[pic] | EUROPEISKA KOMMISSIONEN |

Bryssel den 5.2.2010

KOM(2010)25 slutlig

MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET, EUROPAPARLAMENTET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN SAMT REGIONKOMMITTÉN

Förslag till gemensam rapport om social t skydd och social inkludering 2010

SEK(2010)98 SEK(2010)99

MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET, EUROPAPARLAMENTET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN SAMT REGIONKOMMITTÉN

Förslag till gemensam rapport om socialt skydd och social inkludering 2010

Huvudsakliga budskap

Genom beslutsamma politiska åtgärder och de automatiska stabilisatorer som är inbyggda i de europeiska välfärdssystemen har man lyckats begränsa de ekonomiska och sociala verkningarna av den värsta recessionen på flera decennier. Krisens fortsatta inverkan på arbetsmarknaderna och befolkningen, särskilt de mest utsatta grupperna, gör dock att det i detta skede är svårt att uppskatta kostnaderna på det mänskliga planet. För att man i ett tidigt skede ska kunna utforma effektiva politiska lösningar och bedöma deras konsekvenser är det avgörande att det görs investeringar i regelbunden övervakning av sociala utvecklingstendenser och en förbättring av den sociala statistiken.

Krisen har tydligt visat på de stora skillnader som finns inom EU. Variationen gäller krisens omfattning, intensitet och effekter, liksom de nationella välfärdssystemens förmåga att erbjuda ett tillräckligt skydd. Alla medlemsstater har inte ekonomiska möjligheter att tillgodose det ökande behovet och vissa av dem har stora hål i skyddsnätet. Att åtgärda dessa brister är nu en prioritering.

Samtidigt måste ökningen av de offentliga utgifterna begränsas, vilket förutsätter att kvaliteten på åtgärderna förbättras och i vissa fall att tydliga prioriteringar fastställs. Detta innebär ökad verkningsfullhet och effektivitet när det gäller social inkludering och socialt skydd, i överensstämmelse med principerna om tillgänglighet för alla, tillräcklighet och hållbarhet.

Arbetslösheten kan fortsätta att ligga på en hög nivå ett tag framöver, vilket medför risk för utestängning på lång sikt. Bekämpandet av arbetslöshet och främjandet av inkluderande arbetsmarknader bör gå hand i hand. När en återhämtning är i sikte måste politiken öka människornas beredskap att ta vara på sysselsättningsmöjligheter, främja kvalitativa arbetstillfällen och förebygga långsiktigt bidragsberoende. En aktiv inkludering kan förena målen att bekämpa fattigdom, öka deltagandet på arbetsmarknaden och förbättra de sociala utgifternas effektivitet.

Uppmärksamhet bör nu åter ägnas gamla och nya former av fattigdom och utestängning, i samhällen som präglas av en åldrande befolkning och snabb förändring, och som är öppna för globalisering och migrationsströmmar. Att förebygga och bekämpa fattigdom, särskilt bland barn, är avgörande för att vi ska kunna rusta EU för framtiden och undvika att den mänskliga potentialen – hos både kvinnor och män – går till spillo.

Krisen har förvärrat fattigdomen i dess många aspekter, bland annat utestängning från bostadsmarknaden. Under det senaste decenniet har den offentliga politiken allt mer ägnat sig åt frågor såsom prismässigt överkomliga bostäder, hemlöshet, social polarisering och polarisering på bostadsmarknaden och nya former av bostadsbrist. På detta område saknas ofta tillräckliga uppgifter och utvärderingssystem. Integrerade strategier för att åtgärda utestängning på bostadsmarknaden och hemlöshet spelar en viktig roll i politiken efter krisen, när målet är att bygga upp sammanhållna och miljömässigt hållbara samhällen.

De ekonomiska problemen undergräver den psykiska och fysiska hälsan och hotar att öka ojämlikheten i fråga om hälsa. Krisens inverkan kommer att variera beroende på utgångsläget på hälsoområdet i medlemsstaterna och deras förmåga att möta utmaningarna. Den ökade efterfrågan i kombination med det allvarliga trycket på budgetarna innebär att en effektivisering av hälso- och sjukvårdssystemen är mer angelägen än tidigare. Utmaningen ligger i att förbättra effektiviteten samtidigt som man ser till att alla har tillgång till hälso- och sjukvård av hög kvalitet.

