MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN

Kommissionens vägledning om genomförandet av EU-reglerna om definition och förebyggande av hjälp till olaglig inresa, transitering och vistelse

(2020/C 323/01)

1. Inledning

EU har utarbetat en omfattande och sektorsövergripande politisk ram för att motverka smuggling av migranter, bland annat genom att fastställa och genomföra EU:s första åtgärdsplan (2015–2020) för att bekämpa denna brottsliga verksamhet (1). Dess huvudmål är att störa verksamheten för kriminella organisationer som äventyrar migranters liv och hotar våra samhällens säkerhet, utan att riskera att kriminalisera dem som hjälper migranter i nöd. Detta mål förblir en viktig politisk prioritering för EU.

EU antog 2002 ett lagstiftningspaket (2) (nedan kallat paketet) som en rättslig ram för att definiera brottet hjälp till olaglig inresa, transitering eller vistelse i EU och för att fastställa straffrättsliga påföljder för detta.

Enligt direktiv 2002/90/EG ska medlemsstaterna anta lämpliga påföljder för den som i strid mot lagstiftningen avsiktligt hjälper en person som inte är medborgare i ett EU-land att resa in i eller passera genom ett EU-land eller i vinstsyfte hjälper en person som inte är medborgare i ett EU-land att vistas i ett EU-land.

Samtidigt ger direktivet medlemsstaterna möjlighet att vid fastställandet av brottsrekvisit undanta humanitärt stöd från kriminalisering.

Kommissionen gjorde 2017 en första övergripande utvärdering (nedan kallad utvärderingen) av paketet (3). Med tanke på farhågorna kring en eventuell kriminalisering av humanitärt stöd pekade utvärderingen särskilt på den upplevda bristen på rättssäkerhet och bristen på lämplig kommunikation mellan myndigheter och dem som är verksamma på fältet. Kommissionen ansåg visserligen en rättslig översyn i det skedet vara onödig, men föreslog ett mer effektivt utbyte av kunskaper och god praxis mellan åklagare, brottsbekämpande myndigheter och det civila samhället för att komma till rätta med de praktiska konsekvenserna av dessa brister.

Som en uppföljning till utvärderingen inledde kommissionen 2018 en process med regelbundna samråd med det civila samhället och EU:s byråer, inklusive byrån för grundläggande rättigheter och Eurojust, för att bygga upp kunskap och samla in underlag för att identifiera problem med att tolka och tillämpa direktiv 2002/90/EG. I juli 2018 antog Europaparlamentet en resolution om riktlinjer för medlemsstaterna för att förhindra att det humanitära biståndet kriminaliseras (4) och uppmanade kommissionen ”att anta riktlinjer för medlemsstaterna som anger vilka former av hjälp som inte bör kriminaliseras, i syfte att säkerställa klarhet och enhetlighet i det befintliga regelverket...”.

Sedan 2018 har denna samrådsprocess och olika utbyten med berörda parter pekat på en allt svårare miljö för icke-statliga organisationer och enskilda personer när de hjälper migranter, även när de utför sök- och räddningsinsatser till sjöss. Den senaste forskning som kommissionen har diskuterat med icke-statliga organisationer tyder på att handlingar som utförs för humanitära ändamål i allt högre grad har kriminaliserats sedan 2015 (5). Insamlade uppgifter bekräftar att åtal och utredningar som riktas mot enskilda personer av skäl som rör brottet hjälp till olaglig inresa, transitering och vistelse har ökat i EU sedan 2015. Forskarna hittade 60 utredningar och åtal – främst rörande hjälp till inresa – i tio medlemsstater mellan 2015 och 2019, med den största andelen 2018. De fall som analyserats som en del av forskningen rör främst frivilliga, människorättsförsvarare och besättningar på båtar som deltar i sök- och räddningsinsatser till sjöss, men även privatpersoner, familjemedlemmar, journalister, borgmästare och religiösa ledare. Som påpekades i utvärderingen och i Europaparlamentets resolution är dock bristen på tillförlitlig och jämförbar nationell brottsstatistik fortfarande ett problem, i synnerhet när det gäller kriminaliserad hjälp till irreguljär migration (6).

Med beaktande av Europaparlamentets resolution och resultaten av samrådsprocessen anser kommissionen att det behövs vägledning om tolkningen av direktiv 2002/90/EG för att klargöra dess tillämpningsområde. Denna vägledning påverkar inte behörigheten för Europeiska unionens domstol, som ansvarar för den slutliga tolkningen av EU-rätten.

2. Den rättsliga ramen mot smuggling av migranter på internationell och europeisk nivå

2.1 Den internationella rättsliga ramen: Förenta nationernas protokoll om smuggling av migranter

Tilläggsprotokollet mot smuggling av migranter land-, luft- och sjövägen till Förenta nationernas konvention mot gränsöverskridande organiserad brottslighet (7) (nedan kallat protokollet) antogs 2000 och trädde i kraft 2004. Det var det första internationella instrumentet som fastställde en gemensam definition av smuggling av migranter. EU tillträdde protokollet 2006 (8) och alla EU-medlemsstater utom Irland har ratificerat det.

Smuggling av migranter definieras i artikel 3 i protokollet som medverkande, i syfte att direkt eller indirekt erhålla ekonomiska eller andra materiella fördelar, till att en person olagligen reser in i en stat där personen inte är medborgare.

I ett dokument från 2017 om begreppet ”ekonomiska eller andra materiella fördelar” i protokollet om smuggling av migranter (9) beskriver FN:s drog- och brottsbekämpningsbyrå (UNODC) sådana fördelar som själva syftet med smuggling av migranter och orsaken till att organiserade kriminella grupper i allt större utsträckning är inblandade i verksamhet som ofta sätter utsatta migranters liv i stor fara. UNODC konstaterar att de ekonomiska eller andra materiella fördelar som är förknippade med smuggling av migranter underblåser en handel som utan skrupler gör enorma vinster på mänskligt lidande och motståndskraft mot orättvisa odds (10). UNODC beskriver vidare fenomenet hjälp till olaglig inresa utan vinstsyfte som en handling som inte omfattas av protokollet (11).

UNODC konstaterar att protokollet visserligen inte hindrar stater från att fastställa brottsrekvisit utanför dess tillämpningsområde – till exempel hjälp till olaglig inresa eller olaglig vistelse – men att det inte syftar till och inte kan användas som rättslig grund för lagföring av humanitära aktörer (12). Byrån påminner om att detta tema utvecklas i den rättsliga vägledningen för genomförandet av Förenta nationernas konvention mot gränsöverskridande organiserad brottslighet och protokollen (13), där det bekräftas att avsikten med hänvisningen till ekonomiska eller andra materiella fördelar de facto var att undanta grupper som har rent politiska eller sociala motiv. På grundval av detta uppmanar UNODC länder att införa skyddsåtgärder för att se till att trosbaserade organisationer, det civila samhället och enskilda personer som agerar utan syfte att erhålla ekonomiska eller andra materiella fördelar undantas från tillämpningen av brottsrubriceringen smuggling, men säkerställa att detta undantag inte kan användas som ett kryphål för att undgå rättvisan (14).

2.2 EU:s rättsliga ram: paketet för att motverka hjälp till olaglig inresa, transitering och vistelse

Smuggling av migranter förknippas i allt högre grad med allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna och förlust av människoliv, i synnerhet när det sker till havs (15). Hjälp till irreguljär migration kan ta sig olika uttryck, såsom att

— faktiskt transportera eller ordna transport för en person som inte har rätt att resa in i eller passera genom ett land som de inte är medborgare i,

— fabricera och/eller tillhandahålla falska handlingar,

— arrangera skenäktenskap.

Denna verksamhet bedrivs av organiserade kriminella nätverk eller enskilda personer och genererar betydande vinster för dem. En ökning av antalet irreguljära migranter som når EU upprätthåller dessutom efterfrågan inte bara på verksamhet som underlättar inresa till EU, utan även verksamhet som rör irreguljär vistelse. Hjälp till irreguljär inresa, transitering och (när detta sker i vinstsyfte) vistelse är straffbart inom ramen för paketet.

Det allmänna målet med paketet är att bidra till kampen både mot irreguljär migration, genom att fastställa påföljder för hjälp i samband med olaglig gränspassage, och mot organiserade brottsliga nätverk som äventyrar migranternas liv. Enligt artikel 1.1 i direktiv 2002/90/EG ska påföljder åläggas den som i strid med invandringslagstiftningen hjälper en tredjelandsmedborgare att resa in i, passera eller (när det sker i vinstsyfte) vistas i EU.

Som beskrivs närmare i utvärderingen är protokollet och paketet fortfarande samstämmiga, trots vissa skillnader (16). I utvärderingen påpekas att både EU och dess medlemsstater i egenskap av parter i protokollet är skyldiga att tillämpa det även när de antar eller genomför lagstiftning som omfattas av dess tillämpningsområde, och att protokollet gav EU en starkare position när det gäller att bekämpa smuggling av migranter som en form av organiserad brottslighet.

Brottet hjälp till olaglig inresa, transitering och vistelse definieras också bredare i artikel 1.1 i direktiv 2002/90/EG än i protokollet såtillvida att vinstsyfte inte utgör ett brottsrekvisit vid hjälp till irreguljär inresa eller transitering. Vinstsyfte förtecknas – tillsammans med deltagande i en kriminell organisation eller livsfara för de personer som utsätts för brottet – bland de försvårande omständigheterna i artikel 1.3 i rambeslut 2002/946/RIF.

I artikel 1.2 i direktiv 2002/90/EG föreskrivs emellertid en möjlighet att undanta hjälp till olaglig inresa och transitering från kriminalisering när syftet är att ge humanitärt stöd. Enligt bestämmelsen får varje medlemsstat ”besluta att inte införa påföljder för sådant handlande som avses i punkt 1 a genom att tillämpa sin nationella lagstiftning och praxis om syftet med handlandet är att ge humanitärt stöd till personen i fråga”.

Bortsett från hänvisningar till allmänna straffrättsliga bestämmelser, såsom de som rör handlingar som krävs för att förhindra en farlig situation (17), har endast åtta medlemsstater i sin nationella lagstiftning infört ett undantag från straff för hjälp till olaglig inresa och/eller transitering i syfte att ge någon form av humanitärt stöd (18). En granskning av dessa medlemsstaters lagstiftning avslöjar en rad olika nationella tolkningar av direktivet, var och en med hänsyn till det nationella rättsliga sammanhanget.

Belgien och Spanien har nästan ordagrant antagit direktivets lydelse om att inkludera humanitärt stöd som ett skäl att inte ålägga påföljder, medan andra medlemsstater använt andra formuleringar.

Kroatien fastställer uttryckliga undantag för

— hjälp till inresa – för att rädda liv, förebygga skador, ge akut medicinsk hjälp och humanitärt stöd i enlighet med särskild lagstiftning, och

— hjälp till vistelse – av humanitära skäl, utan avsikt att förhindra eller skjuta upp åtgärder som vidtas för att säkra återvändande.

I Grekland bestraffas inte kaptener och befälhavare på fartyg och luftfartyg eller förare av ett transportmedel för att ha gett bistånd genom att undsätta någon till sjöss eller transportera en person i behov av internationellt skydd i enlighet med internationell rätt.

Italien har antagit en uttrycklig bestämmelse som hänvisar till artikel 54 i den italienska brottsbalken, med en allmän klausul som från kriminalisering undantar handlingar som syftar till att

— förhindra allvarlig skada för dem som är inblandade i handlingen,

— undsätta och/eller erbjuda humanitärt stöd till utlänningar som befinner sig på italienskt territorium.

Finland tar hänsyn till en persons humanitära skäl eller nära familjeförhållanden samt sådana förhållanden i utlänningens hemland eller i det land där han eller hon stadigvarande är bosatt som påverkar hans eller hennes säkerhet.

I Frankrike undantas – efter ett avgörande från författningsdomstolen (19) och efterföljande ändring av de relevanta bestämmelserna – släktingar samt var och en som ger rättslig, språklig eller social hjälp, eller någon typ av stöd av enbart humanitära skäl, från kriminalisering avseende hjälp till transitering eller vistelse; dock inte hjälp till inresa.

I Malta är det möjligt att inte inleda förfaranden mot en person som hjälper en annan person som befinner sig i omedelbar fara att landstiga på och/eller passera genom territoriet, om dessa handlingar har utförts för att ge humanitärt stöd (20).

Befogenheten att mot bakgrund av omständigheterna i ett fall bedöma om en handling omfattas av ett undantag enligt nationell rätt tillkommer de rättsliga myndigheterna, som måste hitta rätt balans mellan olika intressen och värden (21).

3. Tillämpningsområde för artikel 1 i direktiv 2002/90/EG

Med tanke på andemeningen och målet med direktiv 2002/90/EG är det uppenbart att det inte kan tolkas så att det skulle kunna ligga till grund för kriminalisering av humanitär verksamhet som krävs enligt lag, såsom sök- och räddningsinsatser till sjöss, oavsett hur direktivet tillämpas enligt nationell lagstiftning.

Enligt internationell havsrätt är stater skyldiga att kräva att befälhavare som för deras flagg undsätter människor eller fartyg i sjönöd, i den mån de kan göra detta utan allvarlig fara för fartyget, besättningen eller passagerarna. Denna princip är förankrad i

— Förenta nationernas havsrättskonvention (22),

— den internationella konventionen om säkerheten för människoliv till sjöss (Solas) (23), och

— den internationella sjöräddningskonventionen (SAR-konventionen) (24).

Dessutom omfattar den tillämpliga rättsliga ramen fördrag som rör sjöfart och resolutioner från Internationella sjöfartsorganisationen (IMO) (25).

Dessutom erkänns länders plikt att fastställa en skyldighet för befälhavare att undsätta människor, fartyg och luftfartyg i sjönöd som en princip i internationell sedvanerätt. Den är därför bindande för alla länder.

Alla som deltar i sök- och räddningsinsatser måste följa instruktionerna från den samordnande myndigheten när de deltar i insatserna, i enlighet med allmänna principer och tillämpliga regler i internationell sjörätt och människorättslagstiftning. Kriminalisering av icke-statliga organisationer eller andra icke-statliga aktörer som utför sök- och räddningsinsatser under iakttagande av den relevanta rättsliga ramen utgör en överträdelse av internationell rätt och är därför inte tillåten enligt EU-rätten.

När artikel 1 i direktiv 2002/90/EG kriminaliserar hjälp till olaglig inresa och transitering, samtidigt som medlemsstaterna ges möjlighet att inte ålägga påföljder i fall där syftet med handlandet är att ge humanitärt stöd, avses alltså inte humanitärt stöd som föreskrivs i lag, eftersom detta inte kan kriminaliseras.

4. Vägledning

Mot bakgrund av ovanstående anser kommissionen att artikel 1 i direktiv 2002/90/EG måste tolkas på följande sätt:

i) Humanitärt stöd som föreskrivs i lag varken kan eller får kriminaliseras.

ii) Kriminalisering av icke-statliga organisationer eller andra icke-statliga aktörer som utför sök- och räddningsinsatser till sjöss under iakttagande av den relevanta rättsliga ramen utgör en överträdelse av internationell rätt och är därför inte tillåten enligt EU-rätten.

iii) I tillämpliga fall bör bedömningen av huruvida en handling omfattas av begreppet ”humanitärt stöd” i artikel 1.2 i direktivet – ett begrepp som inte kan tolkas på ett sätt som gör det möjligt att kriminalisera en handling som föreskrivs i lag – göras från fall till fall, med beaktande av alla relevanta omständigheter.

5. Politisk rekommendation

Icke-statliga organisationer och enskilda personer i EU som ger humanitärt stöd till migranter har uttryckt växande oro under de senaste åren (26). Räddningsinsatser till sjöss, och stöd till migranter på flykt, oavsett om det sker vid gränser eller inom en medlemsstats territorium, utförs enligt rapporter i en kontext av spänningar med nationella eller lokala myndigheter, då räddningsarbetare och volontärer fruktar otillbörliga administrativa påtryckningar och sanktioner (27).

Europaparlamentet uppmanade i sin resolution (28) i frågan ”medlemsstaterna att införliva det undantag för humanitärt stöd som föreskrivs i direktiv 2002/90/EG”.

Kommissionen erinrar om att EU-rätten inte syftar till att kriminalisera humanitärt stöd och har gjort en bedömning av situationen sedan utvärderingen av paketet. Mot bakgrund av detta uppmanar kommissionen medlemsstater som inte ännu har gjort det att använda den möjlighet som föreskrivs i artikel 1.2 i direktiv 2002/90/EG, som ger dem rätt att göra skillnad mellan handlingar som görs i humanitärt syfte och handlingar som syftar till att ge hjälp till irreguljär inresa eller transitering samt medger att de förstnämnda undantas från kriminalisering.

(1) COM(2015) 285 final, 27.5.2015.

(2) Rådets direktiv 2002/90/EG av den 28 november 2002 om definition av hjälp till olaglig inresa, transitering och vistelse (EGT L 328, 5.12.2002, s. 17) och rådets rambeslut 2002/946/RIF av den 28 november 2002 om förstärkning av den straffrättsliga ramen för att förhindra hjälp till olaglig inresa, transitering och vistelse (EGT L 328, 5.12.2002, s. 1). Dessa rättsakter antogs tillsammans och kallas ofta paketet för att motverka hjälp till olaglig inresa, transitering och vistelse.

(3) REFIT Evaluation of the EU legal framework against facilitation of unauthorised entry, transit and residence: The Facilitators Package (Directive 2002/90/EC and Framework Decision 2002/946/JHA), SWD(2017) 117 final.

(4) 2018/2769(RSP).

(5) Lina Vosyliūtė och Carmine Conte, Crackdown on NGOs and volunteers helping refugees and other migrants, Research Social Platform on Migration and Asylum (Resoma), slutlig sammanfattande rapport, juni 2019, s. 32. Bevakningen har genomförts av Migration Policy Group genom Resomas samarbets- och deltagandeprocess som involverar experter från icke-statliga organisationer, forskare och andra berörda parter. Detta arbete baserades på den fallbevakning som redan utförts av Open Democracy, Institute of Race Relations och den uppdaterade studien från 2018 från Centre for European Policy Studies om direktiv 2002/90/EG. Resoma-projektet har finansierats genom EU:s forsknings- och innovationsprogram Horisont 2020.

(6) Efter utvärderingen samlade Eurostat in uppgifter om brott med anknytning till smuggling av migranter från medlemsstaterna som en del av en pilotinsamling för referensåren 2015, 2016 och 2017, medan uppgiftsinsamlingen för referensåret 2018 ingick i det årliga frågeformulär som Eurostat skickar ut för att samla in brottsstatistik från medlemsstaterna.

(7) https://www.unodc.org/documents/middleeastandnorthafrica/smuggling-migrants/SoM_Protocol_English.pdf

(8) Se i) rådets beslut 2006/616/EG av den 24 juli 2006 om ingående på Europeiska gemenskapens vägnar av tilläggsprotokollet mot smuggling av migranter land-, luft- och sjövägen till Förenta nationernas konvention mot gränsöverskridande organiserad brottslighet avseende protokollets bestämmelser i den utsträckning som bestämmelserna i detta protokoll omfattas av artiklarna 179 och 181a i fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen (EUT L 262, 22.9.2006, s. 24) och ii) rådets beslut 2006/617/EG av den 24 juli 2006 om ingående på Europeiska gemenskapens vägnar av tilläggsprotokollet mot smuggling av migranter land-, luft- och sjövägen till Förenta nationernas konvention mot gränsöverskridande organiserad brottslighet avseende protokollets bestämmelser i den utsträckning som bestämmelserna i detta protokoll omfattas av tredje delen avdelning IV i fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen (EUT L 262, 22.9.2006, s. 34).

(9) https://www.unodc.org/documents/human-trafficking/Migrant-Smuggling/Issue-Papers/UNODC_Issue_Paper_The_Profit_Element_in_the_Smuggling_of_Migrants_Protocol.pdf

(10) Förord, iii.

(11) Se fotnot 9.

(12) I fotnot 9 på sidan 14 påpekar UNODC även att författarnas avsikt enligt förarbetena var att undanta handlingar som görs av personer som hjälper migranter av humanitära skäl eller på grund av nära familjeband. I det tolkningsmeddelande som bifogas den relevanta bestämmelsen anges att avsikten med protokollet inte var att kriminalisera handlingar som utförs av familjemedlemmar eller stödgrupper såsom religiösa eller icke-statliga organisationer.

(13) UNODC, Legislative Guides for the Implementation of the United Nations Convention against Transnational Organized Crime and the Protocols thereto UN Sales No. E.05.V.2 (2004), s. 13, punkt 26.

(14) Se fotnot 13, s. 71.

(15) REFIT Evaluation of the EU legal framework against facilitation of unauthorised entry, transit and residence, a.a. s. 4.

(16) Se fotnot 15, s. 31.

(17) Se Criminalisation of migrants in an irregular situation and of persons engaging with them, byrån för de grundläggande rättigheterna (2014), s. 10.

(18) Belgien, Grekland, Spanien, Finland, Frankrike, Kroatien, Italien och Malta i Refit-utvärderingen av EU:s rättsliga ram mot hjälp till olaglig inresa, transitering och vistelse, a.a. s. 15, samt artikel L622-4 i den franska utlänningslagen, ändrad genom lag nr 2018-778 av den 10 september 2018, och artikel 43.2 punkt 2 i Kroatiens utlänningslag, som antogs 2017.

(19) I sitt avgörande nr 2018-717/718 QPC av den 6 juli 2018 slog Frankrikes författningsdomstol fast att möjligheten att hjälpa människor av humanitära skäl följer av den konstitutionella principen om broderskap, oavsett om dessa människor befinner sig lagligen i landet. Den ansåg dessutom att den nationella bestämmelse som undantog vissa typer av handlingar endast kunde tolkas så att den även var tillämplig på alla andra typer av stöd som ges av humanitära skäl. Den utvidgade däremot inte avgörandet till att omfatta hjälp till inresa, som – i motsats till hjälp till transitering – med nödvändighet innebär en olaglig situation.

(20) REFIT Evaluation of the EU legal framework against facilitation of unauthorised entry, transit and residence, a.a. s. 14.

(21) För att läsa mer om behovet av att hitta rätt balans mellan, å ena sidan, behovet av att skydda den allmänna ordningen och förebygga brott och, å andra sidan, beakta handlingens humanitära syfte, se t.ex. Europadomstolens dom av den 10 november 2011, nr 29681/08, Mallah mot Frankrike, med hänvisning till artikel L. 622-1 i den franska lagen om utlänningars inresa och vistelse och rätt till asyl, och artikel 8 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna.

(22) https://www.un.org/Depts/los/convention_agreements/texts/unclos/unclos_e.pdf

(23) http://www.imo.org/en/About/Conventions/ListOfConventions/Pages/International-Convention-for-the-Safety-of-Life-at-Sea-(SOLAS),-1974.aspx

Enligt Solas-konventionen (kapitel V – Navigationssäkerhet) måste befälhavaren på ett fartyg till sjöss, som vid mottagande av uppgifter från någon källa att personer befinner sig i sjönöd är i stånd att bistå dem, så snabbt som möjligt komma dem till undsättning. Denna skyldighet att bistå dem gäller oavsett personernas nationalitet eller status eller de omständigheter under vilka de påträffas. Om det fartyg som tar emot nödanropet inte kan komma dem till undsättning eller på grund av särskilda omständigheter i fallet anser det orimligt eller onödigt måste befälhavaren i loggboken föra in skälet till att inte undsätta de nödställda. Med beaktande av Internationella sjöfartsorganisationens rekommendation måste befälhavaren informera den berörda sök- och räddningstjänsten om detta. Konventionen ger de avtalsslutande staterna i uppdrag att samordna och samarbeta för att hjälpa fartygets befälhavare att föra människor som undsatts till sjöss till en säker plats. Där föreskrivs också att ägaren, befraktaren, det företag som använder fartyget eller någon annan person inte får hindra eller begränsa fartygets befälhavare från att fatta eller verkställa ett beslut som enligt befälhavarens yrkesmässiga bedömning är nödvändigt för säkerheten för människoliv till sjöss.

(24) http://www.imo.org/en/About/Conventions/ListOfConventions/Pages/International-Convention-on-Maritime-Search-and-Rescue-(SAR).aspx

SAR-konventionen (bilagan) ålägger parterna att hjälpa fartygets befälhavare att föra människor som undsatts till sjöss till en säker plats och kräver att samordningscentraler för sjöräddning har lämpliga operationella förfaranden för att inleda processen med att identifiera de lämpligaste platserna för landsättning av människor som befunnit sig i sjönöd.

(25) Vid sitt 78:e möte antog IMO:s sjösäkerhetskommitté (MSC 78, 2004) viktiga ändringar av kapitel V i Solas-konventionen och av kapitlen 2, 3 och 4 i bilagan till SAR-konventionen. Dessa ändringar trädde i kraft den 1 juli 2006. Vid samma möte antog sjösäkerhetskommittén operativa riktlinjer. Syftet med dessa ändringar och de nuvarande riktlinjerna är att se till att nödställda får hjälp, samtidigt som man minimerar olägenheterna för de fartyg som kommer till undsättning och säkerställer fortsatt integritet för sök- och räddningstjänster.

(26) Se i synnerhet i) den tematiska studien på uppdrag av expertrådet för lagstiftning om icke-statliga organisationer från Europarådets konferens för internationella icke-statliga organisationer, Using criminal law to restrict the work of NGOs supporting refugees and other migrants in Council of Europe member states, december 2019; ii) Lina Vosyliūtė och Carmine Conte, Crackdown on NGOs and volunteers helping refugees and other migrants, Resoma, a.a.; Sergio Carrera, Lina Vosyliūtė, Stephanie Smialowski, Jennifer Allsopp och Gabriella Sanchez, Update Study ”Fit for purpose?” The Facilitation Directive and the criminalisation of humanitarian assistance to irregular migrants, studie för utskottet för framställningar (PETI), Europaparlamentet, december 2018; iii) Europeiska unionens byrå för grundläggande rättigheter (FRA), Fundamental Rights Considerations: NGO Ships Involved in Search and Rescue in the Mediterranean and Criminal Investigations, oktober 2018; iv) FRA, 2019 update - NGO ships involved in search and rescue in the Mediterranean and criminal investigations, juni 2019; v) Punishing Compassion. Solidarity on trial in fortress Europe, Amnesty International, mars 2020.

(27) REFIT Evaluation of the EU legal framework against facilitation of unauthorised entry, transit and residence, a.a.

(28) 2018/2769(RSP), a.a.