EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 30.07.1996 
KOM(96) 399 slutlig 
MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN 
om revidering av gemenskapens strategi 
för avfallshantering 
Utkast till 
RÅDETS RESOLUTION 
om avfallspolitik 
(presenterad av kommissionen) 

INNEHÅLL 
Sammanfattning 
1. INLEDNING 
2. BAKGRUND 
3. MÅL 
3.1 ALLMÄNNA PRINCIPER I GEMENSKAPENS AVFALLSHANTERINGSPOLrnK 
3.1.1 Hieraiidn av principer i avfallshanteringspolitiken 
3.1.2 Producentansvar 
3.2 SPECIFIKA MÅL 
3.2.1 Förebyggande åtgärder 
3.2.2 Återvinning 
3.2.3 Bortskaffande 
3.3 PRIORITERADE AVFALLSSTRÖMMAR 
3.4 TRANSPORT AV AVFALL 
4. STYRMEDEL 
4.1 REGELVERK 
4.2 EKONOMISKA SIVUMI 1)11 
4.3 AVFALLSSTATISTIK 
4.4 ANDRA STYRMEDEL 
4.4.1 Införlivande, efterlevnad och övervakning av befintliga 
bestämmelser 
4.4.2 Avfallsplaner 
4.4.3 Kommittéer 
4.4.4 Livscykelaniilyser, miljö balanser 
5. AKTÖRER 
6. SLUTSATSER 
1 
Sammanfattning 
Med denna revidering fastställs det övergripande målet för gemenskapens 
avfallshanteringspolitik behovet att garantera en hög miljöskyddsnivå utan att 
snedvrida den inre marknadensamtidigt som en hållbar utveckling främjas. För att 
nå detta dubbla mål framstår följande delar som klart viktigast: 
* En omfattande och integrerad rättslig ram 
* Lämpliga definitioner av avfallsrelaterade begrepp 
* Lämpliga regler och principer: närhet och självförsörjning 
* Tillförlitliga och jämförbara data 
Den reviderade politiken bekräftar den principhierarki som fastställts i 
strategidokumentet från 1989 att förebyggande av avfall fortfarande skall ha den 
högsta prioriteten, följt av återvinning och slutligen säker avfallshantering. Vid 
genomförandet av dessa principer skall man välja det miljövänligaste alternativet 
samtidigt som man beaktar de ekonomiska och sociala kostnaderna. 
Vad beträffar principen om förebyggande bör följande åtgärder speciellt 
utvecklas: främjande av rena teknologier och produkter, minskning av 
avfallets farlighet, etablerande av tekniska standarder och eventuella EG-
omfattande regler för begränsning av innehållet av vissa farliga ämnen i 
produkter, främjande av återanvändnings- och återvinningssystem, användning 
av ekonomiska styrmedel, miljöbalanser, miljörevisionssystem, 
livscykelanalyser samt agerande genom konsumentinformation och utbildning 
såväl som utveckling av miljömärkningssystemet. 
Inom principen om återvinning bör, där det är miljömässigt motiverat, 
företräde i allmänhet ges åt materialåtervinning framför energiutvinning. Detta 
återspeglar den större förebyggande effekt som återvinning av varor har 
jämfört med återvinning av energi. 
Beträffande sluthanteringen bör speciell omsorg ägnas åt att i så hög grad 
som möjligt undvika förbränning utan energiutvinning. Okontrollerad 
deponering och förorenade platser är två problem som kräver speciella och 
kraftfulla åtgärder på olika nivåer. 
Strategin tar upp frågan om producentemas ansvar. Med avseende på en produkts 
livscykel från tillverkning tills den är uttjänt, delar tillverkare, materialleverantörer, 
handel, konsumenter och myndigheter på specifika ansvar inom avfallshanteringen. 
Det är emellertid produktens tillverkare som har den mest framträdande rollen, 
eftersom denne fattar de viktigaste besluten om produkten som i hög grad 
bestämmer dess avfallshanteringspotential. Den här principen kommer alltså att 
inarbetas i framtida åtgärder, från fall till fall, med hänsyn tagen till de specifika 
ansvar som olika ekonomiska aktörer har. 
Den reviderade strategin för programmet för prioriterade avfallsströmmar tyder på 
att tillvägagångssättet inte har varit tillräckligt framgångsrikt i att ersätta det 
traditionella förberedande steget i den institutionella beslutsprocessen. Därför 
kommer i princip inga nya projekt att påbörjas. Snarare kommer avfallsströmmar 
och materialflöden att undersökas var för sig. 
Strategin bekräftar behovet av lämplig kontroll av transport av avfall inom de 
rättsliga ramar som uppställts i förordning (EEG) nr 259/93. Speciell 
uppmärksamhet skall ägnas åt att uppnå det dubbla målet att tillförsäkra en hög 
miljöskyddsnivå utan att snedvrida den inre marknadens funktion. Lämplig 
tillämpning av närhets- och självförsörjningsprinciperna behövs. Dessa principer 
medför att avfall skall hanteras vid en av de närmast belägna, för ändamålet 
lämpliga anläggningarna och att avfall som uppkommer inom gemenskapen inte får 
omhändertas någon annanstans. Dessa principer gäller emellertid endast avfall som 
är avsett för bortskaffande, inte avfall för återvinning. 
Det nya dokumentet innefattar ett kapitel om de styrmedel som skall användas, på 
alla olika nivåer, för att uppnå de mål som fastlagts i strategin, nämligen 
lagstiftning och ekonomiska styrmedel, tillförlitlig och jämförbar statistik om avfall 
och andra styrmedel som avfallsplaner, lämplig efterlevnad av lagstiftning samt 
opartisk användning av livscykelanalyser och miljöbalanser. 
Vad beträffar aktörerna visar strategin på behovet av en aktiv roll för alla 
ekonomiska aktörer som är inblandade i att målen i avfallspolitiken uppnås. Dessa 
mål kan inte nås utan deltagande av myndigheter, privata och offentliga företag, 
miljöorganisationer och, i särskilt hög grad, medborgare och konsumenter. 
1. INLEDNING 
1. Avfall är en form av föroreningar som väcker allt mer oro. En förnuftig och 
lämpligt planerad avfallshanteringspolitik kan emellertid bidra både till att bevara 
begränsade naturtillgångar och till att skydda miljön och därigenom på ett effektivt 
sätt bidra till hållbar en utveckling. 
2 I september 1989 utfärdade kommissionen ett meddelande till rådet och 
Europaparlamentet om en gemenskapsstrategi för avfallshantering (SEK(89) 934 
slutlig, 18.9.1989). Rådet och parlamentet godkände denna strategi i sina respektive 
resolutioner av den 7 maj 1990 (EGT C 122/2, 18.5.1990) och 19 februari 1991 
(EGT C 72/34, 18.3.1991). Dessutom argumenterade parlamentet, i en andra 
resolution av den 22 april 1994, för behovet av ytterligare utveckling av 
gemenskapens strategi för avfallshantering (EGT C 128/471, 9.5.1994). 
3 Det här meddelandet om gemenskapens avfallsstrategi syftar till en revidering av 
kommissionens meddelande från 1989 samt till att anpassa det till kraven under de 
kommande fem åren.1 Ett antal mycket viktiga händelser och faktorer har tillkommit 
sedan 1989, och påverkat attityderna hos nationella och gemenskapens 
administrationer och ekonomiska operatörer på avfallsområdet. Dessa pekar på att 
kommissionen bör bekräfta och/eller anta de principer som skall styra dess 
avfallspolitik. 
4 För det första har gemenskapen antagit ett stort antal nya lagregleringar som rör 
avfall. För det andra har EG-domstolen utfärdat en serie domar i fall som rör avfall. 
Dessa hjälper till att bestämma inriktningen på avfallsrelaterade åtgärder både 
nationellt och på gemenskapsnivå. Vidare har Fördraget om Europeiska unionen och 
antagandet av det femte handlingsprogrammet för miljön, som just nu granskas, 
bestämt den ram inom vilken avfallshantering i den Europeiska gemenskapen sker. 
Vidare har ekonomiska, sociala, tekniska och miljörelaterade faktorer utvecklats och 
starkt påverkat avfallshanteringspolitiken. Dessutom förbereder Europeiska unionen 
en utvidgning med ansökande länder från Central- och Östeuropa samt Cypern och 
Malta. På internationell nivå betonade slutligen både rapporten från FN-konferensen 
om miljö och utveckling (Agenda 21) och slutsatsen från Baselkonventionen om 
kontroll av gränsöverskridande transporter av farligt avfall och om slutligt 
omhändertagande av sådant avfall behovet av att förebygga och/eller minimera 
uppkomsten av farligt avfall samt att hantera dessa avfall på ett sådant sätt att de 
inte orsakar skador på hälsa och miljö. 
Denna reviderade strategi omfattar inte radioaktivt avfall. 
4 
5 Sju år efter det första meddelandet om avfallsstrategi är det nu lämpligt att 
informera Europaparlamentet och rådet samt Ekonomiska och sociala kommittén 
och Regionala kommittén, myndigheter, ekonomiska aktörer, miljö- och 
konsumentorganisationer om revideringen av 1989 års avfallsstrategi. 
Kommissionen har nyligen antagit och vidarebefordrat till Europaparlamentet och 
rådet en rapport om de åtgärder som vidtagits sedan antagandet av det första 
meddelandet (KOM(95) 522 slutlig, 8.11.1995.). 
6 Då detta meddelande förverkligas, kommer full hänsyn att tas till gemenskapens 
förpliktelser enligt internationell rätt, i synnerhet vad beträffar handel, och till de 
principer som ligger till grund för gemenskapens politik.. 
2. BAKGRUND 
7 Avfall är materiella föremål. Europeiska gemenskapen har skapat en inre marknad 
där nationella gränser inte längre är ekonomiska gränser och där varors fria 
rörlighet är av överskuggande betydelse. Medlemsstaterna är skyldiga att respektera 
bestämmelserna i EG-fbrdraget, som till exempel bestämmelserna om fri rörlighet 
för varor i artiklarna 30 - 36, nationella regler och administrativa förfaranden när 
de tillämpar och tolkar gemenskapsrätten. EG-domstolen har fastställt att termen 
"varor" i den mening som avses i fördraget omfattar varor oavsett värde, art, 
egenskaper och ändamål. I och med detta måste avfall betraktas som varor enligt 
artikel 30 oberoende av om de återanvänds, återvinns eller omhändertas (mål C-
2/90, kommissionen mot Belgien). EG-domstolen konstaterade emellertid att avfall 
är varor av särskild natur som kan utgöra ett hot mot miljön. Mot bakgrund av 
artiklarna 30-36 och på grundval av principen om att miljöförstöring företrädesvis 
bör hejdas vid källan, kan fri rörlighet för varor begränsas av miljöskyddsskäl enligt 
befintlig lagstiftning. 
