tillväxt.

Inflationen förväntas för 2004 komma ned under 2 procent och minska ytterligare 2005. Även om ökningar i reglerade priser och indirekta skatter kan komma att pressa upp priserna under 2004, kommer det faktum att de temporära effekterna av tidigare livsmedelsprisökningar har avklingat att få motsatt effekt. Apprecieringen av euron kommer samtidigt att hålla tillbaka prisökningarna. Denna har exempelvis i stor utsträckning absorberat dollarprisökningen på olja. Den återhållsamma löneutvecklingen förväntas vidare fortsätta på medellång sikt och med hjälp av den konjunkturmässiga arbetsproduktivitetsförbättringen, kan ökningen i nominella arbetskraftskostnader per producerad enhet komma att dämpas betydligt och därigenom bidra till prisstabiliteten.

Arbetsmarknadsläget tenderar att avspegla den ekonomiska utvecklingen med viss eftersläpning. Efter att ha stagnerat 2003, förväntas sysselsättningen dra nytta av den omsvängning och uppgång i den allmänna ekonomiska aktiviteten som ägde rum under fjolårets andra hälft. Givet att återhämtningen sker gradvist förväntas sysselsättningen öka måttligt i år och kraftigare nästa år.

Generellt sett ligger den ekonomiska utvecklingen i linje med de rådande förväntningarna när strategin för den ekonomiska politiken på medellång sikt antogs: Ekonomin är på väg att återhämta sig, även om det sker i måttlig takt, och utsikterna för perioden 2004-05 tyder inte på att det föreligger några makroekonomiska obalanser som kräver policy förändringar. Samtidigt belyser prognoserna att ekonomin i EU fortsatt kännetecknas av långsam anpassningsförmåga och låg potentiell tillväxt. Det är därför väsentligt att de förbättrade ekonomiska villkoren fullt ut tas tillvara för att uppnå avgörande förbättringar i fråga om att sluta "resultatgapet" i fråga om avvikelser mellan planerade och slutligen antagna strukturreformer. Den nuvarande uppgången i ekonomisk aktivitet skulle kunna underbyggas ytterliggare med hjälp av en sund makroekonomisk politik och genom att alla de tillväxtfrämjande ekonomiska reformer som skisserades i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken 2003-2005 beslutsamt genomförs.

3. Integreringen av de tio nya medlemsstaterna i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken 2003-05

Cyperns, Tjeckiens, Estlands, Ungerns, Lettlands, Litauens, Maltas, Polens, Slovakiens och Sloveniens anslutning den 1 maj 2004 kommer att utgöra en stor händelse i unionens historia.

Utvidgningen kommer att bidra till en ny ekonomisk dynamik med ömsesidigt förstärkande effekter. De nya medlemsstaternas tillväxtpotential uppskattas till cirka 4 procent per år, vilket bland annat avspeglar de rejäla framsteg dessa länder gjort under senare år med strukturella och institutionella reformer. Den inre marknaden kommer att utvidgas till att omfatta 455 miljoner medborgare. Trots de framsteg som noterats den senaste tiden skall det erkännas att deras utgångsläge är annorlunda och att de anslutande länderna till en början med endast kommer att svara för cirka 5 procent av unionens BNP. Med inkomstnivåer på i genomsnitt mindre än hälften av de nuvarande femton medlemsstaternas (se diagram 1), består den främsta utmaningen för de anslutande länderna i att säkerställa långsiktig real konvergens och samtidigt uppnå nominell konvergens på kort och medellång sikt.

Diagram 1: BNP per capita 2003 (EU-15=100)

>Hänvisning till>

Källa: Kommissionen (Eurostat, strukturella indikatorer).

De strukturella utmaningar som de nya medlemsstaterna står inför skiljer sig inte i grunden från de nuvarande medlemsstaternas, även om vissa utmaningar är mer krävande. [3] Den befintliga strategin för den ekonomiska politiken förefaller därför på det hela taget vara korrekt. Omfattningen av de utmaningar som dessa länder står inför gör att det är mycket viktigt att finna en lämplig avvägning mellan olika policykrav. Med tanke på det fortfarande ofullständiga strukturella skiftet mot en modern tjänsteorienterad marknadsekonomi, behöver flertalet anslutande länder driva en politik som främjar konvergens i reala termer. EU kommer att väsentligen bidra till real konvergens genom investeringar i

[3] European Economy, tillfällig rapport nr.4 'Key structural challenges in the acceding countries: the integration of acceding countries into the Community's economic policy co-ordination processes' av Kommittén för ekonomisk politik, juli 2003.

regioner som släpar efter i utvecklingen genom sammanhållnings- och strukturfonderna liksom genom Europeiska investeringsbanken. De nationella budgetarna måste emellertid också tillgodose betydande finansieringsbehov som sammanhänger med behovet att uppgradera den fysiska och mänskliga kapitalbasen, och de finanspolitiskt ansvariga myndigheterna måste kunna hantera utgiftstryck till följd av konkurrerande reformer i övergångsskedet och samtidigt bibehålla en sund finanspolitik. På samma gång och mot bakgrund av ett inledande genomsnittligt underskott på omkring 6 procent av BNP, kommer det att bli mycket viktigt att säkerställa den nödvändiga konsolideringen av de offentliga finanserna för att underbygga den makroekonomiska stabiliteten .

I de följande avsnitten granskas den befintliga strategin för den ekonomiska politiken och belyses de allmänna riktlinjer eller politikområden där flertalet anslutande länders särskilda situation är sådana att en längre anpassningsperiod kan komma att behövas. Det bör understrykas att det föreligger betydande skillnader länderna emellan. Med vederbörlig hänsyn tagen till skillnader i deras ekonomiska resultat, framtidsutsikter, strukturer och institutioner läggs landspecifika rekommendationer för enskilda anslutande länder fram i del II av meddelandet.

3.1 Tillväxt och stabilitetsinriktad makroekonomisk politik

En sund makroekonomisk politik är av avgörande betydelse för att skapa hållbar tillväxt och sysselsättning med bevarad prisstabilitet. De nya medlemsstaterna bör, liksom de befintliga, sträva efter att uppnå balanserad tillväxt som fullt ut svarar mot tillväxtpotentialen. Beträffande flertalet anslutande länder bör också den makroekonomiska politiken kunna understödja den fortsatta strukturella omvandlingen i riktning mot en ekonomi med större tonvikt på tjänster.

De nya medlemsstaterna kommer att behöva uppnå starka synergieffekter mellan nödvändiga strukturella reformer och en stabilitetsbefrämjande makroekonomisk politik. Växelkursordningar utgör en viktig del av den övergripande ramen för den ekonomiska och monetära politiken och bör inriktas mot att uppnå reell och hållbar nominell konvergens. Deltagande i ERM II, på något stadium efter anslutningen, bör befrämja de strävandena. En trovärdig penningpolitik kommer att ge utrymme till ännu lägre långfristiga räntor, vilket medverkar till både en välbehövlig högre investeringsnivå och finanspolitisk konsolidering.

När de gäller behovet att "uppnå eller bibehålla sunda budgetsaldon", är det nödvändigt att finna en anpassningsbana över tiden som innebär en lämplig avvägning mellan takten i den nödvändiga budgetkonsolideringen och en välavvägd finanspolitik för att stödja strukturomvandlingen. Övervakningen av de offentliga finanserna kommer vad beträffar de nya medlemsstaterna att börja med en granskning av deras konvergensprogram. Särskild uppmärksamhet kommer att ägnas de respektive ländernas specifika situationer, särskilt befintliga budgetsaldon, pågående strukturella förändringar i ekonomierna och möjliga risker till följd av obalanser i bytesbalanserna och kraftig kreditexpansion. Ur ekonomisk synvinkel kan det vara lämpligt att ge utrymme för en flerårig anpassningsprocess i vissa fall där det är fråga om att korrigera ett underskott på mer en tre procent.

Detta skulle ge de nya medlemsstaterna möjlighet att konsolidera sina offentliga finanser på ett varaktigt sätt och samtidigt fullt ut genomföra omstruktureringen av ekonomin. Allmänt sett kan effektiviteten i de offentliga utgifterna höjas betydligt, bland annat genom att styra om de offentliga utgifterna mot mer tillväxtfrämjande, kostnadseffektivare investeringar i fysiskt kapital och humankapital samt i forskning och utveckling. En breddning av skattebasen på arbete och en förbättrad skatteuppbörd i syfte att säkerställa adekvata skatteintäkter skulle vidare underlätta en minskning av beskattningsnivån på arbete (inklusive höga socialförsäkringsavgifter).

>Plats för tabell>

Bytesbalansunderskottet uppgick 2003 till i genomsnitt cirka 3¾ procent av BNP i de nya medlemsstaterna, vilket avspeglar upphämtningsprocessen och ett betydande underskott i det inhemska sparandet. En betydande makroekonomisk utmaning i vissa av de anslutande länderna består därför i att hålla de tämligen höga bytesbalansunderskotten inom sådana gränser att det går att garantera en sund extern finansiering. I detta hänseende kommer en återhållsam finanspolitik och undvikandet av konjunkturförstärkande ekonomisk-politiska åtgärder vara väsentligt för att minska bytesbalansunderskotten, eftersom det kan komma att bli svårare att finansiera underskotten när väl privatiseringsprocessen slutförts.

En stabil makroekonomisk miljö förutsätter nominella löneökningar som är förenliga med både prisstabilitet och produktivitetsökningar. För lönebildningen i de anslutande länderna kommer det också att vara viktigt att stödja omstruktureringen av ekonomin genom att tillåta lönerna att bättre avspegla skillnader i lokala arbetsmarknadsförhållanden mellan företag, sektorer, regioner och yrken. Därutöver krävs att löneutvecklingen i reala termer främjar de nya medlemsstaternas externa konkurrenskraft med tanke på behovet av att dra till sig utländska direktinvesteringar.

3.2 Ekonomiska reformer som syftar till att höja Europas potentiella tillväxt

Att hämta in eftersläpningen i inkomstnivåer är en process på lång sikt. Det kommer att bli mycket viktigt att minska skillnaderna såväl i sysselsättnings- som produktivitetsnivåer mellan de anslutande länderna och EU-15. De nuvarande riktlinjerna som syftar till att skapa "fler och bättre

arbetstillfällen" samt till att "öka produktiviteten och skapa ett mer dynamiskt näringsliv" genomförs bäst genom heltäckande och samordnade åtgärder.

Det arbetsmarknadspolitiken kan bidra med avspeglas i de befintliga riktlinjerna, som koncentreras på att "det skall löna sig att arbeta" och att prismekanismen används för att få människor tillbaks i arbete, särskilt lågutbildade eller de i fattigare regioner. Arbetsmarknadssituationen är betydligt värre i de anslutande länderna, med en sysselsättningsgrad som antingen är oförändrad eller på väg att minska, hög arbetslöshet (med en stor andel långtidsarbetslösa, särskilt bland den yngre arbetskraften), ett stort antal människor som står utanför arbetsmarknaden och stora informella ekonomiska sektorer. Det kommer därför bli väsentligt att de politiska åtgärderna koncentreras på ett litet antal prioriterade områden som förmodas ha störst effekt på arbetsmarknadsresultaten: att se till att reallöneutvecklingen avspeglar produktivitetstillväxten; att stärka de ekonomiska incitamenten att arbeta genom att reformera skatte- och bidragssystemen; att förbättra utvecklingen av humankapitalet, exempelvis genom att skapa möjligheter till livslångt lärande, samt att företa lämpliga reformer av arbetsmarknadsregleringarna. Sysselsättningspolitiken behöver stödja de pågående stora strukturella förändringarna i sysselsättningens fördelning på sektorer och regioner.

Diagram 2: Sysselsättning och produktivitetsnivåer i EU:s medlemsstater och i de anslutande länderna (2002)

>Hänvisning till>

// Källa: Kommissionen (Eurostat, strukturella indikatorer).

