GEMENSAMT MEDDELANDE TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET, EUROPEISKA EKONOMISKA SOCIALA KOMMITTEN SAMT REGIONKOMMITTÉN Mot ett förnyat utvecklingspartnerskap mellan EU och Stillahavsområdet /* JOIN/2012/06 final */





GEMENSAMT MEDDELANDE TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET, EUROPEISKA EKONOMISKA SOCIALA KOMMITTEN SAMT REGIONKOMMITTÉN Mot ett förnyat utvecklingspartnerskap mellan EU och Stillahavsområdet 1. EU och Stillahavsområdet Stillahavsområdets växande geostrategiska betydelse tillsammans med den globala medvetenheten om Stillahavsöarnas sårbarhet för klimatförändringar, har gjort denna region till en ny utrikespolitisk prioritering för såväl EU som många av dess strategiska partner, t.ex. Förenta staterna, Japan, Kina, Ryssland och Indien. Andra bilaterala partner och multilaterala institutioner befäster också sin närvaro i regionen. De flesta EU-medlemsstater är beroende av EU när det gäller att främja och tillgodose sina utrikespolitiska intressen i regionen. EU har inlett regelbundna politiska dialoger på nationell och regional nivå och är en inflytelserik givare och partner i Stillahavsområdet. EU:s partnerskap i Stillahavsområdet omfattar 15 oberoende östater[1], 4 utomeuropeiska länder och territorier (ULT)[2], Stillahavsöarnas forum samt Australien och Nya Zeeland – nyckelmedlemmar i forumet och likasinnade partner. I sin roll som global partner har EU som mål att förnya och stärka sina partnerskap så att de blir något mer än bara förhållanden mellan givare och mottagare. EU:s strategi för Stillahavsområdet[3] från 2006 var ett första steg i denna riktning. EU och Stillahavsöarnas forum har följaktligen lyft upp den politiska dialogen till ministernivå. EU bör göra sin utvecklingspolitik mer effektiv, i överensstämmelse med EU:s agenda för förändring[4] och befästa sin ställning som den näst största givaren i regionen efter Australien[5]. Detta kommer att göra det möjligt för EU att stärka den politiska dimensionen i partnerskapet genom att inleda en mer effektiv dialog med Stillahavsländerna, såväl enskilt som på regional och multilateral nivå, för att stärka samarbetet om mänskliga rättigheter, demokrati, god samhällsstyrning och hållbar utveckling, samt för att säkerställa fullständig respekt för FN:s stadga och folkrätten i hela världen. Detta gemensamma meddelande tar sin utgångspunkt i Cotonouavtalet[6] och i den erfarenhet som har vunnits vid genomförandet av EU:s strategi för Stillahavsområdet. Det är inriktat på utvecklingsaspekterna av EU:s förbindelser med regionen och innehåller föreslag till en rad åtgärder för ett effektivare samarbete mellan EU och Stillahavsområdet, med följande huvudmål: · Att främja samstämmighet mellan utvecklingspolitik, klimatåtgärder och annan EU-politik, på områden som t.ex. handel, miljö, fiske, forskning, å ena sidan, och stöd till mänskliga rättigheter och demokrati, å andra sidan. · Att anpassa och rationalisera metoderna för genomförande av EU:s offentliga utvecklingsbistånd (ODA) och en stärkt klimatfinansiering i Stillahavsområdet, i syfte att öka det totala mervärdet samt att förbättra resultaten, effekterna och ändamålsenligheten. · Att stimulera en framgångsrik regional integration bland ULT i Stillahavsområdet och öka deras förmåga att främja EU:s värderingar och fungera som katalysatorer för inkluderande och hållbar tillväxt för mänsklig utveckling i regionen. · Att tillsammans med Stillahavsländerna fastställa en positiv dagordning för frågor av gemensamt intresse inom FN och andra internationella forum. · Att samarbeta med likasinnade partner för att behandla viktiga frågor som rör mänskliga rättigheter och att bidra till att befästa de demokratiska processerna i hela regionen. Resultaten av det gemensamma arbetet inom FN, det fördjupade politiska samarbetet och genomförandet av de policyförslag som beskrivs nedan bör ingå i programplaneringen för EU:s utvecklingssamarbete i länderna och territorierna i Stillahavsområdet och i regionen som helhet under perioden 2014–2020 och bidra till att förnya EU:s strategi för sitt engagemang i Stillahavsområdet. 