EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 15.12 1995 
KOM(95) 669 slutlig 
MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN 
ANBRINGANDE AV TEKNISJA MÄTT 
INOM DEN GEMENSAMMA FISKEPOLITIKEN 

1. INLEDNING 
Syftet med detta dokument är att ge en sammanfattning av effektiviteten hos det 
nuvarande tekniska åtgärdspaketet, peka på problem i sammanhanget och ge en 
uppfattning om den sannolika framtida verksamheten. 
2. SYFTE, RÄCKVIDD OCH FÖLJDER AV DE TEKNISKA ÅTGÄRDERNA1 
2.1. Skydd av ungfisk 
Det allt överskuggande skälet för införandet av tekniska åtgärder är att skapa sådana 
förhållanden att fångsten av ungfisk reduceras till ett minimum. Detta sker främst genom 
definition av diverse medel för att förbättra fiskeredskapens selektivitet och definitionen 
av de områden som skall stängas för fiske antingen permanent eller säsongsvis för att 
förebygga fångst av ungfisk som bor i dessa områden. I mer vetenskapliga termer syftar 
tekniska åtgärder till att minimera dödligheten i samband med fiske när det gäller ungfisk. 
Det måste hållas i minnet att fiske efter ungfisk bidrar till att minska beståndets biomassa 
och antalet unga individer som når mognad och fortplantar sig. Med alla andra faktorer 
oförändrade leder fiske efter ungfisk till minskning av biomassan och av den potentiella 
avkastningen och detta kan komma att påverka fiskbeståndets återväxt. 
Villkor som har att göra med fiskeredskapens selektivitet tillämpas huvudsakligen på 
redskap för fångst av demersala fiskarter. 
Till stöd för förordningar rörande fiskeredskapens selektivitet finns det förordningar som 
kräver en minsta landningsstorlek hos olika fiskarter. 
Tekniska åtgärder finns också för skydd av vissa fiskarter, särskilt sill, i områden där de 
brukar samlas i stora koncentrationer för att leka och där fiske av sådana samlingar av 
lekande fisk skulle leda till mycket höga dödlighetssiffror. 
Genom återigen andra tekniska åtgärder förbjuds införandet av oönskade fiskemetoder, 
t.ex. användning av sprängämnen och, i vissa områden, harpungevär eller fiske med 
elektriska fiskeredskap och instängning av havsdäggdjur genom olika typer av 
fiskeredskap. 
I några fall, t.ex. i fråga om polartorsk i Barents hav, har det genom tillämpning av 
tekniska åtgärder (minsta maskstorlek, dumpningsförbud) kombinerat med 
fångstbegränsningar och gynnsamma miljöförhållanden blivit möjligt med en avsevärd 
återhämtning i beståndet, så som visas genom ökningen av beståndets totala biomassa till 
den högsta nivån sedan 1978. 
En detaljerad presentation av de olika slagen av tekniska åtgärder återfinns i bilaga 5. 
1 
2.2. Andra aspekter på de tekniska åtgärderna 
Förutom ett bättre utnyttjande av fiskbestånden griper införandet av tekniska åtgärder 
också i stor omfattning in i debatten om förhållandet mellan fisket och miljön, särskilt i 
fråga om dumpning. 
Samspelet mellan fisket och miljön har nyligen analyserats av en arbetsgrupp som samlats 
på kommissionens initiativ (SEC(94) 1453 slutlig). Vissa släpredskap (bottentrålar, särskilt 
bomtrålar, skrapredskap, särskilt hydrauliska sådana) påverkar miljön direkt. Regleringen 
av användningen av dessa redskap får alltså med nödvändighet ekologiska konsekvenser. 
Men det är framför allt två andra ämnen som hittills har skapat uppmärksamhet och väckt 
opinioner: 
— Bifångster av skyddade arter. 
— Dumpning. 
Allmänt sett kommer miljöexperternas inflytande i debatten att öka. Bara frågan om 
bifångst av skyddade arter får regelbundet större omfattning. Från att först ha varit 
begränsad till några marina däggdjurs- och fågelarter och inriktad på hot mot artens 
överlevnad, har diskussionen utvidgats i två dimensioner: 
— Ifrågasättandet av bifångster även när arten inte är i fara (p.g.a. de lidanden som 
de dödade djuren utsätts för eller de indirekta ekologiska verkningarna på 
näringskedj orna). 
— Hänsynstagande till ett ständigt vidgat spektrum av arter. 
Dumpningsproblemet röner också ökad uppmärksamhet särskilt på grund av oro för 
miljön. Enligt den analys som gjordes i ett tidigare meddelande från kommissionen är 
frågan inte så enkel som det kan förefalla efter en ytlig granskning. Det finns många olika 
orsaker till dumpningen, antingen det finns ekonomiska eller lagstiftningsmässiga skäl i 
bakgrunden. De ekologiska verkningarna är varierande. De är negativa för vissa arter, 
men kan vara positiva för andra. Så som framgår i detalj i bilaga 3 är förhållandet till de 
tekniska åtgärderna likaså komplexa. Men frågans komplexitet får inte leda till att man 
avstår från de framsteg som oundgängligen krävs genom problemets räckvidd och 
allmänna karaktär, som framgick av FAO:s genomgång2 nyligen. 
Debatterna om varje enskilt problem har lyft fram bristerna i fråga om tillgänglig 
vetenskaplig information och analys. Att råda bot på denna brist är en brådskande uppgift, 
desto mer som försiktighetsprincipen genom bristen på relevanta fakta måste leda till stor 
restriktivitet i fråga om vissa former av fiske. Därför ger kommissionen hög prioritet åt 
insamling av information och utveckling av vetenskapligt kunnande. Men som det har 
understrukits i flera tidigare rapporter är framsteg endast möjliga i den mån som 
medlemsstaterna var och en på sitt håll utvecklar de nödvändiga initiativen. 
2 FAO Fisheries Technical paper No 339 "A global assessment of fisheries bycatch and discards" Rom, 
1994. 
3. HISTORIK ÖVER TEKNISKA ÅTGÄRDER FÖR ATT BEVARA FISKBE­
STÅNDET 
3.1. Den allmänna utvecklingen 
Den första förordningen om tekniska åtgärder (förordning 2527/80) antogs i september 
1980. 1 förordning 171/833 utvecklas åtgärderna för bevarande av fiskbestånden, på 
grundval av rekommendationerna från kommissionen för fisket i Nordostatlanten 
(NEAFC). Denna förordning 171/83 som omfattade fisket från Kattegatt till 
Biscayabukten har ändrats sex gånger. 
År 1986 ersattes 171/83 av en ny förordning 3094/864 samtidigt som dess område 
utvidgades till att omfatta fisket utanför Iberiska halvön till följd Spaniens och Portugals 
medlemskap och med tanke på nödvändigheten av att införa betydande ändringar, särskilt 
i fråga om definitionen av visst fiske. Denna ändring var ett utmärkt tillfälle, som inte 
togs tillvara, att göra en djupgående "städning" bland ett stort antal föråldrade 
bestämmelser, och en förenkling av den nya förordningen. Ett flertal förslag från 
kommissionen (särskilt sådana om ökad maskstorlek i vissa fall eller om tillämpning av 
"ettnätsregeln") antogs inte av rådet, även om man erkände att "ettnätsregeln" erbjuder 
garantier för en effektiv kontroll av maskstorlekar. 
Förordning 3094/86 har gått igenom en stark utveckling sedan den antogs i oktober 1986. 
Den har blivit föremål för 18 ändringar före oktober 1995 (en nittonde, rörande fasta 
redskap, är under diskussion i rådet). Ett begränsat antal ändringar rör betydelsefulla 
frågor. Majoriteten (12) utgör mindre ändringar eller formändringar. Andra är uttryck för 
önskemål från medlemsstaterna om uppmjukning av vissa regler för bevarande av 
fiskbestånden. De flesta av dessa ändringar har blivit föremål för antagande som punkt 
"A". Endast 2 ändringar (ändringarna 2 och 11) medför förändringar av större räckvidd 
för resursbevarandet. En kodifiering är under genomförande, och den har inte kunnat 
avslutas tidigare på grund av att det flera gånger under detta förfarande antagits nya 
ändringar. 
3.2. ll:e ändringen av förordning (EEG) nr 3094/86 
Historien om det som skulle komma att bli den 11 :e ändringen började med att de 
vetenskapliga instanserna påpekade den försämrade tillgången på "rundfisk" i Nordsjön 
(rapport från Rådgivande fiskerikommittén och Internationella havsforskningsrådet i 
november 1989). Kommissionen uppmärksammade de ansvariga i de nationella 
fiskeriförvaltningarna på denna diagnostik. Då Europeiska rådet för fiskerifrågor 
sammanträdde i december 1989 utfärdade rådet och kommissionen en förklaring5 där det 
underströks att situationen för vissa bestånd, särskilt av torsk och kolja i Nordsjön, var 
mycket oroväckande. En "grupp på hög nivå" skapades för att intensifiera arbetet med att 
ändra de befintliga bestämmelserna, främst rörande minsta maskstorlek, minimistorleken 
för landning och minskad dumpning i havet. Kommissionen skulle, mot bakgrund av 
slutsatserna i högnivågruppen (generaldirektörerna på fiskeområdet), förelägga rådet 
lämpliga förslag senast den 31 juli 1990. 
3 EGT nr L 24, 27. 1. 1983, s. 14 
4 EGT nr L 288, 11. 10. 1986 
5 rådets dokument 11089/89 PV/CONS 87 FISKE 386. 
3 
Högnivågruppens slutsatser offentliggjordes den 17 maj 19906. Med detta som grundval 
överlämnade kommissionen i juli 1990 till rådet ett förslag, förslaget om en 10:e ändring, 
som koncentrerar sig på ökad maskstorlek, nätens geometri och tillämpningen av "ettnäts­
regeln". Dessa förslag betraktades som mycket stränga, och stoppades därför av rådet. 
Parallellt överlämnade kommissionen 1990 ett nytt förslag, det ll:e, som bl.a. berörde 
frågan om drivgarn och de ökade maskstorlekarna i region 3 (från 65 till 80 mm). Detta 
förslag stoppades på nytt av rådet, som en följd av ett tillbakavisande av kommissionens 
förslag och av meningsskiljaktigheter mellan medlemsstaterna. År 1991 lade 
kommissionen fram ett nytt förslag (det 12:e) som huvudsakligen gällde uppdatering och 
förtydligande av åtskilliga miljöskyddsnormer, varav flertalet var föråldrade och icke 
desto mindre funnits med i förordning 3094/86 alltsedan dess antagande. Presentationen 
av detta nya förslag utlöste på nytt diskussioner. Efter många resultatlösa 
rådssammanträden var det först i oktober 1991 som man kom fram till en politisk 
överenskommelse om ett "paket" som sammanförde de tre ovannämnda förslagen och som 
utgör den 11 :e ändringen av förordning 3094/867. (Under tiden hade ett förslag av mindre 
betydelse antagits som 10:e ändringen). 
En kompromiss om drivgarn hade uppnåtts i form av ett undantag under två år (1992 och 
1993) till 5 km för vissa vad- eller notfartyg (Frankrike). Bestämmelsen om tekniska 
åtgärder hade avsevärt förenklats. De hårdare kraven i fråga om ökning av maskstorleken 
hade begränsats. I den norra delen (den s.k. region 2, norr om den 48:e breddgraden i 
Nordsjön) beslutades om en begränsad ökning av basmaskstorleken (från 90 till 100 mm). 
