SV Europeiska unionens officiella tidning C 325/3

Yttrande från Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om ”Kontakterna mellan EU och nationella myndigheter vad gäller frågor som rör inre marknaden”

(2006/C 325/03)

Den 19 januari 2006 beslutade Europeiska ekonomiska och sociala kommittén att i enlighet med artikel 29.2 i arbetsordningen utarbeta ett yttrande på eget initiativ om ”Kontakterna mellan EU och nationella myndigheter vad gäller frågor som rör inre marknaden”

Sektionen för inre marknaden, produktion och konsumtion, som svarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 14 november 2006. Föredragande var Joost van Iersel.

Vid sin 431:a plenarsession den 13–14 december 2006 (sammanträdet den 14 december) antog Europeiska ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 102 röster för, 5 emot och 48 nedlagda röster:

1. Sammanfattning

1.1 Det är rådet som antar beslut inom EU:s beslutsprocess. Nationell samordning och nationellt politiskt beslutsfattande har dock aldrig diskuterats särskilt ingående på EU-nivå. EU är unikt som har möjlighet att dela medlemsstaternas suveränitet. Därför krävs överskådligt styre på flera nivåer och politiska områden i EU. EESK anser att väl definierade och effektiva nationella politiska och administrativa förfaranden i medlemsstaterna i kombination med bättre lagstiftning, genomförande och efterlevnad är avgörande för att säkerställa goda styrelseformer i EU och öka insynen och tydliggöra EU-lagstiftningens och EU-politikens effekter på samhället i stort. Analyser av nationell praxis visar att det föreligger stora skillnader mellan medlemsstaterna när det gäller politisk och administrativ förvaltning av EU-frågor. Sådana analyser bör väcka debatt om politiska och administrativa förvaltningsförfaranden beträffande EU-frågor. De mest intressanta och välfungerande metoderna bör lyftas fram. En öppen debatt i Europa om hur man på bästa sätt hanterar EU-frågor på nationell nivå skulle också gynna debatten om bättre styrelseformer och genomförandet och efterlevnaden av lagstiftningen. EESK förespråkar en löpande analys av nationella administrativa metoder och förfaranden.

2 Inledning

2.1 År 2005 antog EESK ett yttrande om bättre lagstiftning och ett yttrande om genomförande och kontroll av efterlevnaden av lagstiftningen. Båda yttrandena utgick från principen att i en rättsstat är lagstiftning något som kan tillämpas och också tillämpas (1). EU:s lagstiftning måste utvecklas genom en överskådlig, demokratisk och öppen process som understödjer EU:s legitimitet. Även regeringarnas interna förfaranden ingår i den processen.

2.2 Det är märkbart och beklagligt att EU:s lagstiftning och politik efter så många år av europeisk integration ännu inte har integrerats tillräckligt i ett flertal medlemsstater som ett politiskt och administrativt skikt i den inhemska politiska processen på de områden där de har förbundit sig att tillämpa gemenskapspolitiken och genomföra resultaten av gemenskapens beslutsprocess.

2.3 I lagstiftnings, införlivande- och genomförandeprocessen är det medlemsstaterna som står i centrum. Det innebär att det sätt som medlemsstaterna hanterar processerna på är av avgörande betydelse: Ju bättre processerna organiseras desto bättre blir det slutliga resultatet, för både EU, medlemsstaterna själva och samhället i stort.

2.4 En effektiv och överskådlig hållning till EU-frågor på nationell nivå är nödvändig med tanke på att 25 medlemsstater med egna administrativa kulturer och traditioner och sätt att hantera förvaltningsprocesserna måste följa samma regelverk, dvs. samma krav på lagstiftning, införlivande, genomförande och efterlevnadskontroll av EU-lagstiftningen.

2.5 Nationell samordning och nationellt politiskt beslutsfattande har aldrig diskuterats ingående på EU-nivå, delvis på grund av hänsyn till subsidiaritetsprincipen, delvis på grund av bristande intresse bland de beslutsfattande organen i Bryssel och i huvudstäderna. Konstigt nog har inte heller den akademiska världen, med några undantag, visat något större intresse för dessa aspekter. Det är emellertid uppenbart att det sätt som den nationella samordningen och det nationella beslutsfattandet organiseras på och fungerar kan få omfattande effekter på beslutsprocessen i Bryssel och därmed även på införlivandet och genomförandet av EU-lagstiftningen. Därför är det nödvändigt att i samband med diskussioner om bättre lagstiftning och genomförande beakta samordningen och det politiska beslutsfattandet på nationell nivå.

2.6 Detta är på intet sätt enbart en teknisk fråga. Det är en politisk fråga på grund av den önskvärda diskussionen om bättre hantering och interna förfaranden i medlemsstaterna och om en eventuell omdefiniering av de gemensamma ansvarsområdena mellan medlemsstaterna och kommissionen. Parallellt med detta är det viktigt att processerna i medlemsstaterna präglas av öppenhet och insyn för att förbättra kommunikationen mellan EU och samhället och undanröja förvirring och misstankar bland medborgarna.

2.7 Av naturliga skäl har kommissionen varit mycket tveksam till att diskutera nationella förfaranden. Trots det konstaterade kommissionen 2001 (2) helt riktigt att ”Det är dags att inse att unionen har utvecklats från en diplomatisk till en demokratisk process. Dess politik har djupgående inverkan på medlemsstaternas samhällen och medborgarnas dagliga liv. Rådet behöver få större möjlighet att samordna samtliga aspekter av EU:s politik, både i rådet och hemma.”

2.8 När det gäller införlivandet av EU-lagstiftningen formulerar kommissionen i sin rekommendation från 2004 praktiska förslag som direkt riktar sig till medlemsstaterna om hur de på bästa sätt kan genomföra och kontrollera efterlevnaden av antagen EU-lagstiftning (3). Flera av dessa förslag kan även vara till stor hjälp när det gäller att förbättra nationella instrument för samordning och politiskt beslutsfattande som en förberedelse inför införlivandet av EU-lagstiftningen och genomförandet av politiska målsättningar.

2.9 Behovet av att rationalisera nationella politiska och administrativa förfaranden i medlemsstaterna har utan tvekan blivit mer angeläget sedan — resultattavlor om genomförandet av EU-lagstiftningen infördes, — EU:s behörighet har utökats på flera områden, — förhandlingarna om det konstitutionella fördraget inleddes, — unionen utvidgades och förhandlingar inleddes med kommande medlemsländer. Mycket kvarstår dock att göra.

3 Allmän bakgrund

3.1 EU är ingen stat och håller inte heller på att utvecklas till en stat. Kommissionen har initiativrätt på klart angivna områden. Rådet är den högsta beslutsfattande instansen i beslut om lagstiftning och budget, ofta efter inflytelserika påtryckningar från Europaparlamentet som medlagstiftare och domstolen som EU-lagstiftningens väktare. Det finns inget tydligt definierat ledarskap. EU är ett högst komplext samarbete bestående av ett flertal aktörer som är ömsesidigt beroende av varandra. EU är unikt på så sätt att man har skapat ett nät av nationella och federala befogenheter.

3.2 EU är också unikt som delar medlemsstaternas suveränitet. Därför krävs överskådligt styre på flera nivåer och politiska områden i EU, men det är oklart vilka konsekvenser detta får för ledningen och administrationen i medlemsstaterna (4). Det gäller frågor där ansvaret delas mellan medlemsstaterna och ”Bryssel”, men även frågor där det fulla ansvaret ligger hos medlemsstaterna, exempelvis genomförandet av Lissabonstrategin.

3.3 Under de senaste årtiondena har EU varit verksamt på ett växande antal områden. Det är en dynamisk process som omfattar de nationella huvudstäderna och i växande utsträckning även regionala enheter, ekonomiska och sociala aktörer och det civila samhället. På senare tid har frågor som rör den tredje pelaren, dvs. rättsliga och inrikes frågor, blivit aktuella. Än så länge kan kommissionen emellertid inte vidta straffåtgärder mot medlemsstater för att komma till rätta med brister i den nationella lagstiftningen (5).

3.4 Trots att EU:s lagstiftning och beslut ofta får direkta konsekvenser för enskilda medborgare, företag och organisationer uppfattas EU fortfarande i många medlemsstater i första hand som ett internationellt organ utanför den egna nationella statliga organisationen och i medlemsstater till och med som ren utrikespolitik. Detta skapar ofta förvirring och avstånd som motverkar syftet med samarbetet. De problem som EU stöter på inom den politiska och administrativa sfären i medlemsstaterna grundar sig ofta på denna uppfattning.

3.4.1 Inom den politiska sfären är de nationella parlamentens roll och ställning av avgörande betydelse. Ofta finns fortfarande en klyfta mellan deras information och engagemang å ena sidan och EU:s beslutsprocess å den andra. Detta bidrar till att öka avståndet mellan EU och samhället.

3.4.2 Ytterligare en aspekt att ta hänsyn till i sammanhanget är politikernas, de nationella administrationernas och de privata aktörernas skilda uppfattningar och åtaganden.

3.4.3 När den politiska beslutsprocessen brister i insyn och överskådlighet kan det ibland vara oklart hur och när nationella åsikter bildas och förhandlas, både inom landet och internationellt. Ett exempel som illustrerar just detta är förekomsten av EU-avdelningar inom flera ministerier, som trots att de sysslar med viktiga frågor och inte bara samordning, i stort sett är skilda från de avdelningar som hanterar den nationella politiken. Det kan på ett negativt sätt påverka den nationella politikens lyhördhet och utrymme för europeiska aspekter. Liknande samordningsproblem föreligger mellan de ständiga utskotten i de nationella parlamenten.

3.4.4 För det fjärde är beslutsprocessen på nationell nivå om europafrågor alltför ofta skild från verkställande direktorat eller kontor och ligger alltför långt från regionala och lokala enheter.

3.5 Det har visat sig att en del medlemsstater är relativt motvilliga att anpassa sina administrativa och politiska förfaranden. Om dessa förfaranden inte anpassas så att hänsyn tas till EU:s växande betydelse och allt mer komplexa struktur kan det skapa ständiga motsättningar på olika nivåer i beslutsprocessen.

3.6 Särskild politisk retorik och politiska intressen och traditioner – både nationella och partipolitiska – står ofta på dagordningen och tenderar att skapa en artificiell klyfta mellan Brysselbaserade beslut och intressen och förfaranden som uppfattas som nationella.

3.7 Det är denna utveckling som i huvudsak är orsaken till det paradoxala fenomenet att regeringar enas om politiska målsättningar och lagstiftning inom EU (Bryssel) och samtidigt tillbakavisar besluten så fort de kommer upp till diskussion på nationell politisk nivå.

3.8 Denna klyfta kan visa sig vara mycket förvirrande för berörda parter och allmänheten i stort. Den bidrar med all säkerhet till den allvarliga legitimitetskris som präglar EU, eftersom det finns en direkt koppling mellan kvaliteten på och trovärdigheten i EU:s politiska målsättningar på nationell nivå och allmänhetens åsikter och förväntningar.

3.8.1 EESK vill emellertid i detta sammanhang påpeka att en eventuell legitimitetskris för EU inte i första hand bör förklaras med kommunikationsproblem. Den viktigaste insatsen för att återvinna medborgarnas förtroende för EU måste bestå i att lösa unionens brännande problem.

3.9 I detta sammanhang bör konstateras att ett antal organisationer för arbetsmarknadens parter och inom det civila samhället i stort uppvisar ett liknande uppdelningsmönster i sin hantering av sådana ärenden som beslutas i Bryssel och sådana som rör nationella angelägenheter.

3.10 EU:s rykte försämras eftersom nationella kritiker ofta utsätter Bryssel och kommissionen för kritik snarare än medlemsstaterna, som är nyckelaktörerna i integrationsprocessen.

3.11 Nationella påtryckningsgrupper agerar ofta på liknande sätt när det gäller införlivandet i lagstiftningen och genomförandet. Ibland är deras inställning resultatet av att kritiska kompromisser i rådet har skapat nationella diskretionära befogenheter. I andra fall utnyttjar lobbygrupper alla möjligheter som skapas av de nationella lagstiftarna, vilket leder till ”gold-plating” eller ”cherry picking”, dvs. överdriven eller selektiv tolkning.

3.12 Tendensen att använda mjuka instrument i stället för strängt rättsliga instrument, såsom den öppna samordningsmetoden, gynnar också nationell inriktning i EU-frågor: Ju mer utrymme som ges åt nationell tolkning desto större blir skillnaderna i medlemsstaterna.

4 Samordning på nationell nivå

4.1 Det förefaller som om frågan om att rationalisera processer och förfaranden på nationell nivå hittills i många medlemsstater i första hand har kommit upp i samband med spontana förändringar inom och mellan ministerier utan att man har försökt utveckla en välstrukturerad strategi. Alla medlemsstater håller på att utveckla ett mer eller mindre strukturerat samordningsförfarande (med motsvarande organ), men ofta omfattar dessa endast det sista steget i den nationella beslutsprocessen. Föregående steg sker ofta på ett mindre välorganiserat sätt.

4.2 Bilden avspeglar en komplex mellanstatlig samarbetsmodell snarare än den mer dynamiska lagstiftningsprocessen i EU med dess invecklade politiska förhandlingsstrukturer. I praktiken har den europeiska integrationen lagt grunden för ytterst omfattande och intensiva förbindelser med oräkneliga kopplingar mellan alla de aktörer inom den privata och offentliga sektorn som deltar i lagstiftningsprocessen och administrativa förhandlingar och förfaranden i Europa. Vid utarbetandet av EU-lagstiftningen kopplas ett stort antal olika aktörer och instanser in, exempelvis i samrådet med sakkunniga och berörda aktörer, vid förhandlingarna om den nya lagstiftningen, vid införlivandet, genomförandet och kontrollen av efterlevnaden av den godkända lagstiftningen, upprätthållandet av EU-lagstiftningen genom nationella rättsinstanser och EU-domstolen samt i diskussionerna om nationella lagstiftningserfarenheter med EU:s lagstiftare. Dessa processer kräver också ett stort mått av professionalism i den övergripande nationella förvaltningsstrukturen.

4.3 Såväl behovet av effektiv förvaltning och samordning på nationell nivå som att effektivt nätverksamarbete på internationell nivå ökar i och med att EU:s politiska mål och beslutsprocess är nära kopplade till och sammanflätade med nationella politiska ambitioner. Lissabonstrategin är ett tydligt exempel på detta: Den beslutades på EU-nivå, men i praktiken rör EU:s beslutsprocess enbart en begränsad del av strategin. Ansvaret för de centrala aspekterna ligger hos medlemsstaterna. Det slutliga resultatet blir tveksamt när medlemsstaterna inte, eller enbart delvis, förverkligar de målsättningar som man har kommit överens om på grund av bristande samordningsförfaranden mellan EU-politiken och den nationella politiken.

4.4 Förstärkningen av den europeiska integration som efterlysts vid ett flertal EU-toppmöten och vid flera rådsmöten i nära samarbete med Europeiska kommissionen bör återspeglas i den politiska och administrativa organisationskulturen i medlemsstaterna. I detta avseende föreligger emellertid stora skillnader mellan enskilda medlemsstater (6). På grund av den skilda historiska utvecklingen i länderna rör skillnaderna i stort sett alla aspekter av det politiska och förvaltningsmässiga livet.

4.5 Skillnaderna gäller bland annat förfaranden och grundläggande förvaltningskoncept, hierarkiska förhållanden mellan ministerier, effektiviteten inom ministerier och centraliserade eller decentraliserade system.

4.6 Mer specifikt föreligger i EU-sammanhang kännbara politiska skillnader mellan medlemsstaterna beträffande följande punkter: — Premiärministerns eller regeringschefens ställning och makt. — De viktigaste ministrarnas roll och funktion. — Förhållandet mellan statsministern och utrikesministern och/eller den minister som ansvarar för EU-frågor. — Koalitionsregeringar eller majoritetsregeringar och deras prioriteringar. — Förhållandet mellan regeringen och parlamentet och det nationella parlamentets roll i den europeiska integrationsprocessen. — Hur seriösa åtgärderna är för att förbättra EU-lagstiftningen och genomförandet av lagstiftningen.

4.7 Liknande skillnader påträffas på nationell nivå rörande myndigheten i fråga och de arbetsmetoder som tillämpas mellan och inom olika ministerier. — Strukturen på statsministerns eller regeringschefens kansli och dess institutionella ställning. — Huruvida osynliga skiljeväggar existerar mellan de avdelningar inom ministerierna om behandlar EU-frågor och övriga avdelningar. — Tidpunkten när ett genuint intresse väcks för ett visst förslag inom ministerierna. — Graden av och nivån på samordningen med ”Bryssel”. — Tidpunkten då samordning inleds i samband med ett visst förslag. — Utrikesministeriets roll och på motsvarande sätt graden av oberoende gentemot andra ministerier. — (Löpande) utbildning för tjänstemän. — Sätten på vilka berörda parter i samhället rådfrågas under förhandlingar och under genomförandefasen. — Sättet på vilket direktiv ofta genomförs, oavsett om det rör sig om formell nationell lagstiftning eller i form av bestämmelser av något mildare karaktär.

4.8 Arbetsfördelningen mellan nationella ministerier kan få allvarliga konsekvenser för rådet. Som exempel kan nämnas att det i rådet (konkurrensfrågor) ibland är fyra eller fem ministerier per land inblandade. Detta utgör ett hinder för en långsiktig strategi, blockerar ledarskap och bidrar till uppsplittring.

4.9 Dessutom blir situationen än mer komplex när befogenheterna är delade mellan den nationella och regionala nivån som i federala system. Komplexitet och ibland bristande insyn i förhållandena mellan de nationella och regionala nivåerna kan lätt skapa ytterligare förvirring.

4.10 Inadekvata rutiner kommissionens och rådets sekretariat hindrar också ett effektivt beslutsförfarande i medlemsstaterna. Ett exempel: Även de mest effektiva nationella beslutsförfaranden omintetgörs om den slutliga versionen av rådets dokument skickas ut i ett mycket sent skede före det sammanträde där de skall behandlas.

4.11 Arbetsfördelningen mellan ministerier och departement i medlemsstaterna utgör ofta ett hinder för effektivt internationellt nätverksamarbete och långsiktiga personliga kontakter mellan ansvariga tjänstemän i Europa.

4.12 Det händer fortfarande dagligen att stora delar av rättsväsendet och nationella domare, som måste ta fullständig hänsyn till EU-lagstiftningen, har bristande kunskaper. Det gör det inte lättare för nationella förvaltningar att spontant acceptera EU som ett politiskt och administrativt skikt i den nationella politiska processen.

5 Utvecklingen i dag

5.1 Genom ständiga överträdesförfaranden, ett viktigt hjälpmedel som kommissionen har för att åtgärda brister i det nationella genomförandet av EU-lagstiftningen, och det växande antalet positiva resultattavlor om införlivandet av EU-lagstiftningen i den nationella lagstiftningen har man kunnat öka medvetenheten om att nationella förfaranden måste anpassas till EU:s krav.

5.2 Arbetet med att införa gemenskapens regelverk i tio nya medlemsstater före 2003 gjorde att frågan fick stor uppmärksamhet.

5.3 Det föreslagna konstitutionella fördraget syftade bland annat till att koppla de nationella politiska förfarandena till utarbetandet av EU-lagstiftningen, delvis genom att i ett tidigt skede göra de nationella parlamenten delaktiga i EU-processen.

5.4 Trots vissa förbättringar i samordningsförfarandena bör det konstateras att de flesta nationella förvaltningar är relativt ovilliga att förändra interna byråkratiska förfaranden och i alla händelser att diskutera metoder med varandra på EU-nivå. Subsidiaritet är den princip som gäller.

5.5 Utöver subsidiariteten är ytterligare en försvårande faktor i förbindelserna mellan EU och medlemsstaterna att EU:s beslutsprocess ofta följer en annan cykel än den nationella beslutsprocessen.

5.6 Även om man i medlemsstaterna diskuterar anpassningar av samordningsförfarandena (7) kvarstår skillnader i val av strategi och praxis mellan medlemsstaterna.

5.6.1 I Danmark till exempel deltar parlamentet i utformningen av EU-lagstiftningen och EU-politiken i ett tidigt skede, vilket bidrar till att öka överskådligheten och kunskapen om utvecklingen inom EU. Samtidigt har man i Danmark under längre tid verkat för att på ett effektivt sätt anpassa administrativa förfaranden och länka samman hanteringen av den nationella lagstiftningen och EU-lagstiftningen.

5.6.2 I Storbritannien har administrativa förfaranden antagits för att föra EU-frågor närmare den nationella politiska processen, bland annat genom en effektiv samordningsmekanism inom ministerierna och långtgående befogenheter till det regeringskansli som hanterar EU-lagstiftningen. Underhuset har möjlighet att granska EU-lagstiftningen och överhuset deltar aktivt genom att kommentera EU-lagstiftningen och EU-politiken.

5.6.3 I Frankrike och Spanien får parlamenten däremot inte möjlighet att delta förrän sent i beslutsprocessen. Det påverkar EU:s position i den offentliga debatten. EU-lagstiftningen och EU-politiken är främst en fråga av betydelse för den nationella förvaltningen och den politiska ledningen. Det är värt att notera att huvuddelen av elitskolan École nationale d'administration (ENA) har flyttats från Paris till Strasbourg som ett tecken på EU:s växande betydelse i Frankrike.

5.6.4 I Nederländerna har ett antal negativa händelser i samband med genomförandet av EU-lagstiftningen lett till ökat intresse för hanteringen av EU-frågor och de förfaranden som tillämpats. En omorganisering av de interna förfarandena inom ministerierna håller på att genomföras för att koppla ihop ”nationella” och ”europeiska” intresseområden. Det har emellertid visat sig vara en svår process. Detsamma gäller försök att på ett effektivare sätt göra parlamenten delaktiga i ett tidigare skede i EU:s politiska process. I Luxemburg har parlamentsförfarandena anpassats på ett framgångsrikt sätt.

5.6.5 I de nya medlemsstaterna har de förfaranden som infördes eller anpassades inför inträdet i EU, när gemenskapens regelverk skulle införlivas i den nationella lagstiftningen, gett resultat i de fall de fortfarande är intakta. Ett omfattande vänortsprojekt mellan sakkunniga i ”nya” och ”gamla” medlemsstater kompletterar de nya medlemsstaternas kapacitet att anta välfungerande metoder när det gäller att genomföra EU-lagstiftningen, vilket också kan bidra till att integrera EU-frågor på ett tidigare skede i EU:s beslutsprocess.

5.6.6 I federala system som i Tyskland och Spanien är det verkligen inte lätt att överbrygga klyftan mellan regioner – delstater och provinser – och ”Europa”. Allvarliga problem uppstår i synnerhet i de fall där regionerna har hela ansvaret för genomförandet av EU-lagstiftningen, vilket är fallet i Tyskland. Alla delstater har ett representationskontor i Bryssel för att på ett mer direkt sätt få möjlighet att följa de EU-frågor som berör dem.

5.7 Genom införandet och den omfattande tillämpningen av systemet med ”nationella experter” som en löpande process mellan nationella förvaltningar och kommissionen kan man bidra till att stärka gynnsamma förbindelser mellan den nationella nivån och ”Bryssel”.

5.8 Europeiska kommissionen stöder ett antal framgångsrika samarbetsnätverk mellan medlemsstaternas förvaltningar och mellan Europeiska kommissionen och nationella förvaltningar (exempelvis Solvit, konsumentnätverk osv.). Kommissionen håller också på att inrätta ett informationssystem för den inre marknaden (IMI) i syfte att underlätta för medlemsstaternas administrationer att tillämpa bestämmelserna på den inre marknaden.

5.9 Systemet med nationella tillsynsinstanser på olika områden såsom konkurrens, telekommunikation och energi bidrar till ett enhetligt genomförande av EU-politiken i medlemsstaterna.

5.10 Mer generellt kvarstår skillnader mellan de länder som omorganiserar för att förbättra samarbetet mellan EU och den nationella förvaltningen av EU-frågor och de länder som underlåter att anpassa organisationen och förfarandena. Hur länderna förhåller sig beror i första hand på den politiska viljan.

6 Slutsatser och rekommendationer

6.1 Slutsatser

6.1.1 Sättet som de nationella förvaltningarna är uppbyggda på är resultatet av den historiska utvecklingen i varje enskilt land. Följaktligen rör skillnaderna mellan länder i stort sett alla aspekter av det politiska och offentliga livet. I stor utsträckning kommer det att vara så även i framtiden. Skillnaderna bör dock inte nödvändigtvis utgöra något hinder för anpassning eller ens harmonisering av förfaranden och arbetsmetoder för utarbetande och genomförande av EU:s lagstiftning och politik.

6.1.2 EESK anser att väl definierade och effektiva nationella politiska och administrativa förfaranden i kombination med bättre lagstiftning, genomförande och kontroll av efterlevnaden är avgörande för goda styrelseformer i EU.

6.1.3 Därför vore det synnerligen lämpligt att de åtgärder som vidtas för att anpassa och förbättra nationella förfaranden utvärderas mot bakgrund av förfaranden på EU-nivå och EU:s prioriteringar om bättre lagstiftning och genomförandet och kontrollen av efterlevnaden av EU-lagstiftningen, eftersom dessa målsättningar i stor utsträckning beror på välfungerande nationella strategier i medlemsstaterna.

6.1.4 Hur EU-frågor hanteras nationellt är medlemsländernas egen sak. Det vore emellertid ett stort framsteg om politiska krafter och nationella förvaltningar betraktade EU-frågor som ett naturligt led i den nationella politiska processen och öppet proklamerade att det är medlemsstaterna som utgör EU, och agerade därefter. Den politiska viljan är avgörande i det här sammanhanget.

6.1.5 Genom en sådan utveckling skulle man helt kunna beakta de särdrag som kännetecknar förhållandet mellan EU och nationella politiska riktlinjer och deras effekter, som är sammanflätade och ömsesidigt beroende av varandra. Erkännandet av EU som ett politiskt och administrativt skikt i den inhemska politiska beslutsprocessen skulle dessutom främja utvecklingen av bättre EU-lagstiftning.

6.1.6 I vissa medlemsstater, till exempel i Danmark (och nyligen i Luxemburg), förs kommissionens förslag upp på den politiska dagordningen i ett tidigt skede. Det innebär att det danska parlamentet systematiskt rådfrågas. I andra medlemsstater föreslås liknande anpassningar. Man kan dock konstatera att de flesta nationella parlament känner ett visst obehag inför tanken på ett harmoniserat EU-politiskt engagemang.

6.1.7 Det föreslagna konstitutionella fördraget syftade också till att integrera de nationella parlamenten i EU-förfarandena på ett tidigt stadium. Nyligen mottog parlamenten förslag till politiska riktlinjer och lagstiftning på EU-nivå direkt från kommissionen i linje med denna tankegång (8). Sådana förfarandemässiga förändringar skulle med största sannolikhet främja nationella diskussioner om EU:s politik och lagstiftning och dess effekter i de flesta medlemsstater på ett tidigare stadium än i dagsläget.

6.1.8 Genom att större tyngd läggs på politiska diskussioner och politiskt samråd på nationellt plan i ett tidigt skede kan man stärka regeringarnas åtaganden i förhandlingar om konkreta frågor.

6.1.9 Samhället i stort kräver överskådlighet som kan främja förtroende och legitimitet. Därför vore det positivt om nationella administrativa och politiska förfaranden som rör EU-frågor kan anpassas till detta krav. Effektivare och överskådligare förfaranden skulle förutom att främja rättsstaten bidra till att förbättra kommunikationen mellan EU och näringslivet, arbetsmarknadens parter och det civila samhället samt skapa större förståelse och i slutändan även stärka deltagandet och engagemanget (9).

6.1.10 Insyn och kommunikation är av största betydelse för pågående och nyinrättat samråd mellan intresserade privata aktörer i medlemsstaterna, vilket ofta underskattas.

6.1.11 Bättre lagstiftningsmiljö är en prioritering som delas av samtliga institutioner, liksom en samordnad inre marknad och sedan år 2000 även förverkligandet av Lissabonstrategin. Förutsättningarna att uppnå dessa målsättningar kommer att bli bättre när kopplingarna mellan beslutsprocesserna på nationell nivå och EU-nivå stärks.

6.1.12 Trots att subsidiariteten förankrats i EU:s grundläggande principer och praxis får man inte glömma bort att hanteringen och genomförandet av EU-lagstiftningen och medlemsstaternas skyldigheter ofta påverkar andra länder och samhällen i unionen. Det innebär att offentliga och privata parter har intresse i hur varje enskilt land hanterar sitt förhållande till EU. Med andra ord utgör de nationella förvaltningarnas organisationer och arbetsmetoder en del av förvaltningen av EU som helhet.

6.1.13 Välfungerande förfaranden och lämplig övervakning av EU-frågor i medlemsstaterna skulle underlätta för kommissionen och främja kvaliteten på dess arbete.

6.2 Rekommendationer

6.2.1 Utöver de förslag som kommittén framförde i sitt yttrande ”Bättre tillämpning av EU:s lagstiftning” (10) rekommenderar EESK att man i de 25 medlemsstaterna gör ingående utvärderingar av nationella och regionala förfaranden och metoder som rör EU-frågor, såväl politiska som administrativa, för att få en fullständig bild av situationen.

6.2.2 Man bör belysa alla de aspekter av de nationella politiska och administrativa beslutsfattarnas deltagande i den politiska processen, såsom framgår av kapitel 4 ”Samordning på nationell nivå”. Som komplement till det växande antalet åtgärder för att förbättra lagstiftningsprocessen samt genomförandet och efterlevnaden av EU-lagstiftningen kan kommissionen ta initiativ och ge stöd på området.

6.2.3 Analyserna kommer att utgöra en solid utgångspunkt för en diskussion om de politiska och administrativa förvaltningsförfarandenas effektivitet när det gäller EU-frågor. Den övergripande ambitionen bör vara att lyfta fram positiva och välfungerande metoder och skapa en god grund för en öppen debatt i Europa om hur man på bästa sätt kan hantera EU-frågor på nationell nivå. Det kommer också att gynna debatten om bättre lagstiftning, genomförande och efterlevnad.

6.2.4 Att göra en övergripande analys och dra hanterbara slutsatser av denna är en ytterst komplicerad uppgift. Nationella och regionala myndigheter framhåller också i växande utsträckning behovet av åsiktsutbyte och kunskap om hur de på bästa sätt kan hantera EU-frågor. EESK förespråkar en löpande analys av nationella metoder och förfaranden. Bilaterala åsiktsutbyten mellan nationella myndigheter kan även främjas exempelvis via kompetenscentrumet Impel (11) och nätverket Solvit.

6.2.5 Näringslivets, arbetsmarknadsparternas och det civila samhällets synpunkter bör också systematiskt tas i beaktande. Alla dessa aktörer har ett genuint intresse i att förbättra lagstiftningsprocessen, genomförandet och kontrollen av efterlevnaden av lagstiftningen, vilket kräver insyn och effektivare samråd på nationell nivå redan i ett inledande skede.

6.2.6 Informationssystemet för den inre marknaden (IMI), som syftar till att underlätta informationsutbyte mellan medlemsstaternas administrationer och främja effektivare tillämpning av bestämmelserna för den inre marknaden, bör vidareutvecklas och tillämpas i större utsträckning.

6.2.7 En EU-handledning för nationella förfaranden och metoder vore användbar. En sådan handledning som bygger på kunskapscentrumets resultat skulle kunna tjäna som vägledning för hela den process som täcker såväl välfungerande nationella förfaranden som bättre lagstiftning, genomförande och efterlevnad.

Bryssel den 14 december 2006 Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs ordförande Dimitris DIMITRIADIS

(1) ECT C 24, 31.1.2006.

(2) Vitbok om EU:s styrelseformer, KOM(2001) 428 slutlig.

(3) Kommissionens rekommendation av den 12 juli 2004 om införlivandet av direktiv om den inre marknaden i nationell lagstiftning (2005/309/EG).

(4) Coordinating European Union Affairs: How do different actors manage multilevel complexity?, Adriaan Schout och Andrew Jordan, den 29 maj 2006. I studien analyseras samordningsmetoder inom kommissionen, i Tyskland, Storbritannien och Nederländerna. Den täcker omfattande litteratur om branschspecifika aspekter av detta breda ämne, vilket visar att en övergripande analys av metoder i de 25 medlemsstaterna fortfarande saknas.

(5) Se det informella ministermötet (rättliga och inrikes frågor) i Tammerfors den 20–22 september 2006 om en förbättrad beslutsprocess inom rättsliga och inrikes frågor.

(6) Införlivandet av EU:s direktiv: en jämförande studie av instrument, tekniker och processer i sex medlemsstater, prof. dr. B Steunenberg och prof. dr. W. Voermans, universitetet i Leiden, Nederländerna, 2006. Utöver en ingående analys och rekommendationer beträffande situationen i Nederländerna diskuteras i studien även Danmark, Frankrike, Tyskland, Italien, Spanien och Storbritannien.

(7) Se Steunenberg och Voermans, Leiden, 2006.

(8) Se slutsatserna från Europeiska rådet, juni 2006.

(9) Det är intressant att notera att allmänhetens första reaktioner i Danmark på det konstitutionella fördraget var relativt positiva på grund av att utrymme gavs åt mer demokratiska och överskådliga förfaranden. Däremot fyller Comité de dialogue, ett forum för regeringen och arbetsmarknadens parter i Frankrike där EU-frågor diskuteras, ingen praktisk funktion längre.

(10) EUT C 24, 31.1.2006. I yttrandet hävdar EESK att medlemsstaterna ”bör få fortsätta att själva fastställa sina egna metoder och förfaranden för hur lagarna skall genomföras” och att ”nästa steg i samarbetet mellan EU-institutionerna och nationella myndigheter vad gäller genomförandet av EU-rätten och EU-politiken är att stärka eller effektivisera medlemsstaternas administrativa förmåga att tillämpa politiken”, punkt 4.2.1 och 4.2.4. I kapitel 4 läggs förslag fram i detta syfte.

(11) ”Network for the Implementation and Enforcement of Environmental Law” (Impel), som inrättades år 1992, är ett informellt nätverksamarbete mellan europeiska lagstiftare och är främst inriktat på genomförande och efterlevnad av miljölagstiftning. 30 länder – Europeiska unionens samtliga medlemsstater, de två anslutningsländerna Bulgarien och Rumänien, de två kandidatländerna Kroatien och Turkiet samt Norge – och Europeiska kommissionen deltar i nätverket.