Enligt EU-lagstiftningen, ambitionerna i den gröna given och i synergi med andra initiativ bör EU senast 2030 ha minskat luftföroreningarnas hälsoeffekter (förtida dödsfall) med mer än 55 % och andelen människor som är kroniskt störda av transportbuller med 30 %.

Rapporten belyser också ett antal brister och luckor som ska åtgärdas under de kommande åren. Det rör sig bland annat om svårigheterna att bedöma markföroreningar eftersom EU saknar en rättslig ram för övervakning och rapportering, något som kommer att åtgärdas i kommande lagar om markhälsa och skogsövervakning, samt utmaningen att sammanställa svårjämförbara data från olika vetenskapliga källor eller projekt till en helhetsbild. En annan utmaning är att förbättra utbytet och användningen av de senaste tillgängliga data så att de uppfyller Fairprinciperna (sökbara, tillgängliga, kompatibla och återanvändbara data). Nära-realtidsdata finns tillgängliga för luftvårdspolitik, men för bedömningarna av vatten och havsmiljön är data ofta inaktuella och ofullständiga, även om det kan finnas nyare data på nationell nivå. Detta problem åtgärdas delvis i de senaste förslagen om övervakning och rapportering av föroreningar i yt- och grundvatten, men dessa förslag behöver kompletteras med framtida översyner av relevant vatten- och havslagstiftning.

Denna integrerade övervaknings- och utsiktsrapport om nollförorening är en integrerad del av övervakningsramen för det åttonde miljöhandlingsprogrammet, som anger nyckelindikatorer för varje prioriterat mål och andra sektorsspecifika övervakningsverktyg för exempelvis klimatförändringar, biologisk mångfald och cirkulär ekonomi, i syfte att tillhandahålla en detaljerad och sammanhängande bild. Det övergripande syftet med denna rapport är att visa vilka framsteg som gjorts och hur utsikterna ser ut för de sex mål som antogs i handlingsplanen för nollförorening genom att bl.a. framhålla kvarstående luckor. Rapporten besvarar t.ex. följande frågor: Hur förorenat är EU? Hur har trenderna sett ut under de senaste åren? Kan vi uppnå nollföroreningsmålen för 2030?

Den väg på medellång och lång sikt som fastställs i den europeiska gröna given och som bekräftas i det åttonde miljöhandlingsprogrammet till 2030, där prioriterade mål anges för 2050, är fortfarande giltig. I linje med klimatneutralitetsmålet för 2050 omfattar vägen även nollföroreningsambitionen för en giftfri miljö. I EU:s handlingsplan Med sikte på nollförorening av luft, vatten och mark och i kemikaliestrategin för hållbarhet fastställs en vision för 2050, kvantifierade mål för 2030 och konkreta åtgärder som ska hjälpa EU att uppnå nollförorening samt sina klimatmål och mål för naturrestaurering. Kommissionen har lagt fram flera relevanta förslag, senast en översyn av luftkvalitetsdirektivet, en översyn av direktivet om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse, en uppdatering av förteckningen över vattenföroreningar inom ramen för vattendirektivet och ett förslag om typgodkännande för motorfordon som uppfyller Euro 7-standarden. I EU:s plan mot cancer betonas vikten av att minska föroreningar för att förbättra människors hälsa.

Konkreta framsteg har gjorts på så vis att de skadliga hälsoeffekterna av luftföroreningar (t.ex. hjärtsjukdomar, cancer och luftvägssjukdomar) har minskat med 45 % jämfört med 2005 års nivåer. Däremot har de hälsoskador som är kopplade till buller, t.ex. risken för hjärt- och kärlsjukdomar, sömnproblem och störningar, legat på ungefär samma nivå sedan 2012.

EU:s normer för dricks- och badvattenföroreningar efterlevs generellt sett i hög grad (> 99 % respektive > 93 %), vilket är glädjande. När det gäller hälsoeffekterna till följd av kemikalieanvändning minskar visserligen halterna av vissa kemikalier men användningen av vissa ersättningskemikalier som utgör en liknande risk ökar stadigt. Trots de framsteg som gjorts är fortfarande över 10 % av de förtida dödsfallen varje år i EU relaterade till miljöföroreningar. De beror främst på höga nivåer av luftföroreningar, men också på buller och den sannolikt underskattade kemikalieexponeringen. Föroreningarna är inte jämnt fördelade i EU. Utsatta personer, såsom barn, äldre och personer som lider av astma , andra luftvägssjukdomar eller hjärt- och kärlsjukdomar , är mer känsliga för exponering för föroreningar och personer i lägre socioekonomiska grupper tenderar också att exponeras för högre föroreningsnivåer.

Sanering av gamla föroreningar, t.ex. i förorenade områden, är dyrt eftersom förorenaren ofta inte har ett rättsligt ansvar, är okänd eller inte kan betala för saneringen. Detta understryker vikten av att i första hand undvika föroreningar och att ersätta kemikalier med mindre farliga kemikalier. Vi måste dra lärdom av det förflutna, vara extra vaksamma och snabbt ta itu med nya, alltmer oroväckande föroreningar, särskilt de som härrör från läkemedel och antimikrobiella medel, per- och polyfluorerade alkylsubstanser (PFAS), hormonstörande ämnen och mikroplast. Vi måste också vidta åtgärder för att hantera hälsoeffekterna av blandningar av kemikalier och deras kombinerade effekter, t.ex. på luftkvalitet inomhus.

Kommissionen tar itu med dessa problem genom en mängd olika initiativ, i synnerhet handlingsplanen för den cirkulära ekonomin (t.ex. mikroplast), kemikaliestrategin för hållbarhet (t.ex. PFAS och översynen av reglerna om klassificering, märkning och förpackning [CLP] av kemikalier samt översynen av Reach-förordningen), handlingsplanen för nollförorening (t.ex. luftkvalitet inomhus och det nyligen offentliggjorda meddelandet om asbest) och markstrategin (t.ex. den nya lagen om markhälsa med en prioriteringslista på EU-nivå för alltmer oroväckande föroreningar och förbättrade riskbedömningar). Det har också föreslagits att EU:s rättsliga normer för luftkvalitet gradvis ska anpassas till relevanta WHO-riktlinjer för att bättre skydda människors hälsa och välbefinnande (t.ex. genom att ytterligare minska antalet förtida dödsfall).

2.2.Nollförorening och biologisk mångfald

Målen för 2030 när det gäller nollförorening och biologisk mångfald Enligt EU-lagstiftningen, ambitionerna i den gröna given och i synergi med andra initiativ bör EU senast 2030 ha minskat andelen ekosystem i EU där den biologiska mångfalden hotas av luftföroreningar med 25 % och förlusten av näringsämnen, användningen av och risken med kemiska bekämpningsmedel, användningen av farligare bekämpningsmedel samt försäljningen av antimikrobiella medel för produktionsdjur och i vattenbruket med 50 %.

Föroreningar är ett av de fem största hoten mot den biologiska mångfalden. Planetens gränser för föroreningar, dvs. det säkra manöverutrymmet för planeten, överskrids för näringsämnen (i EU med en faktor på 2 för fosfor och en faktor på 3,3 för kväve) och för ”nya kemiska substanser” (däribland kemikalier och plast).

Jämfört med referensåren har luftföroreningarna och föroreningarna från bekämpningsmedel och antimikrobiella medel hittills minskat med 12 % (för arealen ekosystem som påverkas av luftföroreningar), 14 % (för användningen av och risken med kemiska bekämpningsmedel), 26 % (för användningen av farligare bekämpningsmedel) och 18 % (för försäljningen av antimikrobiella medel) i förhållande till ovannämnda mål. Data för målet om 50 % minskning av förlusten av näringsämnen håller fortfarande på att samlas in. En rad indirekta indikatorer tyder dock på att näringsförlusterna har legat still på ungefär samma nivå, och det finns inga tecken på någon betydande minskning under det senaste årtiondet.

De gränser för förorening som EU har fastställt för att skydda den biologiska mångfalden har kraftigt överskridits. Data från 2015 visar att 23 % av EU:s nästan 10 000 grundvattenförekomster och 59 % av EU:s nästan 100 000 ytvattenförekomster fortfarande inte uppnår ”god kemisk status”. Enligt data från 2018 uppnår 80 % av EU:s havsområden fortfarande inte ”god miljöstatus” när det gäller förorenande ämnen. 13 medlemsstater lämnade in sin tredje förvaltningsplan för avrinningsdistrikt innan utgången av oktober 2022. En preliminär analys visar på en i stort sett stabil situation jämfört med den andra förvaltningsplanen, särskilt för grundvattnets kemiska status. Resultaten vad gäller ytvattnets ekologiska status och kemiska status är mer blandade; vissa länder visar tecken på förbättring medan andra rapporterar försämrad kvalitet. En mer omfattande analys pågår för närvarande.

De vetenskapliga rönen visar att det även finns andra utmaningar, t.ex. bristen på kunskap och data om vatten-, havs- och markföroreningar. Föroreningarnas påverkan på ekosystemen blir större när de kombineras. Det blir alltmer uppenbart vilken inverkan undervattensbuller, mikroplast och ljusförorening har på den biologiska mångfalden.

Kommissionen har föreslagit ett antal åtgärder som ska ge den biologiska mångfalden ett starkare skydd från föroreningar, främst inom ramen för strategin för biologisk mångfald och från jord till bord-strategin (t.ex. när det gäller bekämpningsmedel, näringsämnen och antimikrobiella medel), handlingsplanen för nollförorening (t.ex. när det gäller vattenföroreningar och avloppsvatten från tätbebyggelse) och markstrategin (t.ex. den kommande lagen om markhälsa) . Den håller också på att anpassa de rättsliga normerna till de senaste vetenskapliga rönen och ta itu med nya föroreningar, till exempel genom det nyligen framlagda förslaget om förteckningen över vattenföroreningar och tröskelvärdena för undervattensbuller inom ramen för havsmiljödirektivet. Föroreningarnas kombinationseffekter tas upp i översynen av Reach-förordningen och annan kemikalielagstiftning. Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet (Efsa) håller för närvarande på att utveckla metoder för att bedöma de kumulativa effekterna av bekämpningsmedel, i enlighet med vad som anges i en särskild handlingsplan. Slutligen tas ljusföroreningars konsekvenser för pollinerande insekter upp i initiativet om pollinatörer.

2.3.Nollförorening och den cirkulära ekonomin

Målen för 2030 när det gäller nollförorening och den cirkulära ekonomin Enligt EU-lagstiftningen, ambitionerna i den gröna given och i synergi med andra initiativ bör EU senast 2030 ha minskat plastskräpet till havs med 50 %, mikroplast som släpps ut i miljön med 30 % och det kommunala restavfallet med 50 %, och ha minskat den totala avfallsgenereringen avsevärt.

Framstegen mot uppnåendet av dessa mål har gått långsamt. När det gäller plastskräp och mikroplast håller insamlingen och analysen av data från 2015–2020 fortfarande på att slutföras och det går inte att göra en konsoliderad trendberäkning för hela EU som alla är överens om. En preliminär granskning av de data som finns tillgängliga visar dock att koncentrationen av plastskräp minskar på de flesta av EU:s kuster, vilket är ett uppmuntrande tecken. Harmoniserade data kommer att offentliggöras under 2023. Genomförandet av havsmiljödirektivet, direktivet om engångsplast, direktivet om mottagningsanordningar i hamn och initiativen om mikroplast kommer också att bidra till att vi får en tydligare bild av det marina skräpet och till bedömningen av målet för mikroplast inför nästa rapport 2024. När det gäller avfall visar den senaste statistiken att den totala avfallsgenereringen minskade med 4 % mellan 2010 och 2020. När det gäller det kommunala restavfallet har man inte sett någon större förändring sedan 2016. Samtidigt har förpackningsavfallet ökat med 19 % under de senaste tio åren. Liksom på andra områden är de främsta orsakerna till de begränsade framstegen det faktum att befintliga åtgärder inte genomförs och att det saknas åtgärder för vissa föroreningskällor. Materialåtervinningen hämmas dessutom fortfarande av att produkterna innehåller farliga kemikalier.

Luft- och vattenföroreningarna från produktionen i EU minskar däremot stadigt. Under 2015 minskade EU:s utsläpp med mellan 3 % och 26 % beroende på vilken förorening som avses. EU:s totala konsumtionsavtryck, materialavtrycket och industrins och konsumenternas kemikalieanvändning ligger hittills relativt stabilt, med lägre siffror 2020 vilket med största sannolikhet berodde på covid-19-pandemin. Materialavtrycket, dvs. den globala efterfrågan på materialutvinning till följd av användning och investeringar inom företag, hushåll och förvaltningar i EU-länderna, är mycket stort och uppgick 2020 till 13,7 ton per person. Sammantaget är miljöpåverkan från EU:s produktion och konsumtion hög och ohållbar och för flera av planetens gränser överskrider den redan avsevärt EU:s andel av den globala påverkan. Vi måste därför ta större hänsyn till hur miljön påverkas av de varor vi importerar och ”exporten av föroreningar” till länder utanför EU. Detta är exempelvis relevant för utvinningssektorn i och utanför EU, eftersom kritiska råvaror har stor betydelse för EU:s mål att öka sitt öppna strategiska oberoende och påskynda den gröna omställningen. En annan faktor vi måste ta hänsyn till är avfallstransporterna.