I den södra delen fastställdes ingen omedelbar ökning, varvid det främsta argumentet var 
att det först gällde att införa de befintliga reglerna i praktiken (basmaskstorlek på 65 mm) 
före en ändring till 80 mm. Kommissionens förslag rörande antagandet av "ettnätsregeln", 
hämtat från högnivågruppens slutsatser, hade inte heller tagits upp av rådet. 
Däremot hade kommissionen fått ett löfte från rådet om att det 1994 skulle besluta om 
kompletterande ökningar av maskstorleken om resurserna inte förbättrades under tiden8. 
Mellan 1991 och 1994 återhämtade sig inte beståndet. I Nordsjön fick ökningen av 
maskstorleken till 100 mm inte de följder man hoppats på för fångsten av ungfisk. I 
region 3 är respekten för den lagliga maskstorleken inte bättre än tidigare. Under samma 
tid har arbetsschemat störts av den väntade anslutningen av nya medlemsstater (94) och 
genom följderna av utvecklingen av Spanien/Portugalsystemet. Det fastställda årtalet 1994 
har därför flyttats fram. 
Vid rådssammanträdet i december 1994, där man antog principen om en förvaltning av 
ansträngningarna i den västra regionen som innefattar det före detta 
Spanien/Portugalsystemet, ombads också kommissionen att lägga fram förslag i syfte att 
förbättra fiskets selektivitet i berörda fiskevatten. Kommissionens enheter vände sig till 
experter för att få råd (SEC(95)1599) vilket resulterade i slutsatsen att man huvudsakligen 
måste återvända till strukturen hos de förslag som avvisades eller uppsköts av rådet 90/91. 
Kommissionen måste alltså oundgängligen återkomma under 1996 med ett nytt samlat 
förslag. Detta har gjorts ofrånkomligt genom rådets slutsatser såväl i oktober 1991 som 
rådets dokument 6574/90 FISKE 173, 30. 5. 1990 
Förordning (EEG) nr 345/92, 27. 1. 1992. 
rådets dokument 9217/91 PV/CONS91 FISKE 250 
i december 1994. Men vilka förslagen än blir kommer de förmodligen att leda till 
diskussioner som blir svåra. 
3.3. Fasta redskap 
Gemenskapsbestämmelserna i fråga om tekniska åtgärder koncentrerades i början på 
släpredskap (trålar, snurrevadar och liknande redskap) medan lagstiftningen rörande fasta 
redskap enbart omfattades av medlemsstaternas lagstiftning. Den nya utvecklingen av fiske 
med garn och grimgarn har gjort att fiskare som använder släpredskap eller fasta redskap 
känner sig orättvist behandlade. En uttrycklig förfrågan ställdes också till kommissionen 
1992 att den skulle utarbeta ett förslag till beslut. Denna förfrågan betraktades som 
särskilt lämplig i samband med att det genom diskussionerna om de fleråriga 
utvecklingsprogrammen (FUP) påvisades att det inte var lämpligt att omgående minska 
tonnage eller maskinstyrka hos de fiskeflottor som utövar fiske med fasta redskap. 
Kommissionen har till rådet överlämnat ett meddelande om den allmänna problematiken 
när det gäller fiske med fasta redskap i förhållande till den gemensamma fiskepolitiken 
(KOM(94)235). Samtidigt överlämnades ett förslag till definition av regler rörande 
maskstorlek för fasta nät och grimgarn (KOM(95)212). Diskussionerna, som på det hela 
taget förs i gott samförstånd, bedrivs för tillfället på rådsnivå. Det föreligger en 
överenskommelse om nödvändigheten av nya normer för fasta redskap, men varje berörd 
medlemsstat önskar att de regler som skall antas, som särskilt skall ta fasta på 
maskstorlekarna, skall tillnärmas deras egna befintliga bestämmelser. Dessa förslag, t.ex. 
förordning 3094/86, täcker inte Östersjön och Medelhavet, för vilka det finns särskilda 
bestämmelser. 
3.4. Östersjön (förordning (EEG) nr 1866/86) och Medelhavet (förordning (EG) 
nr 1626/94) 
För Östersjön finns det särskilda bestämmelser rörande tekniska åtgärder. Dessa är nära 
knutna till beslut fattade inom Fiskerikommissionen för Östersjön. När kommissionen 
sålunda i fråga om längden på drivnät föreslog att man skulle gå längre än de tekniska 
åtgärder som antagits inom Östersjökommissionen, motsatte sig de berörda staterna detta 
och framhöll de gällande regler som beslutats inom denna Östersjökommission, och som 
endast kan anföras av de andra medlemsstaterna. De tekniska åtgärder som tillämpas i 
Östersjön är nämligen i sin helhet mindre detaljerade än de som omfattas av förordning 
3094/86, från Kattegatt till Atlanten. En viktig utveckling ägde emellertid rum i samband 
med Östersjökommissionens möte 1994 då det fattades en serie beslut som 1995 på 
gemenskapsnivå gav upphov till den 5:e ändringen av förordningen om tekniska åtgärder 
för Östersjön (förordning (EG) nr 2250/95). Det antogs till och med en ettnätsregel. På 
det tekniska planet skulle förordningen om tekniska åtgärder i Östersjön vinna på större 
precisering, till exempel genom en klarare formulering av bestämmelserna om trålbord 
som syftar till att skona småtorsken eller genom att med precisa regler definiera det fiske 
med de minsta maskstorlekarna som riktar in sig på plattfisk. Denna utveckling kan enbart 
gynnas av att EU utvidgas med Finland och Sverige. Sveriges inträde bör parallellt gynna 
utvecklingen av särskilda tekniska åtgärder för Skagerack/Kattegattområdet, då det med 
nödvändighet är knutet till Östersjöfrågorna. 
Vad gäller de tekniska åtgärderna utvidgades diskussionen även till Medelhavet. Ett 
förslag lades fram 1992 på rådets begäran. Även där drog diskussionen ut på tiden, och 
slutresultatet blev invecklat och försvagat genom en rad undantag. Ändå finns det redan 
en uttrycklig begäran om nya undantag som tillåter fångst av liten ungfisk. Även om den 
är ofullkomlig och kan komma att ändras utgör förordning (EG) nr 1626/94 det första 
steget i en politik för miljöskydd och resursbevarande i Medelhavet. Med några års 
perspektiv kommer det att bli möjligt att utvärdera dess effekter. 
3.5. Undantag och förenklingar 
Regelverket för den gemensamma fiskepolitiken kritiseras ofta för att vara alltför 
komplicerat. Denna kritik riktas särskilt mot de tekniska åtgärderna. Att bestämmelser 
som är tillämpliga för tre mycket olika regioner (när det gäller förordning 3094/86 från 
Kattegatt till Gibraltar sund) är samlade i en enda förordning är ett första exempel på 
komplexitet som i praktiken inte berör fiskaren som arbetar inom ett begränsat område. 
Kommissionen har inte desto mindre ansträngt sig för att minska de geografiska 
olikheterna. Framsteg har också gjorts vid den 11 :e ändringen. Andra är under 
övervägande. Men rent allmänt är undantagen från allmänna regler det som bidrar mest 
till komplexiteten. Förutom komplikationer i texterna försvåras kontrollerna avsevärt 
genom dessa undantag, särskilt så länge som bestämmelser liknande "ettnätsregeln" inte 
kan antas. Detta är skälet till att undantagen bör begränsas till vad som är strikt 
nödvändigt. De diskussioner som föregick den 11 :e ändringen av förordning 3094/86 har 
visat att det som kunde framstå som en politisk nödvändighet för en medlemsstat i 
samband med antagandet av ett paket med "tekniska åtgärder" inte alltid senare motsvarar 
en effektiv användning. Det är därför som alla substantiella omarbetningar av 
förordningarna om tekniska åtgärder bör tas tillvara för att rensa bort undantag som är 
föråldrade eller som helt enkelt inte är nödvändiga. Som förberedelse för dessa 
diskussioner bör varje medlemsstat uppmanas att precisera vilka undantag den anser 
nödvändiga, och att fastställa under vilka förhållanden de används och kontrolleras på ett 
effektivt sätt. 
4. UPPENBARA EFFEKTER AV GENOMFÖRANDET AV TEKNISKA 
ÅTGÄRDER 
4.1. Historiska trender i fiskedödlighetstal för ungfisk 
Som anges i avsnitt 2 i denna rapport är huvudavsikten med genomförandet av tekniska 
åtgärder att minska fiskedödlighetstalet för ungfisk. 
För många av de viktigaste fiskbestånden som utnyttjas av fartyg från gemenskapen har 
vetenskapsmän utvärderat fiskedödlighetstalet för varje åldersgrupp av landad eller fångad 
fisk, beroende på om det finns tillgängliga data om mängderna dumpad fisk. Om de 
tekniska åtgärderna hade varit effektiva skulle det ha kunnat förväntas att 
fiskedödlighetstalet i de yngre åldersgrupperna skulle ha sjunkit jämfört med tidigare. Men 
som framgår av siffrorna i bilaga 2 a finns det ingen klar nedgång för flertalet av de 
viktigaste fiskbestånden. 
Samtidigt har inte TAC-nivåerna åstadkommit någon minskning av utnyttjandetalen. Detta 
har lett till att nyckelbestånden antingen inte repar sig från sin nedgång, eller att 
nedgången till och med fortsätter ytterligare, som framgår av siffrorna i bilaga 2 b. 
I huvudsak framträder därför en bild där de tekniska åtgärdernas avsedda effekter, trots 
ökningar i maskstorleken och tillämpning av stängda områden och stängda säsonger, inte 
6 
verkar ha uppnåtts. På sin höjd kan man förmoda att situationen skulle ha varit sämre om 
de nuvarande tekniska åtgärderna inte hade tillämpats. Icke desto mindre förekommer det 
fortsatt fångst av liten ungfisk. Vanligtvis dumpas den eftersom längderna till övervägande 
del ligger under respektive minsta storlek för landning. 
4.2. Varför är de tekniska åtgärderna mindre effektiva än förutsett? 
Resultaten av experiment under kontrollerade förhållanden, antingen på forskningsfartyg 
eller på handelsfartyg, pekar på att tillämpning av lämpligt formulerade tekniska åtgärder 
i fråga om maskstorlek eller fiskeredskapens struktur bör resultera i förbättrad selektivitet 
och därigenom minska dödlighetstalet för ungfisk. 
4.2.1. Reaktionen från fiskarhåll 
Det pris man emellertid får betala för införandet av sådana tekniska åtgärder är en 
minskning på kort sikt av fångsterna och förmodligen även av landningarna till lägre 
nivåer än annars. Det är fiskarna som får betala detta pris. Det är därför förståeligt att 
fiskarna som måste ta hänsyn till omedelbara effekter på t.ex. återbetalning av lån osv. 
reagerar negativt på förslag om tekniska åtgärder för förbättrad selektivitet. 
Fiskare lyckas ofta få med den nationella förvaltningen på sin linje att föreslagna åtgärder 
för förbättrad selektivitet är alltför extrema och att de potentiella förlusterna i form av 
minskad landning är större än de ekonomiskt kan klara. Förhandlingar i frågan resulterar 
ofta i urvattning av det ursprungliga förslaget. Det kommer också krav om undantag från 
förslagen som avses förbättra selektiviteten, med den motiveringen att om förslaget 
genomförs utan undantag kommer det att bli olönsamt att bedriva fiske efter ett antal 
målarter. Liknande förfrågningar om undantag görs också beträffande stängda områden 
eller stängda säsonger. Undantag medges ofta fastän det är erkänt att det sker bifångster 
av andra arter än de för vilka det har begärts undantag och för vilka undantaget är 
olämpligt. 
Det har också under senare år blivit allt klarare att enbart specificering av minsta 
maskstorlek för släpredskap är otillräcklig för att garantera en lämplig selektivitet. 
Justering av andra tillbehör till sådana redskap kan göras och görs på ett sådant sätt att 
selektiviteten för varje definierad minsta maskstorlek är lägre än vad som hade väntats 
mot bakgrund av resultaten vid kontrollerade experiment. Sådana justeringar strider ofta 
inte mot befintliga bestämmelser. Exempel på sådana justeringar är användning av 
följande: 
— Nätsäckar med lagenlig minsta maskstorlek men tillverkade av mycket tjockt och stelt 
nätmaterial, ofta med inslag av dubbelgarn. 
— Ökat antal maskor runt nätsäckens diameter 
— Ökning av längden på olika delar av nätet omedelbart före nätsäcken. 
— Användning av nät med sexkantmaskor i nätsäcken på så sätt att maskorna är nästan 
stängda vid fiske under normala förhållanden 
Det är också klarlagt att det förekommer illegal verksamhet. Denna omfattar bl.a. 
följande: 
— Användning av en extra nätsäck runt den normala nätsäcken som är anbringad på 
sådant sätt att den yttre nätsäcken kan tas loss om en inspektion verkar vara 
förestående. 
— Tunga föremål, t.ex. däck eller madrasser placeras med avsikt i nätsäcken för att öka 
det hydrodynamiska motståndet och därigenom stänga maskorna i nätsäcken. 
Sådan olaglig verksamhet refereras mera i detalj i kommissionspersonalens arbetspapper 
om kontroll av miljöskyddspolitiken. 
4.2.2. Frånvaron av en ettnätsregel 
Svårigheterna vid genomförandet av rådande regler som avser att säkerställa lämplig 
selektivitet i brist på en ettnätsregel eller något effektivt alternativ har diskuterats utförligt. 
Gemenskapens förordning om tekniska åtgärder innehåller talrika hänvisningar till 
maskstorlekar som kan användas för undantag från den allmänna "referensmaskstorleken" 
för definierade geografiska områden. Varje maskstorlek för undantag åtföljs av villkor där 
man fastställer det lägsta procenttal av fångsten som måste omfattas av "målarten" för 
vilken användningen av maskstorleken är tillåten och ett högsta procenttal för "skyddade" 
arter. Vid inspektion bedöms fångstens lagenlighet i förhållande till den maskstorlek som 
använts för att bärga fångsten och fångstens procentuella sammansättning. 
För närvarande tillåts fiskefartyg från gemenskapen ha nät med olika minsta maskstorlekar 
ombord. Därför är det möjligt att fisk kan fångas, avsiktligt eller ej, med en maskstorlek 
som är mindre än den som bort användas enligt bestämmelserna. Vid inspektion hävdas 
det att eventuella kvantiteter fisk ombord som strider mot reglerna om tillåtna undantag 
i fråga om maskstorlek fångats med ett nät av rätt maskstorlek som det finns ett eller flera 
av ombord på fartyget. I princip kan alla förordningar om maskstorlek och tillhörande 
bifångster undvikas, helt enkelt genom att man alltid ombord för med sig ett nät med den 
allmänna referensmaskstorleken för det geografiska område där fartyget fiskar. 
En utbredd användning av en sådan taktik kommer att leda till fångst och därmed död för 
stora mängder småfisk som annars inte skulle ha fångats och dödats. I tekniska termer 
strider sådana förfaranden mot inrättandet av ett mera tillfredsställande mönster för 
utnyttjandet än det som uppenbarligen råder för närvarande. 
Kommissionen är av den uppfattningen att förbud mot att föra med sig nät med mer än 
en minsta maskstorlek ombord är ett uppenbart medel för att genomföra en effektiv 
kontroll som leder till ökade miljövinster. 
Det har emellertid påpekats för kommissionen att det är svårt att förutsäga reaktionen från 
fiskarhåll på "ettnätsregeln". Det är tänkbart att dumpningen skulle öka. Om en fiskare 
till exempel använder en maskstorlek som det har beviljats undantag för men det var ont 
om fisk av målarten kanske han fortsätter att fiska med samma nät hellre än att återvända 
till hamnen för att byta redskap. För att hålla sig inom lagens råmärken skulle man kanske 
dumpa fisk (eller, kanske, göra omlastning) för att se till att den procentuella 
sammansättningen av fångsten ombord är lagenlig vid en inspektion. 
En annan möjlighet är att införandet av ettnätsregeln ytterligare skulle kunna uppmuntra 
att det vidtas lagliga eller olagliga åtgärder för att minska redskapens selektivitet så som 
påpekas i avsnitt 4.2.1 i denna rapport. 
Ytterligare en möjlighet är att fiskeansträngningarna omdirigeras med avseende på arter 
så att utnyttjandetalen blir högre för vissa resurser (förmodligen av det mer värdefulla 
slaget). Ökning av fiskeansträngningarna kan också förekomma i ett försök att återvinna 
konstaterad förlust av fisketillfällen. 
Dessutom har kommissionen också uppmärksammats på ett antal konstaterade tekniska 
och socioekonomiska problem. 
Dessa kan inordnas i två huvudkategorier: 
(i) Problem mellan zonerna 
Ett betydande antal gränslinjer finns definierade i gemenskapens regelverk som skiljer 
geografiska områden eller boxar där bestämmelserna om maskstorlek skiljer sig från 
bestämmelserna i angränsande områden. Fiskarna vill ha möjlighet att byta redskap 
"omedelbart" för att ha laglig rätt att fiska när de passerar gränser. För att möjliggöra 
"omedelbara" byten från en maskstorlek till en annan måste redskap med mer än en 
maskstorlek föras med samtidigt ombord. Enligt ettnätsregeln anses återresa till hamnen, 
med förlust av potentiell fisketid som följd, som det enda sättet i praktiken för byte av 
redskap. 
(ii) Problem inom zonerna 
Även om fiskarna inte kräver eller avser att överskrida gränserna under en fisketur, anses 
det att de behöver flera maskstorlekar ombord för att vid tillfälle kunna utnyttja vissa arter 
som det kan uppstå tillgång på under loppet av en resa. [Så till exempel om det uppstår 
tillgång på makrill/sill (32 mm nät) under en tur som huvudsakligen syftar till fångst av 
demersala arter (100 eller 80 eller 65 mm nät beroende på geografiskt område]. 
5. TEKNISKA ÅTGÄRDER SOM TILLÄMPAS UTANFÖR 
GEMENSKAPSVATTEN 
5.1. Nordatlanten 
Tekniska åtgärder som tillämpas utanför gemenskapsvatten i Nordatlanten är mestadels 
till sin natur mycket likartade de som tillämpas inom gemenskapsvatten och består av det 
sedvanliga paketet med minsta maskstorlekar, stängda områden eller säsonger, minsta 
landningsstorlek osv. Mot bakgrund av beståndens, särskilt de demersala beståndens, 
vanligtvis dåliga eller mycket dåliga kondition framstår det som klart att bidraget genom 
tekniska åtgärder inom hela detta område till bevarandet av bestånden inte har varit vad 
man hade väntat sig från teoretiska utgångspunkter. 
Norge och Island tillämpar några tekniska åtgärder som till sin natur är annorlunda 
jämfört med de som definieras i gemenskapsbestämmelserna. Norr om 62 00' N är norska 
fartyg som fiskar efter räkor skyldiga att sätta in ett sorteringsgaller i sina trålar. Gallret 
är en stel struktur av metall eller på senare tid av plast som ger små individer av olika 
arter en flyktväg, medan de annars skulle behållas som bifångst. En liknande åtgärd har 
också införts i räkfisket i NAFO-området i syfte att undvika bifångst av ung kungsfisk. 
Denna åtgärd tycks redan ha fått positiva effekter på beståndet av kungsfisk. 
Norge och Island tillämpar också ett system av stängning av fisket i realtid i områden och 
vid tidpunkter med höga fångster av småfisk. Stängning bestäms antingen på 
inspektionstjänstens inrådan eller, vid vissa tillfallen, på inrådan av fiskarna själva. 
Tabellen i bilaga 6 jämför maskstorlekarna för bottentrålar och andra tekniska åtgärder 
i olika områden i Nordatlanten och i Medelhavet. 
5.2. Internationella fora 
Vi bör också hålla i minnet att huvudlinjerna vad avser tekniska åtgärder diskuteras i ett 
antal internationella fora. Den fjärde internationella konferensen för skydd av Nordsjön 
utfärdade en förklaring av ministrarna där man med avseende på fisket betonar kravet på 
upprättandet av utnyttjandetal inom säkra biologiska gränser för att främja 
återuppbyggnaden av decimerade bestånd och för att bifångster och dumpning ska få så 
liten omfattning som möjligt. 
Förenta Nationernas konferens om bestånd som finns på ömse sidor om en gräns och om 
ständigt vandrande fiskbestånd, som avslutades i augusti 1995, uttrycker önskemål om 
särskilda bestämmelser för bevarande och förvaltning och för förbättring av 
fiskemetodernas selektivitet. 
Uppförandekodexen för ansvarigt fiske som för närvarande håller på att utvecklas inom 
ramen för en konferens som sponsras av FAO uttrycker också önskemål om liknande 
bestämmelser. Det möte om bevarandet av djur av valsläktet i Medelhavet och Svarta 
havet som hölls i Monaco i september 1995 antog en resolution om strängare tekniska 
åtgärder för att reducera bifångster av valar till ett minimum. 
Dessa fora går inte så långt att de i detalj specificerar vilka tekniska åtgärder som krävs 
för varje bestånd eller område och de bestånd eller områden som tas upp skiljer sig ibland 
från de med strikt relevans för detta dokument. Icke desto mindre finns det ett klart behov 
för att det införs effektiva tekniska åtgärder för att förbättra selektiviteten. 
6. FÖRSLAG OM TEKNISKA ÅTGÄRDER PÅ SENARE TID 
6.1. Tekniska åtgärder som ersättning för reglering av fiskeansträngningarna 
6.1.1. Förslag från medlemsstaterna till kommissionen 
På senare år har medlemsstaterna föreslagit kommissionen att tekniska åtgärder kan 
införas som en ersättning för reglering av fiskeansträngningarna. 
Under 1991 och 1992 innehöll respektive TAC och kvotregleringar villkor varigenom det 
bestämdes om begränsning av antalet dagar till sjöss för fartyg som fiskar efter torsk och 
kolja i Nordsjön, Skagerack och Kattegatt och väster om Skottland. Fartyg från vissa 
medlemsstater beviljades emellertid befrielse helt eller delvis om de använde släpredskap 
med större maskstorlek än då gällande referensmaskstorlek. Till grund för befrielsen låg 
att användningen av en större maskstorlek skulle skapa sådana förhållanden att 
10 
avelsbeståndets biomassa vid årets slut skulle vara detsamma som kunde förväntas av en 
tillämpning av restriktioner på fiskeansträngningen. 
I praktiken undveks de avsedda effekterna av villkoren för befrielse av åtminstone en del 
fiskare som använde redskap som uppfyllde villkoren för befrielse men med sådana 
tekniska egenskaper att deras selektivitet inte var bättre, förmodligen sämre, än de redskap 
de ersatte. Vissa medlemsstater föreslog också att det skulle antas tekniska åtgärder för 
att bidra till uppnående av målen för det nuvarande fleråriga utvecklingsprogrammet 
(FUP). Kommissionen har i allmänhet inte godtagit sådana förslag i medvetandet om 
faktorer liknande de som framhävs i avsnitt 2.4.1 i denna rapport och även därför att 
huvudinriktningen hos FUP är en minskning av den samlade flottstyrkan snarare än att 
kontrollera fiskedödlighetstalet för ungfisk. Kommissionen godtog dock att Förenade 
kungariket enligt nationella bestämmelser obligatoriskt använde fyrkantmaskiga paneler 
i havsräketrålar och Nederländerna på samma sätt bomtrålar med begränsad bomlängd. 
6.1.2. Förslag från yrkesfiskare till medlemsstaterna 
I februari 1992 tillkännagav Förenade kungadömets regering ett åtgärdspaket som avsåg 
att fylla behovet av lagliga medel för att kontrollera deras fiskares fiskeansträngningar. 
Fiskarna i Förenade kungariket reagerade på detta paket med förslag om tekniska åtgärder 
som ersättning för kontroll av fiskeansträngningarna. Det klargjordes att de föreslagna 
tekniska åtgärderna skulle betraktas som ett strikt alternativ och inte som ytterligare ett 
led i kontrollen av fiskeansträngningarna. 
I förslagen ingick obligatorisk användning av fyrkantmaskiga paneler, införandet av 
ytterligare stängda zoner och säsonger (veckoslut), definition av maximal garndiameter, 
användning av selektiva trålar och ändring av maskstorlekarna för vissa redskap med 
rombformiga maskor. Kommissionen är medveten om att myndigheterna i Förenade 
kungariket diskuterar dessa förslag med lämpliga representanter för fiskarna. 
6.2. Andra förslag 
I ett brev i juli 1995 till kommissionen från Irish South and West Fishermen's 
Organisation gavs det en sammanfattning av vilka tekniska åtgärder denna organisation 
anser godtagbara. Det var bl.a. ökade maskstorlekar i rombmaskiga redskap, användning 
av fyrkantmaskiga paneler i havsräketrålar, godtagande av ettnätsregeln, kännetecken för 
nätmaterial, boxar för skydd av kummel, ökningar i fråga om minsta landningsstorlek, 
ändring av förordningar om bifångster och förhållanden i fråga om fasta redskap. 
De danska myndigheterna har ofta pekat på att ekonomiska fördelar kan erbjudas för att 
förmå fiskarna att godta antingen vederbörlig tillämpning av befintliga tekniska åtgärder 
eller tillämpning av nya tekniska åtgärder eller tekniska tilläggsåtgärder. För närvarande 
är de ekonomiska fördelarna till sin natur i stort sett odefinierade men kommissionen 
skulle välkomna ytterligare diskussioner i detta ämne med de danska myndigheterna eller 
med andra medlemsstater. 
Kommissionen har vid ett antal tillfällen påpekat för sin rådgivande kommitté att den 
välkomnar förslag om möjliga tekniska tilläggs- eller alternativa åtgärder. Det har inte 
kommit några svar på dessa påpekanden. 
11 
6.3. Sammanfattning av förslagen 
Medlemsstaternas förslag till kommissionen 1991 och 1992 innebar användning av 
maskstorlekar i släpredskap som var större än den referensmaskstorlek som definierats i 
respektive förordningar. Det hänvisades också till möjligheten att definiera en 
maximidiameter för det gam som används för att konstruera nät men man avstod slutligen 
från att ta med sådana avvägningar i villkoren för undantag från reglering av 
fiskeansträngningen. 
Förslagen från fiskarna i Förenade kungariket hänvisar till sådana möjligheter som 
obligatorisk användning av fyrkantmaskiga paneler, ökning av den minimala 
maskstorleken i släpredskap, definition av minsta gamdiameter, användning av selektiva 
trålar, ytterligare stängda områden (även i realtid). Dessutom hänvisar förslagen från 
Förenade kungariket också till möjligheten av tekniska åtgärder för fasta redskap och till 
möjliga villkor som är tillämpliga på fiske efter kraft- och blötdjur. De irländska förslagen 
är av liknande art. 
6.4. Slutsatser 
Kommissionen är inte av den uppfattningen att tekniska åtgärder i framtiden bör godtas 
som ersättning för kontroll av fiskeansträngningarna. Det är tydligt att det är relativt 
enkelt att ändra redskap på ett sådant sätt att de uppfyller alla krav enligt lag men inte 
uppvisar den väntade förbättringen i fråga om selektivitet. 
I detta sammanhang är viktigt att det i grunden finns två underliggande principer för 
bevarandet av fiskbestånd: 
(i) Fånga inte ungfisk 
och 
(ii) Fånga inte för mycket fisk 
Tekniska åtgärder, TAC-tal och kontroll av fiskeansträngningen bör få komplettera 
varandra i användningen och bör inte uppfattas som alternativ som utesluter varandra. Det 
är av detta skäl som kommissionen strävar efter att fastställa ett globalt paket som 
innefattar följande: 
(i) Tekniska åtgärder, främst med syftet att skydda ungfisk 
(ii) Kombinerade åtgärder för att begränsa utnyttjandetalen, t.ex. begränsning av 
input (minskning av kapaciteten genom fleråriga utvecklingsprogram, kontroll 
av fiskeansträngningen) och av output (TAC och kvoter). Definition av halvtidsmål 
och tillhörande strategier som innefattar kontroll av fiskeansträngningen, TAC 
och kvoter, åtgärder som är förenliga med FUP, för uppnåendet av målen. 
Det finns ingen möjlig ersättning mellan minskning av ansträngningen och skydd av 
ungfisk: de måste tillämpas samtidigt i integrerad form. 
12 
Figuren i bilaga 7 visar de olika elementen i detta integrerade paket. 
7. FRAMTIDEN 
Kommissionen anser följande faktorer värda att ta under övervägande i framtiden: 
7.1. Förbättrat genomförande av befintliga eller förbättrade bestämmelser 
Oberoende av detaljerna i det tekniska åtgärdspaketet måste ökad uppmärksamhet ägnas 
åt genomförandet. Därför kommer kommissionen att återvända till frågan om ettnätsregeln 
för att diskutera på vilka sätt denna tanke kan tillämpas. En möjlighet är att bara ett 
begränsat antal kombinationer av maskstorlekar blir tillåtna. Särskilt är det tänkbart att 
det införs ett förbud eller begränsningar när det gäller rätten att ha med sig redskap med 
ett antal olika maskstorlekar som är lämpliga för fångst av ett spektrum av demersala 
arter. Det är dock tänkbart att det blir tillåtet att föra med sig ett redskap med en 
specificerad minsta maskstorlek som lämpar sig för fångst av pelagisk fisk och ett redskap 
med en specificerad minsta maskstorlek som lämpar sig för fångst av demersala arter. 
Kommissionen har också för avsikt att med medlemsstaterna diskutera uppenbara fall av 
missbruk av diverse undantag vilket lett till att föreskrivet fiske för vissa arter har 
bedrivits under totalt olämpliga tekniska förhållanden. 
7.2. Utvidgning av det geografiska område för vilket vissa villkor är tillämpliga 
I princip framstår det som önskvärt att utvidga villkoren i fråga om minsta maskstorlekar 
liknande dem för Nordsjön till alla vatten utanför brittiska öarnas och Irlands kuster och 
kanske också till Biscayabukten. I mer sydliga vatten är högre maskstorlekar absolut 
nödvändiga för utnyttjande av de flesta demersala arter av fenfisk, t.ex. kummel, marulk 
och glasvar. 
Det måste också tas under övervägande att man till Skagerack och Kattegatt utvidgar 
villkor som mer liknar de som råder i Nordsjön. 
För Östersjöns del kommer det att övervägas att, som en parallell till de villkor som 
hänför sig till andra gemenskapsvatten, för varje redskap som används enligt undantagsbe­
stämmelser definiera ett lägsta procenttal målarter och ett högsta procenttal bifångstarter. 
7.3. Slopande eller ändring av uppenbart överflödiga eller onödiga aspekter av be­
stämmelserna 
Vissa aspekter av de gällande bestämmelserna kan vara överflödiga, t.ex. villkor för att 
i Skagerack och Kattegatt fiska efter vissa arter som skall användas som agn, villkor i 
samma område för fiske efter fjärsing, villkor för fiske efter ål i Nordsjön. Dessutom 
skulle man kunna fundera på att minska antalet tillåtna maskstorlekar i vissa områden 
samtidigt som man upprätthåller möjligheten att bedriva lönsamt fiske. I detta 
sammanhang kan det vara lämpligt att föreslå stängning, när det gäller användning av 
vissa redskap, av områden som saknar ett bestånd av den art som är målet för sådana 
redskap. Kommissionen anser t.ex. att det inte bör vara tillåtet att utnyttja redskap avsedda 
för fångst av havskräfta i områden där havskräfta inte finns. 
13 
7.4. Upptagande i bestämmelserna av diverse tekniska tilläggsvillkor 
Fastställandet av villkor som kräver obligatorisk användning av fyrkantmaskor, 
förmodligen i panelform, inuti lämpliga släpredskap, kommer att övervägas. Likaså 
kommer kraven på att använda selektiva trålar, att sätta in stela galler i släpredskap och 
att definiera en maximal garndiameter också att beaktas. 
Nya eller utökade villkor med hänseende på stängda områden för skydd av ungfisk, 
särskilt kummel, kan också komma att övervägas. 
7.5. Andra möjligheter 
Möjligheterna att införa ett system, varigenom stängning i realtid av fiskevatten eller delar 
av fiskevatten kan genomföras, kommer att beaktas. 
Beaktande kommer också att ges till införandet av villkor som, inom ramen för sådana 
begränsningar som kvoter och straffkoefficienter, möjliggör fångst genom specificerat 
fiske av arter eller storleksgrupper av arter som det är teoretiskt icke önskvärt att man 
fångar men där det är oundvikligt eller ekonomiskt i hög grad önskvärt. 
7.6. Miljöhänsyn 
I enlighet med ministerförklaringen från Nordsjökonferensen om miljön 1995 kommer 
Kommissionen att framlägga ett förslag om att i Nordsjön upprätta ett ostört område där 
det kommer att utföras vetenskapliga undersökningar av miljöns återhämtning. 
Dessutom kan kommissionen, när det gäller skydd och bevarande av andra arter än fisk, 
komma att beakta kravet om att det upprättas områden som hålls stängda säsongsvis för 
olika slag av fiske. 
7.7. En positiv svn på tekniska åtgärder 
De tekniska åtgärderna kan av många fiskare komma att uppfattas som riktade mot dem. 
För att undvika detta bör diskussionerna mellan forskare, myndigheter och fiskare 
utvecklas så nära faltet som möjligt, så att problemen kan förutses och förhindras. 
Man bör fortsätta att inrikta sig på uppmuntrande åtgärder. Dessa härrör till stor del från 
initiativ som medlemsstaterna kan ta för att uppdelningen inom ramen för de 
fiskerättigheter som ges på nationell nivå ska gynna dem som använder sig av de mest 
selektiva fisketeknikerna. Detta utesluter dock inte stimulering eller samordning på 
gemenskapsnivå. 
8. SLUTSATSER 
Införandet av tekniska åtgärder har inte lett till det eftersträvade skyddet för ungfisk och 
arter som utgör bifångster. Bifångster och dumpning utgör fortfarande avsevärda problem. 
Svårigheterna med att gå från konstateranden till effektiva beslut illustreras i bilagorna 
la och Ib beträffande kummel respektive kolja. Man bör emellertid lägga märke till en 
attitydförändring bland företrädare för fiskarna, i varje fall i en del medlemsstater. Av 
14 
olika skäl (insikt, hopp om att undvika ytterligare restriktioner, särskilt beträffande 
fiskeansträngning, oro för faktiska eller förmodade fångster av ungfisk gjorda av andra 
medlemsstater) finns det numera en efterfrågan på förstärkta tekniska åtgärder. I Förenade 
kungariket har oroade yrkesfiskare gått samman och utarbetat en samling förslag till 
tekniska åtgärder. Tyvärr var det inte möjligt att efterkomma de brittiska fiskarnas 
önskemål att dessa förslag skulle ersätta begränsningarna av kapacitet och fiskeansträng­
ningar. Dock visade detta steg att vilja finns till konstruktivt samarbete, och förslagen 
kommer att beaktas i kommande kommissionsförslag. 
Problemen med tekniska åtgärder går också utanför själva fiskerisektorn. Miljöexperter 
lägger en allt större vikt vid definition av mer selektivt fiske för att kunna minska fiskets 
påverkan på ekosystemen. Detta i första hand för att undvika eller begränsa fångsterna av 
sårbara arter (marina däggdjur, fåglar). Kraven ökar dock hela tiden. De bör beaktas i de 
fall de är välgrundade och i möjligaste mån föregripas. Risken finns nämligen att det 
kommer att krävas ännu kraftigare miljöskyddsåtgärder om man inte i tid vidtar åtgärder 
för en sund fiskeriförvaltning. 
Brister i lagstiftningen är till en del orsaken till den nuvarande otillfredsställande 
situationen. De är dock av mindre betydelse än de två huvudorsakerna: 
- Överkapacitet som lett till mycket intensiv exploatering. 
- Bristande kontroll. 
Den förstnämnda faktorn gör att stora fiskar blir alltmer sällsynta och gör fiskarna 
ekonomiskt beroende av att fortsätta fiska efter småfisk. Detta försvårar ytterligare 
kontrollen, särskilt när det saknas en fast vilja. 
En studie av de bestämmelser som antagits utanför gemenskapen visar att det inte finns 
något universalmedel som gemenskapens fiskeripolitik skulle ha missat. Det krävs således 
kontinuitet. De befintliga åtgärderna måste förbättras och kommissionen kommer att 
eftersträva detta genom adekvata förslag. De vetenskapliga yttranden som alla pekar på 
att maskstorlekarna ytterligare bör ökas kommer naturligtvis att beaktas i förslagen. 
Yrkesfiskarnas förslag måste också beaktas och förslagen måste visa prov på förnyelse. 
Men tekniska åtgärder kan bara ha verkan om de integreras i en genomförd politik. 
Utnyttjandetalen måste minska, vilket innebär att kapaciteten och fiskeansträngningarna -
måste minska. Kontrollsystemen måste göras mycket effektivare. 
År 1996 blir i detta avseende ett mycket viktigt år, det år då besluten om FUP IV måste 
fattas och rådet måste besluta om uppföljningen av sina tidigare åtaganden beträffande 
tekniska åtgärder. 
15 
BILAGA la 
Exempel på särskilda åtgärder för förvaltningen av kummel i Atlanten 
Kummel är en av de arter för vilken de vetenskapliga rapporterna är alarmerande. Artens 
fångstplatser i Atlanten har därför gjorts till föremål för flera initiativ från kommissionens 
sida. 
Den 27 juli 1988, vid antagandet av ändringen för femte gången1 av förordning (EEG) 
nr 3094/86, underströk rådet "nödvändigheten av att minska fångsterna av liten kummel 
vars bestånd i region 3 exploateras i nära samband med fiske efter havskräfta". Till följd 
av kommissionens förslag, som grundats på rapporten om vetenskapliga undersökningar 
i fråga om detta fiske, åtog sig dessutom rådet den 14-16 december 1987 att "före den 30 
juni 1989 fastställa normer för minsta tillåtna maskstorlek gällande från och med den 1 
april 1990 för trålfiske efter havskräfta i region 5,...", men kommissionens förslag om 
ökad maskstorlek sköts upp på den franska delegationens begäran. Ett beslut från rådets 
sida (om införande av 55 mm maskstorlek och möjligheten att använda selektiva trålar 
vid fiske efter havskräfta i region 3) kom först med antagandet av ändringen för nionde 
gången2 och började tillämpas den 1 april 1990. 
Skyddet av unga exemplar av kummel var också syftet med inrättandet av säsongmässiga 
skyddsområden utanför Iberiska halvöns kust (Spanien och Portugal) genom ändringen 
för elfte gången3. I rådets beslut följdes inte helt kommissionens rekommendationer om 
stängningsperiodernas längd. 
Kommissionens förslag till ändringen för elfte gången omfattade en ökning av 
basstorleken för maskor i region 3 från 65 till 80 mm, vilket ansågs mer anpassat till 
fiske efter kummel enligt de vetenskapliga rön som bekräftats vid flera tillfallen. Förslaget 
godtogs inte av rådet vid dess möte den 28 oktober 1991. Vid det tillfället åtog sig rådet 
"att på kommissionens förslag införa en maskstorlek på 80 mm fyrkantmaskor i region 3 
samt att standardisera maskstorleken till 70 mm vid fiske efter havskräfta, med 
tillämpning senast från och med den 1.1.95..". Som redan nämnts i huvudtexten kommer 
frågan att tas upp igen under 1996. 
Rådet och kommissionen uttryckte dessutom vid rådets möte i december 1994 klar oro 
över tillståndet för det södra beståndet av kummel (kummel i ICES-områdena VIIIc och 
IXa)4. Kommissionen och rådet enades i och med inrättandet av "Specialistgruppen för 
det södra beståndet av kummel" om nödvändigheten av "att finns möjligheter att uppnå 
en drastisk och betydande minskning av exploateringen av detta bestånd, särskilt de unga 
exemplaren. " 
Kommissionen sammankallade behöriga experter. Deras rapport har framlagts för 
medlemsstaterna (sec(94)2231). Här återstår också beslut att fatta. 
Förordning (EEG) nr 2024/88 av den 23 juni 1988. 
Förordning (EEG) nr 4056/89 av den 19 december 1989. 
Förordning (EEG) nr 345/92 av den 27 januari 1992. 
Rådets dokument 11486/93 av den 18 mars 1994. 
ifc 
BILAGA lb 
Tekniska åtgärder i fråga om förvaltningen av fisket efter torsk, kolja och vitling 
i Nordsjön 
Torsk, kolja och vitling fångas i Nordsjön främst med bottentrål och snurrevad. De flesta 
av de fångster som görs vid varje användning av dessa redskap består av en blandning av 
de tre arterna samt flera andra demersala arter i mindre kvantiteter. 
För att förhindra fångster av unga exemplar av dessa arter har man främst inriktat sig på 
att genomföra bestämmelser om minsta tillåtna maskstorlek i de redskap som 
huvudsakligen används vid fisket. Härvid uppstår genast ett problem. Vid varje bestämd 
maskstorlek, och med alla andra faktorer oförändrade, kommer vitling att bli mer 
svårfångad än kolja, som i sin tur blir mer svårfångad än torsk. Valet av maskstorlek 
inom detta fiske måste alltså alltid bli en kompromiss. Vad som är perfekt för vitling är 
mindre bra för torsk, och vice versa. 
Ändå har man successivt under åren infört ökningar av maskstorleken inom detta fiske. 
Under 1960-talet, innan den gemensamma fiskeripolitiken infördes, var minsta tillåtna 
maskstorlek 65 mm och idag är den 100 mm. 
Nästan varje förslag om ökning underkändes av fiskare från någon medlemsstat, och 
därmed av dess myndigheter, av det skälet att den större maskstorleken skulle omöjliggöra 
fiske efter vitling. I själva verket finns det ingenting som tyder på att detta skulle stämma, 
utan tvärtom fångas små och unga vitlingar trots ökningarna fortfarande i 100 mm minsta 
tillåtna maskstorlek, och dumpas ofta i stora mängder. 
Det finns också ett särskilt undantag för vitlingfiske där maskor på 90 mm tillåts i 
samband med andra villkor om minsta procentsats för målarter, högsta procentsats för 
bifångster och andra villkor i fråga om fiskeredskapens struktur. Kommissionen känner 
inte till någon utbredd användning av detta undantag trots att vissa medlemsstater gjort 
stora ansträngningar för att införa det och trots att villkoren antogs av rådet som en A-
punkt. 
Flera andra undantag som syftar till att tillåta annat fiske går också tvärs emot en god 
förvaltning av torsk, kolja och vitling. En minsta maskstorlek på 80 mm tillåts för att 
underlätta fisket efter tunga och 70 mm tillåts för fiske efter havskräfta. Tyvärr fångas 
även torsk vid detta fiske och, beroende på fiskeplats, ibland även kolja och vitling. 
Nät med minsta maskstorlek på 32 mm är också tillåtna vid fiske efter vitlinglyra. Vid 
sådant fiske tas stora bifångster av ung vitling (xxx ton under 1994) och kolja (xxx ton 
under 1994). Det har gjorts försök att minska detta fiskes effekt på vitling och kolja 
genom att inrätta "vitlinglyreboxen" ett område inom vilket ung kolja och vitling lever 
tillsammans med vitlinglyra och där det är förbjudet att fiska med nät med 32 mm 
maskstorlek. Ändå förekommer stora fångster av kolja och vitling fortfarande. 
De förväntade effekterna av de regler som inrättades för att minska fångsterna av ung 
rundfisk har alltså på det stora hela inte varit så positiva som förväntat. Det är ändå 
ganska troligt att exploateringen av ung rundfisk skulle varit ännu större om inte 
nuvarande regler fanns, men nuläget är långt ifrån tillfredsställande och större 
ansträngningar måste göras för att uppnå en signifikant förbättring. 
»7 
FJskedödlighet bland ungfisk uttryckt som % av fiskdödligheten bland fullvuxen fisk. 
TORSK: Via 
' ungfisk/fullvuxen 
SEJ: Via KOLJA: Via VITLING: Via 
20 
10 
• ungfisk/fullvuxen • ungfisk/fullvuxen œ 
CD 
TORSK: Vila TUNGA: Vila 
• ungfisk/fullvuxen • ungfisk/fullvuxen 
Fiskedödlighet bland ungfisk uttryckt som % av fiskdödligheten bland fullvuxen fisk. 
TORSK: Illa RÖDSPÄTTA: Skagerack och 
Kattegatt VITLING: Nordsjön 
TORSK: Nordsjön KOLJA: Nordsjön 
60 
50 
40 
30 
20 
10 -
0 
• ungfisk/fullvuxen 35 SEJ: Nordsjön 
• ungfisk/fullvuxen • ungfisk/fullvuxen 
Fiskedödlighet bland ungfisk uttryckt som % av fiskdödligheten bland fullvuxen fisk. 
TUNGA: Vllf.g 
V RÖDSPÄTTA: Vllf.g TORSK: IVa,Vla,VII,Vllla 
160 T 
55 80 
• ungfisk/fullvuxen 
MARULK(Piscatorius): VII,Vllla,b MARULK(Bude,): VII,VIIIa,b GLASVAR(Whrffiagonis): VII, VII 
18 T 
16 T 
14 + 
12 I 
10 -
8 i 
I 
6 + 
•I 
2+ 
i 
o 4-
' ungfisk/fullvuxen • ungfisk/fullvuxen O T- CM 
O O) O) 
O) O) o> 
• ungfisk/fullvuxen 
Fiskedödlighet bland unafisk uttryckt som % av fiskdödligheten bland fullvuxen fisk. 
SILL: Nordsjön VÄSTLIG MAKRILL 
80 ^ 
SILL: Via - norra delen 
• ungfisk/fullvuxen 700 ^ 
• ungfisk/fullvuxen SILL: Vlla(N) - Manx PLUS Mourne) 
20 4-
i 
10 f 
o i-
[^ 
O) 
• ungfisk/fullvuxen 
Långtidsuppskattningar av beståndens biomassa för olika bestånd som exploateras av unionens fiskare. 
40000 
35000 TORSK: Via 120000 KOLJA: Via VITLING: Via 
CD 
5\* •SSB Time Series • SSB Time Series • SSB Time Series 3> 
3> 
cr SEJ: VI 
c o 
ffi 
(O 
(O TORSK: Nordsjön 
300000 
250000 
200000 
3 150000 f 
m 
$ 100000 
50000 KOLJA: Nordsjön 
•SSB Time Series • SSB Time Series • SSB Time Series 
Långtidsuppskattningar av beståndens biomassa för olika bestånd som exploateras av unionens fiskare 
VITLING: Nordsjön 
700000 
600000 
Ä 500000 
400000 
300000 
200000 
100000 -TORSK: Skagerack 
35000 T 
• SSB Time Series •SSB Time Series 300000 
250000 
»• 200000 o c 
I 150000 
m 
$ 100000 
50000 SEJ: Nordsjön, Illa 
• SSB Time Series 
RÖDSPÄTTA: Nordsjön TORSK: Vila TORSK: Vild 
450000 T 
400000 
350000 
250000 + 
200000 
150000 + 
100000 
50000 + 
0 2000 
H—l—I—I—I—I—h-
1976 1979 1982 1985 1988 1991 
• SSB Time Series 25000 
20000 
• SSB Time Series •SSB Time Series 
Långtidsuppskattningar av beståndens biomassa för olika bestånd som exploateras av unionens fiskare. 
^ 
^ 
0 C C 
2 
m 
CO 
co VITLING: Vild TUNGA: Vild 
12000 T 
10000 
«" 8000 o c 
I 6000 
4000 
2000 
1983 1985 1987 1989 1991 
• SSB Time Series • SSB Time Series 
RÖDSPÄTTA: Vild KUMMEL SYDLIGHT BESTÂND 
60000 
• SSB Time Series •SSB Time Series 
BILAGA 3 
TEKNISKA ÅTGÄRDER OCH DUMPNING 
Kommissionen har redan tidigare understrukit och analyserat allvaret i den gemensamma 
fiskeripolitikens problem med dumpning (SEC (92)423). På senare tid har 
världsomfattande siffror visats i en rapport från FAO1 . 
De tekniska åtgärderna är varken den huvudsakliga orsaken till dumpningarna eller det 
universalmedel som kan avhjälpa dem. Som närmare utretts i kommissionens meddelande 
i denna fråga finns det många orsaker till dumpningen, och orsakerna varierar med arten 
av fiske. Sambanden mellan tekniska åtgärder och dumpning varierar också beroende på 
typen av åtgärd. 
Inrättandet av permanenta eller tillfälliga skyddsområden eller boxar på platser där 
det ofta förekommer bifångster av icke kommersiella eller skyddade arter eller stora 
andelar mycket små fiskar är en åtgärd som begränsar dumpningen och även har andra 
direkt fördelar. 
Begränsning av eller förbud mot icke selektivt fiske med bestämmelser som syftar 
till större maskstorlekar gör det även möjligt att kombinera direkt skydd av ungfisk och 
vissa arter med en minskning av dumpningen. 
Frågan om minimistorlekar är känsligare. Det är tekniskt möjligt att minska 
fiskeredskapens selektivitet, särskilt trålarnas, så att ökade maskstorlekar inte leder till att 
fångsterna av småfisk minskar. För att uppnå en avskräckande verkan måste man alltså 
se till att de fiskare som tar till sådana metoder inte får någon ekonomisk vinning av det. 
Därför finns det också reguljär lagstiftning som genom att förbjuda saluföring av mycket 
små fiskar fråntar dem allt ekonomiskt värde. För att minska risken för bedrägeri är den 
enklaste lösningen att förbjuda att dessa småfiskar behålls ombord, eftersom risken är stor, 
så snart de kan konserveras, att de kan saluföras bedrägligt. 
Att bestämma minimistorlekar medför alltså en nackdel: den fångade fisken kan inte 
saluföras och måste till och med oftast dumpas eftersom fiskarna för det mesta är döda. 
Denna nackdel förs regelbundet fram som en illustration över det "absurda" i 
lagstiftningen. I själva verket är det en nackdel som accepteras för att undvika en annan, 
nämligen att massiva fångster av småfisk blir praxis. Det faktum att man måste väga de 
två nackdelarna mot varandra visar att valet bara kan utmynna i en kompromiss. Även vid 
fiske efter en enda art är fiskeredskapens selektivitet oundvikligen otillräcklig: andelen 
fisk som behålls ombord ökar progressivt med storleken på fiskarna och inte genom 
någon tröskeleffekt. Dumpningsproblemet kan alltså inte helt undvikas. För att minska det 
till försumbar nivå skulle man behöva välja en mycket liten minimistorlek, så att få fiskar 
under minimistorleken kunde fångas av ett redskap som följer normerna. Men i så fall 
skulle inte den önskade avskräckningseffekten uppstå, och det skulle bli lönsamt för 
fiskarna att fortsätta fiska efter småfisk som bara var något över minimistorleken. Om 
man tvärtom väljer en mycket stor minimistorlek, som exempelvis motsvarar en storlek 
där tre fjärdedelar av fisken fastnar i trålen blir dumpningen stor. 
FAO Fisheries technical paper nr 339 "A global assessment of fisheries bycatch and discards" Rom 
1994. 
För att bestämma minimistorleken måste man beakta egenheterna för varje sorts fiske. Det 
är till exempel rimligare med en stor minimistorlek om man fiskar efter små fiskarter i 
områden där det inte finns fisk som normalt fastnar i en trål av lagstadgad storlek än att 
det inte skulle finnas någon geografisk skillnad som gör det möjligt att undvika att fånga 
småfisk för de fiskare som så önskar. Beaktandet av egenheterna kan emellertid stå i 
motsättning till behovet av enkla regler. Det är till exempel mycket svårt att skapa respekt 
för minimistorlekar om dessa varierar beroende på typ av fiske. Den slutliga 
kompromissen kompliceras ytterligare av att man för det mesta fiskar efter flera arter. 
Det finns ingen total lösning på dumpningsproblemet om man inte förbättrar 
fiskeriförvaltningen i stort. Överfiske, misshushållning och dumpning hänger 
oåterkalleligen samman. 
Förekomsten av överkapacitet medför en ökat fiske, vilken gör de stora exemplaren mer 
sällsynta och därmed gör det ekonomiskt ohållbart för fiskare att undvika fångster med 
en stor andel småfisk. I detta läge är det inte möjligt att reglera maskstorleken utan att 
införa kompletterande åtgärder beträffande minimistorlekar, vilket leder till dumpning. 
Denna onda cirkel kan bara brytas genom att man inför tekniska åtgärder. Man måste gå 
tillbaka till problemens upprinnelse, nämligen alltför stora fiskeansträngningar och 
överkapacitet. 
2 C 
BILAGA 4 
RÅDETS ÅTAGANDEN BETRÄFFANDE TEKNISKA ÅTGÄRDER 
Rådet har vid upprepade tillfällen gjort den bedömningen att det inte krävs omedelbara 
beslut utan en fast tidsplan för beslut om förbättringar av fisketeknikernas selektivitet. De 
åtaganden som har gjort i denna riktning motsvarar nedanstående förklaringar: 
Doc 11089/89 PV/CONS 87 FISKE 386 
"Rådet och kommissionen medger att det allvarliga läget för vissa demersala bestånd, 
särskilt i Nordsjön kräver skyddsåtgärder som motsvarar situationen, de anser att 
ändringar av befintlig lagstiftning bör göras med en helhetssyn, särskilt vad gäller 
maskstorlek, minimistorlekar vid landning och dumpning i havet. I detta sammanhang ger 
de arbetsgruppen på hög nivå i uppdrag att intensifiera det fördjupningsarbete som redan 
påbörjats på området och rapportera före den 1 juni 1990." 
Doc 9217/91 PV/CONS91 FISKE 250 
Beslut om 
1. minsta maskstorlek i region 3: 
"Rådet åtar sig att på kommissionens förslag besluta om att en maskstorlek på 80 mm 
fyrkantmaskor skall införas i region 3 samt om att den enhetliga maskstorleken för 
havskräftfiske skall vara 70 mm, med tillämpning senast från och med den 1.1.1995, 
på villkor att vetenskapliga analyser som godkänts av ICES (internationella rådet för 
havsforskning) och STCF (vetenskapliga och tekniska kommittén för fiskerinäringen) 
bekräftar att de bestämmelser som gäller vid den tidpunkten inte kunnat säkra 
beståndens fortlevnad." 
2. minsta maskstorlek i region 2: 
"Rådet åtar sig att på kommissionens förslag besluta om att en maskstorlek på 110 
mm fyrkantmaskor, med möjlighet till ett nätstycke med 100 mm kvadratiska maskor 
skall införas i region 2 (hela Nordsjön och väster om Skottland norr om lat. 56 ° N) 
med tillämpning senast från och med den 1.1.1995, på villkor att vetenskapliga 
analyser som godkänts av ICES och STCF bekräftar att de bestämmelser som gäller 
vid den tidpunkten inte kunnat säkra beståndens fortlevnad." 
Doc 11486/93 PV/CONS93 FISKE 544 
Kummel i ICES-områdena VIHc och IXa 
"Kommissionen och rådet är överens om behovet av att före september 1994 inrätta en 
specialistgrupp med uppgift att närmare studera avelsbeståndet av kummel i ICES-
områdena VIIc och IXa och vid behov ange metoder för att snabbt och i hög grad minska 
fångsterna av detta bestånd, särskilt av ungfisk." 
& 
Nordsiötorsk 
"Kommissionen och rådet konstaterar att den specialistgrupp som inrättades 1993 för 
nordsjötorsken inte har kunnat rekommendera särskilda åtgärder för bevarandet av 
torskbeståndet i Nordsjön. Med hänsyn tagen till det särskilt allvarliga läget för detta 
bestånd kommer kommissionen därför inom ramen för dess övervakningsansvar att 
prioritera övervakningen av kvoter och tillämpningen av tekniska åtgärder beträffande 
beståndet. 
Kommissionen förklarar att den i samarbete med de berörda medlemsstaterna och med 
tillämpning av den nya övervakningsordningen kommer att föreslå att ett särskilt program 
för övervakning inom en mycket snar framtid skall fastställas." 
Doc. 12404/94 PV/CONS93 FISKE 488 
V. Ändringar till förordningen om vissa skyddsåtgärder 
b) Kommissionen kommer senast den 30.6.1995 att lägga fram förslag som syftar till 
att förbättra de tekniska skyddsåtgärderna (särskilt beträffande fiskeredskapens 
selektivitet) i västerhavet. Rådet kommer att fatta beslut angående dessa förslag före 
den 31.12.1995. 
2* 
BILAGA 5 
TEKNISKA ÅTGÄRDER OCH SKYDD AV UNGFISK 
1. Olika tekniska åtgärder 
1.1 Trålarnas selektivitet och minsta tillåtna maskstorlek 
Training är den mest använda fisketekniken. Så länge små maskstorlekar är tillåtna är det 
också den mest effektiva tekniken vid fångst av ungfisk. 
Trålens selektivitet beror främst på den maskstorlek som används i dess bakre del, lyftet. 
Den beror även på andra faktorer, som antalet maskor i lyftets omkrets. Man kan 
nämligen genom att öka maskantalet minska selektiviteten och därmed omintetgöra den 
förbättring som en större maskstorlek kan förväntas medföra. Redskapsformen kan också 
spela en avgörande roll. Den traditionella formen gör att maskorna inte har den önskvärda 
kvadratiska formen, utan snarare ser ut som mer eller mindre avsmalnande romber (se fig. 
3). Detta minskar möjligheten för mindre fisk att slinka igenom de smala och ibland helt 
igenstängda romberna. Redskapsformen med kvadratiska maskor ger i detta avseende 
bättre möjligheter. Denna form bör alltså användas i större utsträckning, vilket skulle öka 
överlevnaden bland de fiskar som slinker ur trålen och minska de selektivitetsmisstag som 
gör att små fiskar fastnar i en trål som de egentligen skulle slinka igenom, (se fig. 4). 
Vetenskapliga experiment och flera försök ledda av yrkesfolk har visat fördelarna med 
denna redskapsform. Det har samtidigt visat sig att de problem som brukar åberopas 
(skörhet) kan lösas (genom användandet av nätstycken). Även om resultaten verkar något 
mindre lovande än väntat, och även om man i vissa fall (plattfiskar) inte kan vänta sig 
någon förbättring alls, är användandet av kvadratiska maskor början till viktiga framsteg. 
1.2 Bestämning av minimistorlekar 
Det är tekniskt möjligt att minska fiskeredskapens selektivitet, särskilt trålarnas, så att 
ökade maskstorlekar inte leder till att fångsterna av småfisk minskar. För att uppnå en 
avskräckande verkan måste man alltså se till att de fiskare som tar till sådana metoder inte 
får någon ekonomisk vinning av det. Därför finns det också reguljär lagstiftning som 
genom att förbjuda saluföring av mycket små fiskar fråntar dem allt ekonomiskt värde. 
För att minska risken för bedrägeri är den enklaste lösningen att förbjuda att dessa 
småfiskar behålls ombord, eftersom risken är stor, så snart de kan konserveras, att de kan 
saluföras bedrägligt. 
Att bestämma minimistorlekar medför alltså en nackdel: den fångade fisken kan inte 
saluföras och måste till och med oftast dumpas eftersom fiskarna för det mesta är döda. 
Denna nackdel förs regelbundet fram som en illustration över det "absurda" i 
lagstiftningen. I själva verket är det en nackdel som accepteras för att undvika en annan, 
nämligen att massiva fångster av småfisk blir praxis. Det faktum att man måste väga de 
två nackdelarna mot varandra visar att valet bara kan utmynna i en kompromiss. Även vid 
fiske efter en enda art är fiskeredskapens selektivitet oundvikligen otillräcklig: andelen 
fisk som behålls ombord ökar progressivt med storleken på fiskarna och inte genom 
någon tröskeleffekt. Dumpningsproblemet kan alltså inte helt undvikas. För att minska det 
till försumbar nivå skulle man behöva välja en mycket liten minimistorlek, så att få fiskar 
under minimistorleken kunde fångas av ett redskap som följer normerna. Men i så fall 
skulle inte den önskade avskräckningseffekten uppstå, och det skulle bli lönsamt för 
IS 
fiskarna att fortsätta fiska efter småfisk som bara var något över minimistorleken. Om 
man tvärtom väljer en mycket stor minimistorlek, som exempelvis motsvarar en storlek 
där tre fjärdedelar av fisken fastnar i trålen blir dumpningen stor. För att bestämma 
minimistorleken måste man beakta egenheterna för varje sorts fiske. Det är till exempel 
rimligare med en stor minimistorlek om man fiskar efter små fiskarter i områden där det 
inte finns fisk som normalt fastnar i en trål av lagstadgad storlek än att det inte skulle 
finnas någon geografisk skillnad som gör det möjligt att undvika att fånga småfisk för de 
fiskare som så önskar. Beaktandet av egenheterna kan emellertid stå i motsättning till 
behovet av enkla regler. Det är till exempel mycket svårt att skapa respekt för mini­
mistorlekar om dessa varierar beroende på typ av fiske. Den slutliga kompromissen 
kompliceras ytterligare av att man för det mesta fiskar efter flera arter. 
1.3 Skyddsområden och boxar 
Tanken att skydda vissa områden som har samband med särskilda etapper i fiskarnas 
livscykel är mycket utbredd. Bland lekmän leder den ibland till förväxlingar bland annat 
mellan lekområden och växtområden. För de flesta av de arter som fiskas skiljer sig de 
platser där lekbestånden samlas vid befruktningen och de platser där äggen läggs 
(lekområden) från de områden där de minsta fiskarna samlas (växtområden). I figur 5 
illustreras fallet när det gäller kummel, som är ganska typiskt, där lekplatserna befinner 
sig betydligt längre ut till havs än växtområdena. 
I motsats till vad amatörer i fråga om resursbevarande ibland tror, är den viktigaste 
åtgärden för att säkerställa ett rätt utnyttjande och återväxt av resurserna som regel att 
skydda växtområdena. 
För vissa arter är det svårt att fastställa dessa områden en gång för alla. När det till 
exempel gäller nordsjötorsken sprider sig ynglen över mycket stora områden och 
eventuella stim av småfisk befinner sig på olika platser från år till år. När det gäller andra 
arter kan det å andra sidan vara mycket lätt att fastställa växtområdena. I gemenskapens 
lagstiftning har därför fastställts en mängd skyddsområden eller boxar, särskilt i Nordsjön 
för plattfiskar och utanför iberiska halvön för kummel. 
3o 
y-O-CM > 0^_l_U-0-<'>/M Mi 
Trålens taux de retention 
I f I I M I I I M I < M I I I > t * M 
1* 18 20 21 24 26 25 30 3X 34 36 38 40 4Z «4 46 48 50 
Fiskarnas längd 
Figur 1 : Den progressiva taux de retention för en trål i förhållande till fiskarnas längd 
Kurvan -•-•-•- motsvarar en bättre selektivitet 
1À 
Trålens lyft vid klassisk redskapsform 
(diamant- eller rombformade maskor) 
iqij::::::::: ffi::::ï5 
Trålens lyft med kvadratiska maskor 
Figur 2: De olika maskformerna i trålens lyft med klassisk redskapsform och med 
kvadratiska maskor 
• ^ 
2. De tekniska åtgärdernas biologiska följder 
2.1 Monospecifika resonemang 
Allmän problematik 
En teknisk åtgärd syftar till att skydda de unga exemplaren. När den inrättas uppstår 
genast en minskad vinst, motsvarande det kommersiella värdet av de fiskar som inte tas 
upp. 
Mot denna förlust står vinster på längre sikt: 
- Den mest uppenbara vinsten är att de små fiskar som lämnas kan växa och fångas 
senare. Det är bara en del av dem som kommer att fångas, medan de övriga dör av 
naturliga skäl, men eftersom de fått växa till sig kommer den individuella vikten att ha 
ökat. Vinsten uppstår så snart tillväxtpotentialen ökat och man kommit upp i en 
återfångst som är större än den naturliga dödligheten. 
- När man skonar de unga exemplaren ökar man också antalet fiskar som fortplantar sig. 
Vetenskapliga analyser visar att detta ofta är den mest effektiva åtgärden, mer effektiv 
än andra som kanske ligger närmare till hands (fiskeförbud under lektiden). Ökningen 
av avelsbeståndet är den enda garantin mot de risker för ett biologiskt sammanbrott som 
uppstår när återväxten inte är säkrad. 
- Om man låter bli att fånga fisken så snart det låter sig göra ger detta 
fiskeriförvaltningarna en reaktionstid som gör det möjligt att inventera förekomsten av 
en åldersgrupp innan den ingår i fångsterna i stor skala. Det skulle återge mekanismen 
för bestämning av total tillåten fångstmängd dess trovärdighet. 
- Dumpningsproblemet utgör i sig ett argument för ökad maskstorlek och skydd av 
yngelområden. En stor del av de fiskar som lämnas på grund av ökade maskstorlekar 
är naturligtvis fiskar som inte uppfyller minimistorlekar och därför normalt kastas 
tillbaka i havet. En arbetsgrupp inom ICES anger att mellan 40 och 130 miljoner 
exemplar av kummel dumpas i Atlanten årligen. I Nordsjön är det vanligt att man från 
ett trål drag dumpar fler koljor än antalet fiskar som säljs. 
Situationen för bestånden av rundfisk 
Tillståndet för gemenskapens resurser varierar beroende på arter och områden. Vissa 
bestånd är "vid god hälsa" (makrill, så kallad västlig, olika sillbestånd), men i andra ändan 
av skalan finner man stora rundfiskar, vilka spelar en viktig ekonomisk roll i det 
demersala fisket. I Nordsjön väster om Skottland är torsken, tillsammans med kolja och 
sej, den största faktorn. Torsken återfinns också i Irländska sjön, Keltiska sjön och östra 
delen av Engelska kanalen där dess roll är mycket viktig om än inte avgörande. Längre 
söderut utgör kummeln ryggraden i det mesta fisket tillsammans med torsken i Keltiska 
sjön. Det är just beträffande dessa bestånd som de vetenskapliga analyserna varit mest 
alarmerande. 
För vissa bestånd har analyserna varit mer precisa än för andra. Det är ett misstag att tro 
att faran är mindre i de senare fallen. En noggrann läsning av studierna visar tvärtom att 
även om uppgifter saknas beträffande Irländska sjön eller havet utanför Iberiska halvön 
visar alla tillgängliga fakta på att situationen är mycket allvarlig. 
I S3 
Besluten måste fattas snabbt. När det gäller torsk, kolja och kummel finns risk för att 
bestånden skall försvinna helt. Bland många torskbestånd, däribland i Nordvästra atlanten, 
har utvecklingen på senare tid varit katastrofal. Koljebeståndet vid Georges bank 
(Nordvästra atlanten) har på grund av överfisket under sjuttiotalet blivit ett restbestånd 
utan ekonomiskt intresse. 
2.2 Plurispecifika aspekter 
Dessa är av två sorter. Man talar om teknisk interaktion när fisket inriktas på flera arter 
i stället för en. Biologisk interaktion handlar främst om predationsförhållandena mellan 
olika arter. 
Teknisk interaktion 
Eftersom det är omöjligt att undvika att samtidigt fånga arter med sinsemellan mycket 
olika tillväxtpotentialer, måste man acceptera kompromisser. Den maskstorlek som då blir 
resultatet blir för stor för små arter och för liten för stora arter. 
För att förbättra fisket av torsk, sej eller kummel skulle man kunna tänka sig mycket 
större maskstorlekar än de som föreslås. Det finns ju faktiskt en del mycket stora 
fiskarter, som långa, marulk, hälleflundra, piggvar och rocka som kan fiskas med mycket 
stora maskor. 
När det rör sig om en art bestående av mycket små fiskar och det är möjligt att fiska 
denna art utan att få upp mängder av fiskar av större arter är den enklaste lösningen ett 
undantag som berör en viss art eller en grupp arter. Till största delen rör problemet 
pelagiska eller semipelagiska arter (sill, makrill, taggmakrill, ansjovis, sardiner, blåvitling) 
och skaldjur (havskräftor, räkor). Men varje undantag innebär en risk, även om det 
motsvarar en teknisk möjlighet. De arter undantaget gäller kan användas som svepskäl. 
Man måste alltså vara sträng vid riskbedömningen och bestämningen av maskornas 
undantagsstorlek för målarten och sätta sådana villkor för undantagsfisket att riskerna 
begränsas. Dessutom måste man säkerställa att det går att kontrollera att villkoren följs. 
Sammantaget leder allt detta tyvärr till invecklade bestämmelser. 
Biologisk interaktion 
Den naturliga dödligheten minskar de vinster som uppnås med ökad maskstorlek. Detta 
kan kompliceras ytterligare i de fall den skyddade arten är rovdjur och predaterar på andra 
bestånd. Den kvantitativa effekten av detta är svårbestämd men det finns onekligen en 
kvalitativ effekt. Den beror bland annat på det inbördes spridningsförhållandet mellan 
predatorema och deras byte, beträffande bestämda storleksklasser. Den kan alltså variera 
inom samma art beroende på område. Mycket arbete och diskussioner i ämnet har ägnats 
Nordsjövitlingen. 
3. Ekonomiska och sociala konsekvenser 
3.1 Allmänna anmärkningar 
Oavsett bristen på kunskaper kan man inte ställa ekonomin i motsats till biologin när det 
gäller de tekniska åtgärderna. Åtgärdernas konsekvenser och berättigande är av såväl 
ekonomisk och social som biologisk art. Det finns de som menar att restriktioner som 
tekniska åtgärder och fiskebegränsningar inte har något berättigande om man ser till den 
ekonomiska sidan av saken och inte bara till den biologiska. I själva verket är det så att 
bioekonomiska studier har gjorts och de har i allmänhet kommit fram till ännu strängare 
slutsatser än de som gjorts enbart från biologisk utgångspunkt. Det är alltså inte 
välgrundat att införa olika maskstorlekar i avvaktan på kompletterande ekonomiska 
undersökningar som man hoppas skall komma fram till ett annat resultat. 
För tydlighetens skull bör man klargöra att ökade maskstorlekar i vilket fall som helst 
måste anses som en möjlighet, och att en annan möjlighet skulle vara att behålla befintlig 
lagstiftning. Båda möjligheterna innebär svårbestämbara sociala och ekonomiska för- och 
nackdelar. Debatten bör i huvudsak handla om skillnaderna mellan vad som å ena sidan 
händer på lång sikt, nämligen att ökade maskstorlekar kommer att innebära biologiska, 
ekonomiska och sociala vinster, och vad som å andra sidan händer på kort sikt, nämligen 
att vissa svårigheter kan uppstå. Det är också viktigt att analysera hur förlusterna och 
vinsterna fördelas. 
3.2 Utvärdering på medellång och lång sikt 
En ökning av maskstorleken skulle innebära en produktionsökning beträffande många 
bestånd. Beaktandet av ekonomiska fenomen motsäger inte denna slutsats, utan tvärtom 
kommer införandet av en prissättning som beror på fiskens storlek att öka vinsterna. Om 
en atlantkummel mellan sitt andra och sitt sjätte år mer än sexdubblar sin vikt, sker 
samtidigt nästan en fördubbling av kilopriset för trålarna. Om samma sexåriga kummel 
tas med krokfiske kan priset fördubblas igen. Priset på en och samma fisk kan alltså i 
praktiken multipliceras med tjugofem beroende på om den fångas med en finmaskig trål 
eller av vissa fartyg som bedriver krokfiske. Prognoserna kompliceras av prisflexibiliteten, 
men det finns inga resultat som tyder på att den skulle omintetgöra den vinst som 
fångsternas ökade vikt medför. Den beräknade flexibiliteten beträffande Nordsjön ger som 
mest en minskning med 20 % av de långsiktiga vinster som den ökade maskstorleken 
medför. Flexibiliteten medför heller inte en ekonomisk annullering av vinsten med 
produktionsökningen, utan låter i stället konsumenterna dra fördel av en prissänkning 
beroende på en bättre hushållning med resurserna. 
På det sociala planet är det svårare att göra en prognos över de vinster som kan göras 
med ökad maskstorlek. Men att slösa med en potentiell avkastning genom att misshushålla 
med resurserna skapar sannerligen inte någon hållbar sysselsättning. Ett av de säkraste 
rönen från de vetenskapliga undersökningarna är till och med att ju oförsiktigare man är 
vid fångst av mycket ung fisk, ju försiktigare måste man vara när det gäller fiskets 
intensitet. 
3.3 Förluster på kort sikt 
Ökad maskstorlek är en investering som ger avkastning först när fiskarna blivit tillräckligt 
stora. När det gäller gemenskapens fiskevatten varierar den tid som krävs mellan några 
månader och två eller tre år, från fall till fall. 
Förlusterna kan dessutom minskas på två sätt: 
- Den prisflexibilitet som nämns ovan kan mildra följderna av att fångsterna minskar. 
3S 
- Prognoserna är gjorda med "i övrigt lika förutsättningar", det vill säga att man inte 
beaktat fiskarnas förmåga att anpassa sig och välja sådana fiskemetoder som inte 
påverkas direkt av ökade maskstorlekar. Det tydligaste exemplet är fördelningen av 
fiskeansträngningen. Vid fiske med små maskor är det ekonomiskt lönsamt att 
koncentrera insatserna på områden där det finns gott om unga exemplar. Men så snart 
maskstorleken ökas, ökar också fördelarna med de områden där de större fiskarna finns. 
Prisflexibiliteten är en realitet. Flera ökningar av maskstorleken har redan gjorts. Förluster 
på kort sikt som det varslats om beträffande till exempel Keltiska sjön inträffade aldrig, 
beroende pä att fiskarna anpassade sig och priserna utvecklades därefter. De fartyg som 
valt en maskstorlek på 110 mm i region 2 anpassade genast sitt fiske till den nya regeln. 
Samma erfarenheter har gjorts beträffande andra fiskeområden och man kan till och med 
säga att hittills har inte de ökningar av maskstorleken som införts inom gemenskapen lett 
ens till övergående reella ekonomiska svårigheter. Ökningarna har visserligen inte varit 
särskilt stora, men genom att framskrida gradvis kan man för varje etapp alltid minska 
de omedelbara förlusterna. En snabb ökning skulle snabbt ge fördelarna med rationella 
maskstorlekar, men det skulle också öka anpassningssvårigheterna. 
3.4 Fördelning av vinster och förluster 
Olika fisken ger olika förutsättningar inför de tekniska åtgärderna. De som fiskar efter 
stor fisk har allt att vinna och gör inga märkbara förluster ens på kort sikt. Detta gäller 
fartyg som redan använder grovmaskiga nät och olika fiskeflottor som bedriver krokfiske. 
Fiskeflottor som fiskar med finmaskiga nät drabbas däremot mer av förlusterna på kort 
sikt. Specialiserade fartyg som fiskar med dispens återfinns bland dessa. Även om de 
berörda flottorna ofta är av begränsad storlek är det ett reellt problem. Man kan dock inte 
låta en sådan verksamhet fortgå när resurserna är begränsade och det finns en biologisk 
risk för bestånden. För övrigt skulle ett bibehållande av de nuvarande reglerna också 
medföra orättvisor mellan de olika fiskebranscherna. De flottor som fiskar efter de största 
fiskarna skulle nämligen drabbas. Intensifieringen av fisket efter unga exemplar har redan 
lett till att vissa fisken helt fått upphöra, som till exempel fiske efter fullvuxen kummel 
i Biscayabukten. 
Vad beslutet än blir kommer det att kräva en jämn fördelning av vinster och förluster på 
kort och lång sikt. Den lättaste lösningen, där fisket efter unga exemplar leder till 
elimineringen av annat fiske är inte nödvändigtvis den mest rättvisa. Den stora risken i 
det sammanhanget är att bestånden försvinner, vilket gör alla till förlorare. 
* jf 
BILAGA 6 
Gällande tekniska åtgärder i Nordatlantens olika områden och i Medelhavet 
Område 
Östersjön 
Norge 
EU-region 1 & 2 
EU-Skagerack/ 
Kattegatt 
EU-region 3 
EU-region 5 
EU-region 6 
EU- Medelhavet 
Cadizbukten 
Island 
NAFO 
Canada Minsta tillåtna 
maskstorlek för 
bottentrål 
70-105 mm 
135 mm 
80-100 mm 
90 mm 
65 mm 
65 mm 
100 mm 
40 mm 
40 mm 
155 mm 
130 mm 
?-160 mm Dumpnings-för­
bud 
nej 
ja 
nej 
nej 
nej 
nej 
nej 
nej 
nej 
ja 
nej 
ja Ettnätsregel 
nej 
nej 
nej 
nej 
nej 
nej 
nej 
nej 
nej 
nej 
ja 
nej nej 
ja 
nej 
nej 
nej 
nej 
nej 
nej 
nej 
ja 
nej 
nej 
11 
FLOTTA FLERÅRIGT UTVECKLINGSPROGRAM 
Anpassning av flottornas storlek 
FISKE 
Co INSATSKONTROLL 
Begränsning av fisket 
<D< 
FISKBESTÅND 
<3>4 
<£X <xX <Cxîl + TEKNISKA ÅTGÄRDER: att undvika fångst av ung fisk r > o > 
OJ G>4 
<Z>4 Œ* CO< 
<£:>« <2x <ax c*** 
<Dxl <r>4 «x ex o< <5x ^k ö4 ^ 
C* G* 
<ZX 0<f °< 
ex 04 
TAC & KVOTER: Begränsning av mängden upptagen fisk 

ISSN 1024-4506 
KOM(95) 669 slutlig 
DOKUMENT 
SV 03 
Katalognummer : CB-CO-95-709-SV-C 
ISBN 92-77-97878-3 
Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg 
3<î