8 Som ett steg i denna riktning infördes i och med avfallsstrategin 1989 delar av 
"närhetsprincipen". Detta innebär att avfall måste omhändertas "i en av de närmaste 
lämpliga anläggningarna". Vidare antogs principen om självförsörjning inom 
avfallshantering, i första hand inom hela gemenskapen, vilket avspeglar den 
allmänna uppfattningen att avfall som uppkommit inom gemenskapen inte bör 
omhändertas utanför gemenskapen. Lagstiftning som antagits efter det beaktar dessa 
principer genom att tillämpa dem på all avfallshantering, men däremot inte på 
återvinning av avfall. 
9. Tidigare har många medlemsstater i stor utsträckning hänvisat till närhetsprincipen 
och principen om självförsörjning för att kunna bygga upp och driva lämpliga och 
hållbara avfallshanteringssystem. Kommissionen anser att dessa nationella 
synpunkter och handlingssätt kan vara befogade förutsatt att de i tillämpliga fall 
uppfyller bestämmelserna i fördraget och respekterar principerna för den inre 
marknaden. 
10 Gemenskapens avfallslagstiftning har försökt att nå en balans mellan behovet av att 
säkerställa en hög miljöskyddsnivå - vilket nu krävs i artikel 130r i EG-fördraget 
- och behovet av en lämplig regleringsnivå för att säkerställa en fungerande inre 
marknad. Detta skulle tillåta ekonomiska aktörer att agera inom gemenskapen 
medan likvärdiga villkor för avfallshantering skapas inom gemenskapen genom 
upprättandet av gemensamma regler, samtidigt som man respekterar 
medlemsstaternas rättmätiga önskan att definiera och genomföra avfallspolitiken och 
avfallshanteringsåtgärderna på nationell nivå. Dessa olika mål har medfört att ett 
antal av gemenskapens avfallsdirektiv är baserade på artikel 100a i EG-fördraget, 
medan andra har tagit artikel 130s som sin rättsliga grund. Målet för denna strategi 
är att inom avfallsområdet bidra till att en hög skyddsnivå uppnås för miljön i den 
inre marknaden. Kommissionen är fast besluten att uppnå detta mål och vädjar till 
alla berörda parter att ge sitt stöd till dessa strävanden. 
11 Gemenskapens miljöpolitik syftar till en hög skyddsnivå. Därför bör anläggningars 
utsläpp till miljön (luft, vatten, mark) reduceras så långt det är möjligt och på det 
ekonomiskt effektivaste sättet. Miljöpåverkan från ett givet utsläpp har samma 
potential oberoende av utsläppsprocessen. Som en följd av detta finns det inget skäl 
att ställa upp olika normer för olika sektorer (industri och 
avfallsbehandlingsanläggningar) så länge som det införda materialet och processen 
är jämförbara. Samma strikta normer bör i princip tillämpas för avfall oberoende 
av om det behandlas i industrianläggningar eller i avfallsbehandlingsanläggningar 
(återvinning eller bortskaffande). Kommissionens framtida arbete kommer att syfta 
till att uppnå detta mål. Man måste också vara noga med att tillförsäkra att krav 
som är knutna till att begränsa utsläpp till ett miljömedium (luft, vatten eller mark) 
inte leder till en ökning av utsläpp till andra medier. Den grundfilosofi som lagts 
fram i förslaget till ett direktiv om integration av förebyggande och rening av 
föroreningar vid industrianläggningar, inbegripet anläggningar för avfallsbehandling, 
måste också vara vägledande för varje gemenskapsstrategi om avfall. 
12 Kommissionen är övertygad om att endast mycket strikta miljönormer för alla 
avfallsbehandlingsanläggningar kan hjälpa till att övervinna allmänhetens utbredda 
inställning som kommer till konkret uttryck i inte-på-vår-gård-syndromet (not in my 
back yard). 
13 Diskussionen om distinktionen mellan avfall och varor har nu pågått i nästan tjugo 
år. Ingen tillfredsställande definition har ännu framkommit som avgör när ett 
material blir avfall och när avfall blir en vara igen. Enligt en ibland gynnad lösning 
betraktas ett material som en vara när det har ekonomiskt värde. Detta skulle varken 
vara i linje med EG-definitionen av avfall eller med domstolens åsikt, där man 
specificerat att definitionen av avfall är oberoende av det ekonomiska värde det 
kasserade föremålet kan ha, och uttalat att avfall utan ekonomiskt värde är en vara 
enligt artikel 30 i EG-fördraget, om än av speciell natur. Trots frågans svåra 
karaktär gör de praktiska följderna att det behövs ytterligare ansträngningar, i vilka 
alla berörda parter, inklusive internationella organisationer, måste delta för att finna 
en sådan definition. 
14 Definitionerna av "avfall" och av "farligt avfall" som ges i rådets direktiv 
75/442/EEG, senast ändrat genom direktiv 91/156/EEG, samt 91/689/EEG löste inte 
alla de problematiska fall av distinktion mellan avfall och varor som uppkommit. 
Icke desto mindre har de syftat till att tjäna det dubbla målet miljöskydd samt en 
fungerande inre marknad. 
15 Vid genomförandet av EG-lagstiftning har medlemsstaterna haft tämligen olika 
åsikter om hur avfall och farligt avfall skall definieras och upprättat olika 
avfallslistor. Av den anledningen tror kommissionen att förverkligandet av det ovan 
nämnda målet endast kan uppnås när alla medlemsstater inför EG-definitioner av 
avfall och farligt avfall samt de motsvarande listorna i sina nationella lagstiftningar. 
Då skulle man undvika användning av vitt skilda terminologier - industriavfall, 
slutligt avfall, sekundära råmaterial, specialavfall och så vidare - som bara bidrar 
till svårigheter för ekonomiska aktörer och förvaltningar. Samtidigt skulle det i 
princip endast finnas en EG-omspännande lista för "avfall" och "farligt avfall", en 
situation som avsevärt skulle öka öppenheten, planeringen och den ekonomiska 
säkerheten för alla inblandade parter. 
När det gäller strategier före anslutningen, kommer speciell uppmärksamhet att 
riktas mot länderna i Central- och Östeuropa som förbereder sig för att bli 
medlemmar i unionen. Förutom anpassning av lagstiftning till gemenskapsnivå, 
måste de praktiska åtgärderna för genomförandet av lagstiftningen stärkas. 
16 Där medlemsstaterna är av åsikten att listorna inte är fullständiga eller inte på ett 
korrekt sätt avspeglar olika "avfall" och "farligt avfall" har de för närvarande rätt 
att anta eller upprätthålla strängare nationella krav. Vidare bör det noteras att ett 
avfall som inte finns på gemenskapens lista kan täckas av någon annan relevant 
EG-lagstiftning. Sådana åtgärder måste emellertid meddelas kommissionen. En 
specifik, förenklad kommittéprocedur finns för att anpassa EG-listorna till alla nya 
behov. 
17 Enligt den nyligen publicerade rapporten "Europe's Environment: Statistical 
Compendium for the Dobris Assessment" uppgick den totala mängden uppkommet 
avfall i de 15 medlemsstaterna 1990 till ungefar 910 miljoner ton (exklusive 
jordbruksavfall). Av detta var 22 miljoner ton farligt avfall. Den potentiella 
miljöpåverkan av dessa kvantiteter är enorm. Även om det inte är omöjligt så är det 
extremt svårt att ge en sammanhängande bild över olika länder inom en given 
tidsram för att visa någon klar trend vad avser mängden avfall under de senaste 10 
åren. Få data är tillgängliga för tiden före 1985 och de värden som finns tillgängliga 
för senare tid är ofullständiga och svåra att jämföra eller sammanställa. Detta 
avspeglar bristen på systematisk datainsamling på gemenskapsnivå, med användning 
av standardisering och likformighet beträffande omfattning, täckning, definitioner 
och nomenklatur. Frågan om statistiska data kommer att behandlas mer ingående 
i avsnitt 4.3. 
3. MÅL 
3.1 ALLMÄNNA PRINCIPER I GEMENSKAPENS AVFALLSHANTERINGSPOLITIK 
3.1.1 Hierarkin av principer i avfallshanteringspolitiken 
18 Även om de är viktiga för en avfallspolitik, utgör inte återvinning och bortskaffande 
av avfall de viktigaste delarna i en sådan politik. Genereringen av avfall är faktiskt 
en form av förorening och samtidigt ett slöseri med resurser. Därför måste 
nyckelmålet för varje gemenskapspolitik för avfall baserad på principerna om 
försiktighetsåtgärder och förebyggande vara att förhindra uppkomsten av avfall, och 
vidare att minska innehållet av miljöfarligt material i avfallet. Därmed undviks 
samtidigt uppkomsten av risker för den mänskliga hälsan och miljön. På lång sikt 
kommer en sådan politik att kräva att alla avfallsrelaterade problem måste integreras 
redan i tillverkningsfasen och på så sätt främja en hållbar utveckling. 
19 Återvinningstanken måste betraktas ur dess tre dimensioner: återanvändning, 
materialåtervinning och energiutvinning. Avfall som inte kan undvikas bör 
återvinnas enligt någon av dessa metoder. Bortskaffande måste vara säkert, och 
begränsat till avfall för vilket ingen möjlighet till återvinning finns. 
20 Kommissionen bekräftar därför den principhierarki som etablerades i 
strategidokumentet 1989, nämligen att förebyggande av uppkomst av avfall skall 
kvarstå som högst prioriterat, följt av återvinning av avfall och slutligen säkert 
bortskaffande av avfall. Det är tydligt att denna hierarki måste tillämpas med en 
viss flexibilitet. Genomförandet av denna hierarki bör styras av den bästa lösningen 
för miljön med hänsyn till ekonomiska och sociala kostnader. I en sund strategi för 
avfallshantering bör man tillgripa sådana analys- och beslutsmetoder som utvärderar 
för- och nackdelar med ingripande eller icke-ingripande för miljön. Kommissionen 
anser emellertid att en förebyggande avfallspolitik måste anses vara att föredra 
framför alla andra möjliga lösningar. 