Pensionärerna har än så länge påverkats i relativt liten omfattning, även om pensionsnedskärningarna i vissa länder med utbredd fattigdom bland äldre människor utgör en källa till oro. Krisen och de lägre tillväxtprognoserna kommer dock sannolikt att påverka alla slag av pensionssystem och förvärra de problem som hänger samman med befolkningens åldrande. Eftersom pensionerna i allt högre grad grundas på de inkomstgrundade inbetalningar av pensionsavgifter som man har gjort under hela livet, är det arbetsmarknadernas förmåga att erbjuda längre yrkesliv med mer fullständiga pensionsinbetalningar som avgör om pensionerna blir tillräckliga.

Den markanta övergången till fonderade pensionssystem visar på några av de kostnader som de framtida pensionerna medför i ett samhälle med en åldrande befolkning. Den innebär också en ökad exponering av pensionssystemen mot finansmarknaderna. Variationer i de fonderade pensionssystemens förmåga att klara av krisen visar att skillnaderna i utformning, bestämmelser och investeringsstrategier är av betydelse. Det är viktigt att bättre balansera säkerheten för spararna och rimliga inbetalningar mot möjliga vinster och förluster.

Krisen har visat på det mervärde som ligger i en samordning av politiken genom den öppna samordningsmetoden för socialt skydd och social integration och har skapat ytterligare incitament till att utnyttja dess potential fullt ut. Den gemensamma övervakningen av krisens sociala verkningar har lyft fram värdet av ömsesidigt lärande och utbyte av goda metoder. Den har lett till en ökad medvetenhet och gjort det lättare att möta gemensamma utmaningar.

Utgående från erfarenheterna från krisen och de tio åren av genomförandet av Lissabonstrategin är det nödvändigt att främja en hållbar tillväxt i kombination med skapande av sysselsättningstillfällen och social sammanhållning och att systematiskt utvärdera framstegen när det gäller sociala resultat, bland annat jämställdhet mellan könen. Det europeiska året för bekämpning av fattigdom och social utestängning 2010 ger EU möjlighet att klart bekräfta sitt åtagande från tio år tillbaka att göra en kraftfull insats för att utrota fattigdom och social utestängning.

INLEDNING

Kraftfulla politiska åtgärder och automatiska stabilisatorer har spelat en viktig roll för att lindra krisens sociala konsekvenser. Vi har dock inte ännu sett krisens samlade verkningar för medborgarna. Kommissionen räknar med att arbetslösheten kan överskrida 10 % år 2010, samtidigt som de sociala utgifterna förväntas öka från 27,5 % till 30,8 % av BNP mellan 2007 och 2010.

Antalet arbetslösa är nu 5 miljoner fler än när krisen började. Inkomsterna för många hushåll har sjunkit, vilket gör dem utsatta för fattigdom och överskuldsättning, och en del människor har förlorat sina hem. Invandrare, yngre och äldre arbetstagare och personer med tillfälliga anställningsavtal, särskilt kvinnor, kände av krisen på ett tidigt stadium, men arbetslösheten drabbar nu också andra grupper som hittills varit relativt skyddade. Arbetslösheten kan fortsätta att ligga på en hög nivå ett tag framöver, vilket medför risk för långtidsarbetslöshet och utestängning på lång sikt .

Det finns skillnader inom EU när det gäller krisens karaktär, storlek och effekter. I ett land har arbetslösheten ökat från 2,7 % till 3,9 %, och i ett annat från 6,0 % till 20,9 %. Även den sociala situationen i medlemsstaterna vid krisens början skilde sig åt. År 2008 varierade fattigdomsrisken mellan 9 % och 26 %. Omfattningen och nivån på det sociala skyddet skilde sig likaså åt mellan olika länder och socialgrupper. Dessa skillnader återspeglar sig också i uppfattningarna hos allmänheten: I juni 2009 ansåg en majoritet att krisen hade lett till ökad fattigdom, men den andel som kände en djupgående inverkan varierade mellan 10 % och 69 %.

De politiska åtgärderna skiljer sig också åt i omfattning och inriktning. Enligt kommissionens uppskattning varierar utgifterna för diskretionära åtgärder från mindre än 1 % av BNP i vissa länder till mer än 3,5 % i andra länder. Kommissionen räknar med att de sociala utgifterna mellan 2007 och 2010 kommer att stiga med mindre än en procentandel i tre länder och med mer än sex procentandelar i fyra länder.

Medlemsstaterna har använt Europeiska socialfonden för att förbättra stödet till arbetslösa, bibehålla sysselsättningen och hjälpa de mest utsatta grupperna att övervinna strukturella hinder för deras integration på arbetsmarknaden. De har utnyttjat den flexibilitet som socialfonden ger genom att de operativa programmen anpassats och ändrats där det behövts. Medlemsstaterna har också genomfört de förenklingar som kommissionen föreslagit för att socialfondens insatser ska få ökad verkan. ESF-programmen tillhandahåller också finansiellt stöd för EU:s långsiktiga mål för social inkludering, och främjar på så sätt återhämtning och social sammanhållning.

Krisen pekar på behovet av att stödja medborgarna i en tid av ytterst strama budgetar. EU:s dagordning för en mer verkningsfull och effektiv social inkludering och socialt skydd , främjande av tillgänglighet för alla, tillräcklighet och hållbarhet, vilket är ett långsiktigt mål för den öppna samordningsmetoden på det sociala området. Åtgärder på kort sikt bör överensstämma med de strukturella reformer som behövs för att modernisera socialpolitiken, förhindra bestående skador på ekonomi och samhälle och rusta samhället för att ta sig an utmaningar på lång sikt, t.ex. befolkningens åldrande.

EN VERKNINGSFULL OCH EFFEKTIV POLITIK FÖR SOCIAL INKLUDERING UNDER OCH EFTER KRISEN

Arbetslösheten i EU ligger nu på 9,1 % och kan komma att nå 10,3 % under 2010. Arbetslösheten är mer än dubbelt så vanlig hos unga arbetstagare (20,7 %) och invandrare (19,1 %). Inkomstbortfallet påverkar alla familjemedlemmar och särskilt barn och andra familjemedlemmar . Unga människor påverkas också av bristen på arbetstillfällen. Utvecklingen av pensionssystemen har i många länder bidragit till att minska fattigdomsrisken för de äldre . Krisen hotar dock införandet av tillräckliga pensioner i de länder där fattigdomen bland äldre fortfarande ligger på en hög nivå.

Krisen kommer sannolikt också att påverka dem som befinner sig längst bort från arbetsmarknaden , som antingen står utanför arbetskraften eller är långtidsarbetslösa. Redan tidigare hade lågutbildade, personer med funktionsnedsättning eller psykiska problem samt invandrare, särskilt kvinnor, begränsad tillgång till utbildning och andra stödtjänster. De ansträngningar som nyligen gjorts för att förbättra allas möjligheter till anställning kan undergrävas genom bristen på arbetstillfällen och det ökade trycket på utbildningstjänster och arbetsförmedlingar.

Att upprätthålla en dräglig boendestandard för alla är avgörande för att ge människor en värdig livsmiljö och upprätthålla deras anställbarhet och inlärningsförmåga. På det hela taget kan de flesta européer förlita sig på skyddsnät som hör till de mest effektiva i världen. Det finns emellertid hål i dessa nät.

Arbetslöshetsunderstödens verkningsfullhet varierar stort i fråga om täckning, utbetalningsperiod, villkor och ersättningsnivå. Unga arbetstagare med korta inbetalningsperioder och vissa egenföretagare kan sakna rätt till arbetslöshetsersättning, och arbetstagare som arbetar deltid eller har tillfälliga arbetsavtal får ofta mindre förmåner än andra arbetstagare.

Reformer för att stärka incitamenten för att arbeta har lett till skärpta kriterier för stödberättigande eller minskat ersättningsnivån eller utbetalningsperioden. Tillsammans med en större tonvikt på aktiveringsåtgärder har dessa reformer bidragit till att minska långtidsarbetslösheten. De har dock inte alltid minskat det långsiktiga bidragsberoendet . Även om flera medlemsstater som en reaktion på krisen har förlängt utbetalningsperioden och lättat på reglerna för berättigande till bidrag, har trycket på systemen för garanterad minimiinkomst börjat öka, eftersom allt fler inte längre får arbetslöshetsersättning. Detta visar på behovet av att utarbeta övergripande utträdesstrategier som bygger på principer om aktiv inkludering .

Täckningen och tillräckligheten när det gäller bestämmelserna om minimiinkomst varierar betydligt inom EU. I de flesta länder räcker det sociala biståndet inte till för att hjälpa människor ut ur fattigdomen, men i allmänhet kan de lindra den. De ansträngningar som nyligen gjorts för att modernisera det sociala biståndet har varit inriktade på ekonomiska incitament till arbete, men bristen på tydliga mekanismer för att öka minimiinkomsterna har ofta lett till att bidragen inte längre räcker till. I alla länder leder bristande utnyttjande till att systemen blir mindre verkningsfulla, om än i olika omfattning. Det finns många orsaker till att bidragen inte utnyttjas, bland annat komplexa regler, brist på information, skönsmässig bedömning, administrativa felaktigheter och rädsla för social stämpling. Det finns därför anledning att öka verkningsfullheten och effektiviteten i system för minimiinkomst.

Ett tillräckligt inkomststöd är av avgörande betydelse för utsatta människor, men politiken måste också hjälpa dem att komma in på arbetsmarknaden. Satsningarna på och deltagandet i aktiva arbetsmarknadsåtgärder, bland annat livslångt lärande , har överlag förbättrats på senare år. Mer måste dock göras för att se till att åtgärderna når alla, även lågutbildade, unga och äldre, ensamförsörjare och personer som återvänder från vårdledighet, invandrare och personer med funktionsnedsättning. Erfarenheterna visar att långtidsarbetslöshet och människor utanför arbetsmarknaden är fenomen som förekommer även en lång tid efter ett uppsving. Moderna system för social trygghet utgör ett viktigt redskap för att förebygga att människor övergår till att få sjuk- eller aktivitetsersättning eller förtidspension.

Tillräckliga och individanpassade sociala tjänster och arbetsförmedlingstjänster är också viktiga för att övervinna strukturella hinder för att komma in på arbetsmarknaden och delta i samhället. De personliga, familjemässiga och sociala barriärer som människor konfronteras med måste undanröjas med hjälp av sociala tjänster och hälsovårdstjänster av hög kvalitet.

HEMLÖSHET OCH UTESTÄNGNING PÅ BOSTADSMARKNADEN

Bristen på lämpliga bostäder har länge varit ett problem i de flesta länder i Europa. Under det senaste decenniet har den offentliga politiken allt mer ägnat sig åt frågor såsom prismässigt överkomliga bostäder, hemlöshet, social polarisering och polarisering på bostadsmarknaden och nya former av bostadsbrist. I och med krisen och den ökande arbetslösheten rapporterar vissa länder fler betalningsförsummelser rörande bostadslån och återtagande . Låga inkomster och höga kostnader är också orsak till det ökade antalet vräkningar . Medlemsstaterna har reagerat genom att vidta åtgärder för att skydda hypotekslåntagare, höja inkomststödet och förbättra tillgången till subventionerade och allmännyttiga bostäder. I vissa fall har man genomfört riktade åtgärder, t.ex. inkvartering för hemlösa och planer för energieffektivitet.

