EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 20.11.1996 
KOM(96) 570 slutlig 
GRÖNBOK 
OM FÖRBINDELSERNA MELLAN EUROPEISKA UNIONEN OCH AVS-
LÄNDERNA INFÖR 2000-TALET 
Utmaningar och valmöjligheter inför ett nytt partnerskap 
(framlagt av kommissionen) 

i^^H^^^l^^^^^H 
Världen undergår genomgripande förändringar. Östblockets upplösning och slutet på 
konflikten mellan öst och väst har förändrat den internationella politiken och ekonomin. 
Detta banar vägen för ett förstärkt och fördjupat samarbete, som grundar sig på 
gemensamma värderingar och principer, men det leder också till en förändring av de 
geostrategiska intressena och till nya, mer diffusa typer av risker. På det ekonomiska 
planet har marknadsekonomins utbredning och slutet för de handelsförbindelser som är 
omfattas av särskilda eller preferensordningar förändrat situationen för utbud och 
efterfrågan på världsmarknaden. Att förhandlingarna inom ramen för Uruguayrundan 
slutförts skapar ett nytt multilateralt sammanhang som påskyndar den internationali­
seringsprocess inom ekonomin som skett till följd av den tekniska utvecklingen liksom 
avregleringen av den ekonomiska politiken som inleddes under 1980-talet. Det 
ömsesidiga beroendet ökar och vidgas från ekonomiska och finansiella kretsar till att 
omfatta den sociala sfären och miljöfrågor. När den nationella politiken förlorar 
handlingsutrymme framträder samtidigt nya svaga punkter, som förvärras av de ute-
stängningseffekter som uppstår när de sociala mönstren splittras upp i industriländerna, 
i de ekonomier som är under omställning samt i utvecklingsländerna, i form av ökade 
skillnader och marginalisering av de minst välmående länderna. Dessa förändringar 
orsakar en instabilitet som särskilt kommer till uttryck i ett ökat antal extrema rörelser 
av typen nationalister eller religiöst färgade rörelser. 
Detta nya internationella klimat har föranlett Europeiska unionen att omdefiniera sina 
politiska, intressen och säkerhetsintressen och att förnya de politiska aspekterna av den 
europeiska integrationsprocessen. Fördraget om Europeiska unionen ger en institutionell 
grund för upprättandet av en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik som dock ännu är 
otillräckligt utvecklad för att effektivt kunna tjäna medlemsstaternas gemensamma 
intressen och vars mekanismer för närvarande är föremål för diskussioner inom ramen 
för regeringskonferensen. Fördraget tillhandahåller emellertid också en institutionell 
grund för den europeiska politiken för utvecklingssamarbete. 
Unionen förbereder sig för betydande förändringar 
Unionen präglas i dag, när det är dags att upprätta ett förnyat partnerskap med AVS-
länderna, av djupgående förändringar. 
Internt utgörs de närmaste årens arbetsuppgifter av förverkligandet av den inre 
marknaden, övergången till en gemensam valuta, översynen av fördraget liksom övriga 
institutionella reformer som diskuteras inom ramen för regeringskonferensen, 
utarbetandet av en ny finansplan på medellång sikt samt möjligheten av att unionen 
utvidgas till att omfatta de associerade staterna i Central- och Östeuropa, de baltiska 
staterna samt Cypern och Malta. Detta arbete förbereder samtidigt Europa för 2000-talets 
utmaningar. 
Vad gäller de yttre förbindelserna till utvecklingsländerna och till de länder som 
genomgår en ekonomisk omställning är Europeiska unionen likaså engagerad i en rad nya 
initiativ. 
Unionen har slutit associeringsavtal med de flesta av de europeiska f.d. öststater som är 
intresserade av att ansluta sig till den. Samtidigt stöder unionen den ekonomiska och 
politiska reformprocessen i republikerna i f.d. Sovjetunionen och den har slutit 
handelsavtal med flera av dessa länder. 
När det gäller förbindelserna med Medelhavsländerna har unionen fastställt nya ramar 
för ett multilateralt och hållbart partnerskap med 27 länder som kompletterar det 
förstärkta bilaterala förbindelserna och som omfattar tre avdelningar: politik och 
säkerhet, ekonomi och finanser (vilket särskilt förutser ett gradvist upprättande av ett 
frihandelsområde) och slutligen det sociala och kulturella området. 
Unionen har också beslutat att förstärka sina kontakter med Latinamerika inom ramen 
för en strategi i tre dimensioner i form av en fördjupad politisk dialog mellan de båda 
regionerna, stöd i syfte att förstärka det fria handelsutbytet och institutionellt stöd till den 
regionala integrationsprocessen samt åtgärder och program för finansiellt och tekniskt 
samarbete som koncentreras till vissa huvudinriktningar. 
Slutligen har unionen antagit en ny strategi i sina förbindelser med länderna i Asien som 
syftar till att förstärka den ekonomiska europeiska närvaron i regionen, att förbättra den 
ömsesidiga förståelsen och att utveckla ett nytt politiskt förhållningssätt. 
Dessa nya inriktningar är unionens sätt att möta de förändringar inom politik och 
ekonomi som äger rum internationellt. De avspeglar även den världsomspännande 
karaktär och den mångfald som präglar unionens utrikesförbindelser 
Förbindelserna mellan Europeiska unionen och de 70 tänderna i Afrika, Västindien 
och Stilla havet tmder gmdvis in i ett nytt skede 
Sedan 1975 regleras handelsförbindelserna och de ekonomiska förbindelserna mellan EU 
och AVS-länderna, som för närvarande 70 till antalet, genom Lomé-konventionen. 
Gemenskapens samarbetspolitik, som inleddes år 1957, har genomgått flera avgörande 
skeden. Efter de första åren då gemenskapen verkade för att associera de utomeuropeiska 
länderna och territorierna upprätthölls förbindelserna inom ramen för Yaoundé-
konventionerna och koncentrerades fram till mitten av 1970-talet huvudsakligen till det 
svarta och franskspråkiga Afrika. Efter den första utvidgningen av gemenskapen och i 
ett internationellt ekonomiskt klimat som undergick stora förändringar började Europa 
utvidga den geografiska räckvidden för sin samarbetspolitik, dels genom att öppna den 
första Lomé-konventionen för övriga AVS-länder, dels genom att i tilltagande grad inleda 
associerings- och samarbetsförbindelserna med övriga utvecklingsregioner i världen. 
Lomé-konventionen har varit föremål för successiva ändringar vart femte år vilka gjort 
det möjligt att anpassa bestämmelserna i förhållande till den ekonomiska och politiska 
utvecklingen, att införa nya samarbetsinstrument och att fastställa nya prioriteringar. De 
senaste ändringarna gjordes år 19951. 
Utöver Lomé-konventionen har unionen också gradvis utvecklat särskilda sam­
arbetsinstrument med utvecklingsländerna och har för detta ändamål skapat 
temabudgetposter (i fråga om ökenutbredning, aidsbekämpning etc.) och andra 
gemenskapsåtgärder, särskilt vetenskapliga åtgärder som genomförs med hjälp av 
ramprogrammet för forskning och utveckling, vilka kan tjäna som stöd för politiken 
avseende utvecklingssamarbete. AVS-länderna är stödberättigade vad gäller alla dessa 
instrument. 
Dessutom har EU fastställt nya övergripande riktlinjer inom vissa samarbetsområden och 
sektorer till följd av debatten år 1992 om "utsikter för samarbetet inför år 2000"2 och i 
syfte att genomföra de nya bestämmelserna i fördraget rörande den europeiska 
samarbetspoli tiken3. 
Inför 2000-talet är det nu nödvändigt att mer ingående överväga Europeiska 
unionens framtida riktlinjer för förbindelser med AVS-länderna. Det faktum att 
den nuvarande konventionen snart upphör att gälla ( i februari 2000), liksom den 
avtalsenliga skyldigheten för de båda parterna att inleda förhandlingar senast arton 
månader dessförinnan samt nödvändigheten att mot bakgrund av WTO:s stramare 
bestämmelser fastställa ramar för ett handelssamarbete som är fullt förenliga med 
de nya multilaterala reglerna, erbjuder ett lämpligt tillfälle till sådana överväganden 
liksom till en omfattande diskussion om de framtida förbindelserna mellan EU och 
AVS-länderna. 
J diskussionen om de framtida förbindelserna mellan EV och AVS-länderna bör det 
nya globala sammanhanget beaktas 
Den förändrade världsscenen förändrar inte bara unionens och dess utvecklings­
partners objektiva intressen utan innebär också ett ökat ansvar för aktörer av EU:s 
storlek. Detta ansvar har främst politisk karaktär. Unionen bör aktivt stödja den 
1 De tre första konventionerna omfattade en period på fem år vardera. Den fjärde 
konventionen omfattar perioden mars 1990 -februari 2000. Till denna är bifogat ett 
finansprotokoll som ingåtts för en femårsperiod. Förhandlingarna om ett andra 
finansprotokoll åtföljdes år 1995 av en översyn av konventionen efter halva dess 
giltighetstid. Texten i den fjärde Lomé-konventionen, i dess lydelse enligt det avtal som 
undertecknades i Mauritius den 4 november 1995, offentliggjordes i "Le Courrier ACP-
UE" nr 154, januari-februari 1996. 
2 SEK(92) av den 15 maj 1992 och rådets förklaring i november 1992. 
3 Artikel 130u-130y i Fördraget om Europeiska unionen. 
m 
öppnandeprocess som inleddes i och med det kalla krigets upphörande i slutet av 1980-
talet och särskilt bidra till att säkerställa bestående demokratiseringsprocesser, vilka ännu 
är svaga i många AVS-länder. Ansvaret har också en ekonomisk dimension. Unionen bör 
följa upp internationaliseringseffekterna genom att internt vidta nödvändiga förändringar 
för att avhjälpa sysselsättningsproblemen och bekämpa utslagningseffekter, aktivt delta 
i det internationella ekonomiska samarbetet, bidra till formuleringen och iakttagandet av 
multilaterala regler och genom att underlätta utvecklingsländernas gradvisa integration 
i världsekonomin. Informationssamhället är en av de internationaliseringsaspekter som 
medför förändringar i världsekonomin. Samtidigt som det ger nya möjligheter på olika 
områden, exempelvis inom internationell handel, utbildning och hälsovård, ökar det 
risken för en ökad marginalisering av de länder som inte har tillgång till de 
internationella informationsnäten. 
Europa har svårigheter med att ändra sina ekonomiska och sociala system, måste 
utveckla sin politiska verksamhet i en värld som blivit multipolar och förbereda sig 
inför östutvidgningen. Mot denna bakgrund får utvecklingssamarbetet för Europas 
del, särskilt vad gäller förbindelserna med AVS-länderna, en ny dimension. Hur 
kan man önska befästa sin roll som världsaktör utan att ha en ansvarsfull strategi 
för de sydliga regionerna, särskilt de som är mest utsatta vad gäller fattigdom och 
marginalisering? 
Unionens åtgärder som har till syfte att bidra till att minska fattigdomen och 
skillnaderna i utveckling i världen, är även nära knutna till fullföljandet av målen 
fred och stabilitet, en bättre hantering av det globala ömsesidiga beroendet och de 
globala hoten och främjandet av en världsomspännande utveckling som är mer 
förenlig med de politiska och sociala värderingarna i Europa. 
Slutligen innebär unionens samarbetspolitik att Europa träder in i regioner som har 
betydande utvecklingspotential och som börjar bli bättre organiserade. 
Inför 2000-talet bör förbindelserna mellan EU och AVS-länderna bedrivas på nya 
grunder för att ta hänsyn till de förbättrade ekonomiska och sociala 
förutsättningarna för utveckling men också på grund av att de europeiska motiven 
förändrats i grunden. Den koloniala och postkoloniala tiden är förbi, och ett öppnare 
internationellt politiskt klimat gör det möjligt att mot bakgrund av minskade 
motsättningar fastställa vardera partens ansvarsområden. 
Målet fordiskussionerna är i första hand att åstadkomma ett effektivare samarbete men 
även att dra lärdom av den erfarenhet som gemenskapen samlat under de fyra 
årtiondenas samwbete med AVS-lånderna. 
Inför ett som helhet blandat bokslut från samarbetet mellan EU och AVS-länderna och 
en viss skepsis när det gäller AVS-ländernas utvecklingsmöjligheter, mot bakgrund av 
bestående budgetåtstramningar i givarländerna och en tendens att "hålla sig för sig själv" 
som orsakas av de sociala problemen i Europa, har parterna i dag en skyldighet att 
IV 
betona effektiviteten i samarbetet och att se över sina prioriteringar i syfte att bättre 
avspegla de europeiska samhällenas och AVS-ländernas intressen. 
Samarbetet med gemenskapen innebär ett viktigt tillskott för många AVS-länder och det 
bidrar utan tvivel till att förbättra levnadsvillkoren för befolkningarna i dessa länder. 
Samarbetet har ofta inneburit att nya idéer prövats och har på vissa områden utvecklat 
en allmänt erkänd sakkunnighet. Men liksom alla former av samarbete har också detta 
svagheter. En kritisk granskning av resultaten från samarbetet mellan EU och AVS-
länderna gör det möjligt att identifiera svagheter på tre nivåer. 
Först och främst finns svagheter avseende de övergripande ramar inom vilka 
samarbetsåtgärderna genomförs. Partnerskapsprincipen har urholkats och bara 
förverkligats delvis. I politiska termer har stödberoende, kortsiktiga krav och hantering 
av krissituationer gradvis kommit att dominera i förbindelserna mellan de bägge parterna. 
I termer av en dialog om de ekonomiska och sociala åtgärderna har partnerskapet visat 
sig svårt att genomföra i länder med svaga institutionella resurser och offentliga 
förvaltningssystem som ofta är föga effektiva. De senare har en tendens att inskränka 
samarbetet till en samförvaltning av resurserna från dag till annan. 
Det finns även svagheter avseende samarbetsåtgärder. I de utvärderingar som EU 
gjort konstateras i allmänhet att det finansiella och tekniska europeiska samarbetet 
är avpassat till gemenskapsmålen och till mottagarländernas behov liksom till de relativt 
höga effektivitetsmålen, särskilt vad gäller infrastrukturprojekt och stöd inom den 
sociala sektorn. De institutionella strukturerna och den ekonomiska politiken i 
mottagarländerna har dock ofta utgjort stora hinder som minskat effekten av 
gemenskapens samarbete när det gäller att förbättra levnadsförhållandena och höja 
utvecklingsnivån. 
Effekten av handelsförmånerna har som helhet varit nedslående. Detta instrument, 
särskilt, protokollen om särskilda produkter, har avsevärt bidragit till exportökningar för 
vissa länder4 som förstått vikten av att samtidigt vidta lämpliga diversifierings-åtgärder. 
I de flesta AVS-länder har dock den interna ekonomiska politik och de strukturella 
förutsättningar som krävs för en utveckling av det ekonomiska utbytet och 
handelsutbytet inte varit tillräckliga. Dessutom bör följande tre faktorer beaktas inför 
en ny handelsordning: Marrakech-avtalen och en förstärkning av mekanismerna för att 
bilägga tvister riskerar att äventyra bibehållandet av differentierade och ensidiga 
preferensordningar, påskyndade av avregleringsprocesser på multilateral och 
underregional nivå, den ökade betydelsen av nya teman i de internationella diskus­
sionerna om handelsregler, såsom miljön, konkurrenspolitiken, investeringsregler, 
tekniska standarder, hälsonormer, iakttagandet av grundläggande sociala rättigheter etc. 
Utvecklingen förändrar värdet på tullförmånerna. Ytterligare en faktor bör beaktas, 
nämligen möjligheten att utvidga det pågående arbetet med att harmonisera och förenkla 
gällande ursprungsregler i preferensavtalen till att omfatta även AVS-länderna. 
Elfenbenskusten, Jamaica, Mauritius, Zimbabwe m.fl. 
Slutligen finns svagheter avseende det praktiska finansiella och tekniska 
samarbetet. Det automatiska beviljandet av de numera begränsade finansiella resurserna 
samt EU:s liksom andra långivares tendens att fullgöra den svagare partens funktion har 
inte främjat den konkreta politiska vilja som förväntats av AVS-ländernas regeringar. En 
viss ineffektivitet har uppstått i den utsträckning som samarbetsinstrumenten haft en 
tendens att dominera politiken i stället för att tjäna den. 
En bristande flexibilitet har hämmat samarbetets förmåga att anpassa sig till ekonomiska 
och politiska sammanhang som snabbt förändras och att avspegla nya politiska initiativ 
som motsvarar de europeiska samhällenas och AVS-ländernas intresseområden liksom 
strävan efter att på ett bestående sätt förbättra stödets effektivitet. 
Vid diskussionerna bor också de nya politiska, ekonomiska och sociala perspektiven i 
AVS-länderna beaktas 
I ett internationellt och regionalt klimat som präglas av en snabb utveckling står AVS-
länderna inför flerfaldiga utmaningar: att hejda den ekonomiska marginaliseringen och 
integreras i det internationella handelsutbytet, att genomföra den interna politiska, 
ekonomiska och sociala omställning som är nödvändig för att de skall kunna fungera som 
demokratiska samhällen och som marknadsekonomier, att säkerställa förutsättningar för 
en hållbar utveckling och för minskad fattigdom, mot bakgrund av ett demografiskt tryck 
som förblir mycket starkt. 
De ökande skillnaderna mellan utvecklingsländerna i stort och inom AVS-gruppen, 
är tveklöst av grundläggande betydelse. Den politiska och ekonomiska omställningen 
har i själva verket nått mycket skiftande stadier i de olika länderna. Unionens åtgärder 
bör bedömas i förhållande till deras förmåga att undanröja de hinder som hämmar 
utvecklingen i AVS-länderna och att samtidigt stödja de faktorer till förändring som 
framträder i allt fler länder. Uttryckt i politiska termer bör åtgärderna framför allt 
bedömas i förhållande till unionens förmåga att åter skapa en stark motivation för dess 
åtgärder i AVS-länderna, särskilt i Afrika söder om Sahara. Den negativa bild av en 
kontinent på tillbakagång som man ofta tillskriver Afrika motsvarar inte den 
afrikanska verkligheten. Afrika är inte enlietligt. Omställningarna utan motstycke på 
det politiska planet liksom den nyligen förbättrade tillväxten i vissa länder5, vilka främst 
är resultatet av en förbättrad ekonomisk politik och genomförandet av strukturella 
reformer, är i detta hänseende mycket uppmuntrande tecken. 
Särskilt Elfenbenskusten, Uganda, Ben in m.fl. 
vi 
Inför en legitimitetsförlust som påverkar själva principen för utvecklingsstöd, i ett globalt 
klimat som samtidigt innebär risker och nya möjligheter, bör unionen och dess AVS-
partners sträva efter att skapa bättre möjligheter för att deras samarbetsförbindelser skall 
bli framgångsrika. Detta innebär framför allt att de bör fastställa vilka bestämmelser 
för samarbetet EU-AVS som skall behållas, formulera och genomföra vissa riktlinjer 
eller nya initiativ och att bland de olika valmöjligheterna fastställa vilka som bäst 
motsvarar de ömsesidiga målen och åtagandena. 
Förstärkta politiska förbindelser mellan Elf och AVS-länderna är nödvändiga for att 
partnenkapet åter skall bli meningsfullt 
De svårigheter som konstaterats vid det konkreta förverkligandet av partnerskapet bör 
inte innebära ett ifrågasättande av dess värde vad gäller ömsesidiga politiska åtaganden. 
Den speciella situation och de oerhörda utmaningar som många AVS-länder står 
inför motiverar ett bibehållande av det nuvarande partnerskapets omfattning och 
egenskaper, särskilt förutsägbarheten i samarbetet och dess avtalsmässiga karaktär. Det 
politiska åtagandet bör dock bli tydligare och effektivare. 
Är unionen och dess AVS-partners redo för denna förstärkning? 
För EU:s del äger den politiska dialogen med AVS-länderna rum inom ramen för 
den gemensamma utrikespolitiken. Förutsättningarna för en mer effektiv europeisk 
politik i dag förefaller vara en dialog som gör det möjligt att på ett mindre formellt sätt 
behandla frågor om styrelseskick, demokratisering och mänskliga rättigheter samt om 
befästandet av rättsstaten å ena sidan och utvecklingen av en konkret europeisk politik 
för att förhindra och lösa konflikter å andra sidan. För AVS-ländernas del utgörs 
grunden för det nya partnerskapet av åtaganden att genomföra institutionella 
reformer liksom att föra en ekonomisk och social politik samt miljöpolitik som 
motsvarar de omfattande åtaganden som gjordes vid de internationella 
konferenserna i Rio, Wien, Kairo, Köpenhamn, Peking, Istanbul och Rom6. EU:s -
liksom andra finansiärers - stödåtgärder kan få betydande politiska konsekvenser för 
dessa länder. Huruvida åtgärderna är relevanta är avhängigt av en lång rad förut­
sättningar, särskilt politiska. De respektive ansvarsområdena i detta hänseende bör 
formuleras på det politiska planet. 
Ömsesidiga politiska åtaganden utifrån dessa grundvalar kräver ett fastställande av 
bestämmelserna för den planerade dialogen med utgångspunkt i de ämnesområden som 
bedöms vara prioriterade (frågor om intern säkerhet, migrationsproblematik, bekämpning 
av olaglig handel etc.) enligt den lämpligaste geografiska uppdelningen (global dialog 
eller differentierad dialog med grupper av länder). 
6 Miljökonferensen, konferensen om mänskliga rättigheter, befolkningskonferensen, 
konferensen om social utveckling, kvinnokonferensen, Habitat 11, livsmedelskonferensen. 
vu 
Förbindelserna nord-syd utgör ett av inslagen i unionens utrikespolitiska identitet 
och de speciella förbindelserna mellan EU och AVS-länderna ingår i detta större 
perspektiv. Sambandet mellan det politiska inslaget och samarbetsinslagèt baseras - för 
övrigt i likhet med den multilaterala handelspolitiken - på den övergripande principen 
om samordnad utrikespolitisk verksamhet. Att förstärka unionens förmåga till 
utrikespolitisk verksamhet är en av de viktiga frågor som behandlas inom ramen för 
regeringskonferensen. Kommissionen uttalade sig i ett "yttrande" positivt om ett 
sammanförande av "olika inslag i utrikesförbindelserna inom ramen för en effektiv 
helhet, genom strukturer och förfaranden som förstärker samordningen och kontinuiteten 
i den utrikespolitiska verksamheten"7. Vart och ett av dessa inslag bör dock bibehålla sin 
särställning. Gemenskapens politik avseende utvecklingssamarbete skall särskilt bibehålla 
tillräcklig autonomi för att kunna uppfylla sina mål som är långsiktiga och kräver 
fortlöpande åtgärder. Detta samband kräver dock att gemenskapens stöd blir mer 
selektivt i syfte att öka dess effektivitet och bör även leda till en anpassning av de 
praktiska formerna för samarbetet. 
Ramarna för samarbetet bör också anpassas för att underlätta för AVS-länderna att 
delta i internationellt handelsutbyte 
Vissa nya principer underlättar detta öppnande. 
Den första principen är differentieringsprincipen eftersom alla AVS-länder för närvarande 
inte kan inleda ett standardiserat politiskt och ekonomiskt partnerskap med EU. Av 
effektivitetsskäl har det blivit helt nödvändigt att differentiera strategierna och 
formerna för samarbetet. 
För det andra bör de europeiska parterna och AVS-länderna sträva efter att förena 
följande två krav: å ena sidan ar det mottagarländerna som ska ha det primära ansvaret 
för reformer och utvecklingspolitiken och å andra sidan bör EU kunna redogöra för hur 
samarbetsresursema utnyttjas inför de europeiska medborgarna. Mot denna bakgrund 
är det enda alternativet till traditionella stödåtgärder en fördjupad dialog om 
strategier, förbättrad lokal kapacitet för utformning av politiken samt planering och 
en uppföljning från gemenskapens sida som inriktas på de resultat och de framsteg 
som görs snarare än på vilka medel som används. En effekt av detta tillvägagångssätt 
är sektorsvisa åtgärder som möjliggör ett bättre resursutnyttjande och ökad samordning 
mellan långivarna. 
Vidare bör EU och AVS-länderna ha föresatsen att utveckla nya samarbetsformer. EU 
utgör en motpart som kan föreslå ett brett utbud av instrument och främja vetenskapliga, 
ekonomiska och tekniska partnerskap. Nya partnerskapsmodeller skulle särskilt kunna 
uppmuntras på nyskapande områden, t.ex. informationssamhället. Pilotprojekt skulle 
7 KOM(96)90, kommissionens yttrande 'Förstärka den politiska unionen och förbereda 
ut\>idgningen". 
vin 
kunna bidra till att utveckla informationsutbytet mellan vissa grupper (forskare via 
Internet) eller till att erbjuda konkreta samarbetstillfällen (exempelvis i fråga om tele­
kommunikationstjänster). 
Enligt samma tankegångar skulle ett mer aktivt deltagande från de icke-offentliga 
aktörernas sida (den privata sektorn eller andra företrädare för det civila 
samhället) kunna ske genom en dialog om prioriteringarna för samarbetet och genom 
direkt tillgång till en andel av de disponibla resurserna. 
Bet framtida partnerskapsavtatets geografiska räckvidd skulle kunna andras 
AVS-gruppen utgör varken av en politisk gruppering eller en ekonomisk enhet i 
egentlig bemärkelse. Den har bildats huvudsakligen på grundval av historiska skäl och 
endast inom ramen för förbindelserna med EU. 
Är AVS-gruppen lämplig som partner till unionen även i framtiden? Bör med andra 
ord de ramar som i dag reglerar förbindelserna med de 70 AVS-staterna bibehållas? 
Det är AVS-länderna själva som får ta ställning till detta mot bakgrund av de 
gemensamma intressen och den vilja att uppträda som en politisk eller ekonomisk 
gruppering på den internationella arenan vid sidan av förbindelserna med EU som de har. 
För EU:s del handlar det framför allt om ett politiskt val där hänsyn måste tas till 
vilken plats samarbetet med AVS-länderna intar i unionens förbindelser med 
utvecklingsländerna som helhet. 
Även andra faktorer bör beaktas. 
De skiftande förutsättningarna inom AVS-regionen, behovet av att differentiera 
målen och prioriteringarna för samarbetet liksom i förekommande fall handels­
ordningarna, eventuellt minskat stödbehov i vissa länder och möjligheten att gradera 
stödet skulle kunna motivera en förändring av samarbetsavtalets geografiska 
räckvidd. Bland annat skulle en förändring av den ensidiga differentierade 
preferensordningen (i förhållande till andra utvecklingsländer) bli ofrånkomlig och 
resultera i olika handelsordningar beroende på berörd typ av ekonomi. 
Slutligen bör också den betydelse som EU fäster vid samarbetsprocessen och den 
regionala integrationsprocessen påverka utformningen av det nya avtalet, utifrån såväl 
ekonomiska som politiska hänsyn. 
Fyra valmöjligheter är tänkbara: 
1. Status quo med vissa förändringar. Principen om ett övergripande avtal med 
samtliga AVS-länder skulle kunna bibehållas under förutsättning att vissa bestämmelser 
och prioriteringar ändras. 
ix 
2. Ett övergripande avtal som kompletteras med bilaterala avtal. Differentieringen 
drivs längre och det övergripande avtalet innehåller bara åtaganden av allmän karaktär. 
3. En uppdelning av Lomé-konventionen i regionala avtal. Ett avtal med Afrika 
söder om Sahara som utsträcks till Sydafrika skulle vara mycket betydelsefullt för 
Europa. När det regionala samarbetet är väl framskridet skulle även avtal för 
underregioner kunna ingås. I Västindien står andra möjligheter öppna för parterna. 
Unionen skulle kunna föreslå ett utvidgat samarbete som inbegriper samtliga länder i 
Västindien i syfte att på sikt införliva samarbetet med dessa länder inom ramen för de 
förbindelser som unionen utvecklat med Latinamerika. I Stillahavsområdet skulle en 
utvidgning av ramarna för samarbetet till att omfatta övriga östater öka den europeiska 
politikens effektivitet, särskilt när det gäller handelsutbytet med APEC-länderna8. 
4. Ett särskilt avtal med de minst utvecklade länderna i AVS-områdena som 
eventuellt står öppet för andra minst utvecklade länder. Detta alternativ, som inte 
utesluter vissa inslag från de tre föregående, gör det möjligt att beakta de minst 
utvecklade ländernas särdrag och att, särskilt på handelsområdet, vidta åtgärder som 
lämpar sig bättre för dessa länders problem och behov. Vad gäller politiskt och 
ekonomiskt samarbete förefaller emellertid detta alternativ mindre lämpligt. Det bör 
bedömas med hänsyn till det traditionellt regionala förhållningssättet i fråga om AVS-
länderna. Frågan om internationalisering av unionens samarbetsförbindelser kan inte 
längre formuleras i samma termer som år 1957 eller 1975. Numera har unionen 
samarbetsförbindelser med ett stort antal länder och finns närvarande i alla världens 
regioner. 
För att bli effektivare bör unionen anta ett mer sammanhängande och bättre samordnat 
förhållningssätt gentemot AVS-länderna 
Den övergripande diskussionen om den europeiska verksamheten i fråga om 
utvecklingsländerna har under de senaste åren resulterat i vissa initiativ som dels syftar 
till en granskning av effekterna av andra gemenskapsåtgärder än samarbete i fråga om 
utvecklingsmålen, dels till att stärka samordningen mellan gemenskapen och dess 
medlemsstater liksom med övriga långivare i syfte att öka effektiviteten för samarbetet 
i dess helhet. 
Trots att nuvarande situation ofta bedöms som föga tillfredsställande får samordningen 
- i dess strikta bemärkelse, dvs. beaktandet av externa effekter av övriga åtgärder 
- inte omfattas av ett internationellt åtagande från gemenskapens sida. Samordningen 
förblir i själva verket underkastad en politisk bedömning av ibland motstridiga mål. 
Däremot skulle man kunna minska bristen på samordning, inte bara genom att 
aktivt fullfölja de samordningssträvanden som EU åtagit sig i fråga om politiska 
riktlinjer, i själva verksamheten och i internationella sammanhang, utan också 
Ekonomiskt samarbete för Asien och Stillahavsområdet. 
genom att ingå nya särskilda åtaganden när det är dags att förnya avtalet mellan 
EU och AVS-länderna. I detta avseende är två alternativ tänkbara: 
- Unionen kan ha som mål att fastställa en övergripande europeisk strategi i 
förhållande till AVS-länderna som avser såväl medlemsstaternas nationella åtgärder 
som gemenskapens åtgärder. Gemensamma referensramar underlättar strävan efter att 
åtgärder skall komplettera varandra bättre, en princip som fastställs i fördraget, och leder 
gradvis till att de olika åtgärderna blir mer effektiva. 
- Unionen kan också föreslå sina partners att dessa inför mekanismer för informa­
tion, uppföljning och samordning av medlemsstaternas och gemenskapens sam-
arbetsåtgärder och -politik. Det handlar således om att unionen åtar sig att säkerställa 
förutsättningarna för en bättre samordning. 
En förstärkt europeisk samordning bör innebära framåtskridanden i fråga om de 
samordningssträvanden som görs av givarländerna tillsammans liksom inom ramen för 
det multilaterala systemet i anslutning till den tillnärmning mellan institutionerna som 
man enades om vid G7-mötet nyligen, varvid Afrika skall ägnas särskild uppmärksamhet. 
Det nya internationella klimatett tidigare erfarenheter och den soäoekonomiska 
wifvfic^ att nya priotiteringar inom ramen för 
samarbetspolitiken blir nödvändiga 
Unionen har under de senaste åren antagit nya riktlinjer som särskilt syftar till att 
införliva nya teman eller till att omdefiniera målen inom olika sektorer eller 
samarbetsområden9. Säkert kommer dessa riktlinjer fortfarande att vara relevanta år 
2000, även om erfarenheterna fram till dess. bör göra det möjligt att utveckla vissa 
aspekter. 
Men utöver detta regelverk kan EU och dess AVS-partners fastställa nya prioriteringar, 
med beaktande av de övergripande mål som i fördraget föreskrivs för gemenskapens 
politik avseende utvecklingssamarbete och mot bakgrund av tidigare framgångar och 
misslyckanden och AVS-ländernas hinder för och möjligheter till framtida utveckling. 
Utvecklingspolitiken inom ramen för samarbetet EU-AVS kan således 
omstruktureras till att omfatta tre områden: det ekonomiska, sociala och miljö­
området, det institutionella området samt området handel och investeringar. 
9 Se särskilt texterna och resolutionerna om jämställdhet mellan kvinnor och män 
(KOM(95)423), hälsovård (KOM(94)7 7), utbildning (KOM(94) 399), livsmedelsförsörjning 
(KOM(94)165), kamp mot fattigdom (KOM(93)518), stöd till strukturanpassningar 
(KOM(94)447), miljö (rapport juni 1992, Riokonferensen, och uppföljning av Agenda 21 
- KOM(96)569) liksom sambandet mellan hjälpaktioner, återhämtnings- och 
utvecklingsbistånd (KOM(96) 153). 
XI 
Distinktionen mellan dessa tre gemenskapsstödområden får dock inte leda till ett slutet 
tillvägagångssätt. Tvärtom bör dessa tre avdelningar förstärka varandra ömsesidigt. 
På så sätt kommer den nödvändiga förbättringen av AVS-ländernas konkurrenskraft att 
ske parallellt genom utrikespolitiska åtgärder och inrikespolitiska åtgärder. På 
motsvarande sätt hänger sysselsättningstillväxten och de sociala framstegen nära samman 
med utvecklingen av den privata sektorn samt med förbättrade offentliga funktioner. 
Unionen kan inte - och bör inte - göra allt: den ökande differentieringen mellan 
länderna i AVS-gruppen bör tvärtom stimulera till ett avpassat 
samarbete och till stödåtgärder på sådana områden där olikheter finns mellan olika 
länder. 
Gemenskapens stöd bör vad gäller det ekonomiska området syfta till att främja AVS-
ländernas integmtiûn i den internationella ekonomin 
En stödstrategi som koncentreras på att förbättra AVS-ländernas konkurrenskraft 
samt utvecklingen av den privata sektorn och handeln kan leda till en rad åtgärder 
som är avsedda att säkerställa kontinuiteten och öka trovärdigheten hos de reformer som 
dessa länder genomför. Den första åtgärden bör tveklöst innebära stöd till inrättandet 
av stabila makroekonomiska ramar som inte orsakar inflation och som genererar 
tillväxt. 
Bland möjliga alternativ kan därefter följande områden bli föremål för fördjupade 
diskussioner: 
Ett mer systematiskt förhållningssätt i fråga om orsakerna till de svaga inves­
teringarna i de flesta AVS-länder. EU skulle kunna spela en positiv roll genom att 
stödja vissa administrativa och institutionella reformer som kan underlätta uppbådandet 
av privata investeringar genom att bidra till införandet av en konkurrenspolitik, till 
utvecklingen av kapitalmarknader, till en modernisering av företags- och egendoms­
lagstiftningen, till en konsumentskyddspolitik, till utbildning och yrkesutbildning liksom 
till utvecklingen av det industriella samarbetet. 
- Stöd som anpassas till de lokala förhållandena pä området för omstrukturering av 
offentliga företag och privatiseringar i det mer övergripande sammanhang som en 
utveckling av statens roll i näringslivet innebär. 
Ökat stöd till öppnandet av de internationella marknaderna och den regionala 
integrationen. En övergripande strategi på detta område bör samtidigt tillföra stöd till 
utvecklingen av kapaciteten (på regional och nationell nivå) och stöd för att klara 
kostnaderna för övergången. 
- Strävan efter partnerskap mellan EU och AVS-länderna som tillhandahåller resurser 
från den privata sektorn till utvecklingen av infrastrukturer, särskilt telekommunikationer, 
och driften av denna infrastruktur på ekonomiskt bärkraftiga villkor. 
XII 
- Stöd till kunskapsutvecklingen inom vetenskap och teknik. 
- Samarbete på det makroekonomiska och monetära området. 
- Stödåtgärder som gör det möjligt att minska utlandsskulder, samtidigt som 
gemenskapen, på grund av att dess stöd till stora delar är subventionerat, inte kan bidra 
mer än marginellt till att minska AVS-ländernas skuldbörda. 
Gemenskapens stöd vad gäller det sociala området hör förstärkas, 
EU har starka skäl till att inrikta sitt samarbete med AVS-länderna på att bekämpa 
fattigdomen. Att bekämpa fattigdomen är visserligen redan en huvudinriktning i 
nuvarande samarbetspolitik, men icke desto mindre bör unionen och dess AVS-partners 
inför framtiden ställa sig frågan på vilket sätt man kan förbättra samarbetet för att 
minska fattigdomen. 
Principen om ett brett tillvägagångssätt, som innebär en lång rad stödåtgärder, skall 
upprätthållas. Men bägge parter skulle kunna tillämpa en mer strategisk inriktning med 
två infallsvinklar. 
Först och främst kan EU stödja en rad reformer och initiativ som syftar till att främja 
en hållbar tillväxt som skapar sysselsättning och ger alla ökad tillgång till de produktiva 
resurserna, särskilt med hjälp av utbildning och yrkesutbildning. 
Därefter skulle EU kunna tillämpa ett mer övergripande sektoriellt tillvägagångssätt som 
omfattar en fördjupad dialog om vilka åtgärder som ger de mest betydande sociala 
effekterna och stöd som är särskilt inriktat på finansieringen av löpande utgifter inom den 
sociala sektorn. 
Insatser till förmån för de sociala utvecklingsmålen skulle också kunna utgöra ett 
kriterium för beviljande av gemenskapsstöd, under förutsättning att en ökad selektivitet 
som knyts till en "god förvaltning" samtidigt tillämpas. 
Miljöskyddet bör mer uttryckligt ingå bland gemenskapens stödåtgärder 
En tydligt definierad strategi bör göra det möjligt att bättre omsätta principen om en 
hållbar utveckling i det konkreta samarbetet. Utöver fullföljandet av nuvarande insatser 
vad gäller konsekvensbedömningar och särskilda positiva åtgärder bör en ny politik på 
detta område formuleras kring vissa prioriteringar: sambandet mellan fattigdom och 
försämrad miljö, "internalisenng" av miljökostnaderna, kapacitetsutveckling och ett 
tillvägagångssätt med delaktighet10. 
10 Det protokoll om en hållbar förvaltning av skogsresurserna som infördes i den fjärde 
Lomé-konventionen vid översynen av denna efter halva dess giltighetstid utgör ett första 
steg i den riktningen. 
xiii 
EU kan spela en konstruktiv roll genom att inom ramen för dialogen om politiken 
uppmuntra och hjälpa regeringarna i AVS-länderna att utveckla sin förmåga till analys 
och förvaltning av miljöproblemen. 
Vissa frågor, t.ex. vattenresursernas kvalitet och kvantitet, jordförsämring till följd av 
överbefolkning, skogsförstöring och miljöproblem i tätorter kräver särskild upp­
märksamhet. 
EU skulle kunna spela en mer aktiv roll för utvecklingen av institutioner 
Eftersom statsförvaltningarna inte fungerar tillräckligt väl och det finns betydande 
administrativa problem i många AVS-länder och då rättsstaten måste återställas eller 
förstärkas för att säkerställa förutsättningarna för utveckling och för att minska 
orättvisorna och fattigdomen bör parterna utveckla institutioner för samarbetet. 
Men EU bör också ställa sig frågan om vilken räckvidd dessa åtgärder bör ha. I detta 
avseende förefaller en förstärkning av de politiska förbindelserna mellan EU och 
AVS-länderna som ett oumbärligt komplement till ett samarbete som syftar till att 
stödja utvecklingen av ländernas institutionella och administrativa kapacitet. Det handlar 
i själva verket om en process som i grunden är politisk eftersom alla reformer på detta 
område påverkar maktstrukturerna och oundvikligen möter starkt motstånd. 
Är EU beredd att på ett mer strategiskt sätt stödja den nödvändiga politiska och sociala 
omställningen? 
Vid sidan av denna politiska dimension innehåller stödet till institutionell utveckling 
också en mer "teknisk" beståndsdel. I detta avseende har unionen tämligen goda förut­
sättningar för att utveckla sin verksamhet på området, särskilt på grund av att unionen 
inte är enhetlig eftersom systemen för hur medlemsstaterna är organiserade politiskt och 
socialt varierar starkt och eftersom erfarenheterna i samband med uppbyggandet av 
gemenskapen har försett unionen med unika kunskaper och slutligen på grund av att 
partnerskapet innebär gynnsamma ramar för denna typ av samarbete. 
EU:s insatser skulle kunna inriktas på frågor med anknytning till unionens huvud­
sakliga samarbetsområden och till de till frågor där unionens insatser tillför mer än 
andra långivares insatser. Dessa frågor avser särskilt främjandet av respekten för 
mänskliga rättigheter, stöd till regionala organisationer, förbättrad kapacitet att analysera 
och utforma den ekonomiska och sociala politiken samt att förbereda reformer liksom 
budgetförvaltning, förbättrade rättssystem, konkurrensregler, skydd för investerare, 
utbildning och yrkesutbildning, miljöskydd, konsumentpolitik, utveckling av institutioner 
med rötter i det civila samhället m.m. 
Unionen skulle dessutom kunna använda den lokala kapaciteten som ett viktigt kriterium 
vid valet av metoder för att genomföra det finansiella och tekniska samarbetet. 
xiv 
En ny handétsordning bor utarbetas som måste vara förenlig med AVS-ländernas 
strategiska val i samband med deras integration i den internationella ekonomin 
I ett internt ekonomiskt och institutionellt klimat som i allmänhet är föga gynnsamt för 
utvecklingen av en konkurrenskraftig privat sektor eller för ökade investeringar och 
diversifiering av produktionen har de flesta AVS-länder inte varit i stånd att ta till 
vara samtliga de möjligheter som erbjuds genom de särskilda förmåner som beviljats 
inom ramen för Lomé-konventionen. AVS-ländernas export till EU har inte undgått 
dessa länders allmänna problem med minskad handel och deras andel av gemenskaps­
marknaden har kraftigt minskat från 6,7 % år 1976 till 2,8 % år 1994. Situationen 
varierar visserligen starkt mellan länder och regioner, men den europeiska marknaden 
representerar fortfarande i genomsnitt över 40 % av AVS-ländernas avsättning. 
I framtiden kan olika alternativ tänkas i syfte att fastställa en eller flera nya handelsord­
ningar. Dessa bör bedömas mot bakgrund av deras konsekvenser för förbindelserna 
mellan EU och AVS-länderna men också mot bakgrund av deras förmåga att underlätta 
en diversifiering av AVS-ländernas utrikeshandel och att avhjälpa riskerna för tilltagande 
marginalisering. 
Följande fyra huvudalternativ finns: 
1. Status quo. Bibehållandet av ett system med avtal om ensidiga differentierade 
preferensordningar som skulle kunna kompletteras med samarbetsatgärder avsedda för 
de områden som är knutna till handel (normer och certifiering, miljö, konkurrens, 
intellektuell äganderätt etc). 
2. Tillämpning av en generell preferensordning från gemenskapens sida på bilateral 
eller multilateral basis. Om det rör sig om en ensidig (eventuellt multilateral) politik från 
EG:s sida skulle detta alternativ innebära att handelsbestämmelserna måste lyftas ur 
samarbetsavtalet och därmed ur förhandlingarna. 
3. Enhetlig ömsesidighet. Efter en övergångsperiod ska alla AVS-länder bevilja EU 
ömsesidighet i enlighet med Världshandelsorganisationens regler. Liksom i alternativ 1 
skulle ett utökat samarbete som omfattar nya områden kunna utvecklas. 
4. Differentierad ömsesidighet. Ömsesidiga preferensordningar skulle kunna tillämpas 
mellan EU och olika grupper av länder, eller mellan EU och enskilda länder. Detta 
alternativ kan också kompletteras med ett samarbete på de nya områden som återfinns 
på WTO:s dagordning. 
Det ena alternativet utesluter dock inte det andra. De skulle även kunna 
kombineras på ett sätt som gör det möjligt att anpassa handelsordningen i förhållande 
till de olika berörda ländernas utvecklingsnivå och till deras önskan att fördjupa 
förbindelserna. 
XV 
Innan något av alternativen väljs bör en fördjupad analys av deras eventuella effekter för 
såväl EU som för AVS-länderna göras. 
Unionen skutte också kunna stödja antagandet av ett avtal om skydd av privata 
utländska investeringar 
På detta område har olika förslag redan undersökts sedan den fjärde Lomé-konventionen. 
Internationella avtal håller på att förhandlas fram och kommissionen strävar efter att göra 
framsteg i diskussionerna inom ramen för Världshandelsorganisationen. Förhandlingar 
pågår också inom ramen för OECD i syfte att ingå ett multilateralt investeringsavtal. 