21 I detta avseende kan metoden med intemalisering av externa (miljö-)kostnader vara 
till hjälp. Externa kostnader är kostnader för natur- och materialresurser som ännu 
inte återspeglas i marknadspriser och kostnader för skador på miljökvaliteten som 
uppstår under produktens hela livscykel inbegripet hanteringen av avfallsströmmar. 
Att värdera dessa externa kostnadselement i pengar och internalisera dem i 
produktpriset vid de olika stadierna av livscykeln skulle i princip genom 
marknadsmekanismen medföra ett miljömässigt och ekonomiskt optimalt 
avfallshanteringssystem. I praktiken begränsas för närvarande genomförandet av en 
generell internaliseringsstrategi av flera praktiska svårigheter. 
22 Kommissionen kommer att fortsätta att propagera för denna hierarki under de 
kommande åren genom att upprätta en rättslig, ekonomisk och administrativ struktur 
som gör att dessa principer kan efterlevas i hela gemenskapen. 
23 I syfte att i hög grad minska mängden avfall som uppstår och att generellt uppnå 
höga mål för återvinning, kommer kommissionen att framlägga förslag inom 
områden där kvantitativa mål kan fastställas på gemenskapsnivå. I detta 
sammanhang kommer det att vara mycket viktigt att de mängder avfall som uppstår 
inom olika industriprocesser övervakas noggrant och att det finns möjligheter till 
insyn så att de olika åtgärdernas effektivitet skall kunna bedömas. Vidare 
uppmuntras ekonomiska aktörer att ställa upp kvantitativa mål för minskning och 
återvinning av avfall på enskilda produktionsenheters nivå. Slutligen finns det en 
avsevärd potential för att minska och återvinna kommunalt avfall på ett mera 
hållbart sätt. Även för detta kommer det att sättas upp nya mål. 
3.1.2 Producentansvar 
24 En förebyggande avfallspolitik som syftar till att förhindra uppkomsten av avfall 
måste börja med produkten och tillverkningsprocessen. Man måste ta fiill hänsyn 
till avfallshanteringsaspekter redan från utformningsstadiet. För att detta skall 
fungera krävs åtgärder i alla stadier av en produkts livscykel, från tillverkning och 
användning till insamling, återanvändning, materialåtervinning och bortskaffande. 
25 Tidigare fick antingen miljön själv eller skattebetalarna traditionellt bära 
kostnaderna och det ansvar som kopplas till avfallshanteringen. Detta 
tillvägagångssätt är inte förenligt med principerna i EG-fördragets artikel 130r, 
speciellt vad principerna om försiktighetsåtgärder och förebyggande av avfallets 
uppkomst beträffar samt principen om att fbrorenaren skall betala och att 
miljöförstöring skall hejdas vid källan. 
26 Dessa grundprinciper syftar till att sluta livscykeln för ämnen, komponenter och 
produkter från tillverkning tills de blir avfall. Målet kan bara uppnås om ansvaret 
ligger hos de ekonomiska aktörer som effektivast kan bidra till skydd, bevarande 
och förbättring av miljökvaliteten. 
10 
27 Med tanke på en produkts livscykel från tillverkning tills den är uttjänt delar 
tillverkare, materialleverantörer, handel, konsumenter och myndigheter på specifika 
ansvar för avfallshanteringen. Det är dock tillverkaren som spelar den viktigaste 
rollen. Tillverkaren är den som fattar nyckelbeslut om avfallshanteringspotentialen 
för produkten, som utformning, framtagning, användning av specifika material, 
produktens sammansättning och slutligen dess marknadsföring. Tillverkaren kan 
därför ge möjlighet, inte bara att undvika avfall genom ett övertänkt utnyttjande av 
naturresurser, förnybara råmaterial eller ofarliga material, utan kan också planera 
produkterna på ett sätt som underlättar god återanvändning och återvinning. 
Märkning, etikettering, bruksanvisningar och datablad kan bidra till detta. 
28 Detta synsätt är förenligt med begreppet om delat ansvar som det föreslagits i det 
femte miljöhandlingsprogrammet. Den idén understryker att framgång i 
miljöpolitiken endast kan uppnås när alla berörda aktörer involveras på ett 
samordnat sätt. 
29 Kommissionen avser att, från fall till fall, integrera och praktiskt genomföra de 
ovan nämnda principerna i alla kommande åtgärder som den föreslår eller vidtar på 
avfallsområdet, med hänsyn tagen till de olika ekonomiska aktörernas specifika 
ansvar. 
3.2 SPECIFIKA MÅL 
3.2.1 Förebyggande åtgärder 
30 En produkts eller anläggnings miljöpåverkan är inte begränsad till uppkomsten av 
avfall. Därför bör ett specifikt föremåls påverkan på miljön utvärderas under dess 
hela livscykel. Miljöbelastningen borde därför normalt bestämmas genom ett "från 
vaggan till graven"-synsätt, det vill säga en bedömning av påverkan från 
utvinningen av jungfruligt råmaterial via bearbetning, tillverkning, transport och 
användning till avfallshantering. Målet för ett sådant synsätt är dels att spara råvaror 
och energi, dels att minska uppkomsten av avfall, och i synnerhet farligt sådant. Ett 
bättre hushållande med material i processer, produkter och tjänster bör uppnås på 
lång sikt. 
31 Metoder för livscykelanalyser av produkter finns emellertid ännu inte i tillräckligt 
fastställd form. Med ytterligare utveckling kan sådana metoder visa sig mycket 
användbara för strategisk avfallsplanering. 
11 
32 Strategidokumentet från 1989 pekade på att förebyggande av uppkomsten av avfall 
i huvudsak skulle ske genom användning av rena teknologier i 
tillverkningsprocesser samt genom produktinriktade åtgärder, t.ex. införandet av ett 
miljömärkningssystem på gemenskapsnivå. 
33 Det måste medges att gemenskapens framgångar vad beträffar förebyggande av 
uppkomsten av avfall inte är tillfredsställande. Avfallsmängderna har faktiskt i 
genomsnitt fortsatt att öka. 
34 Kommissionen kommer att fortsätta att främja ren teknik inom ramen för de olika 
tillgängliga bidragssystemen (till exempel Life, miljö- och klimatprogrammet, 
programmet för industri- och materialteknologi) och att utöva inflytande för att 
medlemsstaterna och ekonomiska operatörer då det är möjligt skall anta dem, t.ex. 
med hjälp av styrinstrument som ett förslag till ett direktiv om integration av 
förebyggande och rening av föroreningar. Kommissionen kommer att försöka 
förbättra de tekniska standardernas miljödimension inom ramen för Europeiska 
standardiseringsorganisationen (CEN), för att säkerställa att det redan i 
produktstandarderna tas hänsyn till de problem som uppträder när produkten når 
slutet av sin livstid. Kommissionen kommer att främja och gynna återanvändning 
och materialåtervinning då detta är meningsfullt ur miljöhänseende och ur 
ekonomisk synpunkt livskraftigt, eftersom det minskar behovet av att tillverka nya 
produkter, vilket ger upphov till nytt avfall. 
35 I vissa fall kan det bli nödvändigt att föreskriva gemenskapsomfattande regler för 
att begränsa förekomsten av tungmetaller i produkter eller i tillverkningsprocessen 
eller att förbjuda vissa ämnen för att förhindra att farligt avfall uppkommer i ett 
senare skede. Det kan komma i fråga i de fall då varken återanvändning eller 
återvinning eller säker hantering av ämnet utgör en miljömässigt acceptabel lösning. 
36 En viktig faktor för att främja förebyggande av avfall är priset. Där priset på 
naturresurserna är lågt uppkommer mer avfall. Där priset för bortskaffande av avfall 
är betydande är det troligt att avfallsproducenterna undviker dessa kostnader genom 
att anstränga sig att minska uppkomsten av avfall. Slutligen är ekonomiska 
styrmedel som avgiftsbeläggning av produkter som varken kan återanvändas eller 
materialåtervinnas metoder som används i vissa medlemsstater för att öka 
konsumenternas intresse för andra produkter. Kommissionen kommer att anstränga 
sig för att stödja användningen av ekonomiska instrument inom avfallssektorn i 
enlighet med reglerna för den inre marknaden. 
37 Andra sätt att bidra till att förebygga avfall är miljörevisioner för ekonomiska 
aktörer som ökar medvetenheten om den mängd avfall som uppkommer och därmed 
utgör en sporre att utveckla metoder för förebyggande av avfall. 
Gemenskapsreglerna om miljörevisioner utgör ett grundläggande styrmedel som 
medlemsstaterna kan bygga vidare på. Även förordningen om ett 
miljömärkningssystem kan användas inom avfallshanteringsområdet för att gynna 
produkter som orsakar mindre avfall. Det erkänns dock att man i fråga om dessa 
styrmedel måste ta hänsyn till de små och medelstora företagens särskilda intressen. 
12 
38 Mer generellt skulle avsevärda framgångar vad gäller förebyggande av avfall kunna 
vinnas om konsumenterna kan uppmuntras att skaffa produkter som ger mindre 
miljöförstöring, som tillverkas av återvunnet material eller som kan återanvändas 
eller materialåtervinnas. Kommissionen kommer att sträva efter att främja 
konsumentinformation och utbildning inom detta område och på så sätt bidra till 
förändringar i konsumtionsmönstret. 
39 Kommissionen kommer fortsättningsvis att på gemenskapsnivå etablera en rättslig 
och institutionell ram för att främja förebyggandet av uppkomsten av avfall. För att 
denna strategi skall lyckas krävs emellertid beslutsamhet från medlemsstaternas, de 
ekonomiska aktörernas och konsumenternas sida. En gemensam ansträngning av 
lokala, regionala, nationella myndigheter och gemenskapsmyndigheter krävs för att 
bevisa att förebyggande av uppkomsten av avfall är lönsamt med tanke på pris, 
konsumenttillfredsställelse och miljöskydd. 
3.2.2 Återvinning 
40 Avfallsåtervinning är en grundläggande del av all hållbar avfallshanteringspolitik. 
Om uppkomst av avfall inte kan undvikas, måste avfallet därför återanvändas eller 
återvinnas. 
41 Återanvändning av en produkt är en lösning som, där det är miljömässigt sunt, bör 
uppmuntras ytterligare, eftersom detta bidrar till undvika uppkomst av avfall. Avfall 
kan annars återvinnas huvudsakligen genom materialåtervinning, vilket innebär att 
vissa eller alla material i avfallet behandlas på nytt för att tillverka nya produkter, 
eller genom energiutvinning, där energin utvinns genom att avfallet används som 
bränsle. 
42 Materialåtervinning innebär sortering av avfall vid källan. Detta innebär att 
slutanvändare och konsumenter engageras i avfallshanteringskedjan, och gör dem 
mer medvetna om behovet av och sätten att minska uppkomsten av avfall. Det är 
ju slutanvändarna och konsumenterna som bör utföra sorteringen av avfall före 
bortskaffandet så att återvinningsbart avfall kan återinföras i tillverkningscykeln. 
Dessutom anser kommissionen att energistrategier som bygger på avfallskällor inte 
får skada principerna om förebyggande och materialåtervinning. I många fall kan 
man till och med anta att maximalt bibehållande av den existerande 
materialstrukturen i det återvinningsbara avfallet kommer att göra det möjligt att 
minimera det ytterligare material och den ytterligare energi som krävs för att 
tillverka en ny produkt. Materialåtervinning omfattar även problemet med utsläpp 
från avfallsförbränning. Med tanke på det ovan nämnda bör, där det är miljömässigt 
sunt, företräde i allmänhet ges åt materialåtervinning före energiutvinning. Detta 
återspeglar den större effekt som materialåtervinning har jämfört med 
energiutvinning när det gäller att minska uppkomsten av avfall. Det kommer ändå 
att bli nödvändigt att ta med de miljömässiga, ekonomiska och vetenskapliga 
effekterna för varje alternativ i beräkningen. Utvärderingen av dessa effekter kan 
i vissa fall leda till att alternativet med energiutvinning föredras. 
13 
Materialåtervinning 
43 Vad beträffar materialåtervinning kan man rimligtvis säga att produkternas 
komplexitet, vad avser materialsammansättning och struktur, har ökat avsevärt med 
åren. Återvinningsindustrin karakteriseras emellertid ofta av att den enbart hanterar 
enklare produkter. Det kommer därför att vara en viktig uppgift att utveckla en 
återvinningsindustri som är baserad på moderna metoder och teknologier, som 
tillåter en ekonomiskt lönsam omvandling av kasserade produkter. 
44 En närmare kontakt bör etableras mellan alla ekonomiska aktörer i tillverknings-
och distributionskedjan för att förbättra och främja materialens och produkternas 
återvinningsbarhet. Speciellt bör material enkelt kunna sorteras och vara kompatibla 
vid återvinning, och produkter bör vara konstruerade på ett sådant sätt att deras 
uppdelning underlättas. 
45 Skapandet av en marknad för material och produkter från återvinningsaktiviteter bör 
också främjas överallt i gemenskapen. Detta medför att ekonomiska aktörer och 
konsumenter övertygas om att material och produkter som helt eller delvis 
tillverkats av återvunnet material uppfyller samma normer för hälsa, säkerhet och 
miljö som "nya" produkter. Krav i offentlig upphandling kan spela en viktig roll för 
att främja återvunna produkter. 
Energiutvinning 
46 Avfallsåtervinning får allt större betydelse som energikälla, men avsevärda 
detaljproblem kvarstår. Vissa medlemsstater har definierat skillnaden mellan 
avfallsförbränning med eller utan energiutvinning på olika sätt. I framtiden kan man 
behöva överväga om det skall finnas EG-kvalitetskrav som definierar när en viss 
förbränningsverksamhet är återvinning eller bortskaffande. Vidare bör begreppet 
"återvinning" begränsas till materialåtervinning och, som redan fastslagits i rådets 
direktiv 94/62/EG beträffande förpackningar och förpackningsavfall, inte inbegripa 
energiutvinning. 
47 Energiutvinning bör utföras genom att man använder den producerade energin på 
effektivaste sätt. Detta innebär att man behöver överväga om endast avfall som ger 
ett nettovärmetillskott skall komma ifråga som avfall för energiutvinning. 
48 Utsläpp från energiutvinningsanläggningar måste minimeras och vara förenliga med 
EG-bestämmelser. Speciell uppmärksamhet måste ägnas anläggningar som 
ursprungligen inte varit konstruerade för att använda avfall som bränsle. I alla 
anläggningar måste förbränningen utföras på ett sätt så att materialrester kan 
bortskaffas på ett miljöriktigt sätt. 
14 
3.2.3 Slutligt bortskaffande 
49 Slutligt bortskaffande av avfall sker främst genom avfallsförbränning utan 
energiutvinning samt genom deponering. Ibland anses också dumpning av avfall till 
havs som ett alternativ. I enlighet med flera internationella konventioner är 
kommissionen av den åsikten att dumpning i havet eller på havsbotten inte är ett 
önskvärt alternativ och bör undvikas. Detta gäller allt slags avfall, inbegripet 
uttjänta fartyg och annat skrymmande avfall. 
50 Enligt direktiv 75/442/EEG uppmanas medlemsstaterna att vidta lämpliga åtgärder 
för att skapa ett integrerat och tillfredsställande nätverk för 
avfallshanteringsanläggningar, vilket kommer att göra gemenskapen självförsörjande 
vad gäller bortskaffande av avfall. Utan tvivel kommer de avfallshanteringsplaner 
som alla medlemsstater måste utarbeta att bidra till det gradvisa etablerandet av 
detta EG-omspännande nätverk. 
51 Ofta motsvarar inte kostnaderna för avfallshantering de verkliga kostnaderna för de 
miljöskador som uppkommer. Kostnaden för den totala livslängden för en 
deponeringsanläggning - hundra år eller mer - tas till exempel inte med i 
beräkningen. Låga priser för avfallshantering uppmuntrar inte till återvinning eller 
förbehandling av avfall. Därför måste medlemsstaterna på lång sikt se till att 
priserna för avfallshantering görs mer genomsynliga. Målet bör vara att priset skall 
motsvara den totala kostnaden för avfallshanteringen, t.ex. vad gäller stängningen 
och efterbehandlingen av en anläggning. Detta skullle återställa balansen mellan 
kostnaderna för avfallshantering, som för närvarande tycks vara alltför låga, och 
kostnaderna för andra behandlingsmetoder, som miljömässigt sunda 
återvinningsmetoder, som är relativt höga. 
52 Avfallsförbränning minskar avfallsvolymerna. Likväl bidrar inte förbränning utan 
energiutvinning till resurshushållningen. Följaktligen bör energiutvinning främjas 
för alla förbränningsanläggningar. Vid förbränning måste utsläpp av föroreningar 
minimeras, speciellt av tungmetaller, dioxiner och furaner. Strikt övervakning av 
anläggningarna krävs vad beträffar efterlevnaden av gällande lagar och speciellt det 
nyligen antagna direktivet 94/67/EG. Återigen gäller att anläggningar som 
ursprungligen inte varit konstruerade för att förbränna avfall kräver speciell 
uppmärksamhet. 
53 Deponering av avfall bör i princip ses som en sista - och sämsta - utväg. Denna 
metod har en negativ effekt på miljön, speciellt där effekterna av deponering på 
lång sikt tas med i beräkningen. Detta utesluter inte att deponering i vissa fall är 
den enda rimliga formen av bortskaffande. I avfallsstrategierna bör det emellertid 
tas krafttag för att förhindra deponering och, om detta inte är möjligt, minimera de 
avfallsmängder som grävs ned. Detta kan uppnås framför allt genom förhindrande 
av uppkomsten av avfall samt utnyttjande av återvinningsanläggningar. Avfall bör 
dessutom sorteras och/eller förbehandlas före deponering, för att minska 
avfallsmängderna och/eller eliminera farligt avfall i det avfall som deponeras. På 
medellång sikt anser kommissionen att endast avfall som inte kan omhändertas samt 
inert avfall bör accepteras i deponier. 
15 
54 Som en följd av att Europaparlamentet förkastade rådets gemensamma ståndpunkt 
om ett direktiv om deponering, kommer kommissionen inom en snar framtid att 
förelägga ett nytt förslag, som kommer att fastställa stränga krav för beviljande av 
koncession för deponier. Direktivet kommer successivt att börja tillämpas av 
medlemsstaterna och kommer att ge möjlighet till bättre miljöskydd mot 
föroreningar och andra risker som deponier medför. Kommissionen kommer under 
de närmaste åren att säkerställa att direktivet praktiseras fullt ut. 
55 Det finns en stor risk för miljöskador från förorenade områden som gamla 
deponeringsanläggningar, otillåtet utsläpp av avfall, övergivna industri- och 
militärområden etc. Sådana områden kräver speciell uppmärksamhet och speciella 
åtgärder i fråga om sanering. Speciell uppmärksamhet måste också ägnas åt gamla 
gruvor och andra underjordiska områden där permanent förvaring av avfall kan 
utgöra samma eller allvarligare risk för miljön än vanliga deponeringsanläggningar. 
56 Vissa medlemsstater har påbörjat upprensningsåtgärder för förorenad mark, vilket 
ofta har visat sig dyrt och svårt. Kommissionen anser att identifiering och 
återställande av sådan förorenad mark främst är en angelägenhet för 
medlemsstaterna, vilka också måste överväga i vilken utsträckning principen att 
förorenaren betalar skall användas i sådana fall. I framtiden är ett utbyte av 
erfarenheter, kunskaper och saneringsteknologier mellan medlemsstaterna önskvärt. 
Detta problem kommer troligen att bli särskilt omfattande i centrala och östra 
Europa. 
3.3 PRIORITERADE AVFALLSSTRÖMMAR 
57 Till följd av rådets resolution av den 7 maj 1990, i vilken EG-omspännande 
åtgärder för speciella typer av avfall efterfrågades, utvecklade kommissionen ett 
program för prioriterade avfallsströmmar. Åtgärden koncentrerades på begagnade 
fordonsdäck, uttjänta bilar, sjukvårdsavfall, byggnads- och rivningsavfall samt avfall 
från elektrisk och elektronisk utrustning. 
58 Arbetssättet inspirerades av nederländska erfarenheter vilka hade lett till slutandet 
av nederländska avtal om specifika avfallstyper. Sådana avtal är överenskommelser 
mellan regering, ekonomiska aktörer och eventuellt icke-statliga organisationer, 
vilka överenskommer om att uppnå mål för avfallsminimering eller -återvinning 
som uppställts av regeringen. På EG-nivå fastställdes emellertid inga mål. 
Arbetsgrupperna omfattade representanter från nationella regeringar, kommissionens 
organ, råmaterialtillverkare, tillverkare, återförsäljare, 
konsumentskyddsorganisationer och så vidare. 
16 
59 Den ursprungliga tanken att uppnå en samsyn om kvantifierade mål för de olika 
avfallsströmmarna uppnåddes bara delvis. Möjliga orsaker till detta var bland andra 
brist på bra EG-omspännande statistik både om avfallens kvantitet och kvalitet samt 
dess miljöpåverkan, parternas varierande beredskap att betrakta alla aspekter av 
avfallshantering och strömmarnas följder, brist på eller ofullständig metodologi för 
utvärdering av de ekonomiska aspekter som skulle kunnat ge möjlighet att bedöma 
avfallets miljömässiga fördelar och kostnader, och avsaknaden av ett mandat för 
såväl medlemsstaternas, industrins som icke-statliga organisationers representanter 
att fullt ut förhandla om, acceptera och komma överens om vissa beslut. 
60 Den generella slutsatsen från projekten avseende prioriterade avfallsströmmar är att 
de bidragit till mer insikt i och mer information om de olika avfallsströmmarna och 
möjliga lösningar för dem, som t.ex. bättre produktkonstruktion och 
tillverkningsprocesser. Dock har tillvägagångssättet i projektet om speciellt 
prioriterade avfallsströmmar inte alltid varit tillräckligt framgångsrikt för att ersätta 
det traditionella förberedande steget i den institutionella beslutsfattandeprocessen. 
Det kan inte förbises att fördelarna med detta tillvägagångssätt även kräver avsevärd 
tid och möda. 
61 Med tanke på ovanstående kommer i princip inga nya särskilda projekt enligt denna 
metod att påbörjas av kommissionen. Kommissionen kommer emellertid att 
undersöka andra avfallsströmmar eller materialflöden som tungmetaller eller vissa 
organiska föreningar från fall till fall. För de pågående projekten förutses lämplig 
uppföljning. 
3.4 TRANSPORT AV AVFALL 
62 Gemenskapen har skapat detaljerad lagstiftning för transport av avfall genom att 
man antagit rådets förordning (EEG) nr 259/93 och genom att man ratificerat 
Baselkonventionen om kontroll av gränsöverskridande transporter och om slutligt 
omhändertagande av farligt avfall. Dessutom arbetar gemenskapen för närvarande 
med att i EG-lagstiftningen integrera de överenskommelser om internationell 
transport av farligt gods, inbegripet avfall, som ingår i FN:s rekommendationer i 
denna fråga. Det står dock klart att avsevärt arbete kommer att behövas för att 
detalj avstämma å ena sidan transport av avfall inom EG och å andra sidan transport 
av avfall från och till tredje land. Särskilda ansträngningar måste göras för att 
säkerställa att länder som ansökt om EU-medlemskap samarbetar till fullo i fråga 
om användning och genomförande av EU-lagar och internationella lagar som rör 
transport av avfall. 
63 Självförsörjningsprincipen har redan berörts. Den gäller enbart bortskaffande och 
syftar speciellt till att tillförsäkra att avfall inte exporteras till länder utanför EG. 
Inom EG försöker man med dessa principer också sträva efter att undvika 
avfallstransporter mellan medlemsstater. Det beror till största delen på 
medlemsstaterna om och i vilken utsträckning de använder denna möjlighet. 
Generellt verkar inga ytterligare ingripanden nödvändiga för närvarande för denna 
typ av transport av avfall. 
17 
64 Avfall som transporteras för återvinningsåtgärder är, som antytts ovan, i stor 
utsträckning underkastade principerna för den inre marknaden. Medlemsstaterna får 
motsätta sig denna typ av transporter under vissa omständigheter. Argumentet att 
garantera säker avfallstillförsel till nationella anläggningar kan inte motivera vägran 
att godkänna transporter för återvinning. Miljömässigt sund avfallshantering för 
återvinning måste emellertid också säkerställas. För detta ändamål är det ytterst 
viktigt att villkoren för avfallsbehandling grundar sig på samma stränga standarder 
inom hela gemenskapen. Således måste likvärdiga villkor för återvinning skapas för 
att undvika transporter till de delar inom gemenskapen där lägre miljöstandarder 
medför lägre behandlingskostnader. Följaktligen anser kommissionen att man borde 
öka ansträngningarna för att uppnå en tillnärmning av miljöstandarder, med målet 
att, om det är lämpligt, upprätta lämpliga, gemensamma miljöstandarder för 
återvinning. Kommissionen tror att dessa överväganden bäst förenar miljöargument 
och reglerna om varors fria rörlighet. 
65 Med tanke på detta noterar kommissionen att det som bäst pågår en debatt inom 
gemenskapen om avfall som är avsett för förbränning med energiutvinning snarare 
bör följa principerna om fri rörlighet, eller om medlemsstaterna generellt bör tillåtas 
att förbjuda transport av avfall för sådana ändamål. Ytterligare restriktioner på 
omsättningen av avfall för återvinning kan dock kräva ändringar i nuvarande 
gemenskapslagstiftning. Vidare kommer speciell uppmärksamhet att behöva ägnas 
åt lämpligt genomdrivande av reglerna tor transport av avfall, för att ytterligare 
minska illegala transporter och kriminella aktiviteter som är kopplade till dessa, 
speciellt vad avser transporter från ett land till ett annat. 
66 Vad beträffar export av avfall har EG redan förbjudit export till andra länder av allt 
avfall för bortskaffande, utom till EFTA-stater som har lämnat skriftligt medgivande 
till särskild import av sådant avfall. Export av farligt avfall för återvinning till icke-
OECD-länder skall avvecklas till 1998. Detta initiativ följer ett beslut från 1995, 
fattat vid den tredje konferensen för parterna i Baselkonventionen om transport av 
farligt avfall. 
67 Sedan dess har flera tredje länder framfört sin oro över de ekonomiska och 
handelsmässiga möjligheter som skulle kunna påverkas av ett sådant beslut. Av det 
skälet, och speciellt för att undvika förvirring bland exportörer och importörer om 
vilket avfall som faktiskt kommer att omfattas av exportförbudet, beslöts i 
Baselkonventionen att år 1997 anta listor över avfall som är farligt och avfall som 
inte omfattas av konventionen. 
68 Det återstår att se i vilken utsträckning en sådan lista kommer att ge rätt balans 
mellan avfall som kan transporteras under kontrollkrav och farligt avfall, som inte 
längre får transporteras från industrialiserade till icke industrialiserade länder. KG 
är intresserat av att handel med avfall för återvinning inte hämmas i onödan, medan 
speciell hänsyn måste tas för att undvika att sådant riskavfall exporteras under 
täckmantel av "transporter för återvinning", vars hantering överstiger icke-OECD-
länders kapacitet. 
18 
4. STYRMEDEL 
4.1 REGELVERK 
69 I EG-domstolens terminologi är avfall en "vara", om än med vissa specifika 
egenskaper. En inre marknad för varor/produkter som får röra sig fritt inom EG är 
knappast tänkbar utan EG-omspännande regler som reglerar dessa produkter när de 
är uttjänta. Därför kommer EG-omspännande regler för avfall att behövas även i 
framtiden. Dessa regler bör ta hänsyn till den ekonomiska och sociala utvecklingen 
i gemenskapen som helhet och en stabil utveckling av dess regioner. Eftersom även 
medlemsstater har ett genuint ansvar att skydda miljön, kommer speciell omsorg att 
behöva ägnas åt att utarbeta EG-omspännande regler för avfall, vilka respekterar 
subsidiaritetsprincipen och samtidigt tillförsäkrar en hög nivå av miljöskydd i hela 
gemenskapen. På samma sätt bör tonvikt läggas på den harmoniserade 
tillämpningen av gemenskapsregler för att underlätta utbytet av återvinningsbart 
avfall. Detta kommer att uppmuntra till en konkurrenskraftig europeisk 
återvinningsindustri som kan utveckla allt bättre teknologier. 
70 I framtiden bör kommissionen och medlemsstaterna ställa upp mål för minskning 
eller återvinning av avfall. Dessa mål omvandlar avfallspolitikens nyckelprinciper 
till beräkningsbara förpliktelser. De gör det möjligt att uppnå ett specifikt mål, till 
exempel för återvinning eller materialåtervinning inôm en given tid. De är inte 
slutmål i sig, utan snarare en del av en generellare struktur. De sänder starka, klara 
och pålitliga meddelanden till administrativa och ekonomiska aktörer, som sedan 
kan utforma egna metoder i syfte att uppnå dessa mål. Besluten att fastställa mål 
är i huvudsak politiska och måste baseras på tillförlitlig, aktuell information om 
både miljörelaterade och ekonomiska aspekter. De bör revideras med jämna 
mellanrum, för att möjliggöra ständigt underhåll av avfallspolitiken. Det är av den 
anledningen som rådets direktiv 94/62/EG, som för första gången på EG-nivå 
fastställer mål för återvinning av förpackningsavfall, innefattar bestämmelser om 
revidering inom fem år. 
71 Hittills har de flesta styrmedel på gemenskapsnivå och nationell nivå när det gäller 
avfall bestått av antagandet av reglerande åtgärder. På EG-nivå finns det endast en 
rekommendation om avfall (rådets rekommendation av den 3 december 1981 om 
återanvändning av avfallspapper och användningen av returpapper) som vädjar till 
frivilliga åtgärder. Tyvärr är denna rekommendation föga känd och respekterad och 
påverkar endast i obetydlig utsträckning ekonomiska aktörer eller individer. 
72 På senare tid har intresset ökat för möjligheten att använda sig av 
överenskommelser mellan myndigheter och ekonomiska aktörer för att uppnå 
miljömål. Denna möjlighet kan utforskas även med avseende på avfallssektorn. 
Dessa överenskommelser skulle kunna övervägas som antingen ett verktyg för att 
genomföra vissa mål som ställts upp av EG-lagstiftning eller som EG-omspännande 
program för att uppnå vissa mål. Man måste ägna speciell uppmärksamhet åt villkor 
som garanterar tillräckligt deltagande över hela gemenskapen, och som tar upp 
"fripassagerare" och oberoende övervakning och kontroll. 
19 
73 Kommissionen är intresserad av de möjligheter som avtal inom avfallssektorn ger, 
förutsatt att det finns tillräckliga garantier för att påtagliga resultat uppnås. Sådana 
överenskommelser kan erbjuda fördelar med avseende på traditionella sätt att ställa 
upp normer, som ökat deltagande och integrering av ekonomiska aktörer i 
utarbetandet av avtalet, ökad acceptans av de mål som fastställs, flexiblare sätt att 
säkerställa efterlevnad och därför slutligen bättre och snabbare resultat för förbättrat 
skydd av miljön. Kommissionen kommer mycket snart att skicka ett meddelande 
till parlamentet och rådet om denna fråga. 
4.2 EKONOMISKA STYRMEDEL 
74 I det femte miljöhandlingsprogrammet rekommenderas användning av ekonomiska 
styrmedel i miljöpolitiken. Ekonomiska styrmedel inom avfallssektorn gör det 
möjligt att låta marknadspriserna avspegla naturresursernas knapphet och de externa 
kostnader som är kopplade till uppkomsten och hanteringen av avfall. Eftersom 
ekonomiska aktörer fattar beslut på grundval av ekonomiska överväganden, kan en 
sådan politik ha effekten att producenters och konsumenters agerande påverkas och 
att de styrs mot en mer miljövänlig inställning. 
75 Ekonomiska styrmedel kan ta olika form, som skatteåtgärder, ekonomisk 
uppmuntran eller pantsystem, och kan spela en stor roll för att bidra till att olika 
mål i avfallsstrategin uppnås. De kan användas för att uppmuntra till förebyggande 
ansträngningar eller avskräcka från de minst önskvärda hanteringssätten, att fylla 
kostnadsgapet mellan återvinning och bortskaffande samt till att undvika att de 
negativa följderna av ett icke miljömässigt omhändertagande och bortskaffande får 
bäras av samhället som helhet, i strid med principen att förorenaren betalar. 
76 I avfallssektorn har ekonomiska styrmedel hittills endast förts fram i undantagsfall 
och i generella termer i gemenskapsdirektiv. Nationell erfarenhet visar emellertid 
att de kan vara användbara verktyg för att påverka ekonomiska aktörers och 
konsumenters beteende. Som exempel hjälper panter till att säkerställa att produkter 
när de är uttjänta effektivt tas tillbaka och sedan styrs till lämplig anläggning för 
återvinning, behandling eller bortskaffande. Kommissionen kommer att försöka att 
främja användningen av ekonomiska styrmedel inom avfallssektorn, även om det 
fortfarande står klart att många ekonomiska styrmedel - speciellt avgifter och 
pålagor, skattemässigt positiva eller negativa åtgärder eller statligt stöd - först och 
främst kommer att användas på medlemsstatsnivå. 
77 Det är emellertid tydligt att användningen av de nämnda styrmedlen på nationell 
nivå skulle kunna påverka den inre marknaden, eftersom ekonomiska åtgärder skulle 
kunna ha en liknande inverkan på såväl kommersiella transaktioner som tekniska 
Algflrdcr. Tills behövd nv IIVIMIIHII* %/inlrr pA KO-nivA blir iillmiinl ttm'pknil, 
skulle gemensamma riktlinjer for användningen av dessa åtgärder vara ett effektivt 
verktyg såväl för att bevara den inre marknadens funktion och undvika en 
snedvridning av konkurrensen. 
20 
78 Gemenskapsstöd för miljövänliga avfallsåtgärder - i form av hjälp från 
strukturfonderna, sammanhållningsfonden eller miljöfonden Life - utgör ett relativt 
litet ekonomiskt komplement till stödet från medlemsstaterna i denna sektor. Fler 
initiativ för att främja ren teknik för produkter, återvinningsmöjligheter för olika 
former av avfall, medel för sanering av förorenad mark och andra demonstrations-
eller pilotprojekt är önskvärda. Framgången med sådana ansträngningar beror 
emellertid också på stöd från ekonomiska aktörer som inbjuds att ge ytterligare 
bidrag till en modern avfallshanteringspolitik. 
79 År 1983 föreslog kommissionen EG-omspännande regler för ansvar för skador 
orsakade av avfall. Rådet kunde inte godkänna det förslaget och meddelade att det 
skulle besluta om en ansvarsplan för avfall, baserad på ett nytt förslag från 
kommissionen, före utgången av 1987. Förslaget framlades 1989, men diskuterades 
egentligen aldrig av rådet. År 1993 presenterade kommissionen en grönbok om 
miljöansvar, vilket inte längre var begränsat till skador orsakade av avfall, utan 
omfattade alla miljösektorer. Med tanke på detta bredare synsätt, avser 
kommissionen för närvarande inte att gå vidare med sina ansträngningar inom 
enbart avfallssektorn, även om den är övertygad om att ersättningsansvar är av 
yttersta betydelse för ett effektivt miljöskydd. 
4.3 AVFALLSSTATISTIK 
80 Avfallsstatistik är ett viktigt styrmedel. Information baserad på tillförlitliga data gör 
det möjligt att dels formulera realistiska mål, dels bedöma den aktuella situationen, 
speciellt vad beträffar uppnående av målen. 
81 För närvarande rapporteras endast ett begränsat antal avfallsstatistiska uppgifter på 
frivillig bas till EG:s statistikkontor (Eurostat) via det gemensamma Eurostat-
OECD-frågeformuläret, som sänds till medlemsstaterna vartannat år (1990, 1992, 
1994, 1996 ...). Som svar på det senaste formuläret för vilket data har behandlats 
(1994), kunde de flesta medlemsstater uppge data fram till 1992, 1993 eller 1994. 
Nationella data baseras på en kombination av regelbundna undersökningar, särskilda 
undersökningar och administrativa data kopplade till avfallsbestämmelser. Dessa 
data är inte harmoniserade mellan medlemsstaterna och det finns avsevärda 
skillnader i täckning, detaljnivå och noggrannhet mellan länderna. 
21 
52 För de senast tillgängliga uppgifterna (förl990) kan följande översikt ges. Data om 
alla 15 medlemsländerna finns endast för tillverkningsindustrin och för 
hushållsavfall. Data om jordbruksavfall måste uteslutas eftersom de baseras på 
synnerligen oförenliga definitioner. Av dessa skäl kan man inte lägga samman 
värdena till en totalsumma för allt avfall som uppkommit i de 15 medlemsstaterna. 
I fallande skala bidrog följande sektorer till den totala avfallskvantiteten (i miljoner 
ton) år 1990: 352 gruvavfall och avfall från mineralprospektering, 336 
produktionsavfall, 132 hushållsavfall, 57 avfall från energiproduktion, 33 från andra 
ekonomiska sektorer samt 22 farligt avfall alla sektorer. En uppdelning på 
bortskaffande och återvinning visar att under 1990 deponerades 68 % av 
hushållsavfallet, 18 % brändes, 5 % komposterades och endast 2 % återvanns. 
Mängden farligt avfall utgör 2,4 % av den totala avfallsmängden., varav 10 % 
klassificeras som oljeavfall, 7 % som riskavfall från sjukvård, 4 % under rubriken 
organiska lösningsmedel och ytterligare 4 % under hartser och latex. Övrigt farligt 
avfall kommer från olika källor. 
83 De allvarligaste problemen vad beträffar statistik, är för det första bristen på 
harmonisering vad gäller omfattning, och för det andra de olika definitioner och 
klassifikationssystem som används i medlemsstaterna. Den europeiska 
avfallskatalogen antogs i slutet av 1993 och en gemenskapsomfattande lista över 
farligt avfall i slutet av 1994. Dessutom har kommissionen sedan 1990 utfört en 
serie studier som syftar till att förbereda ett gemenskapssystem för regelbunden, 
harmoniserad avfallsstatistik. Kommissionen kommer att undersöka vilka lämpliga 
styrmedel som kan användas för inrättandet av ett regelbundet informationsflöde om 
avfall som genereras av företag och hushåll och bortskaffande av detta. Systemet 
bör producera jämförbar statistik med rimlig kvalitet till en total kostnad som inte 
är mycket högre än den nuvarande samlingen av okoordinerad nationell 
avfallsstatistik. Eurostat, tillsammans med Europeiska miljöbyrån, kommer att 
fortsätta att arbeta för ett system med avfallsstatistik som ger den information som 
behövs till lägsta offentliga och privata kostnad. Aktivt samarbete från 
medlemsstaterna är absolut nödvändigt för att stödja dessa insatser. 
4.4 ANDRA STYRMEDEL 
4.4.1 Införlivande, efterlevnad och övervakning av befintliga bestämmelser 
84 Det finns ett avsevärt antal EG-omspännande bestämmelser om avfall som har 
utarbetats under de senaste tjugo åren. Under kommande år kommer speciell 
omsorg att ägnas åt att säkerställa att befintliga avfallsregler tillämpas fullständigt 
och effektivt och att säkerställa att de kan tillämpas utan att skapa oförenligheter 
inom bestämmelserna i EG-lagstiftning om avfall eller inom annan 
gemenskapslagstiftning. Ingenting påverkar ju trovärdigheten för någon 
avfallspolitik mer än antagandet av regler som inte respekteras. Kommissionen 
kommer därför att se till att tillräcklig klarhet uppnås i efterlevnadsfrågor. 
22 
85 Detta inbegriper publicering av rapporter över genomförandet av de olika 
avfallsdirektiven. Trots att sådana rapporter skulle ha publicerats regelbundet sedan 
1978, har hittills ingen rapport om ett specifikt direktiv publicerats. Kommissionen 
kommer att förbättra situationen och publicera rapporter som uppmanar 
medlemsstaterna att lämna information om sin nationella situation. Koncentrationen 
av harmoniserade definitioner och avfallslistor samt deras kontinuerliga uppdatering, 
och tillgängligheten av goda och tillförlitliga data om alla aspekter av 
avfallshantering, kommer att bidra till att EG:s avfallspolitik och lagar blir mer 
genomblickbara. 
86 De olika avfallshanteringsåtgärder som antagits på gemenskapsnivå skall införas av 
medlemsstaterna. Kommissionen måste tillförsäkra att dess bestämmelser tillämpas. 
Vidare måste kommissionen garantera att nationella avfallshanteringsprogram inte 
kolliderar med allmänna gemenskapsmål som den inre marknaden för varor och 
tjänster eller konkurrens på lika villkor. De huvudverktyg som är tillgängliga för 
kommissionen i detta sammanhang är övervakningen av befintliga EG-bestämmelser 
genom kommittéer samt publicering av regelbundna rapporter om genomförandet 
av befintlig lagstiftning. 
4.4.2 Avfallsplaner 
87 Sedan 1975 kräver EG-direktiv att medlemsstaterna utarbetar avfallsplaner. Tidigare 
var medlemsstaterna motvilliga att uppfylla denna förpliktelse. Ännu idag är det 
bara undantagsvis som aktuella avfallsplaner finns för en specifik medlemsstat som 
täcker hela den statens territorium. Där sådana planer tagits fram, tar de ofta formen 
av strategidokument som bestämmer en avfallspolitik, eller av operationella planer 
som går in på detaljer. Kommissionen kommer att öka sina ansträngningar att se 
till att dessa planer tas fram i alla medlemsstater, att de innehåller alla delar som 
krävs enligt gemenskapens bestämmelser samt att de används och uppdateras 
regelbundet. Där det behövs, kommer kommissionen att ta initiativ till att dessa 
planer utvecklas till ett verktyg för avfallshantering för att nå avfallspolitiska mål. 
När det gäller Central- och Östeuropa fungerar kommissionens Phare-program som 
hjälp vid utvecklingen av strategier för avfallshantering i ett antal ansökande länder. 
Dessa åtgärder kommer att förstärkas och, om det är lämpligt, utvidgas till andra 
ansökande länder. 
4.4.3 Kommittéer 
88 Gemenskapens avfallspolitik består inte bara av styrmedel i form av lagstiftning, 
som bestämmelser och direktiv. Eftersom denna politik förutsätter en regelbunden 
övervakning av rättslig, ekonomisk och politisk utveckling inom och - i ökande 
grad - utanför gemenskapen, bildades flera kommittéer på gemenskapsnivå för att 
främja integrerad avfallshantering på gemenskapsnivå. Den teoretiska 
arbetsfördelningen mellan de olika kommittéerna är klar: medan ett antal 
kommittéer har till uppgift att anpassa lagstiftningen om avfall till den tekniska och 
23 
vetenskapliga utvecklingen, ger avfallshanteringskommittén råd till kommissionen 
i frågor om avfallspolitik eller -hantering. Industrin och icke-statliga organisationer 
hjälper till att skapa kontakt med ekonomiska aktörer och miljöorganisationer. 
89 I praktiken skulle dessa kommittéers representativitet kunna förbättras avsevärt. Det 
verkar som nödvändigheten av att tänka ut, utarbeta och genomföra en integrerad 
avfallshanteringspolitik på EG-nivå, som driver målet att uppnå en hög 
miljöskyddsnivå på den inre marknaden, inte har insetts överallt. Detta leder till 
brister i kommunikationen som i ett senare skede ökar svårigheterna att finna EG-
omspännande lösningar. 
90 Kommissionen är övertygad om att förbättringar i kommunikationen inom de olika 
kommittéerna är nödvändiga och kommer att försöka att förbättra dessa kommittéers 
genomslagskraft och resultat. 
4.4.4 Livscykelanalyser, miljöbalanser 
91 Principhierarkin inom avfallshanteringen - förebyggande, återvinning, bortskaffande 
- är allmänt accepterad. Med tanke på detta kunde det finnas skäl att utvärdera en 
produkts miljöeffekter från en produkt under hela dess livscykel för att fastställa 
den avfallshanteringslösning som är bäst för miljön genom användningen av 
strategin "från vaggan till graven". I denna typ av integrerade system utgör 
konstruktions- och tillverkningsstegen ett centralt moment eftersom de kommer att 
bestämma produktens eller verksamhetens allmänna inverkan på miljön. 
92 Miljöbalanser för avfallshantering, använda parallellt med analysen av en produkts 
livscykel, har en väsentlig betydelse för utvärderingen och utforskandet av alternativ 
i avfallshanteringen, och kan lämna ett avsevärt bidrag till att minska dessa 
produkters och deras avfalls inverkan på miljön. 
93 Rådets direktiv 94/62/EG om förpackningar och förpackningsavfall innehåller en 
inledning som pekar på att livscykelanalyser bör färdigställas så snart som möjligt 
för att man bättre skall kunna utvärdera prioriteringar mellan förpackningar som kan 
återanvändas, materialåtervinnas och återvinnas. Direktivet föreskriver att 
Europaparlamentet och rådet måste undersöka resultaten av vetenskaplig forskning 
och utvärderingsmetoder som miljöbalanser. I tillvägagångssättet med prioriterade 
avfallsströmmar ingår också dessa utvärderingsstyrmedel som en central del. 
94 Slutligen kan dessa styrmedel bidra till att förbättra införandet av 
avfallshanteringsprioriteter allt efter de praktiska förutsättningarna i varje fall. Dessa 
utvärderingsmetoders möjligheter måste fortfarande utvecklas, men är särskilt 
lovande. Kommissionen kommer att bidra till deras utveckling och kommer att sörja 
för att de tillämpas på ett opartiskt sätt. 
24 
AKTÖRER 
95 I det femte miljöhandlingsprogrammet erkänns behovet av en aktiv roll från alla 
ekonomiska aktörer som är inblandade i strävan efter hållbar utveckling. De ovan 
nämnda målen kan inte uppnås utan deltagande av myndigheter, privata och 
offentliga företag, miljöorganisationer och i synnerhet individer som medborgare 
och konsumenter. 
96 Med detta meddelande vädjar kommissionen till myndigheter på gemenskapsnivå, 
på nationell, regional och lokal nivå att visa den nödvändiga politiska viljan och 
tillhandahålla lämpliga resurser för etablerandet av en sund avfallshanteringspolitik. 
Lokala och regionala miljö- och energiorgan kan också spela en viktig roll i detta 
avseende. Det är en grundläggande förutsättning att avfallsplaner ställs upp och 
genomförs effektivt. 
97 Med tanke på den nyckelroll industrin har för avfallshanteringen, bör den 
tillsammans med alla andra berörda aktörer ta sitt ansvar fullt ut vad beträffar 
avfallsminskning och återvinning. Dess speciella bidrag bör bland annat fokuseras 
på utvecklingen av ren teknik och rena produkter samt på ett aktivt deltagande i 
avfallshanteringen. Det bör betonas att små och medelstora företag, både 
producenter och ekonomiska aktörer i detalj- och distributionssektorn, kan bidra 
effektivt till målen för avfallshanteringen, under förutsättning att de får tillräckligt 
stöd att nå detta syfte och inte överbelastas med överdrivna administrativa plikter. 
98 Avfall berör alla medborgare. De är faktiskt i ökande grad engagerade i det 
moderna samhällets miljöaspekter. De bidrar väsentligt till framgången för 
återvinnings- och återanvändningsprogram, speciellt genom källsortering, och tar på 
så sätt sin del av ansvaret i avfallshanteringen. Detta kräver lämplig och utbredd 
information från ekonomiska aktörer och myndigheter. 
25 
6 SLUTSATSER 
99 Avfallshanteringspolitiken utgör en av de mest centrala sektorerna i det femte 
handlingsprogrammet för miljön, vars främsta mål är en hållbar utveckling. 
Gemenskapens strategi för avfallshantering fastställer riktlinjer för gemenskapens 
avfallspolitik, dvs. prioritering av förebyggande åtgärder, främjande av återvinning, 
minimering av bortskaffande och reglering av transport av avfall. Gemenskapens 
åtgärder i framtiden måste koncentreras på lämplig tillämpning och verkställande 
av befintlig lagstiftning, främjande och användning av ett brett urval av icke­
rättsliga styrmedel och utnyttjande av andra åtgärdsområden, såsom gynnande av 
marknader för återvinningsprodukter, minimering och förebyggande av särskilda 
avfallsströmmar osv. 
100 Principerna och riktlinjerna som framförts ovan är avsedda att fungera som grund 
både för gemenskapens framtida åtgärder inom avfallssektorn och för utformningen 
av miljövänliga metoder inom Europeiska unionen. För att de skall kunna 
förverkligas på ett effektivt sätt krävs fullt engagemang och stöd från alla berörda 
parter. 
26 
Utkast till 
RÅDETS RESOLUTION 
om avfallspolitik 
(presenterad av kommissionen) 
27 
RÅDETS RESOLUTION 
av den 
om avfallspolitik 
(../C ../..) 
EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD UTFÄRDAR DENNA RESOLUTION 
med beaktande av Fördraget om Europeiska unionen, 
med beaktande av rådets och medlemsstatsregeringarnas representanters resolution i möte 
i rådet den 1 februari 1993 om gemenskapens handlingsprogram för miljö och hållbar 
utveckling (det femte miljöhandlingsprogrammet)1, 
med beaktande av kommissionens meddelande till rådet och till Europaparlamentet om 
en gemenskapsstrategi för avfallshantering av den 18 september 19892 och revideringen 
av denna strategi av den 3, 
med beaktande av rådets resolution av den 7 maj 1990 om avfallspolitik4 och 
Europaparlamentets resolutioner av den 19 februari 1991 och av den 22 april 1994 i 
anledning av dessa5, 
med beaktande av befintlig gemenskapslagstiftning inom området avfallshantering, särskilt 
rådets direktiv 75/442/EEG av den 15 juli om avfall6, ändrat genom direktiv 91/156/EEG7, 
rådets direktiv 91/689/EEG av den 12 december 1991 om farligt avfall8, rådets förordning 
(EEG) nr 259/93 av den 1 februari 1993 om övervakning och kontroll av 
avfallstransporter inom, till och från Europeiska gemenskapen9 samt rådets beslut av den 
1 februari 1993 om slutande på gemenskapens vägnar av konventionen om 
gränsöverskridande transporter och om slutligt omhändertagande av farligt avfall 
(Baselkonventionen)10, 
i 
2 
3 
4 
5 
6 
7 
8 
9 
10 EGT nr C 138, 17.5.1993, s. 1 
SEK(89) 934 slutlig av den 18.9.1989 
KOM (96) ... slutlig av den .. .. 1996 
EGT nr C 122, 18.5.1990, s. 2 
EGT nr C 72, 18.3.1991, s. 34 och EGT nr C 128, 9.5.1994, s. 471 
EGT nr L 194,25.7.1975, s. 39 
EGT nr L 78, 26.3.1991, s. 32 
EGT nr L 377, 31.12.1991, s. 20 
EGT nr L 30, 6.2.1993, s. 1 
EGT nr L 39, 16.2.1993, s. 1 
28 
med beaktande av kommissionens rapport till rådet och Europaparlamentet om 
avfallshanteringspolitiken av den 8 november 199511, och 
med beaktande av följande: 
Gemenskapen skall sträva efter att etablera en sammanhållen och allmänt accepterad 
politik för avfallshantering, som är ekologiskt rationell och ekonomiskt livskraftig i syfte 
att främja en hållbar utveckling. Denna politik skall baseras på en harmoniserad 
terminologi vad beträffar definitioner och klassifikationer av avfall, samt på de 
gemensamma prioriteringsprinciperna för förebyggande, främjande av återvinning, 
miljömässigt sunt slutligt omhändertagande av avfall samt kontroll och minimering av 
avfallstransporter. 
Denna politik skall ge en hög nivå av miljöskydd över hela Europeiska unionen samt 
etablera en fungerande inre marknad,där det är lämpligt med tanke på gränsöverskridande 
transaktioner, för avfall. Detta dubbla mål kan inte uppnås utan lämpligt genomförande 
av närhets- och självförsörjningsprinciperna. Dessa principer innebar att avfall som skall 
bortskaffas måste bortskaffas i en av de närmaste lämpliga anläggningarna och att avfall 
som uppkommer inom gemenskapen inte bör bortskaffas någon annanstans. För detta 
krävs att ett gemenskapsomspännande integrerat och adekvat nätverk etableras för 
bortskaffnings- och behandlingsanläggningar. 
Ett brett register av lagstiftningsmässiga, ekonomiska och hanteringsinriktade styrmedel 
skall användas effektivt på alla lokala, regionala, nationella nivåer och gemenskapsnivåer 
för att lösa avfallsrelaterade problem. Särskild uppmärksamhet skall ägnas genomförande 
och efterlevnad av befintlig lagstiftning, antagande och lämpligt genomförande av 
avfallsplanerna samt utveckling av avfallsstatistik för gemenskapen. 
RÅDET 
1. VÄLKOMNAR och stöder kommissionens meddelande om granskning av 
gemenskapens strategi för avfallshantering och anser det vara en välgrundad riktlinje 
för åtgärder som skall vidtas under de närmaste åren över hela gemenskapen inom 
avfallssektorn, 
2. FINNER att det sedan antagandet av den första gemenskapsstrategin för 
avfallshantering i september 1989 har skett en institutionell, lagstiftningsmässig, 
ekonomisk och teknisk utveckling inom avfallsområdet som påverkat nationell 
förvaltning och gemenskapens förvaltning såväl som ekonomiska aktörer och 
konsumenter, 
3. INSER att uppkomsten av avfall trots de avsevärda ansträngningar som gjorts under 
de senaste få åren i genomsnitt har fortsatt att öka, 
4. KONSTATERAR och delar befolkningens ökande engagemang vad beträffar 
avfallsrelaterade problem över hela Europeiska unionen, 
KOM(95) 522 slutlig av den 8.11.1995 
29 
BETONAR den viktiga roll som statistik kan spela för att identifiera 
avfallsrelaterade problem, bedöma hanteringsprioriteter samt formulera och uppnå 
realistiska mål inom ramen för avfallshanteringspolitiken, 
BEKLAGAR det faktum att det för närvarande inte framställs vare sig regelbundna 
eller harmoniserade avfallsrelaterade data på gemenskapsnivå, 
UPPMANAR ENTRÄGET kommissionen att i samarbete med Europeiska 
miljöbyrån och medlemsstaterna upprätta ett gemenskapsomspännande pålitligt 
system för datainsamling avseende avfall, vilket bör baseras på gemensam 
terminologi, gemensamma definitioner och klassifikationer samt på harmoniserade 
metoder, och med hänsyn tagen till de speciella svårigheter som små och medelstora 
företag kan ha i detta avseende, 
FINNER att all strategi för avfallshantering skall styras av hänsyn till den 
milj ovänligaste lösningen där man beaktar den potentiella nyttan och kostnaderna 
för åtgärder eller uteblivna åtgärder ur miljösynpunkt, 
FINNER att avfallshanteringslösningar bör tas med i beräkningen fullt ut från 
utformningsstadiet för en produkt, 
ANSER att tillverkaren av en produkt har särskilt avfallshanteringsansvar, utan att 
detta påverkar principen att förorenaren betalar, vilken bör tillämpas fullt ut, 
UPPMANAR kommissionen att för rådet framlägga förslag där detta ansvar 
översätts till praktiskta åtgärder, 
UPPREPAR sin övertygelse att förebyggande av avfall bör ges högsta prioritet i all 
nationell avfallspolitik, både vad gäller uppkomst av avfall och i tillämpliga fall vad 
gäller sådant avfalls farliga egenskaper, 
FINNER att ansträngningar i detta avseende behöver fortsätta och om möjligt 
intensifieras, 
UPPMANAR alla ekonomiska aktörer att fastställa kvantitativa mål för 
förebyggande av avfall och att sträva mot detta mål, särskilt genom att främja ren 
teknik och produkter som kan återvinnas, genom att förbättra de tekniska 
standardernas miljödimension, genom att minska förekomsten av farliga ämnen, 
genom att använda ekonomiska instrument och miljörevisionsplaner, samt genom 
att främja förändringar av konsumtionsmönster genom konsumentinformation och 
utbildning, 
UNDERSTRYKER behovet av att främja avfallsåtervinning i avsikt att minska 
avfallsmängden och spara naturresurser, särskilt genom återanvändning, återvinning, 
kompostering och återvinning av energi ur avfall, 
TROR att återanvändning och materialåtervinning, när de är miljömässigt sunda, för 
närvarande och tills vetenskapliga och tekniska framsteg gjorts och livscykelanalyser 
utvecklats för återvinningsverksamhet, allmänt bör anses vara att föredra vad 
beträffar miljöpåverkan i jämförelse med andra former av återvinning och slutlig 
hantering, 
30 
UPPMANAR kommissionen att främja utarbetandet av en vetenskapligt sund 
gemenskapsmetodologi för livscykelanalyser och miljöbalanser i syfte att förbättra 
identifieringen av framtida prioriteringar inom avfallshanteringen, 
UPPMANAR medlemsstaterna att främja retur-, insamlings- och återvinningssystem, 
ANMODAR kommissionen och medlemsstaterna att vidta konkreta åtgärder i avsikt 
att främja marknader för återvunna produkter som uppfyller gemenskapens krav, 
särskilt vad beträffar säkerhet, hälsa och miljöskydd, 
9. UNDERSTRYKER behovet av gemenskapsnormer för avfallsbehandling, särskilt 
energiutvinning, för att skapa förutsättningar för lika spelregler inom avfallssektorn 
och på så sätt garantera en hög nivå av skydd i hela gemenskapen samtidigt som 
reglerna för den inre marknaden respekteras vad avser avfall för återvinning, och 
i det avseendet 
INSER vikten av normer för användning av avfall, i synnerhet som bränsle eller 
annan energikälla, 
ÄR AV ÅSIKTEN att, utsläppsnormer för förbränning av avfall, så länge som det 
införda materialet och processen är jämförbara, bör vara desamma, oberoende av 
om avfall förbränns i förbränningsanläggningar eller andra anläggningar, 
10. FÄSTER UPPMÄRKSAMHETEN PÅ behovet av att minimera bortskaffande av 
avfall och på så sätt etablera ett adekvat och integrerat nätverk av anläggningar för 
bortskaffande, som avsett i avfallsdirektivet 91/156/EEG, 
DRAR SLUTSATSEN att gemenskapsnormer för utsläpp till luft, vatten och mark 
från förbränningsanläggningar bör respekteras strängt. Särskilda 
övervakningsåtgärder bör förutses för befintliga förbränningsanläggningar. Den 
berörda befolkningen måste ges korrekt information, och förbränning som inte är 
förenad med återvinning av energi bör om möjligt undvikas. 
11. FINNER att i framtiden endast säkra och kontrollerade deponier som uppfyller 
kraven i det kommande direktivet om deponier bör tillåtas över hela gemenskapen, 
ANMODAR medlemsstaterna att vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa 
lämplig sanering av gamla deponier och förorenade platser, 
12. UPPMÄRKSAMMAR de slutsatser som dragits av olika projektgrupper inom ramen 
för programmet för prioriterade avfallsströmmar som initierats av kommissionen 
avseende uttjänta fordon, begagnade däck, hälsovårdsavfall, rivnings- och byggavfall 
samt avfall från elektrisk och elektronisk utrustning, och i det avseendet 
UPPMANAR kommissionen att snarast framlägga förslag för lämplig uppföljning 
av dessa projekt, 
31 
UPPMANAR kommissionen att vidare undersöka om och hur andra 
avfallsströmmar, som tungmetaller, plaster, textil eller fartygsavfall, bör behandlas 
på gemenskapsnivå, 
13. TROR att förordning (EEG) nr 259/93 är ett viktigt rättsligt instrument för kontroll 
och minimering av avfallstransporter, 
UPPMANAR medlemsstaterna att öka och förbättra samarbetet, särskilt inom 
området illegala transporter och kampen mot miljöbrottslighet, 
UPPREPAR sitt åtagande i Baselkonventionens anda att, förutom det redan rådande 
förbudet mot transport av farligt avfall för slutligt bortskaffande, förbjuda 
transporter av farligt avfall för återvinning till utvecklingsländer, och 
UPPMANAR således kommissionen att framlägga ett förslag om ratificering av den 
relevanta ändringen av Baselkonventionen, 
14. UPPMANAR kommissionen att säkerställa att befintlig och framtida lagstiftning 
helt införs av medlemsstaterna och genomdrivs över hela Europeiska unionen, 
15. BETONAR vikten av lämplig avfallsplanering på alla behöriga nivåer, 
UPPMANAR ENTRÄGET medlemsstaterna att, om de inte redan gjort så, etablera, 
tillställa kommissionen och införa avfallsplaner, som krävs i avfallsdirektivet 
91/156/EEG, 
16. UPPMUNTRAR medlemsstaterna att använda ett brett urval av instrument, särskilt 
ekonomiska instrument, i syfte att uppnå sina avfallspolitiska mål, så samstämmigt 
som möjligt men med fullt respekterande av Romfördraget, 
17. INSER, i linje med kommissionens vitbok om tillväxt, konkurrenskraft och 
sysselsättning, den potential som miljöskydd och särskilt en samstämmig och sund 
avfallshanteringspolitik kan ha för skapandet av arbetstillfällen, och 
UPPMANAR därför medlemsstaterna att inrikta sin avfallshanteringspolitik på att 
aktivera denna potential, 
INSER behovet av att införa stödåtgärder för små och medelstora företag i syfte att 
uppmuntra ansvarsfull avfallshanteringspolitik, 
18. UPPMANAR kommissionen att till rådet rapportera om de framsteg som görs inom 
de områden som omfattas av denna resolution senast i slutet av år 2000. 
32 

ISSN 1024-4506 
KOM(96) 399 slutlig 
DOKUMENT 
SV 14 
Katalognummer : CB-C0-96-426-SV-C 
ISBN 92-78-07992-8 
Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg