MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET, EUROPEISKA UNIONENS DOMSTOL, REVISIONSRÄTTEN, EUROPEISKA INVESTERINGSBANKEN, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN OCH REGIONKOMMITTÉN

Ett tillväxtpaket för integrerade infrastrukturer i Europa

(Text av betydelse för EES)

INLEDNING OCH SAMMANFATTNING

Under det senaste decenniet har infrastrukturutgifterna i Europa i genomsnitt minskat. Den ekonomiska och finansiella krisen har dock väckt ett förnyat intresse för behovet av infrastrukturinvesteringar. Under den ekonomiska krisen har riktade investeringar för upprustning av befintlig infrastruktur eller i ny infrastruktur varit en viktig del av EU:s och medlemsstaternas stimulans- och återhämtningsplaner, som ett sätt att stödja den aggregerade efterfrågan och samtidigt säkerställa en långsiktig avkastning på investeringarna. Det allra viktigaste som krisen visat är att infrastruktur är av största vikt för Europas ekonomiska framtid.

En verkligt integrerad inre marknad skulle, som Montirapporten visade[1], inte vara möjlig utan en sömlös koppling mellan alla dess ingående delar. Vägar och andra transportnät, el- och gasnät samt bredbandsnät är avgörande för ett fungerande integrerat ekonomiskt område och för den sociala och territoriella sammanhållningen. Samtidigt som regelverken och marknaderna inom EU och blivit alltmer integrerade, till exempel inom energisektorn där det tredje liberaliseringspaketet nyligen antogs och trädde i kraft, har dock den fysiska sammanlänkningen hamnat på efterkälken. Det saknas förbindelser, främst i de nyare medlemsstaterna, vilket skapar en skiljelinje mellan de centrala och de mer perifera EU-länderna och hindrar vidareutvecklingen av utbyte inom EU och tillväxten av nya ekonomiska sektorer, till exempel e-handel.

Nya infrastrukturbehov uppkommer också i samband med genomförandet av Europa 2020-strategin. Att främja Europas omvandling till en kunskapsintensiv och ytterst konkurrenskraftig ekonomi med låga koldioxidutsläpp kräver ändamålsenliga, moderna och flexibla energi-, transport- och IKT-infrastrukturnät. Kommissionen har bland sina prioriteringar för tillväxt[2] lagt särskild tonvikt på behovet att bygga upp de transport-, energi- och telekommunikationsinfrastrukturer som behövs för en verkligt integrerad inre marknad. Kommissionen uppmanar också medlemsstaterna att för att uppnå en förstärkt ekonomisk styrning, trots den pågående ekonomiska krisen, fortsätta att spela sina roller, både rättsligt och finansiellt, inom dessa viktiga områden.

De totala investeringsbehoven för nät av europeisk betydelse uppgår till 1 biljon euro för tiden fram till 2020 inom de tre ovan nämnda sektorerna[3]. Hur investeringskostnaderna ska kunna täckas är en av de stora frågor som EU har att ta ställning till under nästa decennium. Marknaden förväntas genom lämpliga investerings- och prissättningsmekanismer bidra till att leverera de nödvändiga infrastrukturerna, men utan offentliga åtgärder kommer en del av de nödvändiga investeringarna inte att genomföras eller genomföras långt efter 2020. Det är därför som kommissionen i dag lägger fram ett infrastrukturpaket som består av ett nytt budgetinstrument, Fonden för ett sammanlänkat Europa, samt reviderade riktlinjer för transport, energi och IKT.

GEMENSAMMA UTMANINGAR OCH RIKTLINJER FÖR SEKTORSINRIKTADE STRATEGIER

Det finns likartade utmaningar och flaskhalsar, som kräver likartade lösningar, inom de tre sektorerna transportinfrastruktur, energiinfrastruktur och digital infrastruktur. Även om huvuddelen av infrastrukturinvesteringarna kan levereras av medlemsstaterna och marknaderna (genom lagstiftningsåtgärder) är det osannolikt att de skulle ha den omfattning och genomföras med den hastighet som krävs för att målen för Europa 2020 ska uppnås. Insatser på EU-nivå, genom bidrag och finansieringsinstrument, kommer att inriktas på initiativ som eliminerar eller minskar marknadens fragmentering, ökar säkerheten i Europa, har en avsevärd tillväxtökningspotential och/eller socioekonomiska fördelar som inte går att uppnå eller monetarisera på projektnivå. Detta skulle också öka sysselsättningen på kort sikt under uppbyggnadsfasen.

Förvaltningen av fonden medför även interna synergieffekter: användning av gemensamma organ kommer att leda till stordriftsfördelar. Långtgående samordning på programnivå kommer att möjliggöra synergier mellan arbetet i sektorerna: energi-, transport- och bredbandsnät kan dela gemensamma anläggningar (manluckor, ledningsrör, tillgång till lokaler) och därför är det klokt att uppmuntra en samordnad driftsättning av passiva nätelement i samarbete med berörda nationella, regionala och lokala myndigheter.

Transport

Trots betydande investeringar har EU för närvarande inte ett tillräckligt interoperabelt och resurseffektivt nät som sammanlänkar transportinfrastrukturen över gränserna. Transportinfrastruktur är, vilket belystes i meddelandet Färdplan för ett gemensamt europeiskt transportområde – ett konkurrenskraftigt och resurseffektivt transportsystem [4], nödvändigt för att garantera den inre marknadens funktion och måste främja konkurrenskraft och hållbar tillväxt. Utöver bristen på samordning mellan medlemsstaterna när det gäller projektledning, planering och finansiering är avsaknaden av ett globalt ramverk för finansiering på Europanivå, som kan inriktas på de största flaskhalsarna och bristande förbindelser över gränserna på den inre marknaden, ett stort hinder som måste övervinnas i nästa fleråriga budgetram.

De nya TEN-T-riktlinjerna kommer att utgöra en policyram där den europeiska infrastrukturen ska ligga till grund för ett europeiskt inre transportområde. I riktlinjerna fastställs även ett regelverk med standarder som säkerställer effektivitet och interoperabilitet. De innehåller vidare en mer robust och mer bindande planeringsram för det övergripande nätet och stomnätet, som kommer att göra det möjligt för medlemsstaterna samt EU:s institutioner och intressenter att genomföra europeiska insatser som är inriktade på att skapa ett funktionellt europeiskt infrastrukturnät till 2030 och 2050.

Det övergripande nätet utgör grundnivån i TEN-T. Det består av all befintlig och planerad infrastruktur som uppfyller kraven i riktlinjerna. Det övergripande nätet ska finnas på plats senast den 31 december 2050.

Stomnätet överlappar det övergripande nätet och består av de delar som är viktigast ur strategisk synvinkel. Det utgör ryggraden i det multimodala nät för rörlighet som Europas medborgare och företag behöver. Det innehåller de TEN-T-komponenter som har störst europeiskt mervärde: förbindelser som saknas på gränsöverskridande sträckor, viktiga flaskhalsar och multimodala noder. Stomnätet ska finnas på plats senast den 31 december 2030 och finansieras via Fonden för ett sammanlänkat Europa.

TEN-T-riktlinjerna syftar också till att förstärka genomförandeinstrumenten kring konceptet stomnätskorridorer, däribland järnvägskorridorer[5]. Dessa korridorer utgör raminstrumentet för det samordnade genomförandet av stomnätet. Stomnätskorridorerna kommer i princip att omfatta tre transportsätt och korsa minst tre medlemsstater. Om möjligt ska även en förbindelse med en hamn upprättas. Stomnätkorridorerna kommer att tillhandahålla en plattform för kapacitetsförvaltning, investeringar, byggande och samordning av omlastningsanläggningar samt driftsättning av interoperabla trafikledningssystem.

Energi

Stora insatser krävs för att modernisera och bygga ut Europas energiinfrastruktur och koppla samman nätverk över gränserna med avsikt att uppfylla EU:s viktigaste energipolitiska mål avseende konkurrenskraft, hållbarhet och en trygg energiförsörjning. Kommissionens meddelande om prioriteringar för EU:s energiinfrastruktur för 2020 och framåt[6], som antogs den 17 november 2010, uppmanade därför till en ny energipolitik för EU:s infrastruktur för att samordna och optimera nätutvecklingen över hela kontinenten. I meddelandet bekräftades bland annat behovet av en översyn av den politiska ramen och finansieringsramen för det transeuropeiska energinätet (TEN-E). En ny politik är avgörande för att säkerställa att solidariteten mellan medlemsstaterna fungerar, att den inre energimarknaden fullbordas och isolerade regioner ansluts till det europeiska nätet, att alternativa tillförsel- och försörjningsvägar samt alternativa energikällor blir verklighet och att förnybara energikällor byggs ut och konkurrerar med traditionella källor, vilket betonades av Europeiska rådet den 4 februari 2011.

I de nya riktlinjerna för transeuropeisk energiinfrastruktur fastställs regler för en snabb utveckling av transeuropeiska energinät och för interoperabilitet.

Riktlinjerna syftar mer specifikt till att skapa de bästa villkoren för utveckling av energiinfrastrukturprojekt som kan leda till en fullständig integration av en inre energimarknad, bland annat genom att säkerställa att ingen medlemsstat isoleras från det europeiska nätet. De bidrar också till hållbar utveckling och skydd av miljön genom att möjliggöra för EU att uppnå följande mål: en minskning av växthusgaserna med 20 %[7], en ökning av energieffektiviteten med 20 % och att andelen förnybar energi av den totala energiförbrukningen 2020 ska uppgå till 20 % samtidigt som en trygg energiförsörjning och solidaritet mellan medlemsstaterna säkerställs.

I riktlinjerna anges därför, för perioden fram till 2020 och därefter, ett begränsat antal prioriterade transeuropeiska korridorer och områden, däribland el- och gasnät, samt transportinfrastruktur för olja och koldioxid, där europeiska åtgärder är mest akuta. Följande prioriteringar gäller:

- Strömlinjeforma tillståndsförfarandena så att de blir avsevärt kortare för projekt av gemensamt intresse och öka allmänhetens deltagande och acceptansen för genomförandet av sådana projekt.

- Underlätta den rättsliga behandlingen av projekt med gemensamt intresse inom el och gas genom att fördela kostnader över gränserna beroende på fördelarna och säkerställa att den tillåtna avkastningen ligger i linje med den uppkomna risken.

- Säkerställa implementeringen av projekt med gemensamt intresse genom att tillhandahålla nödvändigt marknadsbaserat och direkt EU-finansierat stöd. I det senare fallet lägger förslaget grunden för vilka projekt som kan komma i fråga för finansiellt stöd från EU genom Fonden för ett sammanlänkat Europa.

Digitala infrastrukturer

Investeringar i höghastighetsuppkoppling och tjänster som tillhandahålls av (eller via) moderna internetnät är investeringar i framtiden. Digitala infrastrukturer – såväl fysiska som tjänstebaserade – är nyckeln till den smarta tillväxt som Europa måste uppnå de kommande tio åren för att säkerställa sin internationella konkurrenskraft och skapa välstånd för sina medborgare. Det här initiativet är också förankrat i Europa 2020-strategin för smart och hållbar tillväxt för alla, i vilken digitala infrastrukturer sätts i frontlinjen som en del av huvudinitiativet En digital agenda för Europa . I den digitala agendan understryks behovet av att säkerställa utbyggnaden och användningen av bredband för alla, med högre hastigheter och genom både fast och trådlös teknik, och att underlätta investeringar i de nya, mycket snabba, öppna och konkurrenskraftiga internetnät som kommer att vara ryggraden i den framtida ekonomin.

Syftet med riktlinjerna är att fastställa mål och prioriteringar för bredbandsnät och infrastrukturer för digitala tjänster inom området telekommunikationer. I riktlinjerna identifieras projekt av gemensamt intresse för utbyggnaden av bredbandsnät och infrastrukturer för digitala tjänster (t.ex. e-hälsa, e-identitet, e-upphandling osv.). De här projekten kommer att hjälpa till att undanröja de problem som man kunnat konstatera blockerar utvecklingen av en inre marknad, nämligen bristen på bredbandsinvesteringar i Europa jämfört med våra huvudkonkurrenter, vilket leder till outnyttjad potential för tillväxt och uteblivna samhälleliga fördelar, behovet att öka konkurrenstrycket inom området moderna bredbandsnät och behovet att utveckla lämpliga strategier för offentligt stöd för utbyggnad av bredbandsnät i områden där affärsmässiga förutsättningar saknas. För digitala tjänster rör blockeringarna främst avsaknaden av teknisk interoperabilitet, vilket gör att nödvändiga onlinetjänster stoppas vid gränsen. Det finns inga naturliga ägare till europeiska interoperabla tjänsteinfrastrukturer och varken enskilda medlemsstater eller privata investerare skulle garantera tjänstedriftsättning inom interoperabla ramar. Det europeiska mervärdet är därför högt.

Fonden för ett sammanlänkat Europa skulle för digitala infrastrukturer, genom en blandning av bidrag och innovativa finansieringsinstrument, stödja investeringar i nät som klarar målen i flaggskeppsinitiativet En digital agenda för Europa om att alla ska ha tillgång till en bredbandshastighet på 30 Mbps eller att minst 50 % av hushållen ska abonnera på hastigheter över 100 Mbps. En balanserad portfölj med projekt för 30 och 100 Mbps kommer att tas fram och man bör även ta hänsyn till medlemsstaternas investeringsbehov, som bedöms ligga på upp till 270 miljarder euro.

För infrastrukturen för digitala tjänster finansieras de interoperabla ramarna genom direkta bidragssystem och innefattar till exempel transeuropeiska snabba stamnätsanslutningar för offentliga förvaltningar, leverans av e-förvaltningstjänster över gränserna baserat på interoperabel identifiering och autentisering (vilket möjliggör såväl e-upphandling och e-juridik som tjänster inom e-hälsa), det europeiska kulturarvets digitala resurser, säkerhet och trygghet (ett säkrare internet och infrastrukturer för kritiska tjänster) och smarta energitjänster.

Dessa projekt ska bidra till en förbättrad konkurrenskraft för den europeiska ekonomin, vilket innefattar små och medelstora företag, främja de nationella nätens samtrafik och interoperabilitet, liksom tillgången till sådana nät, samt stödja utvecklingen av en digital inre marknad. För att möjliggöra anpassning efter ändrade politiska prioriteringar, den tekniska utvecklingen eller situationen på de relevanta marknaderna ska det vara möjligt att identifiera nya projekt av gemensamt intresse under genomförandet av dessa riktlinjer.

FONDEN FÖR ETT SAMMANLÄNKAT EUROPA (FSE) – ETT GEMENSAMT FINANSIERINGSINSTRUMENT

På grundval av kunskaperna och erfarenheterna från den befintliga TEN-policyramen föreslår kommissionen nu ett nytt ”europeiskt infrastrukturpaket” som baseras på Fonden för ett sammanlänkat Europa, vilket kommer att vara det gemensamma finansieringsinstrumentet för transeuropeiska nätverk, och som anger ramen för de sektorspecifika riktlinjerna som presenteras ovan. Eftersom vissa infrastrukturprojekt av EU-intresse kan behöva passera igenom kandidatländer, grannländer och andra länder kan FSE, där så är lämpligt, stödja projekt av gemensamt intresse för att förbinda transeuropeiska nät med infrastrukturnät i dessa länder.

Målet med FSE är att strömlinjeforma och underlätta EU:s infrastrukturstöd genom att optimera portföljen med tillgängliga instrument, standardisera de operativa reglerna för att använda dem och dra nytta av möjliga synergier inom de tre sektorerna. Den samordnade strategin kommer inte bara att säkerställa högsta möjliga europeiska mervärde, utan kommer också att förenkla förfarandena och sänka de kollektiva kostnaderna.

FSE-förslaget innehåller därför också en gemensam finansieringsram för alla sektorer, däribland samordnade årliga arbetsprogram, en gemensam kommitté, flexibilitet mellan budgetar för olika sektorer, ökade resultatindikatorer och villkor, och delad användning av infrastrukturspecifika finansieringsinstrument.

FSE-medlen kommer att förvaltas centralt, antingen direkt av kommissionens personal med eventuellt stöd av ett genomförandeorgan eller genom ett partnerskap mellan kommissionen och ett eller flera finansinstitut. Lösningar för den operativa förvaltningen av de olika instrumenten inom FSE kommer att föreslås inom lämplig rättslig ram, och bygga på erfarenheterna från genomförandeorganet för TEN-T och det befintliga samarbetet med Europeiska investeringsbanken.

Fonden kommer att samordnas med andra åtgärder från EU:s budget, till exempel Horisont 2020 och Sammanhållnings- och strukturfonderna.

Samordningen med Horisont 2020 kommer att innebära kompletterande åtgärder samtidigt som eventuella överlappningar undviks. Samordningen mellan FSE och Horisont 2020 kommer att garantera att forsknings- och innovationskedjan som leder till infrastrukturdriftsättning inte bryts. Det är särskilt kritiskt vid en tid då betydande tekniska framsteg inom transport, energi och IKT kommer att behövas för att EU ska uppfylla sina ambitiösa mål inom Europa 2020-strategin.

I förhållande till Sammanhållnings- och strukturfonderna kommer sammanhållningspolitikens gemensamma strategiska ramverk samt partnerskapsavtal med medlemsstater att samordnas med policyramarna inom sektorerna transport, energi och IKT. De respektive sektorspecifika riktlinjerna kommer att bygga på Sammanhållnings- och strukturfonderna för att leverera de lokala och regionala infrastrukturerna och deras kopplingar till EU:s prioriterade infrastrukturer, som sammanlänkar alla medborgare i EU.

Fonden för ett sammanlänkat Europa kommer att ha en budget på 50 miljarder euro[8] för perioden 2014–2020, varav 10 miljarder euro är öronmärkta i Sammanhållningsfonden för transportinfrastruktur. FSE kommer att vara ett centralt förvaltat instrument, men i möjligaste mån kommer den nationella tilldelningen enligt Sammanhållningsfonden respekteras vid fördelningen av de öronmärkta pengarna. Dessa 10 miljarder euro kommer att reserveras för medlemsstater som kan komma i fråga för Sammanhållningsfonden och samfinansieringskvoten från EU:s budget kommer att ligga på samma nivå som för Sammanhållningsfonden.

FSE | 40 miljarder euro |

Energi | 9,1 miljarder euro |

Transport | 21,7 miljarder euro |

Telekommunikationer/digital | 9,2 miljarder euro |

Belopp som öronmärkts i Sammanhållningsfonden för transportinfrastrukturer | 10 miljarder euro |

Summa | 50 miljarder euro |

FINANSIERINGSINSTRUMENT INOM FSE – MAXIMERA EFFEKTERNA FÖR EU

EU:s regeringar lägger i genomsnitt ned 1 % av BNP på infrastrukturinvesteringar[9], och de uppmanar i allt högre utsträckning den privata sektorn att finansiera infrastrukturinvesteringar. Investeringarna har skett helt och hållet inom den privata sektorn, genom privatiseringar eller koncessioner, eller på senare tid med hjälp av PPP-modellen (public-private partnership) som grund.

Den privata finansieringen räcker dock inte för att lösa det betydande investeringsbehovet i infrastruktursektorerna. Det finns heller ingen privat finansiering med löptider och villkor som på ett lämpligt sätt skulle speglas i den ekonomiska livscykeln för kommersiellt genomförbara långsiktiga infrastrukturprojekt. Därför behövs eget kapital- och skuldinstrument som syftar till att övervinna de specifika svårigheter som förhindrar tillgången till eget kapital- och skuldfinansiering för projekt av stort intresse för EU, dvs. sådana som faller inom ramen för FSE.

Målet med infrastrukturinstrumenten är att locka finansiering från den privata sektorn som kan hjälpa Europa att frigöra sin potential i en tid av avgörande omvandling och övergång till en resurseffektiv ekonomi med låga koldioxidutsläpp. Dessa instrument spelar en allt viktigare roll när det gäller att nå EU:s strategiska mål, genom att säkerställa att det går att anskaffa den nödvändiga finansieringen för att genomföra projekt med potential att stimulera den ekonomiska tillväxten. Finansieringsinstrument har ett särskilt mervärde när EU:s politik behöver genomföras snabbt, men osäkerheten när det gäller projekt och finansmarknader är högre än genomsnittet, så som den ekonomiska situationen ser ut i dag. Finansieringsinstrument skapar dessutom en multipliceringseffekt i EU:s budget genom att underlätta och locka privat finansiering för projekt av intresse för EU, vilket maximerar effekterna av EU:s budget.

De instrument som används bör lägga grunden för en stabil investeringsram på lång sikt och fungera som en katalysator och stimulator. Fonden för ett sammanlänkat Europa strävar efter att uppfylla detta genom två huvudtyper av instrument:

- Andelar i investeringsfonder som tillhandahåller riskkapital till åtgärder som bidrar till projekt av gemensamt intresse.

- Lån och/eller garantier till projekt av gemensamt intresse i form av riskdelningsinstrument, däribland förstärkningsmekanismer för långfristig bankutlåning och för projektobligationer emitterade av projektföretag.

De här instrumenten kommer att vara inriktade på politiska mål som ingår i prioriteringarna för Europa 2020 och kommer att omfatta de tre politikområdena transport, energi och digital infrastruktur för att undvika onödig multiplicering av instrument av en likartad beskaffenhet eller med liknande målmottagare och projektstrukturer. Den åtgärdslogik som förutses är att kommissionen ska samarbeta med relevanta internationella finansinstitut, till exempel Europeiska investeringsbanken.

Dock kräver den långsiktiga planeringen, uppbyggnaden och operativa tidshorisonten för infrastrukturprojekt även en långsiktig förberedelse för genomförandet av finansieringsinstrument. Det är därför som kommissionen parallellt med förslaget om Fonden för ett sammanlänkat Europa föreslår att en pilotfas av projektobligationsinitiativet inom Europa 2020 lanseras redan under den nuvarande budgetramen. En fungerande projektobligationsmarknad, vilket just nu knappast existerar i Europa, kan sammanföra infrastrukturprojekt och långsiktiga, risknegativa investerare, till exempel pensionsfonder och försäkringsbolag. Pilotfasen kommer att bana väg för fullfjädrade riskdelningsinstrument för låne- och projektobligationsfinansiering av infrastrukturprojekt när Fonden för ett sammanlänkat Europa väl träder i kraft.

ETT STEG MOT EN ÄNDRAD INFRASTRUKTURFINANSIERING I EUROPA

Kostnaderna kan bli mycket höga om Europa inte investerar tillräckligt i sina framtida nät. Det ökande ömsesidiga beroendet mellan ekonomierna i EU och handelsflödenas ändrade riktning pressar de befintliga infrastruktursystemen, medan nya affärsmöjligheter eller medborgarnas behov kräver moderna, smarta och flexibla nät. Målen i Europa 2020, till exempel att främja övergången till en resurseffektiv ekonomi med låga koldioxidutsläpp eller att utforma en digital ekonomi, är inte realistiska om inte infrastruktureffekterna hanteras på rätt sätt.

EU har traditionellt spelat en viktig roll när det gäller att stimulera medlemsstaterna och marknaderna att investera i infrastruktur av intresse för Europa och genom sin politik stött utvecklingen av transeuropeiska nät med breda socioekonomiska fördelar. I dag kräver den strategiska vikten av modernisering och uppgradering av den fysiska infrastrukturen i Europa, och storleken på de investeringsutmaningar som förknippas med detta, en stegvis förändring av det sätt som EU identifierar, stödjer och implementerar infrastrukturnät över gränserna.

Syftet med förslaget till den integrerade, multisektoriella Fonden för ett sammanlänkat Europa, som kompletteras av särskilda riktlinjer för transport-, energi- och telekommunikationssektorerna, är att skapa de rätta förutsättningarna för att öka infrastrukturutvecklingen, dra nytta av finansiering från privata källor vid en tid då de offentliga budgetarna är hårt pressade och hjälpa till att återuppväcka intresset hos långsiktiga specialiserade investerare att investera i Europa, och på så sätt bidra till tillväxt och att skapa nya jobb. Tillsammans med den nya strategin för att använda innovativa finansieringsinstrument och lanseringen av ett pilotprojekt om projektobligationer i Europa är detta förslagspaket utformat för att leverera de förändringar som Europa behöver för att klara infrastrukturutmaningen.

[1] A new Strategy for the Single Market at the service of Europe's economy and society . Rapport av Mario Monti till EU-kommissionens ordförande, 9 maj 2010, s. 64–65.

[2] Årlig tillväxtöversikt 2011, KOM(2011) 11.

[3] Cirka 500 miljarder euro i transportinfrastrukturer, 200 miljarder euro i energiinfrastrukturer och 270 miljarder euro för infrastrukturer för snabbt bredband.

[4] KOM(2011) 144.

[5] Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 913/2010 av den 22 september 2010 om ett europeiskt järnvägsnät för konkurrenskraftig godstrafik, EUT L 276, 20.10.2010, s. 22.

[6] KOM(2010) 677.

[7] 30 % om förhållandena är de rätta.

[8] Siffrorna anges i 2011 års fasta priser.

[9] Mellan 0,5 % och 2 %, se Alegre et al, EIB Papers, vol. 13/1 (2008). Det som främst påverkar bedömningen är att kommersiella företags investeringar klassificeras som privata även om de ägs av de offentliga sektorn.