Det kommer att vara mycket viktigt för de nya medlemsstaterna att samtidigt både höja sysselsättningsgraden och förbättra produktivitetstillväxten (se diagram 2). Den pågående omstruktureringen av deras ekonomier är helt avgörande när det gäller att höja den allmänt låga produktivitetsnivån. Vid övergången från en inriktning på verksamheter med lågt förädlingsvärde och/eller låga arbetskostnader mot verksamheter med högre förädlingsvärde bör nuvarande komparativa fördelar tas till vara. Ökad ekonomisk integrering i den inre marknaden och beledsagande åtgärder för att främja konkurrensen i ekonomin bör driva på omstruktureringsprocessen i de nya

medlemsstaterna. Ökad konkurrens kräver snabbare framsteg i privatiseringsarbetet, minskad användning av administrativa priser, minskade regleringskrav på näringslivet och ökat stöd till företagandet. I detta sammanhang behöver de centrala och lokala myndigheternas förmåga att verkställa lagstiftningen stärkas, särskilt vad gäller rättsreglerna om företags inträde på och utträde från marknaden.

>Plats för tabell>

Produktivitetstillväxten kommer öka ytterligare i takt med de nya medlemsstaternas övergång till en kunskapsbaserad ekonomi, vilket utgör kärnan i EU:s Lissabonstrategi. I det europeiska tillväxtinitiativet understryks också vikten av investeringar i nätverk och i forskning som väsentliga åtgärder för att få fart på tillväxten, skapa ökad integration i ett utvidgat Europa samt stärka produktiviteten och konkurrenskraften. För de nya medlemsstaterna är spridning av forskningsresultat och tekniköverföring lika viktigt som investeringar i FoU såsom medel för att påskynda övergången till verksamheter med högre förädlingsvärde. För att lyckas i dessa bemödanden är fortsatt höga utländska direktinvesteringar ett mycket viktigt inslag, liksom att göra utbildnings- och yrkesutbildningssystemen mer mottagliga för arbetsmarknadens ändrade behov [4]. Reformer i utbildningssystemen skulle även kunna medverka till att uppmuntra övergången till mer innovativa, kunskapsintensiva verksamheter, på samma sätt som investeringar i miljöteknik.

[4] Rådets och kommissionens gemensamma interimsrapport "Utbildning 2010", antagen den 26 februari 2004.

Väl fungerande, utvecklade kapitalmarknader spelar en viktig roll för att allokera och kanalisera sparandet mot produktiva investeringar. Även om kapitalmarknaderna i de anslutande länderna har växt sedan början av 1990-talet (både storleks- och värdemässigt), är de fortfarande relativt outvecklade i förhållande till kapitalmarknaderna i flertalet befintliga medlemsstater (utom när det gäller Cypern och Malta). En snabb integration med den inre marknaden för finansiella tjänster genom att utan dröjsmål införliva och genomföra hela gemenskapsregelverket på detta område kommer att bli allt viktigare för att stödja utvecklingen av en sund och solid finansiell sektor och för att bevara

likvärdiga konkurrensvillkor för finansiella institut i ett utvidgat EU. Kapitalmarknaderna i de flesta av de nya medlemsstaterna kännetecknas dessutom av en hög nivå av bankförmedlingstjänster (som betecknande utgör 80 procent av de totala finansiella tillgångarna i Centraleuropa och de baltiska länderna) och mycket omfattande utländskt bankägande (utom för Cypern och Slovenien), samtidigt som åtskilliga länder också upplever en snabb ökning av andra finansiella intermediärer som exempelvis pensionsfonder (t.ex. Polen). I detta sammanhang är det särskilt viktigt för de nya medlemsstaterna att ytterligare förstärka sina finansiella tillsynslösningar och stärka det gränsöverskridande samarbetet när det gäller övervakning av det finansiella systemet och finansiell krishantering.

3.3 En mer hållbar tillväxt

I de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken lades stor tonvikt på att säkerställa en hållbar tillväxt i EU, genom att integrera ekonomisk, social och miljömässig hållbarhet i strategin för den ekonomiska politiken.

En åldrande befolkning kommer att innebära likartade utmaningar i fråga om ekonomisk hållbarhet i de nya medlemsstaterna som i EU-15. Även om de inledningsvis i allmänhet är bättre rustade (med i de flesta fall lägre skuldnivåer), kan den demografiska utvecklingen förmodas få större ekonomiska (och sociala) konsekvenser.

>Plats för tabell>

Generellt sett ger en sund ekonomisk politik ett viktigt bidrag till den sociala sammanhållningen, eftersom arbetstillfällen spelar en viktig roll för att lyfta människor ur fattigdom och social utslagning. I de nya medlemsstaterna måste ytterligare ansträngningar göras för att modernisera de sociala trygghetssystemen och förbättra arbetskraftens yrkeskvalifikationer, i syfte att höja arbetskraftsdeltagande och öka arbetskraftens rörlighet. Låga sysselsättningsgrader för både den yngre och äldre arbetskraften påkallar i detta sammanhang särskild uppmärksamhet. Det är nödvändigt att ta itu med uttalade regionala skillnader, bland annat genom att skapa förutsättningar för effektiva investeringar och lämplig lönespridning (som avspeglar skillnader i produktivitet). Därutöver är det

nödvändigt att förbättra företagsmiljön, särskilt genom åtgärder för att förstärka den offentliga förvaltningens kapacitet. Detta bör även göra att struktur- och sammanhållningsfondernas medel används effektivare.

De betydande investeringar i energi- och transportinfrastruktur som är behövliga i de flesta av de nya medlemsstaterna syftar till att minska effekterna på miljön av energi- och transportanvändningen och höja energieffektiviteten. Sådana investeringar kommer att vara av avgörande betydelse eftersom deras energiintensitet är nästa fyra gånger högre än de nuvarande medlemsstaternas, se tabell 3, trots förbättringar på upp till 6 % per år under det gångna decenniet. Det kommer i synnerhet vara mycket viktigt att i full utsträckning beakta kostnaderna för miljöskador vid investeringsbeslut, även genom att minska energisubventioner och införa lämpliga skatter och avgifter, exempelvis på energiförbrukning och/eller transportutnyttjande.

II. Landspecifika riktlinjer för den ekonomiska politiken

Del II innehåller uppdateringar av de landspecifika rekommendationerna för Tyskland, Grekland, Frankrike, Italien, Nederländerna, Portugal och Förenade kungariket. Del II innehåller också landspecifika rekommendationer för de tio nya medlemsstaterna.

Rådet antog de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken för perioden 2003-05 avseende de nuvarande medlemsstaterna den 26 juni 2003. De ingående landspecifika rekommendationerna är i allmänhet fortfarande giltiga, även om vissa av dem behöver uppdateras för att beakta de nödvändiga anpassningarna av den ekonomiska politiken vad gäller de offentliga finanserna.

Det är viktigt att notera att även om åtgärder har vidtagits som delvis eller till och med helt och hållet följer en särskild rekommendation, är denna rekommendation inte uppdaterad förrän en fullständig bedömning av effekterna av dessa åtgärder kan göras. Takten i och graden av de framsteg som görs för att genomföra de olika riktlinjerna granskas i den årliga genomföranderapporten.

1. Belgien

Ingen uppdatering.

2. Danmark

Ingen uppdatering.

3. Tyskland

En av de uppgifter Tyskland står inför består i att "snabbt minska underskottet i den offentliga sektorns finanser till under 3 procent av BNP och styra de offentliga finanserna mot en stabil konsolidering". För att uppnå detta rekommenderades Tyskland i 2003 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken att

*säkerställa ett strikt budgetverkställande och genomföra de aviserade eller kompenserande åtgärderna motsvarande 1 % av BNP under 2003 samt få situationen med ett alltför stort underskott att upphöra senast under 2004 (rekommendation nr 6), och

*minska det konjunkturrensade underskottet med minst en procentenhet av BNP mellan slutet av år 2003 och år 2005 (rekommendation nr 7).

Dessa båda rekommendationer liknade dem som rådet riktade till Tyskland den 21 januari 2003 i enlighet med artikel 104.7 i fördraget. Den 18 november 2003 antog kommissionen två rekommendationer med stöd av artikel 104.8 respektive 104.9 för att rådet skulle besluta (1) att de åtgärder som Tyskland hade vidtagit var otillräckliga för att få det alltför stora underskottet att upphöra samt (2) att förelägga Tyskland att vidta de åtgärder som krävs för att senast 2005 få ned underskottet i de offentliga finanserna under 3 procent av BNP. Den 25 november 2003 beslutade rådet emellertid att i stället för dessa rekommendationer anta en rad slutsatser där bland annat de

åtaganden godkändes som lämnats av Tyskland om att minska det konjunkturrensade underskottet med 0,6 procent av BNP 2004, och med 0,5 procent av BNP eller mer 2005 för att på så sätt säkerställa att det offentliga underskottet kommer att bringas ned under 3 procent av BNP under 2005. I sitt yttrande om 2003 års uppdatering av Tysklands stabilitetsprogram [5], bekräftade rådet dessa slutsatser.

[5] EGT C 68, 18.3.2004.

Mot bakgrund av dessa händelser och med tanke på att budgetplanerna för åren efter 2005 i betydande utsträckning utformas under den period som omfattas av de allmänna riktlinjerna (bland annat i de fleråriga stabilitetsprogrammen), ersätts rekommendationerna 6 och 7 av följande text:

"6. uppnå en årlig minskning av det konjunkturrensade underskottet med 0,6 procent av BNP 2004 och med ett belopp motsvarande minst 0,5 procent av BNP 2005 i syfte att säkerställa att underskott i den offentliga sektorns finanser medbringas under 3 procent av BNP under 2005 (AR 1);

7. om återhämtningen i den ekonomiska aktiviteten blir starkare än vad som för närvarande förväntas, bör alla högre än beräknade offentliga inkomster avdelas till att minska underskottet och påskynda minskningen av det konjunkturrensade underskottet;

7a säkerställa att konsolideringen av de offentliga finanserna fortsätter under åren efter 2005, nämligen genom en fortlöpande minskning av det konjunkturrensade underskottet i de offentliga finanserna med minst 0,5 procentenheter av BNP per år eller mer om så krävs för att uppnå en situation på medellång sikt med offentliga finanser nära balans eller som visar överskott och en återgång till en minskande offentlig skuldkvot (AR 1)."

4. Grekland

En av de uppgifter Grekland står inför avser att "säkerställa hållbarheten i de offentliga finanserna på lång sikt med hänsyn till en åldrande befolkning, särskilt mot bakgrund av den höga offentliga skuldkvoten". För att åstadkomma detta rekommenderades Grekland i 2003 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken bland annat att

*säkerställa en effektiv kontroll av de offentliga löpande primära utgifterna genom att vidta resoluta åtgärder för att lösa problemet med oelastiska utgiftskomponenter, t.ex. den offentliga lönebudgeten (rekommendation nr 2).

Enligt de statistiska uppgifter över de offentliga finanserna avseende 2003 som meddelats av de grekiska myndigheterna, men som ännu inte har godkänts av Eurostat skulle det offentliga underskottet med knapp marginal ha underskridit referensvärdet på 3 procent av BNP. Detta visar på en betydande ökning av underskottet jämfört med 2002 trots det positiva produktionsgapet, vilket

avspeglar den konjunkturförstärkande, expansiva inriktningen av den grekiska finanspolitiken. För 2004 föreligger en tydlig risk för att referensvärdet för underskottet kan komma att överskridas. Grekland fjärmar sig alltmer från en situation med offentliga finanser som är i balans eller som visar överskott.

Mot bakgrund av denna utveckling ersätts rekommendation nr 2 av följande text:

"2. vidta lämpliga åtgärder för att undvika att det uppstår ett alltför stort offentligt underskott, närma sig målet att uppnå balans eller överskott i de offentliga finanserna på medellång sikt genom att säkerställa en förbättring av det konjunkturrensade saldot i de offentliga finanserna på minst 0,5 procent av BNP per år, särskilt genom en effektiv kontroll av de offentliga löpande primära utgifterna (AR 1)."

5. Spanien

Ingen uppdatering.

6. Frankrike

En av de uppgifter Frankrike står inför avser att "snabbt minska det offentliga underskottet till en nivå under 3 procent av BNP och fortsatt styra in de offentliga finanserna på en stadig konsolideringskurs". För att åstadkomma detta rekommenderades Frankrike i 2003 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken bland annat att

*uppnå en betydligt större förbättring av det konjunkturrensade underskottet 2003 än vad som för närvarande planeras (rekommendation nr 1),

*genomföra åtgärder som leder till att det konjunkturrensade underskottet under 2004 minskas med åtminstone 0,5 procent av BNP för att därigenom säkerställa att den kumulativa förbättringen under perioden 2003-2004 är tillräcklig för att senast under 2004 få ned det nominella underskottet under 3 procent (rekommendation nr 2), och

*begränsa ökningen av den offentliga skuldkvoten för år 2003 (rekommendation nr 3).

Dessa tre rekommendationer liknade dem som rådet riktade till Frankrike den 3 juni 2003 i enlighet med artikel 104.7 i fördraget. Den 8 respektive 21 oktober 2003 antog kommissionen två rekommendationer med stöd av artikel 104.8 respektive 104.9 om att rådet skulle besluta (1) att inga effektiva åtgärder hade vidtagits av Frankrike som svar på rekommendationen av den 3 juni och (2) att förelägga Frankrike att vidta nödvändiga åtgärder för att senast 2005 få ned underskottet under 3 procent av BNP in 2005. Den 25 november 2003 beslutade rådet emellertid att i stället för dessa rekommendationer anta en rad slutsatser där bland annat de åtaganden godkändes som lämnats av Frankrike om att minska det konjunkturrensade underskottet med 0,8 procent av BNP 2004 och med

minst 0,6 procent av BNP 2005 för att på så sätt säkerställa att det offentliga underskottet kommer att bringas ned under 3 procent av BNP under 2005. I sitt yttrande över 2003 års uppdatering av Frankrikes stabilitetsprogram [6] bekräftade rådet dessa slutsatser samt förtydligade dem ytterligare.

[6] EGT C43, 19.2.2004.

Mot bakgrund av dessa händelser och med tanke på att budgetplanerna för åren efter 2005 i betydande utsträckning utformas under den period som omfattas av de allmänna riktlinjerna (bland annat i de fleråriga stabilitetsprogrammen), ersätts rekommendationerna 1, 2 och 3 av följande text:

"1. uppnå en årlig minskning av det konjunkturrensade underskottet med 0,8 procent av BNP 2004 och med ett belopp motsvarande minst 0,6 procent av BNP 2005 i syfte att säkerställa att underskott i den offentliga sektorns finanser medbringas under 3 procent av BNP under 2005 (AR 1);

2. om återhämtningen i den ekonomiska aktiviteten blir starkare än vad som för närvarande förväntas, bör alla högre än beräknade offentliga inkomster avdelas till att minska underskottet och påskynda minskningen av det konjunkturrensade underskottet genom att ytterligare åtgärder vidtas. Vidare bör varje eventuell budgetmarginal till följd av att utgifterna ökar långsammare än beräknat användas till att minska underskottet;

3. säkerställa att konsolideringen av de offentliga finanserna fortsätter under åren efter 2005, nämligen genom en fortlöpande minskning av det konjunkturrensade underskottet i de offentliga finanserna med minst 0,5 procentenheter av BNP per år eller mer om så krävs för att uppnå en situation på medellång sikt med offentliga finanser nära balans eller som visar överskott och en återgång till en minskande offentlig skuldkvot (AR 1)."

7. Irland

Ingen uppdatering.

8. Italien

En av de uppgifter Italien står inför består i att "snabbt konsolidera de offentliga finanserna". För att åstadkomma detta rekommenderades Italien i 2003 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken bland annat att

*genom att ersätta tillfälliga åtgärder med mer permanenta åtgärder få till stånd en förbättring av det underliggande budgetsaldot på minst 0,5 % av BNP per år fram till dess att målet på medellång sikt med offentliga finanser nära balans eller som visar överskott är uppnått (rekommendation nr 1).

De statistiska uppgifterna över de offentliga finanserna 2003 visar att underskottet i den offentliga sektorns finanser uppgick till 2,4 procent av BNP, i det närmaste oförändrat jämfört med 2002 (2,3 procent). I en situation med svag ekonomisk tillväxt har myndigheterna fortsatt att förlita sig på tillfällig åtgärder får att hålla tillbaka underskottet. Sådana åtgärder uppskattas ha förbättrat budgetutfallet med drygt 2 procentenheter av BNP (omkring 1,5 procentenheter 2002). Betydligt lägre ränteutgifter jämfört med det föregående året har också medverkat till att en större ökning av

underskottet har kunnat undvikas. För 2004 har engångsåtgärderna bara hälften så stor omfattning och det föreligger därför en risk för att referensvärdet för det offentliga underskottet på 3 % av BNP kan komma att överskridas. Med ett praktiskt taget oförändrat productionsgap visar det konjunkturrensade saldot också en ofördelaktig utveckling. Anpassningen mot en situation med offentliga finanser nära balans i konjunkturrensade termer har ytterligare skjutits på framtiden.

Mot bakgrund av denna utveckling ersätts rekommendation nr 1 av följande text:

"1. få till stånd en förbättring av det underliggande budgetsaldot på minst 0,5 % av BNP per år fram till dess att målet på medellång sikt med offentliga finanser nära balans eller som visar överskott är uppnått genom att ersätta tillfälliga åtgärder med mer permanenta åtgärder och vara reda att vidta ytterligare åtgärder för att undvika att ett alltför stort underskott uppstår (AR 1)."

9. Luxemburg

Ingen uppdatering.

10. Nederländerna

En av uppgifterna för Nederländerna är "att fortsätta anpassningen av de offentliga finanserna under de kommande åren till en svagare potentiell tillväxt och de kostnader som den offentliga budgeten kommer att förorsakas genom den åldrande befolkningen". För att klara detta rekommenderades Nederländerna i 2003 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken att

*fortsätta hålla de offentliga utgifterna inom klart fastlagda gränser, definierade i reala termer och förenliga med ett saldo i den offentliga sektorns finanser nära balans eller med överskott (rekommendation nr 1).

Uppgifterna om finanspolitiken för 2003 visar att det offentliga underskottet ökade till 3,2 procent av BNP. Denna försämring hänger samman med den kraftiga ekonomiska nedgången, som ledde till att underskottet ökade mer än väntat, trots ett betydande besparingspaket. För 2004 finns det också risk för att referensvärdet på 3 procent av BNP kommer att överskridas. Med tanke på att produktionsgapet ökar, utvecklas dock det konjunkturrensade saldot mer gynnsamt. I konjunkturrensade termer är anpassningen mot ett saldo nära balans på god väg.

Mot bakgrund av denna utveckling skall rekommendation nr 1 ersättas med följande:

"1. vara redo att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att komma tillrätta med ett alltför stort underskott som kan komma att uppstå och samtidigt fortsätta hålla de offentliga utgifterna

inom klart fastlagda gränser, definierade i reala termer och förenliga med ett saldo i den offentliga sektorns finanser nära balans eller med överskott (AR 1 och 14)".

11. Österrike

Ingen uppdatering.

12. Portugal

En av uppgifterna för Portugal är att "påskynda konsolideringen av de offentliga finanserna och ta kontroll över de offentliga utgifternas starka utveckling". För att klara detta rekommenderades Portugal i 2003 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken att

*se till att underskottet i den offentliga sektorns finanser minskas ytterligare under 2003 enligt plan och att det konjunkturrensade underskottet därefter minskas med åtminstone 0,5 % av BNP varje år för att ett läge nära balans skall kunna uppnås (rekommendation nr 1).

De finanspolitiska uppgifterna för 2003 visar ett underskott i den offentliga sektorns finanser på 2,8 procent av BNP, vilket innebär att Portugal har följt rådets rekommendation av den 5 november 2002 enligt artikel 104.7 i fördraget, med en uppmaning att underskottet senast 2003 skulle minskas till under referensvärdet på 3 procent av BNP. Det stora negativa produktionsgap som sammanhängde med den ekonomiska tillbakagången 2003 bromsade upp konsolideringsprocessen betydligt, eftersom det uppstod ett mycket stort bortfall av skatteintäkter 2003 (om man inte räknar engångsåtgärden att avyttra utestående fordringar i skatter och sociala avgifter). Även om regeringen i stort sätt har varit framgångsrik med att genomföra de planerade utgiftsnedskärningarna (dvs. tillväxten av de löpande primära utgifterna fortsatte att minska i takt från 8,9 procent 2001 till 7,8 procent 2002 och 4,1 procent 2003), så gjorde den förlust av skatteinkomster som följde i lågkonjunkturens spår att regeringen för andra året i följd i hög grad var beroende av engångsåtgärder (1,5 respektive 2,1 procent av BNP under 2002 respektive 2003). För 2004 finns det en klar risk att referensvärdet för underskottet åter kommer att överskridas, med tanke på den långsamma tillväxten och det faktum att det stora belopp i engångsåtgärder som uppnåddes 2003 enligt de planer som nu råder endast delvis kommer att ersättas.

Mot bakgrund av denna utveckling skall rekommendation nr 1 ersättas med följande:

"1. vidta lämpliga åtgärder för att undvika att underskottet åter överskrider referensvärdet på 3 procent av BNP, arbeta för att uppnå ett saldo nära balans eller som visar överskott i den offentliga sektorns finanser på medellång sikt genom att se till att det konjunkturrensade underskottet minskas med åtminstone 0,5 % av BNP varje år; och därvid ersätta engångsåtgärder med åtgärder av mer permanent natur (AR 1)".

13. Finland

Ingen uppdatering.

14. Sverige

Ingen uppdatering.

15. Förenade kungariket

Uppgifterna om de offentliga finanserna för 2003 visar att underskottet i den offentliga sektorns finanser blev 3,2 procent av BNP, vilket är högre än referensvärdet på 3 procent. De offentliga finanserna försämrades mer än planerat under 2003, framför allt på grund av att de direkta skatteintäkterna blev mindre än förväntat. På medellång sikt beräknas såväl det faktiska som det konjunkturrensade underskottet minska till något mindre än 2 procent av BNP i samband med fortlöpande ökningar av planerade utgifter i syfte att kompensera för otillräckliga investeringar inom den offentliga sektorn och brister i de offentliga tjänsterna. Planen för hur underskottet skall utvecklas ger dock inte en tillräcklig säkerhetsmarginal för att hindra att referensvärdet på 3 procent av BNP kan överskridas vid normala makroekonomiska variationer i ekonomin. Det finns även risker med budgetberäkningarna som härrör från den förväntade autonoma ökningen av intäktskvoten.

Mot bakgrund av denna utveckling står Förenade kungariket inför ytterligare en uppgift jämfört med 2003 års version av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, nämligen att

stärka de offentliga finanserna i syfte att förhindra uppkomsten av budgetobalanser

För att stärka de offentliga finanserna i syfte att förhindra uppkomsten av budgetobalanser rekommenderas Förenade kungariket att

"6. vara redo att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att förhindra att ett alltför stort underskott uppstår och förbättra det konjunkturrensade budgetsaldot för att sanera de offentliga finanserna på ett sådant sätt att de är förenliga med målet att uppnå balans eller ett överskott i den offentliga sektorns finanser på medellång sikt (AR 1)."

16. Cypern

Denna lilla ekonomi, med turism som sin huvudsakliga inkomstkälla, har visat en viss motståndskraft inför de svåra förhållanden som har varit rådande internationellt. Real BNP-tillväxt har varit stabil och hög på i genomsnitt 4,2 procent per år under åren 1997-2001 och den har varit driven av både inhemsk efterfrågan och fortlöpande hög tillväxt inom turistsektorn. Efter den 11 september 2001 drabbades dock turismen av en kraftig tillbakagång på grund av det internationella terroristhotet, krigen i Afghanistan och Irak samt SARS, och minskningen fortsatte under 2003. Därför blev tillväxten mindre än hälften än vad den hade varit dessförinnan, men den var fortfarande 2 procent 2002 och 2003, med stöd av en viss inhemsk efterfrågan. Detta är dock under tillväxtpotentialen.