Boendekostnaderna och kvaliteten i boendet är nyckelfaktorer för levnadsstandard och välbefinnande. 38 % av de människor som löper risk att drabbas av fattigdom spenderar mer än 40 % av sin disponibla inkomst på boende – mer än två gånger genomsnittet för befolkningen som helhet (19 %). De har vanligen också sämre bostadsförhållanden än resten av befolkningen: över 27 % är trångbodda (EU-genomsnittet 15 %) och 38 % lider av åtminstone ett problem som hänger samman med bostadsbrist (EU-genomsnittet 22 %). Aktuella uppgifter från de enskilda länderna om uteliggare och hemlösa ger ett blandat intryck, men visar att situationen har förvärrats i flera länder. En korrekt bedömning av problemet, som även inkluderar människor med otryggt och otillräckligt boende, förutsätter att man inom EU kommer överens om en gemensam metod.

Nästan alla medlemsstater konstaterar att hemlöshet och utestängning på bostadsmarknaden utgör en källa till oro och har antagit nationella eller lokala strategier som ska bidra till ökad medvetenhet, förbättra samordningen och genomförandet av politiken och kartlägga resurser. Det finns dock flera utmaningar när det gäller bostadsstrategierna. Fördelningen av ansvaret för politiken och dess genomförande mellan nationella och lokala myndigheter, tjänsteleverantörer och icke-statliga organisationer är ofta komplex. De mest framgångsrika strategierna inbegriper en effektiv styrning med ett omfattande samarbete mellan alla inblandade. Det behövs också grundlig information och utvärdering . EU:s nyligen antagna indikatorer för bostadskostnader och bostadsbrist är viktiga, men exakta och konsekventa uppgifter om hemlöshet saknas fortfarande i de flesta medlemsstater. Strategierna blir vanligen mer verkningsfulla om de inriktas på mål , t.ex. för förebyggande av hemlöshet, kortare hemlöshetsperioder, insatser mot den allvarligaste hemlösheten, bättre tjänster för hemlösa eller tillgång på bostäder till ett överkomligt pris.

Orsakerna till utestängning på bostadsmarknaden kan vara strukturella (arbetslöshet, fattigdom eller brist på lämpliga bostäder eller bostäder till överkomligt pris), personliga (familjesplittring och sjukdom), institutionella (när en person lämnar en vårdinrättning eller ett fängelse) eller hänga samman med diskriminering. Politiken måste också anpassas till ändrade hemlöshetsmönster och till nya riskgrupper, t.ex. personer med arbeten som är lågavlönade, av låg kvalitet eller kortvariga, inbegripet unga, invandrare och mobila arbetstagare.

För att avhjälpa utestängningen på bostadsmarknaden och hemlösheten krävs det därför en integrerad politik som kombinerar ekonomiskt stöd till enskilda, effektiv lagstiftning och sociala tjänster av hög kvalitet när det gäller boende, sysselsättning, hälso- och sjukvård och social service. Mer uppmärksamhet måste ägnas åt kvalitetsnormerna för de sociala tjänsterna och de särskilda hinder som hemlösa personer konfronteras med när de vill använda tjänsterna.

Subventionerat och allmännyttigt boende är ett viktigt inslag i bostadspolitiken, och det utgör ofta den främsta lösningen på hemlösheten. Det är dock vanligt att efterfrågan vida överstiger utbudet. I många fall beror detta på att politiken har riktats in på privata bostäder. Kvaliteten på bostadsbeståndet är fortfarande ett problem trots ansträngningar att förbättra standarden. EU:s strukturfonder, särskilt ERUF, skulle kunna spela en viktig roll i konvergensregionerna. En koncentration av utestängning på bostadsmarknaden och hemlöshet kan bara åtgärdas genom bostadsprogram och program för stadsförnyelse för att främja hållbara samhällen och social mångfald.

Strategier för att avhjälpa utestängning på bostadsmarknaden och hemlöshet spelar en viktig roll när det gäller att bygga upp socialt och miljömässigt hållbara ekonomier, och de bör utgöra en integrerad del av strategierna för tiden efter krisen.

FÖRBÄTTRING AV HÄLSO- OCH SJUKVÅRDSUTGIFTERNAS EFFEKTIVITET OCH VERKAN I EN SITUATION MED SÄMRE FÖRHÅLLANDEN OCH STRAMARE BUDGETKRAV

Det finns ännu få uppgifter om krisens inverkan på hälsan men erfarenheten ger vid handen att konjunkturnedgångar ökar riskerna för den psykiska och fysiska hälsan och att negativa effekter kan uppstå på sikt. Hälsostatusen påverkas av hur omfattande och långvarig försämringen av de ekonomiska och sociala förhållandena är. Indirekta effekter kan uppstå i och med att stramare budgetar gör det svårt att hantera ökade hälso- och sjukvårdsbehov.

En plötslig ökning av otryggheten är en stressfaktor som påverkar befolkningen i stort. Osäkerhet i fråga om arbetet, omstruktureringar och långtidsarbetslöshet har en betydande inverkan på den psykiska hälsan, är kopplade till självmord och alkohol- och narkotikamissbruk samt ökar risken för hjärt- och kärlsjukdomar och antalet dödsfall. Lägre hushållsinkomst kan dessutom fördröja och hindra tillgången till vård. Detta understryker behovet av att främja arbetsmarknadsintegration för att förebygga hälsorisker.

Inverkan på hälsan i olika delar av EU kommer sannolikt att variera beroende på konjunkturnedgångens djup och hälso- och sjukvårdssektorns och välfärdspolitikens styrka. Vissa av de medlemsstater som drabbats värst av krisen tillhör också de länder där den relativa hälsosituationen är sämst och där socialpolitiken och vårdpolitiken är minst utvecklad. Politiska åtgärder har lett till att skillnaderna har ökat. Vissa återhämtningspaket innehåller extra hälsoutgifter medan andra har varit tvungna att skära ner hälsobudgetarna. I länder med generellt sämre hälsoförhållanden och större ojämlikheter i hälsa är också skillnaderna i tillgången till vård störst och hälso- och sjukvårdsutgifterna lägst. Bortsett från kravet på budgetnedskärningar kan det hända att dessa länder inte investerar tillräckligt för att trygga befolkningens hälsa. I dessa länder kommer det att krävas större och effektivare hälso- och sjukvårdsutgifter, bl.a. genom mer upplysning och förebyggande arbete.

Den stora och ökande ojämlikheten i hälsa inom medlemsstaterna visar att inte alla har gynnats i lika stor utsträckning av de ekonomiska framsteg som ger bättre hälsa. Dödsfall och sjuklighet som kan undvikas är en förlust för samhället och leder till lägre sysselsättning, produktivitet och tillväxt, samtidigt som trycket på hälsobudgetarna ökar. För att ojämlikhet i hälsa ska kunna avhjälpas krävs det ett fokus på hälsans sociala bestämningsfaktorer i all politik, en effektiv hälso- och sjukvård och en översyn av prioriteringarna. Ojämlikheten i hälsa mellan medlemsstaterna kan minskas endast om inverkan på hälsan i större utsträckning beaktas vid användningen av strukturfonderna och i all EU-politik.

Mot bakgrund av växande behov och strama budgetar blir det allt mer brådskande att öka effektiviteten . De offentliga budgetarna i de flesta medlemsstater kommer sannolikt att pressas under flera år, vilket innebär att man måste prioritera och effektivisera. Utgifterna för hälso- och sjukvård är betydande och varierar mellan 5 % och 11 % av BNP, med ett genomsnitt på 9 %. Det finns ett generellt samband mellan utgifterna och BNP per capita men de faktiska utgifterna avgörs av en komplex uppsättning faktorer. Till de viktigaste strukturella faktorerna hör ny teknik, högre förväntningar, befolkningens åldrande och en ökning av ohälsosamma beteenden.

Det finns ett nära samband mellan hälso- och sjukvårdens utformning, organisation och genomförande och kostnads–nyttoförhållandet , och liknande utgiftsnivåer kan leda till olika resultat. Detta visar att det finns möjlighet till förbättringar inom sektorn, liksom genom förbättringar av hälsans sociala bestämningsfaktorer. Skillnaderna mellan systemen när det gäller utgifter och relativa priser väcker frågor om finansierings- och leveransstrukturer samt politiska prioriteringar (t.ex. kan förebyggande åtgärder ställas mot behandling). Hälso- och sjukvårdssektorn har också en stor potential för att skapa arbetstillfällen, som är av avgörande betydelse för en återgång till hållbar tillväxt och sysselsättning. Tillsammans med långtidsvården står sektorn för nästan 10 % av den totala sysselsättningen och befolkningens åldrande innebär att efterfrågan på hälso- och sjukvård och sociala tjänster kommer att öka.

DEN FINANSIELLA OCH EKONOMISKA KRISENS LÅNGSIKTIGA KONSEKVENSER FÖR PENSIONSSYSTEMEN

Pensionärerna har hittills drabbats i relativt liten omfattning eftersom de skyddats av stadiga inkomster och låg inflation och tack vare att minimipensionerna förbättrats under senare år. De som går i pension nu eller inom en snart framtid kommer sannolikt inte att påverkas i någon större utsträckning, med undantag för några få medlemsstater. Detta beror på att huvuddelen av pensionärernas inkomst härrör från offentliga fördelningssystem som ganska väl motstår kortfristiga konjunktursvängningar även om trycket på dem kommer att öka genom att lägre sysselsättning leder till minskade inbetalningar av pensionsavgifter och ett snävare skatteunderlag. I de få länder där pensionsinkomsten från fonderade system är viktig brukar pensioner som betalas ut vara av den förmånsbestämda typen där investeringsrisken bärs av systemet och inte av individen. I ett fåtal medlemsstater där fattigdomen bland äldre var stor sedan tidigare är nedskärningar i redan begränsade förmåner ett problem.

I takt med att pensionssystemen och deras ekonomiska sammanhang förändras kan dock krisen, om inte tillräckliga åtgärder vidtas, få betydligt allvarligare långsiktiga konsekvenser för framtidens pensionärer .

Krisen har visat hur sårbara de fonderade systemen är för instabilitet på finansmarknaderna och understrukit hur viktigt det är att beslutsfattare och tillsyns- och övervakningsinstanser främjar en mer ansvarsfull förvaltning av pensionssparandet för att man ska kunna dra nytta av de fonderade systemen på ett välavvägt sätt. De stora skillnaderna i förlusternas omfattning och den ännu större variationen i förmågan att absorbera chocken visar tydligt att skillnader i pensionsfondernas utformning och i investeringsstrategier har betydelse.

De skilda verkningarna i olika delar av EU gör att man kan dra viktiga lärdomar om hur fonderade system kan förbättras och hur en bättre balans för pensionssparare kan uppnås mellan säkerhet, rimliga inbetalningar och avkastning . Följaktligen utarbetas nu en ny agenda för att ändra de fonderade systemen och snabbt färdigställa de oavslutade delarna av de nya obligatoriska systemen (när det gäller t.ex. säkrare standardalternativ, livsstilsändringar, avgiftsbegränsning, bestämmelser om livränta och utbetalningsfasen). Detta kommer att vara viktigt för att återställa allmänhetens förtroende för fonderade pensioner. Krisen har också gjort det tydligt att åtgärderna för att stabilisera finansmarknaderna även måste omfatta pensionsfonderna. Behovet av bättre lagstiftning kommer också att ha en europeisk dimension.

En viktig konsekvens är att de långfristiga problem som hänger samman med befolkningens åldrande har fått större uppmärksamhet. Den finansiella och ekonomiska krisen gör att avvägningen mellan tillräcklighet och hållbarhet – som varit föremålet för pensionsreformer under ett årtionde – utsätts för ytterligare påfrestningar. Den ökade sysselsättningen bland äldre och kvinnor måste nu försvaras i en situation av stigande arbetslöshet. Genom återhämtningspaket har grunden lagts för framtida ekonomisk tillväxt, men de har också reducerat de svårvunna förbättringar av de offentliga finanserna som syftade till att skapa utrymme för extra utgifter i syfte att hantera befolkningens åldrande. Denna förlorade mark måste vinnas åter.

Framtidens pensionärer kommer sannolikt att vara mer utsatta för fluktuationer på finans- och arbetsmarknaderna. Betydelsen av fonderade pensionssystem, särskilt avgiftsbestämda system där investeringsrisken vanligen bärs av pensionsspararna kommer att öka markant. Pensionerna från fördelningssystem kommer också i allt högre grad att grunda sig på de inkomstgrundade inbetalningar av pensionsavgifter som man har gjort under hela livet och med nuvarande utveckling kommer endast personer med mycket långa yrkesliv och till stor del oavbrutna inbetalningar av pensionsavgifter att ha rätt till full (maximal) pension. Denna utveckling kommer särskilt att inverka på kvinnor. Tillräckligheten kommer inte endast att bero på arbetstagarnas förmåga att reagera positivt på de nya arbetsincitamenten i pensionssystemen. Den kommer också att vara avhängig av arbetsmarknadens förmåga att erbjuda tillräckliga möjligheter för längre yrkesliv med färre avbrott .

De reformåtgärder som de flesta medlemsstater vidtagit för att göra pensionssystemen hållbara är ett mycket viktigt steg men måste breddas för att garantera att tillräckliga pensionsförmåner ges. Det krävs därför att människor arbetar mer och längre. Detta innebär att det förutom pensionsreformer också fordras ytterligare åtgärder för att förbättra arbetsmarknadens funktion och öka antalet källor till pensionsinkomster.

I samverkan med kommittén för ekonomisk politik avser kommittén för socialt skydd att göra en ny bedömning av det senaste årtiondets pensionsreformer mot bakgrund av de motgångar som orsakats av krisen och det växande problemet med att trygga tillräckliga och hållbara pensioner i en situation med lägre tillväxt och en allt äldre befolkning.

STYRNING

Sedan krisens början har kommissionen och kommittén för socialt skydd inlett en gemensam övervakning av krisens sociala verkningar och klarlagt framväxande sociala problem och nya politiska åtgärder. Resultatet av övervakningen lades fram för rådet och ledde till en fördjupad granskning av specifika socialpolitiska utmaningar , t.ex. system för minimiinkomst och fonderade pensioner. Den har gett nya möjligheter för ömsesidigt lärande och utbyte av goda metoder samt ökad medvetenhet om och förståelse av gemensamma utmaningar.

Behovet av att snabbt hantera krisen har gjort att många medlemsstater stärkt sin kapacitet att upptäcka sociala problem och intensifierat samarbetet mellan sociala och institutionella aktörer. De har breddat sin kunskapsbas om krisens sociala verkningar med hjälp av administrativa uppgifter eller särskilda övervakningsredskap, t.ex. nya undersökningar. Åtgärder har vidtagits för att göra EU:s undersökningar om sociala förhållanden mer aktuella.

Länder med vedertagna system och metoder för styrning har gynnats av de berörda parternas engagemang och medverkan. Arbetsmarknadens parter har ofta spelat en nyckelroll i utformningen och genomförandet av kortfristiga arbetsmarknadsåtgärder för att hålla människor kvar i arbetslivet. Lokala myndigheter och icke-statliga organisationer runtom i EU har varit tvungna att hantera ökad efterfrågan på sociala förmåner och tjänster samtidigt som deras egna intäkter ofta minskat. Samarbetet och samordningen mellan dessa aktörer har varit en värdefull tillgång.

I september 2009 antog kommittén för socialt skydd en rapport om tillväxt, arbetstillfällen och sociala framsteg ( Growth, Jobs and Social Progress ), där det visas att tillväxtens gynnsamma effekter inte fördelats jämnt under det senaste årtiondet och att fattigdom och social utestängning fortsatt är ett stort problem i de flesta EU-länder, även om det finns avsevärda skillnader inom EU. Detta nödvändiggör en systematisk bedömning av framstegen i fråga om sociala resultat, däribland jämställdhet. Det är därför väsentligt att stärka den öppna samordningsmetoden för socialt skydd och social integration genom att öka dess effektivitet och synlighet.

Europeiska året för bekämpning av fattigdom och social utestängning 2010 kommer att bidra till nya framsteg genom att öka medvetenheten, stärka partnerskapen och nå ut till nya aktörer. EU bör i samband med detta klart bekräfta sitt åtagande från tio år sedan att göra en kraftfull insats för att utrota fattigdom och social utestängning.