(3)Landsrapporten 2019 för Italien offentliggjordes den 27 februari 2019. Den innehöll en bedömning av hur väl Italien hade lyckats med de landsspecifika rekommendationer som rådet antog den 13 juli 2018, med uppföljningen av tidigare års rekommendationer och med sina nationella Europa 2020-mål. Den innehöll också en fördjupad granskning enligt artikel 5 i förordning (EU) nr 1176/2011, vars resultat också offentliggjordes den 27 februari 2019. Av analysen drog kommissionen slutsatsen att Italien har alltför stora makroekonomiska obalanser. Särskilt den höga offentliga skuldsättningen och den ihållande svaga produktivitetsutvecklingen innebär risker av gränsöverskridande betydelse. Det är särskilt betydelsefullt att minska risken för negativa effekter på den italienska ekonomin och även, med tanke på den italienska ekonomins storlek och gränsöverskridande betydelse, på Ekonomiska och monetära unionen.

(4)Den 19 april 2019 lade Italien fram sitt nationella reformprogram för 2019 och sitt stabilitetsprogram för samma år. De båda programmen har bedömts samtidigt för att deras inbördes kopplingar ska kunna beaktas. Italiens nationella reformprogram för 2019 åtgärdar bara delvis de strukturella problem som togs upp i de landsspecifika rekommendationerna för 2018, och ofta saknas uppgifter om de få nya åtaganden det innehåller liksom om tidsramarna för genomförande. Men reformstrategin bygger vidare på stora reformer som redan är på gång inom olika områden, vilket visar på en tydlig kontinuitet jämfört med tidigare nationella reformprogram.

(5)Vid programplaneringen för de europeiska struktur- och investeringsfonderna för 2014–2020 har relevanta landsspecifika rekommendationer beaktats. Enligt artikel 23 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1303/2013 får kommissionen begära att en medlemsstat ska se över och föreslå ändringar av sin partnerskapsöverenskommelse och av relevanta program när så krävs för att stödja genomförandet av relevanta rekommendationer från rådet. Kommissionen har i riktlinjerna för tillämpning av åtgärder som sammanlänkar effektiva europeiska struktur- och investeringsfonder med sund ekonomisk styrning beskrivit närmare hur den kommer att tillämpa denna bestämmelse.

(6)Italien omfattas för närvarande av stabilitets- och tillväxtpaktens förebyggande del och av skuldkriteriet. I sitt stabilitetsprogram för 2019 räknar regeringen med att det samlade underskottet kommer att öka från 2,1 % av BNP 2018 till 2,4 % av BNP 2019 för att sedan gradvis minska till 2,1 % av BNP 2020 och 1,5 % av BNP 2022. Dessa prognoser förutsätter en höjning av mervärdesskatten (1,3 % av BNP 2020 och 1,5 % av BNP från 2021) som har antagits som ”nödåtgärd” för att nå budgetmålen från 2020. På grundval av det omräknade strukturella saldot kommer det medelfristiga budgetmålet – vilket har ändrats från en strukturell budget i balans 2019 till ett strukturellt överskott på 0,5 % av BNP 2020 – inte att kunna nås under programperioden. Den offentliga skuldkvoten ökade 2018 (till 132,2 % av BNP, från 131,4 % 2017), och den förväntas enligt stabilitetsprogrammet för 2019 att öka med 0,4 procentenheter till 132,6 % av BNP 2019 för att sedan minska till 128,9 % till 2022. Dessa prognoser förutsätter intäkter från privatiseringar på 1 % av BNP 2019 och 0,3 % 2020. Det makroekonomiska scenario som ligger till grund för dessa budgetprognoser är realistiskt. På senare år har dock de höjningar av mervärdesskatten som har antagits som ”nödåtgärder” systematiskt dragits tillbaka utan tillräckliga alternativa finansieringsåtgärder, och privatiseringsintäkterna har varit lägre än väntat. Baserat på antagandet att politiken ligger fast blir enligt kommissionens vårprognos 2019 den nominella BNP-tillväxten lägre och underskottet i de offentliga finanserna högre 2020 än i stabilitetsprogrammet för 2019. I kommissionens prognos ingår inte den höjning av mervärdesskatten som har antagits som ”nödåtgärd” för 2020.

(7)Den 5 juni 2019 utfärdade kommissionen en rapport som upprättats i enlighet med artikel 126.3 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt på grund av att Italien inte uppfyllde skuldkriteriet 2018. I rapporten drogs slutsatsen, efter en bedömning av samtliga relevanta faktorer, att skuldkriteriet såsom det definieras i fördraget och i förordning (EG) nr 1467/1997 inte bör betraktas som uppfyllt och att ett skuldbaserat underskottsförfarande därför är motiverat.

(8)Efter begäran i det reviderade utkastet till budgetplan 2019 bekräftas i stabilitetsprogrammet för 2019 att effekten på budgeten av att Morandi-bron i Genua rasade och av de exceptionellt ogynnsamma väderförhållanden som rådde under 2018 var betydande samt ges tillräckliga belägg för dessa extra budgetposters art och omfattning. Framför allt anges det i stabilitetsprogrammet för 2019 att 2019 års budget inbegriper extraordinära utgifter på cirka 0,2 % av BNP avseende ett extraordinärt underhållsprogram för vägnätet samt ett program med förebyggande åtgärder i syfte att begränsa de hydrogeologiska riskerna. På grund av den direkta kopplingen till broraset i Genua och de ogynnsamma väderförhållandena 2018 kan klausulen om ”ovanliga händelser” vara tillämplig när det gäller just redovisningen av utgifter för extraordinärt vägunderhåll och begränsning av hydrogeologiska risker. Enligt kommissionen uppgår de extra utgifterna för dessa åtgärder under 2019 till 0,18 % av BNP. Bestämmelserna i artiklarna 5.1 och 6.3 i förordning (EG) nr 1466/97 gör det möjligt att ta hänsyn till dessa extra utgifter, eftersom broraset i Genua och de exceptionellt ogynnsamma väderförhållandena anses vara ovanliga händelser som har stor inverkan på Italiens offentliga finanser och eftersom hållbarheten inte skulle äventyras av att landet tillfälligt tillåts avvika från anpassningsbanan mot det medelfristiga budgetmålet. En slutlig bedömning, även av de stödberättigande beloppen, kommer att göras våren 2020 på grundval av uppgifter om faktiskt utfall för 2019 från de italienska myndigheterna.

(9)Den 13 juli 2018 rekommenderade rådet Italien att säkerställa att den nominella ökningen av primära offentliga nettoutgifter inte överstiger 0,1 % 2019, vilket motsvarar en årlig strukturell anpassning på 0,6 % av BNP. Enligt kommissionens vårprognos 2019 finns det en risk för en betydande avvikelse från den rekommenderade anpassningen mot det medelfristiga budgetmålet 2019. Den slutsatsen står kvar, även om budgeteffekten av programmet för extraordinärt underhåll av vägnätet efter broraset i Genua och av ett program med förebyggande åtgärder i syfte att begränsa hydrogeologiska risker till följd av exceptionellt ogynnsamma väderförhållanden skulle dras av från kravet i stabilitets- och tillväxtpaktens förebyggande del för 2019.

(10)Mot bakgrund av Italiens offentliga skuldkvot på över 60 % av BNP och förväntade produktionsgap på -0,1 % bör de primära offentliga nettoutgifterna minska med 0,1 % i nominella termer 2020, vilket är i linje med den strukturella anpassning på 0,6 % av BNP som svarar mot stabilitets- och tillväxtpaktens kravmatris. Enligt kommissionens vårprognos 2019 finns det vid oförändrad politik en risk för en betydande avvikelse från kravet 2020. Italien förväntas vid första anblicken inte kunna följa skuldkriteriet 2019 och 2020. Italiens höga offentliga skuldkvot på runt 132 % av BNP innebär vidare att stora resurser används till räntor och amorteringar, i stället för att läggas på mer tillväxtfrämjande områden som utbildning, innovation och infrastruktur. Allmänt sett anser rådet att de nödvändiga åtgärderna bör vidtas från 2019 om Italien ska lyckas följa stabilitets- och tillväxtpaktens regler. Det är viktigt att oförutsedda inkomster används till att ytterligare minska den offentliga skuldkvoten.

(11)Italiens skattesystem fortsätter att i hög grad vara inriktat på produktionsfaktorerna, på bekostnad av ekonomisk tillväxt. Det höga skattetrycket på arbete och kapital motverkar sysselsättning och investeringar. Även om budgeten för 2019 innehåller en något lägre beskattning av egenföretagare, innebär den också ett tillfälligt höjt skattetryck för företagen totalt sett. Beskattningsunderlag som inte har lika negativ inverkan på tillväxten, t.ex. fastigheter och konsumtion, är underutnyttjade, vilket lämnar utrymme att flytta skattebördan från arbete och kapital utan att det påverkar budgeten. Den periodiska fastighetsskatten på huvudbostaden avskaffades 2015, även för de rikare hushållen. Dessutom är mark- och fastighetsvärdena (eller taxeringsvärdena), som utgör grunden för beräkningen av fastighetsskatt till stor del inaktuella, och en reform i syfte att anpassa dem till rådande marknadsvärden är ännu inte antagen. Skatteutgifterna är både många och stora, särskilt när det gäller de sänkta skattesatserna för mervärdesskatten, och effektiviseringen av dessa utgifter har systematiskt skjutits på framtiden under senare år. Det finns också utrymme att minska bördan för företag och hushåll som följer bestämmelserna, genom att förenkla skattelagstiftningen och förbättra den generella skattedisciplinen. I synnerhet är mervärdesskattegapet (differensen mellan de teoretiska momsintäkterna och de som faktiskt uppbärs) ett av de högsta i EU. Ett av skälen till detta är det omfattande skattefusket, särskilt vad gäller uteblivna räkningar och fakturor. Det obligatoriska elektroniska översändandet av kvitton för alla affärstransaktioner med slutkunder är ett positivt steg på vägen för att åtgärda detta. Men de lagstadgade gränsvärdena för kontantbetalningar har höjts på senare år, vilket kan motverka användningen av elektroniska betalningar. Att i stället stödja elektroniska betalningar kan öka incitamenten att utfärda räkningar och fakturor och därmed leda till en bättre efterlevnad av skattereglerna.

(12)Italiens utgifter för ålderspension, som låg på cirka 15 % av BNP 2017, tillhör de högsta i unionen och väntas öka på medellång sikt på grund av försämringen av äldreförsörjningskvoten. Budgeten för 2019 och lagdekretet om införlivande av det nya systemet för pensionering i förtid i januari 2019 är en tillbakagång från delar i tidigare reformer och innebär en försämring av hållbarheten i de offentliga finanserna på medellång sikt. De nya bestämmelserna kommer att ytterligare öka pensionsutgifterna på medellång sikt. Under perioden 2019–2021 kommer det nya systemet för pensionering i förtid (Quota 100) att innebära att människor kan gå i pension vid 62 års ålder om de har betalat in avgifter i 38 år. Dessutom har tillämpningsområdet för de befintliga bestämmelserna för pensionering i förtid utvidgats, bland annat genom att till 2026 skjuta upp indexeringen till förväntad livslängd av det lägsta inbetalade belopp som krävs, vilket hade införts genom tidigare pensionsreformer. När det gäller dessa bestämmelser uppgår öronmärkta medel i budgeten för 2019 till 0,2 % av BNP 2019 och till 0,5 % av BNP för åren 2020 och 2021, men ytterligare kostnader väntas även under åren som följer. De höga offentliga utgifterna för ålderspensioner håller tillbaka andra sociala utgifter och tillväxtfrämjande utgifter, t.ex. utbildning och investeringar, samt begränsar möjligheten att minska den totala skattebördan och den höga statsskulden. Ökade möjligheter att gå i pension i förtid kan dessutom ha en negativ inverkan på arbetskraftsutbudet i ett läge där Italien redan släpar efter EU-genomsnittet när det gäller deltagande i arbetslivet bland äldre arbetstagare (55–64 år) och därmed vara ett hinder för potentiell tillväxt och förvärra statsskuldens hållbarhet ytterligare. För att begränsa ökningen av pensionsutgifterna bör tidigare lagstiftade pensionsreformer i syfte att begränsa implicita förpliktelser till följd av en åldrande befolkning genomföras i sin helhet. Dessutom skulle besparingar kunna göras genom ingripanden mot rättigheter till hög pension som inte motsvaras av inbetalningar, utan att frångå principerna om rättvisa och proportionalitet.

(13)Trots den ekonomiska avmattningen fortsatte sysselsättningen att öka under 2018, om än i en något långsammare takt än året dessförinnan. Antalet sysselsatta uppgick till 23,2 miljoner i slutet av året, vilket ligger över nivåerna före finanskrisen. Sysselsättningsgraden (20–64 år) ökade till 63 % i fjol, men ligger fortfarande långt under EU-genomsnittet (73,2 %). Dessutom är de regionala klyftorna betydande och arbetsmarknaden är fortsatt segmenterad, med en ytterligare ökning av andelen visstidsanställningar under 2018. Arbetslösheten minskade till 10,6 %. Både långtids- och ungdomsarbetslösheten är fortsatt hög, vilket har en negativ inverkan på potentiell tillväxt och social sammanhållning. Att stå utanför arbetskraften är vanligt förekommande bland kvinnor, lågutbildade och unga. Dessutom uppgick andelen unga (15–24 år) som varken arbetar eller studerar till 19,2 % 2018, vilket är högst i EU. Det är också vanligt med ofrivillig deltid, vilket visar på fortsatt lediga resurser på arbetsmarknaden.

(14)Inkomstskillnaderna och risken för fattigdom är hög, med stora regionala och territoriella skillnader. Under 2017 riskerade 28,9 % av befolkningen fattigdom eller social utestängning, vilket ligger både över nivåerna före finanskrisen och avsevärt över EU-genomsnittet 2017 (22,4 %). Barn drabbas extra hårt, särskilt barn med invandrarbakgrund. Fattigdomen bland förvärvsarbetande är hög och ökar, särskilt bland visstidsanställda och personer med invandrarbakgrund. Egenföretagare, som motsvarar 20,8 % av arbetskraften (jämfört med EU-genomsnittet på 13,7 %), har i allmänhet ett sämre skydd mot sociala risker än anställda. Tillgång till lämpliga bostäder till rimlig kostnad är också en utmaning och tillhandahållandet av sociala tjänster är fortsatt underutvecklat och fragmenterat. De sociala transfereringarnas förmåga att minska fattigdom och ojämlikhet tillhör de lägsta i EU. Det program för bekämpning av fattigdom som infördes 2018 har ersatts av ett nytt omfattande program (medborgarlön), där fokus ligger på aktiv inkludering, beroende på vissa villkor. Men det är en reform som kan visa sig vara svår att genomföra, eftersom den innebär en påtaglig belastning för den offentliga förvaltningen, särskilt arbetsförmedlingar och sociala tjänster. Den faktiska effekten kommer att bero på hur effektiv politiken är i att få människor i arbete eller utbildning, i vilken omfattning individanpassade sociala tjänster tillhandahålls och på kontroller. I synnerhet kommer den faktiska kapaciteten att nå de mest behövande påverka i vilken omfattning fattigdom och social utestängning kan minskas. Resultaten för hälso- och sjukvårdssystemet är generellt sett goda, trots att utgifterna ligger under EU-genomsnittet. Men det finns stora regionala skillnader i tillhandahållandet av hälso- och sjukvård, vilket påverkar tillgång, rättvisa och effektivitet. Dessa aspekter skulle kunna förbättras genom bättre administration och genom övervakning av om standardnivåer uppnås för tjänsterna. Det är avgörande med en ökning av hem- och närvård och omsorg samt långvarig vård och omsorg om människor med funktionsnedsättning och andra missgynnade grupper ska kunna få stöd.

(15)Odeklarerat arbete är vanligt förekommande i Italien, särskilt i de södra regionerna. Enligt uppskattningar från den nationella statistikbyrån uppgick skuggekonomin till omkring 210 miljarder euro (12,4 % av BNP) 2016. Omkring 37,2 % av det beloppet är hänförligt till odeklarerat arbete. Detta påverkar i synnerhet utsatta grupper, som migranter, kvinnor och barn. Den nya myndigheten för arbetsinspektion, som invigdes 2017, har ägnat särskild uppmärksamhet åt fenomenet ”caporalato” i jordbrukssektorn, som kännetecknas av många oriktigheter och av en risk för utnyttjande av arbetskraft, särskilt i fråga om irreguljära migranter. Det krävs en noggrann övervakning av de åtgärder som vidtagits nyligen samt ytterligare åtgärder för att hantera och förebygga odeklarerat arbete och arbetskraftsexploatering samt för att säkerställa rättvisa och säkra arbetsförhållandena. Slutligen är det viktigt att säkerställa att själva genomförandet av medborgarlönen maximerar incitamenten till vanliga arbeten och övergången från odeklarerat arbete till reguljär anställning, både genom noggrann övervakning och positiva incitament.

(16)Om den nya medborgarlönsreformen ska kunna genomföras krävs en förbättring av de offentliga arbetsförmedlingarna, genom att mer resurser och tjänster med högre kvalitet erbjuds. När det handlar om medborgarlönssystemet för låginkomsttagare och arbetslösa är en effektiv arbetsmarknadspolitik ett viktigt verktyg för att minska friktion på arbetsmarknaden och ge människor incitament att söka arbete. I det avseendet är det mycket viktigt att arbetsförmedlingarna har tillräckligt många och kvalificerade medarbetare. Ändamålsenligt stöd till arbetssökande som syftar till att höja utbildningsnivån samt kompetensutveckling är avgörande för att förbättra arbetskraftens rörlighet och ge arbetstagarna de rätta färdigheterna för framtidens utmaningar på arbetsmarknaden samt för en arbetsmiljö med ständigt nya utmaningar och ökad konkurrens. Nyligen har åtgärder vidtagits för att göra den aktiva arbetsmarknadspolitiken mer ändamålsenlig, t.ex. fastställandet av indikatorer för övervakning och minimikrav, antagandet av en strategi för långtidsarbetslösa samt framtagandet av ett kvalitativt profileringsverktyg. Men de offentliga arbetsförmedlingarnas övergripande ändamålsenlighet och deras förmåga att hitta arbete åt människor är fortfarande bristfällig. Dessutom är det stora skillnader i resultat mellan regioner samt en begränsad integration med social- och utbildningspolitik. Det finns även brister i samarbetet med arbetsgivarna.

(17)Italiens sysselsättningsklyfta mellan könen är en av de största i EU, och även om kvinnors sysselsättningsgrad ökar något är den betydligt lägre än EU-genomsnittet (53,1 % jämfört med 67,4 % 2018). Satsningarna på vård- och omsorgstjänster samt kvinnors deltagande på arbetsmarknaden är fortfarande inte tillräckliga, vilket också gäller åtgärder för att främja jämställdhet och adekvata strategier för en balans mellan arbete och privatliv. Men det finns ännu inte någon heltäckande strategi för att främja kvinnors deltagande på arbetsmarknaden. Den obligatoriska pappaledigheten förlängdes visserligen marginellt från fyra till fem dagar, men familjeledighetssystemet är fortfarande inte tillräckligt. I kombination med underutvecklad barnomsorg samt underutvecklad långvarig vård och omsorg hindrar detta ofta kvinnor med barn eller andra anhöriga i behov av vård eller omsorg från att arbeta. Under 2017 deltog endast 28,6 % av barn under tre år i formell förskoleundervisning, vilket är avsevärt under EU-genomsnittet. Satsningar på barnomsorg, hälso- och sjukvård samt långvarig vård och omsorg bör beakta de stora geografiska skillnaderna när det gäller tillgången till tjänster. Dessutom innebär den stora skattekilen för den andra inkomsttagaren ett minskat ekonomiskt incitament att arbeta för kvinnor. En ökning av kvinnors deltagande på arbetsmarknaden kan, i likhet med en allmän ökning av deltagandet på arbetsmarknaden, bidra till en högre ekonomisk tillväxt genom att öka arbetskraftsutbudet, minska fattigdomen och minska de sociala och ekonomiska riskerna som en åldrande befolkning medför.

(18)Den ursprungligen planerade reformen av regelverket för kollektivavtalsförhandlingar syftade till att få lönerna att hamna mer i nivå med de ekonomiska förutsättningarna på både regional nivå och företagsnivå. I mars 2018 undertecknade Confindustria och de tre största italienska fackliga organisationerna (Cgil, Cisl och Uil) ett ramavtal i syfte att utöka lokala löneförhandlingar. Avtalet ger dessutom ökad rättssäkerhet genom tydligare regler för hur arbetsmarknadens parter ska företrädas i förhandlingar samt fastslår en förbättrad algoritm för fastställande av minimilön. Det första genomförandeavtalet om representation samt hälsa och säkerhet på arbetsplatsen undertecknades i slutet av 2018 av arbetsgivarorganisationen och de tre största fackliga organisationerna.

(19)Investeringar i utbildning och kompetens är avgörande för att främja en smart och hållbar tillväxt för alla. Italiens svaga produktivitetsutveckling påverkas av bristerna i utbildningssystemet och den svaga efterfrågan på hög kompetens. Det är en stor utmaning att förbättra kvaliteten på utbildningssystemet. Andelen elever som hoppar av skolan (andel unga med högst grundskoleutbildning) är fortsatt avsevärt högre än EU-genomsnittet (14,5 % jämfört med 10,6 % 2018) och det finns stora regionala och territoriella skillnader i utbildningsresultat. Andelen medel som fördelas till grundskole- och gymnasieutbildning är visserligen i stora drag i linje med EU-genomsnittet, men ytterligare ansträngningar att attrahera, effektivt rekrytera och motivera lärare kan bidra till förbättrade studieresultat. Rekryteringssystemet är alltför inriktat på kunskap i stället för på kompetens, samtidigt som fortbildningen är begränsad. Dessutom är italienska lärares löner fortsatt låga jämfört med internationella normer och även jämfört med arbetstagare med högre utbildning. Lönerna ökar i en långsammare takt än för de internationella motsvarigheterna och karriärmöjligheterna är mer begränsade, med en enda möjlig karriärutveckling. Dessutom baseras befordran uteslutande på tjänsteår i stället för på meriter. Detta har lett till att läraryrket inte betraktas som särskilt attraktivt för högkvalificerade personer och minskar motivationen för lärarkåren, vilket i sin tur har en negativ inverkan på studieresultaten. Lärlingssystemet har ökat i popularitet på senare år men antagna åtgärder har minskat omfattningen. När det gäller nyckelkompetenser och grundläggande färdigheter är Italiens studerande och vuxna bland de sämst presterande i EU. Deltagandet i vuxenutbildning är mycket begränsat och minskar dessutom, vilket kan ställas mot en av EU:s största sysselsättningsklyftor mellan hög- och lågutbildade. Kompetensutveckling krävs särskilt i fråga om digital kompetens. Endast begränsade framsteg har gjorts när det gäller digital kompetens och infrastruktur. Investeringar i humankapital är en förutsättning för att stimulera offentliga och privata investeringar, och nuvarande åtgärder i syfte att stärka den digitala kompetensen och vuxenutbildningen saknar en helhetssyn. Både grundläggande och avancerad digital kompetens ligger under EU-genomsnittet – endast 44 % av befolkningen i åldrarna 16–74 har grundläggande digital kompetens (57 % i EU).

(20)Bristfälliga investeringar i färdigheter har en bromsande effekt på Italiens övergång till en kunskapsbaserad ekonomi, vilket håller tillbaka produktivitetstillväxten och begränsar potentialen att förbättra icke kostnadsrelaterad konkurrenskraft och BNP-tillväxten. Utbildningsklyftor är också en del av förklaringen till den lägre produktiviteten hos Italiens mikro- och småföretag än i jämförbara länder. I den högre utbildningen saknas både finansiering och personal och den yrkesinriktade högre utbildningens omfattning är begränsad trots hög anställbarhet som resultat. Andelen universitetsutbildade är fortfarande låg (27,9 % av befolkningen i åldrarna 30–34 år 2018) och tillsammans med relativt litet utbud av högskoleutbildade, särskilt inom vetenskapliga och tekniska områden, är riktade investeringar i kompetens en förutsättning för att främja både offentliga och privata investeringar, särskilt i immateriella tillgångar. Det finns ett behov av att främja studier inom områden som har betydelse för kunskapsintensiva sektorer och genomföra kompetenshöjningar, särskilt i fråga om digital och ekonomisk kompetens.

(21)Mindre företags antagande av strategier för att öka produktiviteten, t.ex. vad gäller produkter, processer och organisationsinnovation, är fortsatt begränsat, särskilt i södra Italien. Investeringar i immateriella tillgångar har legat betydligt under EU-genomsnittet sedan början av 2000-talet. Företagens utgifter för forskning och utveckling är omkring hälften av genomsnittet för euroområdet. Stödet från offentlig sektor för företagens FoU-utgifter är fortsatt lågt, men håller på att förbättras tack vare att skatteincitament har fått en större betydelse. De offentliga utgifterna för forskning och utveckling ligger också under genomsnittet för euroområdet. Den låga innovationsnivån kan även innebära en långsammare övergång till en grön ekonomi. För att förbättra Italiens innovationsresultat krävs ytterligare investeringar i immateriella tillgångar liksom ett tydligare fokus på tekniköverföring, med beaktande av regionala brister och företagens storlek. Myndigheternas stöd av företagens FoU-investeringar kan förbättras genom en väl avvägd blandning av direkta och indirekta åtgärder och en fördjupad bedömning av de befintliga tillfälliga skatteincitamenten, för att sedan göra de mest effektiva åtgärderna permanenta. Åtgärder för att stödja kunskap (t.ex. teknikkluster) och samarbete mellan företag hjälper särskilt mindre företag att hantera de här problemen och öka den låga produktiviteten.

(22)Det behövs investeringar för att höja kvaliteten på och öka hållbarheten i landets infrastruktur. I transportsektorn har Italien inte lyckats genomföra sin investeringsstrategi (Connettere l’Italia) för infrastrukturen. Det har skett endast begränsade framsteg i fråga om genomförandet av de planerade investeringarna i järnvägar, vägar och hållbar rörlighet i städer. Detta beror på administrativa förseningar, ineffektivitet i utgifterna, ofullständigt genomförande av lagen om upphandling och koncessioner samt rättstvister. EU:s resultattavla för transporter visar att kvaliteten i Italiens infrastruktur ligger under EU-genomsnittet. Skicket är en klar källa till oro, vilket också framgår av broraset i Genua. Regeringen har prioriterat underhåll och säkerhet, och planerar att övervaka underhållsstatusen för hela infrastrukturen och inrätta av en ny myndighet med ansvar för järnvägs- och väginfrastrukturens säkerhet. För det ändamålet fick Italien 2019 ta i anspråk 1 miljard euro enligt EU:s finanspolitiska regler till ett investeringsprogram i syfte att öka säkerheten i väginfrastruktur av samma typ som Morandi-bron. Investeringar i hållbara transporter och hållbar infrastruktur är också ett sätt att hantera miljöproblem. Det behövs långsiktiga gröna investeringar för att nå de ambitiösa energi- och klimatmålen för 2030. Den integrerade nationella energi- och klimatplanen är en viktig källa till vägledning för att fastställa investeringsbehov inom områdena minskade koldioxidutsläpp och energi. Det behövs investeringar för att förbättra energiinfrastrukturen, vilket skulle bidra till ett mer motståndskraftigt, renare, säkrare och flexiblare energisystem, samtidigt som det skulle ge en förbättrad marknadsintegration och minska prisskillnaderna. Det italienska elnätet är ännu inte tillräckligt väl rustat för att klara ökade utbyten över gränserna eller för att klara omfattningen av de olika förnybara energikällorna enligt prognosen för 2030. Det behövs investeringar i åtgärder som minskar hydrogeologiska och seismiska risker för att därmed minska utgifterna vid kriser, bland annat för infrastruktur. För 2019 fick Italien ta i anspråk 2,1 miljarder euro enligt EU:s finanspolitiska regler för att säkerställa åtgärder i syfte att förebygga hydrogeologiska risker. Slutligen görs inte tillräckligt ändamålsenliga investeringar i avfallshantering och vatteninfrastrukturen i södra Italien, samtidigt som det fortsatt finns risker för vattenbrist och torka. Fragmenteringen av sektorn, i kombination med mindre aktörers svaga kreditprofil är ett fortsatt hinder för investeringar. Investeringar, däribland i hantering av klimatförändringar, miljöhållbarhet och förebyggande åtgärder samt landsbygdens förbindelser, skulle också bidra till minskade regionala skillnader. På landsbygden är dessutom bredbandsnätet mindre väl utbyggt. När det gäller ultrasnabb (minst 100 Mbit/s) bredbandstäckning släpar Italien fortfarande efter (endast 24 % jämfört med EU-genomsnittet på 60 %) och ligger nästan längst ned på listan (plats 27) med en fortfarande mycket måttlig tillväxttakt. Både ultrasnabb bredbandstäckning och spridning ligger långt under EU-genomsnitten.