Under mellantiden skulle ett samarbete mellan underregioner eller grupper av länder 
avsevärt förenkla förhandlingarna som i dag endast förs bilateralt (mellan enskilda 
stater). Ett sådant initiativ skulle uppmuntra till privata investeringar. 
Unionen bör också se över metodertm för genomförandet av det finansiella och 
tekniska samarbetet 
Utvecklingen mot ett mer "ansvarskännande" partnerskap, de ökade kraven på effektivitet 
och det faktum att de olika AVS-länderna befinner sig på mycket olika utvecklingsnivåer 
kräver en genomgripande översyn av metoderna för genomförandet av gemenskapens 
stöd till AVS-länderna. 
En nv struktur för instrumenten 
Lomé-konventionen förfogar i dag över en lång rad instrument som motsvarar särskilda 
mål och för vilka olika och ibland komplexa förvaltningsförfaranden tillämpas. Att flera 
instrument används samtidigt i ett och samma land främjar inte någon överskådlighet av 
EU:s åtgärder. Frågan inställer sig därför om inte EU bör inrikta sig på att fastställa 
övergripande finansiella ramar, varvid man eventuellt skiljer mellan insatser i 
krissituationer och långsiktiga åtgärder, liksom mellan stödåtgärder inom den offentliga 
respektive den privata sektorn. 
Större selektivitet i fråga om stödåtgärder 
Den automatiska tilldelningen av resurser till åtgärder inom ramen för olika program har 
redan avsevärt minskat efter översynen av den fjärde Lomé-konventionen efter halva dess 
giltighetstid och ett nytt kvalitativt kriterium har införts som gör det möjligt att anpassa 
de stödbelopp som tilldelas per land till de insatser som respektive regering gör inom 
ramen för den sektorsvisa politiken och den makroekonomiska politiken. Denna 
utveckling motsvarar de ökade kraven på effektivitet från EU:s sida. Den motsvarar 
också en ny definition av partnerskapet som grundar sig på ömsesidiga åtaganden och 
enligt vilken det externa biståndet är avsett att stödja interna reform strävanden. EU bör 
alltså fortsätta på den inslagna vägen. Samtidigt bör fördelarna med programstöd som 
xvi 
innebär att AVS-länderna kan förutse det externa finansiella tillflödet och som medför 
vissa strategiska minimiramar främja upprätthållandet av ett flerårigt programstöd. EU 
bör besluta i vilken utsträckning unionen önskar komplettera behovskriterierna, som 
huvudsakligen grundas på utvecklingsindikatorer, med kriterier på "resultat" eller 
"god förvaltning", och göra sina åtgärder mer flexibla genom att exempelvis fastställa 
ett flexibelt programstöd. 
Projektstöd eller direkt budgetstöd 
Utvärderingen av gemenskapens instrument har möjliggjort vissa slutsatser om 
verksamheten. Den har särskilt betonat intresset av att förstärka det sektoriella 
tillvägagångssättet och stödet till reformer, vilket redan i stor utsträckning förverkligats 
genom Lomé-konventionen, liksom intresset av att lägga tonvikten vid förbättrade 
institutionella ramar och den lokala förmågan att utforma ekonomisk och social politik, 
som införlivas i en långsiktig strategi. Bör EU mot bakgrund av detta definitivt överge 
tillvägagångssättet med projekt och istället skapa förutsättningar för att bevilja stöd 
i form av direkt budgetstöd till de berörda staterna och stöd till sektoriella 
åtgärder? 
En sådan utveckling bör också åtföljas av en reform av villkorandet i samråd med 
samtliga långivare. À ena sidan är det nödvändigt att nå samförstånd om ett begränsat 
antal avgörande kriterier snarare än att fortsätta på den väg som följts de senaste åren 
och som lett till en mångfald ofta mycket specifika villkor. Å andra sidan bör 
villkorandet, för att bli effektivt och få konkreta effekter på den nationella politiken, vara 
realistiskt (med beaktande av såväl politiska, institutionella, ekonomiska och sociala 
faktorer), övergripande (grundat på en bedömning av en regerings förda 
makroekonomiska politik och sektoriella politik) och strikt. Kommissionen har framlagt 
förslag i denna riktning till övriga långivare inom ramen för det särskilda programmet 
för Afrika i syfte att anta ett nytt tillvägagångssätt som gör det möjligt att bättre förena 
de långsiktiga utvecklingsmålen med kraven på kort sikt, vilket bidrar till att reformerna 
godkänns av mottagarländerna. 
En nv modell för förvaltning av medel 
Samförvaltningsordningen har visat sina begränsningar. Den gör systemet mindre 
effektivt och den bidrar inte till att mottagarländerna godkänner reformer och 
utvecklingsprogram. Denna ordning bör därför ifrågasättas. Vilka är då alternativen för 
att samtidigt säkerställa en tillräckligt trovärdig förvaltningen av medlen och 
ansvarstagande från stödmottagarnas sida, vilket är en förutsättning för att stödet skall 
bli mer effektivt? Ett differentierat och flexibelt tillvägagångssätt kan tänkas för att 
göra det möjligt att fastställa en lämplig förvaltningsmodell i varje enskilt fall på 
grundval av kriterier som exempelvis kvaliteten på dialogen om åtgärderna, vilka 
framsteg som skett vad gäller åtgärdernas genomförande, gemenskapsresursernas bidrag 
i förhållande till de nationella insatserna, eller förekomsten av mekanismer för samord­
ning av externt bistånd i mottagarlandet. 
XVII 
Slutligen rekommenderar kommissionen, som den gjort hela tiden, att Europeiska 
utvecklingsfonden (EUF) budgeteras11. En budgetering skulle ge verklig gemenskaps­
status åt den andel av stödet som förvaltas av kommissionen och därmed bidra till 
positiva samverkanseffekter mellan de olika områdena för europeiska åtgärder. Lån från 
EIB till AVS-länderna skulle kunna omfattas av samma bestämmelser som de som 
tillämpas i fråga om andra tredje länder, särskilt vad gäller garantifondens anslag till 
externa lån. 
11 En budgetering av EUF, vilket kommissionen föreslagit upprepade gånger, behandlas 
inte i denna grönbok. Frågan kommer att diskuteras samtidigt med de finansiella 
aspekterna av det framtida partnerskapet. Se "Rapport om möjligheterna till och 
bestämmelserna för en budgetering av EUF" som kommissionen fj-amlade 1994 
(SEK(94)640 slutlig). 
xvm 
Analysdokument 
INNEHÅLLSFÖRTECKNING 
Första delen. En värld iförändring 
Kapitel I: Hur de världsomfattande förändringarna påverkar förbin­
delserna mellan EU och AVS-länderna 
A. Det internationella scenariot och dess följder för AVS-länderna och 
Europa 
B. Unionens utrikesverksamhet och dess politik avseende 
utvecklingssamarbete 
C. Unionens roll i utvecklingen 
Kapitel II: Erfarenheter från samarbetet mellan EU och AVS-länderna 
A. Att förstå de nu gällande ramarna för förbindelserna mellan EU och 
AVS-staterna från starten och i enlighet med efterföljande ändringar 
B. Positiva och negativa aspekter av samarbetet inom ramen för Lomé-
konventionen 
C. Följder för det framtida partnerskapet 
Kapitel III: Den socioekonomiska utvecklingen i AVS-länderna: 
Problem och möjligheter 
A. Svårigheterna att bedriva ekonomisk politik i en i grunden instabil 
omgivning 
B. Risker att förebygga och möjligheter att främja 
C. Följder för det framtida partnerskapet 
A 4L 
Andra delen. Beståndsdelar i visionen om förbindelserna mellan EU 
och AVS-länderna inför 2000-talet 
Kapitel IV: Mot ett nytt partnerskap 
A. Partnerskapet EU-AVS inom ramen för unionens utrikespolitik 
B. Att förnya partnerskapet EU-AVS genom att förstärka dess politiska dimension 
C. Att öppna ramarna för samarbetet mellan EU och AVS-länderna 
D. Samarbetsavtalens geografiska täckning: alternativ 
E. Samordning mellan de europeiska parterna: alternativ 
Kapitel V: Valmöjligheter för EU:s nya samarbetspolitik i förhållande till AVS-
länderna 
A. Den socioekonomiska dimensionen 
B. Den institutionella dimensionen 
C. Handel och investeringar 
Kapitel VI: Alternativ för en ny metod i fråga om det finansiella och tekniska 
samarbetet 
A. Övergripande omfattning eller olika nivåer? 
B. Beviljande av stöd efter behov eller efter förtjänst? 
C. Biståndets karaktär 
D. Samförvaltning, ensidig förvaltning från EU:s sida eller självständig förvaltning 
av mottagarländerna? 
Uppföljning av grönboken 
Rutor: 
1. Definition av utvärderingskriterier 
2. Utvecklingsländer - socioekonomiska indikatorer uppdelat på stora regioner 
3. AVS-ländernas handelsstrategi 
4. Västindien: utsikter till regional integration 
5. Analys av olika handelspolitiska alternativ 
Tabeller och diagram 
A^o 
KAPITEL I 
FÖRSTA DELEN: EN VÄRLD I FÖRÄNDRING 
KAPITEL I. HUR DE VÄRLDSOMFATTANDE FÖRÄNDRINGARNA 
PÅVERKAR FÖRBINDELSERNA MELLAN EU OCH AVS-
LÄNDERNA 
A. Det internationella scenariot och dess följder för AVS-länderna och 
för Europa 
Sedan samarbetet mellan EU och AVS-länderna inleddes har det 
internationella klimatet oupphörligt förändrats, och särskilt fyra aspekter 
belyser betydelsen av detta. 
1. Ekonomins internationalisering och det ömsesidiga beroendet 
Utvecklingen av handelsutbytet, sammanförandet av kapitalmarknaderna, 
internationaliseringen av produktions- och distributionsnäten innebär både 
möjligheter och nya hinder för Europa och AVS-länderna. 
Att nya utvecklingspoler växer fram i Asien och Latinamerika, vilket i sig 
utgör en internationaliseringsfaktor, förändrar kartan över den 
internationella tillväxten och riktningen på privatkapitalets flöden. I en lång 
rad länder som år 1960 räknades bland jordens minst utvecklade, ofta med 
mycket stora befolkningar, har framstegen i form av hejdad fattigdom och 
förbättrade indikatorer på mänsklig utveckling ofta varit avsevärda. 
De alltmer omfattande ekonomiska åtstramningarna kräver att samtliga 
stater och samhällen gör djupgående anpassningar och reformer. Detta 
innebär att Europa står inför nödvändigheten att förbättra konkurrenskraften 
i sin ekonomi, reformera sina sociala system och avstyra en försämring av 
den sociala sammanhållningen. Den höga arbetslösheten, fattigdomens 
utbredning samt utestängningseffekter är allvarliga problem och innebär 
risk för att de europeiska staterna och dess invånare isolerar sig. Budget­
åtstramningarna, som på lång sikt är knutna till de sociala 
trygghetssystemen vilka tyngs av en allt äldre befolkning, underlättar inte 
genomförandet av de nödvändiga förändringarna. 
1 C 
KAPITEL I 
AVS-länderna, som endast deltar marginellt i den internationella handeln 
(2 %) och det internationella investeringsflödet (mindre än 1 %) har ett 
avgörande behov av att bättre integreras i det internationella handelsutbytet 
och att diversifiera sin produktion och sina avsättningsmöjligheter. Liksom 
i andra regioner i världen kan strävan efter samverkanseffekter och 
regionalt samarbete på det ekonomiska planet, men också på det politiska, 
underlätta denna integration. 
Det tilltagande ömsesidiga beroendet mellan ekonomiska och sociala system 
i olika regioner i världen, nya omfattande risker på miljöområdet samt 
migrationseffekter, terrorism, droger och organiserad brottslighet på 
internationell nivå innebär att de nationella åtgärderna 
blir alltmer otillräckliga och att begreppet suveränitet därmed förändras i 
grunden. De internationella rättsramarna utvecklas mycket långsamt och 
den dubbla rörelse som redan märks genom förstärkt multilateralism och 
regionala framsteg tycks hålla i sig. 
2. Allt snabbare spridning av tekniska innovationer 
Inträdet i informationssamhället utgör en tydligt aspekt av 
internationaliseringen som skulle kunna påskynda förändringar, minska 
skillnaderna vad gäller teknologi och öppna nya utvecklingsvägar. 
Samtidigt innebär bristen på grundläggande kommunikationsinfrastrukturer 
i de fattigaste länderna, koncentrationen av den nya tekniken till några 
industrialiserade länder och ett eventuellt kulturellt förkastande av tekniken 
risk för ökade skillnader mellan länderna och därmed ökade sociala 
orättvisor. 
Europa strävar efter maximal konkurrenskraft inom vissa nyckelsektorer. 
AVS-länderna bör skapa förutsättningar som lämpar sig för 
tekniköverföring samtidigt som de anpassar tekniken till sina behov. De 
båda perspektiven kompletterar varandra eftersom begreppet "avancerad 
teknik" utvecklas: den mest avancerade tekniken kan också utan 
omställning bidra till att lösa utvecklingsländernas särskilda problem. 
Den tekniska dimensionen spelar en avgörande roll på vägen mot en hållbar 
utveckling. Men kostnaderna för miljöskydd kan på kort sikt strida mot 
målet att öka AVS-ländernas konkurrenskraft. Det krävs därför ett 
internationellt avtal om ren teknik liksom en fördelning av kostnaderna för 
miljöskydd mellan industriländer och utvecklingsländer. 
KAPITEL I 
3. Att hejda befolkningsökningen 
Aldrig i mänsklighetens historia har jordens befolkning ökat lika starkt som 
nu, från två miljarder år 1930 till fyra miljarder år 1965 och nästan sex 
miljarder i dag. Enligt aktuella beräkningar kommer jordens befolkning att 
år 2020 uppgå till åtta miljarder. Om hela världens befolkning anpassar sig 
till livsstilen och konsumtionsvanorna i de industrialiserade länderna - samt 
i vissa nyligen industrialiserade länder - kommer trycket på miljön att bli 
ohållbart. Dessutom kommer befolkningsökningen att påskynda 
utvecklingen av tätorterna, vilket särskilt berör de fattigaste länderna. 
Obalansen mellan befolkningarna i norr och i söder avspeglas i 
styrkeförhållandena inom ramen för det multilaterala systemet, framför allt 
om detta åtföljs av en kapacitet till ekonomisk styrning, vilket illustreras 
av den position som Asien nu intagit. 
Medan det på global nivå kan förutses att befolkningsökningen kommer att 
hejdas utgör Afrika söder om Sahara ett påfallande undantag. I denna 
region ökar befolkningen fortfarande oerhört snabbt (2,9 % per år), vilket 
knappast kan förenas med en hållbar utveckling. Den allt snabbare 
tätortstillväxten märks framför allt i ett starkt tryck på infrastrukturer och 
sociala tjänster, vilket bland annat leder till stora krav i fråga om 
utbildning. Att hejda tätortsutvecklingen och förvalta den lokala miljön blir 
i allt högre grad en av förutsättningarna för politisk stabilitet i Afrika. 
Den stora interna afrikanska migrationen utgör ett positivt inslag när det 
gäller ekonomisk integration. Samtidigt utgör den en risk för politisk 
instabilitet i den mån som dessa förflyttningar ofta sker okontrollerat. 
Det ökade migrationstrycket mellan nord och syd, särskilt från Afrika till 
Europa, är potentiellt betydelsefullt och förstärker utvecklingsmålens 
relevans. 
4. Det kalla krigets upphörande och framväxten av en multipolar värld 
Samtidigt som den ekonomiska dimensionen spelar en allt större roll i de 
externa förbindelserna undanröjer slutet på rivaliteten mellan öst och väst 
motiven för bibehållandet av ideologier och ger de medelstora nationerna 
inflytande och en viss autonomi i fråga om utrikespolitiken. Dessa staters 
KAPITEL I 
direkta ansvar när det gälier deras interna eller externa säkerhet uppstår 
både i norr och i söder. 
Världens nya geopolitik kommer till uttryck som en samexistens mellan 
regionala enheter. Asien bekräftar sig speciellt som en ekonomisk aktör av 
första rang och torde under de närmaste åren förstärka sin politiska närvaro 
på den internationella arenan. 
Europeiska unionen genomgår en viktig fas i processen mot förstärkt 
integration och samtidigt en identitetsförändring. Dels bleknar grunderna 
för dess tillkomst, dels förbereder sig unionen inför de grundläggande 
frågor som är knutna till en östutvidgning, vilken kommer att innebära en 
mer heterogen union och kräva särskilda insatser för att denna skall ha 
samma värderingar i fråga om fred, solidaritet och samarbete. 
I detta nya klimat kommer unionen, såväl på grund av interna skäl som för 
att motsvara externa önskemål, att bekräfta sin politiskt betydelsefulla roll 
med hjälp av en effektivare och mer internationell utrikespolitik. 
Förbindelserna nord-syd "kommer att bli ett grundläggande inslag i detta: 
den europeiska identiteten kommer att manifestera sig och ge de speciella 
förbindelserna mellan unionen och AVS-länderna ett nytt perspektiv. Det 
kalla krigets slut innebär konkret en annan strategi- och säkerhetsdimension 
i politiken för utvecklingssamarbete. Samtidigt får Europa en rad nya 
uppgifter som kommer att öka den ekonomiska bördan på andra områden 
än utveckling. Politiken avseende utvecklingssamarbete och den 
multilaterala handelspolitiken bör behandlas samordnat, som två sidor av 
unionens externa identitet. 
B. Unionens utrikesverksamhet och dess politik avseende 
utvecklingssamarbete 
7. Politik avseende utvecklingssamarbete: en av grunderna för samordnad 
utrikesverksamhet 
Unionens utrikesverksamhet grundar sig på följande tre principiella 
avdelningar: 
- Den gemensamma handelspolitiken, baserad på enhetliga principer, 
särskilt vad gäller slutandet av tull- och handelsavtal eller skyddsåtgärder, 
och inom vars ram unionen har fastställt en övergripande liberal politik 
KAPITEL I 
som centreras kring iakttagandet av multilaterala skyldigheter samt 
uppbyggnaden av ett bättre förvaltat multilateralt system liksom en aktiv 
strävan efter ökat inträde på de stora marknaderna utomlands1. 
- Ett systematiskt samarbete och gemensamma utrikespolitiska åtgärder, 
centrerade kring målen fred och säkerhet, förstärkning av demokratier och 
rättsstater samt iakttagandet av grundläggande mänskliga friheter. 
- En politik avseende utvecklingssamarbete som främjar en ekonomiskt 
och socialt hållbar utveckling i utvecklingsländerna, särskilt i de minst 
gynnade av dessa, deras harmoniska och gradvisa införlivande i den 
internationella ekonomin och kamp mot fattigdom. I enlighet med 
Fördraget om Europeiska unionen skall gemenskapens politik på detta 
område bidra till det övergripande målet utveckling och konsolidering av 
demokratier och rättsstater liksom till iakttagandet av grundläggande 
mänskliga friheter. 
Unionens övriga åtgärder omfattar dessutom en extern dimension som 
ibland är betydelsefull. Så är särskilt fallet i fråga om åtgärder på 
miljöområdet, inom jordbruks- och fiskepolitiken, vetenskap och forskning, 
informationssamhället liksom harmoniseringen av normer inom ramen för 
den inre marknaden. 
På alla dessa områden eftersträvar unionen vissa mål som motsvarar 
särskilda problem. 
Politiken avseende utvecklingssamarbete bidrar i hög grad till en 
samordning av åtgärderna utanför unionen, i den utsträckning som 
utvecklingsmålet på sikt kompletterar unionens politiska och ekonomiska 
mål. 
- Utvecklingen syftar till balanserade och hållbara ekonomiska och sociala 
framsteg, vilket är Europeiska unionens grundläggande mål. 
- Utvecklingen bör möjliggöra en bättre lösning på de globala problemen 
(miljö, befolkning, epidemier, illegal handel) samtidigt som man förbättrar 
utvecklingsländernas förmåga att bidra till lösningen på dessa. 
1 Se kommissionens meddelande om "Marknadsstrategi för Europeiska unionen" 
(KOM(96)53). 
KAPITEL I 
- Utvecklingspolitiken, särskilt Europas betydelse för de allra fattigaste 
länderna, betonar Europas identitet i världen. Europa får inte beskyllas för 
rent kommersiella intressen när dess marknadsandelar på de framväxande 
marknaderna lockar investerare. Konkret kommer de europeiska 
producenterna att på medellång till lång sikt gynnas av att partnerländer 
med stor befolkning blomstrar. Dessutom bör det beaktas att förbindelserna 
mellan EU och AVS-länderna är världsomspännande och omfattar fyra 
kontinenter vilket sätter européerna i förbindelse med regioner under 
utveckling i Afrika söder om Sahara, i Latinamerika, Asien och Stilla 
havet. 
- Utvecklingspolitiken motsvarar, i fråga om den politiska dimensionen 
(demokrati, grundläggande mänskliga friheter, rättsstater), i fråga om den 
sociala dimensionen (att förbättra levnadsförhållandena och förhindra att de 
sociala strukturerna sönderfaller) och i fråga om miljön (konflikter och 
livsmedelsbrist på grund av bristande vattenresurser och markförsämring), 
vissa säkerhetsaspekter inom EU (risken för väpnade konflikter, kärnvapen­
spridning, terrorism, migration). En regional och internationell ekonomisk 
integration med stöd från EU inom ramen för dess samarbetsatgärder utgör 
dessutom en stark stabiliseringsfaktor. 
Unionens politik avseende utvecklingssamarbete är visserligen ett viktigt 
inslag i dess utrikesverksamhet, men den bör bibehålla tillräcklig autonomi 
för att motsvara de egna målen, vilka automatiskt omfattas av ett långsiktigt 
perspektiv som kräver fortlöpande åtgärder. Samarbetet kan bidra till målen 
för utrikespolitiken men får inte underordnas denna. Det uttryckliga 
sambandet mellan de olika avdelningarna i den externa verksamheten 
hänför sig till samordningsprincipen. 
2. Stödets förlust av legitimitet och kraven på effektivitet 
Under 1980-talet växte det fram en diffus känsla av besvikelse i fråga om 
utvecklingsbiståndets konkreta resultat som förstärktes av 
konjunkturfaktorer: i första hand budgetåtstramningar i givarländerna, 
därefter ökad arbetslöshet och förvärrade sociala problem i industriländerna 
och den inställning att ta hand om sig själva som följde av detta. Därtill 
kommer den marginella roll som samarbetet hade i jämförelse med handel 
och investeringar i några ekonomiska zoner i vissa länder i Asien eller 
Latinamerika, och slutligen bevisen - trots vissa anmärkningsvärda resultat 
som illustreras av indikatorer på hälsovård, utbildning, tillgång till 
KAPITEL I 
dricksvatten - för att samarbetet med och de stora insatser som gjordes i 
länderna i Afrika söder om Sahara inte lyckades förhindra att många länder 
halkade efter i den internationella ekonomiska och tekniska utvecklingen. 
Det ökade våldet, allt fler inbördeskrig och många afrikanska länders 
tillbakagång de senaste åren liksom intrycket av korruption och att biståndet 
hamnar i maktelitens egna fickor, allt detta har en tendens att bidra till den 
negativa känslan för samarbetet. Dessa krissituationer har för övrigt 
inneburit en avsevärd ökning av humanitära biståndsinsatser som bedrivs 
punktvis med medel från budgeten för utvecklingsbistånd. Detta har också 
lett till en viss sammanblandning mellan katastrofbistånd och långsiktigt 
stöd, mellan den humanitära sfären och den socioekonomiska. 
Under trycket av minskade utvecklingsbiståndsresurser men också med 
hänsyn till den allvarliga situationen när det gäller fattigdomen och dess 
konsekvenser i form av instabilitet och en mångdubbling av potentiella 
konflikter har samarbetsparterna i dag inget annat alternativ än att se över 
kriterierna för biståndstilldelning och bestämmelserna för dess förvaltning 
för att de tillgängliga resurserna skall användas effektivt och väl. 
Förutom att kraven på effektivitet har ökat har också samarbetsandan 
utvecklats. De internationella ekonomiska omvälvningarna (avreglering, 
tekniska framsteg, framväxande ekonomier) och de lärdomar som kan dras 
av framgångsrika exempel i Asien, Latinamerika eller i Afrika, har radikalt 
förändrat utvecklingsfilosofin, särskilt när det gäller uppfattningen om 
statens roll och hur relationerna mellan offentliga och privata aktörer skall 
regleras. 
Ytterligare en ny faktor som kräver en omprövning av samarbetspolitiken 
grundar sig på den omständigheten att politikens öppnande efter det kalla 
krigets slut har möjliggjort ett brett samförstånd om principerna för 
demokrati och marknadsekonomi. Den globala dialogen har förstärkts och 
berikats av de nya aktörernas olika erfarenheter. De stora internationella 
konferenserna om miljön, mänskliga rättigheter, befolkningsfrågor, social 
utveckling, kvinnornas villkor och livsmedelsförsörjning har sedan 1990 
visat att även de minst sannolika länder kan ha gemensamma värderingar 
och principer när det gäller en lång rad frågor som är avgörande för 
utvecklingen. 
Dessa olika framsteg har redan lett till att betydande förändringar gjorts i 
begreppet bistånd och dess roll för utvecklingen, förändringar som delvis 
KAPITEL I 
införlivats i samarbetspolitiken mellan EU och AVS-länderna. Dessa 
förändringar hänför sig huvudsakligen till fyra kategorier: 
- Införandet av en tydligare politisk dimension (resolution av den 28 
november 1991 och artikel 5 i den fjärde Lomé-konventionen i dess 
ändrade lydelse: mänskliga rättigheter, demokratiska principer, rättsstaten, 
god föryaltning i offentlig verksamhet). 
- Förstärkningen av sambandet mellan katastrofbistånd, bistånd till 
återuppbyggnad och utvecklingsbistånd2. 
- Utveckling av nya förfaranden när det gäller biståndsplacering och en 
omdefiniering av parternas respektive roll: tonvikten läggs på policy 
environment, utveckling av lokal kapacitet, det civila samhällets roll och 
utarbetande av nya bestämmelser för att utvidga samarbetet till andra 
aktörer, särskilt inom den privata sektorn. 
- Förändrade prioriteringar genom minskat stöd i produktiva sektorer samt 
införlivande av delvis nya teman: 
i) nya bestämmelser för stöd till social utveckling (budgetstöd, 
säkerställande av sociala kostnader), ett mer systematiskt beaktande av 
samarbetsåtgärdernas effekt på fattiga grupper, med tonvikten på 
kvinnornas roll, demografiska frågor, utbildning och yrkesutbildning. 
ii) åtgärder som främjar miljöskydd, förvaltning av naturresurserna, en 
hållbar utveckling med hjälp av att miljökonsekvensanalyser görs allmänt 
tillgängliga och finansiering av särskilda projekt och program. 
iii) inrättande av ett stödinstrument för strukturanpassning som ingriper på 
såväl makroekonomisk nivå som sektorsnivå. 
iv) institutionella reformer, utveckling av den administrativa kapaciteten, 
förstärkning av det civila samhället, utveckling av tillvägagångssätt med 
större deltagande, decentraliserat samarbete. 
v) ett nytt koncept för statens roll i näringslivet, stimulansåtgärder som 
främjar den privata sektorns utveckling, stöd till utveckling av handeln. 
Dessa förändringar är sådana att de torde öka samarbetspolitikens 
effektivitet. De har emellertid genomförts så nyligen att det är för tidigt att 
göra en konkret utvärdering. 
2 KOM(96)53 av den 30 april 1996 "Sambanden mellan katastrofbistånd, bistånd till 
återuppbyggnad och utvecklingsbistånd ". 
8 
KAPITEL I 
C. Unionens roll i utvecklingen 
Europeiska unionen har i egenskap av stabilitetspol, modell för samarbete 
och regional integration, främsta handelsmakt och största bidragsgivare av 
utvecklingsbistånd, en viktig roll att spela till förmån för utvecklingen av 
de minst gynnade regionerna. 
Gemenskapens åtgärder rör sig huvudsakligen på fem nivåer: 
- Genom aktivt deltagande i det multilaterala systemet, på områdena 
säkerhet, handel och investeringar och i det ekonomiska och monetära 
samarbetet har unionens åtgärder en icke försumbar effekt för 
utvecklingsländerna. EU har alltid varit inställt på att integrera de minst 
utvecklade länderna i det internationella handelsutbytet och detta förblir en 
stor utmaning när det gäller AVS-länderna. 
- I enlighet med den övergripande principen om samordning och 
kontinuitet i gemenskapens åtgärder bör unionen övervaka att 
utvecklingsländerna kan dra fördel av den europeiska integrationsprocessen. 
Tillträde till den inre marknaden, som snart fullbordats genom införandet 
av en enhetlig valuta, och utsikterna till utvidgning, som samtidigt innebär 
risker för att handelsflödet styrs åt annat håll och möjligheter till 
investeringar och handel, utgör viktiga dimensioner i alla europeiska 
åtgärder i olika regioner. 
- Unionen intar en speciell plats i jämförelse med andra multilaterala 
institutioner som beviljar stöd till utveckling (Världsbanken, Internationella 
valutafonden, regionala utvecklingsbanker): endast unionen bedriver 
samtidigt politiska åtgärder. Unionen är politiskt i stånd att stödja en 
balanserad och hållbar utvecklingsmodell som är förenlig med dess grund­
läggande principer och de sociokulturella värderingarna i dess 
samhällsmodell. Den betydelse som unionen fäster vid mänskliga 
rättigheter, sociala värden, utbildning och yrkesutbildning och miljöskydd, 
dess egna erfarenheter från avregleringen av lämpliga politiska strukturer 
och dess stöd till strävanden efter regionalt samarbete och integration ger 
unionen en särskild identitet på utvecklingsområdet. 
- Unionen bör utforska sin förmåga att uppbåda tillräckligt med 
stödresurser för att uppnå "kritisk massa "-effekten och för att engagera sig 
i en samarbetspolitik som vägleds av långsiktiga mål. Jämfört med andra 
KAPITEL I 
givare, särskilt med hänsyn till den starka minskningen av den amerikanska 
biståndsbudgeten, är EU särskilt aktivt när det gäller offentligt utvecklings­
bistånd: mot bakgrund av en stark minskning av den internationella 
bistånds volymen sedan början av 1990-talet utgör EU: s bidrag 
(gemenskapen plus medlemsstaterna) en andel som ökar totalt (53 % år 
1995). 
- Slutligen kan unionen, samtidigt som den fortsätter sin strävan efter 
intern samordning3 med beaktande av additionalitetsprincipen mellan 
gemenskapens politik för utvecklingssamarbete och medlemsstaternas 
bilaterala politik ge särskild fart åt strävandena mot samordning mellan 
samtliga finansiärer på internationell nivå inom ramen för olika organ (FN, 
OECD, G7-initiativ för att främja en förstärkt samordning mellan 
multilaterala organ, det särskilda programmet för Afrika, rådgivande 
grupper, rundabordssamtal etc). En förstärkning av samordningen såväl i 
fråga om övergripande initiativ som i fråga om respektive mottagarland har 
blivit oumbärlig när det gäller att förbättra samarbetspolitiken effekter och 
öka dess effektivitet. 
Den nyligen ökade takten vad gäller den europeiska uppbyggnaden bör 
åtminstone delvis ses som en strävan från Europas sida att ta itu med de 
stora internationella förändringar som redovisas i kapitel I. Genom denna 
ökade takt, som långt ifrån funnit sin slutliga form, eftersträvas i dag två 
mål: att förstärka Europas åtgärdskapacitet i en politisk union och att visa 
demokratisk solidaritet med länderna i Öst- och Centraleuropa. Att bekräfta 
3 Se rådets slutsatser av den 25 maj 1993, resolution av den 2 december 1993 om 
"förfarandena for samordning mellan gemenskapen och medlemsstaterna" och de olika 
resolutioner som antagits sedan dess i syfte an förstärka samordningen mellan 
gemenskapen och dess medlemsstater på olika områden för utvecklingssamarbete (fattig­
domsbekämpning, hälsovård, livsmedelsförsörjning, utbildning, aids, jämställdhet mellan 
kvinnor och män). De första erfarenheterna av den förstärka samordningen i själva 
verksamheten behandlades för övrigt i en rapport från kommissionen ("slutrapport om de 
första erfarenheterna av samordnad verksamhet " KOM(95) 700) och i rådets slutsatser av 
den 28 maj 1996. 
10 
KAPITEL I 
dessa båda mål, som står i centrum för den pågående regeringskonferensen, 
är att på sätt och vis skriva under på att det i framtiden blir nödvändigt 
med en europeisk utvecklingspolitik: hur kan man vilja bekräfta sin roll 
som världsaktör utan att ha en ansvarskännande strategi i fråga om de olika 
regionerna i söder, särskilt de som är mest utsatta för riskerna med fattig­
dom och marginalisering? Hur skall man kunna göra solidariteten med de 
unga nationerna i öst till ett inslag i sin identitet utan att bekräfta en 
partnerskapsförbindelse med de länder som söker sin egen väg mot 
införandet av ett rättvist samhälle som bygger på grundläggande mänskliga 
rättigheter? 
11 
KAPITEL II 
KAPITEL II: ERFARENHETER FRAN SAMARBETET MELLAN EU 
OCH AVS-LÄNDERNA 
A. Att förstå de nu gällande ramarna för förbindelserna mellan EU och 
AVS-staterna från starten och i enlighet med efterföljande ändringar 
1. Utvecklingen av Europas politiska motiv i fråga om utvecklingsländerna 
Gemenskapens politik avseende utvecklingssamarbete har sina rötter i 
associeringen av gemenskapens utomeuropeiska länder och territorier från 
och med år 1957, i en kompromiss mellan de medlemsstater som var 
positiva till ett globalt tillvägagångssätt för utveckling och de medlemsstater 
som var positiva till en särskild förbindelse mellan Europa och Afrika. 
Associeringen skedde i form av ett globalt tillvägagångssätt och omfattade 
samtidigt handelsordningar och utvecklingsbistånd. 
Efter de fem första åren av det associeringsförfarande som föreskrivs i 
fördraget hade många länder blivit självständiga, men motiven för 
samarbetet hade inte förändrats nämnvärt. I en anda av solidaritet och för 
att ta på sig sitt ansvar beslutade de europeiska länderna, som också var 
angelägna om att mot bakgrund av det kalla kriget bevara sina ekonomiska 
och geopolitiska intressen, och de unga staterna, som var angelägna om att 
även fortsättningvis gynnas av handelsförmåner och finansiering av 
utvecklingsprojekt, att fortsätta samarbetsförbindelserna inom ramen för två 
Yaoundé-konventioner (1963-69 och 1969-74) som slöts i direkt anslutning 
till associeringen. Under denna euroafrikanska period 1957-1974 
koncentrerades det europeiska stödet huvudsakligen till de svarta fransk­
talande afrikanska länderna. 
I mitten av 1970-talet blev det internationella klimatet, flera medlemsstaters 
vilja att utveckla en global samarbetspolitik samt Förenade kungarikets 
anslutning till gemenskapen faktorer som ledde till en genomgripande 
omläggning av gemenskapens samarbetspolitik. Den europeiska oro som 
föranleddes av den första oljekrisen, dvs. rädslan för råvarubrist och 
önskan att behålla externa privilegierade marknader, lades till de geo-
strategiska intressena och till den sedan kolonialtiden kvardröjande, alltjämt 
starka, ansvarskänslan och motiverade det första partnerskapsavtalet mellan 
gemenskapen och AVS-länderna. 
12 
KAPITEL II 
Sålunda öppnades den första Lomé-konventionen, som undertecknades år 
1975, för samväldets afrikanska länder och för vissa länder i Västindien 
och Stilla havet liksom övriga länder i Afrika söder om Sahara som 
önskade sluta sig till konventionen grupp för grupp, varigenom den totalt 
kom att omfatta 46 AVS-länder. 
Samtidigt inledde Europa en politik för samarbete med .andra regioner i 
världen. De första samarbetsavtalen med tredje land i Medelhavsområdet, 
vilka omfattade en handelsdel och en del rörande finansiellt och tekniskt 
samarbete, slöts från och med år 1975, och en politik för bistånd till 
utvecklingsländerna i Latinamerika och Asien inleddes för att gradvis 
utvecklas och organiseras under 1980- och 1990-talet. 
Det tilltagande livsmedelsbiståndet, som i hög grad gynnade länder i andra 
regioner än det svarta Afrika, avspeglade också 
internationaliseringsprocessen inom ramen för gemenskapens samarbets­
politik från och med 1970-talet. 
2. Sedan år 1975 gradvisa anpassningar inom ramar som i stort förblivit 
oförändrade 
Den första Lomé-konventionen utgjorde på sin tid en unik modell för 
internationellt samarbete. Samarbetsprincipen har utgjort själva navet för 
de konventioner som slutits mellan EU och AVS-länderna sedan år 1975. 
Den uttrycker ett koncept för samarbete som baseras på ömsesidiga 
åtaganden i syfte att förverkliga gemensamma mål. Principer som t.ex. 
övergripande förhandlingar (grupp för grupp och omfattande flera 
samarbetsområden), dialog med respektive AVS-stat inom ramen för 
partssammansatta institutioner samt avtalsenligheten och förutsebarheten i 
fråga om tillgängliga biståndsresurser, har kommit att utgöra grunden för 
den europeiska samarbetspolitiken inom ramen för Lomé-konventionerna. 
Efterföljande konventioner har gjort det möjligt för parterna att anpassa 
sina samarbetsmål och -instrument utan att för den skull vare sig de 
övergripande ramarna eller den strategi som följts någonsin ifrågasatts. 
Anpassningarna har dock gjort det möjligt att konkret och gradvis dra 
lärdomar av tidigare framgångar och misslyckanden och att, åtminstone 
delvis, införliva de framsteg som gjorts i utvecklingsfilosofin. 
Samarbetspolitiken inom ramen för Lomé-konventionen har således gradvis 
lagts om med beaktande av följande: 
13 
KAPITEL II 
- Uppfattningen om statens roll, vilken annars anses vara ensam om att 
kunna uppbåda de kapitalresurser som krävs för ekonomisk utveckling, 
sedermera koncentrerad på upprättandet och bibehållandet av rättsliga och 
administrativa ramar som säkerställer grundläggande friheter, som kan 
säkerställa grundläggande sociala tjänster och som främjar utvecklingen av 
privata initiativ. Emellertid har inte konventionens karaktär ifrågasatts, 
varvid staten i praktiken förblivit den enda parten i samarbetsförbindelsen, 
om än med medfinansiering från icke-statliga organisationer sedan 1976 
samt ett begränsat antal decentraliserade samarbetsatgärder som initierats 
inom ramen för den fjärde Lomé-konventionen. 
- Övergången från ett industriellt koncept, baserat på substitution för 
import, till ett koncept som koncentreras kring utveckling av exporten som 
en drivkraft för tillväxt. 
Tonvikten har mer och mer kommit att läggas på den politiska dialog som 
infördes till följd av "Pisani-promemorian" i syfte att främja övergången 
från ett bistånd, som huvudsakligen beviljas i form av projektfinansiering, 
till att bli ett tekniskt och finansiellt bistånd avsett för sektorsåtgärder. 
Till de nyheter som förlänade Lomé-konventionen en nydanande karaktär 
hörde införandet av sådana instrument som mekanismer för kompensation 
av förlorade exportinkomster under 1970-talet och, på senare tid, år 1990, 
ett framförhandlat tillvägagångssätt för strukturanpassningar, vilka -
oberoende av deras framtida relevans - uttryckte respektive tidpunkts 
utvecklingsidéer, omsatta i handling. Parallellt med slutet på konflikten 
mellan öst och väst var konventionen också ett av de första samarbetsavtal 
som innehöll en uttrycklig politisk dimension genom en bestämmelse om 
iakttagande av mänskliga rättigheter, som sedan år 1995 utvidgats till en 
bestämmelse om tillämpning av demokratiska principer, konsolidering av 
rättsstaten och en god förvaltning av offentlig verksamhet. 
Förändringarna av villkorandet enligt den fjärde Lomé-konventionen i dess 
ändrade lydelse och principen om programplanering i två stadier, vilket 
begränsar den automatiska tilldelningen av det bistånd som kan planeras, 
avspeglar också en viktig förändring av konceptet för gemenskapens 
samarbetspolitik. 
14 
KAPITEL II 
3. Behovet av att se över de övergripande ramarna 
Inför 2000-talet bör EU:s samarbetspolitik i fråga om AVS-länderna 
omformuleras på nya grunder, inte bara för att beakta utvecklingen av de 
ekonomiska villkoren och utvecklingspolitiken samt den snabba 
utvecklingen i andra regioner i världen, utan också på grund av att de 
europeiska motiven förändrats i grunden. Den koloniala och postkoloniala 
perioden är förbi, och ett politiskt öppnare internationellt klimat gör det 
möjligt att mot bakgrund av färre motsättningar fastställa vardera partens 
ansvarsområden. Det är i detta perspektiv som en kritisk granskning av 
tidigare samarbete kan tjäna som vägledning inför överväganden om 
framtiden. 
B. Positiva och negativa aspekter av samarbetet inom ramen för Lomé-
konventionen 
L Ett som helhet blandat bokslut 
Samarbetet innebär ett viktigt stöd för många AVS-länder, men det är svårt 
att utvärdera effekten av detta och dess effektivitet i form av förbättringar 
av ländernas ekonomiska och sociala förutsättningar. Utvecklingen av dessa 
förutsättningar är i stor utsträckning avhängiga interna och externa 
faktorer, främst den ekonomiska och sociala politik som länderna själva 
bedriver och som stödet kan påverka men aldrig ersätta på ett hållbart sätt. 
Vissa analyser4 tyder på att givarländernas sammantagna bistånd till AVS-
länderna troligen haft en positiv men svag effekt i form av tillväxt, 
investeringar och förbättrade hälsofaktorer, och att denna effekt varierar 
starkt mellan de olika länderna beroende på utgångsläget och de 
ekonomipolitiska förutsättningarna. Särskilt har biståndet haft större 
effekter i de länder som från början var minst gynnade när det gäller 
kapital och mänskliga resurser samt i de länder som inlett en 
stabiliseringspolitik och program för strukturanpassningar. 
4 Effectiveness of Overseas Aid Flows, P. Mosley och J. Hudson, 1996. Denna 
undersökning avser 29 AVS-länder som representerar 80 % av AVS-ländernas 
sammanlagda befolkning. 1 undersökningen analyseras effekten av det internationella 
stödet under en trettioårsperiod. 
15 
KAPITEL II 
Gemenskapens samarbete utgör en betydande del av det stöd som AVS-
länderna tagit emot sedan 1960-talet. Gemenskapen är i dag en av de tre 
största biståndsgivarna till AVS-länderna5 och beviljar dessa de 
förmånligaste handelsvillkoren. Lomé-konventionen har tveklöst utgjort en 
unik samarbetsform mellan två grupper av länder. De främsta fördelarna 
med konventionen är att den berett tillfälle till experimenterande i praktiken 
med utvecklingssamarbete, att den har gjort det möjligt att inom de 
framförhandlade ramarna fastställa en rad principer och mål som delas av 
parterna och att den har uppbådat avsevärda finansiella resurser, nästan alla 
subventionerade, utan vilka resurser många konkreta åtgärder inte hade 
kunnat genomföras. Förutsebarheten i det europeiska samarbetet inom 
ramen för en långsiktig partnerskapsförbindelse är sådan att den 
uppmuntrar regeringarna i mottagarländerna att genomföra varaktiga för­
ändringar. 
Mot bakgrund av tjugo års erfarenheter förefaller konventionen innebära 
ambitiösa men inte helt realistiska ramar, baserade på antagandet om en 
institutionell och politisk kapacitet i AVS-länderna som inte kontrolleras. 
Detta betyder att den respekt för den nationella suveräniteten som 
ursprungligen innebar att man i hög grad anförtrodde förvaltningen till de 
biståndsmottagande regeringarna i allt högre grad utvecklas mot en struktur 
som vägleds av strävan efter effektivitet. Det automatiska beviljandet av 
stora finansiella resurser har försvagat gemenskapsstödets politiska räckvidd 
och har inte främjat en konkret dialog om hur resurserna används. 
Villkorandet, som det tillämpas nu, och substitutionspolitiken - vilken för 
övrigt alla finansiärer tenderar att utöva - är knappast förenliga med det 
konkreta politiska åtagande som man förväntar från regeringarna i AVS-
länderna och som skulle möjliggöra för dessa att konkret genomföra 
reformer och sektorsstrategier och att ha det politiska ansvaret inför 
allmänheten, vilken i allt större utsträckning kräver insyn och deltagande. 
Utvärderingen av erfarenheterna från gemenskapens samarbete kan 
formuleras kring några grundläggande frågor: vilka huvudsakliga 
svårigheter har partnerskapsprincipen stött på? 
5 / Afrika söder om Sahara utgör gemenskapens stöd för närvarande cirka 10 % av 
det bistånd som kommer från OECD-länderna. Lägger man därtill biståndet från 
medlemsstaterna står EU för mer än 60 % av det totala biståndet till denna region. 
16 
KAPITEL II 
Hur effektivt har det finansiella och tekniska biståndet varit och vilka 
länder har gynnats mest av detta? Vilken effekt har preferensordningarna 
haft? 
Svaren på dessa frågor infinner sig inte omedelbart och är inte enhetliga. 
De berör såväl politiska och ekonomiska aspekter som samarbetets 
praktiska förvaltning. 
2. Erfarenheterna från partnerskapet 
Den partnerskapsprincip som föreskrivs i Lomé-konventionen har förlorat 
i betydelse och har endast delvis omsatts i praktiken. Den har tenderat att 
begränsa sig till samarbetsavtalets institutionella aspekter och en gemensam 
förvaltning av biståndsresurserna. 
Uttryckt i politiska termer har den omständigheten att biståndet knyts till 
kortsiktiga krav och lösning av krissituationer gradvis kommit att dominera 
i förbindelserna mellan de båda parterna. 
När det gäller dialogen om inriktningen på den ekonomiska politiken och 
sektorspolitiken har det varit svårt att förverkliga partnerskapet i länder 
med svag institutionell kapacitet och en ofta föga effektiv offentlig 
förvaltning. Villkorandet har motiverat mottagarländerna att undandra sig 
ansvar eftersom de ställda villkoren, som knutits till de kriterier som 
tillämpas av Bretton Woods-organen, har varit alltför ingående, alltför 
många eller alltför formalistiska. I sin strävan efter att förbättra 
samarbetsåtgärdernas effektivitet har gemenskapen haft en tendens att själv 
fylla den svagare partens plats genom att anta ett mer ingripande förfarande 
som knappast är förenligt med den allmänt erkända nödvändigheten av att 
främja mottagarländernas deltagande i utvecklingsprocessen. Mot bakgrund 
av ett öppnare politiskt klimat och ekonomins gradvisa avreglering visar 
icke-statliga aktörer, företrädare för den privata sektorn och andra aktörer 
ur det civila samhället ett ökande intresse för direkt deltagande i det 
samarbete som de - med undantag för icke-statliga organisationer - känner 
sig utestängda från. 
När det gäller det praktiska samarbetet har vissa formaliteter som är knutna 
till instrumentens struktur och till förfarandena för en gemensam 
17 
KAPITEL II 
förvaltning av resurserna begränsat förmågan att säkerställa att 
samarbetsåtgärderna effektivt omsätter åtgärdsprioriteringärna i praktiken. 
3. Utvärdering av samarbetspolitiken 
Till följd av bestämmelser som rådet antog vid utvärderingen av EU:s -
instrument och program för utvecklingsbistånd6 har sedan år 1990 en rad 
utvärderingar gjorts av projekt, biståndssektorer, mottagarländer och 
fastställda instrument. Dessa utvärderingar, som avser alla gemenskapens 
samarbetsatgärder och inte bara samarbetet med AVS-länderna, har gjort 
det möjligt att identifiera konkreta åtgärder som syftar till att förbättra 
gemenskapsstödets effektivitet och effekter och att rätta till en rad 
svagheter7. 
Den övergripande utvärdering av samtliga program och instrument för 
EU:s utvecklingsbiståndspolitik som rådet beslutade i juni 1995 pågår 
fortfarande. Det är dock redan nu möjligt att beskriva vissa 
utvärderingsresultat med utgångspunkt i tillgängliga sektorsundersökningar 
och geografiska undersökningar. 
Bland slutsatserna från utvärderingen är det lämpligt att skilja mellan dem 
som visar förbättringar samt anpassningar som kommer att äga rum inom 
nuvarande ramar och de slutsatser som ifrågasätter dessa ramar eller de 
grundläggande principerna för dessa, och att på så sätt fastställa att 
svagheterna i Lomé-konventionen består av vissa samarbetsinstrument. 
Endast aspekter hänförliga till den senare kategorin är relevanta för den 
diskussion som inleds genom denna grönbok. 
En slutsats som är gemensam för de flesta utvärderingarna är att den 
institutionella bakgrunden och den ekonomiska politiken i 
mottagarländerna ofta har utgjort ett stort hinder som minskat 
samarbetsåtgärdernas effekt. Även om många av de projekt som finansieras 
6 Rådets resolution om utveckling från maj 1989, maj 1990, maj 1992, deklaration av 
den 24 november 1994 och en text som antogs den 1 juni 1995 om "Bestämmelser om och 
organisation av Europeiska unionens instrument och program för utveckling ". 
7 Exempel på åtgärder i detta sammanhang är tillämpning av logiska ramar för 
projektanalys och förhandling om ramar för ömsesidiga skyldigheter för användning av 
Stabex-medel. 
18 
Ruta 1. Definition av de utvärderingskriterier som Europeiska kommissionen tillämpar1 
Obs: Kriterierna motsvarar i stort de kriterier som fastställdes av OECD.s kommitté för 
utvecklingsbistånd vid utarbetandet av "Principer för ett effektivt bistånd". Särprägeln i 
kommissionens tillvägagångssätt är att tonvikten läggs vid beståndsdelarna i bakgrunden, 
dess utveckling i tiden och dess följder för genomförandet av biståndsprogrammet. Exem­
pelvis beaktar relevanskriteriet regeringens politik, åtgärder från andra givarländer m.m. 
Effektiviteten mäts inte bara i förhållande till de noterade residtaten och mottagarlandets 
situation utan också i förhållande till eventuellt oförutsedda resultat. Verkningsgraden är 
inte bara en fråga om en kostnads- och intäktsanalys utan hänger också samman med 
ramarna för organisation, förvaltning och uppföljning. Slutligen begränsar sig inte 
effektkriteriet till k\>antitativa aspekter utan omfattar också k\>alitativa aspekter. 
Relevans 
Ett stödprograms eller en stödåtgärds relevans avser förhållandet mellan de problem som 
skall lösas och målen för programmet. Således beaktas beståndsdelarnas fysiska och 
politiska bakgrund, dels på övergripande nivå (makroekonomisk politik och sektorspolitik), 
dels på detaljnivå (diagnostik av problemet, projektmottagare och -aktörer). Samtliga 
stödgivares (regeringar, EV, övriga finansiärer och intressegrupperingar) åtgärder (direkta 
och indirekta) beaktas. 
Verkningsgi'ad 
Verkningsgraden avser förhållandet mellan vidtagna åtgärder och uppnådda resultat. 
Kommissionen beaktar följande faktorer: i) En kostnads-fintäktsanalys eller projektets 
kostnadseffektivitet, särskilt i form av jämförande analyser mellan olika projekt som efter­
strävar samma mål liksom de använda budgetmedlens adek\>ata eller icke-adekvata 
karaktär, ii) En analys av projektels övergripande och detaljerade organisationsramar 
(programplanering av åtgärder, tidsplan, finansiell förvaltning, tekniskt bistånd etc.). iii) En 
bedömning av stödtyper (i vilken grad mottagania är engagerade, betydelsen av 
yrkesutbildning m.m.). iv) En bedömning av uppföljningen från regeringens respektive 
kommissionens sida. 
1 Dessa kriterier överensstämmer med terminologin i de "logiska ramar" som anges i 
handledningen "Förvaltning av en projektcykel"', utgiven av kommissionen år 1993. 
Effektivitet 
Effektiviteten avser förhållandet mellan uppnådda resultat och projektets särskilda mål 
Det handlar om fastställande av i vilken utsträckning programmets resultat har uppnåtts, i 
vilken mån dessa har bidragit till genomförandet av de särskilda målen och kan bidra till 
dessa i framtiden liksom att fastställa vilka grupper som verkligen gynnas av programmet. 
Effete. 
Utvärderingen av ett programs effekt avser förhållandet mellan de särskilda målen och 
de övergripande utvecklingsmålen på två plan: dels hur det ifrågavarande programmet 
bidrar till de övergripande mål som är knutna till det, dels hur det bidrar till de allmänna 
mål som föreskrivs i Fördraget om Europeiska unionen i form a\> minskad fattigdom, en 
hållbar ekonomisk och social utveckling samt integration i den internationella ekonomin. 
Livsduglighet / reproducerbarhet 
Livsdugligheten avser de uppnådda resultatens hållbara karaktär, särskilt efter det att 
stödprogrammet avslutats. Livsdugligheten bedöms särskilt ur ekonomisk och finansiell 
synvinkel samt mot bakgrund av sociokulturell integration, lokal institutionell kapacitet, 
lämpligheten av teknologival etc. 
y v^ £-
KAPITEL II 
av EU är relevanta och effektiva, vilket t.ex. är fallet i fråga om de flesta 
infrastrukturprojekt liksom stöd inom den sociala sektorn, leder de inte 
automatiskt till någon förbättring av utvecklingsindikatorerna på det 
nationella planet. I avsaknad av politiska incitament, fungerande 
sektorsorgan och tillräcklig finansiering för driftskostnader och underhåll 
är livsdugligheten för resultaten av biståndet bräcklig. Detta konstaterande, 
som gäller samtliga finansiärer, kommer till uttryck genom att det 
internationella biståndet tenderar att koncentreras till de länder som visar 
en förmåga att använda det effektivt, dvs. till de länder som genomgår 
strukturanpassningar. 
Den geografiska fördelningen av stödet från gemenskapen liksom från 
övriga finansiärer avspeglar problemet med hur resurserna utnyttjas: dessa 
går till länder där den politiska situationen inte motsvarar minimikraven, 
och biståndet gynnar framför allt länder som genomgår 
strukturanpassningar. Samtidigt tillämpas ett kriterium som baseras på 
utvärdering av behoven relativt sett vid fördelningen av de resurser som 
planeras: utöver att vara en generell prioritering i fråga om de minst 
utvecklade länderna tilldelas dessa resurser främst de fattigaste länderna 
(enligt indikatorer på genomsnittsinkomst, livslängd och nivå av 
analfabetism), till östater eller isolerade länder. Men det övergripande 
intrycket av en fördelning av gemenskapens bistånd per land avspeglar bara 
delvis dessa prioriteringar. 
En övergripande spridning av biståndet kullkastas i själva verket av 
beräkningsmetoden för tilldelning från vissa instrument, t.ex. Stabex och 
Sysmin, vilka omfattas av särskilda tilldelningskriterier,. 
En annan aspekt som bör beaktas är en, under vissa omständigheter, 
bristande relevans och effektivitet på grund av bristande samförstånd om 
vilka åtgärder som är prioriterade. AVS-länderna är inte alltid i stånd att 
utarbeta en sammanhängande sektorspolitik, och det europeiska stödet har 
tenderat att i överdriven grad stödja sig på de experter på tekniskt bistånd 
som fastställer genomförandebestämmelserna för åtgärderna. Dessutom kan 
på vissa områden, t.ex. miljöområdet, AVS-ländernas och EU-ländernas 
problem och prioriteringar vara mycket olika. Inom andra sektorer har 
sektorspolitiken ofta fastställts enligt tillvägagångssätt som utarbetats av 
finansiärerna, särskilt Världsbanken. På andra områden däremot, t.ex. 
hälsovården som genom varje ny konvention fått en ökande andel av det 
europeiska biståndet, har gemenskapen påtagit sig en viktigare ledande roll: 
genom ett institutionellt och tekniskt bistånd läggs tonvikten i det 
19 
KAPITEL II 
europeiska biståndet på utvecklingen av hälsovårdssystem på nationell nivå 
vilka centreras kring primärvård och tillgång till basmediciner. 
EU har också visat prov på förmågan att genomföra viktiga förändringar 
av inriktningen, och ett bevis för detta är exempelvis den reform av 
livsmedelsbiståndet som nyligen antogs. Reformen, som motiveras både 
av den allt allvarligare situationen i fråga om livsmedelsförsörjning i Afrika 
söder om Sahara och av konstaterandet av den svaga effektiviteten hos det 
använda instrumentet och dess negativa bieffekter, syftar till att överföra 
biståndets struktur till en utvecklingsstruktur, genom tillämpning av 
åtgärder för livsmedelsförsörjning i vissa prioriterade länder. 
I fråga om vissa nya mål, t.ex. den privata sektorns utveckling som 
förstärktes genom den fjärde Lomé-konventionen, är gemenskapens bistånd 
ännu inte tillräckligt strategiskt eftersom det utgår ifrån en rad instrument 
och stödåtgärder vars samordning och kompletterande verkan är svår att 
säkerställa. De åtgärder som syftar till att främja investeringar och 
konkurrenskraft på företagsnivå genom särskilda stödåtgärder förblir 
otillräckliga och alltför lite integrerade med de åtgärder som syftar till att 
förbättra den institutionella miljön och den ekonomiska politiken. På vissa 
områden, t.ex. stöd till regionalt samarbete och utveckling av det regionala 
utbytet, där ytterligare program syftar till att främja utbytet mellan företag, 
är gemenskapens bistånd betydligt effektivare och mer relevant. 
i Utvärdering av instrument för finansiellt och tekniskt samarbete 
Gemenskapssamarbetets effektivitet och effekter reduceras ofta av 
svårigheten att säkerställa en god samordning mellan olika instrument som, 
dock enligt särskilda kriterier, samverkar på ibland sinsemellan närliggande 
områden. Vissa gemenskapsinitiativ nyligen som vägletts av 
utvärderingsresultaten syftar emellertid till att begränsa dessa nackdelar. 
Särskilt bör reformen av livsmedelsbiståndet möjliggöra ökade samverkans­
effekter i kombination med stödet från EUF genom att tonvikten läggs på 
en livsmedelsförsörjningspolitik som införlivas inom de mer övergripande 
ramarna för kampen mot fattigdom. 
a) Biståndsprojekt 
Effekten av biståndsprojekten, vars relativa betydelse inom ramen för 
samtliga finansiella åtaganden minskar avsevärt, och deras effektivitet 
20 
KAPITEL II 
varierar starkt mellan olika sektorer. Vid utvärderingen av 335 projekt som 
genomfördes under 1980-talet konstaterades t.ex. en effektivitetsnivå på 
70 % inom transportsektorn medan den inom jordbruk och landsbygds­
utveckling var lägre än 30 %. Trots detta kan vissa svagheter som beror 
på typen av instrument fastställas: 
För det första tenderar biståndsprojekten att underskatta de makro­
ekonomiska ramarna betydelse när det gäller att säkerställa en 
tillfredsställande effekt i form av förbättrade levnadsvillkor samt att 
säkerställa att genomförandena blir livsdugliga. 
- Dessutom är biståndsprojekten föga relevanta och därför mindre 
effektiva, eftersom de inte införlivas i en väl definierad sektorspolitik. I 
vissa fall bidrar för övrigt denna typ av stöd till att nödvändiga reformer 
försenas genom att dölja de verkliga hindren. 
- Regeringarnas eller stödmottagarnas svaga deltagande i 
utvecklingsprojekten, särskilt om de kompletterande åtgärderna visar sig 
vara otillräckliga, bidrar också till att minska deras effektivitet. 
- Slutligen minskar, liksom i fråga andra typer av åtgärder, en 
otillräcklig grad av samordning mellan biståndsgivarna avsevärt 
samarbetsprojektens effektivitet sammantaget. 
b) Stöd till strukturanpassning 
Gemenskapen har kommit att bli en viktig aktör på detta område genom att 
den tillhandahåller de berörda länderna mellan 10 och 30 % av det totala 
anpassningsstödet uteslutande i form av anslag till skillnad från vad som är 
fallet i fråga om de flesta andra biståndsgivare. 
I utvärderingarna framhålls relevansen i detta instrument eftersom det 
möjliggör för gemenskapen att tillhandahålla ett effektivt stöd till 
stabiliseringsprogram med vars hjälp man kan eftersträva mer övergripande 
mål än flertalet av de traditionella program som regeringarna och Bretton 
Woods-organen överenskommer. Förutom att åstadkomma makroekonomisk 
stabilisering och skapa förutsättningar för utveckling av den privata sektorn 
understryks genom andelen motpartsmedel tydligt den prioritet som ges 
vissa sektorer. 
21 
KAPITEL II 
I fråga om detta instrument, som är ett av de mest effektiva, finns dock 
utrymme för förbättringar, huvudsakligen vad gäller följande aspekter: 
- En fördjupad dialog om åtgärder. En förstärkt samordning inom ramen 
för EU skulle avsevärt öka dialogens betydelse. 
- En' förstärkt samordning mellan stöd till struktur- eller 
sektorsanpassningar och utnyttjande av andra instrument som skulle kunna 
införlivas bättre inom de övergripande ramar som förhandlas fram. 
Stöd till programplanering och till förvaltning av offentliga medel i 
mottagarländerna. 
- Ett klargörande av innehållet i villkoren, förstärkta 
kontrollbestämmelser och räckvidden av dessa om de inte iakttas. 
5. Samarbete i fråga om "basprodukter": kompensationsmekanismerna 
Stabex och Sysmin 
Trots att behovet av att bevilja ett särskilt stöd till omstruktureringen av 
vissa sektorer inte nödvändigtvis behöver ifrågasättas finns en rad faktorer 
som innebär att dessa båda instrument fått en karaktär som inte lämpar sig 
särskilt väl för den aktuella situationen: 
- De problem som var förhärskande när denna typ av stöd lanserades har 
i hög grad förändrats, särskilt när det gäller statens roll vid fastställandet 
av råvaruproducenternas priser. 
- Kriterierna för stödberättigande, de fluktuerande exportintäkterna och de 
ursprungligen automatiska utbetalningarna, vilka kan bidra till att 
nödvändiga reformer inte genomförs, har i stor utsträckning ifrågasatts. 
- Utnyttjandet av fonderna Sysmin och Stabex förefaller mest effektivt 
inom ramen för en process bestående av makroekonomiska reformer och 
sektorsreformer som syftar till diversifiering. Deras tilltagande användning 
för att främja reformer inom olika sektorer som drabbats av minskade 
intäkter närmar dessa instrument till instrumentet för struktur­
anpassningsstöd. 
Inrättandet av ramar för de ömsesidiga skyldigheterna enligt den fjärde 
Lomé-konventionen blev en klar förbättring eftersom ett mer effektivt 
utnyttjande av resurserna eftersträvas metodiskt. De långsamma 
22 
KAPITEL II 
utbetalningarna är dock ett avsevärt handikapp som man bör bemöda sig 
om att undanröja. 
6. Effekten av handelsförmånerna 
Tre grundläggande principer ligger till grund för systemet med 
handelsförmåner inom ramen för Lomé-konventionen: 
i) Stabilitet: Förmånerna avser långa perioder: den fjärde Lomé-
konventionen slöts på tio år (1990-2000). 
ii) Avtalsenlighet: Förmånerna har överenskommits gemensamt och kan 
inte ändras ensidigt av EU. 
iii) Icke-ömsesidighet: AVS-länderna är inte skyldiga att bevilja 
motsvarande förmåner i fråga om export från EU. 
Stabiliteten och avtalsenligheten utgör avgörande inslag i 
handelsförmånerna enligt Lomé-konventionen eftersom de i fråga om 
export från AVS-länderna till EU:s marknader säkerställer ett visst tillträde 
som inte motsvaras av andra befintliga icke-ömsesidiga preferensavtal, t.ex. 
de allmänna preferenssystemen för utvecklingsländer (GSP-systemen), och 
de minskar därigenom för de ekonomiska aktörerna de risker som är 
knutna till investeringar i exportverksamhet. 
Handelsförmånerna enligt Lomé-konventionen representerar betydande 
värden för AVS-gruppen i den mån som de ökar avkastningen från de 
exporterande AVS-ländernas avsättning på EU-marknaden. Förutom 
generell tullbefrielse för tillverkade och förädlade produkter, särskilt det 
undantag från tillämpning av bestämmelserna för den internationella 
handeln med textilier (AMF-bestämmelserna) som medgavs i samband med 
de förmåner som beviljades för textilier och kläder, har de olika AVS-
länderna gynnats av generösa priser och garanterat tillträde för 
specificerade kvantiteter inom ramen för Lomé-protokollen om 
basprodukter (bananer, socker, nötkött och rom) samt förhållandevis 
liberala ursprungsregler. De intäkter som protokollen säkerställer utgör en 
betydande andel av de stödberättigade ländernas intäkter. 
Handelsförmånernas värde enligt Lomé-konventionen har dock minskat och 
fortsätter att minska på grund av den multilaterala avreglering som följer 
av genomförandet av avtalen från Uruguayrundan, associeringsavtalen med 
23 
KAPITEL II 
länderna i Central- och Östeuropa och de regionala handelsavtalen inom 
EU. 
Dessutom är, vad gäller effekten av handelsförmånerna enligt Lomé, dessa 
i allmänhet inte tillräckligt generella för att främja tillväxt och diverifiering 
av exporten. En hastig blick på statistiken (se'tabellen) tycks bekräfta 
denna bedömning. AVS-ländernas exportresultat och förmåga att locka 
utländska direktinvesteringar försämrades under den period då de gynnades 
mest av förmånerna. 
Under Lomé-tiden har AVS-länderna inte lyckats öka eller ens bibehålla sin 
marknadsandel inom EU medan däremot de exportländer som inte åtnjutit 
förmåner lyckats öka sina andelar. EU-marknaden har förblivit relativt 
betydelsefull för AVS-länderna, som fortfarande är beroende av unionen 
i fråga om cirka 40 % av sina exportintäkter. Handelsberoendet av Europa 
varierar mellan olika AVS-regioner och är starkare i Afrika (46 %) än i 
Västindien och Stilla havet (18 respektive 23 %). 
Även i jämförelse med de minst utvecklade länderna har AVS-länderna 
gjort färre framsteg inom den internationella handeln de senaste tio åren. 
AVS-länderna har inte heller lyckats diversifiera sin export i nämnvärd 
utsträckning, och de flesta länderna koncentrerar sig på några få råvaror8. 
De utländska direktinvesteringarna i de afrikanska AVS-länderna har 
visserligen fördubblats uttryckt som procent av BNP från mitten av 1980-
talet till början 1990-talet och uppgår till 1,2 %. I jämförelse med andra 
utvecklingsländer har dock andelen utländska direktinvesteringar i Afrika 
sjunkit från 6 % till 4 % av de sammanlagda utländska 
direktinvesteringarna i alla utvecklingsländer (med undantag av Kina). 
Dessutom koncentreras de flesta utländska direktinvesteringar i Afrika till 
de oljeproducerande staterna. 
Det finns dock enskilda exempel på framgång när det gäller tillväxt och 
diversifiering av exporten. Ett antal av de exportvaror som gynnas av en 
förhållandevis betydande preferensmarginal i form av tullförmåner eller 
undantag från kvoter har ökat. Vissa länder, särskilt de som utnyttjar 
förmånerna maximalt, har kunnat dra till sig betydande utländska direkt­
investeringar. De AVS-länder som lyckats diversifiera sin export till 
8 Sammanlagt härrör fortfarande över 80 % av AVS-ländernas exportintäkter från 
råvaror. 
24 
KAPITEL II 
förmån för icke-traditionella produkter eller som omfattas av. protokollen, 
exempelvis Marocko, Botswana, Elfenbenskusten, Jamaica och Zimbabwe, 
har verkligen dragit fördel av förmånerna enligt Lomé-konventionen. 
AVS-ländernas totalt sett svaga resultat när det gäller exporten och 
tillväxten, trots de omfattande och genomgripande förmånerna enligt Lomé-
konventionen, kan förklaras på många sätt. Avsaknaden av grundläggande 
faktorer, t.ex. infrastruktur och företagaranda samt svag nivå på fysiskt och 
mänskligt kapital, låg nivå på sparande och investeringar liksom icke­
utvecklade finanssektorer, har för leverantörernas del begränsat den vinst 
som dessa förmåner skulle ha kunnat generera. Det stora beroendet av 
några få basprodukter som är känsliga för betydande prisfluktuationer och 
en avsevärd försämring av handelsutbytet är också viktiga förklaringar. 
Dessutom råder numera enighet om att förutom politisk stabilitet, vilket är 
en grundläggande förutsättning för tillväxt, och den tilldelning som finns 
från början, har en sund politik en avgörande roll när det gäller att påverka 
exporten och tillväxten. Makroekonomisk tillväxt, realistiska och stabila 
växelkurser, sunda institutioner och en god förvaltning liksom en effektiv 
politik för hur resurserna skall användas - särskilt stabila och trovärdiga 
importordningar och skatter samt begränsade skyddsåtgärder som möjliggör 
överskådlig information om världspriserna till de nationella producenterna 
- är avgörande faktorer för konkurrenskraften och därmed för 
exportresultaten. Dessa faktorer anses nu, vid sidan av utbudet, vara 
mycket viktigare än handelsförmåner när det gäller att säkerställa ökad 
export och ekonomisk tillväxt. 
Som grupp betraktad har AVS-länderna, särskilt länderna i Afrika söder 
om Sahara, inte lyckats skapa förutsättningar för att förverkliga en tillväxt 
baserad på export. Dessa länder, som är svaga på grund av från början 
magra anslag, har också misslyckats när det gäller den politik som antagits 
eller har, om en god politik antagits, inte genomfört denna tillräckligt 
övertygande utan ofta fått ett sämre läge. Följaktligen har den ekonomiska 
politiken i länderna i Afrika söder om Sahara - och därmed också de 
politiska reformerna - mycket svag trovärdighet hos de ekonomiska 
aktörerna, såväl nationella som utländska. Denna situation har undergrävt 
inte bara gensvaret på utbudet av handelsförmåner utan också alla 
framåtsyftande politiska reformer. 
Slutligen ledde den juridiska kamp som EU och AVS-länderna, efter 
inrättandet av den enhetliga marknaden för bananer, drev inom ramen för 
25 
KAPITEL II 
GATT-avtalet till att Europeiska gemenskapen år 1994 begärde ett 
"undantag" för hela handelsavsnittet i Lomé-konventionen efter det att en 
panel (som inte tillsatts av GATT-rådet) ansåg Lomé-konventionen vara 
oförenlig med GATT-avtalet på grund av dess icke-ömsesidighet (vilket gör 
det omöjligt att betrakta konventionen som ett frihandelsavtal) och på grund 
av diskrimineringen av övriga utvecklingsländer, vilket innebär att 
konventionen inte omfattas av den bestämmelse som tillåter generella 
preferensordningar. 
Den omständigheten att undantaget inte kommer att träda i kraft förrän mot 
slutet av nuvarande konvention, att denna skall ses över varje år och att de 
frågor som är knutna till den av EU tillämpade handelsordningen för 
bananer ännu inte har reglerats har urholkat de principer som ligger till 
grund för Lomé-konventionens handelsförmåner, särskilt principerna om 
icke-ömsesidighet och stabilitet. Den säkerhet som är knuten till dessa 
förmåner har minskat i motsvarande omfattning. 
C. Följderna för det framtida partnerskapet 
Den huvudsakliga slutsats som kan dras av denna kritiska överblick bakåt 
är att kravet på resultat i allt högre grad avgör formerna för gemenskapens 
politik. På många områden är viktiga omläggningar av kursen på väg, med 
beaktande av slutsatserna från utvärderingarna i syfte att öka effektiviteten 
i och effekterna av gemenskapens åtgärder. Den kritik som menar att 
gemenskapens samarbete skulle vara mindre effektivt än andra aktörers 
förefaller sakna all grund, eftersom ingen jämförande och objektiv 
undersökning möjliggör en sådan bedömning. Samtliga finansiärer står 
inför nödvändigheten att regelbundet se över sin verksamhet och att söka 
nya sätt att förbättra effekten av sina program. Utvärderingen av de 
huvudsakliga hinder som påverkat effektiviteten i samarbetet mellan EU 
och AVS-länderna inom ramen för Lomé-konventionen bör leda till 
fastställande av villkoren för en politik som kommer att ha större chanser 
att lyckas. Vid den diskussionen bör särskilt följande frågor behandlas: 
- Grunderna för det framtida partnerskapet. De svårigheter man mött vid 
det konkreta genomförandet av partnerskapet har avsevärt hindrat en 
övergripande effektivitet inom ramen för Lomé-konventionen. Mot denna 
bakgrund har EU haft tendens att anta mer ensidiga tillvägagångssätt som 
innebär en högre grad av ingripande, något som lämpar sig föga för en 
anpassning av AVS-ländernas utvecklingspolitik eller för erkännandet av 
26 
KAPITEL II 
respektive parts eget ansvar. Denna substitutionstendens, som kan vara 
motiverad under en fastställd övergångsperiod, utgör varken en stimulans 
för effektivitet eller en hållbar lösning. Den onda cirkeln måste brytas 
genom en övergång till en genomgripande omprövning av partner-
skapsprincipen, som ofta snarare framstår som ett mål att eftersträva än 
som den princip som utgör utgångspunkten. En sådan omställning kan 
endast baseras på nya politiska grundvalar och en effektivare dialog och 
utgå ifrån AVS-regeringarnas vilja att konkret engagera sig i 
reformprocesser. Den nödvändiggör också större flexibilitet vid 
genomförandet av samarbetspolitiken. 
- Unionens prioriteringar och kriterierna för resurstilldelning. Analysen 
av tilldelning av medel per land under loppet av de senaste årtiondena visar 
inte några tydliga prioriteringar, vilket främst beror på att de särskilda 
kriterier som knyts till de olika instrumenten har företräde. Vid översynen 
av den fjärde Lomé-konventionen i halvtid uttryckte unionen önskemålet 
att göra två prioriteringar genom att, i enlighet med bestämmelserna i 
fördraget, lägga tonvikten på de fattiga länderna samtidigt som man 
övervakar villkoren för att resurserna används effektivare. Dessa principer 
och deras praktiska tillämpningsföreskrifter bör diskuteras ingående inom 
ramen för det framtida partnerskapet. 
- Villkoren för biståndet och dess selektivitet. En fråga som hänger 
samman med frågan om kriterierna för tilldelning av gemenskapsmedel 
avser biståndsprogrammens villkor. Villkorandet förstärker "resultat"-
kriteriets betydelse vid tilldelningen av medel, och ett övergripande, 
samordnat tillvägagångssätt bör fastställas i fråga om dessa båda aspekter. 
En viss flexibilitet är tveklöst tillrådlig vid tillämpningen av villkoren i 
syfte att överlåta mer initiativ på mottagarländerna samtidigt som deras 
ansvar bekräftas. Svaren på dessa frågor kommer slutligen att påverka 
graden av selektivitet i fråga om gemenskapsstödet. 
- Problemet med kapacitetsutveckling. I utvärderingarna konstaterades att 
det är nödvändigt att systematiskt definiera de institutionella hinder eller 
den ekonomiska politik i motttagarländerna som påverkar utsikterna att 
lyckas med en samarbetsåtgärd och att undersöka vilka medel som krävs 
för att övervinna dessa hinder. Med utgångspunkt från detta konstaterande 
bör unionen fråga sig om en förbättring av de institutionella ramarna och 
kapaciteten att formulera, genomföra och varaktigt upprätthålla en 
ekonomisk politik och sektorspolitik i AVS-länderna skulle kunna ges 
större utrymme inom ramen för dess samarbetspolitik. Behovet av att skapa 
27 
KAPITEL II 
en kapacitet för planering och undersökande analys i AVS-länderna bör ses 
över. Denna fråga bör behandlas utifrån sina institutionella aspekter men 
även inom ramen för sin politiska dimension. 
- Ett nytt handelsavsnitt. De handelsförmåner som föreskrivs i Lomé-
konventionen har ett betydande värde, inte bara som konkreta koncessioner 
utan också vad gäller de grundläggande principerna (icke-ömsesidighet, 
stabilitet, avtalsenlighet) och ligger till grund för ett handelsinriktat 
partnerskap mellan de båda parterna; vad gäller deras effekt anser man i 
allmänhet att de inte är tillräckliga för att främja tillväxt och diversifiering. 
Vissa tendenser och kännetecken i det nya internationella scenariot, t.ex. 
den multilaterala och regionala avregleringen, särskilt kravet att iaktta 
WTO:s regler, bör beaktas. 
Under alla omständigheter bör tonvikten också i högre grad läggas på 
strukturaspekterna när det gäller handelns utveckling, på förutsättningarna 
att diversifiera produktionen och inrätta gynnsamma ramar för utveckling 
av exportsektorn. Handelsförmånerna är inte tillräckliga i sig för att främja 
tillväxt och diversifiering,. men de erbjuder möjligheter som kan stimulera 
företagen och de ekonomiska aktörerna att utveckla föjdproduktion inom 
vissa strategiska ramar. Ett mer övergripande tillvägagångssätt när det 
gäller handelssamarbetet som knyts till åtgärder för strukturpassningsstöd 
och till stöd till den privata sektorn och som beaktar AVS-ländernas behov 
av att upprätta gynnsamma politiska och institutionella förutsättningar vilka 
främjar utländska investeringar bör göra det möjligt att förbättra ländernas 
förmåga att dra fördel av preferensordningarna och att också diversifiera 
sina externa ekonomiska förbindelser. 
- Ifrågasättande av instrumenten och biståndets karaktär. Att de olika 
instrumenten motsvarar olika strukturer hämmar den övergripande 
effektiviteten i gemenskapens åtgärder. En övergång till ett tematiskt 
tillvägagångssätt och en centrering av gemenskapens stöd till 
framförhandlade sektors- och reformåtgärder bör göra det möjigt att öka 
dess effektivitet och effekter på de ekonomiska och sociala villkoren i 
AVS-länderna. Biståndsprojekten bör inte bibehållas annat än på villkor av 
väl preciserade institutionella och politiska ramar i syfte att undanröja 
specifika, tydligt identifierade hinder samt på villkor att de kan bidra till 
överföring av know-how. Biståndsprojektens roll skall alltså bli mer 
målinriktad och påskynda den reformprocess som överenskommes på 
övergripande nivå eller sektorsnivå. 
28 
KAPITEL II 
- Behovet av samordning. Samtliga utvärderingar leder fram till följande 
slutsats: en bättre samordning mellan biståndsgivarna skulle göra det 
möjligt att öka effekten av de många samarbetsåtgärderna, särskilt inom 
ramen för dialogen om politiken. 
29 
KAPITEL III 
KAPITEL III. DEN SOCIOEKONOMISKA UTVECKLINGEN I AVS-
LÄNDERNA: 
PROBLEM OCH MÖJLIGHETER 
A. Svårigheterna att bedriva ekonomisk politik i en i grunden instabil 
omgivning 
1. Generellt mediokra socioekonomiska resultat, men situationen varierar 
från land till land 
Sedan tio år tillbaka har den ekonomiska situationen förbättrats avsevärt i 
allt fler AVS-länder. Även om framstegen är bräckliga kan de visa sig bli 
bestående och innebära att andra länder följer efter, förutsatt att den 
förbättrade ekonomiska politiken kan fullföljas. 
Under lång tid har dock AVS-ländernas resultat fram till i dag varit 
mediokra och som helhet sämre än andra utvecklingsländers. Detta gäller 
i synnerhet Afrika söder om Sahara, som för närvarande förefaller vara 
den region i världen som har de största problemen. Indikatorerna på detta 
faktum är många: 
- Bruttonationalprodukten per invånare i Afrika söder om Sahara ökade 
bara med i genomsnitt 0,4 % mellan åren 1960 och 1992, jämfört med 
2,3 % för utvecklingsländerna sammantagna. Denna siffra avspeglar både 
en genomsnittligt svagare ekonomisk tillväxt (3,3 % per år) och större 
befolkningsökning (2,9 % per år). Skillnaden mellan BNP i Afrika söder 
om Sahara och BNP i andra utvecklingsländer har således ökat: 
förhållandet är för närvarande 1 - 4, och om skillnaden mellan 
tillväxtnivåerna står sig de närmaste femton åren kommer skillnaden att öka 
till 1 - 6. 
- Mot denna bakgrund av svag tillväxt är den ihållande fattigdomen i 
centrala och södra Afrika särskilt bekymmersam, vilket illustreras av 
mycket ogynnsamma indikatorer på inkomster, hälsa, näringsintag, 
utbildning och tillgång på dricksvatten. I förhållande till den mest 
tillämpade indikationen på fattigdom, nämligen genomsnittsinkomsten eller 
-konsumtionen per invånare, beräknar Världsbanken att 1 300 miljoner 
människor redan lever under fattigdomströskeln9 i utvecklingsländerna, 
9 Världsbankens definition år 1996. Vid jämförelser mellan länder har fattigdomströskeln 
fastställts till 1 US A-dollar per person och dag (motsvarande köpkraften år 1985), varvid 
30 
KAPITEL III 
varav 515 miljoner i södra Asien och 220 miljoner i Afrika söder om 
Sahara. Fattigdomens utbredning är särskilt påfallande i centrala och södra 
Afrika, med en genomsnittsinkomst som i de fattiga grupperna ligger 15 % 
under fattigdomströskeln. Trots de betydande framsteg som de senaste åren 
gjorts i fråga om analyser av den sociala utvecklingen (särskilt arbetet inom 
ramen för FN:s utvecklingsprogram och Världsbanken) är det ändå svårt 
att begripa fattigdomen konkret och framför allt att bedöma dess dynamik, 
med hänsyn till bristen på tillförlitliga uppgifter från många länder under 
långa perioder. Av de uppgifter som finns tillgängliga framgår att 
fattigdomens utbredning mellan åren 1987 och 1993 förefaller ha hållit sig 
på 39 % av befolkningen i Afrika söder om Sahara, även om ibland vissa 
små förbättringar konstaterats i några länder (Nigeria, Ghana, Tanzania, 
Etiopien). Detta har dock uppvägts av en ibland drastiskt förvärrad 
fattigdom i andra länder. 
- Nivån på utbildning och yrkesutbildning har förbättrats från en mycket 
svag utgångspunkt i början av 1960-talet. Analfabetismen bland den vuxna 
befolkningen i Afrika söder om Sahara överskrider dock fortfarande 40 %, 
och andelen utbildade personer förblir lägre än i andra utvecklingsländer 
(36 % av befolkningen i åldrarna 6 och 23 år, samtliga utbildningsstadier 
sammantagna, jämfört med 47 % för samtliga utvecklingsländer år 1990). 
- Livslängden har ökat (från 40 år 1960 till 51 år 1993) och 
spädbarnsdödligheten har sjunkit (från 167 till 97 per 1000 levande födda 
barn), men dessa framsteg är ändå mindre än i andra utvecklingsregioner. 
Den procentandel av befolkningen som inte har tillgång till hälsovård 
förblir betydande (över 40 % jämfört med 20 % i genomsnitt för 
utvecklingsländerna sammantagna). 
- Afrika söker om Sahara är den tätast befolkade regionen i världen och 
befolkningsökningen avtar inte. Med nuvarande takt kommer befolkningen 
att fördubblas från år 1992 till år 2017. Den snabba tätortstillväxten skapar 
allt allvarligare problem när det gäller levnadsförhållandena genom att 
försvåra förvaltningen av infrastrukturer (skolorna är överbefolkade, 
hälsovårdstjänsterna överbelastade, vattenmängden och dess kvalitet är 
otillräcklig, distributionen av el och vatten är problematisk). Enligt 
beräkningar nyligen från UNFPA kommer fram till år 2015 nära 20 % av 
omräkningen till nationell valuta baseras på de reviderade principerna for 
projektutvärdering (PPA). 
31 
KAPITEL III 
den afrikanska befolkningen att leva i städer med över 5 miljoner invånare, 
jämfört med 8 % år 1994. 
- Livsmedelsproduktionen räcker inte för att täcka befolkningens behov, 
och denna strukturbrist hotar att förvärras. Under de senaste femton åren 
har livsmedelsproduktionen per invånare i Afrika söder om Sahara minskat 
med 5 %. Med nuvarande takt ökar befolkningen alltför snabbt för att man 
skall kunna räkna med att avhjälpa livsmedelsunderskottet under den 
närmaste framtiden, framförallt inte i länderna med de lägsta inkomsterna. 
Det finns dock en viktig marginal för ett bättre utnyttjande av 
produktionspotentialen inom jordbruket i dessa länder. Mot bakgrund av 
ovanstående förblir emellertid beroendet av import - och därmed 
möjligheterna till export - samt livsmedelsbistånd starkt. 
- Försämringen av den naturliga miljön utgör ett alltmer betydelsefullt 
hinder för den ekonomiska och sociala utvecklingen. Det är de fattiga 
grupperna som berörs mest direkt av effekterna från avskogning och 
överutnyttjande av marken. Problemen med förorening av vatten och mark 
i de överbefolkade områdena blir alltmer överhängande. 
- Exporten är alltjämt baserad på ett primärt utnyttjande av 
naturtillgångar. Afrika söder om Sahara började förlora sina internationella 
marknadsandelar på 1970-talet, och nedgången stod sig under 1980-talet 
fram till år 1993. Denna världsdel har som helhet lockat till sig mycket 
små utländska direktinvesteringar trots vissa undantag10, och den har ännu 
inte gynnats av uppsvinget i investeringarna i utvecklingsländerna. Av 
sammanlagt 90 miljarder US-dollar i investeringar i utvecklingsländerna 
avsåg år 1995 endast 2 miljarder Afrika söder om Sahara. Medan utländska 
investeringar tenderar att bli den största externa finansieringskällan i många 
utvecklingsländer utgör de i Afrika söder om Sahara endast drygt 10 % av 
penningflödet. Sammantaget är denna region för närvarande marginaliserad 
i förhållande till det internationella ekonomiska systemet, med en andel på 
2 % av det internationella handelsutbytet och mindre än 1 % av de 
utländska direktinvesteringarna. 
10 De utländska direktinvesteringarna i Afrika söder om Sahara förblir koncentrerade till 
olje- och gruvsektorn samt turism. De har fram till i dag endast berört några få länder 
(Nigeria, Angola, Zambia, Namibia, Elfenbenskusten, Swaziland). 1 Västindien däremot 
har de utländska investeringarna ökat sedan början av 1990-talet. 
32 
Ruta nr 2, utvecklingsländer - socioekonomiska indikatorer uppdelat på. stora regioner 
p Afrika söder om Sahara 
Mellanöstern, Nordafrika 
Ostasien och Stilla havet 
Södra Asien 
Latinamerika, Västindien Befolkning 
milj 
1994 
572 
267 
1 735 
1 220 
471 % per år 
1990-94 
2,7 
2,8 
1,4 
1,9 
1,8 BNI/invånare 
USD 
1994 
460 
1 580 
860 
320 
3 340 % per år 
1985-94 
-1,2 
-0,4 
6,9 
2,7 
0,6 Dödlighet 
spädbarn 
o/oo 
92 
49 
35 
73 
41 Analfa­
betism 
(+ 15 år) 
-, % 
43 
39 
17 
50 
13 Export 
% per år 
1990-94 
0,9 
1,1 
14,4 
8,5 Offentligt 
utvecklings­
bistånd 
{% av 
BNI) 
1994 
12,4 
1,6 
0,8 
1,4 
0,3 Investeringar 
direkta 
% av BNP 
1994 
1,9 
1,6 
Källa: Världsbanken: "Indikatorer på social utveckling". World Development Report 1996 
UNCTAD: World Investment Report 1996 
KAPITEL III 
- En betydande och ihållande makroekonomisk obalans, särskilt vad gäller 
det mycket otillräckliga sparandet, samt låg tillväxt har resulterat i en 
ackumulation av utlandsskulder som i vissa länder blivit ohållbar. Afrika 
söder om Sahara är för närvarande den mest skuldsatta regionen med en 
skuld som motsvarar 270 % av exportintäkterna och 75 % av BNI samt 
med kroniskt eftersläpande betalningar. 
Denna övergripande redovisning omfattar dock mycket skilda situationer 
och liksom i andra utvecklingsregioner tenderar skillnaderna mellan de 
afrikanska länderna att öka. 
Den genomsnittliga inkomsten per person, vilken år 1994 upgick till 460 
US-dollar i centrala och södra Afrika11, varierar från inkomster på 80-90 
US-dollar i Rwanda och Moçambique till 600 US-dollar i Elfenbenskusten 
och Senegal och cirka 3 000 US-dollar i Botswana och Mauritius. 
Prognosen för de närmaste åren tyder dessutom på ökade skillnader mellan 
de länder som visat förmågan att föra en trovärdig utvecklingspolitik och 
de länder som råkat i en ond cirkel av våld och fattigdom. De länder som 
omfattas av det särskilda programmet för Afrika12 har visat lovande tecken 
på tillväxt de senaste åren. Tillväxten av BNP har i genomsnitt varit mer 
än 1,5 % högre än i övriga länder i samma region under åren 1994-96 
(medianvärde). Denna ökning av tillväxten beror på ökad export och en 
högre investeringsnivå, som nu närmar sig 20 % av BNP. Särskilt de ökade 
privata investeringarna är tecken på en märkbar förbättring av det 
ekonomiska klimatet i dessa länder. Ännu ett uppmuntrande tecken är att 
de förbättrade resultaten varit mer eller mindre kontinuerliga sedan genom­
förandet av det särskilda programmet för Afrika (SPA) år 1987, 
I Västindien, med undantag av Haiti som tillhör de fattigaste länderna på 
jorden med en genomsnittsinkomst på 230 US-dollar per person, samt 
Guyana och Surinam, kan de flesta länderna hänföras till 
medelinkomstkategorin och vissa länder till kategorin för högre inkomster. 
Exempelvis Trinidad och Tobago (3 740 US-dollar/person) samt Barbados 
11 Världsbanken, Atlas-metoden. Inbegripet Sydafrika (3 040 US-dollar). 
12 Det särskilda programmet för Afrika till vilket de länder är stödberättigade som har 
mycket låga inkomster och stora utlandsskulder och som deltar i Världsbankens struktur­
anpassningsprogram avser för närvarande ett trettiotal länder som representerar 45 % 
av BNP i Afrika söder om Sahara och 57 % av befolkningen. 
33 
KAPITEL III 
tillhör regionens ekonomiska tätskikt13. Sammantaget förblir dock tillväxten 
alltför svag - även med undantag av Haiti har den genomsnittliga ökningen 
av BNI per invånare varit lägre än 1 % per år sedan 1990 - och 
indikationerna på fattigdom är många. De sociala indikatorerna visar dock 
att vid samma inkomstnivå är situationen när det gäller hälsovård och 
utbildning mindre ogynnsam än i Afrika söder om Sahara. Detta avspeglar 
de framsteg som gjorts under föregående årtionden tack vare en politik som 
lagt tonvikten vid basbehoven. Dessa resultat hotas dock sedan några år 
tillbaka på grund av budgetåtstramningar som särskilt drabbat vissa sociala 
kostnader, mot bakgrund av strävan efter makroekonomisk stabilisering och 
strukturanpassningar. 
De utländska direktinvesteringarna har sedan början av 1990-talet varit 
stora i de flesta västindiska länder som gensvar på den förbättrade 
ekonomiska politiken, dock med undantag av de allra fattigaste länderna. 
Förutsättningarna för en diversifiering av verksamheten inom den privata 
sektorn är dock långt ifrån uppfyllda, och beroendet av exporten av vissa 
jordbruksprodukter (huvudsakligen bananer, socker och ris) och 
gruvprodukter förblir starkt. Ökaraktären gör dessutom dessa länder 
särskilt sårbara för klimatfaktorer och naturfenomen och ökar avsevärt 
kostnaden per invånare för investeringar och ekonomiska och sociala 
strukturer. 
De åtta AVS-staterna i Stilla havet utgör en relativt heterogen grupp ur 
både ekonomisk och kulturell synpunkt. Det viktigaste landet, Papua Nya 
Guinea, utgör 70 % av den totala befolkningen, dvs. drygt 5 miljoner 
invånare, medan den minsta staten, Tuvalu, har knappt 9 000 invånare. 
Även i denna region är skillnaderna i levnadsstandard avsevärda och 
varierar från 710 US-dollar per invånare i Kiribati till 2 130 US-dollar i 
Fidji. Ökaraktären och den blygsamma ekonomiska skalan gör länderna 
mycket sårbara för externa faktorer. De är starkt beroende av 
handelsutbytet och även utsatta för naturkatastrofer (cykloner m.m.). 
Konstaterandet av ökande skillnader i ekonomiska och sociala villkor 
inbjuder till en uppdelning av AVS-staterna i olika kategorier. På grundval 
av de fakta som finns i dag är det möjligt att urskilja följande kategorier: 
13 Bahamas (11 500 US-dollar) förblir ett särfall. 
34 
KAPITEL III 
Länder som befinner sig i allvarliga politiska och ekonomiska 
svårigheter. Somalia, Liberia, Sudan, Zaire, Rwanda och Burundi tillhör 
för närvarande denna kategori. 
- Länder som påbörjat reformer men som ännu inte kunnat skörda 
frukterna av dessa i form av ökad tillväxt och som därför stagnerar. Detta 
gäller för närvarande för de flesta länder i Afrika söder om Sahara. 
- Länderna på frammarsch som under de senaste åren (efter 1992-93) visat 
en viss förmåga att genomföra nödvändiga förändringar och där 
tillväxtutsikterna förefaller vara de mest gynnsamma (axeln 
Elfenbenskusten/Ghana/Mali/Burkina Faso samt Uganda och Namibia). I 
Västindien har Jamaica, Trinidad & Tobago och Dominikanska republiken 
påskyndat reformprocessen i syfte att ansluta sig till Nafta. I Stilla havet 
deltar Papua Nya Guinea sedan 1989 i den frihandelsprocess som inletts 
inom ramen för APEC. Bland AVS-länderna finns också undantagsvis 
exempel på framgång, t.ex. Botswana och Mauritius. 
Även om denna uppdelning kan vara användbar för analyser bör dock dess 
begränsningar i fråga om betydelsen för samarbetspolitiken framhållas. 
Dessa kategorier är mycket instabila, och under lång tid har många 
afrikanska länder upplevt drastiska omkastningar och gör det fortfarande. 
Även länder som uppnått relativt goda resultat har genomgått stora 
omvälvningar. Detta gäller t.ex. Rwanda, och även Nigeria, där den 
politiska turbulensen satte tvärstopp för reformerna. Omvänt förekommer 
länder som tidigare haft en längre nedgångsperiod bland exemplen på 
lyckade reformer, t.ex. Ghana och Uganda. 
Mot bakgrund av detta är det nödvändigt att ställa diagnos på de 
sammantagna svårigheter som de afrikanska länderna dragits med och 
riskerar att fortsätta att dras med. 
2. Orsakerna till den låga tillväxten i Afrika söder om Sahara 
Den låga tillväxten av bruttonationalprodukten i Afrika söder om Sahara 
jämfört med andra utvecklingsregioner kan kopplas till flera faktorer. Ur 
ekonomisk synvinkel beror den på såväl en svagare investeringsnivå som 
en starkare befolkningsökning och lägre faktisk produktionsökning, vilken 
direkt är följden av en otillräcklig ekonomisk politik. Det går inte att 
förneka att Afrika lidit av en dålig ekonomisk politik som kännetecknats av 
35 
KAPITEL III 
stora offentliga underskott, en överskattad valutakurs, en överdriven 
marknadsreglering, snedvridningar förorsakade av protektionism samt en 
illa förvaltad offentlig sektor, och dessa förutsättningar sammantagna har 
missgynnat utvecklingen av den privata sektorn. Externa faktorer har också 
tveklöst spelat en ganska stor roll för de dåliga resultaten, på grund av 
AVS-ländernas särskilda sårbarhet för marknadsfluktuationer i fråga om 
basprodukter, den internationella valutasituationen och hinder i form av 
utlandsskulder. 
Om man för analysen ännu längre och söker identifiera vilka inslag som 
dels under en längre tid har minskat effektiviteten i utvecklingspolitiken i 
Afrika, dels vittnar om att de afrikanska länderna antagit en politik som är 
mindre gynnsam för tillväxten än den politik som länder i andra regioner 
antagit framträder följande två faktorer: missgynnsamma strukturer och en 
omgivning med en hög risknivå. Svårigheten att driva en god ekonomisk 
politik och den omständigheten att anpassningar och reformer visar sig 
svårare att genomföra i Afrika än på annat håll förefaller dels bero på de 
befintliga ursprungliga nackdelarna, dels på den rådande instabiliteten i 
Afrika. 
Av de ursprungliga nackdelarna som fanns vid tidpunkten för ländernas 
självständighet och som förefaller har utövat ett bestående inflytande på 
utvecklingsvillkoren i Afrika söder om Sahara har den särskilt låga 
utvecklingsnivån - även betraktad i förhållande till produktionen per 
invånare - och befolkningsökningen, som är snabbare än i någon annan 
utvecklingsregion, tveklöst skapat behov som vida överskrider staternas 
kapacitet. 
På ett annat plan förklarar i dag den föga utvecklade företagarandan det 
svaga gensvaret på mer stimulerande åtgärder efter flera decennier av 
myndighetsstyre. 
Afrika söder om Sahara är också den region som har den svåraste 
instabiliteten. Klimatförhållandena skapar särskilda problem som avspeglas 
i en instabilitet i jordbruksproduktionen vars ekonomiska och sociala 
betydelse förblir stark. Instabiliteten i exportintäkter, överföring av 
offentligt stöd och flödet av extern finansiering, vilket i sin tur leder till en 
instabilitet i importvolymerna, liksom den instabila interna monetära 
situationen, som bara några få länder samt de fransktalande länderna 
undsluppit, utgör också hinder för tillväxten. 
36 
KAPITEL III 
Till dessa olika faktorer i den ekonomiska instabiliteten kommer en stark 
politisk instabilitet som i hög grad hämmar investeringsklimatet och 
utvecklingen av näringsverksamhet i allmänhet. Bristen på insyn i offentlig 
förvaltning tillsammans med maktelitens girighet och klientelism har 
reducerat statens förmåga att ta på sig ansvaret. Dessa "styres"-problem 
hindrar strävan efter social utveckling, vilken kräver kontinuitet i politiken 
och långsiktiga visioner, och de bidrar till att försena effekterna av 
strukturanpassningarna, i den mån som de lyckas fånga investerarnas 
intresse. 
3. Den politiska instabiliteten och statens bristande funktion 
Den politiska instabiliteten, statens försvagande och dess oförmåga att 
genomföra utvecklingspolitik, den tilltagande kriminaliteten i samhällena, 
det organiserade våldet och framväxten av en ny typ av väpnade 
konflikter14 med deras konsekvenser på det humanitära, sociala och 
ekonomiska planet samt på miljöområdet, är några av kännetecknen för 
utvecklingen de senaste åren i vissa AVS-länder. 
Orsakerna till dessa kriser hänför sig delvis till arvet efter de koloniala 
regimerna, som kännetecknades av en starkt centraliserad förvaltning och 
myndighetsstyre och av gränsdragningar som inte tog hänsyn till 
sociologiska likheter. 
De är också följden av uppkomsten av auktoritära politiska regimer under 
de senaste tjugo, trettio åren efter självständigheten vilka gynnats av 
konflikten mellan öst och väst, präglade av en maktutövning som ofta 
vägletts av kortsiktiga särintressen. Den offentliga förvaltningens dåliga 
funktion, en överdriven tillväxt av den statskontrollerade sektorn, 
försämrade infrastrukturer och svårigheten att uppbåda offentliga intäkter 
förekommer också bland de mest uppenbara tecknen på ackumulerade 
brister. 
Den ihållande ekonomiska kris som inleddes i början av 1980-talet på 
grund av sjunkande råvarupriser, de höjda oljepriserna och den 
internationella monetära turbulensen, har minskat statens inkomster och 
reallönerna, förändrat strukturen på kapitalavkastningen och fördelningen 
14 Sex länder är för närvarande inblandade i inbördeskrig, och deras befolkning uppgår 
till 60 miljoner personer, dvs. 11 % av befolkningen i Afrika söder om Sahara. 
37 
KAPITEL III 
av rikedomar och lett till en övergång mot informell verksamhet men har 
samtidigt bidragit till en tillväxt utan motstycke av bedrägerier och illegal 
handel vilka så småningom införlivas i ett internationellt nätverk. 
Det är mot bakgrund av detta som tre nya faktorer under de senaste femton 
åren har bidragit till försvagade regeringsstrukturer och till det sociala 
sönderfallet: 
- De första försöken till ekonomiska anpassningar och reformer som 
genomfördes i början av 1980-talet avslöjade problem av annan art än de 
man ursprungligen förväntat. De första stödåtgärderna, som särskilt syftade 
till att minska omfattningen av den offentliga sektorn och att reducera 
underskotten i denna, minskade åtgärdernas effektivitet, vilket bidrog till 
att undergräva statens ekonomiska och sociala grundvalar och därmed dess 
politiska auktoritet och legitimitet. Generellt sett hade det externa stödet till 
ekonomiska reformer betydande och oförutsedda konsekvenser på det 
politiska planet. Det är först på senare tid som särskilt Bretton Woods-
organen liksom EU, inom sina ramar för stöd till anpassningar från och 
med år 1990, har framhållit behovet av att förbättra de statliga 
institutionernas funktion i syfte att öka effekten av 
anpassningsprogrammen. En mer övergripande syn på statens roll i det nya 
ekonomiska klimatet har gradvis vuxit fram. 
- Det kalla krigets upphörande och upplösningen av östblocket år 1989 
medförde en viktig förändring i industriländernas syn på AVS-staterna på 
grund av en omfördelning av deras geostrategiska intressen. Denna 
förändring uttrycker sig konkret på två sätt: dels har många AVS-länder 
förlorat det ovillkorliga finansiella stöd som de tidigare haft, dels har det 
internationella samfundet utvecklat större krav i fråga om respekten för 
mänskliga rättigheter och demokratiska principer. Men det tillvägagångssätt 
som antogs i detta avseende, i form av ett förmodligen alltför formalistiskt 
politiskt villkorande som lades till det ekonomiska villkorandet, har inte 
haft tillräcklig effekt för att säkerställa större politisk stabilitet eller någon 
nämnvärd förbättring av rättsstaten. I vissa fall har den "demokratisering" 
som stötts av det internationella samfundet resulterat i upprättandet av 
konstlade strukturer eller institutioner som endast är fasader. 
- Slutligen har den övergång till demokrati i AVS-länderna som inleddes 
i samband med det kalla krigets upphörande visat sig synnerligen besvärlig. 
Demokratiseringsprocessen har ännu inte åtföljts av en förstärkning av 
rättsstaten. Särskilt i Afrika söder om Sahara har avsaknaden av modeller 
38 
KAPITEL III 
för en politisk och social organisation som motsvarar den nuvarande 
situationens krav manifesterat sig: styrelseskicket knyts till det afrikanska 
samhällets sätt att fungera, där gruppen dominerar över individen. 
Dessutom har särskilda gruppintressen tagit makten och behållit den utan 
att godta principen om maktväxling och därmed ofta undergrävt 
allmänintresset. Detta underlättar inte statens uppgift, som bör vara att 
främja -ekonomiska och sociala framsteg inom ramen för en internationell 
ekonomi, som blir alltmer konkurrensutsatt, och att iaktta de demokratiska 
principer som det internationella samfundet erkänner sig till. Att tidigare 
makteliter återtagit makten genom allmänna val i många länder vittnar om 
denna svårighet, mot bakgrund av ekonomiska reformer och budget­
anpassningar som på kort sikt ofta innebär sociala kostnader och därmed 
sviker befolkningarnas förväntningar. Denna situation står i kontrast till 
erfarenheterna i Europa efter andra världskriget då de snabba sociala 
framstegen och inrättandet av väl utvecklade sociala system kunde bli det 
politiska svaret på behovet att stärka demokratin. 
Det finns dock trots allt även positiva tecken i den mån som fler öppna val, 
större pressfrihet, inrättandet av rådgivningsorgan som möjliggör för den 
privata sektorn, bassamhällen, kvinnoorganisationer samt icke-statliga 
organisationer att göra sina röster hörda och skapa debatt, och detta är 
viktiga steg på vägen mot en förvaltning som medger större insyn. Den 
ökade efterfrågan i AVS-samhällena efter en utveckling som medger större 
deltagande och som bättre respekterar individens behov utgör en viktig 
förändringsfaktor. 
Graden av svårigheter i fråga om politisk förvaltning skiljer sig starkt 
mellan olika länder. De innebär dock en allmän känsla av osäkerhet som 
påverkar inte bara de länder som har de allra största svårigheterna utan de 
tenderar, åtminstone i Afrika söder om Sahara, också att minska 
förtroendet för kontinenten som helhet. Detta "förtroendeunderskott" är i 
hög grad orsaken till de svaga och instabila investeringarna i Afrika, 
särskilt utländska investeringar, samtidigt som det undergräver 
utvecklingsbiståndets legitimitet. 
39 
KAPITEL III 
B. Risker att förebygga och möjligheter att främja 
1. Grundförutsättningar för utveckling och ekonomiska reformer 
De ibland djupgående svårigheter som beror på den politiska och sociala 
instabiliteten samt de svårigheter som uppstår vid genomförandet av 
ekonomiska tillväxtåtgärder och som kvarstår trots femton år av 
anpassningar och stöd från internationella finansieringsorgan förefaller 
i dag vara de två största nackdelarna i Afrika söder om Sahara. 
I många länder är minimivillkoren för fred och en nöjaktig ekonomisk 
förvaltning inte uppfyllda. Man beräknar att endast 30 % av befolkningen 
i Afrika söder om Sahara för närvarande bor i länder som har nätt och 
jämnt rimliga grundförutsättningar. Detta utesluter de länder där 
inbördeskrig pågår och länder där den ekonomiska förvaltningen inte säker­
ställer de minimiförutsättningar som gynnar utveckling15. 
Följande sex sinsemellan avhängiga faktorer förefaller vara grundläggande 
vid varje bedömning av den möjliga framtida utvecklingen: 
/) Fred och säkerhet minimiförutsättningar för utveckling 
Priset för inbördeskrigen väger tungt i det sammantagna bokslutet för AVS-
länderna16. Denna typ av konflikter kommer dock att bestå på medellång 
sikt. Utöver deras förödande direkta effekter i de berörda länderna uppstår 
en "smitto"-effekt eftersom de dramatiska händelserna i ett land påverkar 
hela regionen negativt, särskilt på grund av att de bidrar till ett bristande 
förtroende för de ekonomiska aktörerna. 
15 Dessa villkor definieras i detta sammanhang på följande sätt: en minimi grad av social 
samordning (avsaknad av inbördeskrig), ett minimum av makroekonomisk stabilitet (vad 
gäller inflation, budgetunderskott, utlandsskuld och förvaltning av denna), 
minimiförutsättningar för en effektiv resursfördelning, handels- och valutasystemens samt 
finanssektorns goda funktion liksom funktionen på faktor- och produktmarknaderna samt 
de statskontrollerade organisationernas status och fordelningen av de offentliga 
utgifterna. Minimitrösklar har fastställts för samtliga dessa kriterier. De tre kategorierna 
bildar en hierkari: i avsaknad av social stabilitet kan det inte bli fråga om 
makroekonomisk stabilitet, och finns det en viss social stabilitet men ett minimum av 
makroekonomisk stabilitet saknas blir inte frågan om resursfördelning aktuell. 
16 / en undersökning nyligen (P. Collier, CSAE Oxford University, 1995) bedöms 
exempelvis att BNP i Moçambique, Etiopien och Uganda är cirka 40 % lägre än den 
skulle varit utan inbördeskrig. 
40 
KAPITEL III 
Helhetsintrycket är bekymrande, men det innehåller trots allt vissa inslag 
av optimism: det kan konstateras att de länder som säkerställer åtminstone 
ett minimum av social stabilitet visar tillväxtresultat17, visserligen 
blygsamma i förhållande till potentialen men tillräckliga för att möjliggöra 
en ökning av genomsnittsinkomsten. 
ii) Nödvändiga ekonomiska och institutionella reformer 
I många länder förblir investeringsnivån alltför låg. Bland de faktorer som 
påverkar investeringsbesluten är bedömningen av "riskländer", dvs. risken 
för politisk instabilitet och förändringar av den ekonomiska politiken och 
handelspolitiken, avgörande när valet träffas. 
Att antalet länder som åtagit sig att genomföra ekonomiska reformer ökat 
mot slutet av 1980-talet har i detta avseende bidragit till att skapa 
gynnsammare ramar. Liksom i andra regioner i världen går dessa reformer, 
som i allmänhet inleds på grund av strävan efter makroekonomisk stabilitet, 
längre än till problematiken med kortsiktiga anpassningar och avser den 
ekonomiska politiken och de institutionella förändringarna som helhet. 
Utöver att upprätta långsiktigt stabila makroekonomiska ramar är 
reformernas övergripande syfte att förbättra ekonomins konkurrenskraft 
med hjälp av en mer realistisk förändringspolitik, effektivare marknader, 
avreglering av handeln och ett öppnande för utländska investeringar. En 
reform av den offentliga sektorn syftar dessutom till att koncentrera dess 
verksamhet på grundläggande uppgifter, dvs. ett utbud av bastjänster och 
tillhandahållande av basinfrastrukturer. 
Institutionella reformer tar längre tid och är svårare att genomföra än 
avregleringsåtgärder. De avser utvecklingen och moderniseringen av det 
finansiella systemet, skattereformer, förvaltningen av offentliga utgifter, 
förbättrade regelverk och rättssystem, reform av statliga företag och 
privatiseringar. 
Dessa konstateranden, som framför allt rör Afrika söder om Sahara, gäller 
i lika hög grad länderna i Västindien som, på en annan nivå, står inför 
17 De åtta länder som analyserats under perioden 1993-95 och som uppfyller de ovan 
angivna grundläggande kriterierna för social samordning och ett minimum av ekonomisk 
politik (Kap Verde, Etiopien, Gambia, Ghana, Guinea Bissau, Mauretanien, Uganda, 
Zambia) hade en genomsnittlig ekonomisk tillväxt på drygt 6 % per år under den 
perioden. Valet av period är uppenbarligen avgörande för att de länder som motsvarar 
kriterierna skall kunna identifieras. Exempelvis har länderna i den fransktalande 
regionen, där det makroekonomiska klimatet förbättrats efter devalveringen år 1994, inte 
beaktats här, men de kan komma att omfattas av en framtida analys. 
41 
KAPITEL III 
samma problem. De reformer som de senaste åren påbörjats i dessa länder 
i syfte att underlätta utvecklingen av den privata sektorn och 
exportpotentialen är fortfarande mycket ofullständiga. Avregleringen av 
handeln, förbättrade regelverk, utveckling av det finansiella systemet, 
arbetsmarknadens funktion och behovet av att åter få en marginal för 
sociala åtgärder kommer därför att fortsätta att dominera dagordningen för 
den ekonomiska politiken i denna region under en längre eller kortare 
period. 
På vissa områden finns redan påtagliga resultat. Trots att det är svårt att 
exakt fastställa orsakerna till det förbättrade tillväxtresultatet, särskilt i de 
länder som omfattas av det särskilda programmet för Afrika, står det ändå 
klart att det finansiella stödet från det internationella samfundet18 har spelat 
en viktig roll eftersom som det möjliggjort en viss kontinuitet i den 
ekonomiska politiken och reformerna. 
iii) Demokratiseringen och den ekonomiska avregleringen 
Den dubbla processen med ekonomisk övergång (till marknadsekonomi) 
och politisk övergång (till pluralistiska regimer) medför såväl särskilda 
samverkanseffekter som svårigheter. Samverkanseffekter uppstår om 
reformerna blir föremål för en bred offentlig debatt mellan regeringen och 
det civila samhället, särskilt företrädare för den privata sektorn, och om 
regeringarna deltar i dem på ett trovärdigt sätt. Svårigheter uppstår i den 
mån som genomförandet av de stabiliseringsåtgärder som kompletterar 
avregleringen försvåras på grund av öppnandet mot demokrati. Detta 
inträffar särskilt om framstegen är långsamma och knappa, om de försenar 
de förväntade positiva effekterna i form av ett förbättrat utbud och 
förlänger den period då den socioekonomiska politiken domineras av 
budgetåtstramningar. Under dessa förutsättningar blir det svårare att behålla 
väljarnas stöd och samförståndet om reformerna, och kontinuiteten i den 
ekonomiska politiken äventyras. 
iv) Frågor i anslutning till förändringar på det sociala området 
Det råder visserligen samförstånd om ett minimum av ekonomiska 
reformer, men strukturreformerna, som har mer djupgående följder och 
vars effekter på utbudet är svårare att bedöma, är däremot kontroversiella 
och möter starkare motstånd. I Afrika söder om Sahara närs detta motstånd 
av dominerande grupperingar med utgångspunkt i ett centralt kännetecken 
18 / fråga om SPA-länderna utgör detta stöd i allmänhet mer än 40 % av värdet på 
importen av varor och tjänster (utan ränta). 
42 
KAPITEL III 
för de afrikanska samhällena, nämligen vägran att blanda olika grupper. 
Gruppernas solidaritetsmekanismer tenderar därför att leda mot en alltmer 
fragmenterad fördelning av näringsverksamheten samt rovdrift, vilket 
medför att de grupper som befinner sig närmast maktens centrum är 
solidariska bara med en mycket liten del av befolkningen. Dessa villkor för 
den sociala organisationen sätter gränser för finansiärernas möjligheter att 
fastställa den ekonomiska politiken, eftersom reformernas effekt och 
bärkraftighet blir svåra att förutse utöver en viss gemensam miniminivå. 
Hela det internationella samfundet, alla länder sammantagna, står dessutom 
inför svårigheten att förena de stora åtaganden som ingicks i Rio, Kairo, 
Köpenhamn och Peking till förmån för en hållbar utveckling, och som 
centreras kring individens behov, med förverkligandet av ekonomisk 
utveckling i en internationell omgivning som är allt mer konkurrensutsatt. 
v) Att minska fattigdomen 
De senaste årens förbättrade tillväxtresultat har tveklöst gjort det möjligt 
att hejda eller begränsa den ökande fattigdomen i vissa länder men inte att 
o 
minska den. A ena sidan krävs en mer konsekvent ekonomisk tillväxt. 
Världsbanken räknar, med hänsyn till strukturen på ekonomierna och 
befolkningsökningen, med en ökning av BNP på 5 % per år i Afrika söder 
om Sahara, vilket nätt och jämnt gör det möjligt att stabilisera antalet 
individer som lever över fattigdomströskeln. Under de senaste tio åren har, 
av länderna med över 1 miljon invånare, endast sex länder i Afrika söder 
om Sahara passerat den tröskeln. 
Å andra sidan finns en betydande marginal för förbättringar av tillväxtens 
effekter på fattigdomen. Tillgången till sociala bastjänster bör utvecklas 
ännu mer, och tillgången på produktiva resurser (utbildning, 
yrkesutbildning, markägande, tillgång på kapital och krediter m.m.) förblir 
mycket ofullständiga i många länder. Hela befolkningsgrupper är praktiskt 
taget utestängda från den strukturerade ekonomiska sektorn. Särskilt 
kvinnorna är sårbara i detta avseende, och en förbättring av deras socio­
ekonomiska situation skulle ha stor positiv effekt när det gäller att minska 
fattigdomen. Den informella sektorn är visserligen ofta mycket dynamisk, 
men den gör det i allmänhet inte möjligt att förbättra människors livsvillkor 
på ett bestående sätt. Slutligen innebär alla ekonomiska omställningar att 
de olika befolkningsgruppernas inbördes relationer förändras. De befintliga 
sociala systemen, som huvudsakligen grundas på gruppsolidaritet men 
också på beroenderelationer, gör det inte möjligt att lösa dessa problem 
effektivt. 
43 
Ruta 3. AVS-ländernas handelsstrategi 
Ett av huvudmålen för AVS-länderna inför 2000-talet är att säkerställa optimal integra­
tion i den internationella ekonomin, dvs. en integration som minimerar risken för 
marginalisering, genom att nuvarande trend i detta avseende vänds, och som maximerar 
de tillfällen som det internationella samfundet tillhandahåller när det gäller att på ett 
lönsamt sätt delta på de internationella marknaderna för varor, kapital, tjänster och 
sysselsättning. 
AVS-länderna kan planera flera olika integrationsstrategier mot bakgrund av sin 
respektive situation och sina särskilda förutsättningar och anta de modeller eller de 
vägar som lämpar sig bäst för deras integration i världsekonomin. 
a) Icke-ömsesidighet. Nuvarande differentierade system (i förhållande till övriga 
utvecklingsländer) bibehålls genom avtal om icke-ömsesidiga preferenser från EU:s 
sida, genom krav på utökat marknadsinträde och en uppmjukning av de förfaranden och 
regler som uppfattas som hinder mot exportutvecklingen. 
b) Multilateralism. Alla beviljade förmånsbehandlingar ignoreras parallellt med att 
tullbestämmelser som följer av GATT-avtalet rationaliseras, minskas och iakttas. Krav 
på ökad frihandel på multilateral nivå genom en koncentration på de. produkter och 
sektorer som är av intresse for samtliga utvecklingsländer. WTO:s nya bestämmelser för 
att försvara sina handelsintressen utnyttjas i mesta möjliga mån. 
c) Ensidig avreglering. En autonom avreglering av handelsutbytet som inte styrs av 
GATT fullföljs inom ramen för autonoma strukturanpassningsprogram eller program 
som stöds av Bretton Woods-organen. Hela flexibiliteten enligt GATT-avtalet bibehålls i 
fråga om åtaganden och tidsplaner för handelspolitiken. 
d) Ömsesidighet syd-syd. Den pågående regionala ekonomiska integrationsprocessen 
utvidgas och fördjupas. Eventuellt därutöver en strävan tillsammans med grannländer 
inom AVS efter den mest "naturliga" geografiska täckningen (i fråga om handelsflöden 
och kompletterande effekter). 
e) Ömsesidighet nord-syd. Regionala integrationsavtal ingås med såväl industri- som 
utvecklingsländer i syfte att på ett dynamiskt sätt förankra sin egen ekonomi i stora 
handelsblock och därigenom kompensera den nya inriktning på handelsutbyte och 
investeringar som kan gynna övriga utvecklingsländer eller som redan gynnar dem 
(Västindien inom NAFTA eller FT A A). 
Dessa olika alternativ utesluter naturligtvis inte varandra. Många kombinationer är 
tänkbara. Det är mot bakgrund av dessa alternativ för AVS-länderna som EU bör pröva 
olika möjligheter i fråga om de handelsavtal som unionen vill sluta med sina 
partnerländer. 
Qi c^ 
KAPITEL III 
vi) Integration i den internationella ekonomin 
AVS-ländernas integration i det internationella handelsutbytet hänger såväl 
på den interna ekonomiska politikens framgångar som på förbättrad 
konkurrenskraft samt inträde på utländska marknader. 
Internationaliseringen har visserligen minskat handelshindren och 
kostnaderna i samband med internationell handel, och tillträdet till de 
internationella marknaderna blir alltmer komplext och beroende av andra 
faktorer som inte är knutna till tullhinder. I ekvationen för marknadsinträde 
blir tullnivåerna allt mindre betydelsefulla och andra aspekter, t.ex. 
konkurrenspolitik, tekniska föreskrifter, sanitära och fytosanitära normer, 
subventioner, antidumpningspolitik och ^kompenserande avgifter, 
föreskrifter om miljö och socialpolitik, lagstiftning om immaterialrätt samt 
regelverk för investeringar osv. blir allt viktigare faktorer som avgör 
marknadsinträde. 
Detta innebär att även om den internationella avreglering som följer av 
avtalet från Uruguayrundan har blivit en stor framgång kvarstår faktum att 
många områden som är knutna till de ovan angivna handelssektorerna 
fortfarande är otillräckligt reglerade av WTO, vilket ger upphov till 
potentiellt konkurrenshindrande inslag från de multinationella företagens 
sida och från de handelsländer som riskerar att utgöra effektiva hinder mot 
internationellt marknadsinträde. En utveckling av de bestämmelser som 
överenskommits på multilateral nivå för nya områden med anknytning till 
handeln liksom att skapa större trovärdighet i reglerna för tvistlösning när 
det nya avtalet tillämpas på tekiska handelshinder liksom andra icke-
tariffära hinder utgör en mycket stor uppgift som kommer att finnas på 
WTO:s dagordning de närmaste åren. 
Den internationella avreglering som resulterade i avtalet från 
Uruguayrundan har inte bromsat det ökade intresset för regionalism som 
vaknade mot slutet av 1980-talet. Handelsländerna, såväl industri- som 
utvecklingsländer, tycks sätta ett mervärde på möjligheten att, i mindre 
geografisk skala, kunna gå längre än Uruguayrundans 'regelverk" som 
ännu inte anses motsvara den ökade efterfrågan på mer frihandel och större 
säkerhet samt harmonisering på de nya områdena med anknytning till 
handel. 
Utöver de normala effekterna att skapa ett handelsutbyte och en 
omläggning av exporten ökar handelsavtalen mellan nord och syd de 
deltagande utvecklingsländernas politiska trovärdighet och gör det möjligt 
44 
KAPITEL III 
för dessa att locka till sig större investeringar, både nationella och 
utländska, som förbättrar effekterna till förmån för konkurrenskraften, 
säkerställer bättre tillgång på teknologi och slutligen, vilket inte är 
försumbart, säkerställer en viss skyddsnivå vad gäller den politiska 
utvecklingen på områdena med anknytning till handel. 
Den internationella avregleringen och den ökande tendensen att gynna 
regionalismen förändrar utvecklingsländernas ekonomiska möjligheter. Å 
ena sidan konstaterar de länder som gynnas av en icke-ömsesidig 
förmånsbehandling inom ramen för GSP eller andra preferensordningar, 
t.ex. Lomé, en urholkning av värdet på dessa förmåner. Dessutom riskerar 
de utvecklingsländer som är utestängda från de regionala grupperingarna 
att få nackdelar av omläggningen av handelsutbytet och investeringarna. Å 
andra sidan bör den multilaterala och regionala avregleringen förbättra 
utvecklingsländernas avsättning, i den mån som den senare kan främja en 
sänkning av de tariffära hindren - inte bara parterna emellan utan också i 
förhållande till den övriga världen. 
De utvecklingsländer som befinner sig på vägen mot tillväxt och integration 
står inför nödvändigheten att vända denna negativa trend och bör fatta 
svåra beslut om omfattningen av avregleringen och hur snabbt den skall ske 
och särskilt måste de välja den bästa strategin för att integreras i den 
internationella ekonomin: skall de anta det multilaterala alternativet eller 
är en ensidig avreglering den bästa lösningen? Skall de slå in på vägen mot 
regionalism (syd-syd och/eller nord-syd)? Skall de anta en kombination av 
dessa alternativ? 
2. Uppmuntrande resultat som kan känneteckna en vändpunkt 
Den senaste tidens förbättrade tillväxtresultat i Afrika söder om Sahara 
(3,5-4 % för regionen som helhet år 1995 och 7 % för de 31 SPA-
länderna) beror visserligen på kortsiktiga faktorer, t.ex. ökade råvarupriser 
på de internationella marknaderna. Men de är också uppmuntrande 
eftersom den dels avser ett stort antal länder, dels hänger samman med 
förbättrad socioekonomisk förvaltning och antagandet av reformer som 
börjar bära frukt, vilket särskilt tar sig uttryck i en ökad exportvolym. 
Det nya Sydafrika utan apartheid utgör definitivt ett av de mest uppenbara 
gynnsamma tecknen. Utvecklingsperspektiven i det landet står och faller 
visserligen med dess förmåga att minska den sociala spänningen och att 
45 
Ruta 4. Västindien: utsikter till regional integration 
Enligt en utvidgad geografisk definition omfattar Västindien 37 länder och territorier i 
Karibiska havet och vid Latinamerikas kust. De är följande: De femton självständiga 
AVS-länderna i Västindien, två nederländska territorier och fem brittiska territorier, tre 
franska utomeuropeiska departement, två territorier associerade till USA, Kuba samt 
nio självständiga spansktalande länder i Centralamerika och söder om Karibiska havet 
(Centralamerikas gemensamma marknad, Mexiko, Venezuela och Colombia). De flesta 
av dessa enheter är samlade i den nya associationen mellan länderna i Västindien som 
motsvarar ett potentiellt ekonomiskt område med 205 miljoner invånare. 
På grund av sitt läge och sin geografiska struktur skiljer sig Västindien från övriga 
A VS-regioner. Den ekonomiska framtiden for länderna i regionen kommer troligen att 
gå via en gradvis integration med Nord- och Latinamerika som balanseras genom 
upprätthållandet av direkta och starka förbindelser med Europa. Strävan efter denna 
jämvikt motiveras av den dubbla strävan att bibehålla den nationella suveräniteten och 
den regionala identiteten i Västindien gentemot USA:s dominans ekonomiskt, kulturellt 
och teknologiskt och att öppna möjligheter till alternativa handelsförbindelser. Den 
frihandelsprocess som inletts på västra halvklotet liksom den princip om ömsesidig 
handel som antagits inom ramen för NAFTA1 kräver snabbare förändringar i Västindien 
än i Afrika. 
Utsikterna till frihandelsavtal och till ett mer omfattande ekonomiskt samarbete över 
västra halvklotet ökar intresset av en strategi för regional ekonomisk integration. 
Huvudsyftet med denna är att tillhandahålla ekonomiska ramar och handelsramar som 
möjliggör ett smidigt införlivande i frihandelsprocessen och som ger regionens 
ekonomiska aktörer tillfälle att förbereda sig för konkurrensen. Samtidigt bör Västindien 
bedöma det nya internationella klimatets betydelse för politisk bärkraftighet och 
ekonomisk överlevnad i de små östater som utgör majoriteten av länderna i regionen. 
Strävan efter en fördjupad integration står sedan länge i centrum för de regionala 
frågorna. Insatserna på detta område stammar från erfarenheterna vid bildandet av 
Västindiska federationen, på 1950-talet och början av 1960-talet. Under de senaste tio 
åren har trenderna i den internationella ekonomiska strukturen på regional nivå lett till 
flera typer av gensvar som avspeglar de olika koncentriska regionala och delregionala 
integrationskretsarna. Från den lilla monetära unionen mellan länderna i organisa­
tionen för östra Västindien (OECS), till den gemensamma marknaden CARICOM och 
fram till dagens större sammanslutning mellan de västindiska staterna (ACS)2 har 
utvecklingen av den regionala strukturen följt olika geometriska mönster och framför 
allt tenderat till såväl en utvidgning som en fördjupning av integrationsprocessen.3 
Nordamerikanska frihandel sa vtalet. 
Caricom inrättades år 1973, OECS år 1981 och ACS år 1995. 
<-/* c<_ 
Bokslutet över dessa strävanden är blandat, vilket beror på den ökade komplexitet och 
de många utmaningar som länderna i Västindien står inför. Dessa är framför allt 
följande: 
- Konsolidering av demokratin och den politiska omställningen i Haiti samt Kubas 
införlivande i sitt nya regionala och internationella sammanhang. 
- Kampen mot marginalisering av länderna i Västindien inför de regionala block som 
växer fram. 
- En hållbar utveckling för länderna i regionen, särskilt följande: Utveckling av de 
mänskliga resurserna samt det civila samhällets och den privata sektorns integration i 
utvecklingsprocessen, skydd av naturresurser och miljö samt förebyggande av naturkata­
strofer, kamp mot socioekonomiska och kulturella problem och hot, särskilt narkotika, 
samt hantering av befolkningsökningen. 
- Den ekonomiska omställningen, särskilt de västindiska ekonomiernas övergång till 
tidsåldern för tjänster och teknologi, övergången från handelsskydd (bananer, socker, 
ris) till en öppen och konkurrensutsatt ekonomi samt ekonomisk anpassning och 
avhjälpande av anpassningens negativa sociala effekter. 
-Bibehållande av en hållbar närvaro i regionen för Västindiens traditionella handels­
partners: Europa, USA och Canada. 
En av de strategier som i detta sammanhang är tänkbar för Västindien förblir 
främjandet av en öppen och realistisk regional integration, och dimensionerna för 
denna förblir en fråga för diskussioner. 
(-( 5 r\> 
KAPITEL III 
minska arbetslösheten. Men tillväxtpotentialen i Sydafrika är betydelsefull, 
och den gynnsamma utvecklingen i form av utländska investeringar och 
handelsförbindelser är sådan att den troligen kommer att avspeglas i 
regionen som helhet tack vare de ekonomiska följdeffekterna och en 
förbättring av den inhemska situationen i de övriga länderna i regionen. 
Länderna i det tidigare franska området i Västafrika bidrar också till att 
förbättra helhetsintrycket av Afrika: devalveringen år 1994 hade 
gynnsamma effekter, som märktes ännu tydligare i de länder där den 
åtföljdes av en anpassnings- och reformpolitik. Västafrikas regionala 
ekonomiska integrationsprocess innebär också gynnsamma utsikter och kan 
markera en avgörande vändpunkt för den ekonomiska utvecklingen i 
regionens länder, dels med hjälp av de positiva effekterna i form av 
intensifierat handelsutbyte och förbättrad konkurrenskraft, dels på grund av 
att den ekonomiska utvecklingen torde utgöra en stadig utgångspunkt för 
de makroekonomiska åtgärder som inriktas på stabilitet och därigenom ge 
dessa större trovärdighet, vilket är en nyckelfaktor när det gäller att sätta 
fart på såväl inhemska som utländska investeringar. 
Även i Östafrika har vissa länder fått en avsevärt förbättrad situation under 
de två senaste åren (Kenya, Tanzania, Uganda). Dessa tre länder har också 
nyligen påbörjat en process för regionalt samarbete och integration, vilket 
för närvarande omfattar ett samarbete i fråga om transport, kommunikation 
och betalningar. 
Flera länder i Västindien har gjort stora framsteg när det gäller att 
stabilisera ekonomin och påbörjade, mot bakgrund av ett förmånligt externt 
klimat under 1980-talet, skattereformer och monetära reformer, och 
genomförde en avreglering av handeln inom ramen för en process för 
regionalt samarbete och integration som på sikt syftar till ett införlivande 
i västblockets ekonomi (se ruta 4). 
I samtliga dessa länder är dock utsikterna på medellång sikt avhängiga av 
de framsteg som kan göras inom ramen för den ekonomiska politiken. 
Strukturhandikappen förblir en viktig svag punkt. I den mån som nya 
investeringar inte möjliggjort en diversifiering av exportstrukturen, förblir 
utvecklingen i form av handelsutbyte starkt beroende av fluktuationer i 
priserna på råvaror, vilket när som helst riskerar att äventyra takten i 
anpassningsreformerna och -reglerna. 
46 
KAPITEL III 
Om inga stora externa kriser inträffar, under förutsättning av en långsam 
nedgång i råvarupriserna under en längre period och med hänsyn till den 
mycket känsliga situationen i de länder som i dag drabbats av mer eller 
mindre starkt socialt sönderfall och politisk instabilitet, hamnar 
Världsbankens prognoser på medellång sikt på en genomsnittlig tillväxt på 
3,8 % per år under de närmaste tio åren (1996-2005) för hela Afrika söder 
om Sahara (inbegripet Sydafrika). Denna siffra, som baseras på antagandet 
om att reformerna fortsätter i huvudsakligen oförändrad takt,' markerar ett 
avsevärt framsteg i jämförelse med de senaste tio åren (1,7 % per år 
1986-1995) och möjliggör en blygsam ökning av inkomsten per invånare 
(+ 0,9 % per år). Det minskar dock inte fattigdomen i nämnvärd 
utsträckning i många länder. Fattigdomen utgör en stor utmaning för 
regeringarna i dessa länder och för alla dem som är engagerade i 
utvecklingssamarbete. 
Utsikterna till en stark utveckling av den internationella ekonomin innebär 
en rad parametrar som potentiellt kan gynna AVS-länderna: en relativt 
stadig tillväxt av den internationella ekonomin (mer än 6 % per år enligt 
Världsbanken), ett internationellt handelssystem som organiseras på 
grundval av resultaten från Uruguayrundan och WTO:s arbete, betydande 
utvecklingsmöjligheter inom tjänstesektorn, särskilt turism, framväxandet 
av nya snabbväxande marknader i Sydostasien, Latinamerika och potentiellt 
i Östeuropa som kan möjliggöra en diversifiering av AVS-ländernas 
ekonomiska och handelsförbindelser. Att underlätta de allra fattigaste 
ländernas inträde på de industrialiserade marknaderna är också en 
nyckelfaktor, och den princip som EU driver i denna fråga godkändes vid 
G7-mötet nyligen. 
C. Följder för det framtida partnerskapet 
Förutsättningarna för utveckling, såväl på det interna socioekonomiska 
planet som på det internationella ekonomiska och politiska planet, har 
förändrats radikalt. 
Analysen av hindren och möjligheterna i AVS-länderna tyder på vissa 
viktiga slutsatser inför övervägandena om det framtida samarbetet, mot 
bakgrund av ett mer målinriktat och effektivare bistånd i syfte att stödja 
ländernas anpassnings- och utvecklingsåtgärder. Särskilt följande aspekter 
bör beaktas: 
47 
KAPITEL III 
- Stöd till anpassningsåtgärder. I en stor del av Afrika söder om Sahara 
kommer de problem som dök upp på 1960-talet fortfarande att finnas kvar 
år 2000: en föga integrerad'ekonomisk struktur, otillräckliga infrastrukturer 
samt en social och politisk organisation som inte lämpar sig särskilt väl för 
ekonomisk utveckling. Men trots de strukturbrister som de flesta länderna 
i regionen lider av visar några framgångsexempel att förbättrad 
levnadsstandard är möjlig och att detta hänger direkt samman med 
integrationen i det internationella handelsutbytet. AVS-ländernas största 
utmaning består å ena sidan i förbättrad intern politisk och ekonomisk 
förvaltning i syfte att säkerställa gynnsamma förutsättningar för en 
utveckling av den privata sektorn och för att locka utländska investeringar, 
å andra sidan i en utvidgning av de externa ekonomiska förbindelserna i 
syfte att beakta de nya villkoren i den växande internationella ekonomin. 
De fattigaste länderna kommer dock fortfarande under lång tid att behöva 
externt bistånd som bidrar till finansieringen av investeringar och 
nödvändiga bastjänster. 
- Betydelsen av trovärdigheten hos ett "gott styrelseskick". Den positiva 
effekten av de nödvändiga reformerna kommer att förverkligas bara under 
förutsättning att man vinner i trovärdighet. De politiska och institutionella 
aspekterna bör gå hand i hand med ekonomiska aspekter. Det framtida 
partnerskapet kommer att äga rum inom ramen för en lång 
övergångsprocess som avser inte bara den ekonomiska organisationen utan 
också omvandlingen av en samhällsmodell. 
- Behovet av att ägna särskild uppmärksamhet åt miljöaspekterna av en 
hållbar utveckling. Tonvikten bör främst läggas på att förstärka kapaciteten 
och på AVS-ländernas egna prioriteringar, men man bör också inleda en 
dialog om konsekvenserna av övergripande förändringar som kan komma 
att påverkar AVS-länderna samt om deras roll när det gäller att bekämpa 
en miljöförstörande utveckling. 
- Behovet av att anta olika tillvägagångssätt. Samarbetets roll och innehåll 
samt bestämmelserna för detta kan inte vara exakt desamma i länder som 
befinner sig i en process av ekonomiskt och socialt sönderfall och i länder 
som påbörjat ekonomiska och institutionella reformprogram. Att förhindra 
konflikter, återuppbygga staten och effektiva institutioner bör ha en 
betydande plats i målen för samarbetet. I de länder som har åtminstone en 
miniminivå av social samordning kan samarbetet bidra till att minska de 
instabilitetsrisker och -faktorer som utgör hinder för investeringar och 
48 
KAPITEL IV 
marknadsekonomi liksom att klientelismstrukturerna, som ofta är nationellt baserade, 
försvinner. 
En annan aspekt, som kan leda till en graderingsprincip, är tanken att om 
samarbetsförbindelserna skall utformas och fördjupas på bestående grundvalar bör i 
gengäld beroendet av externt bistånd gradvis minska i förhållande till de framsteg som 
kan göras genom en mobilisering av interna resurser och ländernas förbättrade 
trovärdighet när det gäller privata utländska investeringar. 
Mot bakgrund av dessa överväganden kan följande fyra alternativ tänkas: 
1) Status quo antas: övergripande avtal, differentierade bestämmelser. Det första 
alternativet innebär att principen om ett övergripande, avtal mellan EU och AVS-
länderna bibehålls, men med differentierade principer i förhållande till 
mottagarländernas utvecklingsnivå. De grundläggande kännetecknen fastställs med 
utgångspunkt från den gemensamma basen (mål, principer, institutionella bestämmelser, 
avtalets varaktighet) och omfattar vissa avsnitt om förbindelserna (den politiska 
dialogen, säkerhetsfrågor, villkoren för tillgång till finansiellt och tekniskt samarbete). 
Handelsbestämmelserna däremot differentieras, liksom prioriteringarna och 
bestämmelserna för förvaltningen av det finansiella och tekniska samarbetet. 
2) Ett övergripande avtal som kompletteras med bilaterala avtal. Ett övergripande avtal 
som innehåller allmänna åtaganden och som kompletteras med bilaterala avtal vilka 
förhandlas fram land för land - eller eventuellt med grupper av länder i fråga om 
Afrika söder om Sahara - okulle säkerligen göra det möjligt att anpassa EU:s åtgärder 
efter omständigheterna. 
3) En uppdelning av Lomé-konventionen i regionala avtal. Ett tredje alternativ består 
i att konventionen ersätts med en rad regionala avtal. Denna inriktning skulle vara helt 
förenlig med det generella tillvägagångssätt som EU de senaste åren antagit i sina 
utrikesförbindelser, genom differentierade strategier beroende på region och delar av 
regioner. Inom AVS-gruppen utgör Afrika söder om Sahara helt klart en region ur euro­
peisk synvinkel. I vissa områden skulle ett framskridet regionalt samarbete dessutom 
möjliggöra avtal med delar av regioner. 
Länderna i Västindien.är redan organiserade på olika regionala nivåer och delar av 
regioner. Unionens mål skulle kunna vara att på sikt införliva samarbetet med dessa 
länder inom ramen för de förbindelser som den utvecklat med Latinamerika. Unionen 
"kan också föreslå ett utvidgat samarbete med samtliga länder i Västindien. 
Associeringen av de västindiska staterna, en organisation som ännu är på embryostadiet 
men mycket stor och som omfattar 37 länder i Karibien, skulle kunna tillhandahålla 
lämpliga ramar i detta avseende. De mycket olika utvecklingsnivåerna i denna region, 
en sårbarhet som beror på ländernas karaktär, den fragmenterade ekonomin och de 
särskilda problemen, speciellt när det gäller narkotika, miljön, migrationsströmmar och 
demokratiska förändringar (Haiti och Kuba) bör dock föranleda ett särskilt 
49 
KAPITEL III 
- hjälpa AVS-länderna att sätta sig in i den mångfald nationella och 
internationella regler på nya områden med anknytning till handel som 
kan utgöra nya hinder för inträdet på marknader, 
möjliggöra för olika AVS-regioner att ansluta sig till flera 
handelsavtal (överlappning) i förhållande till deras utvecklingsbehov, 
vilket skall kompensera den uppsugningseffekt som de kan drabbas av 
genom nya regionala grupperingar, 
- beakta skillnaderna mellan AVS-länderna vad gäller deras grad av 
integration i den internationella ekonomin, deras utvecklingsnivå och 
behov. 
- Betydelsen av framsteg för att minska utlandsskulden. Denna aspekt är 
viktig för många länder för att de skall kunna normalisera förbindelserna 
med finansiärerna, så att de kan återställa en tillräcklig grad av finansiell 
trovärdighet och göra det möjligt att finna vägen till kapitalmarknaderna. 
- Motiven för en samarbetspolitik som öppnar hela regionen Afrika söder 
om Sahara. Ett samarbete som potentiellt står öppet för alla länder, om än 
enligt differentierade bestämmelser, kan främja positiva "smitto"-effekter 
och bidra till att förbättra helhetsintrycket av kontinenten. Denna aspekt bör 
beaktas vid valet av geografisk räckvidd för det (eller de) nya 
samarbetsavtalet (-avtalen). 
Särskilda problem i de västindiska AVS-länderna och deras 
handelsstrategi i en regional omgivning som utvecklas snabbt. 
Diversifieringen av handelsutbyte och näringsverksamhet kommer 
huvudsakligen att bero på möjligheterna till regional integration, inträde på 
den nordamerikanska marknaden (ALENA) och deltagande i förslaget till 
ett frihandelsomräde som omfattar hela västra halvklotet (FTAA). Denna 
övergång är dock långt ifrån säkerställd, och övergången från en ekonomi 
som traditionellt är beroende av den primära sektorn och som gynnas av 
särskilda handelsförmåner till en öppen och konkurrensutsatt ekonomi 
kräver avsevärda insatser. 
- Särskilda problem i de små östaterna i Stilla havet. Dessa länder har 
säkerligen för avsikt att inrikta sig på de snabba tillväxtekonomierna i 
"Stillahavsbältet", med tyngdpunkten på Australien och Nya Zeeland. 
Samtidigt kräver de särskilda problemen med transport och kommunikation 
å ena sidan och miljö samt bibehållande av naturresurserna, som är de 
50 
KAPITEL IV 
medlemsstaterna samt mellan dessa och gemenskapen. Den i allt högre grad märkbara 
otillräckligheten, i internationellt perspektiv, i de europeiska staternas gemensamma 
politiska förhållningssätt i fråga om AVS-länderna. 
I vilken utsträckning kan unionen förbättra samordningen - i stort - av sina 
åtgärder för AVS-länderna? 
Det står klart att en förstärkning av partnerskapets politiska dimension, som redovisats 
i led B ovan, utgör en nyckelfaktor i diskussionen om samordningen i stort. Utöver 
denna grundläggande dimension kan två aspekter åberopas: samordningen av övriga 
åtgärder från gemenskapens sida - samt nationella åtgärder - med utvecklingsmålen; 
att gemenskapens och medlemsstaternas utvecklingsåtgärder är samordnade och 
kompletterar varandra. Dessa två aspekter framhölls i stora drag i kommissionens 
meddelande år 199225. Effekterna av de åtgärder som EU vidtagit sedan dess förblir 
dock alltför blygsamma, och en brist på koherens och samordning kvarstår. 
Vad gäller konsekvensen i dess strikta bemärkelse, dvs. de externa effekterna av andra 
åtgärder än utvecklingssamarbete, får den inte under några omständigheter omfattas av 
internationella åtaganden från gemenskapens sida. Med hänsyn till de ibland motstridiga 
målen i fråga om interna respektive externa intresseområden eller inom ramen för för­
bindelserna med andra länder som kan ha konkurrerande intressen förblir koherens-
frågan föremål för politisk bedömning. Fördraget om Europeiska unionen besvarar 
frågeställningarna genom konsekvensprincipen, särskilt i fråga om extern verksamhet 
(artikel C i fördraget) och uttryckligen i fråga om utvecklingssamarbetet (artikel 130v). 
Kommissionen och rådet har upprepade gånger hänvisat till detta26, och ett tillväga­
gångssätt från fall till fall har antagits. 
Vad däremot gäller samordningen mellan de europeiska parterna kan olika alternativ 
tänkas för att förbättra situationen. Utöver de samordningssträvanden som anges i 
kapitel I C och som bör fullföljas i själva verksamheten kan unionen när det gäller 
inriktningen på sektorsåtgärderna och i internationella sammanhang planera följande: 
- Antingen fastställande av en övergripande europeisk strategi i fråga om AVS-länderna 
som inbegriper såväl medlemsstaterna genom deras nationella åtgärder som 
gemenskapen. Det handlar inte om att utvecklingssamarbetet skall bli mer 
"gemenskapligt", utan om en tillnärmning av strategier. Strävan efter att de olika 
nationella och europeiska stödåtgärderna skall komplettera varandra bättre, en princip 
som föreskrivs i fördraget, underlättas om det finns gemensamma referensramar. 
- Alternativt, i det (eller de) nya samarbetsavtalet (-avtalen) föreskriva en mekanism 
för information, uppföljning och samordning på medlemsstaternas och gemenskapens 
25 SEK(92) 915 av den 15 maj 1992 "Samarbets- och utvecklingspolitiken inför år 2000" 
och rådets förklaring i november 1992 på samma tema. 
26 Se särskilt slutsatserna från utvecklingsrådet av den 25 november 1994 och den 20 
december 1995. 
51 
KAPITEL IV 
Av de analyser som redovisats i första delen framgår att 
samarbetsförbindelserna mellan EU och AVS-länderna nu kommer att äga 
rum i en mycket annorlunda internationell miljö. Förbindelserna påverkas 
också av utsikterna till en djupgående förändring av Europeiska unionen 
och mot bakgrund av en sociockonomisk och politisk utveckling som skiljer 
sig mycket mellan de olika länderna i AVS-området. Inför en 
legitimrtetsförlust som påverkar själva principen för utvecklingsbiståndet, 
mot bakgrund av budgetåtstramningarna och den sociala krisen i Europa 
bör de lärdomar som kan dras av tidigare framgångar och misslyckanden 
göra det möjligt att förbättra samarbetets effektivitet och effekt. 
För unionen handlar det framför allt om att bemästra individualistiska 
tendenser och att framhålla grundläggande solidariska värderingar. För att 
åstadkomma detta bör unionen ha som huvudmål att "göra bättre ifrån sig" 
och öka chanserna till framgång inom ramen för samarbetet med AVS-
länderna. Många gemenskapsinitiativ på sista tiden genomförs i den andan, 
och det är lämpligt att noga fastställa vilka regler som skall behållas inom 
ramen för en mångsidig politik. I gengäld bör vissa parametrar ifrågasättas. 
Unionen bör träffa långsiktiga politiska val och planera olika alternativ. 
ANDRA DELEN: BESTÅNDSDELAR I VISIONEN OM 
FÖRBINDELSERNA MELLAN EU OCH AVS-LÄNDERNA 
INFÖR 2000-TALET 
KAPITEL IV: MOT ETT NYTT PARTNERSKAP 
Inför 2000-talet bör Europeiska unionen och AVS-staterna skapa förutsättningar för ett 
nytt partnerskap med iakttagande av följande aspekter: 
- Strävan att lösa de problem som sysselsätter européerna genom långsiktiga politiska 
åtgärder. 
- Det absoluta behovet av att förstärka den politiska dimensionen i samarbetet mellan 
EU och AVS-länderna för att blåsa nytt liv i detta. 
41 
KAPITEL IV 
- Upprättandet av ramar för samarbete i syfte att tillhandahålla ett europeiskt gensvar 
som bättre lämpar sig för AVS-ländernas nuvarande behov, deras privata sektorer och 
civila samhällen. 
- En eventuell omorganisation av samarbetsavtalets geografiska ramar. 
- Ökad strävan efter samordning på europeisk nivå. 
A. Partnerskapet EU-AVS inom ramen for unionens utrikespolitik 
Europeiska unionen är en stor aktör på den internationella arenan. Unionen är världens 
största handelspartner (EU står för 20 % av den internationella handeln19, och en 
tredjedel av dess import kommer från utvecklingsländer) och har i dag kommit att spela 
en viktig roll i multilaterala sammanhang, särskilt inom WTO och, på 
medlemsstatsnivå, inom Bretton Woods-organen. På den politiska scenen strävar 
unionen efter att utveckla sin åtgärdskapacitet. Unionen är också sedan lång tid tillbaka 
den största tillhandahållaren av utvecklingsbistånd och dess andel i det internationella 
biståndet har ökat de senaste åren, särskilt jämfört med USA:s minskade insatser på 
biståndsområdet. 
Unionen har resurser att bidra till att minska skillnaderna i utveckling. För detta 
ändamål bör unionen utveckla en aktiv och samordnad utvecklingspolitik. 
Förbindelserna EU-AVS ingår i det internationella samfundets övergripande verksamhet 
vars mål är att minska fattigdomen i världen. 
Till de grundläggande motiven för en europeisk utvecklingspolitik, som är en del 
av unionens identitet, kommer skäl i anslutning till européernas opartiska syften. 
Dessa har särskild betydelse för AVS-länderna, särskilt länderna i Afrika söder om 
Sahara. 
Att utvecklingen i Afrika tycks ha avstannat ger säkerligen anledning till en viss skepsis 
i fråga om det internationella samarbetets effektivitet, särskilt det europeiska, med tanke 
på kontinentens verkliga utvecklingsmöjligheter. 
Men eftersom det handlar om långsiktiga val väcker motiven för och insatserna i en ny 
samarbetsförbindelse mellan EU och AVS-länderna frågor som är centrala för Europa 
och de europeiska medborgarna. För unionen handlar det, i det internationella klimat 
som råder nu och under överskådlig tid, om att främja följande: 
- Fred och säkerhet, genom att förhindra uppkomsten av instabila områden i världen 
eller att dessa blir bestående. Tendensen med hela samhällen som marginaliseras och 
följdeffekterna av detta - politisk instabilitet och staters sönderfall - bör ovillkorligen 
hejdas. Samarbetet kan och skall bidra till att bibehålla och utveckla rättsstaten i 
samtliga länder och verka för att bibehålla en nöjaktig grad av social samordning. 
19 Handelsutbytet inom EU oräknat. 
42 
KAPITEL IV 
- Ett effektivare internationellt samarbete för att hantera globala hotbilder. De 
europeiska samhällena är alltmer bekymrade över migrationen, som huvudsakligen beror 
på utvecklingsklyftor och som kräver en samordnad politisk lösning. Terrorismens 
utbredning, problemet med kontroll av illegal handel samt begränsning av epidemier är 
också viktiga områden som EU inte ensidigt kan ta itu med eller lösa. Unionen bör 
sträva efter att möjliggöra för fler länder att ta på sig sitt ansvar och delta i hanterandet 
av problem som är av ömsesidigt intresse och globala. 
- Solidaritet. Kampen mot total fattigdom och iakttagandet av demokratiska principer, 
mänskliga och politiska rättigheter samt ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter 
kräver gränsöverskridande samarbetsmetoder. 
- Ekonomisk utveckling och ömsesidiga intressen. Unionen kan hjälpa de länder som 
i dag är marginalise rade, i förhållande till det internationella ekonomiska systemet, att 
utveckla sin interna kapacitet och säkerställa grundläggande förutsättningar för en 
hållbar utveckling. I mer utvecklade länder kan unionen komplettera 
utvecklingsprocessen genom att påskynda ekonomiska och sociala framsteg och främja 
ländernas harmoniska införlivande i den internationella ekonomin. Inom en snar framtid 
kan AVS-länderna komma att uppleva en avsevärd ekonomisk tillväxt. Att minska 
Europas inflytande i dessa länder nu skulle vara brist på förutseende. 
- Utvecklingens sociala aspekter och miljöaspekter. Unionen har stort intresse av att 
gynna en utveckling som i) säkerställer sociala framsteg, iakttagandet av mänskliga 
rättigheter, särskilt grundläggande sociala rättigheter och ii) uppmärksammar problemen 
med miljöförsämring och förstöring av naturresurser. I avsaknad av åtgärder som 
konkret inriktas på sociala utvecklingsmål och miljöskyddsmål riskerar hindren och 
möjligheterna i det nya internationella ekonomiska klimatet att ta sig uttryck i en 
utveckling som är oförenlig med européernas ekonomiska och sociala värderingar. 
Därför bör man säkerställa samordning mellan de mål som eftersträvas inom unionen 
och den effekt dessa kan ha på utvecklingen i vissa regioner i världen. 
B. Att förnya partnerskapet EU-AVS genom att förstärka dess politiska dimension 
Ursprunget till och förbindelserna mellan EU och AVS-länderna går mycket långt 
tillbaka i tiden, vilket har skapat en "kultur" vars regelverk är centralt. Denna 
samarbetskultur baseras främst på utövandet av enskilda partnerskap mellan respektive 
AVS-land och unionen. Med hänsyn till den nya internationella omgivningen bör detta 
partnerskap inte försvagas utan förstärkas, genom att dess värde som ett ömsesidigt 
politiskt åtagande fördjupas. 
Erfarenheterna av partnerskapet inom ramen för Lomé-konventionen är att det stött på 
en del hinder, vilka redovisas i kapitel II B. Det har i själva verket blivit svårt att 
förverkliga de ursprungliga intentionerna, som baserades på principen om ett jämställt 
partnerskap, eftersom mottagarländernas institutionella svagheter, biståndsberoendet, 
de många villkoren och gemenskapens tendens att liksom andra biståndsgivare fullgöra 
43 
KAPITEL IV 
den svagare partens åtagande, en tendens som motiverats av viljan att öka effektiviteten, 
har på ett djupgående sätt satt partnerskapsprincipen ur spel. 
Partnerskap förblir säkerligen den idealiska formen för en samarbetsförbindelse, och vid 
ett eventuellt framtida avtal mellan EU och AVS-länderna bör man se till att 
återupprätta detta. Det innebär att man bör se över bestämmelserna för samarbetet i 
grunden och noga väga de olika alternativ som planeras, i syfte att förena å ena sidan 
behovet av att anta olika tillvägagångssätt, att säkerställa en tillräcklig grad av 
flexibilitet, att tillämpa villkorandet mot en bakgrund av incitament och att utöva en viss 
selektivitet med å andra sidan de mål som förefaller fördelaktiga och som innebär att 
man konkret genomför ett moget, ansvarsfullt, effektivt och förutsägbart partnerskap. 
De oerhörda svårigheter som många AVS-länder står inför motiverar att vissa särskilda 
inslag i samarbetsförbindelserna bibehålls, särskilt dess förutsebarhet och avtalskaraktär. 
Men dessutom bör ett mer uttryckligt och konkret ömsesidigt politiskt åtagande knytas 
till detta avtal. 
Partnerskapets återupplivande skall således ske genom en förstärkning av dess politiska 
dimension ur två aspekter enligt följande: 
- De första grunderna till ett politiskt avsnitt fastställdes vid införandet av den fjärde 
Lomé-konventionen samt, i den reviderade konventionen, en klausul om iakttagande av 
mänskliga rättigheter, hänförlig till en bestämmelse som möjliggör att konventionen 
upphävs i händelse av överträdelse. Denna bestämmelse avser också de demokratiska 
principerna, konsolidering av rättsstaten och en god förvaltning av offentlig verksamhet. 
I konventionen föreskrivs20 ett samrådsförfarande i händelse av underlåtenhet att fullgöra 
skyldigheterna. Ett sådant tillvägagångssätt hör hemma inom de övergripande ramarna 
för gemenskapens politik på området mänskliga rättigheter och grundläggande friheter21, 
som utgör ett viktigt inslag i den dialog med de olika parterna på vilken partnerskapet 
med tredje land baseras. Formellt sett förefaller nu gällande texter relativt fullständiga. 
Men det praktiska genomförandet av det politiska avsnittet reser dock ett antal frågor 
vad gäller tillämpningskriterier och konsekvenserna av den politiska bedömning som 
tillämpas på förvaltningen av samarbetet - utom i extrema fall vilka kräver att det 
europeiska samarbetet ställs in. 
- Mot bakgrund av en ökning av det organiserade våldet och fler väpnade konflikter 
i Afrika söder om Sahara, med alla dess konsekvenser på det mänskliga, sociala och 
ekonomiska planet liksom på miljöområdet och de utmaningar som detta innebär för 
varje utvecklingspolitik, har kommissionen utarbetat ett förslag som syftar till 
utvecklandet av en europeisk politik för att förhindra och lösa konflikter22. Frågor som 
exempelvis inrättandet av förebyggande diplomati, resurser för en utvidgad 
samarbetspolitik och en permanent politisk analys bör behandlas. Kommissionen har 
20 med undantag av särskilt brådskande fall 
21 KOM(95) 567 "Den Europeiska unionen och den externa dimensionen av politiken för 
mänskliga rättigheter: från Rom till Maastricht och framöver". 
22 Se SEK(96) 332 "Europeiska unionen och problemet med de afrikanska konflikterna: 
återupprättande av fred, förebyggande av kriser m.m. " 
44 
KAPITEL IV 
föreslagit en övergripande strategi som möjliggör samordnade insatser på politisk nivå, 
inom ramen för utvecklingssamarbetet. Det slutliga målet är att säkerställa "strukturell 
stabilitet", ett begrepp som omfattar målen för en hållbar ekonomisk och social 
utveckling, demokrati och iakttagande av mänskliga rättigheter, inrättandet av 
livskraftiga politiska strukturer och en kapacitet att klara förändringen utan att tillgripa 
våld. 
Förstärkta politiska förbindelser mellan EU och AVS-länderna bör kunna utvecklas på 
dessa båda områden, antingen övergripande med samtliga länder eller differentierat med 
regionala grupper eller andra grupper av länder. 
En förstärkning av den politiska dimensionen får många verkningar. Är parterna 
beredda på en sådan förstärkning med alla dess följder? 
I detta avseende kan tre aspekter urskiljas: 
1. Ömsesidiga politiska åtaganden utgör grunden för ett nytt partnerskap 
Från EU:s sida skall den politiska dialogen med AVS-länderna äga rum inom ramen för 
den gemensamma utrikespolitiken. De många konflikterna i Afrika söder om Sahara 
innebär såväl en orsak till som en följd av bristande utveckling. Detta framkommer av 
såväl den politiska och som den socioekonomiska analysen. 
För AVS-ländernas del käft de nödvändiga förändringarna och reformerna inte 
genomföras utan en grundläggande förändring av den politiska och sociala 
organisationen. EU:s stödåtgärder för den ekonomiska politiken och institutionella 
reformer kan ha betydande politiska konsekvenser för dessa länder. Erfarenheterna från 
tidigare samarbete har också visat att dessa stödåtgärder är relevanta bara om vissa 
förutsättningar, särskilt politiska, är uppfyllda. 
En fördjupad politisk dialog är dock ett villkor för att samarbetet mellan EU och AVS-
länderna skall bli effektivare. En stark politisk relation som gör det möjligt att gå till 
väga på ett mindre formalistiskt sätt, som är mer beslutsamt och därför effektivare i 
grundläggande frågor om styrelseskick, demokratisering, mänskliga rättigheter samt 
rättsstaten, förefaller i dag vara en absolut nödvändighet om Europa skall kunna öka 
sina möjligheter att lyckas med sin samarbetspolitik. 
2. Bestämmelser för den politiska dialogen 
Dessa bestämmelser avser framför allt den geografiska utformningen för den politiska 
dialogen. Denna kan genomföras på multilateral eller bilateral grund eller med regionala 
grupper av länder. Denna fråga behandlas ytterligare i kapitel IV D. 
Bestämmelserna avser också prioriteringarna inom ramen för dialogen: frågor om intern 
säkerhet, problemen med migration, kampen mot illegal handel osv. 
45 
KAPITEL IV 
Slutligen avser bestämmelserna nivån för dialogen (ministermöten och tekniska arbets­
grupper) i förhållande till den eftersträvade graden av samarbete. 
3. Sambandet mellan det politiska avsnittet och samarbetsavsnittet 
Även om de är av kompletterande karaktär ingår målen för GUSP och målen för 
utvecklingssamarbetet i en utveckling som omfattas av helt skilda tidsramar. Om 
samarbetsåtgärderna underkastas externa politiska åtgärder äventyras själva 
utvecklingsmålen, som kräver kontinuerliga åtgärder på medellång till lång sikt. Det är 
i enlighet med den allmänna principen om samordning av unionens utrikespolitik som 
sambandet mellan dessa båda avsnitt bör säkerställas. 
Närmare bestämt bör en fördjupning av den politiska dimensionen i förbindelserna leda 
till en översyn av olika tänkbara bestämmelser som syftar till 
- att öka biståndets selektivitet, inte bara i förhållande till behoven utan också till 
staternas institutionella och politiska vägval, 
- att utforma praktiska bestämmelser för samarbetet i syfte att underlätta dessa staters 
genomförande av reformerna. 
Dessa båda frågor behandlas utförligare i kapitel VI. 
C. Att öppna ramarna för samarbetet mellan EU och AVS-länderna 
Samarbetsramarna bör göra det lättare att öppna AVS-länderna för en utveckling av 
handelsutbytet med EU men också med andra partners. 
Mot bakgrund av tidigare erfarenheter och med hänsyn till hindren och utsikterna i 
AVS-länderna förefaller det som om unionen kan underlätta detta öppnande genom att 
ändra samarbetsramarna på följande fyra sätt: 
- Differentiering. Mångfalden situationer i olika AVS-länder kräver att unionens 
samarbetspolitik stöps om. Alla länder kan inte för närvarande gå in i ett standardiserat 
politiskt och ekonomiskt samarbete med EU. Ett partnerskap kan endast följa av 
ömsesidiga intressen, gemensamma mål och prioriteringar samt ömsesidiga rättigheter 
och skyldigheter, vilka skall iakttas strikt. En differentiering av samarbetspolitiken och -
bestämmelserna har av effektivitetsskäl blivit ofrånkomlig. 
- En fördjupad dialog om politiken. De europeiska parterna och AVS-länderna bör 
fråga sig på vilket sätt följande två krav skall förenas: mottagarländernas ansvar och 
skyldigheten att redovisa utnyttjandet av samarbetsresurserna inför de europeiska med­
borgarna. Dialogen om politiken bör grunda sig på två konstateranden: 1) Utvecklings­
samarbetet kan bli effektivt bara om det stöder en fastställd förändringsprocess som 
genomförs effektivt av myndigheterna i de berörda länderna. 2) EU kan endast åta sig 
att stödja modeller för ekonomisk och social organisation som bidrar till målen för dess 
46 
KAPITEL IV 
samarbetspolitik och som uppfyller de politiska och sociala värderingar son», denna avser 
att främja. Dessa prioriteringar och mål som EU formulerat är säkerligen inte 
oförenliga med AVS-samhällenas strävanden och med dessa länders utarbetande av en 
egen utvecklingsstrategi. Ett avtal om prioriterade reformer och ett godtagande av 
nödvändiga sociopolitiska reformer är dock endast möjligt med hjälp av en fördjupad 
dialog mellan EU och AVS-länderna om den ekonomiska och sociala politiken samt 
förbättrad lokal kapacitet till analys och genomförande av utvecklingsåtgärder. 
En effektivare dialog skulle göra det möjligt att koncentrera gemenskapens uppföljning 
till samarbetets resultat och de framsteg som görs sektorsvis snarare än till vilka medel 
som används. Ett sådant tillvägagångssätt kan bara genomföras stegvis, eftersom det 
kräver tid och pengar. Samtidigt förefaller det som alternativ till traditionellt bistånd 
vara det enda som kan bli effektivt på lång sikt. 
- Ett samarbete som är avsett att utvidgas till andra områden och förstärkas. De euro­
peiska parterna och AVS-länderna bör som slutligt mål ha att minska biståndsberoendet 
och att utveckla andra samarbetsformer. På områden som teknik och vetenskap, 
utbildning och yrkesutbildning, industriellt och ekonomiskt samarbete handlar det om 
att stimulera ömsesidiga intressen och att främja erfarenhetsutbyte. EU utgör i detta 
avseende en enhetlig motpol som kan föreslå en stor bredd på samarbetsområden och 
en lång rad instrument. Samarbetet bör också bedrivas på traditionella områden, särskilt 
kultur, där unionen redan är mycket aktiv. 
Ett sådant öppnande kan dock inte kullkasta det faktum att de fattigaste länderna även 
på lång sikt är beroende av externt bistånd och att större delen av de finansiella 
resurserna således bör avsättas för dessa länder. 
- Ett mer aktivt deltagande i samarbetsförbindelserna från icke-statliga aktörer, från den 
privata sektorn och övriga företrädare för det civila samhället (universitetskretsar, före­
ningar, icke-statliga utvecklingsorganisationer samt miljöorganisationer, konsument­
sammanslutningar etc). Ett sådant deltagande, som inte står i motsats till det officiella 
partnerskapet utan kompletterar detta, kan planeras på två nivåer: 
i) Genom att öppna en effektiv dialog med sociala och ekonomiska förmedlare om 
samarbetets prioriteringar, särskilt på de områden som berör respektive part direkt, 
ii) Genom att knyta de berörda aktörerna till genomförandet av vissa samarbetsatgärder, 
vilket kommer att möjliggöra en minskning av antalet mellanhänder, att göra 
programmen mer målinriktade och öka deras effektivitet och relevans. 
Dessa olika aspekter av partnerskapet och behovet av att förbättra dess konkreta 
funktion mellan parterna, vars ansvarsområden helt naturligt är mycket olika, kräver 
således en översyn av de grundläggande metoderna för att inrätta och mobilisera 
instrument liksom av vilka redskap som skall tillämpas. 
D. Samarbetsävtalens geografiska täckning: alternativ 
"AVS-gruppen" utgör varken en politisk gruppering eller en ekonomisk grupp i 
uttryckets rätta bemärkelse. Gruppen har inrättats utifrån förbindelserna till unionen, 
47 
KAPITEL IV 
av huvudsakligen historiska skäl. I dag har medlemmarna i AVS-gruppen intressen och 
utvecklingsmöjligheter som skiljer sig i många avseenden, med hänsyn till mycket olika 
inkomstnivåer och levnadsförhållanden, skillnader i ekonomisk struktur, 
handelsinriktning och deras relativa attraktionskraft för utländska investerare. 
Utgör AVS-gruppen mot denna bakgrund fortfarande en relevant partner till 
unionen? 
Med andra ord, bör de nuvarande enhetliga ramarna för förbindelserna med de 
70 AVS-staterna bibehållas, delas upp eller utvidgas? 
Denna fråga bör behandlas mot bakgrund av följande fyra överväganden: 
I första hand åligger det till viss del AVS-länderna själva att ta ställning i detta 
avseende. Deras val bör främst baseras på viljan att förstärka strukturerna för dialogen 
mellan AVS-länderna inbördes, att fastställa gemensamma mål och intressen inom 
ramen för de multilaterala förbindelserna och i förhållande till olika partners samt att 
förbättra sin förhandlingskapacitet i egenskap av politisk eller ekonomisk grupp på den 
internationella arenan, vid sidan av förbindelserna med EU. 
I andra hand kan dock konstaterandet av de mycket olika situationerna inom AVS-
gruopen, liksom viljan att göra det framtida samarbetet mer lämpat att motsvara de 
olika behoven, kräva en översyn av den form samarbetsavtalet bör ha. Vad gäller 
handelsbestämmelserna kan det bli oundvikligt med en ändring av det system med 
diskriminerande, icke-ömsesidiga förmåner som för närvarande beviljas samtliga AVS-
länder, i syfte att säkerställa att systemet är förenligt med WTO:s regler. Förmånerna 
skulle således förnyas bara i fråga om de minst utvecklade länderna (enligt FN:s 
förteckning över de minst utvecklade länderna) medan nya bestämmelser skulle ses över 
i fråga om de övriga AVS-länderna. Dessa frågor behandlas mer ingående i kapitel V. 
Denna nödvändiga differentiering mellan de olika samarbetsstrategierna innebär dock 
inte nödvändigtvis att begreppet AVS skall överges. Differentieringen kan i själva 
verket avse bara vissa avsnitt av förbindelserna (handeln, men också eventuellt 
karaktären på de finansiella och tekniska samarbetsinstrumenten och biståndets volym). 
Men den skulle också kunna vara mer genomgripande och innebära separata avtal. 
Differentieringen, som redan kännetecknar samarbetet enligt den fjärde Lomé-
konventionen i fråga om de olika berörda instrumenten, bör under alla omständigheter 
göras tydligare. 
I tredje hand utgör unionens mål, dess utvecklingsvisioner och samarbetets roll inte bara 
en vägledning för de nya avtalen eller deras innehåll utan också deras geografiska 
sammansättning. Upprättandet av politiska och ekonomiska sfärer som överskrider de 
nationella gränserna, vilket varit nödvändigt för Europa, är nödvändigt också för AVS-
länderna. Vägen mot samarbete och regional integration förefaller önskvärd inte bara 
på grund av att många AVS-länders ekonomi många gånger inte är tillräcklig utan också 
på grund av att detta alternativ kan stimulera ansvarsfulla politiker att anta ett mer 
strategiskt tillvägagångssätt för att utveckla sina respektive ekonomier. Alternativet kan 
också påskynda de socioekonomiska förändringar som krävs för en utveckling mot 
48 
KAPITEL IV 
marknadsekonomi liksom att klientelismstrukturerna, som ofta är nationellt baserade, 
försvinner. 
En annan aspekt, som kan leda till en graderingsprincip, är tanken att om 
samarbetsförbindelserna skall utformas och fördjupas på bestående grundvalar bör i 
gengäld beroendet av externt bistånd gradvis minska i förhållande till de framsteg som 
kan göras genom en mobilisering av interna resurser och ländernas förbättrade 
trovärdighet när det gäller privata utländska investeringar. 
Mot bakgrund av dessa överväganden kan följande fyra alternativ tänkas: 
1) Status quo antas: övergripande avtal, differentierade bestämmelser. Det första 
alternativet innebär att principen om ett övergripande, avtal mellan EU och AVS-
länderna bibehålls, men med differentierade principer i förhållande till 
mottagarländernas utvecklingsnivå. De grundläggande kännetecknen fastställs med 
utgångspunkt från den gemensamma basen (mål, principer, institutionella bestämmelser, 
avtalets varaktighet) och omfattar vissa avsnitt om förbindelserna (den politiska 
dialogen, säkerhetsfrågor, villkoren för tillgång till finansiellt och tekniskt samarbete). 
Handelsbestämmelserna däremot differentieras, liksom prioriteringarna och 
bestämmelserna för förvaltningen av det finansiella och tekniska samarbetet. 
2) Ett övergripande avtal som kompletteras med bilaterala avtal. Ett övergripande avtal 
som innehåller allmänna åtaganden och som kompletteras med bilaterala avtal vilka 
förhandlas fram land för land - eller eventuellt med grupper av länder i fråga om 
Afrika söder om Sahara - skulle säkerligen göra det möjligt att anpassa EU:s åtgärder 
efter omständigheterna. 
3) En uppdelning av Lomé-konventionen i regionala avtal. Ett tredje alternativ består 
i att konventionen ersätts med en rad regionala avtal. Denna inriktning skulle vara helt 
förenlig med det generella tillvägagångssätt som EU de senaste åren antagit i sina 
utrikesförbindelser, genom differentierade strategier beroende på region och delar av 
regioner. Inom AVS-gruppen utgör Afrika söder om Sahara helt klart en region ur euro­
peisk synvinkel. I vissa områden skulle ett framskridet regionalt samarbete dessutom 
möjliggöra avtal med delar av regioner. 
Länderna i Västindien.är redan organiserade på olika regionala nivåer och delar av 
regioner. Unionens mål skulle kunna vara att på sikt införliva samarbetet med dessa 
länder inom ramen för de förbindelser som den utvecklat med Latinamerika. Unionen 
"kan också föreslå ett utvidgat samarbete med samtliga länder i Västindien. 
Associeringen av de västindiska staterna, en organisation som ännu är på embryostadiet 
men mycket stor och som omfattar 37 länder i Karibien, skulle kunna tillhandahålla 
lämpliga ramar i detta avseende. De mycket olika utvecklingsnivåerna i denna region, 
en sårbarhet som beror på ländernas karaktär, den fragmenterade ekonomin och de 
särskilda problemen, speciellt när det gäller narkotika, miljön, migrationsströmmar och 
demokratiska förändringar (Haiti och Kuba) bör dock föranleda ett särskilt 
49 
KAPITEL IV 
tillvägagångssätt både när det gäller utrikes- och säkerhetspolitik - EU är fysiskt och 
strategiskt närvarande i regionen23 - och när det gäller utvecklingssamarbete. 
AVS-länderna i Stilla havet ingår alla i relativt väl utvecklade regionala organisationer, 
såväl ekonomiskt som politiskt och tekniskt. Ett effektivt samarbete med denna region 
kräver att samarbetet utvidgas till andra östater i Stilla havet. Inom dessa utvidgade 
ramar kan gemenskapens intressen hänföras till två exakt angivna områden: bevarandet 
av miljön och de betydande naturresurser som regionen förfogar över samt främjandet 
av handelsutbytet, särskilt med Apec-länderna24. 
4) Avtal med de minst utvecklade länderna. Ett sista alternativ består i att främja ett 
samarbetsavtal med de minst utvecklade länderna som så småningom skulle kunna 
öppnas för utvecklingsländer utanför AVS-gruppen och att överväga andra typer av 
avtal med icke-utvecklingsländer. Formellt kan, när det gäller de institutionella 
bestämmelserna, önskemålet att beakta respektive lands utvecklingsnivå och behov vid 
fastställandet av det föreslagna samarbetet endast baseras på en distinktion mellan 
utvecklingsländer och icke-utvecklingsländer. Ett mer nyanserat beaktande av 
situationen i respektive land kan, vilket redan delvis är fallet, ske vid det praktiska 
genomförandet av det finansiella och tekniska samarbetet. 
Detta alternativ har kanske en viss relevans i fråga om handel, men i gengäld förefaller 
det knappast genomförbart i fråga om den politiska dialogen eller andra 
samarbetsområden (stöd till socioekonomiska åtgärder, vetenskapligt samarbete, miljö 
m.m.). 
E. Samordning mellan de europeiska parterna: alternativ 
EU:s förbindelser med AVS-staterna har från början beaktat önskemålet om ett över­
gripande tillvägagångssätt i den mån som gemenskapens huvudsakliga åtgärdsinstrument 
- handelspolitiken och biståndet - har införlivats inom avtalsenliga ramar. Bestämmelser 
om mänskliga rättigheter, rättsstaten, en god förvaltning av offentliga medel liksom 
principen om en politisk dialog infördes dessutom år 1990 i samarbetsavtalet. 
Ett integrerat tillvägagångssätt har fördelen att främja ett samordnat utnyttjande av de 
olika instrumenten för samarbete och dialog. Det europeiska samarbetets räckvidd 
begränsas emellertid särskilt av tre faktorer, vilka är knutna till EU:s egna åtgärder: de 
icke systematiskt förutsedda effekterna av andra åtgärder från gemenskapens eller 
medlemsstaternas sida för AVS-länderna. De effektivitetsförluster och de svårigheter 
som uppstår för mottagarländerna beroende på otillräcklig samordning mellan 
23 De utomeuropeiska franska departmenten i Amerika; de utomeuropeiska brittiska och 
nederländska länderna och territorierna. 
24 Asia Pacific Economic Cooperation har 18 medlemmar: Australien, Brunei-
Darussalam, Canada, Chile, Kina, Hongkong, Indonesien, Japan, Sydkorea, Malaysia, 
Mexiko, Nya Zeeland, Papua Nya Guinea, Filippinerna, Singapore, Taiwan, Thailand 
och USA. 
50 
KAPITEL IV 
medlemsstaterna samt mellan dessa och gemenskapen. Den i allt högre grad märkbara 
otillräckligheten, i internationellt perspektiv, i de europeiska staternas gemensamma 
politiska förhållningssätt i fråga om AVS-länderna. 
I vilken utsträckning kan unionen förbättra samordningen - i stort - av sina 
åtgärder för AVS-länderna? 
Det står klart att en förstärkning av partnerskapets politiska dimension, som redovisats 
i led B ovan, utgör en nyckelfaktor i diskussionen om samordningen i stort. Utöver 
denna grundläggande dimension kan två aspekter åberopas: samordningen av övriga 
åtgärder från gemenskapens sida - samt nationella åtgärder - med utvecklingsmålen; 
att gemenskapens och medlemsstaternas utvecklingsåtgärder är samordnade och 
kompletterar varandra. Dessa två aspekter framhölls i stora drag i kommissionens 
meddelande år 199225. Effekterna av de åtgärder som EU vidtagit sedan dess förblir 
dock alltför blygsamma, och en brist på koherens och samordning kvarstår. 
Vad gäller konsekvensen i dess strikta bemärkelse, dvs. de externa effekterna av andra 
åtgärder än utvecklingssamarbete, får den inte under några omständigheter omfattas av 
internationella åtaganden från gemenskapens sida. Med hänsyn till de ibland motstridiga 
målen i fråga om interna respektive externa intresseområden eller inom ramen för för­
bindelserna med andra länder som kan ha konkurrerande intressen förblir koherens-
frågan föremål för politisk bedömning. Fördraget om Europeiska unionen besvarar 
frågeställningarna genom konsekvensprincipen, särskilt i fråga om extern verksamhet 
(artikel C i fördraget) och uttryckligen i fråga om utvecklingssamarbetet (artikel 130v). 
Kommissionen och rådet har upprepade gånger hänvisat till detta26, och ett tillväga­
gångssätt från fall till fall har antagits. 
Vad däremot gäller samordningen mellan de europeiska parterna kan olika alternativ 
tänkas för att förbättra situationen. Utöver de samordningssträvanden som anges i 
kapitel I C och som bör fullföljas i själva verksamheten kan unionen när det gäller 
inriktningen på sektorsåtgärderna och i internationella sammanhang planera följande: 
- Antingen fastställande av en övergripande europeisk strategi i fråga om AVS-länderna 
som inbegriper såväl medlemsstaterna genom deras nationella åtgärder som 
gemenskapen. Det handlar inte om att utvecklingssamarbetet skall bli mer 
"gemenskapligt", utan om en tillnärmning av strategier. Strävan efter att de olika 
nationella och europeiska stödåtgärderna skall komplettera varandra bättre, en princip 
som föreskrivs i fördraget, underlättas om det finns gemensamma referensramar. 
- Alternativt, i det (eller de) nya samarbetsavtalet (-avtalen) föreskriva en mekanism 
för information, uppföljning och samordning på medlemsstaternas och gemenskapens 
25 SEK(92) 915 av den 15 maj 1992 "Samarbets- och utvecklingspolitiken inför år 2000" 
och rådets förklaring i november 1992 på samma tema. 
26 Se särskilt slutsatserna från utvecklingsrådet av den 25 november 1994 och den 20 
december 1995. 
51 
KAPITEL IV 
huvudsakliga stödområden. Det handlar om ett åtagande från unionens sida som främjar 
bättre samordning. 
Syftet med dessa båda alternativ är inte att göra den europeiska samarbetspolitiken lik­
formig, tvärtom utgör dess mångfald på grund av olika erfarenheter en pluralistisk 
tillgång. Det handlar framför allt om att å ena sidan förbättra effekten av och 
effektiviteten i de europeiska utvecklingsåtgärderna och att säkerställa optimal effekt, 
och å andra sidan att på ett mer uttryckligt sätt ta på sig motsvarande politiska ansvar. 
En förstärkt europeisk samordning kan troligen främja de samordningssträvanden som 
finns på nivån för biståndsgivarna sammantagna liksom inom de multilaterala ramar för 
en tillnärmning mellan institutioner som överenskoms vid G7-mötet nyligen, med 
särskild uppmärksamhet på Afrika, speciellt med utgångspunkt i Förenta nationernas 
initiativ för Afrika som kungjordes i mars 1996. 
52 
KAPITEL V 
KAPITEL V. VALMÖJLIGHETER FÖR EU:s NYA SAMARBETSPOLITIK 
I FÖRHÅLLANDE TILL AVS-LÄNDERNA 
Upphörandet år 2000 innebär inte ett ifrågasättande av samtliga beståndsdelar i den 
samarbetspolitik som genomförts hittills. De flesta av de inriktningar som utvecklats 
med tiden, särskilt de som antagits de senaste åren, bör tvärtom bekräftas och i vissa 
fall fördjupas. Samarbetspolitiken utvecklas fortlöpande och nya tillvägagångssätt införs 
gradvis på många områden, och det är lämpligt att bekräfta relevansen i detta. 
I enlighet med de senaste årens inriktning och med hänsyn till de övergripande mål som 
i fördraget föreskrivs för gemenskapens utvecklingssamarbete, erfarenheterna från 
Lomé-konventionen samt analysen av AVS-ländernas hinder och möjligheter inför 
framtiden, bör det framtida samarbetet mellan EU och AVS-länderna möjliggöra ett stöd 
till dessa länders strävanden att säkerställa förutsättningar för en hållbar utveckling. 
Dessa förutsättningar är såväl politiska och ekonomiska som sociala. En förbättrad 
konkurrenskraft för AVS-ländernas ekonomier, vilket är oumbärligt för att öka 
sysselsättningen och höja den allmänna levnadsnivån, kan främjas genom en rad 
åtgärder knutna till utrikespolitiken - till förmån för utveckling och diversifiering av det 
ekonomiska utbytet och handelsutbytet - liksom inhemska åtgärder till förmån för ett 
förbättrat utbud. Med utgångspunkt i detta konstaterande skulle EU:s samarbetspolitik 
gentemot AVS-länderna kunna omstruktureras kring följande tre prioriterade axlar: 
- Den ekonomiska och sociala dimensionen. Att minska fattigdomen står i centrum för 
många åtgärder som EU vidtar inom ramen för det finansiella samarbetet. Många AVS-
länder är fortfarande bland de fattigaste i världen, och kampen mot en situation av 
stagnation och marginalisering kräver en lång rad sektorsåtgärder och övergripande 
åtgärder. Olika alternativ kan planeras för att utvidga EU:s tillämpningsområde till 
förmån för ekonomisk tillväxt, investeringar och den privata sektorn samt social 
utveckling och minskad fattigdom. 
- Den institutionella dimensionen och stödet till den offentliga sektorn. Statens sätt att 
påta sig funktioner, frågorna om ett "gott styrelseskick" samt politisk och ekonomisk 
förvaltning är ofta avgörande när det gäller att säkerställa förutsättningarna för 
utveckling i många AVS-länder. Utöver den centrala politiska dimension som motiverar 
en förstärkt politisk dialog mellan EU och AVS-länderna, i enlighet med vad som 
redovisats i kapitel IV B, utgör dessa problem också viktiga "tekniska" aspekter som 
bör behandlas inom ramen för samarbetet. Det råder dock i stort enighet om 
nödvändigheten av att stödja institutionella reformer och utveckling av kapaciteten inom 
ramen för respektive samarbetsåtgärd. EU är visserligen redan aktiv på detta område, 
men unionen skulle kunna planera en betoning av stödet till institutionella och rättsliga 
ramar liksom en förbättring av kapaciteten att tillhandahålla tjänster av allmänt intresse. 
Denna kapacitet förefaller faktiskt vara ett verksamhetsområde som kan ha betydande 
hävstångseffekt eftersom det i många AVS-länder direkt påverkar förvaltningen av en 
stor andel av biståndet och ofta avgör dess effekt och livsduglighet. 
- Handel och investeringar. Handelsavtalet enligt Lomé, som huvudsakligen lägger 
tonvikten vid tullförmåner och tullkvoter, har - i kontrast till de betydligt bättre 
resultaten i gruppen utvecklingsländer - varit otillräcklig för att möjliggöra för AVS-
53 
KAPITEL V 
länderna att bibehålla och ännu mindre förbättra sitt andel av de internationella mark­
naderna för varor, tjänster och kapital. Tullförmånerna är således inte tillräckliga och 
utgör inte heller en nödvändig förutsättning när det gäller goda export- och tillväxt­
resultat. Faktorerna i fråga om utbud, särskilt en god förvaltning och en sund makro-
och mikroekonomisk politik, åtgärder för inhemsk handel och utpräglat stabila, säkra 
och effektiva investeringar är i högre grad än unilaterala tullförmåner avgörande för att 
åstadkomma goda resultat när det gäller export och ekonomisk tillväxt. 
"Lomé-förmånernas" begränsade effekt, den förutsebara urholkningen av preferens­
marginalerna och behovet av bestämmelser som är förenliga med WTO:s nya regler 
kräver en översyn av de olika alternativ som EU och AVS-länderna har vid 
fastställandet av nya handelsordningar. De eftersträvade målen är att bidra till AVS-
ländernas större integration i det internationella ekonomiska utbytet och handelsutbytet, 
att hjälpa dem att bättre utnyttja de utvecklingsmöjligheter som detta kan innebära och 
att avvärja riskerna för en ökad marginalisering. 
För var och en av de tre samarbetsaxlar som nu identifierats har gemenskapen regelverk 
i olika utsträckning. I följande avsnitt behandlas dessa kortfattat med hänvisning till de 
texter från rådet som anses ha störst betydelse på de berörda områdena. Men även nya 
alternativ bör övervägas, antingen på grund av institutionella behov - t.ex. i fråga om 
handelsbestämmelser - eller för att fördjupa, förstärka och slutligen öka effektiviteten 
av EU:s åtgärder i förhållande till de mål som unionen eftersträvar med hjälp av sin 
politik för utvecklingssamarbete. 
A. Den socioekonomiska dimensionen 
De analyser som utvecklats i kapitel I och III understryker att förutsättningarna för 
ekonomisk och social utveckling är under stark framväxt, såväl på internationell nivå 
som internt i de olika AVS-länderna. Särskilt krav på demokratisering och ett ökat 
deltagande från den privata sektorn och det civila samhällets sida framförs allt starkare. 
De flesta AVS-länder har slagit in på vägen mot marknadsekonomi och kommersiell 
öppenhet, strävar efter att säkerställa gynnsammare villkor för den privata sektorn och 
erkänner utländska investeringars positiva effekter. Med skiftande framgång och i olika 
grad har flera av dessa länder genomfört ekonomiska reformer i denna riktning. De 
privata investerarna förblir dock mycket försiktiga, och de utländska investeringarna har 
varit begränsade, med undantag för några få länder och sektorer. Tillväxtutsikterna har 
dock förbättrats i många länder, utan att de för den skull möjliggjort någon påtaglig 
minskning av fattigdomen. I analysen drogs slutsatsen ay: det är betydelsefullt att 
säkerställa större trovärdighet i fråga om de politiska reformerna för att påskynda de 
förväntade positiva effekterna genom att minska de risker och den instabilitet som 
kännetecknar det ekonomiska klimatet. De nödvändiga ekonomiska och institutionella 
reformerna bör dessutom åtföljas av genomgripande förändringar av 
samhällsfunktionerna, vilket med nödvändighet innebär en långvarig process som 
genomförs i etapper. 
AVS-länderna måste öka den ekonomiska tillväxten. Men det finns också stort utrymme 
för förbättrade tillväxteffekter när det gäller att minska fattigdomen. Fler människors 
deltagande i näringsverksamhet, tillgång till'produktiva resurser (mark, kapital, krediter, 
54 
KAPITEL V 
yrkesutbildning, information) och sociala bastjänster (utbildning, hälsovård, livsmedel, 
dricksvatten) samt en förbättrad socioekonomisk situation för kvinnor och ungdomar är 
centrala aspekter som kompletterar varje strategi för kampen mot fattigdom och som 
i första hand är knutna till interna ekonomiska och sociala åtgärder. Samarbetets roll 
är att främja den nödvändiga politiska utvecklingen och att, genom finansiellt och 
tekniskt bistånd, stödja de insatser som görs. Inga åtgärder för att mildra fattigdomen 
kan bli riktigt effektiva eller få hållbara effekter i avsaknad av åtaganden och en 
uttrycklig vilja från mottagarländernas sida. 
Konceptet hållbar utveckling och centreringen på den sociala och mänskliga utveck­
lingen har diskuterats mycket på internationell nivå de senaste åren: vid de stora inter­
nationella konferenserna i Rio, Kairo, Köpenhamn, Peking och Rom21 antog ett stort 
antal länder gemensamma principer och värderingar och fastställde prioriterade mål. 
Man upprättade därigenom övergripande strategiska ramar och den huvudsakliga 
inriktningen för den ekonomiska och sociala politiken. För Europas del är referen­
sramarna klara: Europeiska unionen för i sina samarbetsförbindelser vidare sina visioner 
om ekonomisk och social utveckling, vilka vuxit fram ur mångskiftande nationella 
erfarenheter. Vad som i framtiden gäller för EU:s del är således strävan efter det 
effektivaste sättet att främja genomförandet av dessa strategier och iakttagandet av de 
fastställda principerna. 
Analysen av den socioekonomiska situationen i AVS-regionen visar också att 
skillnaderna mellan länderna ökar. EU bör planera ett anpassningsbart samarbete som 
möjliggör för ett land eller en grupp av länder att gå vidare mot stabilisering och 
reformer, från en politik centrerad kring bistånd till reformer till förbindelser som 
utvidgas till nya samarbetsområden och upprättandet av mer diversifierade partnerskap, 
med utgångspunkt i EU:s förslag för andra utvecklingsregioner (ett mer utvecklat 
ekonomiskt samarbete, samarbete om vetenskap, teknik etc). 
Alternativen när det gäller stöd till den socioekonomiska utvecklingen bör således 
bedömas ur detta perspektiv. Olika prioriterade strategier bör antas för respektive lanr: 
men dessutom kan även samarbetsområdena differentieras. 
Dessa alternativ kan grupperas kring två prioriterade axlar som båda är knutna till målet 
att bryta marginaliseringen: AVS-ländernas integration i det internationella ekonomiska 
systemet och de fattiga befolkningarnas integration i det ekonomiska och sociala livet. 
1. Att stimulera ekonomisk tillväxt med hjälp av den privata sektorns konkurrenskraft 
och utveckling 
Ett stort antal av gemenskapens nuvarande samarbetsatgärder är inriktade på att främja 
en snabbare tillväxt och ökade privata investeringar i AVS-länderna och syftar till en 
bättre integration i den internationella ekonomin med hjälp av handel och investeringar. 
27 Markkonferensen, befolkningskonferensen, världskonferensen om social utveckling, 
kvinnokonferensen, Iivsmedelskonferensen. 
55 
KAPITEL V 
Dessa åtgärder kräver finansiellt och tekniskt bistånd till strukturanpassningsreformer, 
sektoriellt stöd på områdena infrastruktur, jordbruk, industri, tjänster och utveckling av 
mänskliga resurser och direkt stöd från den privata sektorn genom främjande av 
utvecklingen av företag och investeringar, utveckling av handelsutbytet samt med hjälp 
av det finansiella och tekniska biståndet från EIB och centret för industriell utveckling 
(CIU). En stark privat sektor är avgörande när det gäller att förbättra levnadsstandarden 
och förutsättningarna på ett bestående och hållbart sätt. 
För EU:s del gäller det, med hänsyn till den tidigare blygsamma tillväxtnivån i 
många av partnerländerna, att veta vad unionen mer kan göra för att främja en 
snabbare ekonomisk tillväxt, förbättrad konkurrenskraft hos AVS-ländernas 
företag, bättre exportresultat och större privata investeringar samt vilka nya 
åtgärder och tillvägagångssätt unionen kan anta. 
För att främja effektiviteten i det framtida biståndet kan flera lösningar tänkas: 
a) Ett mer systematiskt och komplett stöd till förmån för den privata sektorns 
utveckling 
Det positiva gensvar i den privata sektorn som förväntades efter de ekonomiska 
reformerna har i vissa länder varit svagt och senfärdigt, särskilt i Afrika söder om 
Sahara. Ofta har reformerna inte lyckats inge förtroende eller åstadkomma förväntade 
resultat och därmed inte begränsar investerarnas risker och kostnader till rimliga nivåer. 
Av de senaste årens erfarenheter framgår att de länder som visar en trovärdig vilja att 
genomföra sunda åtgärder och reformer, och som erbjuder ett företagarvänligt klimat 
som medger insyn, lyckas att dra till sig investeringar, främja sysselsättning och 
nyskapande företag, öka exportintäkterna och notera en hållbar ekonomisk tillväxt. 
Således är uppgifterna följande: i) att övertyga de offentliga myndigheterna och den 
privata sektorn om att reformerna är konkreta och varaktiga och att en stabil och 
förutsägbar ekonomisk politik skall genomföras, ii) att ta itu med de åtgärder och 
institutioner som är källor till höga avgifter, svag produktivitet och bristande 
konkurrenskraft, iii) att förstärka de finansiella systemen och institutionerna på ett sätt 
som gör det möjligt för den privata sektorn att investera mer och som ger förbättrad 
tillgång till finansiella tjänster, iv) att utveckla den ekonomiska infrastrukturen samt v) 
att förstärka den privata sektorns förmåga att leda företag, utbilda anställda, utveckla 
och saluföra produkter samt realisera effektivitetseffekter. 
EG har flera olika möjligheter när det gäller att utveckla åtgärdsplanen för att underlätta 
genomförandet av följande uppgifter: 
• Att förstärka förtroendet. EG kan understryka att de ekonomiska reformer som 
den stöder liksom det bistånd den tillhandahåller för att främja de produktiva 
näringssektorerna har utformats för ändamålet att stödja AVS-ländernas övergripande 
utvecklingsmål, särskilt målen för den privata sektorn. Efter samråd med befolkningen 
bör dessa argument förklaras korrekt för de icke-statliga parterna. 
56 
KAPITEL V 
EG kan tillhandahålla resurser för att hjälpa regeringarna i partnerländerna att 
förbättra förbindelserna och kommunikationen med den privata sektorn, att ge råd i 
fråga om planerade åtgärder och att lyssna till sektorns problem och förslag. Vissa 
AVS-länder har redan rådgivande organ där regeringen och den privata sektorn möts 
och som kan spela en viktig roll när det gäller att förstärka förtroendet i syfte att få 
disponera lämpliga resurser. , I detta sammanhang är det avgörande att 
branschorganisationer och handelskamrar förbättras så att de korrekt kan fylla sin 
funktion och tillhandahålla företagen lämpliga tjänster. 
• Det ekonomiska och institutionella klimatet. EG kan hjälpa regeringarna i 
partnerländerna att fullfölja administrativa och institutionella reformer (särskilt reformer 
av skattesystemet) liksom att förstärka rättsstaten och det rättsväsende som påverkar 
företagen. Den kan hjälpa regeringarna att identifiera vilken regelpraxis och 
administrativ praxis som är ineffektiv liksom källor till dröjsmål som hindrar 
investeringar och sysselsättning och som onödigtvis ökar kostnaderna och riskerna i 
samband med normala affärstransaktioner. 
EG kan tillföra ett intensivare tekniskt bistånd vid planeringen och genomförandet 
av privatiseringar av statliga företag (se led b nedan) och tillsammans med regeringarna 
i partnerländerna sträva efter kreativa och hållbara lösningar i fråga om de infrastruktur­
brister som hämmar den privata sektorn. 
EG kan stödja införandet av åtgärder, regler och praxis för konkurrens, 
konsumentskydd28 samt reglering av monopol liksom forskning, information och 
tekniköverföring som kompletterar de ekonomiska reformerna och privatiseringen. 
• Finansiella system och institutioner. EG kan sätta in ytterligare resurser för att 
stödja lokala kapitalmarknader och förbättra företagens tillgång till finansiella tjänster. 
Den kan tillhandahålla tekniska rådgivningstjänster liksom finansiellt stöd för omstruk­
turering av svaga finansiella institutioner och för förstärkta rättsliga ramar och regelverk 
inom vilka nya finansiella tjänster, baserade på sunda grundvalar, kan inrättas till 
företag, småföretag, jordbrukare och sparare. Särskild uppmärksamhet bör ägnas frågor 
som exempelvis i) förstärkt bildande av nationellt kapital, ii) stöd till diversifiering av 
institutioner och finansiella tjänster och iii) förbättrade betalningssystem och -nät. 
• Den privata sektorns resurser och kapacitet. EUF bidrar direkt till privata 
företag med hjälp av nationella riktprogram, genom utveckling av företag och handel 
samt åtgärder från Europeiska investeringsbankens (EIB) och centret för industriell 
utveckling. Det senare har nyligen aktualiserat sin uppsättning instrument mot bakgrund 
av de positiva erfarenheterna från finansieringsinstrumentet EC Investment Partners i 
länderna runt Medelhavet samt Sydafrika. 
EG:s nationella program säkerställer finansiellt och tekniskt bistånd till mycket 
små företag, små och medelstora företag och hantverksföretag i form av krediter, 
28 Överväganden pågår inom kommissionen om betydelsen av en konsumentpolitik inom 
ramen för utvecklingspolitiken (KOM (95)519) "Konsumentpolitiska prioriteringar". 
57 
KAPITEL V 
garantifonder, rådgivningstjänster, yrkesutbildning och teknologistöd. Dessa program 
har bestått proven och bör förmodligen kunna utvecklas ytterligare (särskilt tack vare 
lämplig finansiering). EIB har också spelat en viktig roll genom beviljande av lån och 
riskkapital. EG stödjer också större företag genom sina åtgärder på områdena 
industriinvesteringar och utveckling av handeln. 
Kommissionen kan, i samarbete med CIU, utvidga räckvidden för stödet genom 
att finansiera målinriktade rådgivningstjänster (lokala och externa), med hjälp av 
kostnadsdelning med de lokala företagare som strävar efter att utveckla verksamheten. 
Den kan också sätta in mer resurser för att öka handelssammanslutningars och lokala 
branschorganisationers kapacitet att säkerställa medlemmarna de tjänster som följer av 
den förstärkta kapaciteten. 
EIB beviljar också lån och riskkapital, som subventioneras med EUF-medel, till 
viktiga projekt inom den privata sektorn på områdena infrastruktur, industri, gruvor och 
agroindustri. En del av dessa resurser avstås i sin tur av lokala finansiella förmedlare 
till små och medelstora privata företag. 
Ett alternativ för att öka stödet till statliga företag består i att främst styra EUF-
resurserna till kommissionen och EIB i enlighet med dessa båda organs roll och för att 
tillmötesgå de ökade kraven på privat verksamhet i AVS-länderna. Dessutom kan EUF-
medlen ställas till förfogande för andra inom EU upprättade 
utvecklingsfinansieringsorgan, av vilka vissa deltar aktivt i utvecklingen av nyskapande 
finansiell verksamhet för den privata sektorn i AVS-länderna. Under alla 
omständigheter bör målet på längre sikt vara att främja tillväxten av de lokala och 
regionala kapitalmarknaderna och, vad gäller större företag som är mer etablerade i 
AVS-länderna, att finansiera deras utveckling med hjälp av källor på marknaden och 
inte med hjälp av offentliga krediter. I detta sammanhang är utvecklingen av det lokala 
sparandet och dess kanalisering mot produktiva investeringar av avgörande betydelse. 
CIU har hela tiden varit det huvudsakliga instrumentet inom ramen för Lomé-
konventionen för att säkerställa tekniska rådgivningstjänster till sektorn för små och 
medelstora industrier, särskilt vad gäller förberedelse och utvärdering av projekt liksom 
att ordna finansiering och partnerskap. CIU har lokalkontor på många AVS-marknader 
och har goda förutsättningar för en förmedlarroll mellan nya expanderande företag å ena 
sidan och finansiell och teknisk know-how samt administrativ know-how å andra sidan. 
Inom ramen för åtgärder avsedda att öka ett tillhandahållande av ny teknologi som 
styrs av efterfrågan samt rådgivningstjänster till den privata sektorn i AVS-länderna kan 
kommissionen uppmuntra CIU, liksom andra potentiella tjänstetillhandahållare hos EU 
och dess partnerländer, att öka sin kapacitet för att bistå företagen genom kostnads­
delning, vilket skulle vara ett lovande alternativ inför framtiden. 
• Att främja investeringar. Lomé-konventionen erkänner sedan lång tid tillbaka 
betydelsen av utländska direktinvesteringar för AVS-ekonomiernas tillväxt och 
konkurrenskraft. Kommissionen tillhandahåller tekniskt bistånd vid utarbetandet av 
investeringsregler liksom lagar och regler till skydd för investeringar samt initiativ för 
att främja de investeringar som regeringarna lanserar. Kommissionen har finansierat 
58 
KAPITEL V 
sektorsinvesteringar och partnerskapsseminarier för att undersöka möjligheterna för 
potentiella utländska investerare och främja partnerskap. Denna verksamhet 
kompletterar på ett ändamålsenligt sätt de reformer och åtgärder för att förstärka 
trovärdigheten som förbättrar ett gynnsamt klimat för den privata sektorns utveckling. 
Åtgärder som syftar till att åstadkomma ett lockande "skyltfönster" för inves­
teringsmöjligheterna i de länder som kan erbjuda ett tillfredsställande politiskt och 
institutionellt klimat bör tveklöst fullföljas. Alternativen i fråga om investeringsskydd 
behandlas i en mer ingående analys i avsnitt V C nedan. 
I syfte att genomföra denna åtgärdsplan bör EG visa smidighet, företagsamhet och 
pragmatism vad gäller de konkreta prioriteringarna och de berörda parternas behov, 
land för land. Den bör vara selektiv och noga rikta in målen vid val av program. I sitt 
tillvägagångssätt för den privata sektorns utveckling bör EG dock samordna sig väl med 
övriga aktörer (lokala och utländska) som eftersträvar samma mål. Eftersom den privata 
sektorns utveckling samt det stöd som är avsett att öka konkurrenskraften är de 
utmärkande egenskaperna för samarbetsstrategin bör EG, i samarbete med andra 
berörda parter, eftersträva att utvecklingsstrategier för den privata sektorn utarbetas som 
utgångspunkt för sina program och enskilda projekt. 
I kapitel VI A nedan behandlas eventuella ändringar av samarbetsinstrumenten 
som syftar till att stödja en utvidgad politik vilken koncentreras på att främja den 
privata sektorn. Ett tänkbart tillvägagångssätt är att, när det är möjligt, avsätta en del 
av det nationella stöd som planeras till stöd för den privata sektorns utveckling, med 
hjälp av åtgärder som syftar till att förbättra det politiska och institutionella klimatet och 
med hjälp av direkta stödåtgärder från företagens sida. Den privata sektorn kan inbjudas 
att delta i definitionen av prioriteringarna vid användningen av dessa resurser. 
b) Att stödja program för omstrukturering av statliga företag samt privatiseringar 
Privatiseringar är ofta en av de typer av reformer som syftar till att skapa investeringar, 
säkerställa ett mer konkurrensmässigt klimat och utveckla mer flexibla och 
diversifierade ekonomiska strukturer. Privatiseringarna är dock inget självändamål, och 
ett tillvägagångssätt från fall till fall bör antas. Dessa program är i allmänhet komplexa, 
svåra att förverkliga samt kräver stor analyskapacitet och administrativa resurser. Ett 
tekniskt bistånd, särskilt för att utvärdera olika alternativ (omstrukturering, återställande 
av ekonomiskajnstrument etc.) samt vid behov uppföljning i form av sociala program, 
kan bidra till att förbättra situationen. 
EU har goda förutsättningar att stödja privatiseringsprograin eftersom unionen kan 
uppbåda en utvecklad expertis i de olika medlemsstaterna och samla de erfarenheter som 
förvärvats i en lång rad länder. EU kan planera en utveckling av denna stödtyp i de 
länder där privatiseringar uttryckligen underlättar nya privata investerares inträde och 
bidrar till konkurrenseffekter. 
c) Att fullfölja och intensifiera stödet till regional integration 
59 
KAPITEL V 
Alltsedan den första Lomé-konventionen har gemenskapen gett stöd till en mångfald 
olika typer av regionalt samarbete. I fråga om finansiering har de största områdena varit 
följande: transport och kommunikation, miljö, kontroll av djursjukdomar och 
yrkesutbildning. Gradvis har stödet gjorts enhetligt inom ramen för det övergripande 
målet att förstärka den ekonomiska integrationen. Den underliggande orsaken är att 
regional ekonomisk integration är en nödvändig etapp på vägen mot en lyckad 
integration i den internationella ekonomin. Parallellt har EU riktat uppmärksamheten 
mot de negativa effekter som följer av utformningen och genomförandet av ekonomiska 
reformprogram utan något egentligt nationellt samband. Numera är behovet av att 
beakta den "regionala anpassningsdimensionen" allmänt erkänt. 
Under de senaste åren har EG aktivt stött flera regionala organisationer, särskilt det nya 
UEMOA (Västafrika) och SADC (södra Afrika) som nyligen omformades och 
utvidgades. I samarbete med tre andra finansiärer (Afrikanska utvecklingsbanken, 
Internationella valutafonden och Världsbanken) har EG stött det gränsöverskridande 
initiativ i östra och södra Afrika samt Indiska oceanen som 14 länder deltar aktivt i. 
Två viktiga aspekter i detta initiativ bör beaktas: den privata sektorns deltagande och 
samstämmigheten mellan de nationella och regionala politiska tidsplanerna. 
Med hjälp av dessa regionala riktprogram stöder EG initiativ i fråga om infrastruktur, 
miljö, hälsovård och andra områden som är av intresse för mer än ett land och som 
passar väl för att utformas och genomföras på regional grundval. 
I syfte att förbättra tidigare resultat är det nödvändigt att stödja den regionala 
ekonomiska integrationen inom ramen för en sammanhängande strategi. Med hänsyn 
till EU:s erfarenheter på sista tiden bör en sådan strategi grunda sig på följande tre 
beståndsdelar: 
1. Förbättrad kapacitet (bl.a. tekniskt bistånd, yrkesutbildning och inhemsk forsk­
ning) på området regional ekonomisk integration såväl på nivån för regionala 
institutioner som för nationella regeringar. 
2. Stöd till den privata sektorn för att underlätta dess omstrukturering på den 
större regionala marknaden och den internationella marknaden, vilket också kräver 
förbättringar inom den finansiella sektorn i syfte att underlätta och säkerställa 
betalningar. 
3. Stöd till de regeringar som konkret önskar genomföra regional integration i 
syfte att neutralisera effekterna av överföringen till budgetresurser (stöd från 
betalningsbalansen eller budgetbalansen, som komplement till stödet till nationell 
ekonomisk anpassning och helt och fullt i överensstämmelse med denna). 
De instrument som för närvarande finns tillgängliga lämpar sig utmärkt för att stödja 
en sådan sammanhängande strategi. 
För EU finns ett annat sätt att främja regional ekonomisk integration som förtjänar att 
undersökas mer ingående, nämligen handelspolitiken. EU deltar för närvarande i 
förhandlingar för att genomföra ett frihandelsområde med flera (grupper av) utveck­
lingsländer. Mot bakgrund av EU:s tyngd i handelsfrågor, kommer bestämmelserna för 
detta frihandelsområde att påverka utvecklingsländernas integration i den internationella 
ekonomin. Det är möjligt att utnyttja dessa bestämmelser på ett sätt som främjar en 
större ekonomisk samstämmighet mellan utvecklingsländerna. I enlighet med 
kommissionens och rådets slutsatser i juni 1995 om fri h andel som råden bör dessa avtal 
60 
KAPITEL V 
iaktta WTO:s motsvarande bestämmelser och beakta konsekvenserna för unionens 
gemensamma åtgärder och för dess huvudsakliga handelspartners. 
d) Att intensifiera stödåtgärderna till utvecklingen av handeln 
Utvecklingen av handeln utgör en särskild avdelning i en mer övergripande politik som 
koncentreras på konkurrenskraft och utveckling av den privata sektorn. Utöver de 
direkta instrumenten för handelsordningen och investeringar, vilka behandlas i kapitel 
V C, kan en lång rad samarbetsåtgärder bidra till att utveckla handeln. Denna 
dimension infördes i Lomé-konventionen efter översynen år 1995, och EU har börjat 
utveckla detta samarbetsområde med utgångspunkt i olika stödprogram: fastställande av 
integrerade program för utveckling av handeln på nationell eller regional nivå, fleråriga 
stödprogram till handelssammanslutningar som sammanför AVS-aktörer och europeiska 
aktörer, stödprogram till företag inom vissa sektorer samt stödprogram till utveckling 
av infrastrukturer och tjänster i anslutning till handel (transport och kommunikation, 
finansiella förmedlare, handelskamrar m.m.). 
Med hänsyn till att de nya utmaningarna på grund av internationaliseringen och 
konkurrensen förändrar basparametrarna för det internationella handelsutbytet bör EU 
följaktligen förstärka och intensifiera sina åtaganden i syfte att stödja AVS-staterna i 
deras strävan att dra fördel av de potentiella fördelar som följer av nya möjligheter till 
handelsutbyte. 
En särskild tonvikt bör läggas på den privata sektorn, och detta stöd bör koncentrera 
sig på kundernas efterfrågan och deltagande. Prioritering bör ges åt att inrätta 
internationella partnerskapsnät. att främja investeringar och att utveckla industrier och 
inrättningar för stödtjänster. 
En förstärkning av mekanismerna för att förbättra näten mellan de privata europeiska 
sektorerna och AVS-ländernas bör ägnas större uppmärksamhet. 
Dessutom, med hänsyn till den revolution inom den internationella informationstekniken 
som kännetecknar nästa årtusende bör EU intensifiera sitt stöd till AVS-staterna för att 
möjliggöra för dessa att få tillgång till maskinvara och den därtill hörande logistiken 
som underlättar en optimal användning. 
e) Att stödja utvecklingen av vetenskaplig och teknisk kompetens som ett strategiskt 
inslag i en hållbar utveckling 
Den allt snabbare utvecklingen av teknologier som blir alltmer komplexa, vad gäller 
hälsovård, livsmedel och särskilt kommunikation, och den ökande klyftan i fråga om 
vetenskap och teknologi som skiljer de flesta AVS-länder från de industrialiserade 
länderna bör motivera särskilda åtgärder från EU:s sida på detta område. Även om 
denna dimension finns med i Lomé-konventionen så har den hittills inte gett upphov till 
några sammanhängande och hållbara åtgärder. 
Mot bakgrund av gemenskapens erfarenheter har EU goda förutsättningar för att 
utveckla vetenskapliga och teknologiska partnerskap som sammanför offentliga 
61 
KAPITEL V 
forsknings- och utvecklingsinstitutioner och privata företag i de berörda sektorerna i 
norr och söder. Dessa åtgärder bör stödja sig på en dialog med AVS-länderna om 
spridning av forskning och utveckling, särskilt på regional nivå, och syfta till att 
uppmana dessa länder att utvärdera sina regelverk (immateriella rättigheter, rörlighet 
för varor och personer, investeringsregler m.m.) och hjälpa dem att säkerställa 
budgetkonsekvenserna av en politik som syftar till att utveckla partnerskap mellan 
forskarkretsar och företagen. 
f) Att hjälpa AVS-länderna att förbereda sig för de förändringar som sker på 
informationsområdet 
Den pågående utvecklingen mot informationssamhället berör inte bara de framskridna 
eller framväxande ekonomierna utan också de ekonomier och samhällen som är öppna 
eller önskar öppna sig för omvärlden. Som deltagarna i Midrand-konferensen29 erkände 
bör dessa förändringar integreras i en "gemensam vision om framtiden" som delas av 
industri- och utvecklingsländerna. Men vid konferensen betonades också, i presidiets 
slutsatser, ländernas ansvar och den oersättliga roll som den privata sektorn bör spela. 
Den första etappen består i en förbättring av telekommunikationstjänster som, liksom 
vatten och el, används av samtliga näringsbranscher. 
Detta område är speciellt attraktivt för den privata sektorn på grund av dess tillväxt­
potential (samtliga stater är bristfälligt utrustade) samt de nya teknologier som mer 
flexibelt motsvarar behoven i länder som AVS-länderna, särskilt satellitöverföring samt 
mobiltelefoni och fast telefoni. De europeiska erfarenheterna från övergången är 
tillräckligt omfattande och diversifierade för att erbjuda tillräckligt stöd för de länder 
som så önskar. 
Till detta kommer utvecklingen av nya tjänster, av vilka Internet redan finns tillgängligt 
i många länder och utgör en konkret möjlighet att införliva användare, forskare, 
akademiska kretsar eller företagare i det internationella informationsutbytet. 
I ett senare skede kan telematisk tillämpning, särskilt i fråga om hälsovård, utbildning, 
forskarnät men också elektronisk handel, bidra till att lösa vissa problem i AVS-
länderna. Dessa åtgärder blir desto effektivare om de berörda aktörerna har förberett 
och anammat definitionen av innehållet i och bestämmelserna för användningen med 
hjälp av pilotprojekt. 
Därigenom kan användningssätt som huvudsakligen är enskilda i avancerade ekonomier 
ersättas med gemensamma modeller, vilket illustreras väl av erfarenheterna från tele-
branschen. 
29 Konferensen om informationssamhället (ISAD) hölls i maj 1996på initiativ av president 
Mandela, G7-medlemmarna samt utvecklings- och industriländerna. 
62 
KAPITEL V 
g) Att föreslå monetärt samarbete 
Den stora politiska och ekonomiska instabiliteten utgör i många AVS-länder ett stort 
hinder för ökade investeringar och snabbare tillväxt. En stabil monetär och finansiell 
omgivning är ett nödvändigt inslag i en ekonomisk politik som syftar till fullföljandet 
av ett balanserat och hållbart tillväxtmål. Detta förutsätter inte bara förekomsten av 
effektiva och oberoende institutioner, genomförandet av en penningpolitik och 
förändringar som inriktas på stabilitet och en hållbar budgetpolitik, utan också en 
utvidgning av banksystemets roll när det gäller sparande. 
Europa kan stödja moderniserings- och anpassningssträvanden på dessa områden i AVS-
länderna. De prioriterade målen är konsolidering av institutioner och modernisering av 
förvaltningsmetoder för penning- och budgetpolitiken, utvecklingen av banksystemet, 
genomförandet konvertibla valutor och en gradvis avreglering av kapitalrörelser, med 
hänsyn till det utvecklingsstadium och den makroekonomiska stabilitet som uppnåtts. 
Unionen bör dessutom fortsätta att främja strävanden efter regionalt samarbete på det 
makroekonomiska och monetära området. 
Den monetära unionen och införandet av euron öppnar nya möjligheter för AVS-
länderna, särskilt de länder för vilka EU är den största handelspartnern. Trovärdigheten 
och effektiviteten hos dessa länders penningpolitik ökar om de väljer att knyta sin 
valutapolitik till en stabil valuta, med hänsyn samtidigt till nödvändigheten att bibehålla 
konkurrenskraften hos deras ekonomier. Dessutom kommer valet av en och samma 
externa valuta att bidra till ökad stabilitet i det bilaterala handelsutbytet mellan dessa 
länder. Detta underlättar ekonomiskt utbyte och handelsutbyte länderna emellan liksom 
genomförandet av regionala integrationsprojekt. 
Dessa olika beståndsdelar gör det möjligt att lägga grunden till en gradvis förstärkning 
av samarbetet på det makroekonomiska och monetära samarbetet mellan EU och AVS-
länderna. 
h) Att genomföra en stödåtgärd från EU som gör det möjligt att mildra utlandsskulden 
Med hänsyn till den betydelse som problemen med utlandsskulden har för många AVS-
länder kan gemenskapen knappast ignorera internationella initiativ i denna fråga. 
Gemenskapens finansiella samarbete, som nästan uteslutande beviljas i form av 
donationer, har inte till effekt att öka skulden. Gemenskapen kan ingripa som 
kreditgivare, men också som biståndsgivare, vid utvecklandet av stödmekanismer och 
instrument avsedda att minska AVS-ländernas skuldbörda genom att fullfölja 
anpassnings- och reformprogram. 
2. Att främja ökad sysselsättning och stödja den sociala politiken inom ramen för 
kampen mot fattigdom 
Från europeisk sida finns starka skäl för att koncentrera strävandena efter samarbete 
med AVS-länderna mot målet att bekämpa fattigdomen. Det handlar inte bara om att 
63 
KAPITEL V 
prioritera ett problem som får särskilt oroande dimensioner i många länder och som 
medför en rad sinsemellan relaterade negativa konsekvenser för Europa i form av stor 
invandring och andra säkerhetsfrågor. Det handlar också om att unionen i sin 
utrikespolitik konkret ger uttryck för en av sina grundläggande principer - sociala 
framsteg - som ges stort utrymme i fördraget och i unionens protokoll om 
socialpolitiken30 och som vidareutvecklats i olika aspekter (sysselsättning, utbildning och 
yrkesutbildning, jämställdhet mellan kvinnor och män etc.) inom ramen för 
gemenskapens politik. 
Kampen mot fattigdom är redan en huvudaxel i den nuvarande samarbetspolitiken och 
har de senaste åren har förstärkts med ett antal nya inriktningar: 
- Vid genomförandet av stödinstrumentet till strukturanpassningar i AVS-länderna och 
utnyttjandet av motpartsmedel prioriteras kostnader inom den sociala sektorn. 
- År 1993 antogs en resolution om kampen mot fattigdom vilken fastställer en rad prin­
ciper för att bättre införliva detta mål i unionens samarbetsatgärder. Detta 
tillvägagångssätt betonar särskilt nödvändigheten att införliva målet att minska 
fattigdomen inom ramen för den inhemska politik som bedrivs i utvecklingsländerna 
liksom i samtliga samarbetsatgärder, samtidigt som även möjligheten med åtgärder som 
målinriktas på fattiga grupper föreskrivs. 
- Att framhålla kvinnornas roll är en avgörande dimension i varje strategi för att 
minska fattigdomen. Den resolution på detta tema som antogs i november 1995 
kompletterar ur denna synpunkt i stora drag 1993 års resolution om fattigdom, samtidigt 
som man angriper problemen i fråga om kvinnornas deltagande på ett mer övergripande 
sätt. 
- Gemenskapens åtgärder inom de sociala sektorerna bidrar som helhet till detta mål, 
framför allt efter antagandet av nya resolutioner om hälsovård, utbildning och 
yrkesutbildning, vilket lägger en mycket tydlig tonvikt vid primär hälsovård samt 
grundläggande utbildning och yrkesutbildning, något som framför allt gynnar de 
fattigaste grupperna. 
- De förändringar som nyligen antogs i fråga om livsmedelsbistånd, särskilt att 
tonvikten lagts vid stöd tili åtgärder för att säkerställa livsmedelsförsörjningen och 
problemet med tillgången till livsmedelsprodukter (särskilt med hjälp av bibehållandet 
av lokala produktionsmetoder och konsumtionsmodeller) utgör en annan viktig 
avdelning i kampen mot fattigdom. 
- Dessa områden (hälsovård, utbildning, livsmedelsförsörjning, kvinnofrågor samt 
utveckling) är för övrigt prioriterade när det gäller att förstärka samordningen mellan 
medlemsstaterna och gemenskapen i själva verksamheten och vid fastställandet av 
politisk inriktning. 
30 Protokollet om socialpolitiken hänför sig till genomförandet av 1989 års sociala stadga 
med utgångspunkt i gemenskapens regelverk. 
64 
KAPITEL V 
- Att bevara miljön är ett annat betydelsefullt område i fattigdomsproblematiken, såväl 
på landsbygden (markförsämringsproblem, ett hållbart utnyttjande av naturresurser) som 
i tätorter där akuta problem i fråga om avloppsvattenrening och infrastrukturer uppstår 
i allt större utsträckning i samband med en tätortstillväxt som är särskilt snabb i AVS-
länderna. Det starka sambandet mellan fattigdom och miljö bekräftades samstämmigt 
vid markkonferensen. Miljöproblemen präglar i allt högre grad gemenskapens 
samarbetsatgärder genom systematiserade miljökonsekvensanalyser och särskilda 
program. 
- Slutligen kan en rad andra åtgärder bidra till att minska fattigdomen: det handlar då 
om åtgärder för landsbygdsutveckling, yrkesutbildning, genomföranden i liten skala 
samt åtgärder för stöd till privata initiativ som ofta bidrar till målet att skapa 
sysselsättning, medfinansiering med hjälp av icke-statliga organisationer, stöd till 
demografiska åtgärder samt konsumentskyddspolitik31. 
Dessa inriktningar bör utan tvekan bibehållas och bekräftas. Inför framtiden bör 
dock EU och dess AVS-partnerländer bestämma i vilken utsträckning och på vilket 
sätt effekten av gemenskapens samarbete för att minska fattigdomen kan 
förbättras. 
Bibehållandet av ett övergripande tillvägagångssätt som innebär en lång rad åtgärder är 
säkerligen nödvändig med hänsyn till de många olika fattigdomssituationerna i AVS-
länderna. Unionen kan emellertid föreslå sina partners ett mer strategiskt 
tillvägagångssätt i två riktningar: 
a) Tillgång till produktiva resurser samt sysselsättning och utveckling av de mänskliga 
resurserna. Hur snabbt sysselsättning skapas beror på en uppsättning parametrar som, 
direkt eller indirekt, kan komma att påverkas av en lång rad övergripande åtgärder eller 
sektoriella åtgärder. EU kan stödja dessa genom insatser som koncentreras på följande: 
- Stöd till förbättring av analyskapaciteten och utformningen av åtgärder som främjar 
en ökning av produktiva arbetstillfällen. 
- Stöd till reformer som syftar till att förbättra tillgången på produktiva resurser, 
särskilt i fråga om utbildning och yrkesutbildning, tillgång till krediter, tillgång till 
egendom och mark. Denna stödtyp kan ha avsevärd hävstångseffekt i den mån som den 
snabbt kan innebära förbättrade levnadsförhållanden genom bättre tillgång till 
verksamheter som genererar intäkter. 
- Stöd till en arbetsmarknadspolitik som syftar till att utveckla mer välutbildad, rörlig 
och motiverad arbetskraft. 
31 Utvecklingsländerna berörs särskilt av problemen med överföring av hälsofarliga eller 
farliga produktionsmetoder, produktsäkerhet, läkemedelsanvändning etc. 
65 
KAPITEL V 
b) Stöd till den sociala politiken. EU genomför redan i stor utsträckning samarbets­
atgärder inom de sociala sektorerna och eftersträvar att förbättra stödets effekter genom 
ett mer övergripande sektoriellt tillvägagångssätt som gradvis avlägsnar sig från 
tillvägagångssättet i projekt. Denna tendens kan betonas och utgå från 
- en fördjupad och fortlöpande dialog om socialpolitiken som gör det möjligt att 
utforma en övergripande strategi och dess prioriteringar och att undersöka de ofta 
kompletterande men ibland motstridiga sambanden mellan de ekonomiska och de sociala 
målen, 
- ett finansiellt stöd med särskild uppmärksamhet på finansieringen av löpande 
kostnader inom dessa sektorer, i nära anslutning till den makroekonomiska dialogen och 
strukturanpassningsprocessen. 
Inom ramen för de diskussioner som det internationella samfundet inlett om konceptet 
20/2032 har man framhållit nyttan av konkreta ömsesidiga åtaganden mellan 
biståndsmottagare och biståndsgivare till förmån för den sociala utvecklingen. Samtidigt 
som EU erkänner relevansen i denna princip om ömsesidiga åtaganden prioriterar 
unionen, med hänsyn till karaktären av dess åtgärder, ett mer övergripande tillväga­
gångssätt som betingas av omständigheterna. 
Inom ramen för det framtida partnerskapet mellan EU och AVS-länderna, och under 
förutsättning av en ökad stödselektivitet som knyts till utvärderingen av "god 
förvaltning", kan de överenskomna insatserna i fråga om socialpolitiken samt åtgärder 
avsedda att främja tillgången till produktiva resurser och ökad sysselsättning integreras 
med de kriterier som bör beaktas. 
3. Att integrera miljöskyddet i utvecklingsprocessen 
En av de viktigaste teoretiska och praktiska lärdomarna när det gäller en hållbar 
utveckling är att effektiva miljöåtgärder inte kan genomföras om den sociala och 
ekonomiska politiken förblir oförändrad. Miljöproblemen bör tvärtom införlivas vid 
utformningen, genomförandet och utvärderingen av alla åtgärder, program och projekt 
sammantagna. 
Trots att gemenskapen förfogar över en lång rad politiska förklaringar om 
miljöförvaltning saknar den alltjämt en tydlig strategi och den beslutsamhet som krävs 
för att omsätta dessa i praktiken. Mot bakgrund av den enighet som växte fram under 
konferensen i Rio framträder följande fyra prioriteringar i fråga om 
utvecklingssamarbetet: 
32 Konceptet "20/20" infördes av UNDP i dess rapport om mänsklig utveckling 1994. Det 
åberopas också i handlingsprogrammet från världskonferensen om. social utveckling 
(Köpenhamn, mars 1995). Konceptet innebär ömsesidiga åtaganden mellan 
biståndsmottagare och biståndsgivare enligt principen om att avstå minst 20 % av de 
interna budget re sur serna respektive, det externa biståndet till sociala bastjänster. 
66 
KAPITEL V 
* Att tillgodose behoven och bekämpa fattigdomen. Även om orsakssambandet mellan 
fattigdom och miljöförsämring är komplext kan såväl fattigdom som föroreningar anses 
vara resultatet av ekonomiska och sociala krafter som tenderar att ha återverkningar på 
människor och miljö i nutida och framtida generationer. 
* Att utnyttja marknadskrafterna för att avspegla miljökostnaderna och miljöfördelarna. 
Agenda 21 baseras på erkännandet att marknaderna gradvis kan internalisera de sociala 
kostnaderna och miljökostnaderna för att priserna skall redovisa den "ekologiska 
sanningen". 
* Att införliva miljömålen vid utformningen av en övergripande politik och i 
förvaltningssystemen för att miljöskyddet skall bli en integrerad del av 
utvecklingsprocessen och inte ett isolerat mål. Detta kräver en förstärkning av 
miljökapaciteten och antagandet av ett tillvägagångssätt i samverkan. 
* Att göra investerarna medvetna om de "gröna frågorna" genom utvärdering av miljö­
effekterna under hela projekttiden och genom finansiering av investeringar särskilt 
prioriterade för att bevara miljön och bekämpa föroreningar. 
Följande teman förtjänar särskild uppmärksamhet: 
- För många AVS-länder förblir kvantiteten och kvaliteten på vattenresurserna ett 
kritiskt problem såväl i tätortsområden som på landsbygden. Sambandet mellan vatten, 
överbefolkning och markförsämring kräver ökad uppmärksamhet. 
- Avskogningen har blivit ett stort problem i många länder och har effekter lokalt men 
också på övergripande nivå, eftersom den påverkar den biologiska mångfalden. 
- Östaterna i AVS-gruppen är särskilt utsatta för potentiella hotbilder till följd av 
klimatförändringar; särskilt förekommer orkaner allt oftare. I Afrika söder om Sahara 
blir problemet med torka allt svårare. 
- Stöd för att utveckla AVS-ländernas kapacitet i miljöfrågor, såväl vid utformningen 
av åtgärderna som vid deras genomförande, särskilt vad gäller uppföljningen av redan 
ratificerade internationella konventioner eller konventioner i vardande. 
B. Den institutionella dimensionen 
Den analys av de socioekonomiska framstegen och åtgärderna i AVS-länderna som 
redovisades i kapitel III visar betydelsen av statens bristande funktion och att "styres­
problemen" är akuta. Dessa problem hindrar utvecklingen i många länder, försenar 
genomförandet av strukturanpassningsprogram eller hindrar ett fullständigt 
förverkligande, ger näring åt instabilitet och det "förtroendeunderskott" som hämmar 
investeringar och utvecklingsbiståndets legitimitet. Av analysen framgår också behovet 
av att återställa eller förstärka rättsstaten för att säkerställa de minimiförutsättningar 
som krävs för utveckling och för att minska skillnader och fattigdom. Den centrala 
67 
KAPITEL V 
karaktären i dessa inslag är sedan 1995 erkända i den fjärde Lomé-konventionens texter 
i deras reviderade lydelse. 
Reformer av de administrativa och rättsliga systemen, förbättrad analyskapacitet, 
utformningen av en utvecklingspolitik samt en förstärkning av de institutioner med 
rötter i det civila samhället som kan utgöra en motvikt har hittills inte omfattats av 
någon fastlagd politik från EU:s sida. Gemenskapens åtgärder för stöd till institutioner 
och "styrelseskick" har huvudsakligen bestått i att uppmuntra demokratiska 
valförfaranden, att tillhandahålla tekniskt bistånd i anslutning till samarbetsprojekt eller 
-program samt målinriktat finansiellt stöd som är avsett att underlätta eller kompensera 
konsekvenserna av vissa reformer. Under de senaste åren har dock större 
uppmärksamhet ägnats åt den institutionella miljön i dess helhet och inte bara den 
institution eller det organ som fått i uppdrag att genomföra ett visst projekt. 
Stödinstrumentet för strukturanpassningar och stöd till sektorsåtgärder har gynnat denna 
utveckling, i den mån som den gjort det möjligt för gemenskapen att spela en mer aktiv 
roll för att förbättra "policy-klimatet" på sektorsnivå eller mer allmänt. Denna tendens 
torde betonas i framtiden, särskilt med hänsyn till slutsatserna från de utvärderingar 
som visar att de institutionella aspekterna bör beaktas mer systematiskt och behandlas 
mer ingående i syfte att större effektivitet i gemenskapens samarbete skall kunna 
åstadkommas. 
Men bör man inte gå längre än till dessa anpassningar, som ändå skulle kunna införlivas 
inom ramen för den nuvarande politiken? Utvecklingen av statens roll i det nya interna­
tionella ekonomiska och politiska klimatet, mot strukturer som skall säkersställa en rad 
grundförutsättningar för en utveckling som motsvarar kriterierna för en hållbar och 
balanserad utveckling, uppmanar i själva verket till en omprövning av denna dimension 
i förbindelserna mellan EU och AVS-länderna: Bör inte EU på ett mer strategiskt sätt 
stödja den nödvändiga politiska och sociala omställningsprocessen? 
Utvecklingen av institutioner i ett land är i grunden en politisk process. En sådan 
reform kan inte genomföras utan lokal anpassning och innebär att många hinder måste 
övervinnas eftersom den påverkar maktstrukturerna, och den möter därför oundvikligen 
hårt motstånd. Den institutionella utvecklingen har följaktligen två kompletterande 
dimensioner: en politisk dimension och en mer "teknisk" dimension. 
Bör EU, under dessa förutsättningar, spela en mer aktiv roll när det gäller 
utvecklingen av institutioner och delta i dialogen om dessa frågor med de övriga 
biståndsgivarna? På vilket sätt kan EU spela den rollen? 
1. Det finns goda skäl att förstärka EU:s åtgärder på detta område och ge dem större 
prioritet så att de blir en strategisk axel i förbindelserna med AVS-länderna: 
- AVS-länderna står i dag inför nödvändigheten att omdefiniera sin uppfattning om 
statens funktioner och att förbättra det sätt på vilket staten kan påta sig dessa funktioner 
i syfte att tjäna allmänintresset. Den politiska dimension som ligger till grund för EU:s 
åtgärder på detta område gäller inte för de överväganden som hänger samman med rent 
68 
KAPITEL V 
nationella intressen. EU har inte någon enhetlig modell att föra fram - medlemsstaterna 
har själva utvecklat olika system för social och politisk organisation. 
- Det är betydelsefullt för unionen att mänskliga rättigheter och grundläggande friheter 
iakttas liksom tillämpningen av demokratiska principer. De svårigheter som man i dag 
möter inom ramen för nuvarande åtgärder för stöd till demokratiseringsprocessen och 
som redovisas i kapitel III bör dock stimulera till ett mindre formalistiskt och mer 
konstruktivt tillvägagångssätt. 
- Gemenskapsstödets effektivitet och effekt är i hög grad beroende av dessa 
institutionella aspekter. Effekten av de flesta åtgärder inom ramen för gemenskapens 
samarbete på de ekonomiska och sociala områdena skulle förbättras med hjälp av mer 
beslutsamma åtgärder på området för institutionell utveckling. Av utvärderingarna 
framgår särskilt att effekten och livsdugligheten hos gemenskapens stödprogram ofta 
påverkas av ett otillräckligt beaktande av de hinder som är knutna till de institutionella 
ramarna. I den mån som EU stöder ekonomiska reformer har unionen också, av 
effektivitetsskäl, intresse av att ingripa i de institutionella avsnitt som är knutna till 
dessa. Förekomsten av och funktionen hos förutsebara rättsliga ramar och 
beslutsprocesser samt hos en administrativ förvaltning och budgetförvaltning som 
medger insyn liksom offentliga tjänster med en viss kvalitet utgör nödvändiga 
förutsättningar för att anpassningsåtgärderna skall bli framgångsrika i AVS-länderna. 
Den partnerskapsförbindelse som EU är inställd på att utveckla med AVS-länderna 
utgör själva ramen för att kunna ta itu med frågorna om den institutionella utvecklingen 
eftersom en sådan gör det möjligt för de berörda länderna att ta på sig det primära 
ansvaret för reformerna, varvid EU kan säkerställa ett bistånd som är såväl tekniskt och 
finansiellt som politiskt, på grundval av ömsesidiga åtaganden på medellång sikt. 
Dessutom innebär unionens erfarenhet av reformer, inom ramen för den europeiska 
gemenskapen, att den har utvecklat särskild know-how. 
2. Vad gäller innehållet i och bestämmelserna för en europeisk åtgärd på det 
institutionella området och en förstärkning av kapaciteten kan följande tre 
kompletterande alternativ vara tänkbara i syfte att utveckla EU:s insatser: 
- EU kan undersöka på vilka sätt man kan uppbåda lokal och europeisk expertis och 
säkerställa en överföring av know-how från Europa till AVS-länderna. Inrättandet av 
ett specialiserat nät för analys och tekniskt bistånd gör det möjligt att säkerställa ett 
fortlöpande stöd under tillräckligt långa perioder och att samla konkreta erfarenheter 
och know-how. 
- EU kan utveckla särskild kompetens inom vissa sektorer i förhållande till det 
mervärde som dessa kan tillföra i jämförelse med stöd från andra multilaterala eller 
bilaterala biståndsgivare. Det går att identifiera flera sektorer med anknytning till de 
huvudsakliga områdena för EU:s verksamhet. 
a) Främjandet av respekten för mänskliga rättigheter. 
69 
KAPITEL V 
b) Stöd till regionala organisationer. 
c) Omstrukturering av offentliga tjänster i samordning med de direkt berörda 
aktörerna, förbättrad analyskapacitet och utformning av ekonomisk och social politik, 
utarbetande av reformer, stöd till decentralisering av offentlig administration. 
d) Budgetförvaltning i anslutning till åtgärder för stöd till strukturanpassning. 
e) Utveckling av viss nödvändig kapacitet för en marknadsekonomi, t.ex. 
affärsregler, regler för konsumentskydd och konsumentorganisationer, skydd för 
investerare, miljöskydd, konkurrensregler m.m. 
f) Decentraliserat samarbete, inte som ett alternativ till stödet till den offentliga 
sektorn utan som ett kompletterande åtgärdsområde som syftar till att förbättra 
samverkan mellan den offentliga och den privata sektorn och att närma EU:s åtgärder 
till aktörer i det civila samhället. 
g) En förstärkning av parlamentariska institutioner på ett sätt som bidrar till insyn 
i politiken och en god förvaltning av offentliga medel. 
- Slutligen kan EU satsa på en ny stödpraxis i syfte att minska de negativa effekterna 
på utvecklingen av lokal kapacitet. 
Intresset av att bättre utnyttja lokal expertis har redan erkänts i Lomé-konventionen. 
Men även andra mer genomgripande förändringar bör planeras. Under vissa 
omständigheter och under en övergångsperiod är en viss substitution helt säkert 
oundviklig. Men en tydlig politisk signal, till förmån för ett förändrat tillvägagångssätt 
och en minskning av stödets negativa effekter på utvecklingen av den institutionella och 
administrativa kapaciteten, kan ge upphov till en rad förändringar (förenklade 
förfaranden, minskad spridning av instrument, ett övergivande av tillvägagångssättet i 
projekt etc). Det handlar i detta avseende om en strategisk omläggning av kursen, 
eftersom utvecklingen av den lokala kapaciteten blir ett av de huvudsakliga kriterierna 
vid valet av de praktiska bestämmelserna för samarbetet. Olika alternativ i detta 
hänseende behandlas i kapitel VI. 
70 
KAPITEL V 
C. Handel och investeringar 
Att på lämpligt sätt integrera AVS-gruppen i den internationella ekonomin, särskilt att 
definiera dess plats i det nät som håller på att utvecklas för EU:s externa ekonomiska 
förbindelser samt den större dimensionen att integrera gruppen i den internationella 
ekonomin, är en utmaning inom ramen för de nya förbindelserna mellan EU och AVS-
gruppen efter år 2000. En avsaknad av lämpliga ramar skulle innebära att AVS-gruppen 
riskerar att splittras, att de nuvarande förbindelserna mellan AVS-länderna och -
regionerna och EU försvagas och därigenom en fortsatt marginalisering av de fattigaste 
AVS-länderna. 
Handelsavtal 
Inför de framtida handelsförbindelserna mellan EU och AVS efter år 2000 är många 
alternativ tänkbara. I princip bör dessa alternativ göra det möjligt för AVS-länderna att 
anta de integrationsstrategier som de själva finner lämpligast. Alternativen bör också 
granskas med hänsyn till dimensionerna i den partnerskapsprincip som ligger till 
grund för handelsförbindelserna mellan EU och AVS-länderna. 
i) Ett enhetligt handelsavtal eller flera handelsavtal, 
ii) Differentierat eller övergripande, 
iii) Ömsesidigt eller icke-ömsesidigt. 
iv) Avtalsmässigt (garanterande långsiktig säkerhet, bilateral eller multilateral) eller 
ensidigt (i enlighet med EU:s politiska bedömningar). 
Med tanke på att partnerskapsprincipen har ett betydelsefullt politiskt värde såväl för 
AVS-länderrta som för EU:s medlemmar bör de olika tänkbara alternativen utvärderas 
med hänsyn till deras effekt på denna: Försvagar de eller förstärker de principen? 
Kommer de att urholka eller utvidga den? Vid utvärderingen av de olika alternativen 
bör dessa viktiga politiska överväganden beaktas. Man bör också beakta de tekniska 
hinder som berör särskilt förhandlingarna om det nya frihandelsområdet ZLE (se ruta 
5 för en analys av de olika alternativen när det gäller handel). 
Den meny som presenteras för AVS-ländernas granskning kan innehålla följande 
beståndsdelar: 
i) Status quo. Bibehållande av nuvarande icke-ömsesidiga, differentierade (vad gäller 
de övriga utvecklingsländerna), avtalsmässiga och enhetliga avtal vilka centreras 
strikt kring villkoren för marknadsinträde. En variant med "förbättrad status quo" 
skulle kunna omfatta förbättringar i fråga om marknadsinträde, en uppmjukning 
av regler och förfaranden liksom avtal om frågor med anknytning till handel 
(normer, miljö, konkurrenspolitik, immaterialrätt etc.) samt avtal om tjänster. En 
annan variant skulle kunna innebära att denna möjlighet begränsas till de minst 
utvecklade AVS-länderna, samtidigt som man föreslår den mer utvecklade 
gruppen de alternativ som redovisas nedan i förhållande till deras önskemål eller 
kapacitet. Slutligen skulle genom detta alternativ ett inslag av ömsesidighet kunna 
införas som innebär att samtliga AVS-länder tillhandahåller ett tullerbjudande som 
är konsoliderat enligt GATT-avtalet. 
71 
KAPITEL V 
ii) Integration i GSP. Detta alternativ innebär att handelsavsnittet i Lomé-
konventionen tas bort så att konventionen begränsas till ett biståndssystem. De 
minst utvecklade AVS-länderna grupperas tillsammans med mindre utvecklade 
länder utanför AVS-gruppen medan de mer utvecklade AVS-länderna gradvis 
införlivas i det normala systemet. För att undvika att utvecklingsländerna i AVS-
gruppen förlorar alltför betydande handelsförmåner skulle de generella preferenser 
som beviljas de minst utvecklade länderna kunna ökas i syfte att uppnå paritet 
med nivån för Lomé-konventionens övergripande preferenser. Mot bakgrund av 
att koncessionerna utgör en ensidig åtgärd från EU:s sida omfattas beviljandet av 
dem inte av förhandlingar med AVS-länderna. Inget kan begäras i gengäld. 
Alternativt skulle preferensavtalet mellan EU och utvecklingsländerna kunna 
integreras (och så småningom konsolideras enligt GATT) inom ramen för en 
preferensordning till förmån för utvecklingsländerna. 
iii) Enhetlig ömsesidighet. Samtliga AVS-länder avkrävs att efter en gemensam över­
gångsperiod utvidga ömsesidigheten (i enlighet med WTO:s regler) till att omfatta 
export från EU. Variant: att föreskriva olika övergångsperioder i fråga om AVS-
gruppens utvecklingsländer å ena sidan och i fråga om de mer utvecklade AVS-
länderna å andra sidan. Detta alternativ skulle också kunna omfatta avtal på 
områdena med anknytning till handel och ett avtal om tjänster. Det innebär också 
att AVS-länderna integreras helt och fullt inom ramen för WTO. 
iv) Differentierad ömsesidighet. Ömsesidighet enligt en varierad skala (i enlighet med 
WTO:s regler) mellan EU å ena sidan och homogena grupper av AVS-länder eller 
enskilda AVS-länder å andra sidan, enligt modellen för de regionala 
handelsavtalen nord-syd. I den förbättrade versionen omfattar detta alternativ 
också avtal på områdena med anknytning till handel, ett avtal om tjänster samt 
fullständig integration inom ramen för WTO. En annan variant förutsätter 
regionala handelsavtal mellan EU å ena sidan och en integrerad regional zon 
bestående av AVS-länder och länder utanför AVS-gruppen å andra sidan. 
Slutligen kan två kompletterande alternativ som förenar de fyra ovan beskrivna 
alternativen också tänkas: 
v) Differentiering inom enhetliga, ramar. Detta alternativ omfattar alternativen i-iv, 
vilka utgör beståndsdelarna i den enhetliga meny för EU och AVS-länderna som 
de kan välja från i förhållande till utvecklingsnivån, AVS-ländernas behov och 
önskemål att fördjupa förbindelserna, de politiska förutsättningarna och vilken 
nivå av ömsesidighet som AVS-länderna kan tänka sig att bevilja EU. Alternativet 
innebär för samtliga AVS-länder att förbindelsernas avtalskaraktär bibehålls, men 
det kan kräva stora förändringar vad gäller vissa övergripande preferenser inom 
ramen för nuvarande förbindelser (protokoll om basprodukter och 
jordbrukspreferenser), särskilt vad gäller i vilken mån länderna är stödberättigade. 
Detta alternativ förutsätter en rad handelsavtal som organiseras i fyra steg: 
a) Enskilda frihandelsavtal per region enligt modellen i alternativ iv. 
72 
Ruta 5. Analys av olika handelspolitiska alternativ 
Status quo, som har fördelen att redan vara känd, bibehåller det nuvarande 
handelsavtalets enhetliga och avtalsmässiga karaktär och erbjuder därigenom långsiktig 
trygghet (fram till en viss punkt, se nedan). Med hänsyn till att man därigenom 
bibehåller differentieringskriterierna (i förhållande till övriga utvecklingsländer) kvarstår 
budskapet att handelsförbindelserna med AVS-länderna fortfarande befinner sig på toppen 
av den pyramid som EU:s handelsförmåner utgör. Detta alternativ erbjuder också den 
särskilda fördelen att vissa basprodukter från jordbruket, som är känsliga på unionens 
marknad och som representerar ett betydande (t.o.m. avgörande) kapital för många AVS-
länder, gör det möjligt för unionen att föreslå tillträdesbestämmelser enligt exakt angivna 
begränsningar. Dessa begränsningar ger AVS-länderna tydliga planeringsramar och 
möjliggör för unionens jordbruksmarknad att absorbera de aktuella kvantiteterna. Detta 
alternativ kan också innebära en - viss respit för utveckling av den gemensamma 
jordbrukspolitiken under nästa etapp av WTO och utvidgningen av unionen. 
Nackdelarna med detta alternativ är följande: 
- Genom att vara differentierat skulle avtalet fortfarande omfattas av ett undantag från 
WTO:s regler, som kommer att ses över varje år. Följaktligen påverkas tryggheten i 
förmånerna, som är ett huvudsakligt redskap i Lomés handelsavsnitt, allvarligt. 
- Denna lösning möjliggör inte heller, med hänsyn till den minskade tryggheten i fråga 
om förmånerna, att man uppnår några betydande nivåer i fråga om utländska 
direktinvesteringar och inte heller någon kompensation av de omställningseffekter som 
andra regionala handelsavtal, vilka är avhängiga av EU, kan ha på de europeiska 
investeringarna. 
- Alternativet ger inte den trygghet och tillförlitlighet som är nödvändig i 
handelsordningar (import och export) och tillför AVS-länderna regelverk för att minska 
risknivån och därmed göra AVS-länderna mer lockande att investera i. 
- Det ger inte någon kompletterande skjuts åt den pågående regionala 
integrationsprocessen mellan AVS-länderna. 
- Det förhindrar enskilda AVS-länder eller grupper av AVS-länder att ansluta sig till 
regionala handelsavtal som omfattar andra industriländer, eftersom det vore politiskt och 
ekonomiskt oacceptabelt för EU att på AVS-marknaderna hindras av diskriminering i 
förhållande till andra industriländer. 
Under alla omständigheter bör detta alternativ granskas mot bakgrund av hur det kan 
bidra till AVS-ländernas ökade deltagande i den internationella ekonomin. Dessutom bör 
det kompletteras med ett krav på att AVS-länderna upprättar en tulltaxa som är 
konsoliderad med GATT-avtalet och som kan vara användbar när man begär undantag 
från artikel XXV.5. 
M o^ 
Det andra alternativet, integration i det allmänna preferenssystemet för utvecklingsländer 
(GSP), skulle framför allt, ur EU:s synvinkel, syfta till en harmonisering av EU:s icke-
ömsidiga handelsförmåner och deras fullständiga förenlighet med WTO:s regler. 
Därigenom upprättas jämlika villkor vad gäller tillträdet till EU:s marknad för andra 
utvecklingsländer än de som slutit regionala handelsavtal med EU. Det skulle också 
möjliggöra för vissa AVS-länder eller grupper av AVS-länder att sluta regionala avtal 
med andra industriländer (Västindien inom ramen för NAFTA eller FTAA och AVS-
länderna i Stilla havet inom ramen för APEC). Vad gäller nackdelar innebär detta 
alternativ följande risker: 
- Det skulle definitivt splittra upp Lomé-systemet i flera avseenden. Det skulle innebära 
olika behandling av olika AVS-länder beroende på deras utvecklingsnivå. Det knyter inte 
längre biståndet till handelspolitiken som för närvarande är integrerad genom Lomé-
konventionen. 
- Det skulle, åtminstone för. de mer utvecklade AVS-länderna, allvarligt minska den 
preferensmarginal som de har med stöd av Lomé-konventionen, med tanke på att 
förmånerna i fråga om jordbruksprodukter måste anpassas till GSP-nivåerna och att de 
relativa fördelarna i form av fastställda kvantiteter för de produkter som omfattas av 
protokollen om basprodukter inte längre kan beviljas. Att fortsätta protokollet om socker 
skulle inom ramen för detta alternativ innebära vissa problem, inte minst av juridisk 
karaktär. 
- Det skulle minska tryggheten när det gäller villkoren för tillträde till marknaden, men 
den minskade nivån på förmånerna - som fortfarande kan förändras genom en ändrad 
politik från EU:s sida eller omfattas av en progressiv integrationsmekanism inom ramen 
för GSP - ligger tveklöst inom ramen för WTO. De mest utvecklade AVS-länderna 
skulle ha svårare att locka utländska direktinvesteringar enligt detta alternativ. 
Alternativet med ett multilateralt preferenssystem för utvecklingsländer (inom och utom 
AVS-gruppen) som är konsoliderat med GATT skulle ge större trygghet. 
- Det skulle inte medföra fler utländska direktinvesteringar och inte heller kompensera 
de effekter av en omställning av handel och investeringar som följer av de regionala avtal 
som sluts med EU och som omfattar andra utvecklingsländer. 
- Det påverkar inte livsdugligheten i den pågående integrationsprocessen syd-syd. Det 
skulle inte säkerställa ytterligare skydd mot nya förordningar från EU på områden med 
anknytning till handel. 
Slutligen skulle detta alternativ i grunden försvaga den partnerskapsprincip som kommer 
till uttryck genom Lomé-konventionen, vars dimensioner i fråga om politik, institutioner 
och bistånd därigenom minskar. 
>1 4 
Det tredje alternativet, enhetlig ömsesidighet (i enlighet med artikel XXIV i GATT-
avtalet) skulle vara förenligt med WTO:s regler. Det skulle i grunden förstärka 
partnerskapsprincipen med tanke på att det gör avtalet mellan de båda parterna mer 
jämställt och omvandlar det till ett avtal på obestämd tid (åtminstone vad gäller 
handelsavsnittet i konventionen). 
- Det skulle bibehålla och även förbättra tryggheten och förutsebarheten i förmånerna, 
och genom att öppna och avlägsna begränsningarna för AVS-ländernas importordningar 
ger det trovärdighet åt deras handelspolitik i de nationella och utländska investerarnas 
ögon. Följaktligen kan man vänta sig ökad dragningskraft på utländska 
direktinvesteringar liksom en positiv reaktion från de nationella investerarna. 
- Det ger också möjlighet att upprätta likvärdiga villkor i förhållande till andra 
utvecklingsländer som ingår i frihandelsområden tillsammans med EU och möjliggör för 
vissa AVS-länder att ansluta sig till regionala handelsavtal med andra industriländer och 
dra fördel av dynamiken i den regionala ekonomin. 
- Vad gäller nackdelarna med detta alternativ, som inför enhetliga horisontella ramar, 
behandlas inte den aktuella frågan om den tydliga differentieringen mellan AVS-länderna 
vad gäller integrations- och utvecklingsnivå, och inte heller deras behov av och förmåga 
att delta i frihandelsförhandlingar med EU. 
Det stora problemet är utan tvivel genomförbarheten: hur skall samtliga AVS-länder 
kunna ansluta sig på ett enda "plan" och genom ett enda "program" (vilket krävs i artikel 
XXIV.5 c) för att bilda ett frihandelsområde mellan EU och AVS-länderna som beaktar 
deras handelssystem, deras olika behov i fråga om industriell omställning, de 
förändringar av skattepolitiken som krävs för uppföljning av tulltaxeavvecklingen etc? 
Alla AVS-länders behov och förutsättningar kan omöjligen sammanföras inom enhetliga 
ramar. Dessutom förfogar många AVS-länder inte över den mänskliga kompetens och 
administrativa kapacitet som krävs för att de skall kunna bedriva frihandelsförhandlingar 
med EU. *' 
Differentierad ömsesidighet omfattar samtliga fördelar med ovanstående alternativ 
samtidigt som man beaktar de olika integrations- och utvecklingsnivåerna samt behoven, 
förutsättningarna, kapaciteten och viljan hos olika grupper av AVS-länder. En "plan" och 
ett "program" som antas i enlighet med kapacitet och särskilda behov skulle kunna 
fastställas för respektive AVS-region. Detta alternativ ger en betydelsefull skjuts åt den 
pågående regionala integrationsprocessen i AVS-länderna. 
- Den stora nackdelen med detta alternativ är att förbindelserna förlorar sin enhetliga 
karaktär och att partnerskapet fragmenteras, även om det senare skulle förstärkas inom 
ramen för respektive avtal. Med tanke på att detta tillvägagångssätt bör baseras på den 
befintliga integrationsprocessen mellan AVS-länderna (UEMOA, SADC, CARICOM 
etc) bör de AVS-länder som inte är part i dessa eller som inte önskar ansluta sig till en 
regional sammanslutning inleda ensidiga förhandlingar om ett frihandelsområde med EU. 
Detta alternativ skulle 
T-l CL. 
också kunna integrera frihandelsområden som omfattar å ena sidan EU och å andra sidan 
de länder inom och utanför AVS-gruppen som utgör "naturliga" regioner. 
- Detta alternativ kräver också att protokollen om basprodukter samt preferensordningen 
för jordbruksprodukter upphävs. Förhandlingarna om de förmåner som är knutna till de 
särskilda instrumenten skulle skapa vissa problem. 
- Även i fråga om detta alternativ blir trovärdigheten ett stort problem, eftersom man 
inte kan vänta sig att samtliga AVS-länder eller alla regionala integrerade grupper inom 
AVS som uppfyller villkoren (politik, handelsvillkor, administrativa förutsättningar 
m.m.) kan eller vill inleda frihandelsförhandlingar med EU. Om de framförhandlade 
avtalen inte heller helt och fullt uppfyller villkoren i artikel XXIV måste dessutom ett 
undantag begäras (artikel XXIV. 10). Om alltför många avtal av denna typ måste 
granskas kan förvaltningen av motsvarande undantag inom WTO bli ett stort problem för 
EU. Inom ramen för detta alternativ, och i enlighet med kommissionens och rådets 
slutsatser i juni 1995 om frihandelsområden, bör avtalen vara förenliga med motsvarande 
WTO-bestämmelser och beakta konsekvenserna för unionens gemensamma politik och 
för dess partnerskapsprinciper i fråga om handel. 
3-L ~L 
KAPITEL V 
b) Bilaterala frihandelsavtal enligt alternativ iv, varvid emellertid vissa AVS-
länder, som är tillräckligt stora och kapabla, frivilligt avstår från att delta i den 
regionala integrationsprocessen (t.ex. Nigeria och Zaire) och förutsatt att de 
politiska villkoren är gynnsamma. 
c) Icke-ömsesidiga preferenser som bibehålls av de minst utvecklade AV§-
länderna (som fastställs ensidigt eller inom multilaterala ramar) vars inkomst per 
invånare är lägre än en internationellt fastställd nivå och som inte deltar i någon 
regional integrationsprocess enligt alternativ a ovan. 
d) Gradvis integration i GSP, med hänsyn till övergripande, icke-ömsesidiga 
preferenser för de AVS-länder som inte önskar hänföras till alternativ a eller b 
men som har en utvecklingsnivå som gör att de inte kommer i fråga för alternativ 
c. De AVS-länder som integreras gradvis skulle kanske kunna bibehålla sina 
preferenser med stöd av protokollen om basprodukter, men endast under en 
övergångsperiod (i så fall kan undantag begäras). 
I detta sammanhang skulle AVS-länderna, i samråd med EU, kunna välja det 
handelsalternativ som lämpar sig bäst för den antagna integrationsstrategin samt 
deras behov och kapacitet. Emellertid blir frågor om effekterna av en omläggning 
av handeln och investeringar mellan grupper av AVS-länder oundvikliga eftersom 
tidsplanen för preferenserna och dragningskraften på utländska direktinvesteringar 
varierar i fråga om respektive grupp i förhållande till det valda alternativet. 
Detta alternativ innebär att den befintliga Lomé-konventionens enhetliga karaktär 
bibehålls men gör det möjligt att lägga beståndsdelarna ömsesidighet, differentiering och 
gradvis integration till partnerskapsprincipen som tillkommande grundläggande dimen­
sioner. Dessa beståndsdelar kommer att få dynamiskt interna verkningar eftersom de 
innebär att de olika AVS-länderna passerar från det stadium som är kopplat till 
förbindelserna till ett mer avancerat stadium, i förhållande till sina enskilda 
förutsättningar och önskemål. Vad gäller förenligheten med WTO måste dessa enhetliga 
ramar med all sannolikhet åtföljas av en begäran om undantag enligt artikel XXIV. 10 
(dvs. ett undantag vad gäller minimivillkoren för frihandelsområden). 
vi) En differentiering som resulterar i flera avtal. Enligt detta system resulterar alter­
nativ i-iv naturligt i flera handelsavtal, eventuellt parallellt med ett enhetligt 
biståndspaket. Vid detta tillvägagångssätt blir förmodligen Lomé-konventionens 
enhetliga karaktär det första som måste offras. Avtalsmässigheten och säkerheten, 
i synnerhet styrkan i och räckvidden för partnerskapsprincipen, kommer att 
variera mellan olika avtal, och den aktuella preferensnivån kommer förmodligen 
att urholkas för vissa grupper AVS-länder eller att utvidgas för andra grupper i 
förhållande till det valda alternativet. 
Dessa mångsidiga ramar är tämligen oförenliga med bibehållandet av de fördelar 
som beviljats inom ramen för protokollen om basprodukter och med det 
övergripandesystemet för jordbrukspreferenser. Frågor om särbehandling och en 
omläggning av handelsutbytet och investeringarna mellan grupper av AVS-länder 
73 
KAPITEL V 
kommer att förstärkas ytterligare jämfört med det alternativ med enhetliga ramar 
som redovisats ovan. 
De för- och nackdelar som är knutna till respektive alternativ kommer att 
följaktligen att drabba varje berörd grupp av AVS-länder. Vad gäller iakttagandet 
av WTO:s regler bör ett undantag från artikel XXV.5 begäras i fråga om det 
system som inte innebär förmånsbehandling för de minst utvecklade AVS-
länderna, eftersom ett sådant undantag kan vara lättare att få. 
Oavsett vilket alternativ som väljs bedriver EU för övrigt en harmoniseringsprocess i 
fråga om de ursprungsregler som tillämpas inom ramen för preferensordningarna33. 
Skydd för och främjande av investeringar 
Inom ramen för bestämmelserna i den fjärde Lomé-konventionen har AVS-
länderna åtagit sig att bevilja privata investerare rättvis likabehandling, att skapa och 
bibehålla ett förutsebart och säkert investeringsklimat, att förbättra företagsmiljön och 
att inrätta rättsliga, administrativa och finansiella ramar som är gynnsamma för 
framväxandet och utvecklingen av en dynamisk privat sektor (artikel 258 c-g). 
Länderna har, vart och ett, strävat efter att förverkliga dessa mål men inte alltid lyckats 
uppnå önskat resultat när det gäller att öka investeringarna i den privata sektorn. 
Investerarna tvekar fortfarande. Det kommersiella klimatet och den politiska och 
institutionella bakgrunden är sällan tillräckligt förtroendeingivande. 
På nationell nivå kommer länderna att fortsätta genomföra åtgärder för att 
förstärka förtroendet. Insynen och förutsebarheten i dessa åtgärder kan dock förbättras 
om de utformas inom gemensamma ramar för rättigheter och skyldigheter som är 
välkända och internationellt accepterade. År 1992 föreslog EG AVS-länderna att 
undersöka en rad principer för skydd av investeringar som omfattade bl.a. nationell 
behandling, principen om mest gynnad nation, rättvis likabehandling, fullständigt 
rättsligt skydd, kompensation i händelse av expropriering samt överföring av intäkter 
och kapital. Ett förslag till principer skulle göra målen för den fjärde Lomé-
konventionen mer texttrogna. Principerna har dock inte diskuterats särskilt mycket och 
inte heller genomförts. Sedan 1992 pågår inom OECD detaljerade diskussioner om ett 
förslag till ett multilateralt avtal om investeringar som fastställer mer ambitiösa och 
fullständiga ramar för att skydda investerare. 
Frågan om normer för skydd av investeringar har nu undersökts inom ramen för WTO 
och förhandlingar om principer som kan godtas av fler länder kommer snart att inledas. 
Om dessa förhandlingar resulterar i ett avtal om principer som medger insyn och som 
går att tillämpa, kan investerarna och kapitalmarknaderna komma att lockas av de 
33 En harmonisering av ursprungs regie ma beslutades av stats- och regeringscheferna, vid 
Europeiska rådet i Essen 1994, mot bakgrund av de mycket olika regler som utgör ett 
hinder i handelsförbindelserna mellan EU och tredje land, eftersom en enhetlig 
uppsättning ursprungsregler skulle underlätta och utveckla handelsutbytet. 
74 
KAPITEL V 
minskade riskerna och investera i de länder som går med på att respektera dessa 
principer. 
De AVS-länder som vill återvinna investerarnas förtroende snabbare kan anta och 
tillämpa en internationellt erkänd norm för skydd av investerare som har samma verkan 
som en lag. EG kommer att vara öppet för varje begäran om bistånd när det gäller att 
införa denna norm i de länder som väljer att anta den. Ju fler AVS-länder som önskar 
följa denna norm, desto fler internationella investerare kommer att få förtroende för 
AVS-länderna som grupp. 
Flera tänkbara lösningar är möjliga för de AVS-länder som vill återvinna investerarnas 
förtroende med hjälp av trovärdigare skydd av investeringar: 
a) Att fullfölja nuvarande politik genom att sluta bilaterala avtal om skydd av 
investeringar med EU-länderna och andra utländska investerares ursprungs­
länder. Dessa avtal innehåller grundläggande beståndsdelar i fråga om 
kompensation i händelse av expropriering men är för övrigt av begränsad 
räckvidd och erbjuder ingen möjlighet att överklaga diskriminerande eller 
godtyckliga beslut som fattas av värdlandets regering. De har heller inte 
konkret lyckats att dra till sig nya investeringar, särskilt inte i Afrika. 
b) Att sluta regionala avtal till skydd för investeringar. Ett exempel att följa 
kan vara UEMOA, vars medlemmar infört en gemensam praxis för investe­
ringar, gemensam handelsrätt och gemensamma normer för skydd av inves­
teringar. Tack vare regionala avtal är det relativt enkelt att kontrollera att 
dessa regler och åtaganden iakttas, och möjligheten att överklaga torde vara 
förhållandevis enkel för investerare som anser sig ha drabbats av skada. 
Fruktbara regionala avtal kan utvidgas till andra berörda AVS-länder och 
därmed skapa en erkänd AVS-praxis. 
c) Att ansluta sig till en internationellt erkänd norm för skydd av investerare, 
eventuellt baserad på principer som skulle kunna överenskommas inom 
ramen för WTO. Fördelen för AVS-länderna om de antar internationella 
normer för skydd av investeringar är att investerarna känner till dessa 
bättre, vilket stärker förtroendet. 
Med tanke på att det på internationell nivå för närvarande inte finns någon erkänd 
modell är dock under mellantiden den mest fördelaktiga lösningen för AVS-länderna att 
(med stöd av EG) delta i regionala avtal som motsvarar de ovan beskrivna 
grundläggande principerna. Länderna inom EG och AVS-länderna bör i sitt eget 
långsiktiga intresse parallellt med detta samarbeta i syfte att åstadkomma ett avtal om 
en internationell norm med större räckvidd. 
75 
KAPITEL VI 
KAPITEL VI. ALTERNATIV FÖR EN NY METOD I FRÅGA OM DET 
FINANSIELLA OCH TEKNISKA SAMARBETET 
Tre beståndsdelar kräver en genomgripande översyn av de praktiska genomförande­
bestämmelserna för det finansiella och tekniska samarbetet, nämligen utvecklingen mot 
ett partnerskap som baseras på ömsesidiga rättigheter och skyldigheter samt en tydligare 
fördelning av respektive parts ansvar, behovet av att anpassa gemenskapens samarbete 
till den omständigheten att vissa AVS-länder nått ett betydligt mer framskridet 
utvecklingsstadium än de övriga och slutligen behovet av att göra praxis för nuvarande 
samarbete förutsebart och förenligt med kraven på att biståndet skall bli mer effektivt 
och relevant. 
Dessa mål kräver att en ny instrumenten struktur utformas, att de framtida kriterierna 
för beviljande av bistånd fastställs, att stödåtgärderna förändras samt att en ny metod 
för förvaltning av medlen främjas. Kommissionen rekommenderar bland annat, som den 
gjort redan tidigare, att Europeiska utvecklingsfonden (EUF) integreras i budgeten34, 
vilket också Europaparlamentet kräver sedan lång tid tillbaka, för att gemenskapens 
externa verksamhet skall bli rationell, sammanhängande och medge insyn. 
A. Övergripande omfattning eller olika nivåer? 
En av huvudaspekterna i kritiken mot det samarbete som genomförts inom ramen för 
Lomé-konventionen som helhet avser de många instrument som gradvis inrättats och 
antagits vid successiva förhandlingar. Samarbetet med AVS-länderna belastas för när­
varande av alltför många instrument, vars ändamål är förutbestämt, och ett samordnat 
utnyttjande av dessa blir allt svårare att säkerställa. 
Utarbetandet av strategiska dokument för respektive land begränsar sannolikt riskerna 
för bristande samordning. Men det samtidiga utnyttjandet av ett stort antal instrument 
som motsvarar olika strukturer, i enlighet med förfaranden och 
genomförandebestämmelser som ibland skiljer sig åt, innebär oundvikligen att EU:s 
åtgärder i fråga om ett visst land blir mindre överskådliga. Trots att gemenskapen 
eftersträvar att tillhandahålla information utgör detta komplexa system ofta ett hinder 
mot tillgången på olika möjligheter till finansiering och tekniskt bistånd, särskilt för 
aktörerna i det civila samhället. 
EUF-instrumenten tillsammans med den långa raden särskilda budgetposter tenderar 
dessutom att minska flexibiliteten avsevärt när de politiska riktlinjerna skall genomföras. 
Inom ramen för nuvarande system är det faktiskt svårt att med rimlig skyndsamhet 
lägga om eller anpassa samarbetspolitiken. Detta förhållande framstår dock, inför 
ekonomiska och politiska sammanhang som kan förändras snabbt, i allt högre grad som 
ett nödvändigt ont för att snabbt kunna reagera på politiska initiativ och med hänsyn 
till den allmänna opinionen inom EU och i AVS-länderna, och för att slutsatserna från 
34 Se särskilt "Rapport om möjligheter och bestämmelser för en budgetering av EUF" från 
kommissionen (SEK(94)640 slutlig). 
76 
KAPITEL VI 
utvärderingar som syftar till att förbättra samarbetets effektivitet och effekt skall kunna 
tillämpas. 
Är det under dessa förutsättningar befogat att bibehålla en lång rad särskilda 
instrument eller bör man radikalt ändra tillvägagångssätt och inrikta sig på att 
fastställa övergripande finansiella ramar, som möjliggör en smidigare praxis för 
samarbetet, i syfte att motsvara alltmer differentierade och utvecklade behov? 
Följande tre alternativ är tänkbara: 
1) Nuvarande ramar bibehålls 
Detta alternativ har dock de ovan redovisade nackdelarna och främjar inte att 
förbindelserna mellan givar- och mottagarländer utvecklas mot autonomi och 
ansvarstagande. 
2) Alla samarbetsatgärder sammanförs inom ramen för ett övergripande finansiellt 
anslag 
Detta skulle säkerställa maximal flexibilitet i fråga om organisation och utveckling av 
olika finansiella stödtyper. 
3) Fastställande av två eller tre olika anslag som samlar åtgärder av likartad karaktär: 
- Det första anslaget skulle vara avsett att finansiera samtliga långsiktiga stödåtgärder 
inom den offentliga sektorn. Dessa vägledande ramar skulle, alltefter behoven och i 
enlighet med en bedömning av den lämpligaste stödtypen, möjliggöra stöd till sektors­
åtgärder, institutionella reformer, budgetstöd eller finansiering av punktinsatser. 
- Det andra anslaget avser resurser avsedda ätt avhjälpa krissituationer av oförutsebar 
karaktär liksom alla typer av kortsiktiga åtgärder. 
- Det tredje anslaget behövs för direkta stödåtgärder till icke-statliga aktörer, den 
privata sektorn och därtill knutna miljöer, konsumentföreningar, icke-statliga 
organisationer m.fl. Dessa åtgärder kräver i själva verket varierade 
genomförandebestämmelser som samtidigt iakttar EU:s kriterier för stödberättigande. 
Den tydliga distinktionen mellan kortsiktiga och långsiktiga insatser bidrar till bättre 
framförhållning i gemenskapens verksamhet genom att man undviker den förvirring som 
instrument av typen Stabex respektive livsmedelsbistånd kan leda till, vilka båda 
samtidigt innehåller en "kriskomponent" och en beståndsdel för stöd till långsiktiga mål. 
Sammantaget skulle denna utveckling kunna göra att gemenskapens samarbetspolitik blir 
mer flexibel och samordnad samt medger större insyn. Förmågan att formulera och anta 
en samarbetspolitik i förhållande till ett land eller en grupp av länder hänger dock också 
samman med programmeringsmekanismerna. Dessa redovisas i kapitel VLB nedan. 
B. Beviljande av stöd efter behov eller efter förtjänst? 
11 
KAPITEL VI 
De programmerbara stödresurserna tilldelas för närvarande i förhållande till en 
bedömning av respektive lands relativa behov, med utgångspunkt i. indikatorer på 
mänsklig utveckling, landets storlek och geografiska parametrar, t.ex. isolerat läge eller 
östater. Den andel av stödet som inte kan programmeras motsvarar särskilda kriterier 
(stöd till strukturanpassningsprogram, mekanismer för kompensation av exportintäkter 
etc). 
Den automatiska tilldelningen av program merbara resurser har redan minskat avsevärt 
efter översynen av Lomé-konventionen i halvtid. I själva verket har ett system med 
tilldelning i två etapper antagits - varvid den första etappen utgör 70 % av de 
program merbara resurserna - vilket möjliggör en översyn av tilldelningen av resurser 
mot bakgrund av en bedömning av hur mottagarlandets åtaganden har iakttagits (särskilt 
i fråga om sektorsåtgärder), den övergripande samordningen av den utvecklingspolitik 
som regeringen bedriver samt slutligen med hänsyn till eventuella externa händelser som 
inte förutsetts från början. 
I och med det nya tilldelningssystemet i etapper införs således ett nytt kvalitativt 
kriterium vid tilldelningen av resurser, vilket möjliggör att de stödbelopp som tilldelas 
per land fastställs mot bakgrund av respektive regerings strävanden i fråga om sektors­
åtgärder och helhetspolitik. 
En sådan utveckling motsvarar EU:s ökade krav på effektivitet. Den motsvarar också 
ett nytt koncept för partnerskapet som baseras på ömsesidiga åtaganden och enligt vilket 
det externa stödet syftar till att stödja interna refor m strävanden. 
Ur denna synvinkel torde EU stimuleras att fortsätta på den inslagna vägen. Nyttan av 
flerårig programplanering, för att utvecklingsländerna skall kunna förutse det externa 
finansieringstillflödet och på grund av att ett minimum av strategiska ramar krävs, 
stimulerar dock bibehållandet av ett system mer flerårig programplanering. Därför bör 
flera alternativ föreskrivas i syfte att förena flexibilitet med förutsebarhet och 
effektivitet med ansvarstagande. 
Två frågor bör behandlas: Vilka kriterier bör dominera vid fördelningen av de 
programmerbara resurserna mellan de respektive AVS-länderna? Hur kan 
programplaneringen utformas för att samarbetspolitiken skall bli så flexibel som 
möjligt? 
De ökade klyftorna mellan de olika AVS-länderna, mellan de fattigaste länderna och de 
länder som har bättre förutsättningar att säkerställa utveckling, mellan de länder som 
fortfarande är drabbade av djupa socialpolitiska problem och de länder som slagit in på 
vägen mot reformer och mot ekonomiska och sociala framsteg, gör frågan ännu ange­
lägnare. 
- Att kombinera stimulanskriterier med utvecklingsindikatorer 
Den avgörande tonvikt som läggs vid genomförandet av interna åtgärder, liksom det 
tillvägagångssätt utifrån incitament som EU utvecklar inom ramen för samarbets­
politiken, tyder på att "behovskriteriet" - som är ett kriterium av kortsiktig karaktär -
78 
KAPITEL VI 
bör kompletteras med ett kriterium på god förvaltning som baseras på en utvärdering 
av hur staten och de lokala myndigheterna bär sitt ansvar. Till de socioekonomiska 
indikatorerna och fattigdomsindikatorerna kommer också resultatkriterier som avser 
både politisk styrning och ekonomisk förvaltning. Detta alternativ innebär att det bör 
fastställas vilka kriterier på "styrelseskick" som godtas av parterna. Liksom i fråga om 
villkorandet, som redovisas i C nedan, förefaller en utvärdering av helhetspolitiken vara 
att föredra framför alltför specifika kriterier, och beaktandet av historiska, politiska och 
institutionella förutsättningar bör inte isoleras från kriterier av socioekonomiskt slag. 
Under alla omständigheter bör parterna enas om dessa kriterier på förhand för att 
undvika godtyckliga bedömningar. 
Detta alternativ innebär definitivt att biståndet blir mer selektivt. Det möjliggör för EU 
att koncentrera sina insatser på de fattigaste länderna och på de länder där biståndet 
kommer att få störst effekt. 
- Att anta en löpande programplanering 
Ett införande av stimulanskriterier för beviljande av stöd skulle förändra uppfattningen 
om den avtalsmässiga karaktären i förbindelserna mellan EU och AVS-länderna. Det 
är under alla omständigheter inte lämpligt att fastställa resultatkriterier samtidigt som 
man bibehåller ett system för tilldelning på fem år: Villkoren i fråga om "styrelseskick" 
kan förändras snabbt i ett land, i positiv eller negativ riktning. Detta alternativ är också 
mer förenligt med andra finansieringsmekanismer än EUF då medlemsstaterna i förväg 
fastställer vilket belopp de bidrar med. Budgetbestämmelser som erbjuder större smidig­
het samtidigt som de möjliggör en flerårig programplanering av kostnaderna är utan 
tvivel lämpligast. 
Trots detta kan förutsebarheten i flödet bibehållas genom antagandet av ett löpande 
programplaneringssystem på tre, fyra eller fem år som ses över regelbundet, exempelvis 
årligen. En sådan metod har antagits inom ramen för partnerskapet Euro-Med, och den 
möjliggör att målet förutsebarhet förenas med flexibilitetsmålet, inom ramen för ett 
"avtalskoncept" mellan givarländer och mottagarländer som är centrerat på 
effektivitetskravet. 
C. Biståndets karaktär 
Den kritiska översynen av tidigare och nuvarande erfarenheter av samarbetet, vilka 
redovisas i kapitel II och som huvudsakligen baseras på resultaten av nyligen 
genomförda utvärderingar, möjliggör en rad slutsatser i fråga om verksamheten. Den 
betonar intresset av att det sektorsvisa tillvägagångssättet förstärks liksom den lokala 
förmågan genom ekonomiska och sociala åtgärder inom ramen för en långsiktig strategi 
samt att projektstöd bibehålls endast i fråga om särskilt utformade åtgärder som är 
direkt knutna till reformprocessen. 
Föresatsen att främja en bättre ansvarsfördelning och att stimulera AVS-ländernas 
regeringar att genomföra en hållbar utvecklingspolitik, att minska instabiliteten och att 
fastställa en egen utvecklingsstrategi ger vid handen att gemenskapens bistånd bör ha 
formen av ett övergripande budgetstöd till dessa länder för finansiering av en rad olika 
79 
KAPITEL VI 
projekt. Ett sådant alternativ kan troligen föreskrivas endast i kombination med 
införandet av resultatkriterier i fråga om ekonomiska och sociala åtgärder för 
fastställandet av den finansiella omfattningen och kan endast avse länder som har 
nöjaktig kapacitet att förvalta resurserna. 
Dessutom tyder utvärderingsresultaten på att vissa instrument bör överges eller antas 
(systemen Stabex och Sysmin). Själva kompensationsprincipen ifrågasätts inte, i den 
mån som det förefaller motiverat att bevilja särskilt stöd för att bibehålla inriktningen 
på den makroekonomiska förvaltningen liksom för att minska de risker som 
exportörerna löper inom vissa sektorer, särskilt jordbrukssektorn. Dessa instrument 
utnyttjas dessutom alltmer för stöd till ekonomiska och institutionella reformer inom de 
berörda sektorerna. Instrumentens automatiska karaktär minskar dock stödets relevans. 
Slutligen har den senaste tidens utveckling inom den internationella ekonomin ökat 
utbudet av investeringsresurser som söker lönsamma placeringar i utvecklingsländerna 
liksom antalet utvecklingsländer som erbjuder investerarna goda investeringsmöjligheter. 
De mer välmående utvecklingsländerna gynnas av extern finansiering samt externt 
branschstöd och tekniskt bistånd huvudsakligen på marknadsvillkor. Det förefaller 
rimligt att EG, efter det att Lomé-konventionen upphör att gälla, vill koncentrera sitt 
bistånd på att hjälpa de fattigaste och mindre gynnsamt belägna länderna att locka 
utländska direktinvesteringar och placeringar. EU kan därför planera utvecklandet av 
ett instrument som är avsett att underlätta AVS-ländernas inträde på 
kapitalmarknaderna. 
När det gäller karaktären på det stöd som EU kan tillhandahålla uppstår en rad frågor: 
Bör stödet till makroekonomiska reformer och sektorsåtgärder förstärkas? 
Bör projektstödet gradvis ersättas med ett direkt budgetstöd? 
Bör EU bibehålla kompensationsmekanismer för exportintäkter? 
Vilken typ av villkorande bör EU föreskriva? 
Bör EU föreskriva nya stödbestämmelser i syfte att underlätta AVS-ländernas 
tillgång till privat kapital, oavsett om det rör sig om direktinvesteringar, 
projektfinansiering eller statliga lån? 
- Direkt budgetstöd 
EU kan planera en ändring av sina stödbestämmelser för att i stället ingripa genom 
direkt budgetstöd till AVS-länderna. Ett sådant instrument skulle utgöra ett bra 
komplement till stödinstrumentet för strukturanpassningar vilket förblir särskilt 
betydelsefullt för att förbättra programplanerings- och budgetförvaltningsprocessen 
mellan partnerländerna. 
I detta avseende är en rationalisering av de olika makroekonomiska instrumententen i 
form av direkt budgetstöd inom lämpliga makroekonomiska ramar tänkbar av följande 
skäl: 
80 
KAPITEL VI 
- En sådan utveckling hör ihop med ett moget partnerskap, baserat på förbindelser som 
grundar sig på förtroende och som överlåter ansvaret för förvaltningen av utvecklings­
resurserna på de nationella myndigheterna. 
- I motsats till projektstöd påverkar inte budgetstödet kostnadsfördelningsprocessen på 
olika sätt. 
Brister i budgetförvaltningen och avsaknad av insyn i fördelningsbesluten utgör de 
huvudsakliga hindren mot en övergång till budgetstöd. Vissa minimivillkor bör därför 
fastställas i detta hänseende. Utvecklingen mot budgetstöd förefaller således vara en 
process som markerar en etapp i utvecklingen av den lokala kapaciteten, som sannolikt 
kommer att öka samarbetets effektivitet avsevärt. 
- Strukturanpassningsstöd ersätts med stöd till sektorsåtgärder 
Det har redan framhållits ovan att de reformer som AVS-länderna genomför med stöd 
från EU ingår i en långsiktig process, särskilt vad gäller den institutionella aspekten. 
Dessutom krävs det framför allt att själva konceptet anpassning har en permanent aspekt 
i en omvärld som utvecklas snabbt och som kräver fortlöpande anpassningar och 
ifrågasättanden av de ekonomiska och sociala systemen. Trots detta kan olika stadier 
fastställas, särskilt övergången från en första etapp av strukturreformer som avser 
ekonomins och den offentliga sektorns funktion i stort, till en kompletterande etapp som 
centreras kring mer specifika sektorsaspekter. 
I den utsträckning som framsteg kan göras vid genomförandet av reformerna bör ELT, 
i syfte att på lämpligt sätt uppfylla de aktuella prioriteringarna, vara i stånd att omrikta 
stödet så att detta avser sektorsanpassning och institutionell anpassning. 
De instrument som gemenskapen använder för att stödja reform strävanden kan således 
anpassas till den aktuella fasen i strukturanpassningsprocessen. Därigenom kan, inom 
ramen för ett övergripande villkorande, ett direkt budgetstöd tydligt omvandlas till 
reformstöd till vissa sektorer. 
- Bibehållande av möjligheten att kompensera exportintäkter 
Vad gäller kompensationsmekanismer i händelse av en kraftig nedgång av 
exportintäkterna kan EU avhjälpa svårigheterna inom en viss sektor genom att bevilja 
kompletterande resurser som läggs till det sammantagna biståndet till ett visst land. 
Beroende på om problemet är av strukturell eller konjunkturbetingad karaktär kan denna 
resurskomplettering därigenom införlivas i sektorsstödet eller i det makroekonomiska 
stödet. 
- En reform av villkorandet 
Frågan om villkorandet är ytterligare en avgörande aspekt i varje diskussion om 
karaktären på det stöd som beviljas. Villkor förekommer mer eller mindre uttryckligt 
i alla samarbetsprogram. Villkorandet innebär en viss grad av selektivitet i fråga om 
stödet och syftar huvudsakligen till att stimulera mottagarländerna att ändra politik eller 
att genomföra vissa reformer. Det kan vara avhängigt av uppnådda resultat eller vara 
ett medel för att uppnå vissa mål. Särskilt med hänsyn till att många reformer är av 
experimentkaraktär, speciellt på det institutionella området, förefaller ett 
tillvägagångssätt som baseras på en strikt utvärdering av respektive regerings 
81 
KAPITEL VI 
övergripande politik vara att föredra framfor att mycket speficika villkor skall ha 
företräde. 
Inom ramen för det särskilda programmet för Afrika har kommissionen föreslagit övriga 
finansiärer ett nytt tillvägagångssätt när det gäller villkorandet för strukturanpass­
ningsstödet motsvarande följande generella villkor: 
- Att främja mottagarländernas genomförande av reformer. 
- Att tillämpa realistiska villkor som gör det möjligt att beakta den politiska och 
administrativa bakgrunden. 
- Att gå vidare till en övergripande utvärdering av de åtgärder som vidtagits i 
förhållande till målen för en hållbar utveckling och att inte begränsa sig till en partiell 
bedömning av vissa specifika indikatorer. En sådan utvärdering bör göras i samråd med 
samtliga givarländer. 
Detta övergripande och samordnade tillvägagångssätt bör också göra det möjligt att 
undvika ryckighet i stödutbetalningarna. 
Iakttagandet av dessa principer bör göra det möjligt att undvika svårigheterna med 
rådande praxis och leda till att förbindelserna mellan finansiärer och mottagare 
utvecklas mot ett partnerskap som omfattar ömsesidiga åtaganden, vilket gynnar de 
långsiktiga målen. 
- Att underlätta tillgången på investeringskapital 
EU använder för närvarande en rad instrument för att hjälpa länderna att hitta 
nödvändigt investeringskapital: stöd från EUF som inte skall återbetalas, riskkapital som 
också finansieras genom EUF samt vissa lån mot egna tillgångar från Europeiska 
investeringsbanken. 
En första lösning för att öka tillgången på källor till förmånlig investeringsfinansiering, 
särskilt till infrastrukturinvesteringar, består i att man underlättar tillgången på lån från 
EIB. Inom ramen för den föreslagna budgetiseringen av EUF kan lån från EIB till AVS-
länderna omfattas av samma bestämmelser som i fråga om lån till övriga tredje länder 
(särskilt vad gäller tillhandahållandet av garanti medel för externa åtgärder). 
En annan lösning att undersöka är en anpassning av befintliga instrument för att 
förbättra tillgången till privata finansieringskällor. Exempelvis utgör partiella garantier 
(eventuellt genom förmedling av EIB) redan ett instrument som används med viss 
framgång av flera multilaterala organ för att uppbåda långsiktigt kapital som är avsett 
att täcka en del eller hela den politiska eller kommersiella risken. 
Tillämpningen av dessa alternativ inom ramen för samarbetet efter Lomé kräver 
kompletterande granskning och samråd. De flesta av de mer utvecklade AVS-länderna 
har redan noterat goda resultat när det gäller den nationella solvensen och kommer 
säkerligen att ha stora fördelar av utländska garantier i fråga om nationella krediter. À 
andra sidan kan de komma att finna idén med garantier, t.ex. i fråga om stora 
infrastrukturprojekt som finansieras av den privata sektorn, mycket lockande på grund 
82 
KAPITEL VI 
av de många avtalsmässiga risker som fortsätter att stänga finansieringsmarknaden för 
den typen av projekt liksom betydelsen av infrastruktur som stöd för den ekonomiska 
tillväxten. 
Tillhandahållandet av garantier eller lån som finansieras genom EIB: s förmedling kan 
utgöra fördelar såväl för de solventa eller nästan solventa länderna som för de fattigaste 
AVS-länderna. De förstnämnda har tidigare fått stor extern finansiering och deras 
finansiella situation bör förbättras med tiden, vilket i framtiden kommer att ge dem 
tillgång till mer omfattande och fördelaktig finansiering. I takt med att de mer 
utvecklade ländernas officiella finansieringsbehov minskar kan de mindre utvecklade 
länderna vänta sig att få en större andel av de tillgängliga EUF-medlen. 
D. Samförvaltning, ensidig förvaltning från EU:s sida eller självständig förvaltning 
i mottagarländerna? 
Den samförvaltningsordning som tillämpas inom ramen för Lomé-konventionen, och 
som omfattar både beslutet att inleda en samarbetsåtgärd och uppföljningen av 
kostnaderna, har visat sina begränsningar. Dels förlänger rent praktiskt de många 
turerna mellan den nationella samordnaren och den huvudsakliga samordnaren 
(gemenskapen) förseningarna, vilket hämmar samarbetets effektivitet. Dessutom 
underlättas inte medfinansiering från andra finansiärer av denna ordning. 
Samförvaltningssystemet främjar inte heller, ur driftssynpunkt, att mottagarländerna av 
EU-stödda utvecklingsprogram och reformer gör några anpassningar. Det handlar 
härvidlag om ett villkor som allmänt erkänns vara avgörande för att stödet skall bli 
effektivt, vilket särskilt påvisats genom alla de utvärderingar som gemenskapen 
genomfört. Ett gradvist ökat bistånd i stället för att biståndet koncentreras till 
infrastrukturer som ett led på vägen mot stöd till socioekonomiska åtgärder och 
institutionella reformer understryker hur nödvändigt detta är. 
Principen om samförvaltning av resurserna bör således ifrågasättas. Vilka är de 
tänkbara alternativen som gör det möjligt att både uppfylla kravet på att 
säkerställa ett tillförlitligt system för förvaltning av de resurser som ställs till 
förfogande genom gemenskapens stöd och tillgodose behovet att göra det lättare för 
mottagarländerna att ta sitt ansvar, vilket i sig är en förutsättning för ett 
effektivare samarbete? 
Ett differentierat och utvecklingsfrämjande tillvägagångssätt bör antas genom 
upprättandet av ett samband mellan en "god förvaltning" i mottagarlandet och dess 
ökade ansvar när det gäller stödets administrativa och finansiella förvaltning. 
Denna nya förvaltningsprincip syftar till att gradvis öka mottagarländernas ansvar för 
programförvaltning, kostnadskontroll, programmens motivering samt utvärdering av 
deras ekonomiska och sociala effekt. Ett direkt budgetstöd utgör i detta avseende den 
mest radikala stödformen. 
83 
KAPITEL VI 
I de länder där de institutionella och administrativa förutsättningarna inte tillåter att man 
planerar en sådan process inom en nära framtid bör en ensidig förvaltning från EU:s 
sida systematiskt åtföljas av utvecklingsstöd och förstärkning av nödvändig lokal 
kapacitet för att utföra dessa uppgifter. Det bör övervakas att stödet inte leder till att 
särskilda enheter inrättas utan att man är verksam inom ramen för befintliga lokala 
strukturer. 
Även i detta avseende bör ett antal kriterier fastställas för definition av lämplig förvalt­
ningsmetod i respektive fall, särskilt i förhållande till kvaliteten på dialogen mellan EU 
och AVS-länderna, tillkommande gemenskapsresurser i förhållande till de nationella 
insatserna och befintliga enheter eller mekanismer för samordning av det externa 
biståndet. 
Denna fråga, liksom många andra av de aspekter i förbindelserna mellan EU och AVS-
länderna som redovisas i denna grönbok, bör omedelbart behandlas med hänsyn till ett 
differentierat tillvägagångssätt som möjliggör lösningar som anpassas till 
förutsättningarna i respektive land eller grupp av länder. Man bör beakta den 
utvecklingsfrämjande karaktären på det system som väljs, i den mån som en gradvis 
mer självständig förvaltning i mottagarländerna är tänkbar generellt, förutsatt att 
framsteg i fråga om "styrelseskick" kan noteras i AVS-länderna. 
Generellt bör de förändringar som kan inforas i fråga om metoden för förvaltning av 
resurserna syfta till att tonvikten i fråga om samordning och dialog i det dagliga 
samarbetet i praktiken läggs på frågor om medel, om vilka villkor som påverkar 
samarbetsprogrammens effekt och avgör på vilket sätt dessa kan bidra till en hållbar 
utveckling i de berörda länderna. Därigenom kan respektive parts ansvar bekräftas inför 
väljarna i de europeiska länderna och i AVS-länderna. 
84 
UPPFÖLJNING 
UPPFÖLJNING AV GRÖNBOKEN 
Denna grönbok utgör en etapp i den samrådsprocess som kommissionen inlett om de 
framtida förbindelserna mellan EU och AVS-länderna liksom i den pågående 
diskussionen i denna fråga mellan samtliga utvecklingsaktörer. Grönboken syftar till att 
öka allmänhetens medvetande om nödvändigheten för Europa att bedriva en effektiv 
samarbetspolitik i fråga om AVS-länderna, och den utgör ett diskussionsunderlag när 
det gäller de huvudsakliga frågor som EU bör ta ställning till innan förhandlingarna 
med AVS-länderna inleds. Underlaget gör inte anspråk på att vara vare sig unikt eller 
uttömmande. Det är en redogörelse för många olika tänkbara vägar och en presentation 
av olika alternativ. 
I och med offentliggörandet av denna grönbok uppmanar kommissionen alla berörda 
aktörer att granska de presenterade alternativen och argumenten och att framföra sina 
reaktioner och förslag. Kommissionen avser att hålla liv i diskussionerna genom att 
anordna konferenser och seminarier. Synpunkter kan också överlämnas skriftligen, 
ställda till generaldirektoratet för utveckling. 
Med hänsyn till de institutionella bestämmelserna har kommissionen för avsikt att 
formulera konkreta förslag till förnyelse av förbindelserna mellan EU och AVS-länderna 
under andra halvåret 1997. 
85 
Grönbok om förbindelserna mellan EU och AVS-länderna 
Bilaga 
Tabeller och diagram 
Utvecklingen av det finansiella flödet till A VS-länderna sammantagna 
Utvecklingen av det finansiella flödet från EU till AVS-länderna sammantagna 
Offentligt utvecklingsbistånd från OECD-länderna, 1990-95 
Offentligt utvecklingsbistånd i förhållande till BNP (1995) 
Europeiska utvecklingsfonden (EUF); fördelning av stöd per instrument 
Handeln mellan EU och utvecklingsländerna -perioden 1976-1994 
A VS-ländernas beroende av marknaderna inom EU, i USA respektive Japan 
Ekonomiska utsikter för utvecklingsländerna 
Ekonomiska resultat i de länder som omfattas av det särskilda programmet för Afrika (SPA) 
•fé 
UTVECKLINGEN AV DET FINANSIELLA FLÖDET TILL AVS-LANDERNA SAMMANTAGNA 
Nettotillförsel från alla håll till AVS-länderna (miljoner USD i löpande priser) 
1983 1984 1985 1986 1987 1988 1989 1990 1991 1992 1993 
Off. utvecklingsbistånd 8306 8647 9579 11505 13353 14968 15941 18808 18275 19561 17639 
Övrigt utvecklingsbistånd 1972 2644 1583 2156 2988 2169 2370 3068 1604 1620 1126 
Privata medel netto 2983 -247 -259 1006 779 436 2059 -1057 339 1094 1439 
Resurser totalt 13261 11044 10903 14667 17120 17573 20370 20819 20218 22275 20204 
Källa: OECD-DAC 
25000 
O C/J 
u <u a o 20000 4-
15000 4-
10000 4-
5000 4-
-5000 - Off. utvecklingsbistånd 
- Övrigt utvecklingsbistånd 
- Privata medel netto 
- Resurser totalt 
År 
UTVECKLINGEN AV DET FINANSIELLA FLÖDET FRÅN EU TILL AVS-LÄNDERNA SAMMANTAGNA 
Nettotillförsel från EU till AVS-länderna (miljoner USD i löpande priser) 
Off, utvecklingsbistånd 1983 1984 1985 1986 1987 1988 1989 1990 1991 1992 1993 
EU:? medlemsstater 2653 2812 2869 4289 5184 5906 5951 7387 6555 7081 6449 
EU:s institutioner 591 700 657 854 915 1462 1458 1655 1713 2432 1671 
EU:s utveckl. bistånd tot. 3244 3512 3526 5143 6099 7368 7409 9042 8268 9513 8120 
Övr. off. utveckl. bistånd 
EU:s medlemsstater 752 1375 606 843 1863 1252 1290 1352 789 743 314 
EU:s institutioner 56 23 43 51 40 23 45 44 188 -48 
EU:s övr. utv. bistånd tot. 808 1398 649 894 1903 1250 1313 1397 833 931 266 
Privata medel netto 
Priv. med. EU:s medl. stat. 2522 356 400 -143 -899 •729 1091 -1275 116 599 1619 
Totala resurser 
EU:s medlemsstater 5926 4543 3875 4989 6147 6428 8332 7463 7460 8423 8382 
EU:s institutioner 647 723 700 906 955 1460 1481 1700 1757 2620 1623 
EU:s totala resurser 6573 5266 4575 5895 7102 7888 9813 9163 9217 11043 10005 
Källa: OECD-DAC 
12000 T 
• EU:s utv.bistånd totalt 
• EU:s övr. utv.bistånd tot. 
• Priv. med. EU:s medl.stat. netto 
•EU:s totala resurser 
1992 1993 
-2000 
Ar 
Utbetalningar av offentligt utvecklingsbistånd från DAC-länder 1990-1995 (nettoutbetalningar i 
löpande priser och växelkurser i miljoner USD) 
Land 
Australien 
Belgien 
Canada 
Danmark 
Finland 
Frankrike 
Förenade kungariket 
Förenta staterna 
Irland 
Italien 
Japan 
Luxemburg 
Nederländerna 
Nya Zeeland 
Norge 
Portugal 
Schweiz 
Spanien 
Sverige 
Tyskland 
Österrike 
DAC TOTALT 
Annv 
EU-länder(I) 
- varav EGP) Bistånd 
totalt 1990 
955 
889 
2.470 
1.171 
846 
6.874 
2.630 
10.194 
57 
3.395 
9.054 
25 
2.526 
95 
1.205 
148 
750 
965 
1.998 
6.320 
394 
52.961 Bistånd 
totalt 1991 
1.050 
831 
2.604 
1.200 
930 
7.386 
3.184 
9.407 
72 
3.347 
! 0.945 
42 
2.517 
100 
1.178 
213 
863 
1.262 
2.116 
6.890 
543 
56.680 Bistånd 
totalt 1992 
1.011 
840 
2.515 
1.392 
644 
8.162 
3.153 
10.813 
70 
4.122 
11.119 
38 
2.742 
97 
1.226 
302 
1.139 
1.518 
2.453 
6.963 
531 
60.850 Bistånd 
totalt 1993 
953 
810 
2.373 
1.340 
355 
7.915 
2.920 
10.123 
81 
3.043 
11.259 
50 
2.525 
98 
1.014 
248 
793 
1.304 
1.769 
6.954 
544 
56.471 Bistånd 
totalt 1994 
1.091 
726 
2.250 
1.446 
290 
8.466 
3.197 
9.927 
109 
2.705 
13.239 
59 
2.517 
110 
1.137 
308 
982 
1.305 
1.819 
6.818 
655 
59.156 Bistånd 
totalt 1995 
1.136 
1.033 
2.113 
1.628 
387 
8.439 
3.185 
7.303 
143 
1.521 
14.354 
ingen uppg. 
3.321 
123 
1.247 
269 
1.084 
1.309 
1.887 
7.481 
747 
58.710 Bist. 1995 i 
% av bist. 
• tot 
1,9% 
1,8% 
3,6% 
2,8% 
0,7% 
14,4% 
5,4% 
12,4% 
0,2% 
2,6% 
24,4% 
5,7% 
0,2% 
2,1% 
0,5% 
1,8% 
2,2% 
3,2% 
12,7% 
1,3% 
100,0% 
25.000 
3.028 26.944 
3.818 29.302 
4.461 27.190 
3.948 27.656 
4.825 31.411 
5.501 53,5% 
9,4% 
Källa: OECD-DAC 
(1) - Alla EU-länder vid utgången av 1994 (med undantag av Finland, Sverige och Österrike) utom Grekland, som ännu inte är medlem i DAC. 
(2) - dvs. den andel av medlemsstaternas sammanlagda offentliga utvecklingsbistånd som kanaliseras via kommissionen (EUF och den allmänn 
gemenskapsbudgeten) inkluderad ovan. 
Utbet. av det off. utvecklingsbiståndet från DAC-medlemmarna 
(Nettoutbetalningar i löpande priser i miljoner USD) 
Förenta staterna 
Japan 
EU:s medlemsstater* 
Övriga DAC-länder totalt 
TOTALT 
•Varav EG 1990 
10.194 
9.054 
25.000 
8.713 
52 961 
3.025 1991 
9.407 
10.945 
26.944 
9.384 
56.680 
3.818 1992 
10.813 
11.119 
29.302 
9.616 
60.850 
4.461 1993 
10.123 
11.259 
27.190 
7.899 
56.471 
3.948 1994 
9.927 
13.239 
27.656 
8.334 
59.156 
4.825 1995 
7.303 
14.354 
31.350 
5.703 
58.710 
5.501 Bist. 1995 i 
% av bist 
tot. 
12% 
24% 
53% 
10% 
100% 
9% 
Gemenskapens bistånd ingår i medlemsstaternas totala bistånd (Grekland är ännu inte medlem i DAC) 
35.000 
30.000 4-
25.000 
W 20.000 4-
>_ 
c 
=• 15.000 f 
S 
10.000 
5.000 4-
-1990 • Förenta 
staterna 
•Japan 
EU:s 
metilemsst 
äter* 
-K— övriga 
DAC-
länder 
totalt 
-*— *VaravEG 
1991 1992 Är 1993 1994 1995 
Källa: OECD-DAC 
fp 
Offentligt utvecklingsbistånd i förhållande till BNP 1995 
(källa OEDC-DAC) 
Danmark 
0,20% 0,40% 0,60% 0,80% 1,00% 
Årlig fördelning av stöd per instrument 
(Beslut i fråga om utvecklingsbiståndsmedlen totalt) 
Programmerbart stöd 
Strukturanpassning 
Riskkapital 
Räntegottgörelse 
Katastrofbistånd 
Flyktingbistånd 
Sysmin 
Stabex 
TOTALT 1993 
1014,39 
378,00 
53,65 
21,51 
83,15 
29,30 
50,03 
1,17 
1631,20 1994 
1041,94 
222,35 
214,43 
53,85 
249,98 
25,61 
57,25 
615,12 
2480,53 1995 
828,58 
145,50 
256,82 
35,53 
33,68 
4,40 
84,49 
131,09 
1520,09 
i miljoner ecu 
Beslutens procentandel 
per instrument år 1995 
Stabex 
Sysmin 9% 
6% 
Katastrof- och 
flyktingbistånd 
3% 
Räntegottgörelse 
2% 
Riskkapital 
17% 
Strukturanpassning 
10% Programmerbart stöd 
55% 
EUF (Europeiska utvecklingsfonden) är Lomé-konventionens huvudsakliga finansiella instrument 
for beviljande av bidrag till stödprogram avsedda för de 70 länder i Afrika, Västindien och Stilla 
havet (AVS-länderna) som undertecknat konventionen. EUF:s anslag består av bidrag från 
medlemsstaterna som beviljas från fall till fall och är därför inte är införda i unionens budget. En 
särskild utvecklingsfond knyts till varje konvention, särskilt den 6:e utvecklingsfonden för den 
tredje Lomé-konventionen och den 7:e utvecklingsfonden för de första fem tillämpningsaren 
av den fjärde Lomé-konventionen. Den 8:e utvecklingsfonden, som nyligen inrättats, skall tillämpas 
på de sista fem åren av den fjärde Lomé-konventionen. Stödet från denna omfattas av en femårig 
programplanering för prioriterade behov som centreras kring vissa huvudaxlar, t.ex. yrkesutbildning, 
självförsörjning i fråga om livsmedel, infrastrukturer, investeringar i industri etc. 
Källa: Europeiska kommissionen - Infqfmance 1995 
«?2 
Handeln mellan EU och utvecklingsländerna - perioden 1976-1994 (i miljarder ecu) 
Import till EU 
AVS 
Asien 
Latinamerika 
Medelhavsländerna 
Alla utvecklingsländer 
Utanför EU 1976 
10,5 
6,7 
8,3 
9,6 
70,7 
157,7 1980 
19,4 
16 
13,7 
16,4 
114,3 
269,9 1985 
26,8 
26 
25,8 
32,3 
128,9 
399,7 1990 
21,9 
50,9 
25,7 
29,8 
143,8 
461,5 1992 
18,0 
66,4 
24,8 
30,3 
145,6 
487,6 1994 
18,6 
83,9 
26,7 
30,8 
165,9 
543,2 
Export från EU 
AVS 
Asien 
Latinamerika 
Medelhavsländerna 
Alla utvecklingsländer 
Utanför EU 
Världen 1976 
9,6 
7,5 
7,7 
12,3 
50,9 
141,3 
292,9 1980 
15,7 
13,1 
12 
19,8 
83,4 
221,1 
475,1 1985 
17,4 
29,4 
13,5 
29,8 
121,7 
380,8 
811,8 1990 
16,6 
41 
15,6 
28,5 
134,2 
415,3 
1076,6 1992 
17,0 
47,1 
20,4 
28,6 
153,1 
436,1 
.1137,8 1994 
14,9 
70,7 
28,4 
33,1 
193,3 
541,8 
1297,9 
Andel import utom EU 
(%) 
AVS 
Asien 
Latinamerika 
Medelhavsländerna 
Alla utvecklingsländer 
Utanför EU 1976 
6,7 
4,2 
5,3 
6,1 
44,8 
100 1980 
7,2 
5,9 
s 5,1 
6,1 
42,4 
100 1985 
6,7 
6,5 
6,5 
8,1 
34,7 
100 1990 
4,7 
11 
5,6 
6,5 
31,2 
100 1992 
3,7 
13,6 
5,1 
6,2 
29,9 
100 1994 
3,4 
15,5 
4,9 
5,7 
30,5 
100 
Källa: EUROSTAT -ODI - mars 1996 •• 
1 
AVS-ländernas beroende av marknaderna inom EU, i USA respektive Japan 
Land 
ANGOLA 
BENIN 
BOTSWANA 
BURKINA FASO 
BURUNDI 
CENTRALAFR. REPUBL. 
COMORERNA 
DJIBOUTI 
EKVATORIALGUINEA 
ELFENBENSKUSTEN 
ERITREA* 
ETIOPIEN 
GABON 
GAMBIA 
GHANA 
GUINEA 
GUINEA-BISSAU 
KAMERUN 
KAP VERDE 
KENYA 
KONGO 
LESOTHO 
LIBERIA 
MADAGASKAR 
MALAWI 
MALI 
MAURETANIEN 
MAURITIUS 
MOÇAMBIQUE 
NAMIBIA** 
NIGER 
NIGERIA 
RWANDA 
SAO TOME och PRINCIPE 
SENEGAL 
SEYCHELLERNA 
SIERRA LEONE 
SOMALIA 
SUDAN 
SWAZILAND 
TANZANIA 
TCHAD 
TOGO 
UGANDA 
ZAIRE 
ZAMBIA AVS-export i miljoner USD 
USA 
genomsnitt 
1990-92 
1453,92 
11,75 
0,00 
0,26 
6,03 
0,55 
6,75 
0,02 
0,10 
149,52 
8,09 
583,35 
1,08 
87,64 
97,28 
0,03 
76,59 
0,02 
50,48 
330,98 
0,00 
7,30 
34,85 
47,17 
1,16 
7,46 
96,26 
15,04 
2,74 
3661,32 
4,26 
0,14 
8,07 
0,75 
38,72 
1,77 
9,29 
0,00 
9,33 
0,18 
3,40 
11,29 
191,87 
37,94 Japan 
genomsnitt 
1990-92 
. 20,89 
0,93 
5,96 
5,76 
2,26 
0,14 
0,37 
0,05 
0,01 
26,05 
47,71 
117,98 
47,77 
68,40 
3,23 
0,14 
10,57 
0,39 
20,09 
2,04 
0,08 
16,26 
33,61 
64,89 
4,63 
132,41 
3,25 
18,21 
0,16 
8,56 
1,00 
0,02 
12,39 
0,45 
2,51 
0,23 
31,23 
5,77 
25,39 
9,05 
0,73 
4,56 
78,18 
338,06 EU 
genomsnitt 
1990-92 
1260,30 
54,23 
98,61 
53,95 
57,12 
109,86 
18,62 
4,76 
40,9.1 
1963,90 
129,72 
1208,74 
120,96 
645,71 
379,61 
7,47 
1543,48 
6,69 
657,62 
785,72 
23,93 
624,42 
209,36 
195,33 
92,79 
295,99 
' 1004,63 
92,25 
210,02 
5571,01 
69,79 
3,89 
398,71 
55,40 
213,77 
28,47 
137,16 
150,69 
215,57 
65,08 
97,06 
147,76 
1126,72 
363,55 OECD 
genomsnitt 
1990-92 
3466,14 
77,11 
199,19 
61,18 
73,99 
113,43 
27,73 
5,36 
41,13 
2293,10 
213,85 
2229,50 
173,41 
908,31 
582,40 
7,86 
1708,58 
7,24 
830,62 
1280,67 
27,52 
1151,92 
311,30 
355,34 
108,26 
444,78 
1198,65 
148,78 
237,18 
12280,55 
87,51 
4,40 
433,56 
57,18 
280,75 
32,42 
195,49 
195,07 
272,63 
76,67 
145,28 
177,13 
1558,71 
768,65 Viriden 
genomsnitt 
1990-92 
3873,30 
109,70 
345,00 
171,00 
119,00 
133,70 
29,00 
59,00 
41,30 
3525,30 
342,30 
2700,70 
198,70 
1228,30 
687,30 
30,30 
2075,00 
*. 12,30 
1387,30 
1314,00 
68,30 
1178,70 
783,00 
413,00 
317,70 
552,70 
1267,00 
391,70 
263,00 
14190,00 
122,00 
14,30 
717,70 
94,30 
292,00 
131,30 
444,00 
365,70 
465,00 
95,70 
289,00 
197,00 
1767,00 
1300,70 USAjämf. 
m. övr. 
viriden 
(%) 
37,54 
10,71 
0,00 
0,15 
5,07 
0,41 
23,26 
0,03 
0,23 
4,24 
2,36 
21,60 
0,55 
7,13 
14,15 
0,11 
3,69 
0,17 
3,64 
25,19 
0,00 
0,62 
4,45 
11,42 
0,36 
1,35 
7,60 
3,84 
•1,04 
25,80 
3,49 
0,95 
1,12 
0,79 
13,26 
1,35 
2,09 
0,00 
2,01 
0,19 
1,18 
5,73 
10,86 
2,92 EU jämf. 
m. övr. > 
världen 
(%) 
32,54 
49,43 
28,58 
31,55 
48,00 
82,17 
64,22 
8,06 
99,05 
55,71 
37,90 
44,76 
60,88 
52,57 
• 55,23 
24,66 
74,38 
54,37 
47,40 
59,80 
35,03 
52,97 
26,74 
47,29 
29,21 
53,55 
79,29 
23,55 
79,85 
39,26 
57,20 
27,20 
55,55 
58,75 
73,21 
21,68 
30,89 
41,21 
46,36 
68,00 
33,58 
75,00 
63,76 
27,95 
^4 
Land 
ZIMBABWE 
AFRIKA 
ANTIGUA 
BAHAMAS 
BARBADOS 
BELIZE 
DOMINICA 
DOMINIKANSKA REP. 
GRENADA 
GUYANA 
HAITI 
JAMAICA 
SAINT KITTS och 
NEVIS*** 
SAINT VINCENT 
SAINT LUCIA 
SURINAM*** 
TRINIDAD och TOBAGO 
VÄSTINDIEN 
FIJI 
KIRIBATI*** 
PAPUA NYA GUINEA 
SALOMONOARNA 
VÄSTRA SAMOA 
TONGA 
TUVALU*** 
VANUATU 
STILLA HAVET 
AVS TOTALT USA 
genomsnitt 
1990-92 
69,43 
7124,18 
3,48 
365,13 
21,28 
36,74 
3,64 
1488,05 
5,51 
71,31 
135,94 
420,71 
4,12 
17,73 
610,04 
3183,68 
41,51 
35,75 
0,52 
0,00 
3,33 
2,40 
83,51 
10391,37 Japan 
genomsnitt 
1990-92 
144,48 
1316,85 
0,32 
17,26 
0,86 
1,44 
1,99 
18,51 
1,05 
16,27 
1,83 
16,36 
7,17 
0,08 
25,26 
108,40 
34,91 
358,08 
45,41 
2,49 
10,78 
5,09 
456,76 
1882,01 EU 
genomsnitt 
1990-92 
586,93 
21128,26 
10,42 
239,29 
44,03 
49,46 
48,21 
182,43 
12,11 
151,42 
35,21 
328,09 
71,47 
103,52 
218,52 
1494,18 
138,16 
272,64 
21,18 
1,19 
0,70 
15,04 
448,91 
23071,35 OECD 
genomsnitt 
1990-92 
912,16 
35762,69 
17,54 
988,17 
88,10 
111,17 
57,23 
2328,53 
22,69 
265,86 
301,46 
1249,83 
92,98 
131,28 
1250,64 
6905,48 
318,83 
798,22 
69,00 
18,24 
19,09 
25,08 
1248,46 
43916,63 Viriden 
genomsnitt 
1990-92 
1616,00 
45719,30 
26,70 
1038,00 
149,30 
131,70 
111,30 
2418,30 
38,70 
329,00 
311,70 
1496,30 
120,00 
147,00 
1903,00 
8221,00 
397,00 
1375,30 
93,30 
14,70 
20,30 
28,30 
1928,90 
55869,20 USAjämf. 
m. övr. 
viriden 
(%) 
4,30 
15,58 
13,03 
35,18 
14,26 
27,89 
3,27 
61,53 
14,23 
21,67 
43,61 
28,12 
3,44 
12,06 
32,06 
38,73 
10,46 
2,60 
0,56 
0,00 
16,41 
8,49 
4,33 
19,00 EU jämf. 
m. övr. 
vSrlden 
(%) 
36^32 
46,21 
39,04 
23,05 
29,49 
37,56 
43,31 
7,54 
31,30 
46,02 
11,30 
21,93 
59,56 
70,42 
11,48 
18,18 
34,80 
19,82 
22,70 
8,10 
3,43 
53,15 
23,27 
41,00 
Källa: EUROSTAT - ODI - mars 1996 
* Eritrea blev den 70:e AVS-staten i oktober 1993 efter dess självständighet 
** Namibia blev den 69:e AVS-staten i december 1990 efter dess självständighet 
*** Siffror finns inte tillgängliga 
Ekonomiska utsikter för utvecklingsländerna 
Utvecklingen av BNP i fast penningvärde 
Utvecklingsländer* Planerat 
1986-95 1991-94 1995(ber.) 1996-97 1996-2005 
4,2 5,0 4,9 5,1 5,4 
östra Asien 
Södra Asien 
Afrika söder om Sahara 
Latinamerika och Västindien 
Mellersta Östern och Nordafrika 
utom Östeuropa och f.d. Sovjetunionen 
Källa: Världsbanken, Internationella ekonomiska utsikter 8.1 
5,1 
1,8 
2,4 
1.1 9,4 
3,9 
0.7 
3.6 
2.4 9.2 
5.5 
3,8 
0,9 
2,5 8.2 
5,5 
3.7 
2.6 
3.2 7,9 
5.4 
3,8 
3,8 
2.9 
Ekonomiska resultat i de länder som omfattas av det särskilda programmet för Afrika (SPA) 
SPA-1 SPA-2 SPA-3 
1988-90 1991-93 1994-96 
Utveckling i % per år 
[BNP viktat genomsnitt 5\2 " 375 5\T] 
medianvärde 3,8 1,6 4,1 
Export 4,3 0,6 6,8 
[Import 215 -2,3 12,5| 
Sammanlagt i % av BNP 
______ , __- _ ___ 
Investeringar 19,3 18,8 19,8 
varav privata investeringar „ 92 10,6 
SPA-1 21 länder 
SPA-2 27 länder 
SPA-3 31 länder 
Källa: Världsbanken - Fjärde etappen av SPA, maj 1996 

ISSN 1024-4506 
KOM(96) 570 slutlig 
DOKUMENT 
SV il 
Katalognummer : CB-CO-96-604-SV-C 
ISBN 92-78-11799-4 
Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg