KOMMISSIONENS ÅTTONDE RAPPORT om genomförandet av EU:s lagstiftning på telekommunikationsområdet - EU:s lagstiftning och marknader på telekommunikationsområdet 2002 {SEC(2002) 1329}

INNEHÅLL

1. SAMMANFATTNING OCH ÖVERGRIPANDE SLUTSATSER

2. METODER OCH MÅL

2.1. Metoder

2.2. Mål

3. MARKNADSÖVERSIKT

3.1. Marknaderna för fast och mobil telefoni

3.2. Konsumenternas val av fast operatör

3.3. Operatörer som använder egen infrastruktur

3.4. Operatörer som använder val och förval

3.5. Kundpriser på mobil och fast telefoni

3.6. Marknadsstruktur

3.7. Digital-tv

4. LÄGET MED AVSEENDE PÅ GENOMFÖRANDET AV LAGSTIFTNINGEN I MEDLEMSSTATERNA

4.1. Regelverk

4.2. System för samtrafik och tillträde till accessnät

4.3. Tillträde till accessnäten

4.4. Tillgång till bitström

4.5. Rättsliga aspekter på utvecklingen av konkurrens på bredbandsområdet: lokalt tillträde och tillträde till snabba Internetanslutningar

4.6. Förhyrda linjer

4.7. Numrering

4.8. Kostnadsredovisning och särredovisning av kostnader

4.9. Tillstånd

4.10. Samhällsomfattande tjänster, konsumenter och användare

4.11. Dataskydd

5. GENOMFÖRANDE AV UMTS-BESLUTET

6. LÄGET NÄR DET GÄLLER FÖRBEREDELSERNA INFÖR INFÖRLIVANDET AV DET NYA REGELVERKET

1. SAMMANFATTNING OCH ÖVERGRIPANDE SLUTSATSER

Konkurrensen på Europas telemarknader har efter avregleringen 1998 drivit på tillväxt och innovation liksom det utbud av tjänster som riktar sig till allmänheten.

Mellan 1999 och 2001 ökade den europeiska telesektorns värde med 24 % från 182 miljarder euro 1999 till 225 miljarder euro 2001. Enbart inom mobilsektorn ökade intäkterna med 32 % under 2000 och med 21 % under 2001. I genomsnitt har nu 75 % av befolkning en mobiltelefon jämfört med 70 % 2001 [1]. Samtidigt har konsumenterna fler operatörer att välja mellan, där nya aktörer pressar priserna. De dominerande operatörernas (i regel tidigare monopoloperatörer) avgifter för fjärrsamtal har efter avregleringen minskat med i genomsnitt cirka 50 %, samtidigt som deras avgifter för utlandssamtal minskat med 40 %. Nya aktörer i många medlemsstater erbjuder numera lägre priser än de dominerande operatörerna även för lokalsamtal.

[1] Räknat utifrån det totala antalet abonnenter i hela EU.

Intäktsindikatorerna är fortfarande positiva. Realisitiska beräkningar av den totala tillväxten på marknaden för teletjänster för de 15 nationella marknaderna varierar mellan ca 5 % [2] till 7 % [3], vilket är mycket goda framtidsutsikter med tanke på den beräknade genomsnittliga tillväxten av EU:s BNP med 1,00 % [4] under 2002.

[2] Källa: EITO (European Information Technology Observatory) 2002.

[3] Källa: IDATE, Telecoms in Europe, November 2002.

[4] Källa: Europeiska kommissionen.

Marknaden är emellertid ganska skör efter att IT-bubblan spruckit och världsekonomin vänt nedåt i kombination med överinvesteringar i stamnäten, stora skulder på grund av expansiva uppköpsstrategier och kostnaderna för att gå över till tredje generationens mobiltelefoni. Det finns därför en klar risk att negativa villkor på kapitalmarknaderna kommer att öka marknadens konsolidering efter avregleringen vilket eventuellt skrämmer bort nya aktörer från marknaden för elektroniska kommunikationer.

Europaparlamentet och rådet antog i mars 2002 det nya sektorsspecifika lagstiftningspaket som utformats för att främja mer konkurrens på marknaderna och konvergens mellan elektroniska kommunikations tekniker. Genom det nya regelverket kopplas införandet av rättsliga skyldigheter till avsaknaden av en effektiv konkurrens. Det nya regelverket skall göra det möjligt för lagstiftarna att ägna sina krafter åt att främja konkurrensen, skydda allmänheten och konsolidera den gemensamma marknaden, samtidigt som de beaktar behovet av innovation och långsiktig stabilitet inom sektorn.

Kommissionen anser att det nu är en prioritering att främja en snabb övergång till det nya regelverket. Förutom att skapa den rättsliga förutsägbarhet och flexibla reglering som behövs för fortsatta förbättringar inom sektorn, kommer det att komplettera målet inom ramen för initiativet eEuropa att skapa en varaktigt konkurrenskraftig lokal tillgång till Internettjänster med bredbandsteknik till ett så lågt pris som möjligt.

Tillsammans med de nationella konkurrens myndigheterna kommer de nationella regleringsmyndigheterna uppenbarligen att få en central roll i den nya rättsordningen. Med det nya regelverket kommer de också att få en viktig roll när det gäller att se till att reglerna tillämpas på ett enhetligt sätt i alla medlemsstater, både genom samarbete sinsemellan och i samarbete med kommissionen. De kommer framför allt att få bedöma hur effektiv konkurrensen är på relevanta marknader och besluta om vilka rättsliga skyldigheter som skall åläggas aktörer med betydande marknadsinflytande. Den nuvarande lagstiftningen kommer tillsammans med konkurrenslagstiftningen naturligtvis att gälla till dess att denna bedömning gjorts. Kommissionen anser att en lyckad övergång till det nya regelverket i allmänhet beror på att det nuvarande regelverket, inklusive åtgärder som avser samhällsomfattande tjänster och konsumentskydd, tillämpas fullt ut.

Denna rapport innehåller därför följande:

- En sammanställning av marknadsutvecklingen fyra och ett halvt år efter avregleringen.

- En granskning av nuläget med avseende på de viktigare rättsliga skyldigheter som ligger till grund för övergången till den nya rättsordningen med indikatorer på bästa metoder där så är lämpligt.

I rapporten ges också en kortfattad bedömning av i vilken grad medlemsstaterna är beredda på att införliva den nya förordningen i sin nationella lagstiftning.

Mer detaljerade uppgifter om marknadsutvecklingen och lagstiftningen, inklusive en bedömning av genomförandet av UMTS-beslutet, finns i bilagorna som har formen av ett arbetsdokument från kommissionen.

Centrala slutsatser om marknadsutvecklingen

- Marknaden för teletjänster beräknas växa med mellan 5 % och 7 % under 2002 vilket är en lätt minskning jämfört med 9,5 % under 2001. Detta kan jämföras med en uppskattad genomsnittlig tillväxt av BNP med 1,0 % i EU under 2002 (den faktiska tillväxten av EU:s BNP under 2001 = 1,5 %).

- Förval av operatör har visat sig vara ett mycket framgångsrikt sätt att skapa konkurrens på marknaden för fast telefoni där dubbelt så många (224) operatörer förra året utnyttjade förval för att erbjuda lokalsamtal till privatkunder och ytterligare 27 % för att erbjuda fjärr- och utlandssamtal.

- Antalet operatörer med egna accessnät för fasta tjänster ökade samtidigt med 42 % mellan augusti 2001 och augusti 2002 eller 50 stycken.

- För konsumenterna har priserna totalt sett minskat under samma period. Avgiftsökningar för förhyrda förbindelser har uppvägts genom att att kostnaderna sedan föregående år har minskat med 5 % för fjärrsamtal och med 4 % för utlandssamtal hos dominerande operatörer. Även om avgifterna inte längre sjunker lika snabbt, har de sedan 1998 minskat med totalt 50 % för fjärrsamtal och 40 % för utlandssamtal.

- Nya aktörer tar ut avsevärt lägre priser än tidigare monopoloperatörer, och de nya aktörernas avgifter kan i vissa länder vara upp till 56 % lägre för fjärrsamtal och 65 % lägre för utlandssamtal.

- Konkurrensen på mobilmarknaden har minskat de genomsnittliga månadskostnaderna för konsumenterna med 23 % under perioden 2000-2002. Den kraftigaste minskningen har skett under de senaste tolv månaderna.

- Även om de dominerande operatörerna förlorade andelar på marknaderna för fjärr- och utlandssamtal under 2001, har deras andel av marknaden för lokalsamtal stabiliserats kring 89 % mätt som intäkterna från slutanvändare.

- Trots problemen på marknaden för digital-tv ökade andelen hushåll med tillgång till digital-tv i EU något under 2002, och uppgår nu till 21 %.

Trots det svåra ekonomiska läget på marknaden, finns det positiva tecken på en fortsatt efterfrågan på tjänster och på att det förekommer konkurrens på marknaden. Även om antalet nya marknadsaktörer med tillstånd att tillhandahålla nät och tjänster har minskat något, har antalet direkta (med egen infrastruktur) och indirekta leverantörer ökat [5]. Totalt sett fortsatte de nya aktörerna att öka sina marknadsandelar mätt i intäkter.

[5] Med tillträde genom indirekta leverantörer menas tillträde genom operatörer som använder val och förval för taltelefoni.

För konsumenterna har de priser som de dominerande operatörerna tar ut för fjärr- och utlandssamtal fortsatt att falla, och de nya aktörernas priser ligger ofta avsevärt lägre. Utgifterna per capita [6] - åtminstone under 2001 - har fortsatt att öka eftersom antalet mobil- och internetabonnemang fortsätter att öka.

[6] Utgifter för telekommunikationstjänster och kommunikationsutrustning för användare (terminaler).

Centrala slutsatser om regelverket

- De nationella regleringsmyndigheterna har i samtliga medlemsstater det oberoende, de kunskaper och de befogenheter som krävs för att övervaka marknaderna enligt vad som anges i direktiven. Vissa är fortfarande tyngda av omständliga nationella förfaranden som kan inverka negativt på deras förmåga att genomdriva skyldigheter enligt det nya regelverket. Detta kan också leda till utdragna överklagandeförfaranden. Nummerförvaltningen är god i alla medlemsstater.

- Tillståndssystem och avgifterna på marknaden för fasta tjänster uppfyller i hög grad det nuvarande direktivet och bör möjliggöra en smidig övergång till det nya, mindre strikta regelverket.

- Samtrafiksystemen har lett till att det slutits många samtrafikavtal utöver ett omfattande inträde av nya marknadsaktörer. I vissa medlemsstater förekommer dock förseningar i godkännandet av referensanbud om samtrafik. Även om de totala priser som tas ut för samtrafik gör det möjligt för nya aktörer att träda in på marknaden, klagas det i ett fåtal medlemsstater dock på att kraven på ömsesidighet skadar nya aktörer eller på att priserna på den fasta marknaden pressas.

- Även om de nationella regleringsmyndigheterna på många punkter har klargjort regelverket för tillträde till accessnäten, kvarstår stora problem framför allt när det gäller prissättning och icke-diskriminerande tillträde till infrastrukturen. Trots finansieringsproblemen finns det uppenbarligen ändå en betydande långsiktig efterfrågan på tillträde till de tidigare monopoloperatörernas accesstjänster med hög överföringshastighet (bitström). Vissa regleringsmyndigheter måste fortsätta ansträngningarna vad gäller öppenhet och kostnadsåterspegling för samtrafik och taltelefoni för att ta itu med kostnadsberäkningen för tillträde till accessnätet, med hänsyn tagen till deras särdrag.

- På DSL-marknaden (Internet med höghastighetsöverföring via kopparledningar) står de tidigare monopoloperatörerna för cirka 5,86 miljoner av 7,52 miljoner anslutna kunder, medan de nya aktörerna står för cirka 1,66 miljoner (22 %) av återförsäljarna som abonnerar på xDSL-tjänster. 4 % av återförsäljarnas kunder betjänas genom tillträde till accessnätet. Svårigheterna för nya aktörer att få tillträde till accessnätet och en icke-diskriminerande tillgång till bitström har tillsammans med den automatiska fördelen för den som först erbjuder tjänsterna och avgiftsfrågor lett till att de gamla monopoloperatörerna i hög grad lagt beslag på marknaden.

- På bredbandsområdet är läget på det hela taget något annorlunda. Om man räknar in alla plattformar för höghastighetsanslutningar till Internet, inräknat kabelmodem, står nya aktörer för 4,45 miljoner (41 %) av de 10,79 miljoner bredbandsanslutningar till återfösäljarnas slutkunder som fanns i EU. De dominerande operatörerna stod för 6,34 miljoner anslutningar, som främst utgjordes av DSL-anslutningar.

- Även om det har skett betydande förbättringar när det gäller leveranstiderna på förhyrda förbindelser, särskilt kretsar som används för att erbjuda Internet på företagsmarknaden, visar de små prisskillnaderna på linjer med olika hastigheter att principen om kostnadsåterspegling fortfarande inte tillämpas fullt ut.

- När det gäller kostnadsredovisning enligt EU:s taxeprinciper börjar medlemsstaterna i allt högre grad införa kostnadsberäkningsmetoder som stämmer överens med EU:s rekommendationer. Det återstår dock mycket att göra när det gäller de nationella regleringsmyndigheternas granskning och godkännande av räkenskaper. Detta leder till osäkerhet på marknaden om huruvida de dominerande operatörerna uppfyller kraven på öppenhet och kostnadsåterspegling.

- Svårigheterna att erhålla ledningsrätter och bygglov för att bygga ut infrastrukturen utgör ett fortsatt problem, särskilt när det gäller tredje generationens mobiltjänster. Det finns dock positiva tecken på att medlemsstaterna vidtar åtgärder för att förbättra samordningen och enhetligheten på detta område.

- Tillhandahållandet av samhällsomfattande tjänster säkras utan större problem i alla medlemsstater, även om det krävs fortsatta insatser på vissa områden, till exempel för användare med funktionshinder eller särskilda sociala behov liksom tillhandahållandet av allmänna katalog- och upplysningstjänster. Man har i allmänhet vidtagit de åtgärder som krävs för att skydda användarnas och konsumenternas intressen, även om vissa krav i regelverket, såsom specificerade räkningar, ännu inte uppfylls helt.

- Det krävs klarhet från medlemsstaternas sida när det gäller deras övergripande förhållningssätt i frågan om arkivering av trafikuppgifter. Graden av harmonisering när det gäller arkiveringstid och kommande lagstiftning för att hantera frågor som rör den nationella säkerheten och brottsutredningar innebär en oklar situation för operatörerna, särskilt sådana med gränsöverskridande verksamhet, särskilt när det gäller deras ökade ekonomiska börda.

Fyra och ett halvt år efter avregleringen av telemarknaden stämmer de regler som införts på nationell nivå i mycket hög grad överens med EU:s regelverk. System för tillstånd och samtrafik har tillsammans med förval av operatör och nummer portabilitet gjort det möjligt för många nya aktörer att träda in på marknaden. Leveranstiden för förhyrda förbindelser har fortsatt att minska. Det har gjorts framsteg när det gäller att utveckla lämpliga metoder för kostnadsberäkning i syfte att tillämpa EU:s taxeprinciper. Det arbete som gjorts på dessa områden utgör ett klart framsteg för de nationella regleringsmyndigheterna.

Det finns dock områden där arbete återstår, särskilt när det gäller prissättnings- och tillträdesfrågor kring accessnätet. Det är här mycket viktigt att man helt genomför de båda principerna om kostnadsåterspegling och icke-diskriminering, och de bör utvidgas till att omfatta samtrafik och tillhandahållande av förhyrda förbindelser, inbegripet förhyrda förbindelser för samtrafik.

Den på det hela taget mycket positiva utvecklingen bekräftas av de överträdelseförfaranden som pågår. Dessa visar att det finns två områden - kostnadsredovisning och allmänna upplysningstjänster - där flera medlemsstater måste se till att regelverket tillämpas fullt ut. I övrigt avser de ärenden som fortfarande pågår klargöranden på detaljnivå, även om kommissionen kommer att undersöka behovet av ytterligare förfaranden om det inte görs tillräckliga framsteg på de båda större områden som nämns ovan.

Slutligen kan regeringarna under rådande ekonomiska omständigheter bidra till utvecklingen av elektroniska kommunikationstjänster genom att undersöka ett antal ytterligare bördor för sektorn i form av särskilda skatter på teletjänster, oproportionerliga avgifter för utbyggnad av infrastruktur på allmän mark, inklusive mobilantenner, och gränsvärden för radiostrålning som är betydligt striktare än de som rekommenderas på EU-nivå.

2. METODER OCH MÅL

2.1. Metoder

Kommissionen har lagt fram en rad rapporter till Europaparlamentet och rådet om införlivandet och genomförandet av det nuvarande regelverket. Rapporterna har inbegripit uppgifter om nyckelaspekter på marknadens utveckling såsom tillväxt, avgifter för konsumenterna, förhyrda linjer och samtrafik, tillträde till accessnätet samt de dominerande operatörernas marknadsandelar.

Vid utarbetandet av denna rapport höll kommissionen förberedande möten i de 15 medlemsstaternas huvudstäder, vilka följdes av utfrågningar i Bryssel där företrädare för marknadsaktörer, nationella regleringsmyndigheter, konkurrensmyndigheter och ministerier samt konsument- och användarorganisationer var inbjudna. Utfrågningarna ägde rum mellan den 10 september och den 11 oktober 2002. Skriftliga inlagor gjordes av vissa nationella myndigheter liksom av marknadsaktörer och organisationer.

Uppgifter om marknaden och regelverket tillhandahölls av de nationella regleringsmyndigheterna på grundval av ett frågeformulär som sammanställts av kommissionen. Dessa utgör såvida inte annat anges källan till alla de uppgifter som lämnas i rapporten och visar läget den 1 augusti 2002. Det lagstiftningsläge som beskrivs är det som gällde den 1 november 2002 om inget annat uppges.

2.2. Mål

Det nya regelverk som antogs i mars 2002 och som gäller från juli 2003 grundar sig på principen att de nationella regleringsmyndigheterna på marknader med en ökad konkurrens och teknisk konvergens bör kunna bedöma graden av konkurrens och tillämpa förhandsskyldigheter endast då konkurrensen inte är effektiv. Det nya regelverket minskar också den rättsliga bördan genom att lätta på tillståndsvillkoren och underlätta utbyggnaden av infrastruktur.

Genom det nya regelverkets övergångsåtgärder åläggs medlemsstaterna särskilt att behålla vissa skyldigheter inom ramen för det nuvarande regelverket till dess att regleringsmyndigheterna har analyserat marknaderna och avgjort om förhandsåtgärder enligt det nya regelverket är lämpliga. Regleringsmyndigheterna kan sedan behålla, ändra eller avskaffa de aktuella skyldigheterna. De aktuella skyldigheterna gäller aktörer med betydande marknadsinflytande och avser särskilt tillträde, icke-diskriminering, öppenhet, kostnadsåterspeglande taxor, kostnadsredovisning och särredovisning. Ett antal ytterligare, mer allmänna skyldigheter i det nuvarande regelverket kvarstår i det nya regelverket och avser främst samhällsomfattande tjänster och konsumentskydd.

En framgångsrik övergång till det nya regelverket förutsätter att det nuvarande regelverket tillämpas fullt ut. I rapporten görs därför en bedömning av i vilken grad de viktigaste skyldigheterna i det nuvarande regelverket faktiskt tillämpas i medlemsstaterna. I de fall rättsliga flaskhalsar identifierades i den sjunde rapporten har kommissionen undersökt i vilka medlemsstater dessa kvarstår. Precis som tidigare görs en översikt av marknadsutvecklingen på grundval av mer detaljerade uppgifter i bilagorna. Slutligen gör kommissionen enligt sin rapporteringsskyldighet en bedömning av genomförandet av UMTS-beslutet [7].

[7] EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS BESLUT NR 128/1999/EG AV DEN 14 DECEMBER 1998 OM SAMORDNAT INFÖRANDE AV ETT SYSTEM FÖR MOBIL OCH TRÅDLÖS TELEKOMMUNIKATION (UMTS) AV TREDJE GENERATIONEN INOM GEMENSKAPEN (EGT L 17, 22.1.1999, S. 1).

3. MARKNADSÖVERSIKT

3.1. Marknaderna för fast och mobil telefoni

Marknaden för teletjänster fortsätter att växa, men i en beräknad takt på mellan 4,9 % [8] och 7 % [9] vilket är en liten nedgång jämfört med en faktisk tillväxt på 9,5 % under 2001 (genomsnittlig ökning av BNP i EU under 2001 = 1,5 %, uppskattning för 2002 = 1,0 % [10]). Värdet på de samlade nationella marknaderna i de 15 EU-länderna beräknas uppgå till 236 miljarder euro under 2002 [11].

[8] Källa: EITO (European Inforamtion Technology Observatory) 2002.

[9] Källa: IDATE, telecoms in Europe, November 2002.

[10] Källa: Europeiska kommissionen.

[11] Källa: Europeiska kommissionen.

>Hänvisning till>

Andelen hushåll med Internetanslutning uppgick till 40 % i juni 2002 jämfört med 36 % I juni 2001.

Andelen mobilanvändare har i vissa medlemsstater börjat nå mättnadsnivån (över 85 % i fyra medlemsstater). Även om antalet mobilabonnenter fortsätter att öka (det finns för närvarande 284 miljoner), uppgår ökningstakten i själva verket nu bara till 6 % jämfört med 69 % 2000 och 36 % 2001.

>Hänvisning till>

3.2. Konsumenternas val av fast operatör

Abonnenterna kan i alla medlemsstater välja mellan olika leverantörer av fjärr- och utlandssamtal. I tolv medlemsstater kan nästan alla abonnenter välja mellan mer än fem alternativa operatörer, medan valmöjligheterna i två medlemsstater (Belgien och Luxemburg) är mer begränsade (40 respektive 100 % av abonnenterna kan välja mellan 3 respektive 5 operatörer).

När det gäller andelen abonnenter som faktiskt använder en alternativ leverantör av fjärr- och utlandssamtal har Finland och Italien de största andelarna, där 65 respektive 50 % inte använder den gamla monopoloperatörens nät. I sex medlemsstater (Danmark, Spanien, Frankrike, Portugal, Sverige och Förenade kungariket) uppgår denna andel till mellan 20 och 30 %.

Läget är dock mycket mer komplicerat när det gäller lokalsamtal. Åtta medlemsstater (Spanien, Frankrike, Irland, Nederländerna, Österrike, Portugal, Sverige och Förenade kungariket) rapporterar att nästan hela befolkningen kan välja mellan fler än fem alternativa operatörer medan valet i Luxemburg och Italien står mellan tre respektive fem operatörer. Slutligen kan bara 30 % av de tyska och 42 % av de finländska abonnenterna välja att inte styra lokalsamtal genom den gamla monopoloperatören.

Andelen abonnenter som faktiskt använder en alternativ leverantör av lokalsamtal är i genomsnitt 15 %, och det är bara Danmark (25 %), Spanien (17 %), Frankrike (8,9 %) och Italien (40 %) som gjort stora framsteg.

3.3. Operatörer som använder egen infrastruktur

Konsumenternas val av fast operatör kan ske antingen direkt, det vill säga via ett uppdelat accessnät eller direkt anslutning av användaren till egen infrastruktur exempelvis med kabel, eller genom val eller förval av operatör, det vill säga genom att samtal styrs till den alternativa operatörens nät genom att konsumenten använder ett prefix respektive automatiskt styrs till den förvalda operatören.

Alternativa operatörer med direkta accesstjänster för privatkunder finns i alla medlemsstater, och antalet sådana aktörer har ökat med 50 sedan augusti 2001 (42 %). Endast två medlemsstater (Danmark och Spanien) uppger dock att nästan 100 % av abonnenterna kan välja mellan mer än fem operatörer med direkta accesstjänster. I Italien kan 50 % av abonnenterna välja mellan två alternativa operatörer, medan denna andel uppgår till 40 % i Belgien, 35 % i Finland, 18 % i Luxemburg och 18 % i Tyskland. I Frankrike kan mindre än 1 % av befolkningen välja att inte använda den dominerande operatören för lokalsamtal. Dessutom är den faktiska användningen av alternativa operatörer för direkta accesstjänster mycket begränsad (i genomsnitt 4,5 % i tio länder), där andelen varierar mellan 17 % i Förenade kungariket och 13 % i Danmark till mycket lägre nivåer i övriga åtta länder

3.4. Operatörer som använder val och förval

Totalt har antalet operatörer som använder val och förval för att erbjuda teletjänster till privatkunder ökat. Användningen av förval av operatör sprider sig snabbt, och cirka 224 operatörer använder förval för att erbjuda privatkunder lokalsamtal. Detta är dubbelt så många som föregående år. För fjärr- och utlandssamtal erbjuder 272 operatörer förval (en ökning med 27 %).

Operatörsval, som i hög grad redan används för fjärr- och utlandssamtal (412 operatörer), används dessutom i ökad omfattning för lokalsamtal (334 operatörer). Framför allt har operatörsval nu börjat användas för lokalsamtal i Grekland, Frankrike och Nederländerna. Räknat för tolv EU-länder har det genomsnittliga antalet operatörer som använder operatörsval för lokalsamtal ökat med 61 %, medan detta antal ökat med 22 % för fjärr- och utlandssamtal (Förenade kungariket ingår inte i beräkningen eftersom uppgifterna inte är jämförbara över tiden).

Antalet nya aktörer som tilldelats ett prefix uppgår till totalt 927 i EU.

3.5. Kundpriser på mobil och fast telefoni

I detta avsnitt är alla de priser som anges den dominerande operatörens [12] (marknaden för fast telefoni) eller den ledande operatören (marknaden för mobiltelefoni), utom där det anges i 3.5.7. avseende priserna hos nya aktörer.

[12] När det gäller antalet abonnenter.

3.5.1. Priser på mobil telefoni [13]

[13] För metod, se bilaga 1.

3.5.1.1. Privatkundprofil

Under perioden 2000-2002 sjönk de genomsnittliga utgifterna per månad för en normal privatkund från 27,42 euro till 21,12 euro. Detta motsvarar en minskning med 23 %, och den största minskningen har skett under de senaste tolv månaderna.

De länder där konsumenterna har gynnats mest av dessa minskningar sedan 2001 är Spanien (45 %), Österrike (42 %), Portugal (34 %), Irland (35 %), Tyskland (28 %) och Belgien (24 %). Det land som har de högsta genomsnittliga månadskostnaderna för mobiltelefoni är Frankrike (31 euro), vilket är 47 % mer än genomsnittet i EU, följt av Förenade kungariket (25 euro). Det billigaste landet är Spanien (10 euro), vilket är hälften av genomsnittet i EU.

>Hänvisning till>

3.5.1.2. Företagskundprofil

Under perioden 2000-2002 sjönk de genomsnittliga utgifterna per månad för en normal företagskund från 68,54 euro till 54,74 euro Denna totala minskning på 20 % är lägre än för privatkundprofilen, vilket är tvärtom mot utvecklingen inom fast telefoni under samma period. Även här har minskningen varit mer markant under de senaste tolv månaderna.

>Hänvisning till>

De länder som har den kraftigaste minskningen sedan 2001 är Belgien (60 %), Portugal (34 %), Förenade kungariket (29 %), Spanien (25 %) och Nederländerna (22 %). Sverige är det land där mobilkostnaderna för företagen är högst (81 euro), vilket är 49 % mer än genomsnittet i EU, följt av Danmark (80 euro). Det billigaste landet är nu Belgien (20 euro), vilket motsvarar 38 % av genomsnittet i EU.

3.5.2. Fasta månadsavgifter

De dominerande operatörernas månadsavgifter ökade mellan 2001 och 2002 med 5,4 % för privatkunder och med 7,3 % för företagskunder. Under perioden 1998 till 2002 ökade avgifterna totalt med 20 % för privatkunder och med 16,6 % för företagskunder. Samtidigt har det skett en total minskning av samtalsavgifterna för nästan alla samtal och särskilt för fjärr- och utlandssamtal. Detta är precis vad man kan vänta sig som en del av den pågående taxeanpassningen, som syftar till att eliminera konkurrensbegränsande korssubventioner mellan de dominerande operatörernas priser.

3.5.3. Lokalsamtal

Efter föregående år, då de avgifter som dominerande aktörer tog ut för lokalsamtal låg stilla eller ökade något, har det skett ett trendbrott inom detta segment. Priset för ett samtal på tre minuter är oförändrat, medan priset för ett samtal på tio minuter har minskat något, vilket bryter den uppåtgående tendensen under perioden 2000-2001. Österrike var den enda medlemsstaten som uppvisade en ökning (21 % för korta samtal och 8 % för samtal på tio minuter). I alla andra medlemsstater har priserna legat stilla eller minskat. Minskningar skedde i Danmark, Tyskland och särskilt Grekland (16 %). Priserna för samtal på både tre och tio minuter är fortfarande högre än genomsnittet i EU i Belgien, Irland, Förenade kungariket och särskilt Österrike, som har de dyraste lokalsamtalen (68 % högre än genomsnittet i EU).

3.5.4. Fjärrsamtal

Den tendens till minskade eller utraderade prisskillnader mellan region- och fjärrsamtal som nämndes i den sjunde rapporten fortsätter, vilket innebär ytterligare minskningar av de dominerande operatörernas taxor för fjärrsamtal. Sedan 1998 har priset för ett fjärrsamtal på tre respektive tio minuter minskat med 47 respektive 49 %. Kostnaden är nu 35 cent för ett samtal på tre minuter och 109 cent för ett samtal på tio minuter.

Även om denna nedåtgående tendens fortsätter, var dock takten långsammare under 2002 än under föregående år, och minskningen var bara hälften så stor som 2001 (5 % i år jämfört med 11 % 2001 för ett fjärrsamtal på tre minuter och 5 % jämfört med 13 % för ett fjärrsamtal på tio minuter).

I Tyskland, Portugal och Nederländerna ökade priset på fjärrsamtal. Minskningar skedde i Danmark, Grekland, Italien och särskilt Spanien (med 38 %). Kostnaderna för fjärrsamtal är fortfarande högre än genomsnittet i EU i Förenade kungariket, Italien, Portugal och Tyskland (i det sistnämnda fallet 26 % högre).

OECD:s korg för privatkunder [14] visar att de genomsnittliga månadskostnaderna för inrikessamtal (lokal- och fjärrsamtal samt fasta avgifter) minskade från 34,7 till 30,5 euro (inklusive moms) mellan augusti 1998 och 2002 för privatkunder. Minskningen var större under 1998 och 2000 (13 %), medan minskningen under de två sista åren bara uppgår till i genomsnitt 0,4 %. Precis som för företagskunder har minskningarna här varit jämförelsevis mer betydande, från 80 euro 1998 till 62,8 euro 2002 (exklusive moms), det vill säga med 23 % under perioden.

[14] För metod, se bilaga 1.

>Hänvisning till>

3.5.5. Utlandssamtal [15]

[15] För metod, se bilaga 1.

Den genomsnittliga kostnaden för utlandssamtal har minskat med 4 % sedan föregående år - från 1,12 till 1,07 euro för privatkunder (inklusive moms) och från 0,76 till 0,73 euro för företagskunder (exklusive moms). Den totala minskningen under perioden 1998 till 2002 uppgår till 38 % för privatkunder - från 1,71 till 1,07 euro - och till 41 % för företagskunder - från 1,24 till 0,73 euro.

>Hänvisning till>

3.5.6. Genomsnittliga kostnader per månad (för en korg av olika samtal)

OECD:s nya metod [16] visar att de viktade genomsnittliga månadskostnaderna i EU för en korg av inrikessamtal, samtal till mobilnät och utlandssamtal jämfört med 2001 bara minskade med 0,6 % för privatkunder och 2,8 % för företagskunder.

[16] För metod, se bilaga 1.

För privatkunder ökade dessa kostnader i Tyskland, Irland, Nederländerna, Österrike och Portugal. Kostnaderna minskade i Belgien, Danmark, Grekland, Spanien, Italien, Sverige och Förenade kungariket.

För företagskunder ökade kostnaderna i Tyskland, Nederländerna och Österrike. Jämfört med 2001 sjönk månadskostnaderna i övriga medlemsstater, förutom Luxemburg och Finland där de var oförändrade.

3.5.7. Nya marknadsaktörer

Samtliga priser som redovisas ovan avser dominerande aktörer. Nya aktörer tar vanligtvis ut betydligt lägre priser beroende på samtalstyp och samtalslängd. Inom segmentet lokalsamtal har konkurrensen ökat jämfört med 2001, och nya aktörer erbjuder nu lägre taxor i tio medlemsstater - sänkningar på upp till 37,5 % i Österrike och 25 % i Belgien. Sänkningarna är mycket större för fjärrsamtal, där operatörerna tar ut upp till 56 % mindre i Förenade kungariket, 46 % i Frankrike och 35 % i Tyskland (för långa samtal i samtliga fall).

Konkurrensen är hårdast inom segmentet utlandssamtal, där operatörerna erbjuder rabatter på upp till 65 % (Österrike) för samtal till närliggande EU-länder jämfört med de dominerande aktörernas taxor. Andra exempel på rabatterade samtal till närliggande EU-länder är Frankrike och Portugal (59 respektive 54 %). För samtal till mer avlägsna EU-länder är de nya aktörernas taxor upp till 42 % lägre i Förenade kungariket och 38 % lägre i Luxemburg och Frankrike.

3.6. Marknadsstruktur

3.6.1. Fasta operatörer

Antalet operatörer som har tillstånd att tillhandahålla allmän taltelefoni uppgick i augusti 2002 till 1 231 (325 lokala och 906 nationella). Mer än 600 operatörer (125 lokala och 478 nationella) erbjuder för närvarande tjänster.

Antalet operatörer med tillstånd att driva allmänna nät och erbjuda allmänna nättjänster uppgick i augusti 2002 till 1 561 (654 lokala och 907 nationella). Antalet operatörer som faktiskt tillhandahåller lokal-, fjärr- och utlandsnättjänster uppgick till 429 (253 lokala och 176 nationella), 285 (59 lokala och 226 nationella) respektive 237 (44 lokala och 193 nationella).

Även om antalet auktoriserade operatörer ökade med cirka 50 % om året mellan 1998 och 2001, började de under förra året organisera om sina företag, vilket ledde till att verksamheten på marknaden koncentrerades (särskilt mellan kabeloperatörer). Stabiliseringen på marknaden och ett antal konkurser ledde till att det totala antalet auktoriserade operatörer minskade med cirka 9 % när det gäller operatörer på området taltelefoni och med 1,5 % när det gäller operatörer på området allmänna nät.

>Hänvisning till>

3.6.2. Mobiloperatörer

Totalt har 79 nationella digitala mobiltillstånd (GSM och DCS 1800) utfärdats i EU, och totalt är 54 mobilnätoperatörer och 100 operatörer som erbjuder mobila tjänster (främst återförsäljare) verksamma på marknaden.

Spanien, Italien, Sverige och Finland har fortfarande analoga tillstånd. En avveckling planeras i Finland i slutet av 2002, medan övriga länder planerar att avveckla analoga tjänster mellan slutet av 2005 och 2007.

Medlemsstaterna har utfärdat totalt 62 3G-tillstånd (varav 48 till operatörer som redan har ett digitalt tillstånd).

3.6.3. Marknads andelar

De dominerande operatörernas andel av marknaden för allmän fast taltelefoni mätt som intäkter från slutanvändare uppskattas till i genomsnitt (i slutet av 2001) 89 % för lokalsamtal, 73,5 % för fjärrsamtal och 67,6 % för utlandssamtal.

Man uppskattar att de dominerande operatörerna av fast telefoni från slutet av 2000 till slutet av 2001 i genomsnitt förlorade cirka 9 respektive 11 procentenheter av marknaderna för fjärr- och utlandssamtal, medan marknadsandelen var relativt oförändrad för lokalsamtal (-0,5 procentenheter).

Förutom Grekland, där avregleringen började senare än i övriga länder, är det bara i Belgien och Tyskland som de dominerande operatörerna fortfarande har nästan 100 % av marknaden för lokalsamtal. I fem medlemsstater (Spanien, Frankrike, Irland, Italien och Nederländerna) har dessa operatörer mellan 80 och 90 % av marknaden och i Förenade kungariket cirka 66 %. När det gäller fjärrsamtal uppskattas den dominerande operatörens andel av intäkterna från slutanvändare till 97 % i Grekland, 82 % i Spanien och till mellan 50 och 75 % i sex medlemsstater (Tyskland, Frankrike, Irland, Italien, Nederländerna och Sverige) samt till cirka 53 % i Förenade kungariket. För utlandssamtal är det bara i Spanien och Grekland som den dominerande operatören har över 80 % av marknaden, medan denna andel uppgår till 74 % i Italien och Irland, till mellan 61 och 68 % i fyra medlemsstater (Belgien, Tyskland, Frankrike och Nederländerna) samt till 45 och 43 % i Förenade kungariket respektive Sverige.

För Danmark, Luxemburg, Portugal, Österrike och Finland finns bara marknadsandelar tillgängliga mätt i antalet minuter samtalstrafik. Den dominerande operatörens marknadsandel uppgår för inrikessamtal (lokal- och fjärrsamtal) till 90 % i Portugal, 87 % i Luxemburg och 65 % i Danmark. I Finland uppgår den dominerande operatörens marknadsandel för lokalsamtal till 92,5 % och för fjärrsamtal till 32 %. För utlandssamtal uppgår den dominerande operatörens marknadsandel i Luxemburg och Portugal till över 70 %, medan den är 53 % i Danmark och 54 % i Finland. I Österrike uppgår den dominerande operatörens marknadsandel räknat för all fast telefoni till cirka 70 %.

I fem länder (Spanien, Frankrike, Irland, Luxemburg och Förenade kungariket) ligger den dominerande operatörens andel av lokalsamtal för Internetuppkoppling under 80 %.

De ledande mobiloperatörernas (dotterföretag till tidigare monopoloperatörer i alla medlemsstater förutom i Förenade kungariket) genomsnittliga marknadsandel uppgår till 48 % mätt av intäkterna. Den ledande operatörens andel ligger precis som 2001 bara över 50 % i sex medlemsstater, men denna andel har minskat i tre av dem (Belgien, Irland och Finland). Å andra sidan har de ledande operatörerna ökat sina marknadsandelar i Spanien och Luxemburg.

3.7. Digital-tv

EU:s marknad för digital-tv, som växte snabbt fram till 2001, har påverkats negativt under det senaste året. Företag som erbjuder digital-tv, främst betal-tv-operatörer, har ekonomiska problem som lett till konkurser framför allt i Förenade kungariket, Tyskland och Spanien, som har de största nationella marknaderna för digital-tv. Det svåra marknadsläget har lett till sammanslagningar inom satellit- och kabel-tv-sektorerna, vilket visar att det är svårt att upprätthålla konkurrensen mellan flera betal-tv-operatörer på samma nationella marknad. De nationella konkurrensmyndigheterna och kommissionen har nyligen inlett granskningar av planerade sammanslagningar i Spanien och Italien.

Till följd av marknadsproblemen ökade andelen hushåll med digital-tv i EU inte i samma takt som under tidigare år. Denna andel ökade bara till cirka 21 % från 18 % 2001. De siffror som bifogats denna rapport återspeglar inte nödvändigtvis de senaste konkurserna, så den verkliga andelen kan i nuläget rent av vara oförändrad jämfört med 2001.

Trots den totalt sett blygsamma utvecklingen har andelen hushåll med digital-tv ökat ganska snabbt i de medlemsstater som befinner sig i ett tidigt skede av den digitala utbyggnaden. Den varierande utvecklingen i olika medlemsstater har jämnat ut skillnaderna från tidigare år. 2001 stod fem medlemsstater (Tyskland, Frankrike, Spanien, Italien och Förenade kungariket) för 90 % av denna marknad, medan deras andel av den totala marknaden (mätt som antal hushåll med digital-tv) i juli 2002 hade minskat till 84 %.

De siffror som avser utvecklingen inom olika plattformar påvisar att digital satellit-tv står för 64 % av den totala satellit-tv-marknaden, medan digital kabel-tv står för cirka 16 % av den totala kabel-tv-marknaden. Marksänd digital-tv utgör fortfarande bara cirka 4 % av all marksänd tv. Den senaste tidens marknads utveckling tyder på att markbundna tjänster på kort sikt kommer att bygga på okodad tv snarare än på betal-tv.

4. LÄGET MED AVSEENDE PÅ GENOMFÖRANDET AV LAGSTIFTNINGEN I MEDLEMSSTATERNA

I sina tidigare rapporter har kommissionen bedömt framstegen i genomförandet av nyckelkrav, såsom dem som avser nationella regleringsmyndigheter, tillstånd, samtrafik, taxor, kostnadsredovisning, nummerförvaltning och samhällsomfattande tjänster enligt vad som anges i de olika direktiven och övriga instrumenten i det nuvarande regelverket.

Med tanke på att målet för denna rapport är att bedöma framstegen i genomförandet av rättsliga skyldigheter mot bakgrund av hur de förts över till det nya regelverket, tycks det vara logiskt att gruppera dem efter de nya direktivens struktur.

4.1. Regelverk

4.1.1. Nationella regleringsmyndigheter

Kommissionen har vid många tillfällen understrukit de nationella regleringsmyndigheternas centrala roll i genomförandet av regelverket på telekommunikationsområdet. I ett läge där marknadsaktörerna kan beröras av instabila finansmarknader är det mycket viktigt att regleringsmyndigheterna kan agera effektivt och opartiskt för att på så sätt garantera rättssäkerheten. Hur de nationella regleringsmyndigheterna skall organiseras och utöva sina befogenheter är helt klart en fråga för de nationella rättsliga och administrativa systemen - förutsatt att grundkraven i EU:s regelverk är uppfyllda. Detaljerade uppgifter om hur de nationella regleringsmyndigheterna är organiserade återges i bilaga 2. Trots eventuella skillnader dem emellan har de gjort ett anmärkningsvärt arbete när det gäller att reglera komplexa aspekter i det nuvarande regelverket, så de befinner sig i en god sits när de skall genomföra det nya. Följande kommentarer är tänkta att utgöra vägledning i frågor som kan komma att behöva uppmärksammas under övergångsperioden.

Det nya regelverket bygger på de erfarenheter som regleringsmyndigheter och marknadsaktörer hittills gjort. De nya direktiven innehåller också tydliga bestämmelser som ålägger medlemsstaterna att se till att de nationella regleringsmyndigheterna ges lämpliga befogenheter att utföra en rad olika uppgifter såsom analyser av relevanta marknader, identifiering av aktörer med betydande marknadsinflytande, tvistlösning, införande av rättsliga skyldigheter och skyldigheter att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster samt tillämpning av tillståndsvillkor. Med tanke på de befogenheter de nationella regleringsmyndigheterna ges genom det nya regelverket, kommer de garantier som anges i det nuvarande regelverket framför allt för att säkra deras strukturella och operativa oberoende från alla marknadsaktörer även fortsättningsvis att ha en väsentligt större roll.

De problem som kvarstår i Belgien när det gäller det rättsliga oberoende som föreskrivs i det nuvarande regelverket bör elimineras i och med att man antar lagstiftning som utformats för att föra över de tillsynsbefogenheter som för närvarande innehas av den minister som ansvarar för statens aktieinnehav i den dominerande operatören till regleringsmyndigheten.

Det har utvecklats två modeller när de gäller fördelningen av tillsynsbefogenheter. I vissa medlemsstater har ett oberoende organ alla befogenheter, inräknat dem som avser tillstånd, samtrafik, priskontroll, frekvenstilldelning och numrering (Tyskland, Grekland, Irland, Österrike, Nederländerna, förutom frekvenser, samt Portugal), medan tillsynsorganet i andra länder i olika omfattning delar tillsynsbefogenheterna med relevant ministerium. En spridning av befogenheterna leder oundvikligen till att den rättssäkerhet som marknaden kräver minskar, särskilt i fall beslut som fattas av ministerier i fråga om tillstånd eller priskontroll kan anses vara påverkade av politiska överväganden. Bortsett från sådana överväganden kan det oberoende organets allmänna effektivitet enkelt förbättras genom att man överför alla tillsynsbefogenheter från ministeriet, vilket har skett i till exempel Grekland.

Marknaden anser fortfarande att bristfälliga resurser inom de nationella regleringsmyndigheterna hämmar en effektiv tillsyn. I detta sammanhang anser marknadsaktörerna att regleringsmyndigheterna kan maximera sitt resursutnyttjande genom att oftare använda sig av moraliskt övertygande och publicitet då de bekämpar konkurrensbegränsande beteenden. Trots en relativt stor personalstyrka ägnar regleringsmyndigheterna i två medlemsstater bara en liten del av sitt tillsynsarbete åt telekommunikationer (Belgien och Luxemburg). I vissa fall anser nya aktörer att det finns utrymme för organisatoriska förbättringar så att regleringsmyndigheterna kan ta i tu med olika frågor på ett lägligt och effektivt sätt (Belgien, Nederländerna och Finland).

I både det nuvarande och det framtida regelverket krävs det effektiva mekanismer för att överklaga de nationella regleringsmyndigheternas beslut. I nästan alla medlemsstater överklagar man hos en domstol, vanligtvis en förvaltningsdomstol. Danmark är det enda landet som har inrättat ett särskilt överklagandeorgan som inte är en domstol, medan man i Förenade kungariket i första instans överklagar vissa av Oftels beslut på konkurrensområdet hos konkurrensmyndigheten. I några fall handläggs överklaganden i första instans internt inom regleringsmyndigheten (Belgien, Spanien, Luxemburg och Nederländerna), vilket kan leda till att tid och resurser tas från ren tillsynsverksamhet. Trots förbättringar i och med antagandet av en ny lag om inrättande av en lämplig överklagande mekanism kvarstår osäkerheten i Österrike eftersom det saknas bestämmelser om domsrätten i redan pågående ärenden. I Tyskland anses ett utdraget överklagandeförfarande utgöra ett konkurrenshinder på grund av gällande sekretessregler.

Enligt gällande regelverk har överklagandeorganen i många fall haft som praxis att granska procedurfrågor snarare än sakinnehåll. Denna situation skall avhjälpas med det nya regelverket, och en förändring pågår: i till exempel Frankrike kan appellationsdomstolen biträdd av en expert nu granska sakinnehållet i ett beslut av regleringsmyndigheten utöver dess laglighet.

De nationella regleringsmyndigheterna tycks i alla medlemsstater ha tillräckliga befogenheter att utöva tillsyn över marknaderna, även om ytterligare befogenheter skulle behövas i Belgien när det gäller taxor för slutanvändare och överklagande av beslut om samtrafik, liksom i Finland när det gäller kopplad dataöverföring. I två medlemsstater kan den nationella regleringsmyndigheten bara ta itu med vissa tillsynsfrågor först efter att det inkommit ett klagomål (Nederländerna) eller en begäran (Tyskland), vilket leder till dröjsmål i beslutsprocessen. I nästan alla medlemsstater måste de nationella regleringsmyndigheterna emellertid få bättre möjligheter att gripa in på eget initiativ, till exempel i frågor som rör tillträde till accessnätet, för att säkra icke-diskriminering, rättvis konkurrens, ekonomisk effektivitet och största möjliga nytta för användarna.

Enligt det nya regelverket måste de nationella regleringsmyndigheterna ta itu med tvister inom fyra månader. Även om alla medlemsstater har inrättat förfaranden för tvistlösning, har regleringsmyndigheten i ett fall (Italien) inte alltid löst de tvister som hänskjutits till den. I vissa fall har tidsfristen överskridits (Nederländerna, Österrike, Portugal och Förenade kungariket). I två medlemsstater rapporteras tvistlösningsförfarandet vara utdraget (Finland) eller invecklat (Frankrike).

Tillsynsbeslut måste fattas både effektivt och inom angivna tidsfrister, och detta lyckas man inte alltid med. Man tycks i vissa fall ha svårigheter att fatta beslut inom angivna tidsfrister (Italien och Finland), att beakta alla synpunkter som inkommer under samrådsförfarandet (Grekland och Irland) eller att ge berörda aktörer den tid som krävs för att delta i samrådsförfarandet (Sverige).

Man har infört (Danmark och Irland) eller håller på att införa (Finland) nya krav för att säkra och förbättra operatörernas efterlevnad av sina skyldigheter. Flertalet medlemsstater har befogenheter att ålägga böter för bristande efterlevnad av sina tillståndsvillkor, även det inte alltid står klart i vilken omfattning dessa används (Tyskland). I Finland skapar det extremt stora antalet företag med betydande marknadsinflytande problem för regleringsmyndigheten när det gäller att se till att de uppfyller sina skyldigheter, vilket innebär att nya aktörer saknar erforderlig rättssäkerhet.

Samarbetet mellan den nationella regleringsmyndigheten och den nationella konkurrensmyndigheten i tillämpningen av det nuvarande regelverket har i allmänhet förbättrats sedan avregleringen och fungerar i praktiken väl i många medlemsstater (särskilt i Danmark, Grekland, Frankrike, Irland, Italien, Nederländerna, Österrike och Förenade kungariket) Två medlemsstater har redan infört formella förfaranden för detta samarbete (Danmark och Irland), medan konkurrensmyndigheten i två medlemsstater lämnar icke-bindande yttranden till regleringsmyndigheten i ärenden som påverkar konkurrensen på marknaden (Tyskland, med undantag för beslut om betydande marknadsinflytande, och Italien). I andra medlemsstater blandar sig konkurrensmyndigheten inte alls i beslutsprocessen, utan överlåter denna helt på regleringsmyndigheten (Grekland och Nederländerna, med undantag för marknadsanalys). I en medlemsstat (Portugal) vill nya aktörer att konkurrensmyndigheten griper in oftare.

Den större fokusering på bedömningen av den faktiska konkurrensen som krävs enligt det nya regelverket innebär att samarbetet mellan de båda myndigheterna i framtiden kommer att få allt mer avgörande betydelse (se avsnitt 6).

4.1.2. Nummerförvaltning

Enligt EU:s regelverk skall nummerplaner förvaltas av den nationella regleringsmyndigheten. Detta sker också i alla medlemsstater.

Ett antal medlemsstater har under senare år ändrat sina nummerplaner för att tillgodose den ökade efterfrågan på nummer, särskilt på grund av utvecklingen av mobila tjänster, och för att främja en rättvis konkurrens.

Nummerförvaltningen tycks inte innebära några problem för marknadsaktörerna eller konsumentorganisationerna. Vissa nummer och nummerserier i Österrike stämmer emellertid inte överens med nummerplanen.

4.1.3. Frekvensförvaltning

Det har under senare år gjorts betydande framsteg i hela EU när det gäller att skapa en enhetligare och öppnare förvaltning av radiofrekvenser. I samtliga medlemsstater har man nu offentliggjort en nationell frekvensplan och utsett en myndighet som skall ansvara för frekvensförvaltningen. Denna myndighet kan vara densamma som ansvarar för tillsyn över kommunikationssektorn eller utgöra en särskild myndighet. Även om enskilda problem då och då fortfarande uppstår när man skall reservera spektrum för olika användningsområden, rapporteras inga större problem när det gäller den allmänna frekvensförvaltningen. Flera medlemsstater har nyligen tagit initiativ eller inlett samrådsförfaranden kring den framtida frekvensförvaltningen där man tar upp frågor såsom handel med spektrum eller användning av tillståndsfria frekvensband. Dessa frågor aktualiseras också allt mer på EU-nivå.

4.2. System för samtrafik och tillträde till accessnät

4.2.1. Samtrafik

Enligt det nuvarande regelverket skall de nationella regleringsmyndigheterna se till att operatörer som anses ha betydande marknadsinflytande på marknaden för fast telefoni offentliggör ett referensanbud om samtrafik, inbegripet en detaljerad beskrivning av den samtrafik de erbjuder. Fasta operatörer med betydande marknadsinflytande måste också ta ut taxor som återspeglar deras kostnader för samtrafik och tillträde till sina accessnät på grundval av öppna system för kostnadsredovisning, och de måste följa principerna om öppenhet och icke-diskriminering. Operatörer som anses ha betydande marknadsinflytande på den nationella mobilmarknaden omfattas också av kraven på öppenhet och icke-diskriminering, medan mobiloperatörer med betydande marknadsinflytande på den nationella samtrafikmarknaden även måste följa principen om återspegling av kostnaderna.

Ett effektivt genomförande av dessa skyldigheter har utgjort en förutsättning för en öppen och konkurrensutsatt marknad genom att säkra rättvisa, proportionerliga och icke-diskriminerande villkor för samtrafik. Det är också en förutsättning för genomförandet av det nya regelverket. I praktiken fungerar systemen för samtrafik väl i hela EU, och samtrafikanbuden återspeglar i allmänhet marknadens behov. Tidigare rapporter [17] visar också att ett stort antal avtal ingåtts.

[17] http://europa.int/information-society/ topics/telecoms/implementation/index

4.2.1.1. Referensanbud om samtrafik

I alla medlemsstater har operatörer med betydande marknadsinflytande på den fasta marknaden offentliggjort ett referensanbud om samtrafik, även om aktörer som vill få tillträde till detta anbud måste uppge sin identitet i två medlemsstater (Österrike och Tyskland). Problemen kring referensanbudens fullständighet tycks ha lösts i alla medlemsstater, och alla referensanbud om samtrafik inbegriper nu de tekniska och ekonomiska villkoren för originering och terminering av taltelefonitrafik på alla samtrafiknivåer. I Finland rapporteras dock problem med avgifterna för samtrafik på lokal nivå.

Även om referensanbuden gör det möjligt för konkurrenter att sluta samtrafikavtal i alla medlemsstater, kan förseningar i den nationella regleringsmyndighetens godkännande av referensanbudet noteras i fem länder (Grekland, Irland, Italien, Luxemburg och Portugal).

4.2.1.2. Förhyrda förbindelser för samtrafik

Förhyrda samtrafikförbindelser (dvs. förhyrda förbindelser med en kapacitet på mellan 64 Kbit och 34 Mbit som ansluter nya aktörers infrastruktur till deras kunder) gör det möjligt för nya aktörer att erbjuda sina kunder fullständiga tjänster då deras egna nät inte har tillräcklig täckning för att de skall kunna erbjuda dessa tjänster enbart genom sin egen infrastruktur.

De nationella regleringsmyndigheterna har i samtliga medlemsstater vidtagit åtgärder för att säkra tillgången till förhyrda förbindelser och övervaka taxorna. I Finland är det dock inte klart om alla regionala och lokala dominerande operatörer tillhandahåller förhyrda förbindelser för samtrafik.

I bilaga 1 fastställs prissättningen för förhyrda förbindelser för samtrafik i enlighet med EU:s pristak.

4.2.1.3. Fast avgift för Internetuppkoppling (flat rate Internet access call origination, FRIACO)

Åsikterna är starkt splittrade om nyttan med att erbjuda fasta avgifter för Internetuppkoppling via smalband. Vissa regleringsmyndigheter anser att det sannolikt främjar spridningen av bredband genom att användarna vänjer sig vid uppkoppling till en fast avgift, medan andra tror mer på DSL (digital teknik för höghastighetsöverföring). I vilket fall som helst skall dominerande operatörer erbjuda nya aktörer samtrafik till fast avgift på ett icke-diskriminerande sätt om de erbjuder sina egna kunder Internetuppkoppling via smalband med fast avgift. För att nya aktörer skall kunna träda in på marknaden är det särskilt viktigt att avtalet om fast avgift för Internetuppkoppling inte innehåller några krav på nätstruktur som flertalet nya aktörer inte kan uppfylla. Det är också viktigt att dominerande operatörer erbjuder fasta avgifter för Internet uppkoppling på de samtrafiknivåer som efterfrågas av nya aktörer. Detta innebär att principen om icke-diskriminering inte bara skall tillämpas rent formellt, utan att man skall beakta dess grundläggande mål, nämligen att öppna marknaden.

Detta mål har hittills bara uppnåtts på ett splittrat sätt. Bara i två medlemsstater (Italien och Förenade kungariket) erbjuder den dominerande operatören Internetuppkoppling till fast kostnad på lokal nivå och på högre nivå än lokal nivå. Internetuppkoppling till fast kostnad på lokal nivå erbjuds av den dominerande operatören i ytterligare tre medlemsstater (Frankrike, Nederländerna och Portugal). I det spanska referensanbudet om samtrafik för 2001 infördes en allmän kapacitetsbaserad samtrafikmodell (som gäller både taltelefoni och datatrafik), men det har visat sig vara svårt att genomföra den. I Tyskland har regleringsmyndigheterna vidtagit åtgärder för att ålägga operatören att erbjuda Internetuppkoppling till fast kostnad, men på grund av pågående domstolsförfaranden har man hittills inte lyckats säkra dess tillgänglighet. I vissa länder erbjuds inte fast avgift för Internetuppkoppling trots att den dominerande operatören erbjuder sina kunder Internet uppkoppling till fast kostnad (t.ex. i Finland). I andra fall erbjuds fast avgift för Internet uppkoppling under vissa tider (t.ex. på söndagar) som en del av ett paketerbjudande (Luxemburg)

4.2.1.4. Samtrafikavgifter

Principen om återspegling av kostnaderna vad gäller fasta nät har genomförts av alla medlemsstater, även om det fortfarande finns problem när det gäller att få fram bevis för att kostnaderna grundar sig på lämpliga system för kostnadsredovisning. I ett enda land (Danmark) använder sig regleringsmyndigheten fortfarande av benchmarking av bästa metoder för att fastställa samtrafikavgiften, även om ett kostnadsredovisningssystem baserat på långsiktiga genomsnittliga marginalkostnader [18] införs den 1 januari 2003. I allmänhet tycks samtrafikavgifterna ha nått en nivå där nya aktörer kan träda in på marknaden, även om det fortfarande klagas på höga avgifter särskilt i Finland.

[18] Long-run average incremental costs - LRAIC.

I ett antal medlemsstater (Belgien, Grekland, Spanien, Luxemburg, Nederländerna och Finland) klagas det på att det finns en prispress mellan avgifterna för fast samtrafik och den dominerande operatörens kundavgifter och de rabatter denne erbjuder på dessa. Alla regleringsmyndigheter har ännu inte agerat för att eliminera prispressen (för samtrafik på lokal nivå vidtogs avhjälpande åtgärder i Nederländerna i september 2002 och sådana åtgärder vidtas i Luxemburg i januari 2003).

Problemet kvarstår att de avgifter som nya aktörer tar ut för terminering på sina fasta nät under vissa omständigheter baseras på ömsesidighet (Danmark, Tyskland, Spanien och Italien) trots att dessa operatörer inte omfattas av kravet på kostnadsåterspegling. Det påstås i vissa fall också att samtrafikavgifterna för nya aktörer är diskriminerande jämfört med vad de dominerande operatörerna tar ut sinsemellan (Finland). Detta påvisar behovet att även förebygga att dominerande operatörer missbrukar sin dominerande ställning i deras egenskap av köpare av samtrafik.

I två länder (Frankrike och Italien) inför regleringsmyndigheterna från den 1 januari 2003 ett förfarande för att fastställa pristak för att marknaden på så sätt bättre skall kunna förutse samtrafikavgifternas framtida storlek. Detta initiativ innebär stabilare marknadsvillkor och gillas allmänt av marknadsaktörerna.

När det gäller terminering av mobilsamtal har regleringsmyndigheterna inom ramen för det nuvarande regelverket vidtagit en rad olika åtgärder i syfte att reglera taxorna. I Österrike har regleringsmyndigheten fastställt taxor för terminering av mobilsamtal på grundval av principen att priserna skall vara "lämpliga". Detta görs genom ett obligatoriskt system för kostnadsredovisning (se nedan). I några medlemsstater (Nederländerna, Portugal och Förenade kungariket) har regleringsmyndigheten beordrat sänkta termineringstaxor för mobilsamtal med motivet att de anses vara alltför höga eller orimliga, även om man inte konstaterat att mobiloperatörerna har betydande marknadsinflytande på den nationella samtrafikmarknaden. I Finland har mobiloperatörerna inte ansetts ha betydande marknadsinflytande på den nationella samtrafikmarknaden, men tre av dem anses ha det på sina egna relevanta marknader, vilket enligt den nationella lagstiftningen innebär att deras samtrafikavgifter måste återspegla deras kostnader. Regleringsmyndigheten har undersökt om samtrafikavgifterna återspeglar kostnaderna för två av dessa operatörer. I andra medlemsstater har regleringsmyndigheten beordrat en sänkning som de anser utgör ett steg i riktning mot principen om kostnadsåterspegling då mobiloperatören anses ha betydande marknads inflytande på den nationella samtrafikmarknaden (Belgien, Spanien, Frankrike, Irland, Italien och Sverige). I övriga länder har mobiloperatörerna inte ansetts ha betydande marknadsinflytande på den nationella samtrafikmarknaden, och regleringsmyndigheten har inte gripit in i fråga om mobiltaxorna.

I flertalet modeller för kostnadsredovisning hos mobiloperatörer runt om i medlemsstaterna använder man sig ännu av historiska kostnader som fördelas fullt ut. De två undantagen är Förenade kungariket, vars regleringsmyndighet är den enda som har utvecklat en LRIC-modell där man använder sig av nukostnader, och Österrike, där mobiloperatörerna måste använda en LRIC-kostnadsstruktur - dock utan att de är föremål för någon granskning av sin kostnads redovisning. I Italien har regleringsmyndigheten ålagt mobiloperatörerna att gå över från ett system för kostnadsredovisning som grundar sig på historiska kostnader till ett system baserat på LRIC från och med 2003. I Spanien har regleringsmyndigheten nyligen godkänt de system för kostnadsredovisning som används av de båda mobiloperatörer som anses ha betydande marknadsinflytande på den nationella samtrafikmarknaden, även om den inte befann sig i en position att kunna godkänna samtrafiktaxor på dessa grunder eftersom kostnadsuppgifter saknades.

4.2.1.5. Avgörande av betydande marknadsinflytande

Resonemanget bakom regleringsmyndigheternas avgörande om det förekommer betydande marknads inflytande har offentliggjorts i alla medlemsstater utom en (Danmark).

Det verkar som om principerna för detta avgörande när det gäller fasta operatörer tillämpas enhetligt inom EU eftersom medlemsstaterna har ansett att den dominerande operatören har betydande marknadsinflytande på marknaden för fast telefoni. I ett land (Finland) utgörs dock den relevanta marknaden för fastställande av betydande marknadsinflytande inte av den nationella fasta marknaden. I stället används delar av denna marknad (lokal-, fjärr- och utlandssamtal) som grund för att utse en rad operatörer med betydande marknadsinflytande.

Man har också uppnått en viss enhetlighet när det gäller slutsatserna om betydande marknadsinflytande på den mobila marknaden, även om det förekommer vissa variationer. 13 medlemsstater har konstaterat att åtminstone två ledande mobiloperatörer har betydande marknadsinflytande på marknaden för mobiltjänster eftersom deras marknadsandelar överstiger den tröskel på 25 % som anges i samtrafikdirektivet, medan de operatörer som har en mindre marknadsandel inte har ansetts ha betydande marknadsinflytande. I ett av övriga länder (Tyskland) grundades beslutet att ingen mobiloperatör ansågs ha betydande marknadsinflytande på den mobila marknaden - trots en marknadsandel på över 25 % - på antagandet att slutanvändarna hade tillräcklig motvägande inflytande. I det sista landet (Österrike) har skälen för att inte konstatera att det förekommer betydande marknadsinflytande på mobilmarknaden inte framförts till kommissionen.

När det gäller konstaterandet att mobiloperatörer har betydande marknadsinflytande på den nationella samtrafikmarknaden har man uppnått en viss enhetlighet i tillämpningen av relevanta principer genom att använda ONP-kommitténs förklaring om avgörande av betydande marknadsinflytande [19]. Ett antal nationella regleringsmyndigheter har direkt förlitat sig på denna förklaring och grundat sin bedömning på marknadsandelar beräknade på grundval av de totala intäkterna för terminering på fasta och mobila nät inräknat samtal inom egna nät. I fem länder (Grekland, Frankrike, Irland, Nederländerna och Förenade kungariket) ansågs mobiloperatörer med en marknadsandel över 25 % ha betydande marknadsinflytande, medan de med en lägre andel inte ansågs ha det. I några av övriga medlemsstater (Belgien, Österrike och Portugal) var tröskeln på 25 % också avgörande. I dessa fall beräknade regleringsmyndigheterna emellertid inte marknadsandelen helt i enlighet med ovannämnda förklaring. I några medlemsstater ansågs mobiloperatörer ha betydande marknadsinflytande på den nationella samtrafikmarknaden trots att deras marknadsandelar understeg 25 %. I dessa fall grundades beslutet på de övriga kriterierna i samtrafikdirektivet (Italien, Spanien och Sverige). Slutligen beräknades mobiloperatörernas andelar av den nationella samtrafikmarknaden inte alls i några länder, eller så har relevanta beslut inte offentliggjorts (Tyskland och Luxemburg).

[19] ONPCOM 99-03.

4.2.1.6. MVNO (Mobila virtuella nätoperatörer)

En aspekt på tillträdet till elektroniska kommunikationsnät som inte tas upp i det nuvarande regelverket, men som kan komma att tas upp av enskilda nationella regleringsmyndigheter i det nya regelverket som förmodligen kommer att få ökad betydelse i framtiden, rör tillträdet till mobila virtuella nätoperatörer (MVNO). Även om MVNO-modellen i flertalet medlemsstater ännu bara är föremål för kommersiella förhandlingar, har några införlivat bestämmelser om sådant tillträde i sina nationella telelagar. Exempelvis har man i Danmark utvidgat de bestämmelser som styr nationell roaming till att inbegripa tillträde till MVNO. I Spanien har man genom en lagändring infört en ny typ av tillstånd för MVNO. I Irland utgjorde tillträde till MVNO ett av urvalskriterierna för att få ett "A-tillstånd" i samband med förfarandet att dela ut 3G-tillstånd. I Finland inbegriper förslaget till ny kommunikationsmarknadslag en bestämmelse för att möjliggöra sådant tillträde. I Österrike har den nationella regleringsmyndigheten nyligen avslagit en begäran av en operatör för samtrafik i syfte att tillhandahålla tjänster som en MVNO med motiveringen att den nuvarande österrikiska lagstiftningen inte tillåter detta även om regleringsmyndigheten antydde att den skulle välkomna en lagförändring i detta hänseende.

Även om modellen för tillträde till MVNO i allt högre grad återspeglas i medlemsstaternas nationella lagstiftning, är dess kommersiella utveckling fortfarande ganska begränsad, och det finns bara ett fåtal renodlade MVNO som är verksamma inom EU. Detta beror förmodligen åtminstone delvis på de komplexa kostnadsberäknings- och prissättningsfrågor som detta tillträde aktualiserar. Allt eftersom mobilnätens kapacitet och datatillämpningar ökar till följd av utvecklingen av mobila höghastighetsförbindelser är det dock troligt att denna form av tillträde kommer att växa och utvecklas.

4.3. Tillträde till accessnäten

Målet med EU:s lagstiftning om tillträde till accessnät är att underlätta marknadsinträde och utveckla konkurrensen framför allt när det gäller Internet med höghastighetsöverföring. Anmälda operatörer (med betydande marknadsinflytande) måste erbjuda ett fullt tillträde till sina accessnät liksom delat tillträde där den nya aktören bara hyr den högfrekvens som lämpar sig för Internet med höghastighetsöverföring.

Anmälda operatörer måste offentliggöra ett referensanbud om tillträde till accessnäten som är anpassat till marknadens behov. Det måste därför vara tillräckligt detaljerat för att andra operatörer skall kunna välja enbart de delar och strukturer inom nätet som de behöver. Anmälda operatörer måste uppfylla rimliga ansökningar om tillträde och tillämpa öppna, rättvisa och icke-diskriminerande villkor, vilket innebär att de måste erbjuda andra operatörer strukturer som är likvärdiga med dem som de själva och deras dotterföretag använder. De taxor som tas ut för tillträde till accessnäten måste återspegla kostnaderna.

4.3.1. Referensanbud om tillträde till accessnäten

I sin sjunde rapport noterade kommissionen att framstegen i genomförandet av förordningen var otillfredsställande. Kommissionen vidtog då åtgärder mot fem medlemsstater där ett referensanbud om tillträde till accessnäten saknades. Situationen avhjälptes snabbt, och det finns nu ett referensanbud i alla medlemsstater som omfattar både fullt och delat tillträde till accessnäten. Kommissionen vidtog emellertid senare (i mars 2002) åtgärder mot fyra medlemsstater där referensanbudet var otillräckligt detaljerat, särskilt när det inte var möjligt att få tillträde till det accessnätets kabelskåp nära kunderna, vilket krävs för att kunna tillhandahålla VDSL- eller HDSL-tjänster. Även här vidtog medlemsstaterna åtgärder för att avhjälpa denna brist.

Framstegen när det gäller tillträdet till accessnäten gick dock fortfarande långsamt under föregående år och har uppenbarligen påverkats av nedgången på telemarknaden och svårigheterna för operatörer att få fram kapital för att finansiera sina investeringar. I september 2002 var strax över en miljon linjer tillgängliga inom EU (av totalt närmare 187 miljoner abonnentlinjer), varav de flesta avsåg fullt tillträde (1 050 740) och ett litet antal delat tillträde (27 700). Med tanke på att det fanns 600 000 tillgängliga linjer i oktober 2001 börjar uppdelningen sakta ta fart.

>Hänvisning till>

Förseningar i arbetet att eliminera rättsliga hinder, särskilt bristen på icke-diskriminerande villkor för tillträde och taxor som återspeglar kostnaderna, har orsakat betydande problem då nya aktörer inte kunnat nå en kritisk massa på marknaden innan den ekonomiska nedgången innebar att det blev mycket svårare att investera.

Referensanbuden har ändrats och förbättrats i flera medlemsstater. De anmälda operatörerna i Belgien och Nederländerna offentliggjorde fullständiga referensanbud om tillträde till accessnäten under 2002 (där vissa delar ännu inte godkänts av regleringsmyndigheten), medan flera referensanbud ändrats efter att de nationella regleringsmyndigheterna gripit in (Danmark, Spanien, Frankrike, Italien, Österrike, Portugal och Förenade kungariket). I Tyskland kunde man å andra sidan inte komma överens om ett referensanbud för 2002, varför 2001 års anbud fortfarande gäller i avvaktan på regleringsmyndighetens beslut. Utifrån de nedslående resultaten när det gäller tillträdet till accessnäten i flera medlemsstater, verkar det som om regleringsmyndigheterna under viss tid måste ges befogenheter att gripa in enligt förordningen eller det nya ramverket för att se till att taxorna är öppna och återspeglar kostnaderna och att villkoren är fullständiga och icke-diskriminerande.

Regleringsmyndigheterna har oftast tvingats gripa in i taxefrågor, vilket gällt priset på både fullt och delat tillträde liksom taxorna för samlokalisering och därmed förknippade tjänster. De priser som tas ut för tillträdet har förbättrats under det senaste året, och den genomsnittliga månadskostnaden inom EU är nu 13 euro för fullt tillträde och 5,6 euro för delat tillträde. Dessa taxor och anknutna avgifter, särskilt anslutningsavgiften, varierar dock avsevärt. Den genomsnittliga kostnaden för en förbindelse med fullt tillträde beräknas (genom att dessa avgifter fördelas över ett år [20]) i EU uppgå till 22,6 euro per månad, där kostnaden varierar mellan 12 euro i Danmark och 32,7 euro i Belgien. Samma beräkning för delat tillträde ger ett EU-genomsnitt på 16 euro, där kostnaden varierar mellan 7 euro i Spanien och 24 euro i Luxemburg. Dessa priser är generellt höga, framför allt jämfört med den abonnemangsavgift som de dominerande operatörerna tar ut av konsumenterna. Tillsammans med skillnaderna mellan avgifter gentemot kunder respektive andra operatörer kan prisnivån i vissa fall tyda på olika prissättningsmetoder.

[20] Denna amorteringsperiod motsvarar den vanligaste kontraktslängden. Efter denna kontraktslängd har operatören inte någon garanti om att få behålla kunden.

Priser för fullt tillträde [21]

[21] I en del medlemsstater tillämpas en annan abonnemangsavgift om nya aktörer endast kommer att använda linjens röstband. I denna tabell anges endast månadsavgiften för användning av hela spektrumet eller, där så är tillämpligt, för användning av spektrumets bredbandsdel.

>Plats för tabell>

Skillnaderna i avgiftsnivå tyder också på olämpliga prissättningsmetoder, och kan inte bara förklaras utifrån skillnader i befolkningsstruktur och den faktiska kostnaden för nätkomponenter.

Detta tycks särskilt gälla delat tillträde. Det verkar som om kostnaderna för delat tillträde fördelas på en rad olika sätt inom EU, och det är därför svårt att avgöra huruvida taxorna verkligen återspeglar kostnaderna eller huruvida kostnaderna har fördelats korrekt. Skillnaden ligger mellan att lägga kostnaderna helt på en telefonlinjes frekvens för taltelefoni medan endast de kostnader som kan undvikas läggs på delat tillträde, eller att dela dem lika mellan denna frekvens och de högre frekvenserna, eller att tillämpa prissättning som utgår från normal kundtaxa (retail-minus pricing). Det tycks som om alla tre metoderna har sina nackdelar och som att det är mycket svårt att fastställa de faktiska kostnaderna. Den första metod som genomförts i en del medlemsstater resulterar vanligtvis i lägre priser.

Det sätt på vilket avgifter för fullt tillträde beräknas på beror i en del medlemsstater på en omläggning av kostnaden för en kopia av de befintliga näten (nuvarande kostnader). Där de nuvarande kostnaderna används hävdar de nya aktörerna i allmänhet att de leder till högre priser än de som motiveras av de historiska kostnaderna. Användningen av avskrivningsperioder som kraftigt skiljer sig åt för liknande nätkomponenter kan dessutom ge en annan förklaring till varför priserna skiljer sig så mycket åt inom EU. Olika tilldelningsmetoder för gemensamma kostnader kan också förklara prisskillnaderna.

4.3.2. Samlokalisering

Nya aktörer har i flera medlemsstater fortfarande praktiska problem på området samlokalisering. Detta gäller särskilt villkoren för faktisk samlokalisering i den dominerande operatörens lokaler (Tyskland, Irland och Portugal).

Erfarenheterna av att tillämpa principen om icke-diskriminerande tillträde till accessnäten är begränsade. En fråga som är aktuell i flera medlemsstater är frågan huruvida tillämpningen av denna princip skall leda till blandad eller separat samlokalisering, särskilt när en ny aktör bara behöver en relativt begränsad yta och när separata samlokaliseringsutrymmen proportionellt sett är mycket dyrare. Det tycks som om den senaste tidens minskade efterfrågan på samlokaliseringsutrymme tillsammans med medvetenheten om eventuell diskriminering leder till ökade krav på blandad samlokalisering, vilket för närvarande förekommer i Belgien, Danmark, Frankrike, Spanien och Förenade kungariket. Även om det finns vissa uppenbara säkerhetsproblem som rör placeringen av växlar och utlämnande av tillträdeskoder tycks motiven för att använda sekretessklausuler vara svaga. I Frankrike har regleringsmyndigheten gripit in och eliminerat skyldigheten att inrätta separata samlokaliseringsutrymmen, men problemen kvarstår vid platser - vanligtvis i områden av strategiskt intresse - där separata utrymmen redan skapats och där nya aktörer måste använda (och betala för) dessa utrymmen.

Prissättningen för uthyrning av samlokaliseringsutrymmen i den dominerande operatörens lokaler leder till svårigheter. Kommissionen avser att undersöka denna fråga närmare med regleringsmyndigheterna.

Ett annat problem är risken för diskriminering när en dominerande operatörs marknadsavdelning har tillgång till information om kunder som tänker byta operatör då nya aktörer söker upplysningar om hur de kan kontakta dessa potentiella kunder och om huruvida ett byte är tekniskt genomförbart.

4.4. Tillgång till bitström

Kommissionen har konsekvent hävdat att en icke-diskriminerande tillgång till bitström är av avgörande betydelse för skapandet av konkurrens inom lokala nät och särskilt Internet med höghastighetsöverföring i EU. Redan innan man lagstiftade om tillträde till accessnät på EU-nivå omfattade EU-lagstiftningen vissa former av "delat tillträde" där operatörer med betydande marknadsinflytande ålades att följa principen om icke-diskriminering då de använder det fasta telefonnätet och särskilt när de själva använder någon form av särskilt tillträde till nätet. De måste ge andra operatörer särskilt tillträde till accesstrukturer och information på samma villkor och av samma kvalitet som de tillhandahåller internt eller till sina dotterföretag eller samarbetsparter. Dessutom måste de uppfylla alla rimliga ansökningar om tillträde till nätet, inbegripet till andra anslutningspunkter än nätets vanliga termineringspunkter.

Tillgång till bitström (den dominerande operatörens tillhandahållande av DSL-tjänster) avser en situation där den dominerande operatören installerar höghastighetsanslutningar till sina kunder och sedan låter tredje part få tillträde till denna anslutning för att de också skall kunna erbjuda kunderna höghastighetstjänster. Bitströmstjänsten måste definieras som tillhandahållande av överföringskapacitet mellan en slutanvändare som är ansluten till en telefonförbindelse och den samtrafikpunkt som den nya aktören har tillträde till. Det inbegriper inte återförsäljningserbjudanden eftersom dessa inte innefattar samtrafik eller tillhandahållande av överföringskapacitet som innebär att nya aktörer kan erbjuda egna, skräddarsydda DSL-tjänster till sina kunder.

Om en dominerande operatör tillhandahåller bitström (med nuvarande teknik vanligtvis xDSL-tjänster) till sig själv, ett dotterföretag eller en tredje part, måste denne enligt ovannämnda bestämmelser också erbjuda nya aktörer sådana tillträdesformer på öppna och icke-diskriminerande villkor.

4.4.1. Nationella regleringsmyndigheters åtgärder för att säkra ett icke-diskriminerande tillträde

DSL-tjänster tillhandahålls genom koppartrådar, och i många fall kan den dominerande operatören fortfarande utöva "flaskhalskontroll" över denna struktur, och nya aktörer kan inte själva bygga ut xDSL-teknik och xDSL-tjänster. Det finns därför klara skäl för de nationella konkurrensmyndigheterna att gripa in för att säkra tillträdet till DSL (bitström och återförsäljning) för andra operatörer. I Frankrike har den nationella konkurrensmyndigheten konstaterat missbruk av betydande marknadsinflytande och ålagt den dominerande operatören att utarbeta ett anbud till andra operatörer. Dessutom hindrades den dominerande operatören i Italien att i framtiden införa några kundtaxor innan en motsvarande taxa för andra operatörer godkänts av regleringsmyndigheten.

Regleringsmyndigheterna har dock främst fått gripa in för att se till att den dominerande operatören inte lägger beslag på hela den framväxande marknaden. I ett aktuellt beslut - och efter att den dominerande operatören tagit tillbaka sitt ADSL-anbud - fattade Nederländernas regleringsmyndighet ett viktigt beslut i fråga om tillgången till bitström. Detta stärker den hållning man intagit i tidigare beslut i Italien och Frankrike att - även om den dominerande operatören kanske inte erbjuder sina egna underavdelningar tillgång till bitström vid DSLAM- eller ATM-stationen - så är marknaden strukturerad på ett sådant sätt att man måste tvinga den dominerande operatören att ge tillgång till bitström på dessa nivåer (och inte bara en återförsäljningsprodukt).

4.4.2. Taxor

De nationella regleringsmyndigheterna bör se till att dominerande operatörer redovisar sin prissättning av tillträde tillräckligt öppet för att undvika otillbörliga korssubventioner som kan snedvrida konkurrensen på marknaden. I priserna får man beakta rimliga incitament för hållbara investeringar och kompensation för risker som är förknippade med lanseringen av nya innovativa tjänster, men genom att utöva tillsyn över priserna bör man hindra den dominerande operatören att skaffa sig monopolställning eller generera orimliga intäkter från sitt accessnät.

Det finns ett stort utbud av erbjudanden om bitström till andra operatörer och återförsäljning av xDSL-tjänster i medlemsstaterna med varierande kombinationer av överföringshastigheter och andra tekniska villkor. Detta innebär att det är mycket svårt att jämföra prisnivåer inom EU. I själva verket utgör dessa erbjudandens variation och komplexitet i sig en faktor som hindrar en ökad konkurrens. I vissa fall är det också svårt för operatörer och regleringsmyndigheter att avgöra om det förekommer prispress mellan produkter som erbjuds andra operatörer och produkter som erbjuds kunderna.

Utifrån de prisuppgifter som vissa medlemsstater lämnat tycks den avgift som tas ut av nya operatörer för till exempel en ASDL-konfiguration på 512 Mbit/s ligga mellan 13,3 euro i Belgien och 25,4 euro i Österrike. Men även inom denna begränsade jämförelse finns det tekniska skillnader, inte minst när det gäller den anslutningspunkt där tjänsten tillhandahålls (lokal DSLAM- eller ATM-station).

4.5. Rättsliga aspekter på utvecklingen av konkurrens på bredbandsområdet: lokalt tillträde och tillträde till snabba Internetanslutningar

Efter att den offentliggjorde sitt meddelande om tillträde till accessnät [22] har kommissionen understrukit hur fullt och delat tillträde liksom tillgång till bitström kompletterar varandra i processen att öka konkurrensen på lokal nivå och utveckla tillträdet till bredband. Under en lång tid har de dominerande operatörerna kunnat bygga ut sina accessnät skyddade av exklusiva rättigheter och finansiera denna utbyggnad genom sina monopolavgifter. De har därför en stor fördel när det gäller att utveckla xDSL-tjänster eftersom man utvecklat teknik för att utnyttja kopparnätet maximalt, samtidigt som denna infrastruktur är mycket mödosam och dyr att bygga ut för nya aktörer.

[22] KOM(2000) 237 slutlig, 26 april 2000.

Mot bakgrund av det ovan beskrivna nuläget när det gäller tillträde till accessnät och bitström tycks de dominerande operatörernas fördel av att vara först, i vissa fall i kombination med underpriser och andra konkurrensbegränsande uppträdanden, innebära att de kan lägga under sig hela marknaden för Internettjänster med höghastighetsöverföring via telenätet. Det faktum att nya aktörer kontrollerar 22 % av xDSL-kunderna är uppmuntrande. De nya aktörernas intrång på marknaderna varierar dock mycket kraftigt mellan medlemsstaterna, och det krävs stora insatser från regleringsmyndigheternas sida när det gäller prispress i fråga om tillgången till bitström. Man måste också allmänt tillämpa principen om icke-diskriminering om deras marknadsandel skall växa. Detta kommer i sin tur att skapa en kritisk massa i fråga om de nya aktörernas marknadsandel så att de i högre grad kan använda sig av accessnäten.

>Hänvisning till>

Luxemburg har inte lyckats inkomma med några uppgifter. Av befintliga 187 miljoner abonnentlinjer är 7,52 miljoner bredbandslinjer (4 %), oftast xDSL-linjer. Många av dessa tillhör de dominerande operatörerna (5,86 miljoner linjer), vilket innebär att knappt 1,66 (eller 22 %) av privatkunder som abonnerar på xDSL-tjänster från nya aktörer genom tillträde till accessnätet, bitström eller återförsäljning. Med tanke på att över 871 000 av de nya aktörernas förbindelser bara är "återförsäljnings produkter", som skiljer sig lite från de dominerande operatörernas egna produkter, och på att över 90 % av övriga förbindelser finns i enbart tre medlemsstater, har de tidigare monopoloperatörerna en betydande dominans på "grossistmarknaden".

Läget blir något positivare om man studerar konkurrensen på alla accessplattformar. Om man beaktar både linjer via det allmänna telenätet och alla andra accessformer, särskilt anslutningar med kabelmodem, finns det för närvarande cirka 10,79 miljoner kunder med bredbandsanslutning i EU. Av dessa kontrollerar de dominerande teleoperatörerna cirka 6,34 miljoner anslutningar, vilket innebär att nya aktörer kontrollerar 4,44 miljoner eller 41 % av alla bredbands anslutningar.

Redan i den sjunde rapporten tog kommissionen upp situationen i Tyskland, där vad som ser ut som fullt tillträde till accessnätet döljer det faktum att de flesta av dessa förbindelser används i andra syften än att tillhandahålla DSL-tjänster och där DSL för privatkunder verkade erbjudas av den dominerande operatören till priser som understeg självkostnadspriset. Detta fick senare stöd av den tyska monopolkommissionen som i en rapport från december 2001 pekade på att den dominerande operatören i praktiken hade monopol på DSL-tjänster just av de skäl som angavs i den sjunde rapporten.

Detta är ett exempel på vilka effekter den dominerande operatörens dominans på en marknad har på en annan närbesläktad marknad, där nya aktörer hänvisas till att använda förbindelser i den förstnämndes accessnät för att konkurrera på ISDN-marknaden eftersom de inte kan konkurrera med denne på DSL-marknaden. I andra länder är tillträdet till detta accessnät obefintligt eftersom de nya aktörerna inte kan konkurrera med den dominerande operatörens DSL-erbjudanden till konsumenterna. Sätten att främja tillträdet till det fasta nätet varierar, men nya aktörer kan inte etablera någon verksamhet eller motivera investeringar med ett fortsatt osäkert rättsläge och en fortsatt ovisshet om de dominerande operatörernas taxepolicy i fråga om deras bredbandstjänster.

Läget är värre i de fall där abonnemangskostnaden är lägre (som i Tyskland, Grekland, Spanien, Irland, Portugal, Sverige och Förenade kungariket) än de avgifter som operatörerna betalar för tillträde till accessnätet. I de flesta fall ökar naturligtvis abonnemangskostnaden om slutanvändaren skulle välja en DSL-anslutning från den dominerande operatören, men det verkar ändå som om detta leder till en situation där det i princip inte finns några marginaler för nya aktörer.

Såsom anges ovan måste full och delat tillträde till accessnätet liksom tillgång till bitström anses komplettera varandra i skapandet av konkurrens i det lokala nätet. Under dessa omständigheter står det klart att regleringsmyndigheterna måste tillämpa kraven på tillträde till accessnätet fullt ut.

En fråga som de nationella regleringsmyndigheterna måste granska i detalj är effekterna av de tekniska begränsningarna i de dominerande operatörernas erbjudande om tillträde till nya aktörer. Vissa dominerande operatörer anser att de följer regeln om icke-diskriminering genom att bara erbjuda tillträde till den punkt där denne ger sina dotterföretag tillträde (i ett extremfall vid en lokal DSLAM [23] och i motsatt fall vid en nationell accesspunkt (POP)). I praktiken kan detta dock innebära tunga överföringskostnader för en ny aktör vars nät inte har samma geografiska täckning eller topografi, eller alternativt tvinga denne att bara bli återförsäljare om aktören inte kan kontrollera den kvalitet och överföringshastighet som man erbjuder en avlägsen kund som är ansluten till dennes accesspunkt (POP) via den dominerande operatörens nät. Därför är tillträde på ATM-nivå mycket viktigt för nya aktörer, när så är lämpligt tillsammans med tillträde på DSLAM- och POP-nivå. På så sätt kan de använda sitt eget nät fullt ut (eller alternativa näterbjudanden) och kontrollera de tekniska egenskaperna hos sin anslutning till slutanvändaren.

[23] DSL access multiplexer.

Med tanke på att alternativa former för tillträde bara långsamt leder till en ökad konkurrens på bredbandsområdet måste regleringsmyndigheterna i flertalet medlemsstater fortsätta att vara vaksamma under en tid framöver. Förutom en viss framgång för kabelmodem, har tillträde genom trådlösa lokala nät, optisk fiber kabel, satellit och förhyrda förbindelser inte utvecklats i någon betydande grad även om det finns positiva tecken i Förenade kungariket (förhyrda förbindelser) och Italien (satellit och fiber kabel).

Tillträde genom kabelmodem har rönt betydande framgångar i Nederländerna, Belgien och Förenade kungariket, men är också ganska utbrett i Spanien, Österrike och Frankrike. Kabelnätoperatörer står inför en rad rättsliga och ekonomiska hinder för att bygga ut sina nät, vilket innebär att de förutom i ovannämnda länder för närvarande inte kan erbjuda någon verklig konkurrens eller bygga ut sina bredbandsstrukturer i samma takt som konkurrerande DSL-operatörer.

De trådlösa lokala näten (wireless local loop - WLL) har ännu inte levt upp till sina löften, och många operatörer som fått sådana tillstånd har inte kunnat uppfylla sina skyldigheter när det gäller att bygga ut sina nät. Vissa har rent av likviderats eller tvingats lämna tillbaka sina tillstånd. Det finns bara små fickor av trådlösa anslutningar i några andra medlemsstater, och de kan inte konkurrera med övriga bredbandstjänster.

Även om det nuvarande ekonomiska läget och bristen på investeringsmedel har tydliga effekter på utvecklingen av alternativa tillträdesstrukturer, står det klart att de tidigare monopoloperatörernas dominans på marknaden för fasta anslutningar hindrar konkurrens utvecklingen på hela bredbandsområdet. Artificiellt låga konsumentpriser på DSL-tjänster från de dominerande operatörernas sida kommer att hindra konkurrensen och på lång sikt leda till högre konsumentpriser på bredbandstjänster, vilket står i bjärt kontrast till målen för eEuropa.

4.6. Förhyrda linjer

Kommissionen har vid upprepade tillfällen understrukit att en snar och effektiv tillgång till ett stort utbud av förhyrda förbindelser till priser som återspeglar kostnaderna är en förutsättning för att det skall utvecklas en effektiv konkurrens framför allt när det gäller höghastighets-Internet. Enligt nuvarande regelverk måste anmälda operatörer med betydande marknadsinflytande tillhandahålla ett minsta utbud av förhyrda förbindelser (från bandbredd för taltelefoni till 2 Mbit/s) enligt särskilda tekniska normer och taxor som återspeglar kostnaderna samt på icke-diskriminerande grunder [24].

[24] Vilket innebär att de skall tillämpa likvärdiga villkor under liknande omständigheter till organisationer som tillhandahåller liknande tjänster och på samma villkor och av samma kvalitet som de erbjuder egna avdelningar eller dotterföretag.

Dessutom måste minst en operatör ha skyldighet att tillhandahålla ett minsta antal förhyrda förbindelser på varje plats inom landet. Därför är frågan huruvida en operatör har betydande marknadsinflytande på marknaden för förhyrda förbindelser och om vilka överförings hastigheter som erbjuds underordnad detta krav att säkra utbudet av förhyrda förbindelser på hela marknaden. Med tanke på de allt högre överföringshastigheterna och marknadens ökade behov sedan lagstiftningen utformades, måste de nationella regleringsmyndigheterna avgöra huruvida en sådan skyldighet att erbjuda förbindelser skall gälla för högre bandbredder. I till exempel Nederländerna anses den dominerande operatören inte ha betydande marknadsinflytande för kundförbindelser över 2 Mbit/s. I Förenade kungariket inkom den dominerande operatören i oktober 2001 med en begäran att Oftel skulle besluta att den inte har betydande marknadsinflytande för förhyrda förbindelser med hög bandbredd, och Oftel har tagit itu med den bristfälliga konkurrensen i konsumentledet genom att vidta åtgärder på "grossistnivå". I Danmark har regleringsmyndigheten beslutat att skyldigheter att tillhandahålla internationella förbindelser kan avskaffas och att skyldigheter att tillhandahålla stamnät gradvis kan minskas.

Då överföringskapaciteten till hög hastighet ökar i allt fler medlemsstater kommer allt färre operatörer ha betydande marknadsinflytande i fråga om höghastighetsförbindelser, och detta sker först för internationella förbindelser. Samtidigt som EU byter regelverk måste de nationella regleringsmyndigheterna emellertid se till att de rättsliga skyldigheterna i fråga om korta förbindelser och förbindelser till slutanvändarna tillämpas fullt ut liksom att en operatör fortfarande åläggs att tillhandahålla ett minsta antal förhyrda förbindelser i hela landet.

4.6.1. Prissättning

Trots att rättsliga skyldigheter har tillämpats på EU-nivå i över tio år måste nya aktörer ofta förlita sig till rabatterade kundtaxor eller prissättning som utgår från normal kundtaxa (retail-minus pricing), och det finns medlemsstater där den dominerande operatörens eller dennes dotterföretags taxor för förhyrda förbindelser ännu inte helt återspeglar kostnaderna (Belgien och Österrike). I Belgien genomför man en undersökning av kalkylmodellen för förhyrda förbindelser och en annan undersökning av eventuella operatörer med betydande marknadsinflytande. I Irland ser man över prissättningen av förhyrda förbindelser. I Finland har man inte ålagt operatörer med betydande marknadsinflytande någon skyldighet att tillhandahålla förhyrda förbindelser med motivet att det redan råder en effektiv konkurrens på denna marknad. I Luxemburg innebär kundrabatterna att taxorna ligger under dem som fastställts av regleringsmyndigheten, vilket medför problem för konkurrenterna.

4.6.1.1. Nationella förhyrda förbindelser

För förbindelser på 64 Kbit/s är den mest anmärkningsvärda tendensen sedan augusti 2001 att avgifterna har stabiliserats. Den genomsnittliga avgiftsminskningen är bara 0,5 % för de tre avstånd som undersökts (2, 50 och 200 km). Denna minskning döljer en liten ökning (med 0,6 %) av priserna på lokala förbindelser, vilken motvägs av minskningar för förbindelser på 200 km (med 2 %). Denna stabilisering bryter tre års sjunkande tendens. Under perioden 1998-2002 minskade avgifterna med totalt 25 % (20 % för lokala förbindelser och 30 % för förbindelser på 50 km och 200 km).

Förenade kungariket är fortfarande det dyraste landet för lokala förbindelser och förbindelser på 200 km med en kapacitet på 64 Kbit/s. För lokala förbindelser är priserna i det billigaste landet, Tyskland, 64 % lägre än i Förenade kungariket. Sju medlemsstater är billigare än genomsnittet för dessa förbindelser, medan bara fem är det för förbindelser på 200 km. Under 2002 ökade avgifterna i Belgien och Österrike, medan de minskade Tyskland, Spanien och Frankrike.

För förbindelser på 2 Mbit/s är den genomsnittliga minskningen större (3,5 %) än för förbindelser på 64 Kbit/s, vilket framför allt beror på sänkta avgifter för lokala förbindelser (med nästan 5 %). De båda andra undersökta avstånden (50 och 200 km) uppvisade minskningar på 2,4 respektive 3,2 %. Minskningstakten har dock totalt sett dämpats avsevärt jämfört med tidigare år med tanke på att den genomsnittliga minskningen för alla avstånd var 37 % under perioden 1998-2002.

Avgiftsskillnaderna är här större än för förbindelser på 64 Kbit/s. Förbindelser på 2 km är 85 % billigare i Danmark (1 956 euro) än i Nederländerna (13 363 euro). I motsats till förbindelser på 64 Kbit/s är antalet länder med avgifter under EU-genomsnittet detsamma för alla avstånd.

För förbindelser på 200 km är det billigaste landet, Sverige (12 737 euro), 78 % billigare än det dyraste, Spanien (58 893 euro). I Österrike minskade avgiften för lokala förbindelser med hela 46 %, samtidigt som avgiften för längre förbindelser ökade med 9 %. I Spanien var den genomsnittliga avgiftssänkningen för lokala förbindelser och förbindelser på 200 km 5,5 %. I Förenade kungariket lindrades effekterna av de stora avgiftshöjningarna för lokala förbindelser (29 %) något av en sänkning för långa förbindelser (15 %).

4.6.1.2. Internationella förhyrda förbindelser

I motsats till nationella förhyrda förbindelser fortsatte de genomsnittliga årsavgifterna för internationella förbindelser ("half-circuits") att minska under förra året. För förbindelser på 64 Kbit/s fortsatte minskningarna i samma eller högre takt i fråga om förbindelser till avlägsna EU-länder och USA, medan minskningstakten avtog för närliggande EU-länder. Den genomsnittliga minskningen var 7,4 % jämfört med augusti 2001. Avgifterna för förbindelser till USA minskade mest (11 %).

Grekland är fortfarande det dyraste landet för förbindelser på 64 Kbit/s inom EU. Belgien och Förenade kungariket delar andraplatsen, även om dessa båda länder och särskilt Förenade kungariket uppvisar kraftiga avgiftsminskningar för förbindelser till USA. Samma sak gäller Irland och Finland. De billigaste länderna är Luxemburg och Danmark. Priset för förbindelser till avlägsna EU-länder är 64 % lägre i Luxemburg än i Grekland.

För förbindelser på 2 Mbit/s har föregående års avgiftsminskningar fortsatt oavsett avstånd. Grekland, Sverige och Portugal är även här de dyraste länderna för avlägsna destinationer. Luxemburg och Finland har de lägsta priserna. För närliggande destinationer i EU är Grekland och Spanien dyrast, medan Danmark är överlägset billigast.

4.6.2. Leveranstid och tjänstekvalitet

I utarbetandet av sin årsrapport om förhyrda förbindelser uppmärksammade kommissionen möjligheten att leveranstiderna i slutet av 2001 och början av 2002 förbättrats avsevärt i länder som tidigare hade de sämsta leveranstiderna (Tyskland, Irland och Nederländerna). Dessa efterlängtade förbättringar återstår dock att bekräfta i den årliga statistiken, och det finns fortfarande problem i dessa länder liksom i Österrike när det gäller en rad överföringshastigheter för förhyrda förbindelser jämfört med de främsta länderna i EU.

Jämförelsen av leveranstider och andra aspekter aktualiserar dock frågan om de exakta tidskriterier som används, där det fortfarande råder tvivel om huruvida leveranstiden mäts utifrån samma utgångspunkt i alla medlemsstater. Det har skett en del betydande förbättringar i tjänstenivåavtalen (Irland och Frankrike), där dominerande operatörer åtagit sig att säkra kvaliteten. Lika viktigt är att det nu finns strikta klausuler om straffavgifter om kvalitetsvillkoren inte upprätthålls.

För förhyrda förbindelser med taltelefonibandbredd till normal eller särskilt hög kvalitet noteras de längsta leveranstiderna i Irland, där läget sedan förra året faktiskt försämrats för förbindelser av normal kvalitet. Det har skett betydande förbättringar i Nederländerna och Österrike, men tillsammans med Spanien och Tyskland har dessa länder fortfarande några av de längsta leveranstiderna för nationella förbindelser. När det gäller förbindelser på 64 Kbit/s hade Tyskland den längsta leveranstiden (90 dagar), medan Frankrike hade den kortaste (21 dagar). De franska myndigheterna uppger dessutom att ett nytt system med 14 dagars leveranstid infördes under 2001. Regleringsmyndighetens tidigare ingripande i taxefrågan i Tyskland kompletterades i maj 2002 genom att fastställa bindande tidsfrister för leverans av förhyrda förbindelser på 2 Mbit/s.

När det gäller förbindelser på 2 Mbit/s, som är en nyckelprodukt för utvecklingen av konkurrens på området lokalt tillträde med hög hastighet, har inte leveranstiderna minskat nämnvärt sedan förra året. Leveranstiden var även här mycket lång i Tyskland (168 dagar), medan den var relativt kort i Luxemburg och Grekland. För förhyrda förbindelser med högre kapacitet är det svårare att bedöma läget eftersom vissa medlemsstater inte kunde rapportera om de olika kategorier som tillämpas. Detta berodde i vissa fall på att ingen operatör har betydande marknadsinflytande och att det därför inte finns någon rapporteringsskyldighet.

Då man bedömer medlemsstaternas relativa resultat i fråga om prissättningen av och leveranstiderna för förhyrda förbindelser kan man identifiera vissa "bästa metoder". Danmarks dominerande operatör uppvisar konsekvent de lägsta priserna för ett antal överföringshastigheter och avstånd, och bör tjäna som exempel för andra länder. När det gäller leveranstider, där Finland och Förenade kungariket (Kingston) har nått goda resultat för ett antal kategorier, tycks Belgien vara det land som mest konsekvent säkrar en snabb leverans av förhyrda förbindelser. Även om det förekommit allvarliga problem när det gäller leveranstider tycks slutligen Irland nu ha de mest effektiva och omfattande tjänstenivåavtalen för sin dominerande operatör, som också har utvecklat ett allmänt välkomnat online-system för att följa en beställnings framskridande.

4.7. Numrering

4.7.1. Val och förval av operatörer

Möjligheter till val och förval av operatör skall ha funnits i alla medlemsstater sedan den 1 januari 2000 förutom i de länder som beviljats uppskov.

Val och förval av operatörer kan göras för alla samtal till geografiska nummer från fasta telefoner. Tyskland utgör dock ett undantag för lokala samtal. Lagstiftning har antagits, samtidigt som ett överträdelseförfarande pågår. Grekland har uppskov fram till den 1 januari 2003. Samtal till icke-geografiska nummer kan göras via en vald eller förvald operatör i sju medlemsstater.

Genomförandet av operatörsval tycks inte innebära några större problem i någon medlemsstat.

Genomförandet av förval tycks dock vara betydligt mer problematiskt i hela EU. I flertalet medlemsstater klagar nya aktörer på att de dominerande operatörerna bedriver kampanjer för att vinna tillbaka abonnenter. Dessa marknadsföringsinsatser riktas särskilt mot abonnenter som nyligen gjort sina förval. Nya aktörer klagar också på att de dominerande operatörernas försäljningsavdelningar ofta använder sig av kunduppgifter från sina nätavdelningar då förvalet genomförs. För att begränsa denna metod har den spanska regleringsmyndigheten CMT antagit ett beslut som hindrar operatörer som förlorat en kund till en annan operatör genom förval att vidta åtgärder för att återvinna denna kund under en period på fyra månader.

Flera nya aktörer begär också att samtal med förval skall ingå i den dominerande operatörens räkning för att eliminera det hinder för marknadsinträde som består i dubbelfaktureringen av kunder.

Val och förval av operatör har visat sig vara mycket användbara verktyg i skapandet av konkurrens i alla medlemsstater. I Finland har dock förval av operatör inte bidragit till den lokala konkurrensen. Efter att ha inlett flera överträdelseförfaranden är kommissionen nu i allmänhet tillfreds över genomförandet av val och förval av operatörer i hela EU.

4.7.2. Nummerportabilitet

Nummerportabilitet för fasta nummer skulle ha införts i alla medlemsstater förutom i dem med uppskov den 1 januari 2000.

Nummerportabilitet för fasta nummer finns i hela EU med undantag för Frankrike när det gäller vissa icke-geografiska nummer och Luxemburg när det gäller alla icke-geografiska nummer. Grekland har anstånd till den 1 januari 2003. Flera medlemsstater uppvisar mycket goda resultat i fråga om antalet flyttade nummer. Fram till mitten a