Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Förslag till rådets beslut om inrättande av en europeisk garantifond för att uppmuntra biograf- och televisionsproduktion" () (96/C 204/03)

Rådet beslöt den 30 januari 1996 i enlighet med artikel 130 i Romfördraget att rådfråga Ekonomiska och sociala kommittén om ovannämnda förslag.

Sektionen för industri, handel, hantverk och tjänster, som ansvarat för det förberedande arbetet antog sitt yttrande den 3 april 1996. Föredragande var Giampaolo Pellarini.

Ekonomiska och sociala kommittén antog följande yttrande med 94 röster för, 3 röster emot och 8 nedlagda röster, vid sin 335:e plenarsession den 24-25 april 1996 (sammanträdet den 24 april 1996).

1. Bakgrund

1.1. Kommissionens grönbok (1994) om "Strategiska val för att stärka den europeiska programproduktionen" och den Europeiska audiovisuella konferensen för branschfolk (Bryssel 30 juni-2 juli 1994) bekräftade båda behovet av stärkta stödåtgärder för denna mycket speciella "industri" som har ett särskilt kulturellt värde.

1.2. Detta ledde till två åtgärder som antogs av rådet: ett utbildningsprogram för branschsfolk inom den europeiska audiovisuella programindustrin [95/0026 (SYN)] och ett stimulansprogram för utveckling och distribution av europeiska audiovisuella program [95/0027 (CNS)], mer allmänt kända under namnet Media II.

De anslagna medlen uppgår till 310 miljoner ecu på fem år och ges i form av lån som skall täcka maximalt 50 % (undantagsvis upp till 75 % för utbildning) och bidrag som inte behöver återbetalas.

1.3. I yttrandet, som antogs den 5 juli 1995 vid den 327:e plenarsessionen, var ESK - trots att man var positiv till kommissionens initiativ - kritisk till metoder och styrmedel för Media II och påtalade brister och dröjsmål i analysen, avsaknad av en övergripande strategi och otillräcklig finansiering.

1.3.1. I sammanfattningen av yrkandet uttalar också kommittén "sin besvikelse över bristen på en allmän analys av den audiovisuella sektorns problem och anser att förslaget är otillräckligt för att ha någon strukturell verkan, till följd av de knappa resurserna och förslagets snäva natur".

1.4. Å andra sidan, enligt samma bedömning av kommissionen, behöver Media-programmet backas upp av "tilläggsmedel som borde komma från marknaden själv", eftersom "befrämjande åtgärder från det allmänna inte längre räcker till för de investeringar som behövs för att göra den audiovisuella industrin mer konkurrenskraftig".

1.5. I detta syfte konsulterades olika finansinstitut, och en förstudie av ett finansiellt instrument inom gemenskapen visade att den finansiella sektorn var intresserad av stödja den audiovisuella industrin.

1.6. Audiovisuella/kulturella rådet uppmanade kommissionen den 21 juni 1995 att utarbeta ett förslag till beslut. Detta presenterades den 14 november 1995.

2. Garantifondens mål och styrmedel

2.1. Det finns två motiv, kopplade till varandra, bakom idén till fonden:

- svårigheten för den europeiska audiovisuella industrin, som till stor del består av små och medelstora företag, att få finansiering via banker, och

- nödvändigheten för finansiella aktörer att få tillräckliga garantier som täcker riskerna med att investera i den sektorn.

2.2. Fonden är därför konstruerad som ett garantiinstrument för att minska svårigheterna med finansiering och för att stimulera bank- och finansaktörer att investera i den audiovisuella sektorn. Liknande system som redan finns i länder som Frankrike, Spanien och Italien har gett mycket positiva resultat och lett till stora investeringar inom den sektorn. Europafonden borde därför verka tillsammans med nationella stödfonder och försäkringssystem som redan finns i olika länder.

2.3. Fonden är "främst inriktad på produktion av europeisk biograf- och TV-film" och prioriterar drama och spelfilmer. Det är på det området Europa ligger mest efter.

2.4. De projekt som skall stödjas måste ha möjlighet att nå europeisk och internationell spridning, och utesluter sålunda produktioner som enbart är ämnade för nationella marknader.

2.5. Fondens målgrupp är europeiska produktions- och distributionsbolag, som kan komma i åtnjutande av fondmedel genom finansiella mellanhänder (banker och sammanslutningar).

2.6. Finansieringen kan maximalt uppgå till 50 % av korta krediter (för produktion) och medellånga/långa lån (för produktion, produktionskataloger och ekonomisk konsolidering av bolag).

2.7. För att förverkliga, förvalta och administrera fonden föreslår kommissionen att man skall ta hjälp av Europeiska investeringsfonden (EIF) som redan har erfarenhet både av att hantera garantifrågor på gemenskapsnivå och i synnerhet inom den audiovisuella sektorn, där några av EIF:s medlemsorganisationer redan är verksamma.

2.8. Kommissionen föreslår att garantikapitalet bör nå en nivå på 200 miljoner ecu, med ett bidrag från unionen motsvarande 90 miljoner ecu. Detta anslag borde vara tillräckligt för att säkerställa audiovisuell produktion för minst 1 miljard ecu.

2.9. Dessa 90 miljoner ecu skall dras från Media II:s finansieringsprogram och kommer att delas ut under fyraårsperioden 1997-2000.

3. Positiva aspekter

3.1. Den audiovisuella sektorn är strategiskt viktig på grund av sitt kulturella inflytande över hela världen, i synnerhet som marknaderna blir alltmer internationella.

3.2. Spridningen av nya audiovisuella teknologier i unionens alla länder har de senaste åren gjort att efterfrågan ökat starkt på "TV-fiction", men även filmen tycks, efter år av kris, gå mot ljusare tider just till etthundraårsjubileet.

3.2.1. Under 1994 ökade den cinematografiska och den audiovisuella världsmarknaden med 9,7 % totalt, men med 15,8 % i Europa. Enligt Europeiska kommissionen steg efterfrågan på program från 200 000 timmar 1981 till 650 000 timmar 1992. Man uppskattar att efterfrågan på audiovisuell produktion, som nu uppgår till 23 miljarder ecu, kommer att öka ända till 45 miljarder ecu år 2000.

3.3. Tillgången däremot blir allt knappare. Medan den amerikanska film- och TV-produktionen och distributionen ökar och blir allt starkare så fortsätter samma sektor i Europa att klaga över bristande ekonomiska resurser, ett ständigt minskat "utrymme" både i tid och rum, med det minskade antalet biografsalonger i många länder och den ökande invasionen av amerikansk "fiction" i programtablåerna.

3.3.1. De amerikanska producenternas globala intäkter uppgick 1994 till 20 miljarder dollar och deras tillskott till den amerikanska betalningsbalansen var 4 miljarder dollar.

EU-länderna importerar 60 % av sina filmer från USA och har ett handelsunderskott på 4,2 miljarder dollar och en försumbar del av världsmarknaden.

3.4. Den strukturella svagheten hos den europeiska audiovisuella industrin är stor, framför allt när det gäller distribution och lansering av produkterna. Av totalbudgeten är procentsatsen för reklam och lansering av amerikanska filmer genomsnittligt mycket högre än för de europeiska och kan i vissa fall uppgå till 50 %.

3.5. Av detta följer alltså att det inte räcker att göra kvalitetsproduktioner, som motsvarar publikens förväntningar. De måste också få en adekvat programsättning och publicitet. Ofta måste filmerna vänta i flera månader, eller år, för att hitta biografer som kan visa dem och då kanske endast i några dagar.

3.6. I Europa sker nu en allt större koncentration av filmproduktion och filmdistribution, och också av ägandet av biografkedjor, till några få bolag. Till detta kommer att dessa bolag kan vara ägare till stora televisionsnät. Den lille oberoende producenten löper allt större risk att stöta på oöverstigliga hinder när det gäller att hävda sina egna produkter, vilka följaktligen inte lyckas täcka kostnaderna. Detta skapar ytterligare problem för producenter och filmskapare, för deras nästa projekt kommer att ha ännu större svårigheter att få finansiering. Och det leder till en ond cirkel: stark koncentration på ena sidan och stor svaghet på den andra.

3.7. Tillkomsten av en garantifond kan inte annat än hälsas med stor glädje, framför allt för att den åter för upp den kulturella industrin i allmänhet, och den audiovisuella i synnerhet, på den politiska dagordningen.

3.8. En filmproduktions framgång är beroende av kreativitet, men också av den totala investering man är beredd att göra inom denna sektor.

3.9. En effektiv Europapolitik för den audiovisuella sektorn kan inte grunda sig enbart på produkternas goda kulturella kvalitet utan också på lönsamma investeringsmöjligheter och stimulans till nya investeringar. Det uppnår man genom att öka möjligheten för audiovisuella produkter att kommersiellt nå ut till biograferna, TV och videomarknader. Annars kommer den europeiska filmen att vara dömd till att ha allt mindre nischer på marknaden, just när efterfrågan på program öppnar intressanta möjligheter för hela den audiovisuella industrin.

3.9.1. Därav följer att garantifonden med sina urvalskriterier kan stimulera filmskapare och producenter till en större lyhördhet för publikens förväntningar och på så sätt säkra en god avkastning.

3.10. Att man stimulerar nya privata investeringar i den audiovisuella sektorn är något positivt, liksom också fondens möjligheter att konsolidera företag inom sektorn. Då bidrar man till att skapa "en europeisk audiovisuell industri" som är i stånd att möta en ökande intern efterfrågan och att konkurrera på den internationella marknaderna med de amerikanska "bjässarna".

3.11. "Villkoret" som projektet måste uppfylla för att få bidrag av fonden är också viktigt: en möjlighet till europeisk och internationell spridning. Det är ett villkor som kan bidra till att man övervinner kulturella begränsningar och främjar en produktion av mer mångsidiga verk.

4. Sammanfattning

4.1. Det är främst anslagen som förbryllar: att man skulle dra dessa 90 miljoner ecu från anslaget avsett för Media II, som redan är reducerat till 310 miljoner ecu. ESK föreslår därför att fonden skall tilldelas en oberoende finansiering från gemenskapens budget.

4.2. Man kan också diskutera om anslaget står i proportion till fondens målsättning. Det handlar inte så mycket om att slå fast om 90 miljoner ecu är tillräckligt eller inte. Däremot gäller det att titta på om inte man riskerar att överanstränga redan begränsade resurser, om inte bara filmindustrin utan också TV-drama-produktioner skall komma i åtnjutande av pengarna.

Det finns till och med i kommissionens rapport, (kapitel C, punkt 1.3) ett uttalande som rentav tycks föreslå en "prioritering" av TV-produktioner, när det gäller "dramer".

4.3. Det borde klargöras tydligare vilka som skall komma i åtnjutande av fonden. Man måste välja om man skall gynna stora produktioner som kan konkurrera internationellt med de amerikanska, eller oberoende producenter och filmskapare som representerar det bästa av europeisk kultur och vilkas mästerverk hävdat sig även på världsmarknaden de senaste decennierna.

4.4. Därför borde små och medelstora produktionsbolag gynnas, och främst projekt för mer film, så att man kan balansera eventuella framgångar och misslyckanden, för att begränsa riskerna.

4.5. Påpekas bör i sammanhanget att det nödvändigtvis inte är de stora och dyrbara produktionerna som hävdar sig på den internationella marknaden. Det visar å ena sidan de stora "floppar" som filmer (mestadels amerikanska produktioner) gjort, som kostat tiotals miljoner dollar, de senaste åren, å andra sidan den stora framgång som europeiska kvalitetsfilmer noterat, som spelats in med en mycket begränsad budget.

4.6. Man borde dessutom betona den kulturella värdeaspekten med verksamheten, tillsammans med den ekonomiska fördelen med att producera program för att stå emot en kommersiell invasion. Även ur den synpunkten bör fonden begränsa sig enbart till film och sålunda utesluta audiovisuella produkter: serier och dramer, gjorda enbart för TV.

4.7. Eftersom den europeiska filmindustrin också har brister när det gäller att distribuera och lansera sina produkter, skulle det kunna vara lämpligt att öronmärka en stor del av resurserna för att bidra till att skapa europeiska distributionsbolag.

4.8. Särskild uppmärksamhet bör ägnas den "unga" filmen, för vilken en del av finansieringsgarantierna skulle kunna reserveras.

4.9. Eftersom anslaget är begränsat, skulle man kunna undersöka möjligheten att fastställa ett finasieringsspann mellan 20 %-50 %, så att fonden kan användas till ett större antal produktioner. Därmed begränsar man också riskerna med investeringar och uppmuntrar därigenom bankerna att engagera sig mer.

4.10. Eventuell återförsäkring för investeringsrisken skall inte belasta fondens bidragsmottagare utan fonden själv, annars kommer själva finansieringen att förlora mycket av sitt värde.

4.11. Det är slutligen viktigt att återbetalningen till fonden sker efter och inte före det att alla andra utgifter täckts.

Bryssel den 24 april 1996.

Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande

Carlos FERRER

() EGT nr C 41, 13. 2. 1996, s. 8.