Det relativt goda tillväxtresultatet hade stöd av en marknadsekonomi där den privata sektorn dominerar och av bl.a. ett väl utvecklat finansiellt och rättsligt system, en i allmänhet försiktig ekonomisk politik och en flexibel arbetsmarknad. På arbetsmarknaden har det i det närmaste rått full sysselsättning och arbetskraftsdeltagandet är högt. Med en arbetslöshet som varierar mellan 3 och 5 procent har Cypern i praktiken inga problem med arbetslöshet. Samtidigt har krisen i (mass)turistnäringen på Cypern framhävt det ökande ekonomiska beroendet av denna sektor, samtidigt som traditionella källor till exportinkomster, särskilt inom tillverkningssektorn, visar på strukturell tillbakagång. Det kan därför vara intressant för Cypern att sträva efter ökad diversifiering mot aktiviteter med högre förädlingsvärde. För att uppnå detta bör Cypern påskynda övergången till en kunskapsbaserad ekonomi och fortsätta förbättra företagsklimatet genom förenklingar.

En finanspolitisk konsolideringsplan infördes 1999 och reviderades och utökades under de därpå följande åren. Budgetresultatet blev dock åter sämre än planerat under 2002 och 2003 och denna konsolideringsplan avvecklades i praktiken i samband med att underskotten ökade till 4,6 respektive 6,3 procent av BNP. Den expansiva finanspolitiken bidrog till en ökning av inhemsk efterfrågan och ett beräknat underskott i bytesbalansen på 4,4 procent av BNP för 2003. Regeringen avser att på nytt angripa problemet med budgetunderskottet för innevarande och kommande år för att få en mer gynnsam makroekonomisk politik sammansättning och verka för att sänka det nuvarande bytesbalansunderskottet.

Den cypriotiska politiken bör syfta till att uppnå en hög grad av varaktig konvergens, särskilt vad beträffar konsolideringen av de offentliga finanserna. Både den ytterligare konsolideringen av de offentliga finanserna och hanteringen av det ökande beroendet av turism behöver stöd genom en politik som leder till att bibehålla den höga tillväxten på medellång och lång sikt. Detta kräver framför allt att basen för tillväxt och sysselsättning stärks och Cypern bör fortsätta sin omställning till en kunskapsbaserad ekonomi. Det bör framhållas att de uppgifter som beskrivs nedan är föremål för en ovanligt hög grad av osäkerhet eftersom en återförening skulle medföra att öns ekonomiska situation förändras i grunden. Mot denna bakgrund är Cyperns två viktigaste uppgifter följande:

* Säkerställa en hållbar minskning av underskottet i den offentliga sektorns finanser.

*Öka diversifieringen av ekonomin mot aktiviteter med högre förädlingsvärde.

Säkerställa en hållbar minskning av underskottet i den offentliga sektorns finanser

Konsolideringen av de offentliga finanserna avvek alltmer från målet under åren 2002 och 2003. Den ursprungliga finanspolitiska konsolideringsplanen, som började genomföras 1999, reviderades 2001 och därefter ytterligare en gång 2002. Den syftade till att minska underskottet till 2 procent av BNP 2002 och uppnå balans i de offentliga finanserna 2005. Tillväxten blev dock lägre än väntat 2002 och detta gjorde att underskottet i den offentliga sektorns finanser blev 4,6 procent av BNP i stället för 2,6 procent som tidigare planerats. 2003 försämrades underskottet ytterligare, på grund av fortlöpande svag tillväxt och skatteplanering som ledde till ett kännbart inkomstbortfall, samtidigt som utgifterna ökade genom ökade satsningar på försvaret och expansiva åtgärder som infördes för att få den svaga yttre efterfrågan att öka. Dessa faktorer ledde i praktiken till att konsolideringsprogrammet blev verkningslöst, och det offentliga underskottet nådde 2003 6,3 procent av BNP. Den expansiva finanspolitiken bidrog till att den inhemska efterfrågan ökade och till att bytesbalansunderskottet fortfarande låg på en relativt hög nivå, beräknat till 4,4 procent av BNP för 2003. Regeringen avser att på nytt ta sig an problemet med det offentliga underskottet genom att arbeta för en mer gynnsam makroekonomisk politik som skall leda till en minskning av bytesbalansunderskottet. Det krävs avsevärda korrigerande åtgärder för att få konsolideringen av de offentliga finanserna att åter hamna på rätt spår. De offentliga finansernas kvalitet bör öka tack vare en omfattande finanspolitisk reform, som ska genomföras före slutet av 2004. Dessa reformer kommer att stödja ytterligare minskningar av underskottet och hjälpa till att hålla bytesbalansunderskottet på en hållbar nivå om förutsättningarna för privat nettosparande åter skulle bli mindre gynnsamma.

Öka diversifieringen av ekonomin mot aktiviteter med högre förädlingsvärde

Turismen svarar för runt 15-20 procent av BNP och sysselsättningen och ekonomin har därför visat en viss motståndskraft inför de svåra förhållanden som varit rådande internationellt. På längre sikt vore det dock intressant för Cypern att uppgradera turistverksamheten och att utveckla andra aktiviteter med högre förädlingsvärde. Cyperns regering har för detta ändamål initierat ett antal reformer som ska underlätta omställningen till en kunskapsbaserad ekonomi. Den låga nivån på utgifterna för FoU, särskilt i näringslivssektorn, och bristen på IT-kunskaper kan dock fortfarande lägga hinder i vägen för denna utveckling. Dessutom ligger både e-handeln och andelen hushåll med tillgång till Internet på relativt låga nivåer.

Ett bättre företagsklimat är också en nyckel till större effektivitet på produktmarknaderna. För det första domineras Cyperns ekonomi av små familjeföretag, vilkas utveckling delvis kan hindras av bristande tillgång till kapital. För det andra är konkurrensen fortfarande begränsad inom nätverksamheterna. Det råder exempelvis inte konkurrens mellan olika operatörer på elmarknaden, eftersom det inte råder fritt tillträde för olika systemansvariga för överföringssystemet. I november 2003 utfärdade tillsynsmyndigheten för post och telekommunikationer två lagar som driver på, men

inte fullbordar, fritt tillträde till accessnäten i dessa sektorer. Det återstår även hinder för marknadstillträde inom lufttransportsektorn och gemenskapens regelverk är fortfarande inte helt genomfört inom sjötransportsektorn.

Landsspecifika rekommendationer till Cypern

För att klara av de uppgifter som beskrivits ovan krävs omfattande strukturreformer enligt de allmänna riktlinjerna (AR) i del I av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken.

För att säkerställa en hållbar minskning av underskottet i den offentliga sektorns rekommenderas Cypern att

1. i ett flerårsperspektiv minska det offentliga underskottet på ett trovärdigt och varaktigt sätt i enlighet med de beslut som rådet fattar i samband med den kommande granskningen av finanspolitiken (AR 1).

För att öka diversifieringen av ekonomin mot aktiviteter med högre förädlingsvärde rekommenderas Cypern att

2. öka ansträngningarna att göra arbetskraftens yrkeskompetens mer anpassad till rådande behov, att främja FoU och innovation, särskilt inom företagssektorn, och att förbättra förutsättningarna för att underlätta spridningen av IT (AR 9 och 13), och att

3. fortsätta förenkla villkoren för företagen och skattesystemet (AR 11).

17. Tjeckien

Efter den ekonomiska nedgången under åren 1997-1998 har den genomsnittliga årliga tillväxten i Tjeckien varit över 3 procent, med undantag för 2002, när landet drabbades av översvämningskatastrof och BNP-tillväxten bara blev 2 procent. Inflationen, mätt i harmoniserat konsumentprisindex, låg på en mycket låg nivå (1,4 procent 2002 och -0,1 procent 2003) och de monetära myndigheterna överträffade inflationsmålet. Tillväxtresultatet har underbyggts genom omstruktureringsarbete, men BNP har ännu inte helt uppnått sin beräknade potential. Den största omstruktureringsprocessen ägde rum i banksektorn. Omstruktureringen av banksektorn innebar betydande kostnader för den offentliga sektorn, eftersom staten övertog osäkra tillgångar från bankernas balansräkningar. Finanspolitiken har dessutom fram till nyligen varit ganska expansiv, vilket gjorde att underskottet i den offentliga sektorns finanser drevs upp till över 7 procent av BNP 2002. Den expansiva finanspolitiken bidrog till en kraftig ökning av inhemsk efterfrågan och en i allt högre grad konsumtionsstyrd ökning av underskottet till över 6 procent av BNP.

Den tjeckiska finanspolitiken bör inriktas på att en hög grad av varaktig konvergens uppnås, särskilt vad beträffar saneringen av de offentliga finanserna. Ekonomin har kännetecknats av relativt låg tillväxt jämfört med de andra nya medlemsstaterna. Den fortsatta saneringen av de offentliga finanserna behöver därför backas upp av en politik som hjälper till att förstärka tillväxtresultatet på medellång och lång sikt. Detta kräver framför allt en ansträngning att ta itu med de återstående strukturella svagheterna, särskilt på arbetsmarknaden och för företagande, och att påskynda övergången till en kunskapsbaserad ekonomi. Mot denna bakgrund är Tjeckiens fyra viktigaste uppgifter följande:

*Snabbt uppnå en ytterligare minskning av det offentliga underskottet på varaktig grundval och långsiktig hållbarhet i de offentliga finanserna.

*Fortsätta att bearbeta de strukturella problemen på arbetsmarknaden.

*Förbättra förutsättningarna för en snabbare produktivitetstillväxt.

*Främja nyföretagande samt små och medelstora företag.

Snabbt uppnå en ytterligare minskning av det offentliga underskottet på hållbar grundval och långsiktig hållbarhet i de offentliga finanserna.

Underskottet i den offentliga sektorns finanser beräknas ha ökat från 6,4 procent av BNP 2002 till 12,9 procent av BNP 2003 [7], vilket ledde till en ytterligare försämring av bytesbalansunderskottet. 2003 införde regeringen ett program för sanering av de offentliga finanserna som syftar till att minska det offentliga underskottet till 4 procent av BNP 2006. Konsolideringen av de offentliga finanserna

[7] Detta underskott härrör delvis från bokföringen av en enda statlig garanti, som motsvarar cirka 6,3 procent av BNP.

kommer att stödja ytterligare minskningar av underskottet och hjälpa till att hålla bytesbalansunderskottet på en mer hållbar nivå om förutsättningarna för privat nettosparande åter skulle bli mindre gynnsamma.

Om kvaliteten på de offentliga finanserna skall kunna förbättras beror dock i stor utsträckning på genomförandet av de finanspolitiska reformerna. Ett mycket viktigt inslag i dessa reformer är förändringen av den institutionella ramen och införandet av utgiftsramar på medellång sikt och resultatstyrda budgetar. Utgiftsramen skall särskilt minska regeringens incitament att tillhandahålla statliga garantier, vilka fortfarande är en källa till betydande finansiella risker. Med tanke på den pågående decentraliseringen av den offentliga administrationen, gör bristen på finanspolitiska regler på regional och lokal nivå dessutom att upprätthållandet av sunda offentliga finanser i framtiden kan äventyras. Som ett positivt inslag kan nämnas att regeringen i sina reformplaner inte planerar att minska utgifterna för offentliga investeringar som andel av BNP under de kommande åren.

När det gäller de offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt, finns det skäl till betydande oro över utgifter utanför budgeten och snabbt ökande utgifter för social trygghet och hälso- och sjukvård. Den nuvarande offentliga skuldnivån i landet är visserligen inte hög, men utvecklingen för ovannämnda poster bidrog till en kraftig ökning under de senaste åren (från 23,6 procent av BNP 2001 till 30,5 procent av BNP 2003).

Fortsätta att bearbeta de strukturella problemen på arbetsmarknaden

Mellan 1990 och 2002 genomfördes genomgripande strukturreformer på den tjeckiska arbetsmarknaden. Andelen personer som var anställda inom primärsektorn minskade från 12,4 till 4,8 procent av arbetsstyrkan, andelen anställda inom industrin minskade från 45,1 till 39,6 procent, medan tjänstesektorn ökade från 42,5 till 55,6 procent av arbetsstyrkan. Arbetslösheten var 7,3 procent i slutet på 2002 och har sedan dess ökat till 8,1 procent under fjärde kvartalet 2003. Förutom omstruktureringsprocessen kommer arbetslösheten sannolikt att påverkas av reformen av de offentliga finanserna, enligt vilken den offentliganställda arbetsstyrkan skall skäras ned med 2 procent om året under perioden 2004-2006. Fackföreningarnas inflytande på lönebildningen är lågt. Löneförhandlingarna sker enligt ett decentraliserat förfarande och lönerna läggs oftast fast på företagsnivå. Samordningen av förhandlingarna mellan företag och sektorsvis är svag. Trots en hög förvärvsfrekvens (65,5 procent 2002) och en arbetslöshet som ligger runt EU-genomsnittet, uppvisar den tjeckiska arbetsmarknaden en rad strukturella svagheter. För det första finns det stora regionala skillnader i arbetslöshet. Arbetslösheten i strukturellt svaga regioner är mer än fyra gånger högre än i Prag och i vissa regioner är den över 25 procent. För det andra är andelen långtidsarbetslösa (över ett år) mycket hög, denna kategori utgjorde 37 procent 2002. Den genomsnittliga tidsperiod som arbetslösa är registrerade i a-kassan blir också allt längre. För det tredje är ungdomsarbetslösheten (arbetslösa under 25 år) mycket hög. Under 2002 var den genomsnittliga andelen arbetslösa ungdomar nästan 17 procent, med avsevärda skillnader mellan regionerna.

På arbetsmarknadens utbudssida kan långtidsarbetslöshet och bristande yrkesmässig flexibilitet tillskrivas skatte- och avgiftssystemets avskräckande effekter, det underutvecklade systemet för livslångt lärande och svagheter i utbildningssystemet. Systemet tillhandahåller inte i tillräckligt hög grad kompetens som är anpassad till arbetsmarknadens behov, särskilt till de krav som ställs inom ramen för en kunskapsbaserad ekonomi. De strukturella bristerna på den tjeckiska arbetsmarknaden speglar även låg geografisk rörlighet, vilket beror på två huvudsakliga problem: För det första gör regleringen av fastighetspriser att det saknas incitament för att tillhandahålla bostäder i de områden där nya arbetstillfällen skapas. För det andra är transportinfrastrukturen bristfällig, vilket gör att det är dyrt att pendla och skapar hinder för att investera och skapa nya företag i strukturellt svaga områden.

På efterfrågesidan kan de höga avgifterna för hälso- och sjukvård och social trygghet ha negativa effekter. Den totala andelen avgifter för hälso- och sjukvård och social trygghet utgör 47,5 procent av bruttolönen, av vilket cirka ¼ betalas av arbetstagarna och ¾ av arbetsgivarna.

Förbättra förutsättningarna för en snabbare produktivitetstillväxt

Produktivitetstillväxten i Tjeckien har varit relativt låg. Under perioden 1996-2002 ökade arbetsproduktiviteten med 2,1 procent om året, vilket var den lägsta ökningstakten bland de nya medlemsländerna. Dessutom är produktivitetsnivån fortfarande mycket låg jämfört med EU (55 procent av genomsnittsnivån i EU 15). Bidragande faktorer till denna situation kan vara utbildningssystemets begränsade flexibilitet, den bristande effektiviteten inom FoU och innovation och den låga användningsgraden av IT. Utbildningssystemets oförmåga att tillfredsställa de förändrade kraven på kompetens visar sig genom den dåliga anpassningen av kvalifikationer på arbetsmarknaden. Utbildningsnivån (andelen av befolkningen mellan 20 och 24 år som har åtminstone gymnasiekompetens) är visserligen mycket hög (92 procent) men andelen personer med universitetsexamen är bland de lägsta i EU. Trots en relativt hög nivå på utgifter för FoU jämfört med de andra nya medlemsländerna, är den innovationaktivitet som härrör från detta, mätt i antal patent, mycket låg, vilket tyder på att den FoU som bedrivs inte är särskilt effektiv. Samarbetet mellan de olika forskningsanstalterna (dvs. universiteten och den tjeckiska vetenskapsakademin) och den privata sektorn förefaller vara begränsat. Regeringen, som är väl medveten om dessa problem, har inlett en nationell strategi för åren 2004-2008 för att främja FoU, men resultaten är beroende av att strategin genomförs fullt ut.

Främja nyföretagande samt små och medelstora företag

Trots framstegen med att upprätta en väl fungerande ram för konkurrensen på marknaden och fortlöpande framsteg i den rättsliga miljön, verkar det fortfarande finnas kvar avsevärda hinder för nyföretagande i Tjeckien. Detta märks bl.a. på den låga andel av BNP som härrör från små och medelstora företag (mindre än 40 procent). Andelen nyetableringar i procent av alla företag är relativt låg jämfört med andra nya medlemsländer.

Detta beror bl.a. på att det tycks finnas betydande svagheter i företagsklimatet, vilka innebär oproportionerligt större nackdelar för små och medelstora företag, bl.a. vad beträffar regler och genomförande av rättsliga beslut, orimligt betungande administrativa krav på företagen och begränsad tillgång till kapital. Det administrativa förfarandet för att upprätta ett nytt företag är mycket långdraget och komplicerat. Handelsregistrets ineffektiva och ofta insynsskyddade verksamhet kritiseras ofta av företagare. Konkurslagstiftningen ger heller inga möjligheter till att dra sig tillbaka från marknaden på ett effektivt sätt eller att omstrukturera företag i svårigheter. Flera lagförslag som syftar till att angripa några av dessa problem är för närvarande under utarbetande, men framstegen har visat sig ta lång tid att uppnå. Trots förbättringar av domarnas kvalifikationer förblir kvalitet och svarstid grundläggande svagheter vad beträffar det rättsliga genomdrivandet. Nya företag har dessutom mycket svårt att hitta externa finansieringskällor.

Landsspecifika rekommendationer för Tjeckien

För att klara de uppgifter som beskrivits ovan krävs omfattande strukturreformer enligt del I av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken (AR).

För att snabbt uppnå en ytterligare minskning av det offentliga underskottet på hållbar grundval och långsiktig hållbarhet i de offentliga finanserna rekommenderas Tjeckien att

1. i ett flerårsperspektiv minska det offentliga underskottet på ett trovärdigt och varaktigt sätt i enlighet med de beslut som rådet fattar i samband med den kommande granskningen av finanspolitiken (AR 1).

2. reformera systemen för hälso- och sjukvård samt pensioner i syfte att säkerställa att de offentliga finanserna är hållbara, särskilt för att kompensera för den förväntade ökningen av försörjningsbördan för den åldrande befolkningen och för att vidta åtgärder för att minska den finansiella risk som sammanhänger med den ökande bördan av eventuella förpliktelser samt för att säkerställa att incitamenten att arbeta blir bättre och att de höga socialförsäkringsavgifterna blir lägre (AR 4, 14 och 16).

För att fortsätta bearbeta de strukturella problemen på arbetsmarknaden rekommenderas Tjeckien att

3. förbättra utbudet av arbetskraft genom att reformera skatte- och bidragssystemen för att avlägsna faktorer som gör det olönsamt att arbeta, öka regional och yrkesmässig rörlighet genom att minska brister i anpassad kompetensnivå, avreglera bostadsmarknaden, förbättra transportinfrastrukturen och införa effektiva omskolningsåtgärder och andra aktiva arbetsmarknadsåtgärder (AR 4, 7, 8, 13).

I syfte att förbättra förutsättningarna för snabbare produktivitetstillväxt rekommenderas Tjeckien att

4. förbättra utbildningssystemen med avseende på effektivitet och kvalitet och förmågan att tillfredsställa förändrade krav på yrkeskompetens (AR 13), och att

5. förbättra effektiviteten på FoU- samt innovationsverksamheten, främja kunskapsöverföring genom utländska direktinvesteringar och stödja spridningen av kunskap (AR 13).

För att främja nyföretagande samt små och medelstora företag rekommenderas Tjeckien att

6. förbättra företagsklimatet genom att främst lätta på de administrativa kraven på företagen, förbättra och förstärka den rättsliga ramen och öka tillgången till kapital (AR 11, 12).

18. Estland

Trots svag yttre efterfrågan förblev det makroekonomiska läget i Estland stabilt under 2003, men bytesbalansunderskottet ökade till 13,7 procent av BNP. BNP-tillväxten på 4,8 procent var kopplad till både livliga investeringar och privat konsumtionstillväxt. Den sistnämnda var driven av en kraftig kreditökning, högre löner och en viss sysselsättningstillväxt. Mot bakgrund av en utdragen investeringströghet i euroområdet ökade kapitalflödet i Estland kraftigt med mer än 11 procent, tack vare ett starkt inflöde av utländska direktinvesteringar och låga räntenivåer. Inflationen, som hade ökat till nästan 7 procent i mitten av 2001, minskade till 1,3 procent 2003. Överskottet i den offentliga sektorns finanser ökade till 1,8 procent av BNP 2002 och ytterligare till 2,6 procent 2003, tack vare en hög aktivitetsnivå och bättre skatteinkomster, och trots att parlamentet godkände ytterligare utgifter. Vissa lokala myndigheter fortsatte att utsätta de offentliga finanserna för påfrestningar.

Politiken i Estland bör inriktas på att uppnå en hög grad av hållbar konvergens och att minska underskottet i bytesbalansen. Finanspolitiken kan ha en betydande effekt på bytesbalansen, samtidigt som strukturpolitik, särskilt i syfte att förbättra produktiviteten och öka konkurrensen, kan öka ekonomins tillväxtpotential, och i sin tur ytterligare förbättra förhållandet mellan sparande och investeringar, samt bytesbalansen. Därutöver är arbetsmarknaden, särskilt den höga arbetslösheten, ett viktigt problem för myndigheterna som en följd av omstruktureringen av ekonomin efter landets oberoende. Mot denna bakgrund är Estlands fyra viktigaste uppgifter följande:

*Att minska det stora underskottet i bytesbalansen, vilket bör underlättas genom en lämplig finanspolitik.

*Att ta itu med de strukturella problemen på arbetsmarknaden.

*Att förbättra förutsättningarna för ökad produktivitet.

*Att utveckla effektiv konkurrens i nätverksamheterna.

Att minska det stora underskottet i bytesbalansen, vilket bör underlättas genom en lämplig finanspolitik

En obalans mellan inhemsk och utländsk efterfrågan yttrade sig i en kraftig efterfrågan på import (en ökning med 8,1 procent) och en relativt trög exporttillväxt (en ökning med 5,1 procent) och följaktligen en försämring av bytesbalansen till 13,7 procent av BNP 2003. Ett antal stora engångsposter, främst rörande import av investeringsvaror, och en negativ inkomstbalans låg bakom en stor del av underskottet, medan kapitalbalansen fortsatte visa överskott, tack vare ett kraftigt inflöde av utländska direktinvesteringar. Den låga offentliga skuldsättningsgraden (runt 5 procent av BNP) och landets goda kreditvärdighet bidrar till att dämpa farhågorna beträffande landets stabilitet på grund av finansieringen av bytesbalansunderskottet. Regeringen har dessutom byggt upp en

"stabilitetsreserv" som uppgår till 9 procent av BNP och som har finansierats med hjälp av överskott i de offentliga finanserna och inkomster från privatiseringar sedan 1997.

Strukturpolitik som förbättrar de estniska varornas och tjänsternas konkurrenskraft, främst genom en snabb förbättring av landets infrastruktur samt investeringar i humankapital, med särskild tonvikt på landets missgynnade regioner, är därför avgörande för att det skall vara möjligt att på medellång sikt radikalt minska denna stora makroekonomiska obalans i den estniska ekonomin.

En fortsatt försiktig finanspolitik spelar en nyckelroll när det gäller att komma tillrätta med bytesbalansunderskottet. Överskottet i den offentliga sektorns finanser ökade visserligen från 1,8 procent av BNP 2002 till 2,6 procent av BNP 2003, men vissa lokala myndigheter fortsatte utsätta de offentliga finanserna för påfrestningar genom att inte uppnå sina budgetmål varken under 2002 eller 2003. Trots de senaste årens överskott i den offentliga sektorns finanser och den låga offentliga skuldsättningsgraden, kommer planerna för högre utgifter och skattesänkningar i samband med anslutningsanknutna åtaganden att sätta finanspolitiken under ökad press under den närmaste framtiden. Detta kan leda till att det nationella sparandet minskar och därigenom ha en negativ effekt på den övergripande makroekonomiska politiken, särskilt mot bakgrund av det mycket höga bytesbalansunderskottet. På det hela taget bör saldot i den offentliga sektorns finanser i Estland förbli i balans eller uppvisa överskott under de kommande åren, även med en något mindre åtstramad finanspolitik. Ett lättande på finanspolitiken under de första åren av medlemskap i EU kommer dessutom sannolikt att sammanfalla med ett ekonomiskt uppsving. Man kan inte utesluta en konjunkturförstärkande effekt av den finanspolitik som planeras. Det finanspolitiska programmet på medellång sikt i Estland behöver därför genomföras med försiktighet och flexibilitet.

Att ta itu med de strukturella problemen på arbetsmarknaden

Villkoren på den estniska arbetsmarknaden har försämrats gradvis sedan landet blev oberoende. Omstruktureringen av ekonomin och det dåligt anpassade kompetensutbudet på arbetsmarknaden som blev följden av denna, förefaller vara huvudfaktorerna bakom ökningen av arbetslösheten till 14½ procent i mitten av 2000 (baserat på ILO:s definition). Efter att ha minskat från 65 procent 1997 till 60,6 procent 2000, gick sysselsättningsgraden upp till 61,1 procent 2002, vilket för första gången sedan landet blev oberoende bidrog till en svängning på arbetsmarknaden och ledde till att arbetslösheten minskade till 10,3 procent 2002. Denna förbättring berodde dock på små förbättringar av sysselsättningen och en betydande minskning av den ekonomiskt aktiva befolkningen: sysselsättningen ökade med cirka 2 procent under perioden 1997-2002, samtidigt som den yrkesverksamma befolkningen minskade med nära 2,5 procent.

Den ökande arbetslösheten under perioden 1997-2002 var kopplad till en fortlöpande ökning av andelen långtidsarbetslösa och av arbetstagare utan incitament att stanna kvar på arbetsmarknaden (s.k. discouraged workers) och innebar följaktligen att den strukturella arbetslösheten tilltog. Andelen personer som hade varit utan jobb under mer än ett år minskade dock till 41 procent av de arbetslösa 2002, vilket var nästan samma nivå som 1997, efter att ha ökat betydligt och varit uppe på 60 procent under den aktuella perioden. Antalet långtidsarbetslösa förblir trots detta särskilt högt, vilket tyder på att många arbetslösa inte har den kompetens som krävs för att de framgångsrikt skall kunna

återintegreras på arbetsmarknaden. Regionala skillnader består fortfarande och arbetslösheten förblir betydligt högre i den nordöstra delen av landet (runt 19 procent av den arbetsföra befolkningen) än i den södra delen (8½-9 procent).

Att förbättra förutsättningarna för ökad produktivitet

I Estland är produktivitetsnivån fortfarande mycket låg jämfört med genomsnittet i EU (42 procent av genomsnittsnivån i EU 15 under 2002). Arbetsproduktiviteten ökade visserligen kraftigt (7 procent per år) under perioden 1997-2000, men tillväxten har avtagit sedan 2000. Två huvudfaktorer kan utgöra ett handikapp när det gäller framtida ökningar i produktivitetstillväxt: brist på kvalifikationer i den arbetande befolkningen och en låg nivå på FoU och innovation. Dessa två faktorer förklarar även att de utländska direktinvesteringarna är koncentrerade till de områden som inte kräver mycket FoU och höga kvalifikationer.

Arbetskraftens brist på kvalifikationer beror på att utbildningssystemet är ineffektivt, eftersom de offentliga utgifterna för utbildning är relativt höga (6,7 procent av BNP 2000). Det största problemet är att utbildningssystemet inte är tillräckligt anpassat till arbetsmarknadens behov och att det därigenom uppstår en obalans.

En väl avvägd politik för FoU kan även spela en viktig roll för att öka produktivitetstillväxten. Estland har för närvarande en relativt låg nivå på utgifter för FoU, lägre än andra europeiska länder (0,8 procent av BNP 2001), och den lägsta nivån på FoU i företagen av alla de nya medlemsstaterna. Detta beror delvis på att kopplingarna mellan den akademiska världen och näringslivet är svaga. En ny strategi har utvecklats på detta område, som skall leda till att utgifterna för FoU ökar betydligt under perioden 2002-2006

Att utveckla effektiv konkurrens i nätverksamheterna

Avregleringen av nätverksamheterna har visserligen påbörjats i Estland, men konkurrensen är fortfarande mycket begränsad inom elsektorn. Landet har förhandlat till sig en lång övergångsperiod för avregleringen av denna sektor, med tanke på dess beroende av oljeskiffrar som energiframställningskälla. Omstruktureringen av oljeskiffersektorn har inletts, men de framsteg som hittills har gjorts med den planerade liberaliseringen av marknaden är begränsade. Elmarknaden domineras av ett statligt ägt, vertikalt integrerat företag, som har verksamhet inom såväl leverans som framställning av elkraft, och monopol på överföring och distribution. Dagens 10-procentiga deklarerade öppning av marknaden för konkurrens är lägre än de flesta av de nya medlemsstaternas öppningsgrad. Ett av de största hindren för avreglering av elmarknaden är att den av myndigheterna är belagd med strikta importlicensregler. Det är även viktigt att oberoendet hos tillsynsmyndigheten för energi kan garanteras, eftersom staten äger det dominerande företaget på elmarknaden.

Problemen är mindre utpräglade inom gas och telekommunikationer. Gasmarknaden är privatiserad och öppen, med en enda leverantör som är verksam på marknaden. Även telekommarknaden har avreglerats. Vissa problem kan dock uppstå om ägaren till nätet även är verksam som distributör.

Landsspecifika rekommendationer för Estland

För att klara de uppgifter som beskrivits ovan krävs omfattande strukturreformer enligt del I av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken (AR).

För att bearbeta det stora underskottet i bytesbalansen, vilket bör underlättas genom en lämplig finanspolitik, rekommenderas Estland att

1. genomföra en finanspolitik i linje med de beslut som kommer att fattas av rådet inom ramen för den kommande budgetövervakningen (AR 1), och som överensstämmer med målet att undvika en procyklisk politik som kan förvärra den externa obalansen (AR 2).

För att bearbeta de strukturella problemen på arbetsmarknaden rekommenderas Estland att

2. anta en politik med särskild tonvikt på att återintegrera de långtidsarbetslösa, särskilt i de regioner som har drabbats värst av omstruktureringen av ekonomin, genom att främja yrkesutbildning och livslångt lärande och genom att upprätta en institutionell ram till stöd för sysselsättningsskapande arbetsmarknadsåtgärder (AR 4, 6 och 8), och att

3. uppmuntra arbetsmarknadens parter att se till att lönebildningen, även förändringar i lagstiftningen om minimilön, inte hämmar sysselsättningstillväxten och att återhämtningen på arbetsmarknaden blir varaktig.

För att förbättra förutsättningarna för ökad produktivitet rekommenderas Estland att

4. förbättra utbildningssystemets effektivitet och kvalitet för att minska obalansen på arbetsmarknaden (AR 13), och att

5. genomföra den strategi för FoU som antogs 2001 och särskilt främja ett större engagemang från näringslivets sida när det gäller utgifter för FoU (AR 13).

För att utveckla effektiv konkurrens i nätverksamheterna rekommenderas Estland att

6. fortsätta avregleringen av elmarknaden, stärka tillsynsmyndighetens oberoende och säkerställa effektiv konkurrens på telekommunikationsmarknaden (AR 9). 19. Ungern

Efter en relativt hög real BNP-tillväxt på 3,5 procent 2002, gick den reala BNP-tillväxten tillbaka till under 3 procent. Arbetslösheten är bland de lägsta i anslutningsländerna, men arbetskraftsdeltagandet är mycket lågt jämfört med genomsnittet i EU. Det finns allvarliga strukturella problem på arbetsmarknaden som försvårar ytterligare ökningar av sysselsättningen, främst bristen på regional rörlighet, dåligt anpassad kompetens hos arbetskraften och bidragssystem som avskräcker från arbete. För att uppnå en hög grad av varaktig konvergens krävs det att konkurrenskraften i landet återställs och bibehålls på en hållbar hög nivå. Därvid är det av avgörande betydelse att man återgår till en återhållsam real löneutveckling och att man skapar en mer investeringsvänlig miljö, i syfte att uppnå en balanserad tillväxt på medellång sikt.

Efter det stora offentliga underskottet på 9,3 procent av BNP 2002, stramades finanspolitiken åter åt 2003. Underskottet i den offentliga sektorn blev trots det 5,9 procent av BNP. Det faktum att målen för de offentliga finanserna överskreds stort under de senaste två åren bidrog till att konsumtionen fick bytesbalansunderskottet att öka till mer än 5½ procent av BNP5. I kombination med andra makroekonomiska problem (som den höga reala lönetillväxten och mycket hög real räntenivå) och den instabila växelkursen blev resultatet av denna utveckling att finansmarknaderna tappade förtroendet för marknaden och den övergripande konkurrenskraften minskade.

Politiken i Ungern bör inriktas på att uppnå en hög grad av varaktig konvergens, särskilt vad beträffar konsolideringen av de offentliga finanserna. Ungern har genomfört en rad strukturreformer och tagit stora steg på vägen mot att komma i kapp resten av EU. Det finns dock fortfarande områden som utgör problem för landet. Ungern bör arbeta för att vidta åtgärder i syfte att göra utbildningssystemet mer effektivt och FoU måste främjas för att produktiviteten skall kunna ökas. Konkurrensen i nätverksamheterna behöver förbättras ytterligare och tillsynsmyndigheternas oberoende måste stärkas. Mot denna bakgrund står Ungern inför följande huvuduppgifter:

*Att säkerställa en ytterligare varaktig minskning av det offentliga underskottet.

*Att öka arbetskraftsdeltagandet och bearbeta strukturproblemen på arbetsmarknaden.

*Att förbättra konkurrenskraften på kostnadssidan genom att driva en politik som leder till återhållsamhet vid lönesättningen.

*Att förbättra förutsättningarna för ökad produktivitet.

*Att upprätta effektiv konkurrens i nätverksamheterna.

Att säkerställa en ytterligare varaktig minskning av det offentliga underskottet

Efter det stora offentliga underskottet på 9,3 procent av BNP 2002, stramades finanspolitiken åter åt 2003. Underskottet i den offentliga sektorn blev trots det 5,9 procent av BNP. En ytterligare minskning av underskottet är planerad för 2004, men utgångsläget för att uppnå underskottsmålet för 2004 förefaller relativt dåligt. Den ursprungliga avsikten var visserligen att de offentliga finanserna skulle reformeras på ett genomgripande sätt, men en betydande mängd utgiftsposter har över huvud taget inte berörts i budgeten för 2004 och de tycks fortfarande inte ha bearbetats i konsolideringsplanerna. I stället avses besparingarna härröra främst från nedskärningar i löpande och operativa utgifter. Den expansiva finanspolitik som tidigare drevs, i kombination med höga reala löneökningar, bidrog till en hög inhemsk efterfrågan och konsumtionen medförde att bytesbalansunderskottet vidgades till något över 5½ procent av BNP. Det är även av avgörande betydelse att den offentliga sektorns höga inlåning kan minskas, för att bytesbalansen skall kunna förbättras. Hushållens sparande kan inte förväntas räcka till för att finansiera ökningen av de privata investeringarna (inbegripet de som är kopplade till EU-medlemskapet). Detta förväntas i stället utsätta bytesbalansen för ännu större påfrestningar. Bara att bibehålla bytesbalansunderskottet på dess nuvarande nivå och samtidigt tillåta investeringar att äga rum, kommer därför att kräva ytterligare nedskärningar av de offentliga finanserna. En återgång till en hållbar politik i Ungern måste byggas på en konsolidering av de offentliga finanserna.

Att öka arbetskraftsdeltagandet och bearbeta strukturproblemen på arbetsmarknaden

Arbetslösheten i Ungern är bland de lägsta i de anslutande länderna (5,8 procent 2003). Den låga arbetslösheten går dock hand i hand med en stagnerande arbetskraft och en låg förvärvsfrekvens (59,7 procent i åldersgruppen 15-64 år 2002) jämfört med genomsnittet i EU. Den låga arbetslösheten återspeglar följaktligen inte att det sker en betydande avgång från arbetsmarknaden och att det finns många inaktiva, särskilt bland de äldre inom den arbetsföra befolkningen.

Arbetsmarknaden kännetecknas även av strukturella svårigheter. Regionala skillnader kan framför allt konstateras i form av en ökande urbanisering i öst-västlig riktning och en sämre utvecklad infrastruktur och högre arbetslöshet i den östra delen av landet. Rörligheten inom landet är låg i internationell jämförelse, främst beroende på svårigheter med bostäder och transporter. En stor andel av de arbetslösa är dessutom ungdomar (ungdomsarbetslösheten ligger på 11,4 procent).

Att förbättra konkurrenskraften på kostnadssidan genom att driva en politik som leder till återhållsamhet vid lönesättningen

Ungerns konkurrenskraft i fråga om kostnader har visserligen förbättrats något sedan början av 2003, men den gick tillbaka kraftigt under åren 2000-2002. Försämringen av kostnadsbilden berodde delvis på den snabba löneökningen. De reala löneökningarna har tre år i rad legat högre än produktivitetstillväxten, främst beroende på ökningar av minimilönerna och inom den offentliga sektorn, men även på att företagssektorn har varit sen med att anpassa sig till den nya situationen med låg inflation. Löneökningarna avtog visserligen mot slutet av året, men reallönerna ökade ändå med 9,2 procent under 2003 (7,3 procent i den privata och 12,7 procent i den offentliga sektorn). Dessa löneökningar har haft en negativ inverkan på konkurrenskraften på kostnadssidan och lett till att

sysselsättningen har minskat inom vissa segment för outbildad arbetskraft. Denna process har visserligen bidragit till att det har skett en förskjutning av industriproduktionen mot arbetskraft med högre kvalifikationer, men ökande enhetsarbetskostnader har lett till en försämring av den övergripande konkurrenssituationen för landet, inte bara inom arbetsintensiv verksamhet.

Att förbättra förutsättningarna för ökad produktivitet

Produktivitetstillväxten har varit på tillbakagång sedan 2000, även om den förblev något över genomsnittet i de nya medlemsstaterna. Tillväxten av arbetsproduktiviteten var 4,2 procent 2000 men gick tillbaka till 2,4 procent 2003. Faktorer som har bidragit till nedgången i produktivitetstillväxt har varit en relativt låg nivå på FoU (0,95 procent av BNP 2001), ett ineffektivt utbildningssystem och ett instabilt företagsklimat.

En del åtgärder har vidtagits för att förbättra flexibiliteten i utbildningssystemet för att bättre kunna möta de förändrade behoven på arbetsmarknaden, men det finns fortfarande brist på "mellanutbildad" och högutbildad arbetskraft. Antalet studerande på doktorandnivå är ökande, men många avslutar sina studier innan de har fått sin examen. Det sammanlagda antalet utexaminerade universitetsstuderande i vetenskapliga och tekniska ämnen per 1000 invånare (i åldern 20-29 år) har minskat under de senaste åren: 2001 var det 3,7, vilket är en av de lägsta andelarna i EU. Inom forskning och utveckling släpar den tillämpade forskningen efter, delvis på grund av att industrins utgifter för FoU fortfarande, trots skattemässiga incitament, är så låga och på att samarbetet mellan företagen och forskningsinstituten är begränsat. Offentliga utgifter för FoU ligger också på en relativt låg nivå, inte bara i förhållande till BNP men även i förhållande till de totala offentliga utgifterna. (Utgifterna för FoU motsvarade 0,9 procent av de sammanlagda offentliga utgifterna 2001). En annan faktor som kan ha negativt inflytande på produktivitetstillväxten är att det har varit många politiska förändringar. Regler och regeringsstrategier har växlat ofta under de senaste tio åren, vilket har medfört att politiken har varit svår att förutse och att förtroendet för regeringen har minskat, vilket har hämmat all långsiktig planering.

Att upprätta effektiv konkurrens i nätverksamheterna

Avregleringen har visserligen inletts i de flesta av nätverksamheterna, men effektiv konkurrens är fortfarande begränsad i dessa sektorer. En av de mest avreglerade marknaderna är telekommunikationer. Även på denna marknad är konkurrensen dock begränsad, på grund av den starka dominansen från det tidigare statligt ägda bolaget på marknaden för fasta linjer och att det praktiskt taget råder duopol på mobiltelefonmarknaden. El- och gasmarknaderna har öppnats för storkunder. Inköpsavtal med lång varaktighet och brist på interkonnektivitet begränsar dock

fortfarande konkurrensmöjligheterna inom elsektorn. I vissa av dessa sektorer har staten dessutom förbehållit sig rätten att intervenera i tillsynsmyndigheternas verksamhet. Detta är fallet på el- och gasmarknaderna, där regeringen har möjlighet att påverka priserna.

Landsspecifika rekommendationer till Ungern

För att klara de uppgifter som beskrivits ovan krävs omfattande strukturreformer enligt del I i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken (AR).

För att säkerställa en ytterligare varaktig minskning av det offentliga underskottet rekommenderas Ungern att

1. minska underskottet i den offentliga sektorns finanser på ett trovärdigt och varaktigt sätt inom en flerårig ram i linje med de beslut som kommer att fattas av rådet inom ramen för den kommande budgetövervakningen (AR 1).

För att öka arbetskraftsdeltagandet och bearbeta strukturproblemen på arbetsmarknaden rekommenderas Ungern att

2. stärka utbudet på arbetskraft genom att avlägsna hinder för regional rörlighet genom lämpliga åtgärder på bostadsmarknaden och inom transportväsendet samt genom att uppmuntra mindre gynnade grupper (etniska minoriteter, funktionshindrade och hemlösa personer) att (åter) komma in på arbetsmarknaden (AR 7 och 8),

3. säkerställa att skatte- och bidragssystemen stödjer sysselsättningen och ger incitament till att träda in eller stanna kvar på arbetsmarknaden (principen att det skall löna sig att arbeta). Den höga skattebördan på arbetskraft bör minskas ytterligare (AR 4).

För att förbättra konkurrenskraften på kostnadssidan genom att föra en politik som leder till återhållsamhet vid lönesättningen rekommenderas Ungern att

4. driva på en reform av lönesättningen så att denna bättre speglar produktiviteten, främja fleråriga löneavtal mellan arbetsmarknadens parter i syfte att hålla de reala löneökningarna i linje med produktivitetstillväxten (AR 5).

För att förbättra förutsättningarna för ökad produktivitet rekommenderas Ungern att

5. uppmuntra den privata sektorn till ökat engagemang i FoU och innovation, stärka bandet mellan näringslivet och forskningsinstituten, säkerställa tillräckliga resurser för att öka forskningens kvalitet och stödja kunskapsöverföring genom utländska direktinvesteringar (AR 13),

6. öka utbildningssystemets effektivitet, öka dess flexibilitet att bättre anpassa sig till marknadens behov av kvalifikationer och ställa tillräckliga medel till förfogande för yrkesutbildning och kompetensutveckling (AR 13),

7. säkerställa stabilitet i lagstiftning och politik för att skapa en nyföretagarvänligare företagsmiljö (AR 11).

För att upprätta effektiv konkurrens i nätverksamheterna rekommenderas Ungern att

8. gå vidare med avregleringen av nätverksamheterna, öka konkurrensens effektivitet och tillsynsmyndigheternas oberoende (AR 9).

20. Lettland

Under de senaste åren har ekonomin i Lettland visat sig motståndskraftig, trots en svag yttre miljö. BNP-tillväxten förväntas ligga kvar runt den potentiella tillväxten på 5-6 procent per år på medellång sikt. Den privata konsumtionen och de fasta bruttoinvesteringarna har varit särskilt starka och utgjort drivkrafter för tillväxten. Trots en starkt ökande privat konsumtion förblev inflationen måttlig under de senaste fem åren. Inflationen förväntas dock bli relativt hög i år, för att därefter minska till 3 procent 2006/2007. Utrikeshandeln har expanderat snabbt och eftersom importen överträffar exporten har bytesbalansunderskottet ökat till 9,1 procent av BNP 2003 och det förväntas ligga kvar på denna höga nivå på medellång sikt. Lettland har gjort enastående framsteg med att genomföra strukturreformer under de senaste åren, men har fortfarande en del svårigheter kvar, bland annat den offentliga förvaltningens funktion, som skulle kunna försämra landets förmåga att tillgodogöra sig EU:s strukturfonder. Om dessa problem inte övervinns kan de försvaga Lettlands möjligheter att fortsätta upprätthålla en hög tillväxt.

Arbetslösheten minskade långsamt och varierar stort från en region till en annan. Arbetsmarknadens funktion hämmas av en rad strukturella problem, som otillräckliga system för utbildning och kompetensutveckling, dåligt anpassade yrkeskvalifikationer och låg geografisk rörlighet. Konkurrensen på de lettiska produktmarknaderna har ökat tack vare att de flesta statliga företag har privatiserats, och statligt stöd beviljas i mindre omfattning än genomsnittligt i EU. De få konkurrensproblem som återstår finns främst inom nätverksamheterna. Lettland åtnjuter visserligen låga arbetskraftskostnader och skatter, men arbetskraftens låga produktivitet förblir ändå ett viktigt problem.

Det offentliga underskottets nedåtgående trend bröts 2002, då det ökade till 3 procent av BNP, från 1,6 procent 2001. Tack vare högre skatteinkomster än väntat i kombination med en strikt övervakning av de offentliga utgifterna från regeringens sida, kunde underskottet minskas till 1,8 procent av BNP 2003 och 2004 förväntas underskottet bli 2 procent av BNP. Tillståndet för Lettlands offentliga finanser beror dock på hur starkt engagemanget är för att upprätthålla budgetdisciplin. Lettlands finanspolitik tenderar att vara procyklisk. Skuldkvoten är däremot låg, 15,6 procent av BNP.

Lettlands politik bör inriktas på att uppnå en hög nivå av varaktig konvergens, särskilt i fråga om konsolideringen av de offentliga finanserna. Såväl den framtida konsolideringen av de offentliga finanserna som lösningarna på problemet med underutnyttjandet av Lettlands arbetskraft behöver backas upp av en politik som hjälper till att slå vakt om det höga tillväxtresultatet på medellång och lång sikt. Detta innebär framför allt att tillväxt- och sysselsättningsbasen behöver stärkas och diversifieras för att förbättra företagsklimatet. Produktivitetsnivån behöver också höjas och Lettland bör förbereda sig för att så småningom övergå till en kunskapsbaserad ekonomi. Mot denna bakgrund står Lettland inför följande huvuduppgifter:

* Ta kontroll över det stora bytesbalansunderskottet, vilket bör underlättas genom en lämplig finanspolitik.

*Förbättra förutsättningarna för ökad produktivitet.

*Bearbeta de strukturella problemen på arbetsmarknaden.

*Upprätta effektiv konkurrens i nätverksamheterna.

Ta kontroll över det stora bytesbalansunderskottet, vilket bör underlättas genom en lämplig finanspolitik

Den inhemska efterfrågan på importerade varor är fortfarande högre än den utländska efterfrågan på lettiska varor och bytesbalansunderskottet ökade följaktligen till 9,1 procent av BNP 2003. Exporttillväxten under 2002 och 2003 var dock mycket kraftig, trots den internationella konjunkturnedgången. Ändå ökade importen ännu snabbare än exporten. Under de närmaste åren förväntas handelsbalansen försämras ännu mer, på grund av stora och ökande investeringsbehov i takt med att utvecklingen och omstruktureringarna av ekonomin går vidare. Detta kommer att leda till att bytesbalansunderskottet växer ännu mer. Exportpriserna ökade visserligen snabbare än importpriserna under 2003, men handelsvillkoren har inte visat någon entydigt gynnsam bild under de senaste åren och bidrar därför till osäkerheten beträffande potentiella framtida påfrestningar på handelsbalansen.

Den långsamma konsolidering av de offentliga finanserna som håller på att ske avbröts genom att budgetmålen inte uppfylldes 2002, trots den starka tillväxten av den lettiska ekonomin. Underskottet i den offentliga sektorns finanser beräknas 2003 till 1,8 procent av BNP. Detta beror främst på att skatteinkomsterna blev högre än planerat, vilket kan tillskrivas både förbättringar av skatteuppbörden och högre tillväxt än väntat. De lettiska myndigheterna har visserligen förbundit sig att skapa balans i den offentliga sektorns finanser på medellång sikt, men den procykliska finanspolitik om drivs för närvarande, i kombination med förändringar i den inrikespolitiska situationen och regeringens begränsade möjligheter att öka skatteinkomsterna under en period med stark ekonomisk tillväxt, gör att Lettland har ett svårt utgångsläge inför sina framtida utgiftsbehov. Detta utgiftstryck kommer även troligen att leda till att det nuvarande bytesbalansunderskottet förvärras. Inför en svag extern efterfrågan och en inhemsk efterfrågan som redan är mycket hög, finns det en rad orosmoment: det kraftiga överskridandet av utgiftstaket i slutet av 2002, en kraftig ökning av utlåningen, trots att Lettlands centralbank höjde räntorna både i november 2003 och i mars 2004, samt ytterligare lättnader i finanspolitiken. Den främsta ekonomiska utmaningen är att undvika en konjunkturförstärkande stimulans i finanspolitiken, som riskerar att leda till överhettningar av inhemsk efterfrågan och förvärra bytesbalansunderskottet.

Förbättra förutsättningarna för ökad produktivitet

Arbetsproduktiviteten i Lettland är den lägsta i EU (mindre än 40 procent av genomsnittet i EU). Under perioden 1995-2003 har den ökat relativt sett mot EU-genomsnittet, men ökningstakten har gått ner under de senaste åren. Flera faktorer påverkar Lettlands produktivitetsresultat. För det första finns det fortfarande problem inom utbildningssystemet, med avseende på effektivitet, innehåll och externa partnerskap och kopplingarna mellan högre utbildning och industrin är fortfarande underutvecklade. För det andra förefaller FoU, särskilt inom företagen trots att skatteförmåner och andra indirekta åtgärder har vidtagits, och verksamhet med inriktning på innovation att vara begränsade, dels på grund

av brist på offentliga medel, dels på grund av att de flesta lettiska företag inte har kommit upp i den kritiska massa som krävs för att driva forskningsverksamhet. Produktivitetstillväxten motverkas också av den låga nivån på nyföretagande, eftersom företagen belastas av tungrodda lokala regler, svårigheter att hitta finansiering och ett ännu outvecklat nyföretagarklimat. Trots hög nivå på företagsinvesteringarna, hålls produktiviteten fortfarande tillbaka av låg kapitalintensitet och fortfarande relativt dåligt utbyggd infrastruktur. Alla dessa faktorer bidrar även till att förklara varför Lettland fortfarande är specialiserat inom relativt lågteknologiska sektorer och i övergångsaktiviteter utan mycket mervärde.

Bearbeta de strukturella problemen på arbetsmarknaden

Den lettiska arbetsmarknaden företer ett antal strukturella svagheter, av vilka de viktigaste är höga regionala skillnader i arbetslöshet och höga andelar långtidsarbetslöshet och ungdomsarbetslöshet. Det relativa arbetskraftsdeltagandet var 2002 68,8 procent och sysselsättningsgraden var 60,5 procent. Arbetslösheten var 12,1 procent i slutet av 2002 och har minskat under 2003.

Arbetsmarknadens funktion hämmas av en rad strukturella problem. För det första har det dåliga nyföretagarklimatet lett till ett underutnyttjande av humankapitalet. Lettland har den lägsta andelen nya företag i EU, vilket visar att det är nödvändigt att underlätta nyföretagande och utvecklingen av små och medelstora företag, vilket ger en bredare sysselsättningsbas. För det andra är skatten på arbetskraft hög i Lettland vilket avskräcker från arbete inom den officiella ekonomin. Därutöver gör de låga lönerna att även små sociala förmåner kan medföra att ett beslut att arbeta eller att gå tillbaka till ett arbete kan få svåra ekonomiska konsekvenser och avskräcker från deltagande på arbetsmarknaden. För det tredje speglar den höga arbetslösheten i viss mån obalanser mellan utbud och efterfrågan på arbetskraft. Utbildningssystemet har inte heller lyckats tillfredsställa efterfrågan på mer flexibla och moderna utbildningsformer. De lettiska myndigheterna har nyligen lagt fram en omfattande reform av utbildningssystemet i syfte att göra det bättre anpassat till marknadsekonomins krav, men genomförandet av reformen kan bli både tidskrävande och dyrt. Regionala skillnader i sysselsättning och arbetslöshet beror slutligen även på låg geografisk rörlighet, som skulle kunna förbättras genom en bättre transportinfrastruktur.

Utveckla effektiv konkurrens i nätverksamheterna.

Det är först helt nyligen som de första stegen har tagits för att avreglera nätverksamheterna, med full avreglering av rösttelefoni 2003 och gradvis avreglering av andra nätverksamheter för att uppfylla EU:s lagstiftning. Alla nätverksamheter domineras fortfarande av de respektive f.d. monopolföretagen, av vilka en del successivt håller på att privatiseras. Dessa är knappt föremål för någon faktisk konkurrens och det finns ingen äkta valfrihet när det gäller leverantörer. Den bristande faktiska konkurrensen har flera orsaker. I vissa fall är det tekniska och praktiska begränsningar som hindrar konkurrenter från att utvecklas, som inom telekommunikationer, där fritt tillträde till accessnäten, valfrihet i fråga om nätoperatör och möjligheter till nummeröverföring släpar efter. I andra fall är det den rättsliga basen för mer effektiv konkurrens som ännu inte är på plats, som för energi. En ytterligare källa till den låga graden av faktisk konkurrens är bristen på interkonnektivitet. Lettlands järnvägsförbindelser är varken bra anknutna till de baltiska grannländerna eller till andra europeiska

länder. När det gäller gas, domineras den lettiska marknaden fortfarande uppåt i produktionskedjan av ett fåtal importörer och den är i praktiken beroende av rysk gasleverans. Gränsöverskridande interkonnektivitet i elektricitet mellan baltiska stater och andra medlemsstater kan visa sig otillräcklig för att klara efterfrågan på lång sikt.

Landsspecifika rekommendationer för Lettland

För att klara de uppgifter som beskrivits ovan krävs omfattande strukturreformer enligt del I i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken (AR).

För att bearbeta det stora bytesbalansunderskottet rekommenderas Lettland att

1. minska underskottet i den offentliga sektorns finanser på ett trovärdigt och varaktigt sätt i linje med de beslut som kommer att fattas av rådet i samband med den kommande budgetövervakningen (AR 1 och 2).

För att förbättra förutsättningarna för att öka produktiviteten rekommenderas Lettland att

2. öka utbildningssystemets effektivitet, kvalitet och tillgänglighet samt dess förmåga att möta arbetsmarknadens behov. (AR 13 och 14),

3. uppmuntra FoU och innovation, särskilt inom företagssektorn (AR 13 och 14), och

4. främja en nyföretagarkultur (AR 11).

För att bearbeta de strukturella problemen på arbetsmarknaden rekommenderas Lettland att

5. se över skatte- och bidragssystemet för att få det att löna sig att arbeta, särskilt genom att effektivisera de sociala utgifterna (AR 4), och

6. öka utbudet på arbetskraft genom att vidta åtgärder för att bättre anpassa arbetskraftens kvalifikationer till arbetsmarknadens krav och genom att underlätta rörlighet, särskilt genom förbättringar av transportinfrastrukturen (AR 7 och 13).

För att skapa effektiv konkurrens i nätverksamheterna rekommenderas Lettland att

7. vidta rättsliga åtgärder för att öka den faktiska konkurrensen i nätverksamheterna och stärka regleringsmyndighetens roll (AR 9), och

8. öka den fysiska interkonnektiviteten med andra europeiska nät (AR 9).

21. Litauen

Trots svaga yttre förutsättningar blev Litauens makroekonomiska resultat osedvanligt starkt under de senaste två åren. Den reala BNP-tillväxten ökade allt snabbare till 8,9 procent 2003, med stöd främst av kraftiga investeringar och privat konsumtion, men även exporttillväxten förblev motståndskraftig. En stor nominell effektiv appreciering av litauiska litas, samtidigt med en kraftig produktivitetstillväxt som lindrade löneinflationen, ledde till att prisutvecklingen vände nedåt. Prisminskningen (mätt i harmoniserat KPI) uppgick till 1,1 procent 2003. Den starka ekonomiska tillväxten fick positiva återverkningar på arbetsmarknaden, även om hög arbetslöshet fortfarande är en av de största svagheterna i den litauiska ekonomin.

Den minskande trenden för det offentliga underskottet som startade 2000 avbröts 2003, när underskottet ökade något till 1,7 procent av BNP, från 1,4 procent 2002. Stora ökningar av såväl löpande utgifter som investeringar, delvis på grund av utgifter med anknytning till EU-anslutningen, har godkänts i budgeten för 2004 och förväntas leda till en ytterligare ökning av underskottet i den offentliga sektorns finanser. Det förväntas att den finanspolitiska konsolideringen kommer att fortsätta 2005. Det faktum att de offentliga underskotten har varit små under de senaste åren har bidragit till att bytesbalansunderskotten har kunnat förbli hållbara, vilket i hög grad har varit finansierat genom utländska direktinvesteringar. Sedelfondsystemet har visat sig fungera som ett kraftfullt nominellt ankare för penningpolitiken, vilket har bidragit till makroekonomisk stabilisering och en låg inflation som saknar motstycke i historien. Den förbättrade makroekonomiska stabiliteten har gjort att räntorna har vänt nedåt under de senaste åren, vilket har bidragit till en stor inhemsk kredittillväxt och följaktligen till snabbt ökande investeringar och konsumtion.

Litauens politik bör inriktas på att uppnå en hög grad av varaktig konvergens. Arbetsmarknaden är en källa till oro. Att få ned den höga arbetslösheten och ytterligare konsolidera de offentliga finanserna kommer att vara avgörande för att makroekonomisk stabilitet skall kunna säkerställas på medellång sikt. Att slå vakt om Litauens konkurrenskraft kommer att vara av yttersta vikt för en snabb och varaktig konvergens med EU:s ekonomier. Ytterligare strukturella förändringar kommer att behöva genomföras om den nuvarande produktivitetstillväxten skall kunna bibehållas och detta är nödvändigt för att minska det avsevärda produktivitetsgapet mellan Litauen och EU-genomsnittet. Härvid är det nödvändigt att anpassa utbildningssystemet till arbetsmarknadens behov samt utveckla FoU och innovation för att underlätta de välbehövliga framstegen på vägen mot övergången till den kunskapsbaserade ekonomin. Mot denna bakgrund står Litauen inför följande fyra huvuduppgifter:

*Att ta itu med de strukturella problemen på arbetsmarknaden.

*Att slå vakt om låga underskott i den offentliga sektorns finanser.

*Att förbättra förutsättningarna för ökad produktivitet.

*Att utveckla effektiv konkurrens i nätverksamheterna.

Att ta itu med de strukturella problemen på arbetsmarknaden

Trots synliga förbättringar av arbetsmarknaden under de senaste två åren förblev arbetslösheten hög under 2003 med 12,7 procent och stora strukturella svagheter återstår. Stora regionala skillnader är uppenbara, med flera regioner med en registrerad arbetslöshet runt 20 procent. Ungdomsarbetslösheten förblev hög under 2002, 23 procent, medan långtidsarbetslösheten låg på 7 procent. Nära 17 procent av sysselsättningen är koncentrerad till den lågproduktiva jordbrukssektorn, där det är troligt att arbetskraften kommer att skäras ner betydligt, vilket kommer att pressa upp arbetslösheten ytterligare under de kommande åren.

De viktigaste bristerna på arbetsmarknaden är relaterade till arbetsstyrkans begränsade yrkesmässiga och geografiska rörlighet, dålig anpassning mellan utbud och efterfrågan på kvalifikationer och brister i utbildningssystemet. Trots att andelen högutbildade är stor, är den litauiska arbetskraften ofta specialiserad inom områden som inte riktigt motsvarar dagens efterfrågan på kompetens. Brist på arbetskraft börjar göra sig bemärkt inom områden som IT, företagsstyrning och flera grenar av ingenjörsyrket. Om kopplingarna mellan utbildningsinstituten och näringslivet förbättrades skulle detta hjälpa till att bättre anpassa yrkesutbildning och högre utbildning till dagens behov. Samtidigt är aktiviteterna inom livslångt lärande, som är nödvändigt för att öka arbetskraftens kapacitet att anpassa sig till framtida behov, för närvarande bland de lägsta