RAPPORT TILL EUROPEISKA RÅDET FEIRA, 19-20 JUNI 2000 OM ERFARENHETER AV DATORPROBLEMATIKEN I SAMBAND MED MILLENNIESKIFTET (2000-PROBLEMET)

(framlagt av kommissionen)

RAPPORT TILL EUROPEISKA RÅDET FEIRA, 19-20 JUNI 2000

OM ERFARENHETER AV DATORPROBLEMATIKEN I SAMBAND MED MILLENNIESKIFTET (2000-PROBLEMET)

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

1. Inledning

2. Samordning inom EU - EU:s 2000-grupp

2.1. Bakgrund

2.2. Resultat

2.2.1. Kärnkraftssäkerhet

2.2.2. Energi

2.2.3. Luftfart

2.2.4. Sjöfart

2.2.5. Finanssektorn

2.2.6. Telekommunikationer

2.2.7. Strategi för information om 2000-problemet

2.2.8. EU:s 2000-centrum

2.2.9. Civilskydd och humanitärt bistånd

3. Kommissionens bidrag till arbetet med 2000-problemet

3.1. Roll och mandat

3.2. Organisation

3.3. Rapportering

3.4. Internationellt samarbete

3.5. Webbplats

3.6. Workshops

4. Slutsatser

1. Inledning

Arbetet med datorproblematiken inför millennieskiftet (2000-problemet) var en unik erfarenhet som berörde hela världen. Regeringsmedverkan förekom på högsta nivå, men för ovanlighetens skull var det inte konkurrensfördelar eller politiska fördelar som stod på spel. Europeiska unionens medlemsstater hade sina egna uppgifter i förberedelserna inför millennieskiftet. I denna rapport belyses de viktigaste verksamheterna och de resultat som nåddes på EU-nivå genom arbetet i EU:s 2000-grupp och Europeiska kommissionen.

Man insåg redan från början att 2000-problemets karaktär och omfattning krävde att alla - både individer och organisationer - gjorde bedömningar av sina egna risker och handlade ansvarsfullt för att se till att vara väl förberedda. Samtidigt stod det klart att den mest kritiska faktorn för att lyckas på global nivå var utbyte av information.

Inledningsvis var inriktningen på informationsutbyte en hjälp för dem som arbetade med att lösa problemet. När problem med viss utrustning och mjukvara hade identifierats, kunde de som började sitt arbete i ett senare skede koncentrera sina ansträngningar på vissa områden och undvika onödiga undersökningar. När tonvikten ändrades blev det emellertid allt mer tydligt att man behövde tillförlitlig information om beredskapen hos andra - kunder, partners, vitala samhällstjänster, infrastrukturer och till sist hela handelsnationer. Till följd av vårt ökande beroende av informationsteknik (IT) i det dagliga livet och av den sammanvävda och ömsesidigt beroende globala moderna industrin kom till slut, under 1999 års sista månader, frågan om 2000-problemets lösning att handla om att upprätthålla allmänhetens förtroende.

Detta var anledningen till att regeringar över hela världen, samtidigt som de såg till att deras egna IT-system förbereddes inför år 2000, också fäste uppmärksamhet på andra aspekter - att öka industrins och allmänhetens medvetenhet om hotet från den så kallade "millenniebuggen", att genomföra granskningar och publicera omfattande information om beredskapen inom de viktigaste infrastruktursektorerna samt att göra en översyn av resurser och planer inom civilskyddet.

EU:s viktigaste forum för medlemsstaternas kommunikation och utbyte av information om 2000-problemet var Europeiska unionens högnivågrupp för 2000-problemet (EU:s 2000-grupp).

2. Samordning inom EU - EU:s 2000-grupp

2.1. Bakgrund

Datorproblematiken i samband med övergången till år 2000 fick verkligen en mycket stor politisk uppmärksamhet inom EU. I slutsatserna efter Europeiska rådets möte i Cardiff i juni 1998 underströks behovet av att utbyta information om problemet och att övervaka framstegen. Vid Europeiska rådets senare möten i Wien och Köln fortsatte man att följa problemets utveckling mycket noggrant och lade särskild tonvikt på eventuella gränsöverskridande risker. Diskussioner fördes också på ministernivå vid möten i andra rådskonstellationer, däribland industri, telekommunikation, transport, energi och finans. Problemets mångsidiga karaktär gjorde medverkan från många olika sektorer nödvändig, och det var därför svårt att peka ut någon enskild organisation med kompetens att hantera problemets alla aspekter.

Kommissionen hade också varit verksam genom att från och med september 1997 anordna kvartalsvisa workshops med företrädare för medlemsstaterna och europeiska industriförbund. Trots nyttan med dessa workshops hade de också vissa begränsningar. Blandningen av industri och förvaltning hindrade ibland medlemsstaternas företrädare från att inrikta sig på sina särskilda behov av informationsutbyte. Medlemsstaternas företrädare hade också skiftande erfarenhet och bakgrund och hade alltså inte samma ansvarsområden och kunskap om frågorna. Deltagarna i dessa workshops hade ett inofficiellt mandat som framför allt gällde att samla och utbyta information, men däremot inte att fastslå en politik eller ta beslut.

Vid Europeiska rådets möte i Köln i juni 1999 konstaterades behovet av en särskild grupp för att hantera 2000-problemet på EU-nivå. I ordförandeskapets slutsatser ( 36) uppmanades kommissionen att inkalla en högnivågrupp "som kan lägga fram de förslag till strategiska beslut som inom Europeiska unionen kan komma att behövas för att garantera att om datorproblem uppstår i samband med millennieskiftet viktiga infrastrukturområden fortsätter att fungera störningsfritt".

Kommissionen hörsammade begäran genom att sammankalla EU:s 2000-grupp till sitt första möte i juli 1999. Där enades man om att gruppen särskilt skulle inrikta sig på gränsöverskridande problem förknippade med viktiga infrastrukturområden och därmed relaterade samhällstjänster. Dessa områden definierades som de som upprätthåller samhällets och ekonomins normala funktioner och i synnerhet de aspekter som har att göra med medborgarnas fortsatta säkerhet och välbefinnande. Av potentiellt intresse var energisektorn, transportsektorn, telekomsektorn, vattenförsörjning, finanssektorn, försörjningskedjor, sjukvården, tull och civilskydd. Efta-länderna inbjöds att delta som observatörer och medverkade aktivt i gruppens arbete.

2.2. Resultat

Gruppen sammanträdde varje månad under andra halvåret 1999. Dagordning för varje möte gjordes i regel upp vid föregående möte. På detta sätt kunde deltagarna förbereda sig och skaffa förhandsinformation från nationella experter inom särskilda områden. Ledamöterna enades också om att kontakter och beslutsfattande vid behov kunde skötas via elektroniska hjälpmedel. Kommissionen upprättade för den skull ett särskilt Internetforum. Mellan mötena förekom ofta elektroniska kontakter och samråd.

Man insåg att det i allmänhet skulle vara olämpligt att följa EU:s normala beslutsförfaranden, eftersom de inte skulle tillåta den snabbhet som krävdes när det gällde 2000-problemet. Man beslöt i stället att alla överenskommelser inom gruppen skulle nås genom konsensus och sedan genomföras nationellt efter behov.

EU:s 2000-grupp behandlade under sina möten ett mycket brett spektrum av ämnen, och resultaten av diskussionerna inom de viktigaste områdena sammanfattas under respektive rubrik.

2.2.1. Kärnkraftssäkerhet

En viktig fråga som togs upp vid varje möte var kärnkraftssäkerheten. Inom EU övervakades beredskapen hos EU:s kärnkraftverk mycket noggrant och informationen gjordes snabbt tillgänglig. Däremot fanns en osäkerhet beträffande kraftverken i länderna i Central- och Östeuropa och de nya oberoende staterna i f.d. Sovjetunionen på grund av den allmänna bristen på information från dessa länder och deras geografiska närområden, vilket gjorde detta till en särskilt uppmärksammad fråga i många EU-länder.

Gruppen begärde att kommissionen skulle vidta åtgärder på två områden. För det första ombads kommissionen att lämna så mycket information som möjligt om kärnkraftssektorn i dessa länder. Kommissionen skaffade för den skull information från åtskilliga källor, däribland från de regelbundna mötena mellan tillsynsmyndigheterna för kärnkraft inom EU, länderna i Central- och Östeuropa och f.d. Sovjetunionen samt från FN:s internationella atomenergiorgan (IAEA) som gjort besök på plats i dessa länder.

Det stod klart att det var högst osannolikt att 2000-problemet skulle utgöra ett direkt hot mot driftssäkerheten vid kärnkraftverken, eftersom inga vitala säkerhetssystem såvitt man visste skulle påverkas i något kärnkraftverk. Då några mindre vitala säkerhetssystem möjligen var berörda, fanns det i stället ett behov av att försäkra sig om att problemen inte skulle leda till försämrad kärnkraftssäkerhet på lång sikt.

Kommissionen ombads därför att ställa resurser till förfogande för att hjälpa kärnkraftsföretagen att åtgärda problemet. Kommissionen stödde redan IAEA:s arbete inom detta område och lämnade också ekonomiska bidrag till Internationella vetenskapliga och tekniska centrumet (ISTC), Ukrainas vetenskapliga och tekniska centrum (STCU) och Världsorganisationen för kärnkraftsföretag (WANO) för bistånd på plats åt ryska och ukrainska kraftverk. På begäran av EU:s 2000-grupp anslogs omkring 3 miljoner euro för att finansiera eventuellt ytterligare behov för bistånd under år 2000. Vid en bedömning i maj 2000 kan det uppskattas att merparten av den budget som tilldelats Ryssland och Ukraina kommer att behövas för att åtgärda problem i kärnkraftverk.

2.2.2. Energi

Energifrågan, och i synnerhet frågan om produktion och distribution av energi, togs också regelbundet upp i gruppen. Stor uppmärksamhet ägnades åt elektricitet eftersom denna energi inte kan lagras. Elnätens stabilitet i länderna i Central- och Östeuropa och f.d. Sovjetunionen diskuterades liksom elförsörjningens tillförlitlighet i allmänhet och pålitligheten hos gas- och oljeförsörjning från länder utanför EU.

Vad gäller elnäten fokuserades intresset på risken att ett ledningsfel skulle påverka säkerheten hos kärnkraftverken, liksom på de konsekvenser för befolkningen som en omfattande brist på el för uppvärmning under januari kunde få (se avsnitt 2.2.9). Liksom för kärnkraftverken riktades den största uppmärksamheten mot länderna i Central- och Östeuropa och f.d. Sovjetunionen. Kommissionen höll i juli 1999 en konferens om elnät med företrädare för kraftbolag från EU, länderna i Central- och Östeuropa och f.d. Sovjetunionen för att höja medvetenheten om detta hot och utbyta information om hur det skulle kunna avvärjas.

Vad gäller andra energikällor diskuterades olika aspekter, däribland Natos oljeledningar som transporterar en stor del av flygbränslet till de flesta större flygplatser och baser i Västeuropa. Kommissionen rapporterade att Nato hade arbetat med att avhjälpa bristerna i oljeledningssystemen i nästan tre år, varvid systemen blivit fullständigt undersökta och beredskapsåtgärder vidtagits. Gruppen informerades också om de beredskapsplaner för oljetillförseln som hade utarbetats av OECD:s internationella energimyndighet (IEA).

Vad beträffar produktion och distribution av gas bedömdes det föreligga ett behov av bättre samordning på gemenskapsnivå. EU har också ett stort beroende av utländsk gastillförsel. Norge deltog i verksamheten inom EU:s 2000-grupp och höll andra länder väl informerade om sin verksamhet. Italienska källor rapporterade om de algeriska leverantörerna, medan finska och tyska myndigheter kunde ge lugnande besked om Gazprom i Ryssland.

2.2.3. Luftfart

Luftfarten behandlades på grund av sin karaktär oftast på en internationell nivå, av de nationella myndigheterna inom Internationella civila luftfartsorganisationen (ICAO) och av flygbolagen inom Internationella lufttransportförbundet (IATA). Inom EU medverkade Eurocontrol till samordningen av 2000-planeringen i flera EU-länder.

Den fråga som speciellt diskuterades i EU:s 2000-grupp gällde det eventuella behovet av att förbjuda vissa flygbolag som inte följde reglerna att flyga till EU-länder och möjligen hindra nationella flygbolag från att flyga till länder vilkas flygledningssystem hade en tvivelaktig beredskap. Genom dessa diskussioner ville man undvika att medlemsstaterna intog motstridiga positioner. Möjliga arrangemang diskuterades, medan millennieskiftet närmade sig och upplysningar utbyttes om olika flygbolag och länder. Det visade sig dock att inget land beslutade vidta sådana åtgärder, vilket gjorde att en samordnad aktion på EU-nivå inte blev nödvändig.

2.2.4. Sjöfart

På sjöfartsområdet fanns två nyckelfrågor som gick över nationsgränserna. För det första fanns ett behov av att försäkra sig om en enhetlig politik gentemot de fartyg i EU:s farvatten och hamnar vilkas beredskap för 2000-problemet inte stämde överens med de riktlinjer som utgivits av Internationella sjöfartsorganisationen (IMO). Man jämförde de beredskapsplaner som de olika medlemsstaterna utarbetat för att klara sin egen situation och de befanns ha en god överensstämmelse.

För det andra hade beredskapen i enskilda EU-hamnar, liksom tull- och immigrationssystemen i allmänhet, en avgörande betydelse för att försörjningskedjorna skulle fortsätta att fungera normalt. På det hela taget var de större EU-hamnarna väl medvetna om det hot 2000-problemet utgjorde och ansågs väl förberedda. Det finns också ett antal gemenskapsomfattande IT-system som används för att utbyta uppgifter för den inre marknadens syfte. Kommissionen gjorde själv ansenliga ansträngningar för att i samarbete med medlemsstaterna se till att dessa system förbereddes.

2.2.5. Finanssektorn

2000-problemet var ett särskilt stort hot mot den finansiella sektorn, på grund av sektorns stora beroende av IT-system och verksamhetens inneboende globala och sammanvävda karaktär. De ekonomiska aktörerna, inom både de offentliga och de privata sektorerna, gjorde därför en enorm och slutligen mycket framgångsrik gemensam ansträngning att lösa problemet. EU:s finansiella institutioner drog stor fördel av införandet av euron, särskilt vad gäller att upprätta beredskapsplaner för övergångsperioden.

Det existerande internationella samarbetets kvalitet och räckvidd gjorde därför att det inte blev nödvändigt för EU:s 2000-grupp att överväga särskilda åtgärder för gränsöverskridande frågor på det ekonomiska området. Bland annat diskuterades 2000-problemets effekter på försäkringsområdet. EU-länderna diskuterade den lagstiftning avseende 2000-problemet och skadeståndsregler som hade införts i USA, men ansåg att det, på grund av avsaknaden av vissa aspekter unika för rättssystemet i USA innefattande en allmänt mindre benägenhet för rättstvister inom EU, inte fanns behov av en liknande lagstiftning i något EU-land.

2.2.6. Telekommunikationer

Även på telekommunikationsområdet, som likaså till sin natur är en global och sammanvävd sektor, krävdes det en internationell reaktion. Här var det framför allt Internationella teleunionen (ITU) som tog ansvar för att informera sina medlemmar om behovet av åtgärder och som gav direkt bistånd genom att anordna workshops i mindre utvecklade regioner. ITU samordnade också de internationella ansträngningarna att undersöka 2000-beredskapen inom de viktigaste tekniska systemen runtom i världen.

Tillsynsmyndigheter och operatörer i Europas telekomsektor var starkt engagerade i ITU:s verksamheter. Speciellt för telekomsektorn är det "normala" mönstret av stark efterfrågan i början av varje nytt år. I det här fallet förväntades inträdet av år 2000 förvärra situationen. Ledamöterna i EU:s 2000-grupp pekade på behovet av att operatörerna skulle ta hänsyn till detta i sina 2000-planer och se till att telekomnödtjänster fortsatte att fungera normalt.

2.2.7. Strategi för information om 2000-problemet

En annan fråga som diskuterades var vikten av att ha en enhetlig strategi för information om 2000-problemet. Detta hade olika aspekter - utbyte av information om EU:s situation med andra regeringar, publicering av information till allmänhet och näringsliv inom EU och slutligen rapportering om tredje lands beredskap.

EU:s 2000-grupp bekräftade behovet av en regional representation i ledningskommittén för det Washingtonbaserade Internationella centrumet för 2000-samarbete och bad kommissionen ta på sig denna roll. Kommissionen utsåg därför en representant till centrumet och såg också till att EU var företrätt i flera andra forum som behandlade denna fråga, däribland ICAO, IMO, IEA, IAEA och G8:s expertgrupp för 2000-frågor. Därigenom fick EU:s 2000-grupp regelbunden information om de många verksamheter som pågick inom olika sektorer på det internationella planet och deltagarna i dessa forum blev medvetna om den verksamhet som bedrevs inom EU.

Vad gäller information till allmänheten var det uppenbart att varje medlemsstat måste ta hänsyn till sina medborgares speciella behov och lägga upp den strategi som var bäst anpassad till den nationella situationen. Alla medlemsstater insåg emellertid värdet av att utbyta detaljerad information om idéer och planer samt se till att det inom EU fanns en samstämmighet i den information som förmedlades om infrastruktur med en gränsöverskridande karaktär.

Beträffande publicering av information om tredje land föreslogs att EU:s medlemsstater skulle slå samman den information de fått om förberedelserna i länder utanför EU och publicera den gemensamt via kommissionen. Samtidigt som man insåg vikten av att sådan information gjordes tillgänglig för allmänheten i EU, var det av ännu större vikt att se till att den publicerade informationen var korrekt, tillförlitlig och välbalanserad. Man ansåg att detta skulle vara omöjligt att garantera inom ett så sammansatt område, där den aktuella situationen ständigt förändras. Dessutom var det inte klart att kommissionen själv hade rätt att publicera sådant material rörande enskilda länder utanför EU. Man tog därför beslutet att medlemsstaterna, om de så ville, skulle agera på egen hand.

2.2.8. EU:s 2000-centrum

Samtliga EU:s medlemsstater beslutade att upprätta program för "tidig varning" eller övervakning på nationell och ofta på regional och lokal nivå. Dessa program varierade avsevärt vad gäller både resurser och metoder men syftade rent allmänt till att stärka de mekanismer som skulle träda i kraft om allvarliga störningar uppstod efter midnatt den 31 december 1999. De flesta följde noga övergången till ett nytt år runtom i världen för att kunna dra fördel av varje förhandsvarning om problem och informerade allmänheten om den nationella situationen.

Kommissionen ombads ordna ett forum för kommunikation mellan medlemsstaterna under denna period, vilket också skulle användas för att övervaka rapporter från vitala sektorer och länder för att snabbt kunna identifiera möjliga problem som kunde kräva åtgärder från kommissionens sida. Utöver arbetet med att förbereda sina egna system för 2000-problemet, så upprättade Kommissionen därför Europeiska unionens övervaknings- och kommunikationscentrum för 2000-problemet (EU:s 2000-centrum). Detta bemannades med kommissionstjänstemän med kunskaper om 2000-problemet och om de vitala sektorer som kunde påverkas, och de hade full tillgång till olika media. Verksamheten pågick dygnet runt från kl. 10.00 den 31 december 1999 till kl. 20.00 den 3 januari 2000 (Brysseltid).

2.2.9. Civilskydd och humanitärt bistånd

EU:s nationella myndigheter för civilskydd utbytte information om sina planer för övergångsperioden vid flera tillfällen, däribland under speciella 2000-workshops och vid generaldirektoratens och kommittéernas reguljära möten. I samtliga medlemsstater hade civilskyddsmyndigheterna vid årsskiftet en högre beredskapsgrad än normalt, stödd av förbättrade och noggrant utprövade beredskapsplaner som utformats för att klara eventuella 2000-orsakade nödlägen.

Kommissionen själv leder tre permanenta katastroflarmsystem. De täcker kärnkraftsolyckor (ECURIE), olyckor till havs samt civilskydd. För dessa system betraktades millennieskiftet som en specialsituation. Fastän de hade en ständig larmberedskap som vanligt var de också kopplade till kommissionens 2000-centrum, och tre enhetschefer samt kommissionsledamoten med ansvar för miljöfrågor var i beredskap och tillgängliga för att svara snabbt vid behov. Det föll sig dock så att kommissionens nödsystem i stället fick mycket arbete med Erika-olyckan och de våldsamma stormar som drabbade Frankrike och ett antal andra medlemsstater.

Det möjliga behovet av humanitärt bistånd i samband med 2000-relaterade katastrofer i utvecklingsländerna diskuterades främst inom G8:s expertgrupp och de berörda forumen i FN. Inom EU bekräftade ECHO (Europeiska gemenskapernas kontor för humanitärt bistånd) att man även där var beredd att reagera på 2000-relaterade nödlägen på samma sätt som på alla andra händelser.

3. Kommissionens bidrag till arbetet med 2000-problemet

3.1. Roll och mandat

Kärnan i 2000-problemet var tekniskt och kunde bara lösas individuellt av varje organisation. De offentliga förvaltningarna fick dock en viktig roll på grund av problemets omfattning och behovet av att se till att både allmänheten och industrin var väl informerade om de eventuella konsekvenserna och behovet av att vidta åtgärder. Risken att problemet skulle få effekter över nationsgränserna gjorde det också nödvändigt att ta upp vissa frågor på EU-nivå.

Ett utbyte av information mellan näringslivet och den offentliga sektorn inom EU var nödvändigt för att dela med sig av erfarenheter och för att förstå andras beredskap. Dessutom är många av EU:s viktiga infrastrukturer, däribland transport-, energi-, finans- och telekomsektorn, internationella till sin natur och når utöver nationsgränserna. Det fanns därför frågor som krävde beslut som skulle påverka tillsynsmyndigheter och företag i flera länder.

Det var av dessa anledningar som kommissionen blev aktivt engagerad i att bistå andra med att lösa problemen, samtidigt som man såg till att de egna IT-systemen var väl förberedda. Kommissionen gjorde detta på olika sätt - genom att delta i internationella forum och 2000-relaterade evenemang runt om i världen, genom att anordna egna workshops och möten med medlemsstaternas myndigheter, genom att ta fram statusrapporter om EU:s situation och slutligen genom att upprätta EU:s 2000-centrum som verkade under den kritiska perioden runt själva tusenårsskiftet.

3.2. Organisation

Inom kommissionen hade det f.d. generaldirektoratet för industri (GD III, numera GD Näringsliv) den ledande rollen i denna fråga. Valet gjordes på ett tidigt stadium när problemet ansågs vara huvudsakligen tekniskt till sin karaktär. Vid den tiden hade GD III hand om vissa delar av det fjärde ramprogrammet, i synnerhet IT-programmet med ansvar för forskningsprojekt som undersökte hur problemet kunde lösas. Den största fackkunskapen ansågs därför finnas inom GD III.

När det blev uppenbart att problemet kunde påverka viktig infrastruktur, blev det snabbt nödvändigt att engagera även andra generaldirektorat i arbetet. En viktig faktor bakom framgången i kommissionens ansträngningar att lösa problemet var den kärngrupp av kunnig och hängiven personal som bildade kommissionens enhetsövergripande 2000-grupp. Gruppen inledde sitt arbete i början av 1999, men många hade arbetat med olika delar av 2000-problemet inom sina särskilda sektorer i flera månader. Gruppmedlemmarnas kompletterande fackkunskaper och den samarbetsförmåga de visade i arbetet mot ett gemensamt mål var ett föredöme inom kommissionen.

3.3. Rapportering

Den mest problemfyllda delen av kommissionens arbete med 2000-problemet var att lämna de statusrapporter som togs fram på begäran av rådet och parlamentet. Rapporterna sammanställdes på grundval av information som tillhandahölls i ett gemensamt format av medlemsstaterna i mars, juni och september 1999.

Föga förvånande samlade och spred medlemsstaterna också liknande information för nationella syften under hela året, vilket medförde att de som arbetade med 2000-problemet var ytterst upptagna och att de nationella tidtabellerna för rapportering sällan stämde överens med dem på EU-nivå. Rapporterna kom ofta flera veckor för sent och på olika språk. På samma gång samlade medlemmarna i kommissionens enhetsövergripande 2000-grupp kompletterande information för sina egna sektorer. Att ställa samman alla dessa informationskällor till en helhet var en uppgift som krävde mycken möda. De nationella 2000-samordnarna fick också möjlighet att läsa utkast till rapporterna.

Förberedelsearbetet inför publiceringen av en sådan rapport kan förväntas ta cirka tre månader om varje moment klarades av utan förseningar i förhållande till normal tidsåtgång. Slutrapporten för tredje kvartalet, som fick högsta prioritet i översättningsarbetet, antogs emellertid första veckan i december och tog alltså totalt endast tio veckor fram till publiceringen.

Det är tydligt att antagningsförfarandet för officiella kommissionsmeddelanden inte lämpar sig för snabb publicering av huvudsakligen faktafyllda statusrapporter. Om ett liknande behov av faktarapportering till rådet och parlamentet skulle uppstå i framtiden, borde andra alternativ övervägas för att tillåta en mer flexibel tidtabell. Eftersom översättningsarbetet är det moment som tar mest tid kan man överväga att begränsa antalet språkversioner. Att få kommissionens godkännande ger inga ytterligare fördelar åt denna typ av statusrapporter som huvudsakligen är ett faktadokument baserat på uppgifter från medlemsstaternas myndigheter och som inte har politiska implikationer. I detta fall borde det räcka med en överenskommelse inom de berörda avdelningarna.

3.4. Internationellt samarbete

Vissa sidor av 2000-problemet måste behandlas på EU-nivå och på ett internationellt plan. Inom EU anordnade kommissionen möten som utgjorde ett naturligt forum för informationsutbyte mellan medlemsstaternas myndigheter och näringsliv. Allmänna diskussioner på EU-nivå fördes vid 2000-workshops och från juli 1999 vid möten i EU:s 2000-grupp. Det fanns emellertid en tendens att sektorerna höll sina egna möten i både regionala och internationella forum. Kommissionen representerades av sektorsexperter från olika generaldirektorat vid flera sådana möten och fungerade som mellanhand både vad gäller att förmedla information om situationen i EU till dem utanför EU och vad gäller att informera medlemsstaterna om andras aktiviteter.

Vid sidan av sektorsorganisationerna deltog kommissionen aktivt i flera möten om 2000-problemet anordnade av FN:s arbetsgrupp för informatikfrågor, i ledningskommittén för det Internationella centrumet för 2000-samarbete och i G8:s expertgrupp. Inom dessa områden fungerade kommissionen som en mellanhand som underlättade informationsflödet om situationen i EU till andra länder och rapporterade om framsteg och verksamhet i olika länder och organisationer till företrädare för EU.

3.5. Webbplats

För en fråga som 2000-problemet, som är intimt förknippad med informationsteknik, blev Internet en viktig källa till dagsaktuell information. Med tanke på de ständiga framstegen inom varje organisation och den snabba utvecklingen av frågor och planer, var Internet det enda medium som kunde hålla jämna steg med den ständigt förändrade situationen. Tusentals webbplatser om 2000-problemet skapades över världen och e-postlistor med globala 2000-experter tillät ett nära samarbete mellan de tekniker som arbetade med problemen. Arbetet inom det Internationella centrumet för 2000-samarbete och inom G8:s expertgrupp underlättades mycket av elektronisk kommunikation. På Internet gavs information om tekniska frågor, insikt i nya sidor av problemet och särskilda exempel på tidiga problem under 1999. Det gav också en uppfattning om hur problemet betraktades av tidningarna och allmänheten.

I mer än två år upprätthöll kommissionen själv en webbplats på servern vid Projektkontoret för informationssamhället, som länkade till många användbara informationskällor om olika sidor av 2000-problemet. Speciell uppmärksamhet fick den information som lämnades av EU:s medlemsstater, av vilka de flesta hade nationella webbplatser om 2000-problemet, och internationell information om kritiska sektorer som lämnades av industriförbund. Alla kommissionsdokument som handlar om 2000-problemet, inklusive protokoll från workshops och officiella meddelanden, publicerades på webbplatsen. Mot slutet av 1999 hade webbplatsen tiotusentals besökare varje månad. Den fick också motta flera priser.

På kommissionens Europa-webbplats togs 2000-problemet upp som exempel på en viktig fråga under 1999 års fyra sista månader. Webbplatsen gav en översikt av problemet riktad till EU-medborgare på alla gemenskapsspråk och hänvisade besökare till flera andra informationskällor.

Internet fungerade också som ett viktigt informations- och kommunikationsverktyg under själva övergångsperioden vid årets slut. Speciella webbplatser såsom Global Status Watch (GSW) sattes upp av Internationella centrumet för 2000-samarbete och fylldes med information från nationella 2000-program. Kommissionen tillhandahöll en spegel av GSW-webbplatsen för att ge européer en bättre möjlighet att få tillgång till dagsaktuell och tillförlitlig information om situationen för vital infrastruktur i världen. Vid årets slut registrerades 150 000 besökare (träffar) på mindre än tre dagar, omkring 20 % av totalsiffran för GSW-systemet, vilket visade på en hög intressegrad. Ett stort antal privata webbplatser stod också öppna för att utbyta information under själva millennieskiftet, däribland YEWS [1]-webbplatsen som upprätthölls av USA:s kommission för kärnkraftstillsyn (US-NRC) och rapporterade från kärnkraftsföretag över hela världen.

[1] YEWS: Y2K Early Warning System.

Webbplatsen och dess innehåll har fortsatt vara tillgängligt under 2000. Avsikten är att stänga webbplatsen och arkivera materialet i juni 2000.

3.6. Workshops

Redan från början insåg kommissionen fördelarna med informationsutbyte, och därför var en av de viktigaste aktiviteterna de workshops som anordnades på EU-nivå. Till en början hölls dessa workshops kvartalsvis och med både näringsliv och EU-myndigheter som deltagare. Dessa workshops var så värdefulla att föreläsarna utförde sina tjänster gratis och alla deltagare frivilligt betalade sina egna utgifter för att få delta.

På begäran av Europeiska rådets möte i Wien anordnade kommissionen i april 1999 ett möte i Bryssel med leverantörer av vital infrastruktur inom EU. Mötets tyngdpunkt låg på gräns- och sektorsöverskridande 2000-frågor. Mer än 150 deltagare, däribland nationella 2000-samordnare, tillsynsmyndigheter och företrädare för både internationella organisationer och näringsliv, utbytte information om sina framsteg och problem rörande luftfart, sjöfart, elförsörjning, gasförsörjning, telekommunikationer och kärnkraft. Detta forum gav en värdefull möjlighet för de olika sektorerna i EU-länderna att informera andra om hur arbetet framskred och vilka planer man hade. Behovet av att främja bättre kontakter mellan de olika infrastruktursektorerna på lokal, nationell och internationell nivå utpekades som en viktig fråga.

Det ömsesidiga beroendet mellan elnät och kärnkraftverk samt bristen på information rörande situationen i länderna i Central- och Östeuropa och i de nya oberoende staterna ledde till att man anordnade en speciell workshop om dessa frågor i juli 1999. Deltagare från elindustri och regeringsmyndigheter med ansvar för tillsyn av elmarknaden från mer än 25 länder möttes för att utbyta erfarenheter och skapa kontakter för ömsesidig hjälp.

En andra workshop med europeiska infrastrukturleverantörer ägde rum i september 1999 och gav fortsatt möjlighet att utbyta information mellan sektorer och länder före millennieskiftet. I detta fall deltog 200 representanter för 35 länder i EU, EES-området, Central- och Östeuropa och f.d. Sovjetunionen. Tyngdpunkten låg på beredskapsplaner och strategier för själva övergångsperioden, inklusive kontakter med allmänheten och förberedelse av nationella nödtjänster.

Det bör noteras att den begränsade tiden och avsaknaden av en särskild budget för 2000-verksamheter gjorde att alla dessa workshops anordnades av kommissionen själv, med ovärderlig hjälp av medlemsstaterna och det europeiska näringslivet. Programmet fastställdes tillsammans med medlemsstaternas 2000-samordnare som hjälpte till med att välja föreläsare och deltagare. Inom kommissionen anordnade generaldirektoraten de sammanträden som gällde deras speciella sektor, var ordförande i paneldebatter och ställde en tjänsteman till förfogande för att sammanfatta resultaten.

På detta sätt kunde kommissionen dra nytta av både interna och externa medel till en mycket låg kostnad för att samla ett stort antal kunniga deltagare och få innehållsrik och relevant information. Protokoll från workshops kunde snabbt ställas samman och publiceras på kommissionens 2000-webbplats omedelbart efter varje möte. Kontakter mellan olika industrisektorer och experter i andra länder gav ett avsevärt bidrag till bättre samordning och samarbete inom EU.

4. Slutsatser

Att lösa 2000-problemet har krävt ett omfattande och intensivt samarbete utan motstycke på det internationella planet och har omfattat både de offentliga och de privata sektorerna. Det intresse som internationella grupper visade, däribland G8:s expertgrupp och Internationella centrumet för 2000-samarbete, ledde till att 2000-problemet fick en hög politisk profil och bidrog till att öka medvetenheten samt övertyga regeringar och organisationer om frågans allvar och behovet av att vidta åtgärder.

Inom EU har verksamheten i EU:s 2000-grupp och hos kommissionen alltså gett ett betydande bidrag. EU:s 2000-grupp var ett viktigt forum, där medlemsstaternas nationella samordnare kunde diskutera gemensamma problem och hålla sig väl underrättade om tillståndet i olika sektorer och i andra länder på ett mycket öppet och lättillgängligt sätt.

Arbetet inom EU:s 2000-grupp ledde inte till några stora politiska beslut. I stället utbytte regeringar och tjänstemän information om strategier och verksamheter under flera månader. EU- och Efta-länderna intog en enhetlig och samstämmig hållning rörande hanteringen av gränsöverskridande frågor, även om de kan ha hanterat 2000-problemet på olika sätt på det nationella planet.

Det kan därför anses att EU:s 2000-grupp har medverkat avsevärt till denna enhetlighet. Det finns ingen anledning att tvivla på att informationsutbytet gav en möjlighet att lära av varandra och utveckla och förfina idéer tillsammans. Enbart dessa vinster gör de förhållandevis måttliga kostnaderna i tid och resor i samband med mötena till en klok investering. I synnerhet var den enkla, men effektiva kommunikationsstruktur som infördes för att tillåta ett utbyte av information mellan medlemsstaternas myndigheter och mellan viktiga industrisektorer under millennieskiftet ett betydande framsteg.

På ett annat plan finns det också lärdomar att dra inför framtiden av det sätt på vilket olika länder kunde genomföra ett konstruktivt samarbete för att lösa ett gemensamt problem och av de faktiska resultat som nåddes. De speciella omständigheterna runt detta problem var unika på många sätt - ett genomgripande, men okvantifierbart hot som var känt på förhand av organisationer i hela världen, med möjliga ekonomiska och säkerhetsmässiga följder, ett bestämt slutdatum och i synnerhet utan inblandning av starka nationella konkurrensintressen.

Regeringarnas öppenhet och tillmötesgående i kontakterna med varandra och deras smidighet när det gällde att undvika eller minimera vanligtvis långsamma och tröttande byråkratiska förfaranden, de moderniserade IT-ministerposterna, utvecklingen av gemensamma sätt att hantera gränsöverskridande hot och i synnerhet upprättandet av beredskapsplaner på ett internationellt plan i många infrastruktursektorer - allt detta är framsteg som kan visa sig bli värdefulla i framtiden.

Få industriledare eller regeringschefer kommer någonsin att betrakta sina IT-system med samma ögon igen. Medan informationstekniken kanske tidigare sågs som enbart ett användbart redskap, står det nu klart att den är en nyckeltillgång som organisationerna är beroende av för sin framtida verksamhet. Det är emellertid av största vikt att de planer och framsteg som blev resultatet av 2000-arbetet erkänns och upprätthålls i framtiden. Det vore djupt beklagansvärt om stora delar av det enorma samarbetsprojektet och de resurser som gick åt för att genomföra det skulle kastas bort till följd av bristande förutseende och noggrannhet i fortsättningen, då uppmärksamheten av naturliga skäl riktas åt andra håll.

För EU har förberedelserna inför det förestående införandet av euron som en verklig valuta säkerligen underlättats genom det arbete som lagts ned på att lösa 2000-problemet. Många kommer att ha arbetat med båda problemen samtidigt, och andra kan dra fördel av sin bättre kunskap om IT-systemen för att förbereda sig lättare. Den finansiella sektorn har nu fått erfarenhet av två övergångsperioder - införandet av den virtuella euron 1999 och millennieskiftet - under vilka den kunnat samordna försöken och upprätta beredskapsplaner som kan vara av nytta vid slutet av 2001.

2000-problemet var en viktig påminnelse om informationsteknikens vitala betydelse för enskilda organisationer och för världshandeln som helhet. Under de första månaderna av år 2000 har frågor som säker elektronisk handel, skydd mot "datorangrepp" samt beskattning och personlig integritet på Internet varit föremål för en intensiv debatt på nationell och internationell nivå. Dessa frågor har mycket gemensamt med 2000-problemet och kan därför möjligen dra fördel av den globala samverkan och erfarenheterna från arbetet med 2000-problemet.