MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET, EUROPAPARLAMENTET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN OCH REGIONKOMMITTÉN - Vägen till hållbar produktion - Framstegen i genomförandet av rådets direktiv 96/61/EG om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar

INNEHÅLL

Syftet med meddelandet

1. Inledning

DEL A

2. Framsteg i genomförandet

2.1. Medlemsstaterna

2.1.1. Införlivande med den nationella lagstiftningen (anmälan och överensstämmelse)

2.1.2. Tillämpning

2.1.3. Första rapporten om representativa gränsvärden

2.2. Kandidatländerna

2.2.1. Införlivande med den nationella lagstiftningen

2.2.2. Tillämpning

3. Socioekonomiska konsekvenser

4. Hållbar produktion i ett globalt sammanhang

DEL B

5. Viktiga tolkningsfrågor

5.1. Genomförandet av bästa tillgängliga teknik fram till 2007

5.2. Definitionen av "bästa tillgängliga teknik"

5.3. Fastställande av produktionskapacitet

5.4. Generella bindande föreskrifter och nationella system för handel med utsläppsrätter

6. "Sevilla-processen"

6.1. Systemets utformning

6.2. Bedömning av framsteg

6.3. Det fortsatta arbetet

7. Direktivets framtida utveckling

7.1. Århuskonventionen

7.2. Handel med utsläppsrätter för växthusgaser

7.3. Verksamheter som omfattas

7.3.1. Översyn av tröskelvärden

7.3.2. Avfallshanteringssektorn

7.3.3. Ytterligare verksamheter

8. Utsläppsgränsvärden på gemenskapsnivå

9. Europeiska registret över förorenande utsläpp (EPER)

9.1. Vidtagna åtgärder

9.2. Det fortsatta arbetet

DEL C

10. Förhållandet till andra direktiv och instrument

10.1. Traditionella instrument inom miljöpolitiken

10.1.1. Direktivet om miljökonsekvensbedömning

10.1.2. Direktiven om stora förbränningsanläggningar, lösningsmedel och förbränning av avfall

10.1.3. Seveso II-direktivet

10.1.4. Direktivet om deponering av avfall

10.1.5. Ramdirektivet för vatten

10.1.6. Kemikaliepolitiken

10.1.7. Direktivet om nationella utsläppstak

10.1.8. Luftkvalitetsdirektiv

10.1.9. Rekommendationer om inspektioner

10.2. Icke-traditionella och marknadsbaserade miljöpolitiska instrument

10.2.1. EMAS

10.2.2. Miljöavtal

10.2.3. Handel med utsläppsrätter

10.2.4. Miljöskatter, -avgifter och -bidrag

10.2.5. Miljöansvar

10.2.6. Handlingsplan för miljöteknik

10.3. Den gemensamma jordbrukspolitiken

10.4. Sjätte ramprogrammet för forskning

11. Slutsats

BILAGA 1

BILAGA 2

MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET, EUROPAPARLAMENTET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN OCH REGIONKOMMITTÉN - Vägen till hållbar produktion - Framstegen i genomförandet av rådets direktiv 96/61/EG om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar

Syftet med meddelandet

Det här meddelandet handlar om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar. För att främja ett effektivt genomförande av rådets direktiv 96/61/EG om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar (det s.k. "IPPC-direktivet") avlägger kommissionen en rapport om de framsteg som hittills gjorts i medlemsstaterna och kandidatländerna. I sjätte miljöhandlingsprogrammet, som antogs i juli 2002, bekräftas att man bör prioritera ett effektivt genomförande av gemenskapens miljölagstiftning och kontrollen av att den efterlevs.

Kommissionens budskap till medlemsstaterna och kandidatländerna är klart och tydligt: Den höga miljöskyddsnivå som är det övergripande målet med direktivet kan endast uppnås om ansvariga myndigheter gör de insatser som krävs för ett korrekt genomförande och får till stånd ett konstruktivt samarbete med verksamhetsutövare och andra berörda parter. Många medlemsstater måste lägga in en högre växel för att snabbare nå detta mål och de flesta anslutande länderna måste fortsätta att markant öka sina insatser, såsom man kom överens om vid anslutningsförhandlingarna. Senast i oktober 2007 skall befintliga anläggningar tillämpa bästa tillgängliga teknik och uppfylla alla andra krav i direktivet.

Enligt direktivet skall de flesta bindande miljönormer antas av medlemsstaterna och deras myndigheter i enlighet med subsidiaritetsprincipen. Om det visar sig att deras insatser för att genomföra direktivet är otillräckliga, kan det emellertid bli nödvändigt att överväga en ökad harmonisering för att se till att tillstånd som utfärdas av olika myndigheter är någorlunda enhetliga. Det kan också bli nödvändigt att undersöka andra sätt att uppnå direktivets mål.

Kommissionen vill inleda ett omfattande europeiskt samråd om nuläget och den möjliga utvecklingen inom de områden av miljöpolitiken som behandlar stora industriella punktkällors påverkan på miljön. Kommissionen är intresserad av alla berörda parters synpunkter och uppmanar dem att spela en aktiv roll i debatten om genomförandefrågor och om den framtida utvecklingen. Kommissionen ställer därför sju viktiga frågor i det här meddelandet och har också inrättat en särskild webbplats för detta samråd [1]. EU måste hela tiden sträva efter en optimal kombination av olika miljöpolitiska instrument, kontrollera att det råder full överensstämmelse mellan dem och eventuellt ta till nya grepp för att ge företagen incitament att ytterligare förbättra sina miljöprestanda.

[1] http://www.europa.eu.int/comm/environment/ ippc/ippc_consultation.htm

Det här direktivet är ett viktigt instrument att främja hållbara produktionsmönster i EU. De berörda industrierna kan öka sin konkurrenskraft samtidigt som miljöskyddsnivån förbättras. Förutom de miljöpolitiska instrumenten har EU också andra instrument av mer ekonomisk och social karaktär för att främja hållbarhet.

Direktivet ingår därför som ett led i EU:s bidrag till den globala process som inleddes vid världstoppmötet om hållbar utveckling i Johannesburg, där man beslutade att inrätta ett ramprogram om hållbar konsumtion och produktion som skulle löpa över tio år. EU bör spela en aktiv roll i denna process och främja utbytet av information om bästa tillgängliga teknik så att även länder utanför Europa kan dra nytta av detta ambitiösa arbete.

1. Inledning

1996 antog rådet IPPC-direktivet [2], vars syfte är att genom samordnade åtgärder förebygga och minska föroreningar som härrör från en rad olika industriella verksamheter och jordbruksverksamheter [3] och att uppnå en hög skyddsnivå för miljön som helhet.

[2] EGT L 257, 10/10/1996, s. 26-40.

[3] Industrier inom energisektorn, produktion och omvandling av metaller, mineralindustri, kemisk industri, avfallshantering, pappersmasse- och pappersindustri, förbehandling av textilier, slakterier och beredning av livsmedelsprodukter, bortskaffande och återvinning av animaliskt avfall, djurhållning av fjäderfä eller svin, ytbehandling med organiska lösningsmedel, framställning av kol/grafitelektroder (se bilaga I till direktivet).

Samordnade åtgärder för att förebygga och minska föroreningar bygger på att vissa anläggningar omfattas av ett tillståndssystem. I enlighet med subsidiaritetsprincipen bär medlemsstaterna ensamma ansvaret för direktivets genomförande. Kommissionens roll är att underlätta informationsutbytet på EU-nivå. De flesta medlemsstater har beslutat att vidaredelegera sina uppgifter enligt direktivet till regionala och lokala myndigheter. Direktivets grundläggande princip är att både verksamhetsutövare och tillsynsmyndigheter skall göra en samlad bedömning av varje anläggning och dess miljöpåverkan innan man fattar beslut om eventuella kostnadseffektiva åtgärder som är nödvändiga för att uppnå en hög miljöskyddsnivå.

Sedan oktober 1999 har direktivet tillämpats både på nya anläggningar och på befintliga anläggningar där verksamhetsutövarna har för avsikt att göra väsentliga ändringar som kan medföra betydande negativ påverkan på människors hälsa eller miljön. Under en övergångsperiod fram till oktober 2007 skall medlemsstaterna sörja för att alla befintliga anläggningar uppfyller kraven i direktivet.

Syftet med tillståndssystemet är att se till att verksamhetsutövare vidtar förebyggande åtgärder för att förhindra föroreningar, särskilt genom att bästa tillgängliga teknik används, att ingen betydande förorening förorsakas, att avfall som inte kan undvikas återtas eller bortskaffas på ett säkert sätt, att energi används på ett effektivt sätt, att nödvändiga åtgärder vidtas för att förebygga olyckor och begränsa deras följder och att platsen återställs i ett tillfredsställande skick när verksamheten upphör. Denna helhetssyn skall säkerställa att alla miljöfrågor som är viktiga för en anläggning beaktas, att lämpliga prioriteringar fastställs och att kostnader och fördelar med olika alternativ beaktas. Rent konkret innebär detta att direktivet är inriktat på bland annat följande aspekter:

-Försurning på grund av utsläpp till luften.

-Eutrofiering av mark och vatten på grund av utsläpp till luft och vatten.

-Syrebrist i vatten.

-Växthuseffekten.

-Nedbrytning av det stratosfäriska ozonet.

-Utsläpp av partiklar, bl.a. mikropartiklar och metaller, till luften.

-Bildning av fotokemiskt ozon.

-Utsläpp av långlivade, bioackumulerande eller toxiska föroreningar till vatten eller mark.

-Produktion av farligt och icke-farligt avfall.

-Buller och lukt.

-Förbrukning av råvaror och vatten.

Med tanke på att direktivet spänner över ett stort antal ämnesområden är dess genomförande en stor utmaning för alla berörda anläggningar och för samhället som helhet. Det utgör också en viktig beståndsdel i flera av de temainriktade strategier som har utarbetats som en del av sjätte miljöhandlingsprogrammet [4].

[4] EGT L 242, 10/9/2002, s. 1-15.

2. Framsteg i genomförandet

Genomförandet av direktivet i EU befinner sig fortfarande i sin linda. Det finns relativt få nya anläggningar i EU. Dessutom har det endast gjorts ett begränsat antal ändringar i befintliga anläggningar som myndigheterna betraktar som väsentliga och som kräver ett förnyat tillstånd. Det är därför för tidigt att göra några prognoser rörande direktivets ekologiska konsekvenser. I kandidatländerna befinner sig det egentliga genomförandet i ett mycket tidigt skede eller har ännu inte inletts.

Eftersom det finns många svåra genomförandefrågor är det viktigt att ha tillgång till strukturer på europeisk nivå som gör det möjligt att utbyta bästa metoder. Nätverket IMPEL [5] är ett bra exempel på detta. Med tanke på den centrala roll som begreppet "bästa tillgängliga teknik" spelar och det faktum att det inte föreskrivs några absoluta normer i direktivet är det också viktigt att det finns en funktionell struktur för utbyte av information om bästa tillgängliga teknik och övervakning. Därmed kan man säkerställa en "mjuk harmonisering" av miljönormer i Europa. I bilaga 1 finns en förteckning över tillgängliga strukturer för informationsutbyte.

[5] Medlemsstaternas informella nätverk för de myndigheter som är ansvariga för genomförandet av EU:s miljölagstiftning och kontrollen av dess efterlevnad.

2.1. Medlemsstaterna

Den nationella lagstiftning varigenom direktivet genomförs är försenad i flera medlemsstater. Trots det har kommissionen fått indikationer på att det hittillsvarande genomförandet överlag är tillfredsställande för nya anläggningar och utvidgade eller ändrade befintliga anläggningar. Många medlemsstater ligger emellertid efter när det gäller att se till att direktivet genomförs i tid vid alla befintliga anläggningar, särskilt med tanke på att det är önskvärt att ge anläggningarnas verksamhetsutövare en viss tidsfrist för att uppfylla alla villkor i tillståndet.

Medlemsstaterna är skyldiga att senast i september 2003 besvara ett frågeformulär [6] med detaljerade frågor om direktivets genomförande. Det kommer att möjliggöra en grundligare utvärdering av medlemsstaternas efterlevnad av direktivet.

[6] Kommissionens beslut 1999/391/EG av den 31 maj 1999 beträffande frågeformuläret till rådets direktiv 96/61/EG om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar (IPPC-direktivet), EGT L 148, 15/6/1999, s. 39-43.

2.1.1. Införlivande med den nationella lagstiftningen (anmälan och överensstämmelse)

Tidsfristen för införlivande av direktivet i den nationella lagstiftningen löpte ut den 30 oktober 1999. Endast ett fåtal medlemsstater klarade av att hålla denna tidsfrist. Så sent som i april 2003 hade Luxemburg fortfarande inte antagit en fullständig nationell lagstiftning. I mars 2002 fälldes Grekland, Spanien och Förenade kungariket (Nordirland) i Europeiska gemenskapernas domstol. Ett mål mot Luxemburg är fortfarande inte avgjort. År 2002 införlivade Spanien och Belgien direktivet för hela det nationella territoriet, och i mars 2003 gjorde även Förenade kungariket och Grekland det.

Irland tillämpar en tillfällig lagstiftning eftersom deras införlivande av direktivet har blivit försenat. Italien har endast införlivat direktivet för befintliga anläggningar, men denna lagstiftning tillämpas tills vidare även på nya anläggningar.

Kommissionen har granskat den nationella genomförandelagstiftningen i Finland, Sverige, Österrike, Danmark, Nederländerna, Förenade kungariket, Frankrike och Tyskland. Detta arbete har ännu inte avslutats för Portugal, Spanien och Belgien.

Kommissionen har i alla granskade länder utom Förenade kungariket upptäckt flera allvarliga misstänkta eller konstaterade brister i lagstiftningen. Till de vanliga eller allvarliga bristerna hör följande:

-Ingen definition av "bästa tillgängliga teknik", vilket skapar osäkerhet om rättsläget när det gäller tillståndsvillkoren.

-Inget förbud mot att föreskriva användning av specifik teknik i tillståndet. Detta kan kraftigt begränsa verksamhetsutövarens flexibilitet och innovationspotential.

-Inget krav på att myndigheten skall ta hänsyn till den aktuella anläggningens tekniska egenskaper, dess geografiska belägenhet eller de lokala miljöförhållandena när den fastställer tillståndsvillkoren.

-Otillräckliga uppgiftskrav för tillståndsansökan och inget krav på att verksamhetsutövaren skall tillhandahålla en icke-teknisk sammanfattning av ansökan.

-Otillräckliga krav på innehållet i tillståndsbeslutet, t.ex. vad gäller de åtgärder som skall vidtas för att säkerställa att platsen återställs i ett tillfredsställande skick när verksamheten upphör.

-Olämpliga krav på kontroll och rapportering av utsläpp.

-Ofullständig förteckning över de verksamheter som omfattas.

-Ingen bestämmelse för att se till att befintliga anläggningar följer direktivet senast i oktober 2007 och ingen bestämmelse om förnyad bedömning av tillstånd.

Kommissionen har ännu så länge inte stämt någon medlemsstat för brister i lagstiftningen. Hittills har Finland godtagit kommissionens kritik på alla punkter och ändrat sin lagstiftning i enlighet därmed, och Österrike och Sverige har godtagit de flesta punkterna. Diskussionerna med övriga länder har inte hunnit lika långt.

2.1.2. Tillämpning

I en studie som genomförts för kommissionens räkning undersöktes efterlevnaden av kraven i direktivet i 49 fall där tillstånd utfärdats under år 2000 och 2001 i elva medlemsstater [7]. Efterlevnaden var överlag tillfredsställande. Studien omfattade sådana aspekter som ansökningarnas fullständighet, samordning mellan myndigheter, övervakningskrav, förnyad bedömning av tillstånd och samråd med allmänheten.

[7] Inte Österrike, Grekland, Italien och Portugal eftersom de inte utfärdat några tillstånd i enlighet med IPPC-direktivet.

Vissa oklarheter i direktivet ger emellertid upphov till svårigheter vid genomförandet om medlemsstaten inte har antagit mer specifika bestämmelser. Till dessa svåra frågor hör följande:

-Hur skall tröskelkriterierna i förteckningen över verksamheter tolkas för att man skall kunna bedöma huruvida en anläggning omfattas av direktivets bestämmelser?

-Hur skall en anläggning avgränsas, med tanke på att definitionen omfattar all förknippad verksamhet som tekniskt sett är knuten till de verksamheter som bedrivs på platsen?

-När skall en ändring betraktas som "väsentlig"? (I detta fall krävs en uppdatering av tillståndet.)

-Hur skall utsläppsgränsvärden fastställas utifrån de nivåer som anges för bästa tillgängliga teknik i de s.k. "BREF"-dokumenten (se kapitel 6), där de ofta uttrycks som intervall, t.ex. 10-100 mg/m3? Denna fråga försvåras av att direktivet inte harmoniserar det sätt på vilket utsläppsgränsvärden uttrycks och hur efterlevnaden av dem skall kontrolleras i medlemsstaterna.

-Vad innebär det att "återställa platsen i ett tillfredsställande skick" och hur skall denna princip tillämpas i samband med tillståndet?

-Hur skall tillståndsvillkoren formuleras för sådana aspekter som olyckor, begränsning av avfall och energieffektivitet?

-På vilket sätt och hur ofta skall man göra inspektioner och vilken typ av information skall ingå i övervakningsrapporterna?

-När skall åtal väckas mot företag som överskrider sina gränsvärden och vilka andra åtgärder är effektiva för att se till att bestämmelserna följs?

Fråga 1a: Finns det något behov av ytterligare åtgärder på EU-nivå för att lösa problemen i samband med genomförandet eller är det bättre att de nuvarande och framtida medlemsstaterna får hantera dem på egen hand?

Fråga 1b: Om det finns ett sådant behov, vilken typ av åtgärder skulle vara lämplig?

2.1.3. Första rapporten om representativa gränsvärden

Enligt direktivet skall medlemsstaterna vart tredje år överlämna representativa uppgifter om tillgängliga gränsvärden till kommissionen. Dessa rapporter ger en fingervisning om hur direktivet genomförs i olika länder. Den första rapporteringsomgången ägde rum under 2001. För att underlätta medlemsstaternas arbete hade kommissionen utarbetat ett frågeformulär som omfattade ett urval av verksamheter och föroreningar. Luxemburg lämnade inte in någon rapport. Den belgiska rapporten omfattade bara en del av territoriet och genom att man inte använde frågeformuläret var det svårt för kommissionen att bearbeta och analysera uppgifterna. Förenade kungariket använde frågeformuläret bara för en del av sin rapport.

Syftet med rapporteringen är att samla in jämförbara data för att kontrollera att medlemsstaterna fastställt gränsvärden i samma storleksordning. De första rapporterna visar emellertid klart och tydligt att det i de flesta fall är omöjligt att nå detta mål. Detta beror inte på bristande ansträngningar från medlemsstaternas sida, utan snarare på att de har väldigt olika sätt att uttrycka gränsvärden i tillstånd, vilket de har full rätt att göra eftersom direktivet inte föreskriver någon harmonisering i detta avseende.

Gränsvärdesrapporterna är därför av begränsad nytta. Möjligen kan man se vissa tendenser i medlemsstaterna och en del uppgifter skulle kanske kunna användas som utgångspunkt för framtida förslag om EU-täckande gränsvärden (se kapitel 8). Kommissionen vill emellertid inte pålägga medlemsstaterna en börda som inte står i proportion till rapporteringens värde, och kommer därför att försöka förbättra rapporteringen så att den i högre grad motsvarar förväntningarna [8].

[8] Att kunna dra större nytta av de rapporterade uppgifterna är också målet med den översyn som kommissionen för närvarande genomför av hela systemet för rapportering om genomförandet av EU:s miljölagstiftning.

2.2. Kandidatländerna

En viktig uppgift för de tio nya länder som kommer att bli medlemmar i unionen i maj 2004 har varit att utarbeta realistiska genomförandeprogram. Utbildning av personalen vid behöriga myndigheter och medvetandehöjande åtgärder vid de berörda anläggningarna hör till de viktigaste punkterna i dessa program.

För de behöriga myndigheterna medför det nya tillståndssystemet radikala förändringar jämfört med det tidigare systemet. De måste vänja sig vid att se till helheten och beakta olika miljöaspekter samtidigt, och att ta hänsyn till platsspecifika frågor. De måste också föra en konstruktiv dialog med verksamhetsutövarna och "förhandla fram" villkoren i tillståndet. Detta kräver omfattande kunskaper om industriella processer och bästa tillgängliga teknik. Dessa förändringar är emellertid inte unika för kandidatländerna, utan berör även många av de nuvarande medlemsstaterna.

Flera kandidatländer har förbättrat sin "know-how" genom omfattande partnersamverkansprojekt med medlemsstater, antingen i form av bilateralt samarbete eller inom ramen för EU:s Phare-program.

Ett antal kandidatländer har begärt övergångsperioder för genomförandet av direktivet vid nya och/eller befintliga anläggningar. Under förhandlingarna insisterade kommissionen och rådet emellertid på att nya anläggningar, dvs. anläggningar som togs i drift under år 2000 eller senare, skall följa direktivet från och med anslutningen.

I vissa länder har emellertid upp till 20 % av de befintliga anläggningarna beviljats övergångsperioder. Det rör sig om anläggningar som skulle ha stora svårigheter att anpassa sig till direktivets normer, men som inte orsakar några allvarliga gränsöverskridande effekter (på miljön eller handeln). Dessa anläggningar är skyldiga att inneha ett tillstånd senast i slutet av oktober 2007, men behöver inte uppfylla utsläppsgränsvärden baserade på bäste tillgängliga teknik förrän 2008- 2012, beroende på den övergångsperiod som överenskommits i varje enskilt fall. Polen, Slovenien, Slovakien och Lettland har beviljats sådana övergångsperioder. Även Rumänien och Bulgarien har begärt övergångsperioder.

2.2.1. Införlivande med den nationella lagstiftningen

I februari 2003 hade direktivet införlivats fullt ut i åtta av de tretton kandidatländerna. Tre av de anslutande länderna - Cypern, Slovakien och Slovenien - har fortfarande inte införlivat direktivet. Kandidatländerna har i allmänhet valt ett system med samordnade tillstånd, utom Cypern och Malta. En översikt, land för land, är tillgänglig på följande adress:http://europa.eu.int/comm/environment/ ippc/ippc_cc.htm.

2.2.2. Tillämpning

Hittills har endast ett fåtal "pilottillstånd" utfärdats i vissa kandidatländer.

Under våren och sommaren 2002 gjorde kommissionen och rådet en genomgång av de administrativa resurser som de tio anslutande länderna förfogar över för att genomföra direktivet. Man fann att kandidatländerna fortfarande behövde stärka sin förvaltning, särskilt på regional och lokal nivå. Personalen behöver mer utbildning i att utfärda samordnade tillstånd och i flera fall kan det bli nödvändigt att utöka personalstyrkan.

Mot bakgrund av detta drogs slutsatsen att vissa kandidatländer kommer att stöta på avsevärda problem när direktivet skall genomföras för nya anläggningar i samband med anslutningen. Genomgången resulterade också i ett antal rekommendationer om vilka steg som borde vidtas för att åtgärda de problem som identifierats. Kommissionen övervakar vilka framsteg som görs i detta avseende, diskuterar eventuella brister med kandidatländerna och avlägger regelbundna rapporter om resultaten till rådet.

Det verkar emellertid som om en stor andel av verksamhetsutövarna i dessa länder är relativt välinformerade om sina framtida skyldigheter.

3. Socioekonomiska konsekvenser

Direktivets genomförande skulle kunna få avsevärda socioekonomiska konsekvenser. Kommissionen har gjort en undersökning av hur tillämpning av bästa tillgängliga teknik skulle påverka enskilda anläggningars konkurrenskraft [9]. Man fann bland annat

[9] The Impact of Best Available Techniques (BAT) on the Competitiveness of European Industry (fallstudier inom cementindustrin, icke-järnmetallindustrin samt pappersmasse- och pappersindustrin), David Hitchens et. al, Institute for Prospective Technological Studies, november 2001. Tillgänglig på följande Internetadress: http://www.jrc.es/pages/ f-publications.html.

-att det inte finns något som tyder på att företag som tillämpar bästa tillgängliga teknik och uppnår en god miljömässig standard skulle försämra sin konkurrenskraft, vare sig nationellt eller internationellt,

-att många anläggningar som ligger långt framme på miljöområdet kan utnyttja detta som en konkurrensfördel,

-att man för den skull inte kan dra slutsatsen att ett tidigt införande av bästa tillgängliga teknik vid andra anläggningar inom den industri som omfattades av undersökningen också skulle få små eller obefintliga negativa konsekvenser för deras konkurrenskraft.

En av de viktigaste slutsatserna av undersökningen, och av det seminarium för berörda parter som hölls i maj 2002 [10], är att investeringscykler är en viktig faktor som den behöriga myndigheten måste ta hänsyn till. När man ändå planerar att förnya anläggningens maskiner är det helt klart ett utmärkt tillfälle att även göra investeringar för att förbättra miljön. Industrier med relativt långa investeringscykler har emellertid inte samma möjligheter som industrier med kortare investeringscykler att kombinera dessa investeringar. Myndigheterna bör därför diskutera med verksamhetsutövarna hur investeringarna kan planeras, och väga eventuella ekonomiska eller finansiella nackdelar mot fördelar för miljön. Man bör därvid ha i åtanke att anläggningarna måste efterleva alla bestämmelser i direktivet senast den 30 oktober 2007 (se även kapitel 5.1 och 5.2).

[10] Seminarium om de ekonomiska konsekvenserna av IPPC-direktivet, http://europa.eu.int/comm/enterprise/ environment/index_home/ippc/bat_conference.htm

I undersökningen fann man också att genomförandet av bästa tillgängliga teknik underlättades av ett antal "kvalifikationsfaktorer" som är karakteristiska för väl fungerande anläggningar, t.ex. utbildning, innovation och ledning.

Det kan förekomma att verksamhetsutövaren saknar de medel som är nödvändiga för att införa bästa tillgängliga teknik vid anläggningen. Detta kan särskilt vara ett problem i regioner som utvecklas långsammare eller i industriregioner på tillbakagång. När verksamhetsutövare inte klarar av att uppfylla miljönormerna i direktivet bör medlemsstaterna uppmuntras att aktivt verka för en omstrukturering av industrin med hjälp av strukturfonderna, vilket skulle vara fördelaktigt ur såväl miljösynpunkt som ekonomisk synpunkt [11].

[11] Avsikten med t.ex. Europeiska regionala utvecklingsfonden är att bistå med att avhjälpa de viktigaste regionala obalanserna i gemenskapen genom att delta i utvecklingen och den strukturella anpassningen av regioner som utvecklas långsammare samt i omstruktureringen av industriregioner på tillbakagång.

Direktivet omfattar huvudsakligen stora industri- och jordbruksanläggningar. Även om kommissionen inte har tillgång till några exakta siffror står det emellertid klart att de små och medelstora företagen utgör en betydande andel av alla IPPC-anläggningar i Europa. Det är en stor utmaning att få de små och medelstora företagen att följa miljölagstiftningen [12] och medlemsstaterna måste därför ge särskilt stöd till verksamhetsutövare som inte har de resurser som krävs för att klara av den administrativa bördan och utmaningarna på miljöområdet. Allt sådant stöd måste naturligtvis vara förenligt med konkurrensreglerna (se även kapitel 10.2.4).

[12] Enligt rapporten European SMEs and Social and Environmental Responsibility (Observatory of European SMEs, 2002, tillgänglig på följande Internetadress: http://europa.eu.int/comm/enterprise/ enterprise_policy/analysis/observatory.htm), följer de flesta små och medelstora företag befintliga lagar och andra författningar efter bästa förmåga. De har inte tillräckliga kunskaper om miljölagstiftningen för att garantera att de alltid följer den (s. 35).

Fråga 2: Vilka stödåtgärder bör vidtas på EU-nivå, nationell, regional eller lokal nivå för att underlätta för anläggningar, särskilt små och medelstora företag, att följa direktivet?

4. Hållbar produktion i ett globalt sammanhang

När direktivet utarbetades, förväntade sig lagstiftarna att utvecklingen och utbytet av information på EU-nivå om bästa tillgängliga teknik skulle främja den internationella spridningen av den teknik som används inom unionen för att förebygga och begränsa föroreningar [13]. Kommissionen har också noterat att det utanför EU finns ett relativt stort intresse för de "BREF"-dokument som offentliggörs på Internet.

[13] Denna målsättning återspeglas också i ett av direktivets skäl.

Det är av avgörande betydelse att EU fortsätter att arbeta för stränga miljönormer inom industrin i andra delar av världen, eftersom många miljöproblem är globala eller regionala och de flesta industrier som berörs av direktivet är utsatta för hård konkurrens från produktionsanläggningar utanför unionen. Inom vissa sektorer kan det förekomma ett visst mått av "miljödumping", vilket måste undvikas om det skall vara möjligt att uppnå en hållbar utveckling ur såväl miljömässigt, ekonomiskt som socialt hänseende.

Vid världstoppmötet om hållbar utveckling i Johannesburg som hölls den 26 augusti-4 september 2002 godkände de deltagande länderna EU:s förslag till ett tioårigt ramprogram för hållbar produktion och konsumtion. Industriländerna kom överens om att gå i spetsen för detta globala initiativ i syfte att komma till rätta med de ohållbara produktions- och konsumtionsmönstren och hjälpa utvecklingsländerna att inrätta strategier och instrument för detta ändamål. IPPC-direktivet och spridningen av bästa tillgängliga teknik skulle kunna spela en viktig roll i detta sammanhang.

Fråga 3: Vilken roll skulle direktivet och informationsutbytet om bästa tillgängliga teknik kunna spela för att främja hållbar produktion på det internationella planet?

I syfte att öka det globala medvetandet om EU:s politik för att minska föroreningar från viktiga industriella punktkällor (med tonvikt på IPPC-direktivet och informationsutbytet om bästa tillgängliga teknik), och för att erhålla information om de strategier som tillämpas utanför Europa, anordnade kommissionen och det spanska ordförandeskapet i april 2002 en internationell konferens i Sevilla för handläggare vid miljöministerier och miljöskyddsmyndigheter [14]. En kort sammanfattning av den information som representanter från USA, Kanada, Kina och Indien presenterade vid seminariet återfinns i bilaga 2.

[14] Handlingar från seminariet är tillgängliga på följande Internetadress: http://eippcb.jrc.es/pages/doc/ PCIPsevilla/mainpage.htm

5. Viktiga tolkningsfrågor

Flera oklarheter har framkommit vid genomförandet av direktivet i medlemsstaterna och kandidatländerna. Ett antal återkommande rättsliga frågor måste få en enhetlig tolkning och tillämpning i EU och kandidatländerna. En del av dessa frågor beskrivs nedan.

5.1. Genomförandet av bästa tillgängliga teknik fram till 2007

I direktivet fastställs att befintliga anläggningar måste uppfylla kraven i direktivet senast den 30 oktober 2007. Detta är ett tydligt formulerat krav. Det är därför inte tillräckligt att bara utfärda ett tillstånd före den 30 oktober 2007, vari man beviljar en ytterligare tidsfrist innan anläggning behöver drivas i full överensstämmelse med direktivet. Ett av de grundläggande kraven är att verksamhetsutövarna skall vidta alla lämpliga förebyggande åtgärder för att undvika föroreningar, särskilt genom användning av bästa tillgängliga teknik.

När tillståndsvillkoren fastställs på grundval av bästa tillgängliga teknik (BAT) skall den behöriga myndigheten ta hänsyn till den aktuella anläggningens tekniska egenskaper, dess geografiska belägenhet och de lokala miljöförhållandena. Begreppen "BAT" och "BREF"-dokument är dynamiska till sin natur och så flexibla att verksamhetsutövaren och myndigheterna kan ta hänsyn till begränsningar som är en följd av grundläggande val av produktionsprocess eller av anläggningens utförande, och överväga kostnadseffektiviteten hos olika alternativ. (Se även kapitel 5.2).

För att uppnå full överensstämmelse med direktivet senast den 30 oktober 2007 [15], måste både verksamhetsutövare och behöriga myndigheter tänka på att det kan ta tid att förbättra befintliga anläggningar och att det därför är nödvändigt att vidta erforderliga åtgärder på ett tillräckligt tidigt stadium.

[15] Med undantag för sådana anläggningar i kandidatländerna som beviljats en extra övergångsperiod som sträcker sig längre än 2007.

5.2. Definitionen av "bästa tillgängliga teknik"

Under årens lopp har man använt olika definitioner av BAT både i EU:s lagstiftning och i andra sammanhang, t.ex. i internationella konventioner. I direktivet finns en uttömmande definition som kompletteras av tolv särskilda överväganden i en bilaga. Definitionen gör det möjligt att fastställa vad som är BAT, inte bara i generell bemärkelse (dvs. målet med den s.k. "Sevillaprocessen" - se nedan), utan också i särskilda fall.

Detta innebär att BAT kan variera från en anläggning till en annan eftersom kostnaderna och intäkterna naturligtvis varierar. Det faktum att kostnader och intäkter är faktorer som ligger till grund för definitionen av BAT betyder också att BAT ofrånkomligen är en avvägning mellan miljöpåverkan och sammanhörande kostnader. Det kan därför mycket väl finnas teknik som är bättre än BAT när det gäller allmänna miljöprestanda eller med avseende på en viss miljöaspekt.

Definitionen av BAT förutsätter att tekniken har utvecklats i en sådan skala att den kan tillämpas inom sektorn. Argument för att föra fram en viss teknik som BAT kan komma från en eller flera anläggningar som tillämpar tekniken någonstans i världen. I vissa sällsynta fall kan även pilotprojekt utgöra en tillräcklig grund.

Processinterna åtgärder förväntas i allmänhet ha en positiv eller mer eller mindre neutral effekt på företagens lönsamhet. Processexterna åtgärder har däremot på kort sikt ofta negativa effekter på lönsamheten. Det oundvikligt att det finns fall där BAT inte alls lönar sig, men teknikens samhälleliga fördelar uppväger ändå de kostnader som verksamhetsutövaren ådrar sig, i enlighet med principen om att förorenaren betalar.

Fastställandet av BAT omfattar en bedömning av de uppskattade nettokostnaderna för genomförande av tekniken i förhållande till fördelarna för miljön. En andra ekonomisk test går ut på att man bedömer om tekniken kan införas i den berörda sektorn under ekonomiskt lönsamma förhållanden. En sådan ekonomisk prövning kan rimligtvis endast tillämpas på europeisk sektorsnivå [16], och inte på enskilda anläggningar. Om tekniken anses vara alltför kostsam för sektorn som helhet är den inte BAT. Genom att man i den här testen utgår från hela sektorn och inte från enskilda anläggningar kan man emellertid undvika vissa oönskade effekter, t.ex. att anläggningar som befinner sig i en svår finansiell situation tillåts fortsätta förorena eftersom de inte har råd att vidta erforderliga åtgärder.

[16] Begreppet sektor bör förstås som en relativt hög grad av specialisering, t.ex. den sektor som framställer klor och kaustiksoda, snarare än hela den kemiska sektorn.

5.3. Fastställande av produktionskapacitet

I förteckningen över verksamheter som omfattas av direktivet (bilaga I till direktivet) är det vanligt att produktionskapaciteten, som kan t.ex. uttryckas som ton per dag, används som ett avgörande kriterium för att avgränsa direktivets tillämpningsområde. Det är därför viktigt att man kommer överens om hur produktionskapaciteten för en anläggning skall beräknas.

Inom sektorer som textil- och läderindustrin drivs de flesta anläggningar inte kontinuerligt 24 timmar om dygnet. Många mindre anläggningar drivs emellertid flexibelt beroende på marknadens efterfrågan, vilket innebär att den normala arbetstiden kan överskridas med mycket kort varsel. Den praxis som företagen tillämpar i detta avseende, eller deras avkastning, är därför inte något tillförlitligt mått på anläggningens verkliga kapacitet och återspeglar inte till fullo dess föroreningspotential.

Den enda tekniskt riktiga innebörden av begreppet "kapacitet" är därför den kapacitet med vilken varje anläggning kan drivas, dvs. anläggningens teoretiska kapacitet att drivas 24 timmar om dygnet, under förutsättning att utrustningen klarar av det.

(Se även kapitel 7.3.1.).

5.4. Generella bindande föreskrifter och nationella system för handel med utsläppsrätter

Enligt direktivet har medlemsstaterna möjlighet att tillämpa generella bindande föreskrifter för vissa sektorer i stället för att ange kraven i de enskilda tillstånden. Det är emellertid viktigt att notera att generella bindande föreskrifter begränsas till vissa tillståndskrav, t.ex. utsläppsgränsvärden eller liknande parametrar och tekniska åtgärder som är identiska för flera eller alla anläggningar inom en sektor.

För att nationella system för handel med utsläppsrätter skall vara förenliga med direktivet får de endast tillåta handel med sådana utsläpp som kvarstår efter tillämpning av BAT (från och med 2007 för befintliga anläggningar). Kravet på tillämpning av utsläppsgränsvärden som grundas på BAT gäller alltså samtliga verksamhetsutövare, dvs. även de som köper utsläppsrätter.

I kapitel 7.2 och 10.2.3 presenteras närmare överväganden beträffande förhållandet mellan detta direktiv och handeln med utsläppsrätter.

6. "Sevilla-processen"

Det informationsutbyte om bästa tillgängliga teknik och övervakning som föreskrivs i direktivet kallas ibland "Sevilla-processen", eftersom arbetet samordnas och understöds av den europeiska IPPC-byrån, som är en del av Gemensamma forskningscentrets institut för tekniska framtidsstudier i Sevilla.

Informationsutbytet är en viktig drivkraft för bättre miljöprestanda eftersom det innebär att man gör en systematisk prestandajämförelse sektor för sektor och en omfattande genomgång och bedömning av den använda tekniken. Det är också mycket kostnadseffektivt, eftersom varje medlemsstat annars skulle vara tvungen att på motsvarande sätt fastställa BAT för att uppfylla sina skyldigheter enligt direktivet.

Resultatet av informationsutbytet återfinns i de s.k. "BREF"-dokumenten (BAT-referensdokument). En hänvisning till dessa dokument ingår i bilagan till direktivet, där det anges vilka överväganden som är viktiga vid fastställande av BAT. De skall beaktas när de behöriga myndigheterna behandlar tillståndsansökningar och fastställer tillståndsvillkor. Bortsett från denna rättsliga aspekt väntas kvaliteten på dessa dokument också göra dem till ett viktigt instrument för myndigheterna i tillståndsförfarandet. Verksamhetsutövare förväntas dessutom använda sådana dokument när de utarbetar sina ansökningar. Allmänheten och icke-statliga miljöorganisationer kan också ha nytta av BREF-dokumenten för att kontrollera om tillståndsvillkoren är rimliga.

De normer som fastställs i BREF-dokumenten är emellertid inte rättsligt bindande, utan utgör endast referensinformation. Eftersom myndigheterna också förväntas ta hänsyn till anläggningens tekniska egenskaper, dess geografiska belägenhet och till lokala miljöförhållanden kan BREF-dokumenten inte ensamma tjäna som grund för fastställande av utsläppsgränsvärden och andra tillståndsvillkor.

Detta informationsutbyte på EU-nivå har också lett till att det bildats ett antal informella nätverk med experter från industrin, tillsynsmyndigheter och forskningsinstitut. Myndigheterna kan utnyttja dessa nätverk om informationen i BREF-dokumenten skulle vara ofullständig, inaktuell eller svår att förstå.

6.1. Systemets utformning

För varje BREF-dokument samordnar den europeiska IPPC-byrån en teknisk arbetsgrupp bestående av experter från industrin, myndigheter, forskningsinstitut och icke-statliga miljöorganisationer från EU, EFTA och kandidatländerna. Det tar vanligen två till tre år för arbetsgruppen att slutföra ett BREF-dokument. Det är önskvärt, men inte absolut nödvändigt, att gruppen är enig. Det är kommissionens sak att redovisa eventuella meningsskiljaktigheter i dokumentet och se till att avvikande meningar motiveras.

Forumet för informationsutbyte, som har samma breda sammansättning som arbetsgrupperna, spelar en mer strategisk roll och har till uppgift att övervaka informationsutbytet.

Efter ett formellt kommissionsbeslut offentliggör kommissionen BREF-dokumenten på Internet [17] och på CD-ROM. Dokumenten redigeras alltid på engelska. Med hänsyn till de högt ställda kvalitetskraven och på grund av tids- och resursbrist översätter kommissionen inte hela dokumenten till de andra officiella EU-språken. Det är endast vissa kapitel som översätts, i synnerhet sammanfattningarna. Medlemsstaterna och kandidatländerna uppmuntras att själva ta fram översättningar av resterande delar.

[17] http:// eippcb.jrc.es

6.2. Bedömning av framsteg

Kommissionens är överlag positiv i sin bedömning av vad som uppnåtts sedan detta ambitiösa informationsutbyte [18] inleddes 1997. Det är intressant att notera att det i varje medlemsstat finns unik bästa tillgängliga teknik. Detta visar att hela informationsutbytet gagnar alla deltagande länder.

[18] Som ett exempel kan nämnas att arbetet med att ta fram ett BREF-dokument om raffinaderier omfattade 17 möten, 17 besök/möten vid europeiska raffinaderier (åtta länder/elva företag), studiet av 350 dokument/böcker, 4 300 kommentarer till fyra utkast, omkring 1 800 e-postmeddelanden (om man endast räknar dem där IPPC-byrån var inblandad) och omkring 800 besök vid medlemmarnas Internet-arbetsplats.

Hittills har 15 BREF-dokument utarbetats. De täcker produktion av järn och stål, cement och kalk, pappersmassa och papper, icke-järnmetaller, glas, textilier, läder och organiska högvolymkemikalier samt kylsystem, bearbetning av järnmetaller, raffinaderier, klor-alkali-industrin, intensiv fjäderfä- och svinuppfödning samt behandling av avloppsvatten och processavgaser inom den kemiska sektorn [19].

[19] Information om de olika arbetsgrupperna, deras ledamöter och hur långt de har hunnit i sitt arbete är tillgänglig på följande Internetadress: http:// eippcb.jrc.es.

Den mest omfattande informationen erhåller kommissionen vanligen från de berörda industrierna. Tillgången på de miljöprestandauppgifter som är nödvändiga för att tekniken skall kunna bedömas, varierar mycket mellan olika sektorer, men de uppgifter som de berörda industrierna (dvs. verksamhetsutövare och teknikutvecklande företag) tillhandahåller är vanligen tillräckliga för att möjliggöra en korrekt bedömning. Ofta lämnar man emellertid inte ut ekonomiska uppgifter, och när man gör det är det oftast inte möjligt att jämföra dem med uppgifter från andra källor. Detta kan göra att det är svårt att fastställa bästa tillgängliga teknik, eftersom ekonomiska aspekter utgör en viktig del av definitionen.

På det stora hela är industrin mycket aktiv och tämligen samarbetsvillig. Den höga kvaliteten på det resulterande BREF-dokumentet gör att industrins ansträngningar är berättigade, särskilt då dokumentet kan komma att öka myndigheternas förståelse för industriella processer och leda till en mer konstruktiv dialog mellan industri och tillsynsmyndigheter. Vad gäller utlämnandet av ekonomiska uppgifter anser industrin att det är svårt att göra en avvägning mellan den öppenhet som eftersträvas i "Sevilla-processen" och uppgifternas ibland konfidentiella natur.

Medverkan från medlemsstaternas experter utgör ett viktigt komplement till industrins bidrag. Medlemsstaternas experter är olika aktiva i olika grupper, men i allmänhet är bidragen från de tyska och nederländska experterna särskilt betydande. Vissa medlemsstater ställer också nationella experter till förfogande som fungerar som "författare" till BREF-dokumenten i Sevilla. Kommissionen är särskilt tacksam för det stöd den får från Tysklands och Förenade kungarikets förvaltningar.

Överlag är kandidatländerna fortfarande inte lika aktiva som medlemsstaterna och detta ger upphov till två problem: mindre expertmedverkan och risken för att BREF-dokumenten inte accepteras lika väl i kandidatländerna.

Miljöorganisationer och deras experter spelar också en viktig roll, både genom sina insatser och för att informationsutbytet utåt skall framstå som trovärdigt. De är överlag ganska nöjda med informationsutbytets öppenhet, men har framfört kritik mot att de inte på långa vägar har möjlighet att mobilisera samma resurser som industrin i detta arbete.

6.3. Det fortsatta arbetet

För närvarande håller tolv BREF-dokument och ett BAT-dokument om gruvdrift [20] på att utarbetas och arbetet på ytterligare fem dokument kommer att inledas. Kommissionen lägger ned mycket möda på att begränsa förseningar till ett minimum, men är beroende av samarbetet med medlemsstaterna och industrin. Den övergripande målsättningen är att första upplagan av samtliga dokument skall vara klar i slutet av 2005.

[20] Detta dokument har utarbetats i enlighet med kommissionens meddelande om "Säker gruvdrift: en uppföljning av den senaste tidens gruvolyckor", KOM(2000) 664 slutlig.

Det är viktigt att se över BREF-dokumenten och kontrollera att de är aktuella. Forumet för informationsutbyte har godkänt kommissionens förslag att översynen skall påbörjas under 2003 med cement- och kalkdokumentet.

Vid översynen av första upplagan av dokumenten bör man inrikta sig på att tillvarata nya utsläppsdata, förbrukningsdata och ekonomiska data. Man bör tillämpa det kommande referensdokumentet på ekonomiska aspekter och på alla typer av utsläpp (till luft, vatten, mark osv.) och därvid utnyttja tillgängliga verktyg. På så sätt skulle man kunna dra mer objektiva slutsatser om bästa tillgängliga teknik och nå ökad enighet i arbetsgruppen. Att ta fram utförligare riktlinjer för övervakning av utsläpp kommer också att vara en prioritet. Denna aspekt har inte behandlats tillräckligt av de tekniska arbetsgrupper som utarbetade första upplagan av BREF-dokumenten. Frågor såsom energianvändning, buller och miljöledning skulle också kunna behandlas mer ingående i de sektorspecifika dokumenten.

IMPEL-nätverket planerar att göra en enkät bland dem som använder BREF-dokumenten vid medlemsstaternas myndigheter, men det har ännu inte fastställts när detta skall göras och hur enkäten skall utformas.

Ytterligare en fråga som bör uppmärksammas är i vilken utsträckning BREF-dokumenten kan användas för andra ändamål än att genomföra direktivet, och huruvida det är nödvändigt att vidta några särskilda åtgärder för att främja annan användning.

Fråga 4: Är informationsutbytet om bästa tillgängliga teknik optimalt och är BREF-dokumenten ett effektivt genomförandeinstrument?

7. Direktivets framtida utveckling

Kommissionen har föreslagit två ändringar i direktivet: en för att öka allmänhetens deltagande i tillståndsgivningsprocessen, och en som innebär att utsläpp av växthusgaser utesluts från direktivets tillämpningsområde, i den mån de omfattas av det föreslagna direktivet om handel med utsläppsrätter. Rådet och Europaparlamentet har godkänt den förstnämnda ändringen (men den är inte formellt antagen) och håller fortfarande på att diskutera den andra.

Även om det första frågeformuläret om genomförandet (se kapitel 2.1) huvudsakligen är tillbakablickande, uppmuntrar det också till synpunkter på framtiden, eftersom det omfattar en fråga om direktivets effektivitet jämfört med andra instrument på miljöområdet. Under andra kvartalet 2004 kommer kommissionen att lägga fram en rapport om resultaten av enkäten. En annan fråga som måste uppmärksammas är den förteckning över verksamheter som ingår i bilaga I till direktivet. I enlighet med kommissionens handlingsplan för en bättre och enklare lagstiftning [21] skall alla förslag föregås av en omfattande konsekvensanalys.

[21] KOM(2002) 278 slutlig.

7.1. Århuskonventionen

Syftet med att ändra bestämmelserna om allmänhetens deltagande i tillståndsförfarandet är att ta ett av de steg som är nödvändiga för att gemenskapen skall kunna ratificera Århuskonventionen [22], som gemenskapen undertecknade 1998. Rådet och Europaparlamentet har kommit överens om att ge allmänheten ett antal utökade rättigheter och att exempelvis föreskriva följande [23]:

[22] Konvention om tillgång till information, allmänhetens deltagande i beslut och rätt till överprövning i miljöfrågor (http://www.unece.org/env/ pp).

[23] Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om åtgärder för allmänhetens deltagande i utarbetandet av vissa planer och program avseende miljön och om ändring av rådets direktiv 85/337/EEG och 96/61/EG, KOM(2000) 839 slutlig, EGT C 154 E, 29/5/2001, s. 123-128. Resultatet av Europaparlamentets och rådets samråd finns på följande adress: http://wwwdb.europarl.eu.int/oeil/ oeil_ViewDNL.ProcViewByNum?Lang=2&ProcNum=COD/2000/0331.

-Tillståndsansökan måste omfatta en beskrivning av de huvudsakliga alternativ som sökanden har undersökt.

-Alla utkast till beslut skall offentliggöras så att allmänheten har möjlighet att yttra sig.

-Myndigheten skall offentliggöra de skäl och överväganden på vilket tillståndsbeslutet grundas.

-Den "berörda allmänheten", inbegripet icke-statliga miljöorganisationer, skall i princip ha möjlighet att få den materiella eller formella giltigheten av ett beslut eller en underlåtelse prövad.

-Strängare krav på samråd med allmänheten i andra medlemsstater när det är fråga om gränsöverskridande utsläpp.

Tillämpningsområdet för dessa bestämmelser har begränsats till nya anläggningar, befintliga anläggningar där man planerar att göra väsentliga ändringar och andra befintliga anläggningar som ger upphov till betydande förorening. Samråd kommer alltså inte alltid att vara obligatoriskt för äldre anläggningar. När allmänheten försöker få rätt att yttra sig i samband med uppdateringen av ett tillstånd kan den få svårt att visa att den planerade ändringen är "väsentlig" och att anläggningen orsakar "betydande" förorening.

7.2. Handel med utsläppsrätter för växthusgaser

Verksamheter som omfattas av tillståndskravet i IPPC-direktivet står för mer än en tredjedel av alla utsläpp av växthusgaser i unionen, om man ser till samtliga källor. Kommissionen har föreslagit att inte alla anläggningar skall vara skyldiga att införa bästa tillgängliga teknik för att förebygga eller begränsa sina utsläpp av växthusgaser [24]. Anläggningar som innehar ett utsläppstillstånd för växthusgaser skall i stället i princip kunna välja huruvida de vill minska sina utsläpp till den nivå som motsvarar de utsläppsrätter de tilldelats eller under denna, eller fortsätta att släppa ut mer växthusgaser och köpa utsläppsrätter från någon annan.

[24] Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om ett system för handel med utsläppsrätter för växthusgas inom gemenskapen och om ändring av rådets direktiv 96/61/EG, KOM(2001) 581 slutlig, EGT C 75 E, 26/3/2002, s. 33-44 - se särskilt artikel 25. Observera att alla växthusgaser som ingår i Kyotoprotokollet också omfattas av IPPC-direktivet, eftersom definitionen av "förorening" i direktivet är allmänt hållen.

Logiken bakom denna nya ansats i EU:s miljöpolitik är att det är möjligt att uppnå utsläppsminskningar på ett kostnadseffektivare sätt och att ett system med utsläppstak och handel med utsläppsrätter garanterat ger resultat om man ser till de totala utsläppen. Detta går däremot inte att uppnå genom ett tillståndssystem baserat på bästa tillgängliga teknik.

Denna "frihet" har emellertid lett till vissa invändningar: För det första skulle tillämpningen av systemet för handel med utsläppsrätter inte påverka de nuvarande skyldigheterna enligt IPPC-direktivet annat än för föroreningar som bidrar till växthuseffekten. Om en verksamhetsutövare är skyldig att vidta åtgärder för att minska andra utsläpp, och utsläppen av växthusgaser samtidigt råkar minska eller öka, har verksamhetsutövaren alltså inte något annat val än att vidta dessa åtgärder.

För det andra skulle det kunna bli nödvändigt att fastställa tillståndsvillkor för vissa andra växthusgaser än koldioxid, för att förhindra att handeln med utsläppsrätter ger upphov till betydande lokal förorening.

För det tredje skulle de nuvarande kraven på effektiv användning av energi i form av elektricitet, ånga, varmvatten osv. kvarstå. Endast direkta utsläpp av koldioxid på platsen, vid förbränning eller andra processer, påverkas av den föreslagna ändringen [25]. Detta får konsekvenser särskilt för anläggningar som förbrukar all den elektricitet, ånga osv. som de producerar.

[25] Enligt den politiska överenskommelse som nåtts i rådet (http://europa.eu.int/comm/environment/ climat/emission.htm) kan medlemsstaterna fortfarande välja att ställa vissa krav på energieffektiviteten hos förbränningsenheter eller andra enheter som släpper ut koldioxid på platsen.

Allmänna aspekter som rör handel med utsläppsrätter i jämförelse med lagstiftning baserad på bästa tillgängliga teknik diskuteras i kapitel 10.2.3.

7.3. Verksamheter som omfattas

Många medlemsstater tillämpar också liknande tillståndssystem, baserade på bästa tillgängliga teknik, på verksamheter som inte omfattas av direktivet. Antingen omfattas inte sektorn som sådan, eller också är direktivets tröskelvärden för produktionskapacitet (eller liknande) högre. Detta väcker frågan om huruvida ytterligare verksamheter bör omfattas av direktivets harmoniserade regler eller ej, om man håller fast vid subsidiaritetsprincipen.

När man överväger att utöka direktivets räckvidd i syfte att förbättra hälso- och miljöskyddet, måste man tänka på att medlemsstaterna och kandidatländerna inte förfogar över obegränsade administrativa resurser för att se till att direktivet genomförs ordentligt. Även om det samordnade tillvägagångssättet medför en rationalisering av myndigheternas arbetsuppgifter är tillståndssystemet ytterst resurskrävande både för verksamhetsutövare och myndigheter. Om myndigheternas begränsade resurser måste fördelas på fler anläggningar finns det risk för att myndigheterna inte kan anslå tillräckliga resurser till de anläggningar som har eller riskerar att ha störst påverkan.

7.3.1. Översyn av tröskelvärden

Kommissionen är medveten om ett antal verksamheter för vilka tröskelvärdena i bilaga I till direktivet är ambitiösa eller rent av orimliga. Det finns alltså risk för att anläggningar med relativt betydande miljöpåverkan i realiteten inte omfattas av direktivets tillämpningsområde, eller omvänt att anläggningar som har relativt begränsad miljöpåverkan omfattas. Det finns också risk för att olika tolkningar kan leda till snedvridningar på den inre marknaden.

Kommissionen tänker därför undersöka hur tröskelkriterierna är utformade för sektorer såsom gjuterier, smedjor, garverier, livsmedelsberedning, preparering av textilier, tillverkning av keramiska produkter och galvanisering.

Det är också nödvändigt att undersöka huruvida det i vissa fall skulle vara enklare att ha tröskelvärden för anläggningarnas avkastning under en viss period i stället för tröskelvärden för produktionskapacitet.

7.3.2. Avfallshanteringssektorn

Direktivets tillämpning på avfallshanteringssektorn är för närvarande mycket fragmenterad. Gränsdragningen mellan omhändertagande och återvinning kräver dessutom ibland mycket svåra rättsliga bedömningar.

För att undvika risken för miljödumping vid gränsöverskridande avfallstransporter i EU anser kommissionen att det är viktigt att sörja för en hög miljöskyddsnivå vid avfallshanteringsanläggningar. Man bör därför överväga att låta alla avfallshanteringsanläggningar vars kapacitet överskrider ett lämpligt tröskelvärde omfattas av direktivets tillämpningsområde.

Vad beträffar avfallsförbränningsanläggningar bör man överväga att anpassa direktivets bilaga I till tillämpningsområdet för det nya direktivet om förbränning av avfall [26].

[26] Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/76/EG om förbränning av avfall, EGT L 313, 13/12/2000, s. 12-21.

7.3.3. Ytterligare verksamheter

Mot bakgrund av ovanstående är kommissionen beredd att överväga att inkludera ytterligare ett antal verksamheter i direktivets tillämpningsområde. En sådan verksamhet är vattenbruk [27], vilket enligt uppgift är en snabbt växande industri med betydande miljöpåverkan.

[27] Se kommissionens meddelande "En strategi för hållbar utveckling av det Europeiska vattenbruket", KOM(2002) 511.

För att ytterligare främja en rationalisering av tillståndsförfarandena kommer kommissionen att undersöka om det finns ett behov av en starkare koppling mellan förteckningen över verksamheter som omfattas av direktivet och förteckningen över projekt som omfattas av kravet på en miljökonsekvensbedömning enligt direktiv 85/337/EEG [28].

[28] Rådets direktiv 85/337/EEG om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt, EGT L 175, 5/7/1985, s. 40-48, ändrat genom rådets direktiv 97/11/EG, EGT L 73, 14/3/1997, s. 5-15.

Fråga 5: Lämpar sig direktivets bestämmelser om verksamheter och tröskelvärden för att ta itu med den miljöpåverkan och de produktionsprocesser som är mest betydande?

8. Utsläppsgränsvärden på gemenskapsnivå

Enligt direktivet skall utsläppsgränsvärden på gemenskapsnivå fastställas genom direktiv då "behovet av insatser på gemenskapsnivå har fastställts", särskilt på grundval av informationsutbytet om bästa tillgängliga teknik och representativa gränsvärden som tillämpas i medlemsstaterna.

Vid analys av behovet av utsläppsgränsvärden på gemenskapsnivå inom prioriterade sektorer och för prioriterade föroreningar kommer kommissionen inte bara att beakta rapporterna om representativa utsläppsgränsvärden i medlemsstaterna och resultaten av informationsutbytet om bästa tillgängliga teknik, utan också upplysningar som lämnats till det europeiska registret över förorenande utsläpp - EPER (European Pollutant Emission Register) (se nedan). Som vanligt kommer kommissionen att låta sig vägledas av subsidiaritetsprincipen.

I enlighet med rådets slutsatser beträffande kommissionens strategi för dioxiner [29] står dioxiner och furaner först i tur bland de ämnen för vilka utsläppsgränsvärden skall fastställas på gemenskapsnivå, tillsammans med de prioriterade ämnena i ramdirektivet för vatten, och andra föroreningar med gränsöverskridande konsekvenser.

[29] Meddelande om gemenskapens strategi för dioxiner, furaner och polyklorerade bifenyler, KOM(2001) 593.

Gemenskapsomfattande utsläppsgränsvärden underminerar i viss mån både den decentraliserade och samordnade metoden i direktivet, eftersom de begränsar den behöriga myndighetens möjlighet att fatta pragmatiska kompromissbeslut som är välgrundade både ur miljösynpunkt och ekonomisk synpunkt. Om man t.ex. fastställer ett gränsvärde som motsvarar lägsta möjliga utsläppsgränsvärde för dioxiner inom stålframställning, kan detta leda till att anläggningarna minskar återvinningen av skrot (de skulle vara tvungna att göra det, eftersom det finns en risk för att skrotet kan vara förorenat) eller väsentligt ökar sina utsläpp av koldioxid (åtgärder för att minska dioxinutsläppen är inte energieffektiva).

När man väger olika miljömål mot varandra och beaktar kostnaderna för olika alternativ, är det oftast vettigt att ta hänsyn till de lokala förhållandena på varje plats. Gemenskapsomfattande gränsvärden bör därför endast införas om det är nödvändigt.

Om det å andra sidan framkommer att myndigheterna i en eller flera medlemsstater systematiskt fastställer utsläppsgränsvärden som inte är tillräckligt strikta eller som inte grundas på BAT, kan det vara nödvändigt att införa ytterligare utsläppsgränsvärden på gemenskapsnivå. I enlighet med handlingsplanen för en bättre och enklare lagstiftning skall sådana förslag föregås av en omfattande konsekvensanalys.

Vad beträffar dioxinutsläppen, där framställning och bearbetning av metaller fortfarande är en av de största utsläppskällorna, kan det i ett första steg vara lämpligt att som ett alternativ till gemenskapsgränsvärden införa obligatoriska övervakningskrav för denna sektor. Detta skulle kunna vara ett effektivt styrmedel, eftersom bristen på uppgifter om utsläppen för närvarande gör att det är mycket svårt att vidta lämpliga åtgärder.

Fråga 6: I vilka fall kan minimikrav i form av gemenskapsomfattande utsläppsgränsvärden bidra till uppnåendet av en hög miljöskyddsnivå och förhindra snedvridningar på den inre marknaden?

9. Europeiska registret över förorenande utsläpp (EPER)

Medlemsstaterna är skyldiga att överlämna uppgifter om sina utsläpp från enskilda anläggningar till kommissionen och att tillhandahålla en sammanfattande rapport. De överlämnade uppgifterna kommer vart tredje år att göras tillgängliga på Internet i ett offentligt register kallat "EPER", vilket är avsett att förse beslutsfattare, forskare och allmänheten med information om utsläpp till luft och vatten. Registret ger verksamhetsutövare vid anläggningar ett incitament att minska sina utsläpp.

EPER är också ett instrument som kan användas för att övervaka direktivets effektivitet när det gäller att minska utsläppen till luft och vatten, även om det är omöjligt att med säkerhet särskilja de minskningar som uppkommer till följd av direktivet från sådana som uppkommer till följd av frivilliga åtgärder eller annan lagstiftning.

9.1. Vidtagna åtgärder

Kommissionens och medlemsstaternas skyldigheter fastställs i kommissionens beslut 2000/479/EG om upprättandet av ett europeiskt register över förorenande utsläpp [30]. Uppgifter skall samlas in om utsläpp till vatten och luft av 50 föroreningar från 20 000 enskilda industrianläggningar som omfattas av direktivet. Medlemsstaterna skall vart tredje år lämna in en rapport till kommissionen. Den första rapporten skall lämnas in i juni 2003 och skall omfatta uppgifter om utsläpp under 2001 (eller år 2000 eller 2002 om medlemsstaterna föredrar det). De anslutande länderna skall lämna in sin första rapport år 2006, grundad på utsläppen under 2004.

[30] EGT L 192, 28/7/2000, s. 36-43.

I november 2000 offentliggjordes ett riktlinjedokument [31], som skall underlätta upprättandet av registret och klargöra vilka rapporteringskrav som gäller enligt beslutet. Dokumentet innehåller närmare information om rapporteringsformat och hänvisningar till tillgängliga metoder för att mäta föroreningar. Det innehåller också sektorspecifika förteckningar över föroreningar som kan släppas ut från olika källor

[31] "Guidance Document for EPER implementation", Europeiska kommissionen, 2000, ISBN 92-894-0279-2, katalognummer: KH-33-00-106-EN-C, http://europa.eu.int/comm/environment/ ippc/eper/index.htm

Kommissionen och Europeiska miljöbyrån planerar att skapa en användarvänlig webbplats med resultaten av den första rapporteringsomgången i februari 2004.

9.2. Det fortsatta arbetet

Registret omfattar för närvarande endast utsläpp till luft och vatten, medan varken markföroreningar eller överföring av avfall ingår. Det skall emellertid ses mot bakgrund av FN/ECE:s Århuskonvention, vars parter kom överens om att sprida utsläppsdata till allmänheten och att använda register över utsläpp och överföring av föroreningar (PRTR) som ett instrument för att mäta framstegen på miljöområdet. Det nuvarande registret kan alltså ses som ett första steg mot ett sådant instrument i Europa.

I början av 2001 inrättades en särskild arbetsgrupp inom ramen för Århuskonventionen för att utarbeta ett rättsligt bindande instrument om PRTR som skulle antas vid ministerkonferensen i Kiev i maj 2003. Parallellt med kommissionens och medlemsstaternas insatser för att genomföra den första och andra rapporteringsomgången inom ramen för EPER, förbereds nu en utvidgning av registret till ett fullständigt samordnat och heltäckande PRTR med årliga rapporter

10. Förhållandet till andra direktiv och instrument

Den helhetssyn som tillämpas i direktivet innebär att det finns en koppling till ett stort antal EU-direktiv, EU-förordningar och andra strategier och åtgärder på miljöområdet. En del av dessa diskuteras kortfattat nedan för att ge en grov uppfattning om vilken betydelse detta direktiv har för andra politikområden och instrument och hur dessa i sin tur kan påverka genomförandet av detta direktiv.

Vid den fortsatta utvecklingen av EU:s miljöpolitik när det gäller industrianläggningar [32] är det viktigt att säkerställa optimal överensstämmelse och att undersöka om det finns några hinder för inrättandet av en effektiv kombination av politiska instrument på EU-nivå eller nationell nivå. I en sådan analys måste man undersöka IPPC-direktivets för- och nackdelar och även titta på alternativa eller kompletterande politiska instrument.

[32] Här bör man notera två intressanta pågående initiativ för granskning av politiska strategier: Det europeiska ENAP-projektet (Exploring New Approaches), inom vilket man undersöker nya sätt att reglera industrianläggningar och IMPEL-initiativet för bättre och enklare lagstiftning (http://europa.eu.int/comm/environment/ impel/projects.htm

11)

10.1. Traditionella instrument inom miljöpolitiken

10.1.1. Direktivet om miljökonsekvensbedömning

Många nya IPPC-anläggningar omfattas också av direktiv 85/337/EEG, vilket innebär att en miljökonsekvensbedömning måste genomföras. Medlemsstaterna får, men är inte tvungna att, uppfylla kraven i båda direktiven genom ett och samma förfarande. Huruvida planerade ändringar kräver en konsekvensbedömning eller ej avgörs genom beslut i varje enskilt fall, beroende på vilka skadliga verkningar som kan uppkomma på miljön.

När det gäller nya anläggningar eller väsentliga ändringar där direktiv 85/337/EEG är tillämpligt skall all relevant information som erhållits eller slutsatser som dragits enligt det direktivet beaktas vid bedömning av tillståndsansökan.

10.1.2. Direktiven om stora förbränningsanläggningar, lösningsmedel och förbränning av avfall

För vissa prioriterade källor fastställs utsläppsgränsvärden för ett antal viktiga föroreningar i andra direktiv [33]. Dessa utsläppsgränsvärden grundas inte nödvändigtvis på bästa tillgängliga teknik enligt definitionen i IPPC-direktivet, och när en anläggning omfattas både av IPPC-direktivets regler och av gränsvärden i andra direktiv, utgör dessa gränsvärden minimikrav. De nämnda direktiven skall alltså utgöra en garanti för att IPPC-direktivets inbyggda flexibilitet inte missbrukas.

[33] Till exempel Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/80/EG om begränsning av utsläpp till luften av vissa föroreningar från stora förbränningsanläggningar, EGT L 309, 27/11/2001, s. 1-21; Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/76/EG om förbränning av avfall, EGT L 313, 13/12/2000, s.12-21; rådets direktiv 1999/13/EG om begränsning av utsläpp av flyktiga organiska föreningar förorsakade av användning av organiska lösningsmedel i vissa verksamheter och anläggningar, EGT L 85, 29/3/1999, s. 1-22.

10.1.3. Seveso II-direktivet

Seveso II-direktivet [34] är ett annat viktigt direktiv som är särskilt inriktat på industrianläggningar. Dess syfte är att förebygga allvarliga olyckshändelser där farliga ämnen ingår och att begränsa deras följder för människor och miljön. Det gäller anläggningar där farliga ämnen är närvarande i mängder som överskrider vissa tröskelvärden.

[34] Rådets direktiv 96/82/EG av den 9 december 1996 om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga olyckshändelser där farliga ämnen ingår, EGT L 10, 14/1/1997, s. 13-33.

De båda direktivens tillämpningsområden överlappar i stor utsträckning varandra, särskilt för den kemiska industrin. Även enligt IPPC-direktivet är verksamhetsutövarna skyldiga att vidta åtgärder för att förebygga olyckor och begränsa deras följder, men direktivet innehåller inte några särskilda krav på säkerhetspolicy för att förebygga allvarliga olyckshändelser, säkerhetsrapporter eller interna och externa planer för räddningsinsatser.

Ett konkret exempel på växelverkan mellan de båda direktiven är att det BREF-dokumentet om framställning av ammoniak, syror och handelsgödsel som för närvarande håller på att utarbetas kommer att behandla framställning och lagring av ammoniumnitratbaserat handelsgödsel med sikte på att minska olycksrisken [35].

[35] Ammoniumnitratbaserad handelsgödsel som inte uppfyllde specifikationerna var inblandad i olyckan vid AZF-fabriken i Toulouse (Frankrike) i september 2001.

10.1.4. Direktivet om deponering av avfall

Vissa deponier som omfattas av direktivet om deponering av avfall [36] omfattas också av IPPC-direktivet. I direktivet om deponering av avfall anges att de tekniska kraven i IPPC-direktivet skall anses vara uppfyllda om kraven i direktivet om deponering av avfall efterlevs.

[36] Rådets direktiv 1999/31/EG om deponering av avfall, EGT L 182, 16/7/1999, s. 1-19.

Detta innebär att myndigheten före den 31 oktober 2007 måste utfärda ett IPPC-tillstånd för befintliga deponier som omfattas av IPPC-direktivet. Full överensstämmelse med kraven i bilaga I till direktivet om deponering av avfall är emellertid obligatoriskt först från och med den 16 juli 2009. Nya deponier för vilka tillstånd utfärdas efter den 16 juli 2001 måste däremot uppfylla dessa krav från första början. Vid varje förändring krävs en uppdatering av det tillstånd som utfärdats enligt direktivet om deponering av avfall. De ytterligare kraven, t.ex. vad gäller allmänhetens deltagande, gäller dock endast vid "väsentliga" ändringar enligt IPPC-direktivet.

Varje deponi som omfattas av IPPC-direktivet skall dessutom bli föremål för en periodisk omprövning av tillståndet och är skyldig att rapportera utsläppsdata enligt EPER (se kapitel 9).

10.1.5. Ramdirektivet för vatten

Medlemsstaterna skall ha genomfört det nya ramdirektivet för vatten [37] senast den 22 december 2003. Syftet med detta direktiv är bland annat att skydda akvatiska ekosystem och förbättra deras status. Det "kombinerade tillvägagångssättet" är en viktig komponent, som innebär att man genom att fastställa vattenkvalitetsnormer samtidigt tar itu med utsläppskällor och effekter på mottagande vattendrag.

[37] Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/60/EG om upprättande av en ram för gemenskapens åtgärder på vattenpolitikens område, EGT L 327, 22/12/2000, s. 1-72.

Vad gäller utsläppskällor fastställs en plan för fortsatt utveckling av de begränsningsåtgärder som anges i IPPC-direktivet och andra källrelaterade direktiv. Detta omfattar upprättandet av en lista över prioriterade ämnen som bör bli föremål för åtgärder på EU-nivå, på grundval av ämnenas risk, och utformningen av kostnadseffektiva åtgärder för att minska belastningen av dessa ämnen. Hänsyn skall härvid tas både till produkt- och processpecifika källor.

Listan över prioriterade ämnen antogs i november 2001 och omfattar 33 ämnen eller ämnesgrupper [38]. Enligt ramdirektivet för vatten skall kommissionen lägga fram förslag till utsläppsregleringar för punktkällor samt miljökvalitetsnormer för dessa prioriterade ämnen senast i december 2003.

[38] Europaparlamentets och rådets beslut nr 2455/2001/EG om upprättande av en lista över prioriterade ämnen på vattenpolitikens område och om ändring av direktiv 2000/60/EG, EGT L 331 15/12/2001, s. 1-5.

10.1.6. Kemikaliepolitiken

Nya kemiska ämnen och prioriterade existerande ämnen är föremål för riskbedömningar, där man beaktar de potentiella riskerna bl.a. med avseende på industrianläggningar som omfattas av IPPC-direktivet. Utifrån dessa bedömningar upprättas sedan riskminskningsstrategier, och i vissa fall införs begränsningar för utsläppande på marknaden och användning [39]. Dessa strategier omfattar ofta åtgärder som är inriktade på kemikaliens användning i IPPC-anläggningar.

[39] Rådets förordning (EEG) nr 793/93 om bedömning och kontroll av risker med existerande ämnen, EGT L 84, 5.4.1993, s.1-75; rådets direktiv 67/548/EEG om tillnärmning av lagar och andra författningar om klassificering, förpackning och märkning av farliga ämnen, EGT 196, 16/8/1967, s. 1-98; och rådets direktiv 76/769/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om begränsning av användning och utsläppande på marknaden av vissa farliga ämnen och preparat (beredningar), EGT L 262 , 27/9/1976, s. 201-203.

Merparten av den nuvarande kemikalielagstiftningen är för närvarande föremål för omarbetning. Möjliga beståndsdelar i den framtida strategin anges i den vitbok som kommissionen lade fram 2001 [40]. Det nya systemet för bedömning och kontroll av användningen av både existerande och nya kemikalier kallas REACH-systemet [41]. Detta system kommer att ge mer information om de kemikalier som används i industrianläggningar och därigenom förbättra genomförandet av IPPC-direktivet. För att garantera en hög miljöskyddsnivå utan att lägga onödiga administrativa bördor på verksamhetsutövarna är det viktigt att se till att det nya systemet överensstämmer med tillståndssystemet i IPPC-direktivet.

[40] KOM(2001) 88 slutlig.

[41] REACH står för Registration, Evaluation and Authorisation of Chemicals, dvs. registrering, bedömning och godkännande av kemikalier.

10.1.7. Direktivet om nationella utsläppstak

Alla medlemsstater och samtliga tio anslutande länder har kommit överens om nationella utsläppstak för fyra grupper av luftföroreningar som ger upphov till försurning, eutrofiering och marknära ozon [42]. Taken omfattar totala utsläpp, även från andra källor än industrier, och utgör en del av en kostnadseffektiv strategi för att hantera dessa miljöproblem. Varje stat skall att anta strategier och åtgärder för att se till att de nationella utsläppen underskrider taken senast år 2010.

[42] Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/81/EG om nationella utsläppstak för vissa luftföroreningar, EGT L 309, 27/11/2001, s. 22-30 - omfattar följande föroreningar: kväveoxider, svaveldioxid, flyktiga organiska föreningar och ammoniak.

Genom att direktivet om nationella utsläppstak är inriktat på effekter kompletterar det IPPC-direktivet, som utgår från BAT. De stränga utsläppsnormer som fastställs i samband med genomförandet av IPPC-direktivet kommer att bidra till att de nationella utsläppstaken underskrids.

10.1.8. Luftkvalitetsdirektiv

I ramdirektivet för luftkvalitet [43] och i de direktiv som antagits med det direktivet som grund, fastställs gränsvärden för koncentrationen av föroreningar i luften [44]. Dessa luftkvalitetsnormer grundas huvudsakligen på förebyggande av negativa hälsoeffekter genom direkt inandning.

[43] Rådets direktiv 96/62/EG om utvärdering och säkerställande av luftkvaliteten, EGT L 125 18/5/1994, s. 1-44.

[44] Gränsvärden har fastställts för kväveoxider, svaveldioxid, bly, partiklar, bensen, kolmonoxid och ozon.

Varje medlemsstat ansvarar för att utveckla de planer och program som är nödvändiga för att se till att normerna inte överskrids. Kvalitetsnormerna anger ramarna för utsläppsgränsvärdena. Om en anläggning ger ett betydande bidrag till lokal förorening och om användning av bästa tillgängliga teknik inte räcker för att uppfylla en kvalitetsnorm, betonas i IPPC-direktivet att ytterligare åtgärder måste vidtas.

10.1.9. Rekommendationer om inspektioner

IPPC-direktivet innehåller inte några specifika bestämmelser om de metoder som skall användas för att se till att tillståndsvillkoren efterlevs. Där anges endast att medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att villkoren i tillståndet iakttas, och att verksamhetsutövaren skall ge de behöriga myndigheternas företrädare allt nödvändigt bistånd i samband med inspektioner.

2001 års rekommendation om miljötillsyn [45] bör emellertid leda till systematiska och effektiva, rutinmässiga och icke-rutinmässiga inspektioner av IPPC-anläggningar i hela unionen. Det är således viktigt att kommissionen på nära håll följer de framsteg som görs i medlemsstaterna och kandidatländerna när det gäller inspektion av anläggningar under de närmaste åren. Under 2002 lämnade medlemsstaterna för första gången information om sina inspektionssystem till kommissionen, i enlighet med rekommendationen. För flera medlemsstater fanns det stora brister i de rapporterade uppgifterna och det var därför inte möjligt att på grundval av dessa första rapporter dra slutsatsen att medlemsstaterna överlag följer rekommendationen.

[45] Europaparlamentets och rådets rekommendation om införande av minimikriterier för miljötillsyn i medlemsstaterna (2001/331/EG), EGT L 118, 27/4/2001, s. 41-46.

10.2. Icke-traditionella och marknadsbaserade miljöpolitiska instrument

Enligt gemenskapens sjätte miljöhandlingsprogram skall EU främja hållbara produktionsmönster genom att använda en kombination av olika instrument, inbegripet marknadsbaserade och ekonomiska instrument. Hittills har relativt få icke-traditionella instrument, såsom miljölednings- och miljörevisningsordningen (EMAS), tillämpats i EU:s miljöpolitik. Det föreslagna direktivet om handel med utsläppsrätter för växthusgaser (se kapitel 7.2) kommer att bli det första övergripande marknadsbaserade instrument som av miljöskäl används i hela EU.

10.2.1. Miljöledningssystem inbegripet EMAS

Miljöledningssystem, som t.ex. gemenskapens miljölednings- och miljörevisionsordning (EMAS) [46], möjliggör frivilligt deltagande för företag och deras anläggningar i ett miljöledningssystem (EMS). EMAS grundas på den internationella standarden EN ISO 14001:1996 men går i flera avseenden längre, t.ex. när det gäller offentliggörande av miljöredovisningar och kontroll av att miljölagstiftningen efterlevs.

[46] Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 761/2001 om frivilligt deltagande för organisationer i gemenskapens miljölednings- och miljörevisionsordning (EMAS), EGT L 114, 24.4.2001, s. 1-29.

Genomförandet av ett miljöledningssystem, i synnerhet EMAS, gör att det blir lättare att uppfylla kraven i IPPC-direktivet, t.ex. när det gäller utarbetandet av ansökningar och övervakningsrapporter. Vissa europeiska länder har också infört olika former av lättnader för företag som har certifierade miljöledningssystem. De flesta har infört särskilda incitament för att främja miljöledningssystem, i synnerhet EMAS, och erkänna fördelarna med dessa system. I dessa länder behöver inspektioner inte ske lika ofta och tillstånden kan omprövas med längre intervall. Rapporteringskraven behöver inte heller vara lika omfattande för IPPC-anläggningar [47]. Medlemsstaterna kan dock inte undanta företag med miljöledningssystem från deras skyldigheter enligt direktivet.

[47] Kommissionen kommer i slutet av 2003 att utarbeta en rapport om hur medlemsstaterna har använt detta och andra incitament. Inom ENAP-projektet, som berördes i fotnot 32 ovan, undersöker man också möjliga synergier mellan miljöledningssystem och tillståndsförfaranden enligt IPPC-direktivet.

En annan koppling mellan IPPC-direktivet och miljöledningssystem utgörs av de slutsatser om miljöledningssystem som har utarbetats för användning i kommande BREF-dokument. I dessa slutsatser anges ett antal viktiga egenskaper hos ett miljöledningssystem. Där sägs också att systemets art och detaljnivå i allmänhet kommer att bero på anläggningens karaktär, storlek och komplexitet och på dess miljöpåverkan. EMAS, som innefattar ytterligare stödåtgärder som extern kontroll och publicering av en miljöredovisning, har större trovärdighet.

10.2.2. Miljöavtal

Det är allmänt vedertaget att miljöavtal som ingås med vissa industrisektorer, ofta med deltagande av nationella eller europeiska branschorganisationer, kan bidra till att miljöpolitiska mål uppnås på ett effektivt sätt. Avtal kan vara ett snabbt sätt att komma tillrätta med ett miljöproblem. De kan erbjuda en skräddarsydd och flexibel lösning på problemet och stimulera en aktivare och mer framåtsyftande attityd från industrins sida.

Kommissionen vill, som ett komplement till den befintliga lagstiftningen, uppmuntra frivilliga åtaganden och avtal för att uppnå klart formulerade miljömål. I sitt meddelande om miljöavtal [48] anger kommissionen att miljöavtalen har sin plats inom en rad sektorer på gemenskapsnivå, och anger avfallshantering och klimatförändring som exempel. Sektorsomfattande och företagsspecifika mål, antingen på EU-nivå eller nationell nivå, kan emellertid inte ersätta bindande anläggningsspecifika tillståndsvillkor.

[48] Meddelande från kommissionen till Europaparlamentet, rådet, Ekonomiska och sociala kommittén samt Regionkommittén - Miljöavtal på gemenskapsnivå inom ramen för handlingsplanen för en bättre och enklare lagstiftning , KOM(2002) 412 slutlig.

10.2.3. Handel med utsläppsrätter

Enligt sjätte miljöhandlingsprogrammet skall gemenskapen "analysera miljöeffektiviteten av överlåtbara miljötillstånd som ett allmänt styrmedel och handel med utsläppsrätter i syfte att främja och genomföra användningen av dessa när det är möjligt".

Ett övertygande argument för handel med utsläppsrätter är att det alltid ger verksamhetsutövarna ett incitament att minska utsläppen. Det system som inrättats genom IPPC-direktivet ger däremot inte något direkt ekonomiskt incitament att minska utsläppen under de BAT-baserade gränsvärden som fastställs i tillståndet. Ett annat argument är att företaget ofta har mer information och större kunskaper än myndigheten och därför lättare kan fastställa kostnadseffektiva åtgärder för att minska utsläppen, under förutsättning att det finns incitament.

Handel med utsläppsrätter är ett instrument som skulle kunna omfatta inte bara utsläpp av växthusgaser, utan också andra utsläpp från anläggningar som omfattas av IPPC-direktivets tillämpningsområde. Först skulle det emellertid vara nödvändigt att noga analysera de möjliga konsekvenserna av ett sådant handelssystem. Erforderliga åtgärder måste också vidtas för att förhindra betydande lokal förorening och se till att övervakningssystemet och systemet för att kontrollera efterlevnaden är lika strikt som enligt befintliga tvingande instrument såsom IPPC-direktivet [49].

[49] Inom ENAP-projektet, som berörs i fotnot 32 ovan, har man tittat på kopplingar mellan IPPC-direktivet och eventuella framtida system för handel med utsläppsrätter för de föroreningar som omfattas av direktivet om nationella utsläppstak.

För att kunna göra rätt avvägning mellan olika miljöaspekter och undvika konflikter mellan dessa båda instrument är det viktigt att inse att vissa kompromisser är oundvikliga, nämligen mellan den påverkan som kan åtgärdas genom ett utsläppshandelssystem och andra aspekter av anläggningarnas miljöprestanda.

Under alla omständigheter bör man inte införa ett utsläppshandelssystem som medför en sänkning av IPPC-direktivets ambitionsnivå när det gäller miljöns tillstånd i Europa. Utsläppshandel med länder utanför Europa är endast intressant om utsläppen uteslutande har effekter på global nivå.

10.2.4. Miljöskatter, -avgifter och -bidrag

Enligt sjätte miljöhandlingsprogrammet skall gemenskapen också "främja och uppmuntra skatteåtgärder såsom miljörelaterade skatter och incitament på lämplig nationell nivå eller på gemenskapsnivå".

Eftersom skatteåtgärder leder till en internalisering av externa kostnader i produktpriserna har de, liksom handel med utsläppsrätter, den fördelen att verksamhetsutövarna alltid har ett incitament att minska utsläppen under de bindande utsläppsgränsvärdena. Regleringen i enlighet med IPPC-direktivet och användningen av skatter och avgifter är alltså instrument som kompletterar varandra. I medlemsstaterna är det vanligt att man använder skatter och avgifter för att komma till rätta med utsläpp. På EU-nivå är detta instrument emellertid inte särskilt utvecklat, eftersom medlemsstaterna måste vara eniga i skattefrågor.

Medlemsstaterna kan också av miljöskäl ge statligt stöd till företag, särskilt för investeringar som gör att man kan gå längre än vad som krävs enligt gemenskapens normer. I gemenskapens riktlinjer för statligt stöd till skydd för miljön [50] fastställs tillämpningsområdet för sådana åtgärder mot bakgrund av de mål som gäller både för miljö- och konkurrenspolitiken. Där användningen av bästa tillgängliga teknik krävs enligt IPPC-direktivet betraktas dessa tekniker som "gemenskapsnormer".

[50] EGT C 37, 3/2/2001, s. 3-15.

10.2.5. Miljöansvar

EU:s miljölagstiftning är inriktad på att reglera verksamheter som medför risker för människors hälsa och miljön. I rättsakter såsom IPPC-direktivet anges sällan vad som skulle hända om det, trots lagstiftningen, uppkommer skador på miljön.

I januari 2002 antog kommissionen ett förslag till direktiv om miljöansvar [51]. Det omfattar skador på miljön och på den biologiska mångfalden som orsakas av utsläpp från punktkällor såsom IPPC-anläggningar.

[51] Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om ansvar för att förebygga och avhjälpa miljöskador, KOM(2002) 17 slutlig, EGT C 151 E, 25/6/2002, s. 132-145.

En viktig diskussionsfråga är huruvida IPPC-anläggningars verksamhetsutövare till sitt försvar skall kunna anföra att de uppfyllt tillståndsvillkoren och att detta skall betraktas som en ansvarsfrihetsgrund eller åtminstone en förmildrande omständighet. Enligt kommissionens förslag räcker det att uppfylla tillståndsvillkoren. Om man, vid bedömning av ansvarsfrågan, skulle kunna bortse från det faktum att verksamhetsutövaren har uppfyllt tillståndsvillkoren, skulle det finnas en risk för att tillsynsmyndigheterna blir mer släpphänta när det gäller genomförandet av IPPC-direktivet. Tillståndet skulle då inte kunna användas som det förebyggande instrument det är tänkt att vara.

10.2.6. Handlingsplan för miljöteknik

IPPC-direktivet utgör en drivfjäder för spridning av miljöteknik inom industrin. Den handlingsplan för miljöteknik som skall antas i slutet av 2003 skall omfatta en rad åtgärder för att undanröja de hinder som står i vägen för utveckling, spridning och utveckling av lovande teknik som kan bidra till ett ökat miljöskydd samt ökad ekonomisk tillväxt och sysselsättning [52]. Det pågående arbetet med handlingsplanen kompletterar IPPC-direktivet, bl.a. eftersom man försöker kartlägga lovande teknik som kanske någon gång i framtiden skulle kunna införas som BAT, och se hur man skulle kunna undanröja de hinder som står i vägen för teknikens utveckling och spridning.

[52] KOM(2003) 131 slutlig.

10.3. Den gemensamma jordbrukspolitiken

I den gemensamma jordbrukspolitikens (GJP) första pelare (den gemensamma organisationen av marknaden) knyts direkta utbetalningar till villkoret att medlemsstaterna vidtar åtgärder för att minska jordbrukets miljöpåverkan. Dessa åtgärder kan innebära att stödet villkoras med att allmänna eller särskilda miljönormer uppfylls, inbegripet de normer som följer av IPPC-direktivet.

Andra pelaren i GJP [53] erbjuder en rad åtgärder bland vilka medlemsstaterna kan välja när de utarbetar sina program för landsbygdsutveckling. Vissa av dessa åtgärder är inriktade på miljöskydd och kan därmed komplettera IPPC-direktivet. När det gäller vissa åtgärder (t.ex. investering, förbättrad bearbetning och marknadsföring av jordbruksprodukter) kan jordbrukare vara berättigade till landsbygdsutvecklingsstöd under förutsättning att de uppfyller vissa miniminormer för miljön, återigen inbegripet de som fastställs i IPPC-direktivet. När det gäller miljöåtgärder inom jordbruket kan stöd tilldelas jordbrukare som förbinder sig att vidta mer långtgående åtgärder än vad som krävs enligt god jordbrukssed, dvs. som minimum uppfyllandet av allmänna bindande miljöskyddskrav.

[53] Rådets förordning (EG) nr 1257/1999, EGT L 160, 26/6/1999, s. 80-102.

Det stöd som är tillgängligt för åtgärder inom området landsbygdsutveckling skulle öka om rådet antar kommissionens förslag till reform av GJP [54]. Medel skulle överföras från första till andra pelaren. För jordbrukare som erhåller direktstöd skulle efterlevnaden av miljönormerna i gemenskapens miljölagstiftning dessutom förbättras genom ett system med kontroller och påföljder.

[54] KOM(2003) 23 slutlig.

10.4. Sjätte ramprogrammet för forskning

Verksamheten inom sjätte ramprogrammet för forskning [55] kan förbättra de samordnade åtgärderna för att förebygga och begränsa föroreningar. De förväntade resultaten av FoTU- och demonstrationsprojekt kan t.ex. leda till att ny teknik blir tillgänglig för industrin. De kunskaper som genereras inom dessa projekt skulle kunna vara av värde vid uppdateringen av BREF-dokumenten. BREF-dokumenten kan dessutom hjälpa forskarvärlden att fokusera på frågor som identifierats som prioriteringar.

[55] Europaparlamentets och rådets beslut nr 1513/2002/EG, EGT L 232, 29/8/2002, s. 1-33.

Fråga 7a: Krävs det, för att uppnå EU:s miljömål för stora industri- och jordbruksanläggningar, någon åtgärd för att säkerställa optimal överensstämmelse mellan detta direktiv och andra befintliga eller potentiella instrument som används på EU-nivå eller nationell nivå?

Fråga 7b: Hur kan EU göra mer för att främja att marknadsbaserade instrument såsom nationell handel med utsläppsrätter och frivilliga instrument används som komplement?

11. Slutsats

Efterlevnad av direktivet om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar är en av de viktigaste förutsättningarna för att den europeiska industrin skall kunna uppnå goda miljöprestanda. För att uppnå hållbarare produktionsmönster i Europa och en renare och hälsosammare miljö för de europeiska medborgarna är det viktigt att direktivet genomförs senast i oktober 2007 och att bästa tillgängliga teknik tillämpas fullt ut. Detta kan också bidra till uppnående av flera andra EU-mål: främjande av innovation och modernisering inom industrin, ekonomisk och social sammanhållning samt rättvis och sund konkurrens på den inre marknaden.

Många IPPC-anläggningar har visat att goda miljöprestanda går hand i hand med goda ekonomiska resultat. Direktivet utgör en utmaning för Europas industri, men också en möjlighet.

Tillämpningen av subsidiaritetsprincipen har resulterat i ett system där anläggningarnas verksamhetsutövare förväntas inhämta kunskaper om bästa tillgängliga teknik. De behöriga myndigheter (lokala, regionala eller nationella) som utses av medlemsstaterna är skyldiga att garantera det tekniska genomförandet genom att fastställa ett antal tillståndsvillkor. Detta lägger ett stort ansvar och ställer avsevärda krav både på de behöriga myndigheterna och på verksamhetsutövarna både i fråga om resurser och tillgång till information.

Utbytet av information om bästa tillgängliga teknik mellan medlemsstaterna och berörda parter utgör ett viktigt instrument i detta avseende, men är inte i sig tillräckligt för att säkerställa ett korrekt genomförande. En viktig aspekt är dessutom de behöriga myndigheternas sakkunskap, integritet och prestationsförmåga, och deras förmåga att utveckla ett samarbete med berörda parter, särskilt verksamhetsutövare.

Om det skulle framgå att myndigheternas insatser är otillräckliga, kan det bli nödvändigt att överväga ett mer harmonierat tillvägagångssätt som säkerställer en rimlig grad av överensstämmelse mellan tillstånd som utfärdats av olika myndigheter, t.ex. genom att fastställande av gemenskapsomfattande utsläppsgränsvärden blir regel snarare än undantag. Eventuellt skulle man också kunna överväga en ökad användning av marknadsbaserade instrument.

Med tanke på den tidsfrist då direktivet skall vara fullt genomfört anser kommissionen att många medlemsstater måste lägga in en högre växel för att snabbare uppnå en hög miljöskyddsnivå. Flertalet anslutande länder måste också öka sina ansträngningar i enlighet med medlemskapsförhandlingarna. Tidsfristen löper ut i oktober 2007, utom då en extra övergångsperiod har beviljats, vilket kan vara fallet för anläggningar i Polen, Slovenien, Slovakien och Lettland.

Ett korrekt genomförande av direktivet skulle utgöra ett viktigt bidrag till ett antal åtgärder som håller på att förberedas som en del av sjätte miljöhandlingsprogrammet, i synnerhet de temainriktade strategierna för luftföroreningar, den marina miljön, markskydd, hållbar resursanvändning och återvinning, samt klimatförändringsstrategin. Det kommer att bli en stor utmaning att bedöma direktivets förväntade inverkan på de miljöfrågor som behandlas i dessa strategier.

Gemenskapen måste också hela tiden sträva efter en optimal kombination av olika miljöpolitiska instrument, kontrollera att det råder full överensstämmelse mellan dem och undersöka om det är möjligt att i större utsträckning använda icke-traditionella tillvägagångssätt som ger företagen incitament att ytterligare förbättra sina miljöprestanda.

På det internationella planet måste gemenskapen göra fortsatta ansträngningar för att främja en successiv övergång till hållbara produktionsmönster inom det tioåriga ramprogram som antogs vid världstoppmötet om hållbar utveckling i Johannesburg. Det är särskilt viktigt att även icke-europeiska länder kan dra nytta av det europeiska informationsutbytet om bästa tillgängliga teknik.

SAMRÅD MED BERÖRDA PARTER

I och med offentliggörandet av detta meddelande inleder kommissionen ett omfattande samråd om genomförandefrågor och den framtida utvecklingen av den politik som behandlar miljöpåverkan från stora industriella punktkällor. Därför ställs sju viktiga frågor i detta meddelande och en särskild webbplats för samrådet har inrättats på följande adress:http://www.europa.eu.int/comm/ environment/ippc/ippc_consultation.htm.

Under första hälften av 2004 kommer kommissionen att avlägga rapport till de övriga EU-institutionerna om resultaten av detta samråd och om medlemsstaterna officiella svar på enkäten om genomförandet.

BILAGA 1

STÖDSTRUKTURER FÖR GENOMFÖRANDET

IMPEL

Sedan 1997 har IMPEL, medlemsstaternas informella nätverk av myndigheter som ansvarar för genomförandet av EU:s miljölagstiftning och kontrollen av att den efterlevs, ägnat mycket tid åt det här direktivet. Man har genomfört ett antal relevanta projekt som behandlat viktiga frågor, t.ex. projekt om inspektioner, övervakning av efterlevnaden, ändringar i verksamheter och om allmänna bindande föreskrifter [56].

[56] Färdiga rapporter är tillgängliga på följande adress: http://europa.eu.int/comm/environment/ impel/index.htm. Information om pågående projekt: http://europa.eu.int/comm/environment/ impel/workprog.htm.

Kommissionen välkomnar identifieringen och främjandet av bästa tillgängliga teknik i dessa projekt. Den anser emellertid att projekten i allmänhet skulle kunna fokuseras mer på att identifiera bästa tillgängliga teknik. Dessa rapporter är viktiga och medlemsstaterna bör därför se till att de får en bredare spridning och verka för att rekommendationerna i rapporterna tillämpas i större utsträckning.

Nätverket AC-IMPEL har inrättats för att främja genomförandet av gemenskapens miljölagstiftning i kandidatländerna. Flera åtgärder inom AC-IMPEL har berört detta direktiv, t.ex. undersökningar om den administrativa kapaciteten. Den 1 januari 2003 slogs de båda nätverken samman.

IPPC-expertgruppen

IPPC-expertgruppen är en informell grupp som ursprungligen bildades för att främja diskussioner mellan medlemsstaterna och kommissionen om vissa oklarheter som måste redas ut innan direktivet överfördes i nationell lagstiftning. På senare tid har gruppens arbete inriktats på rapportering och strategiska frågor.

Forum för informationsutbyte och Europeiska IPPC-byrån

1997 inrättade kommissionen ett forum för informationsutbyte med företrädare för medlemsstaterna, industrin och icke-statliga miljöorganisationer. Samtidigt inrättades Europeiska IPPC-byrån för att underlätta ett organiserat och ändamålsenligt utbyte av information om bästa tillgängliga teknik och övervakning. Det arbete som de bedriver, vilket ibland kallas för "Sevilla-processen", beskrivs i kapitel 6.

EPER-kommittén

I sitt arbete med det europeiska registret över förorenande utsläpp (EPER) och antagandet av ett beslut om EPER bistås kommissionen av en kommitté med företrädare för medlemsstaterna. Mer information om EPER finns i kapitel 9.

BILAGA 2

KORTFATTAD BESKRIVNING AV STRATEGIER FÖR ATT BEGRÄNSA INDUSTRIFÖRORENINGAR I NÅGRA ICKE-EUROPEISKA LÄNDER

Nedanstående information framkom vid en konferens om strategier för att förebygga och begränsa industriföroreningar som kommissionen och det spanska presidentskapet anordnade i Sevilla den 25-26 april 2002.

USA

Tidigare har USA:s politik dominerats av traditionell tvingade lagstiftning, och den amerikanska miljöbyrån EPA anser att den varit effektiv. Man använder fortfarande BAT, utsläppsgränsvärden och miljökvalitetsnormer, men myndigheterna har åtagit sig att i större utsträckning använda marknadsbaserade system som komplement och ersättning för traditionella metoder. På delstatsnivå och lokalt utnyttjar man också incitament i allt större utsträckning.

Det mest välkända incitamentbaserade systemet är programmet om handel med utsläppsrätter för svaveldioxid från 1990, som EPA ansåg var ganska lyckat. Incitament anses särskilt användbara när det gäller små och geografiskt spridda källor. Man har identifierat sju typer av incitament, av vilka fyra kan användas för stora industriella punktkällor: handel med utsläppsrätter, miljöansvar, information och frivilliga program. Det uppskattas vara möjligt att minska kostnaderna med 25 % om incitament tillämpas i stället för traditionell reglering.

I Superfund-systemet kan även ett mindre bidrag till förorening av mark potentiellt leda till ansvar för hela saneringskostnaden. Alla tillverkningsanläggningar med minst 10 anställda som använder listade kemikalier i mängder som överstiger vissa tröskelnivåer är skyldiga att rapportera detta till det offentliga registret Toxic Release Inventory. EPA förhandlar också fram miljöavtal med privata företag.

Kanada

År 1999 antogs en ny federal miljöskyddslag, vilken kompletteras av ytterligare lagstiftning i provinserna. Förutom traditionell reglering används planer för att förebygga föroreningar, riktlinjer, kvalitetsmål, utsläppsregister, handel med utsläppsrätter, ekonomiska incitament, frivilliga avtal och handlingsplaner för regional kapacitetsuppbyggnad som omfattar hela Nordamerika.

Planer för att förebygga föroreningar är fokuserade på primära åtgärder och inriktade antingen på en viss förorening, en framställningsprocess eller en hel anläggning. Miljöministeriet kan kräva att en sådan plan utarbetas och genomförs. Företaget är då skyldigt att ha planen tillgänglig på plats (i annat fall utgår böter), men behöver inte lämna in den för godkännande.

Riktlinjer är omfattande dokument som utarbetas för olika industrisektorer i nära samarbete med industrin och de motsvarar EU:s BREF-dokument. Koderna kan antas som frivilliga åtaganden av sammanslutningar eller anläggningar, eller användas vid fastställande av lagstiftade krav eller som villkor för finansiering från den finansiella sektorn.

Regelverket kompletteras av framförhandlade avtal. De är utformade för att garantera företagsledningens engagemang, tydliga mål och mätbara resultat, samråd med berörda parter, offentlig rapportering samt kontroll av resultat, incitament och konsekvenser. Kanada har nyligen genomfört ett frivilligt program i syfte att minska utsläppen av 117 föroreningar. Programmet omfattade åtta sektorer och 318 anläggningar. Ett uppföljningsprogram håller på att utarbetas.

Japan

Det japanska miljöministeriet utarbetar de flesta strategierna, men det är de lokala myndigheterna som ansvarar för att de efterlevs och de genomför också sina egna strategier.

Den nationella lagstiftningen är inte samordnad (man har separata lagar för luft, vatten, avfall, mark, buller osv.) och man tillämpar såväl utsläppsgränsvärden som kvalitetsnormer. Utsläppsgränsvärdena är enhetliga minimikrav, som kan kompletteras av lokalt fastställda gränsvärden för att uppnå lokala kvalitetsnormer. BAT-konceptet används inte i det centrala systemet. På lokal nivå används emellertid frivilliga, samordnade och BAT-baserade avtal om lokal föroreningsbegränsning. För närvarande finns omkring 30 000 sådana avtal.

Kulturen bygger i mycket på samförstånd och eventuella tvister leder sällan till åtal. I framtiden kommer Japan att satsa mer på frivilliga åtgärder på nationell nivå, och fästa större vikt vid på öppenhet och ansvarighet. På grund av det svåra ekonomiska nuläget i landet är klimatet för att införa nya föroreningsbegränsningar inte särskilt gynnsamt.

Kina

I april 2002 hade Kina 136 miljölagar och 427 miljönormer, som huvudsakligen var fokuserade på industriföroreningar. 1979 infördes ett tillståndssystem och efterlevnadskontrollen centraliserades.

Under 1998 stängdes 150 000 små företag på grund av om