2. Stillahavsområdets särart 2.1. Små stater, enorma avstånd, mångfald och bräcklighet I öländerna och territorierna i Stillahavsområdet lever 10 miljoner människor på ett landområde som omfattar 552 000 km² och som omges av en exklusiv ekonomisk zon på 30 miljoner km² i den del av världen som ligger längst bort från EU. De flesta öländer och territorier i Stillahavsområdet är små östater. Tio av dem tillhör världens 15 minsta ekonomier, medan tre är atollnationer, som knappt höjer sig över havsnivån och har små befolkningar spridda över stora avstånd. Deras naturresurser och ekonomiska, institutionella och mänskliga resurser är begränsade, migrationen av kvalificerad arbetskraft är omfattande och kostnaderna för tillhandahållandet av tjänster och import av varor är mycket höga. Många öländer och territorier i Stillahavsområdet är i hög grad ekonomiskt beroende av inkomster från utnyttjande av naturresurser, t.ex. fiskelicenser som säljs till utländska fartyg. Den offentliga sektorn har en dominerande ställning, men i vissa länder är samhällsstyrningen fortfarande svag, den privata sektorns tillgång till finansiering begränsad och stordriftsfördelar svåra att uppnå. Till följd av sin isolering och sina begränsade handelsmöjligheter befinner sig dessa länder i utkanten av världsekonomin. Biståndsberoendet och uppsplittringen inom många av öländerna och territorierna i Stillahavsområdet medför betydande utmaningar på utvecklingsområdet. Östtimor, som håller på att återhämta sig efter en konflikt och bara delvis är integrerat i den institutionella arkitekturen för Stillahavsöarnas forum, gläder sig över utsikterna att ansluta sig till Sydostasiatiska nationers förbund (Asean) och står inför liknande strukturella problem som många utvecklingsländer. ULT i Stillahavsområdet har en utvecklingsnivå som ligger nära EU-genomsnittet och vill stärka integrationen i regionen. Papua Nya Guinea och Fiji har tillsammans 88,6 % av landmassan, 70 % av bruttonationalprodukten (BNP) och 74,5 % av befolkningen i öländerna och territorierna i Stillahavsområdet. Fiji, som inte haft något författningsenligt styre sedan 2006, håller långsamt på att ställa om till ett demokratiskt styrelseskick. Papua Nya Guinea avser att investera i samhällsstyrning för att fullt ut kunna dra nytta av sina omfattande naturresurser och mänskliga resurser och sin framväxande affärssektor, som visserligen till stor del är utlandsägd. 2.2. Framsteg på utvecklingsområdet och klimatförändringarnas konsekvenser Stillahavsområdets verkliga tillgång är dess unika biologiska mångfald och dess rika ekosystem, som fyller viktiga funktioner för befolkningen. I synnerhet öarna i östra Melanesien, Nya Kaledonien och Polynesien–Mikronesien är kärnområden för biologisk mångfald. Oceanens resurser skadas dock till följd av förorening, överutnyttjande, habitatförändringar och invasiva främmande arter. De tropiska skogarna hotas av avverkning och skogsförstörelse. Utsattheten och sårbarheten för naturkatastrofer, som kan orsaka avsevärda mänskliga och materiella förluster, är gemensam för hela regionen. Befolkningstrycket utgör en ytterligare påfrestning för miljön och den sociala jämvikten. Utbildning, sysselsättning och inkomstbringande möjligheter behövs för den unga och snabbt växande befolkningen. Migration av kvalificerad arbetskraft är ett stort hinder för utvecklingen, samtidigt som remitteringar är av stor ekonomisk betydelse för många av Stillahavsöarna. Stora grupper av migranter från Stillahavsöarna bor nu i Australien, Nya Zeeland och på annat håll. Demokratiska principer och mänskliga rättigheter respekteras överlag i hela regionen, dock med Fiji som undantag sedan kuppen 2006. Stillahavsländerna uppvisar dock svaga resultat i fråga om att ratificera konventioner om mänskliga rättigheter, nivån av könsrelaterat våld är hög och andelen kvinnor på beslutsfattande nivå är låg. Stillahavsländerna håller långsamt på att återhämta sig efter den globala krisen, bland annat tack vare Asiens fortsatta robusta tillväxt. Den privata sektorns motståndskraft är dock fortfarande svag. År 2010 låg den ekonomiska tillväxten i genomsnitt på 0,8 % och den förväntas nå 1,7 % år 2011 och ligga kvar på en låg nivå under 2012, med undantag för resursrika länder (Papua Nya Guinea, Salomonöarna och Nauru) och Vanuatu. Man förväntar sig en ökad turism och en återhämtning i fråga om remitteringar. Det största hotet mot tillväxten är inflationen, som drivs på av höga bränsle- och livsmedelspriser. I Östtimor ledde ökningar i de offentliga utgifterna, finansierade genom petroleuminkomster, till att BNP steg med 9,5 % år 2010. Ökningstakten väntas tillta under 2011 och 2012. Den makroekonomiska stabiliteten kommer dock även fortsättningsvis att vara ett problem i de flesta Stillahavsländer och det är särskilt viktigt att skulderna ligger på en hållbar nivå. Papua Nya Guinea kommer inte att kunna uppnå något av millennieutvecklingsmålen, medan övriga Stillahavsländer är på rätt väg när det gäller att minska barnadödligheten. Framstegen mot övriga mål har varit varierande. Östtimor har uppnått blandade resultat, med betydande framsteg när det gäller fattigdomsminskning, men låga värden på hälsoindikatorerna och försämrade hälsovillkor till följd av att livsmedelsförsörjningen är osäker för en stor del av befolkningen. Tillgången till energi är ett allvarligt problem. De små östaterna i Stillahavsområdet är mycket beroende av importerade petroleumprodukter som huvudsaklig energikälla. De instabila internationella priserna och sjöfarts- och transportkostnaderna innebär en stor påfrestning på de nationella budgetarna och driftskostnaderna för de allmännyttiga företagen och andra företag, vilket har lett till höga priser på livsmedel och el. Tekniken för förnybar energi har gett alternativa metoder för att producera energi. Förändringar i såväl energiförsörjningen (både tillgång och tillgänglighet) som efterfrågan på energi (överkomlighet) utgör dock ett allt större hot mot energitryggheten för befolkningen i Stillahavsområdet. Detta ledde till att en åtgärdsram för energitrygghet i Stillahavsområdet (Framework for Action on Energy Security in the Pacific, Faesp) utarbetades 2009. Endast cirka 30 % av befolkningen, koncentrerad till stadsområden, har tillgång till el, med en variation från under 25 % i vissa länder (Papua Nya Guinea, Salomonöarna, Vanuatu) till över 95 % i andra länder (Cooköarna, Guam, Nauru, Niue, Nordmarianerna, Samoa, Tonga, Tokelau och Tuvalu). Klimatförändringarna har under årtionden påverkat Stillahavsområdet genom att naturkatastrofer, t.ex. tropiska cykloner och översvämningar, inträffat allt oftare och varit allt kraftigare. En stigande havsnivå, infiltration av havsvatten och kusterosion minskar den mark som finns tillgänglig för bostäder, hotar infrastrukturen, skadar vattenbruket och påverkar tillgången på dricksvatten och jordbruket. Bristen på rent vatten och sanitet är fortfarande ett stort problem för de flesta öländer och territorier i Stillahavsområdet, och leder till allvarliga hälsorisker, särskilt för kvinnor, barn och de befolkningsgrupper som bor på de ytterst belägna öarna. Stigande vattentemperaturer och havsförsurning har utsatt den redan minskade biologiska mångfalden och ekosystemen, särskilt korallreven, för ytterligare påfrestningar och har ytterligare ökat sårbarheten för klimatförändringar. På de stora öarna påverkar klimatförändringarna fastlandsområdena, genom intensivare torka, jordskred eller översvämningar. Anpassningen till klimatförändringarna, inklusive ekosystembaserade metoder, kan också bidra till förbättringar när det gäller tillhandahållande av tjänster, tillgång till förnybar energi samt katastrofberedskap. Det kan vara en viktig drivkraft för utvecklingen i alla länder i Stillahavsområdet. Vid katastrofriskreducering genom skydd av ekosystem används naturen som en del av lösningen. Dessutom kan anpassningsåtgärder även bidra till katastrofberedskap för katastrofer som inte är direkt relaterade till klimatförändringar. Papua Nya Guinea har fortfarande betydande primära regnskogsresurser, men områdena minskar snabbt på grund av flera faktorer, bland annat vad många anser vara olaglig skogsavverkning. Papua Nya Guinea skulle kunna bidra till att minska de globala klimatförändringarna genom att övergå till en hållbar skogsavverkning genom förbättrad skogsförvaltning och lagstiftning avseende markanvändning. Klimatförändringarna sätter igång en kedjereaktion, som bland annat rör säkerhetsfrågor och könsrelaterade frågor. FN:s säkerhetsråd har påpekat att den territorieförlust som orsakas av stigande havsnivåer, särskilt i små och låglänta östater, skulle kunna få konsekvenser på säkerhetsområdet[7]. EU har understrukit att klimatförändringarna har stora konsekvenser på säkerhetsområdet eftersom de mångdubblar hoten, genom att förvärra konflikter om mark, livsmedel och energipriser, och ökar migrationstrycket och ökenspridningen[8]. Å andra sidan och med tanke på att klimatförändringarna kan påverka kvinnor och män på olika sätt har ministrarna i länder i Stillahavsområdet bekräftat att det finns ett behov av att ta större hänsyn till kvinnors kunskaper, erfarenheter och prioriteringar för att utveckla effektiva strategier mot klimatförändringen. Ministrarna medger att könsrelaterade ojämlikheter och överträdelser av de mänskliga rättigheterna hämmar ländernas förmåga att hantera klimatförändringarnas effekter och har uppmanat regeringarna i länder i Stillhavsområdet att uppfylla sina åtaganden i detta hänseende[9]. Klimatförändringarnas effekter, som förutspås bli allt kraftigare, undergräver framstegen på utvecklingsområdet och arbetet för en rättvis och hållbar tillväxt, och gör det mycket svårare att uppnå millennieutvecklingsmålen i Stillahavsområdet. Klimatförändringarna kan leda till att hela länder blir obeboeliga eller till och med försvinner, vilket skulle ge upphov till migration och folkförflyttningar. 2.3. Metoder som används i Stillahavsområdet för att ta itu med utmaningar på utvecklingsområdet Invånarna på öarna i Stillahavsområdet har kämpat med strukturella problem i århundraden. Över tiden har inhemska lösningar vuxit fram och öländerna och territorierna i Stillahavsområdet har ofta samarbetat på regional nivå om frågor såsom politiskt samarbete, finanser, utveckling, handel, fiske, säkerhet, brottsbekämpning, mänskliga rättigheter, miljö, energi, sociala och kulturella frågor, transport, infrastruktur, forskning, telekommunikationer osv. Öländerna och territorierna i Stillahavsområdet har tagit itu med klimatförändringarna. För att anpassa sig till de stigande havsnivåerna har de t.ex. återställt mangroveträsk, skyddat korallrev, uppfört strandvallar, vattenreservoarer och avsaltningsanläggningar, utvecklat nya grödor, främjat diversifiering av grödor eller förflyttat infrastruktur och befolkningsgrupper. Vissa länder använder migration som en metod för att anpassa sig till den nya situationen. Det regionala samarbetet är anmärkningsvärt. Exempelvis deltar länderna och territorierna i Mikronesien i Micronesia Challenge, som syftar till att 30 % av de strandnära kustvattnen och 20 % av skogsmarken ska ha bevarats senast 2020. Övergripande regionala ramar har också införts för åtgärder mot klimatförändringarna och för reducering och hantering av katastrofrisker. Ett växande men fortfarande relativt litet antal givare och utvecklingspartner finns i regionen. Australien och Nya Zeeland är medlemmar av Stillahavsöarnas forum och är de viktigaste bilaterala givarna. Asiatiska utvecklingsbanken är den viktigaste multilaterala partnern. Fördrag med Förenta staterna (US Compacts) är ett väletablerat instrument i norra Stillahavsområdet. Taiwan, Japan och Korea håller på att öka sitt bistånd. Kina spelar en allt större roll i Stillahavsområdet. Andra bilaterala och multilaterala partner ökar också sitt engagemang. Stats- och regeringscheferna på Stillahavsöarna upprättade 2009 det s.k. Cairns Compact, ett avtal om att stärka utvecklingssamarbetet i syfte att givarna ska minska splittringen och underlätta förvaltningen av biståndet och förbättra dess effektivitet, genom ökad användning av mottagarlandets egna system, fleråriga finansieringsåtaganden, sammanförda finansiella medel, delegering av genomförandet av bistånd och samordnade analyser. Sekretariatet för Stillahavsöarnas forum har, tillsammans med sina utvecklingspartner, samordnat en färdplan för att stärka förvaltningen av de offentliga utgifterna, upphandlingen, ansvarsskyldigheten och övervakningssystemen i de länder som ingår i forumet, så att mottagarländernas egna system i stor utsträckning används för att kanalisera det offentliga utvecklingsbiståndet, inklusive genom budgetstöd när kriterierna är uppfyllda. Stats- och regeringscheferna på Stillahavsöarna bekräftade 2011 ånyo att klimatförändringarna är det enskilt största hotet mot regionen och betonade behovet av en anpassad finansiering. För att förbättra ländernas tillträde till och förvaltning av resurserna för att hantera klimatförändringarna, rekommenderade ekonomiministrarna i Stillahavsområdets forum att finansieringsmetoderna bör baseras på principerna om biståndseffektivitet och att klimatförändringarna bör integreras i de nationella budgetarna och utvecklingsplanerna, så att ländernas egna system kan användas när så är möjligt, särskilt genom budgetstöd, som är den effektivaste stödformen. 3. Stärkt utvecklings- och klimatsamarbete mellan EU och Stillahavsområdet EU förfogar över en lång rad policyer och instrument på det utrikespolitiska området som är mycket relevanta för Stillahavsområdet. Med hjälp av sitt nätverk av delegationer och personalen vid huvudkontoret bör EU agera på ett konsekvent sätt i regionen och mer effektivt främja EU:s värderingar samt mål och intressen som är gemensamma för EU och Stillahavsområdet i multilaterala forum, internationella förhandlingar eller förbindelser med andra aktörer. Genom samordnade initiativ som omfattar hela EU och är lyhörda för Stillahavsområdets prioriteringar skulle mervärdet av EU:s yttre åtgärder i regionen maximeras. I kommissionens meddelanden om EU:s agenda för förändring[10] och framtiden för budgetstöd[11] föreslås att man ska stärka den politisk ramen i syfte att EU:s utvecklingssamarbete ska bli mer målinriktat och få större effekt, genom att främja användningen av mottagarländernas egna system och budgetstöd när så är möjligt, i kombination med en utökad politisk dialog med inriktning på bättre resultat och god samhällsstyrning. Utvecklings- och klimatförändringsbiståndet från EU:s budget och Europeiska utvecklingsfonden (EUF) till Stillahavsländerna och ULT i Stillahavsområdet har ökat väsentligt och uppgår under perioden 2008–2013 till cirka 785 miljoner euro[12]. De strukturella problem som kännetecknar öländerna och territorierna i Stillahavsområdet gör dem unika som stödmottagare, gör EU:s bistånd särskilt viktigt för regionen och ställer EU inför en rad sammanlänkade utmaningar, nämligen · att öka de ekonomiska åtagandena i regionen genom att stärka och komplettera de nuvarande nivåerna av offentligt utvecklingsbistånd med en skälig andel av klimatmedel, som aviserats i internationella förhandlingar, samt genom att katalysera finansieringen av investeringar från andra källor, · att fördjupa den politiska dialogen och anpassa genomförandet för att mer effektivt stödja reformerna inom ramen för de begränsningar och särdrag som kännetecknar partnerna i Stillahavsområdet, i syfte att underlätta en tillräcklig absorption av det ökade ekonomiska biståndet, · att stärka samordningen och minska fragmenteringen av biståndet i Stillahavsområdet, · att förbättra samordningen inom FN, i synnerhet i fråga om klimatförändringarna, och · att se till att andra politikområden än utvecklingssamarbete fortsätter att bidra till det förnyade utvecklingspartnerskapet mellan EU och Stillahavsområdet så att den ekonomiska tillväxten kan gå hand i hand med god samhällsstyrning, hållbarhet och delat ansvar för gemensamma angelägenheter. 3.1. Ökade ekonomiska åtaganden De EU-medel som förvaltas av kommissionen är långt ifrån tillräckliga för att täcka behoven i Stillahavsområdet. Det krävs bilaterala ekonomiska åtaganden från EU:s medlemsstaters sida, bland annat med inriktning på klimatförändringarna. Efter ett gemensamt uttalande om klimatförändringarna[13] inledde kommissionen och sekretariatet för Stillahavsöarnas forum ett gemensamt initiativ[14]. En handlingsplan håller på att utarbetas i samarbete med länderna i Stillahavsområdet, EU:s medlemsstater och EU-institutionerna, i syfte att uppnå målen för det gemensamma initiativet, och för att EU på ett samordnat sätt ska engagera sig i Stillahavsområdet samt för att sammanföra det offentliga utvecklingsbiståndet och ytterligare klimatförändringsmedel, inklusive genom att uppmuntra finansiering av investeringar. Utöver att bidra till verksamhet som rör klimatförändringarna och institutionell utveckling kan EU:s geografiska och tematiska program också göra det möjligt för öländerna och territorierna i Stillahavsområdet att få tillgång till kompletterande finansieringskällor avseende klimatförändringarna (den gröna klimatfonden, företagssektorn, koldioxidmarknaden …). Programplanering och politisk dialog kommer även fortsättningsvis att vara det viktigaste instrumentet för att fastställa prioriteringarna för samarbetet. I samordning med andra givare bör EU fortsätta stödja de ansträngningar som öländerna och territorierna i Stillahavsområdet gör för att förbättra sina nationella utvecklingsplaner och sin sektorspolitik, i syfte att främja strategierna för en resultatinriktad utveckling och för en anpassning till och begränsning av klimatförändringarna, och samtidigt säkerställa en sund förvaltning av det ökade biståndet samt hållbara metoder. 3.2. Ett genomförande av biståndet som anpassas till förhållandena i Stillahavsområdet I EU:s agenda för förändring föreslås att EU:s samarbete fokuseras på högst tre sektorer för att maximera resultaten och effekterna. Medan en inriktning på två eller tre sektorer kan vara motiverad för större östater, bör man för de flesta mindre öarna begränsa sig till en sektor. De strukturella problem som öländerna och territorierna i Stillahavsområdet står inför gör att man måste anpassa metoderna för genomförande av bistånd genom att begränsa användningen av projektstrategier som ofta ställer alltför höga krav på små förvaltningar. Hållbara resultat uppnås lättare med användning av sektorsprogram och budgetstöd eftersom dessa stödformer kan anpassas till de nationella utvecklingsplanerna och sektorsstrategierna och eftersom de, genom politisk dialog och regelbundna resultatbedömningar, kan bidra till ett bättre tillhandahållande av tjänster och bättre institutionella, politiska och regleringsmässiga resultat. Fastställande av sunda nationella utvecklingsplaner och sektorsstrategier, stärkande av förvaltningen av de offentliga finanserna och iakttagande av en sund makroekonomisk ram har bidragit till att budgetstöd kunnat ges till Nya Kaledonien, Pitcairn, Samoa, Salomonöarna, Tonga, Tuvalu och Vanuatu. Det EU-finansierade regionala samarbetet i Stillahavsområdet understöds av väl fungerande regionala organisationer som åtnjuter politiskt stöd från sina medlemsstater och som ekonomiskt och tekniskt är väl rustade. Liksom andra givare anpassar sig EU, genom bidragsavtal, till dessa organisationers strategiska arbetsprogram och effektiva resultatinriktade övervakningssystem. Om kriterierna för andra metoder inte är uppfyllda kommer EU:s bistånd även fortsatt att ges i form av projekt och kommer att stödja initiativ som drivs av det civila samhället och näringslivssammanslutningar, vissa fristående infrastrukturprojekt osv. 3.3. Kapacitets- och effektivitetsutveckling Många förvaltningar i Stillahavsområdet står inför strukturella kapacitetsbegränsningar när det gäller att förbättra sektorspolitiken och systemen för förvaltning av de offentliga finanserna eller att integrera klimatförändringarna i utvecklingsstrategierna. De regionala organisationerna måste spela en avgörande roll när det gäller att ta itu med dessa utmaningar. EU bör dessutom stödja de regionala organisationerna i deras arbete för att bistå sina medlemmar i fråga om politiskt beslutsfattande samt planering och genomförande av politiken, och i fråga om förvaltning och genomförande av bistånd, särskilt på områden som anpassning till och begränsning av klimatförändringarna. Partnerskap mellan EU och Stillahavsområdet bör också främjas i syfte att överföra särskild expertis och underlätta institutionell utveckling. 3.4. Förbättrad samordning inom EU och med andra partner EU-medlemsstaternas begränsade närvaro i Stillahavsområdet gör det lättare att utforska möjligheterna till gemensam programplanering och sammanförande av medel för utvecklingssamarbete och klimatåtgärder på EU-nivå. När det gäller samordningen med partner utanför EU har det med Australien och Nya Zeeland inrättats en omfattande och allt starkare samordning som bland annat omfattar arbetsfördelning och dubbelriktat delegerat samarbete. På så sätt drar man största möjliga nytta av komparativa fördelar och skapar en modell som andra partner utanför EU kan ansluta sig till. Australien är den första icke-europeiska givare med vilken EU har upprättat ett avtal om system för delegerat biståndssamarbete, som gör det möjligt för Australiens Agency for International Development (AusAID) och kommissionen att dra nytta av varandras expertis och åstadkomma goda resultat med hjälp av biståndet. 3.5. Förbättrad samordning inom FN i fråga om klimatförändringarna Klimatsamarbetet mellan EU och Stillahavsområdet, som har stärkts sedan den gemensamma förklaringen (2008) och det gemensamma initiativet (2010), har lett till en gemensam strategi för östaterna i Stillahavsområdet, alliansen av små östater (Aosis) och de små östaterna under utveckling inom ramen för Förenta nationernas ramkonvention om klimatförändringar (UNFCCC). Stillahavsöarna och EU bör genom regionala institutioner fortsätta främja gemensamma ståndpunkter i fråga om anpassning till och begränsning av klimatförändringarna. Vid UNFCCC-förhandlingarna i Durban var de minst utvecklade länderna, alliansen av små östater och EU eniga i sin strävan efter ett gott resultat, vilket avspeglades i en gemensam förklaring. EU bör fortsätta stärka denna allians med de minst utvecklade länderna och Aosis för att öka trycket på andra förhandlingspartner att öka sina ambitioner i fråga om begränsning och anpassning. 4. Främjande av en mer samstämmig EU-policymix i Stillahavsområdet Med utgångspunkt i Cotonouavtalet samt i de erfarenheter som gjorts vid genomförandet av EU:s strategi för Stillahavsområdet, arbetar EU för en mer integrerad policy- och instrumentmix för sina yttre åtgärder i regionen och en mer samstämmig politisk dagordning för Stillahavsområdet, inför programplaneringscykeln för perioden 2014–2020. Samarbete om handel och fiske samt om forskning och högre utbildning kan också utgöra ett viktigt bidrag till ökad samstämmighet i EU:s politik gentemot regionen. · Samarbetet mellan EU och Stillahavsområdet på handelsområdet är betydande. Med utgångspunkt i det interimsavtal om partnerskap som ingåtts med Papua Nya Guinea och Fiji, och i de erbjudanden om marknadstillträde som lagts fram av andra länder kommer EU att fortsätta arbeta för ett övergripande handels- och utvecklingsavtal med alla länder i regionen, eftersom stats- och regeringscheferna i de AVS-länder som ligger i Stillahavsområdet prioriterar frågan om ett framgångsrikt slutförande av förhandlingarna om ett avtal om ekonomiskt partnerskap under 2012. Alternativt skulle AVS-länderna i Stillahavsområdet kunna ansluta sig till interimsavtalet om partnerskap, som innehåller en möjlighet till detta. · Samarbetet mellan EU och Stillahavsområdet på fiskeområdet bygger på ett betydande EUF-finansierat stöd, tre bilaterala partnerskapsavtal om fiske samt multilateralt samarbete på fiskeområdet inom ramen för fiskerikommissionen för västra och centrala Stillahavsområdet (Western and Central Pacific Fishery Commission). EU intensifierar sina ansträngningar för att stödja utvecklingen av en hållbar fiskerinäring och bekämpa olagligt, orapporterat och oreglerat fiske. Det arbete för en god fiskeriförvaltning som EU och Stillahavsområdet gemensamt bedriver inom fiskerikommissionen för västra och centrala Stillahavsområdet bör stärkas. Man bör överväga att införa en övergripande strategi för fisket i Stillahavsområdet som kan genomföras genom ett effektivt utnyttjande av EU:s instrument (fiske, utvecklingssamarbete, miljö och forskning). · Genom ramprogrammet för forskning ökar EU sin forskningskapacitet i frågor som rör Stillahavsområdet. Dessutom stödjer EU forskningsinitiativ i Stillahavsområdet och främjar samarbetet mellan forskningspartner i EU och Stillahavsområdet. · Erasmus Mundus-programmet möjliggör också samarbete om högre utbildning. EU håller dessutom på att integrera mänskliga rättigheter, demokratistöd och god samhällsstyrning i sin policymix för regionen. · EU håller på att stärka samarbetet med likasinnade partner för att stödja ratificeringen och genomförandet av konventionerna om mänskliga rättigheter och Romstadgan om Internationella brottmålsdomstolen i hela regionen. EU ägnar särskild uppmärksamhet åt frågor såsom könsrelaterat våld och den mycket låga andelen kvinnor i beslutsfattande positioner i Stillahavsområdet. · EU fortsätter att vid behov sända ut valövervakningsuppdrag och samarbetar med likasinnade partner för att utarbeta en samordnad strategi för Fijis återgång till demokrati och för att stödja försoningsprocesser och konfliktförebyggande initiativ i hela regionen. · EU kommer att fortsätta stödja öländerna och territorierna i Stillahavsområdet när det gäller att stärka styrsystemen, också i fråga om miljö och resursförvaltning, och bl.a. främja efterlevnad av det internationella transparensinitiativet inom utvinningsindustrin (International Extractive Industries Transparency Initiative). I syfte att i högre grad integrera klimatåtgärder i sin policymix kommer EU också att utveckla en övergripande klimatdiplomatisk strategi för Stillahavsområdet för att EU-aktörerna, medlemsstaterna och deras nationella diplomatkårer ska kunna ta itu med klimatförändringarna på alla politiska nivåer, främja och stödja genomförandet av klimatåtgärder samt ta itu med sambanden mellan klimatförändringar och internationell säkerhet i Stillahavsområdet. 5. Rekommenderade åtgärder EU har engagerat sig för Stillahavsområdet både politiskt och som en inflytelserik partner i utvecklingssamarbetet. I en tid med allt mer begränsade resurser måste vi öka effektiviteten och måluppfyllelsen genom att fokusera på insatsområden med stor genomslagskraft och högt EU-mervärde och genom att använda effektiva metoder för genomförande av biståndet. (1) En regelbunden politisk dialog mellan EU och öländerna och territorierna i Stillahavsområdet, regionala organisationer i Stillahavsområdet samt likasinnade partner bör främja gemensamma ståndpunkter som ser till att FN:s stadga och resolutioner iakttas globalt, underlättar en hållbar och fredlig lösning av konflikter över hela världen och förbättrar utvecklings- och klimatsamarbetet, särskilt inom ramen för UNFCCC-förhandlingarna. (2) Senast 2012 kommer alla länder i Stillahavsområdet att ha tagit del av ytterligare EU-medel för åtgärder mot klimatförändringarna och vissa av medel från initiativet för millennieutvecklingsmålen, utöver EUF-anslagen för 2008–2013. Vid programplaneringen av EU:s utvecklingssamarbete för perioden 2014–2020 kommer Europeiska utrikestjänsten och kommissionens avdelningar att för EU:s medlemsstater lägga fram olika alternativ avseende gemensam programplanering i Stillahavsområdet liksom avseende en EU-omfattande mekanism som möjliggör en kombination av EU-medel och bilaterala medel med ytterligare stöd för anpassning till och begränsning av klimatförändringarna. (3) EU:s stöd till begränsning av klimatförändringarna i regionen, särskilt i Papua Nya Guinea och Salomonöarna, bör främja synergier mellan olika initiativ med anknytning till Flegt (Skogslagstiftningens efterlevnad samt förvaltning av och handel med skog) och Redd (Minskade utsläpp från avskogning och skogsförstörelse i utvecklingsländerna). (4) Vid genomförandet av EU:s bistånd till öländerna och territorierna i Stillahavsområdet bör man använda den lämpligaste metoden, inbegripet budgetstöd eller en kombination av olika metoder för genomförande av bistånd. Vilken metod som används bör bedömas från fall till fall. Kommissionens föreslagna nya riktlinjer för EU:s budgetstöd kommer att ta hänsyn till de behov och särskilda förhållanden som kännetecknar små östater under utveckling och ULT. (5) EU bör främja principerna om biståndseffektivitet i linje med slutsatserna och åtagandena från högnivåforumet om biståndseffektivitet i Busan, som bland annat omfattar arbetsfördelning och gemensam programplanering samt användning av delegerat samarbete med likasinnade partner i Stillahavsområdet. EU bör sträva efter att samarbeta med andra givare på sektorsnivå, genom gemensamma program för att stödja partnerländernas politik med gemensamma indikatorer, utbetalningskriterier, översyner och politisk dialog med regeringarna i partnerländerna. (6) På grundval av riktlinjerna från ekonomiministrarna i Stillahavsområdets forum och i linje med Cairns Compact bör EU sträva efter att med andra partner utarbeta en metod för att förbättra Stillahavsöarnas tillgång till och förvaltning av medel för klimatförändringarna och genomföra dess pilotfas, så att metoden kan användas i hela regionen. (7) EU bör samarbeta med andra givare inom sektorer som har anknytning till millennieutvecklingsmålen och som är särskilt utsatta för klimatförändringarna, t.ex. vatten och sanitet samt förnybar energi. EU bör främja initiativ inom dessa sektorer för att främja grön tillväxt, bl.a. genom Stillahavsområdets infrastrukturfond (Pacific Infrastructure Facility). (8) För att undvika att kapaciteten hos partnerna i Stillahavsområdet ansträngs alltför hårt bör EU främja gemensamma uppdrag med andra partner som samordnas med öländerna och territorierna i Stillahavsområdet och regionala organisationer. (9) EU bör stödja de ansträngningar som ULT i Stillahavsområdet gör att samarbeta med sina grannar, bland annat om utmaningarna i samband med klimatförändringarna. (10) För att maximera effektiviteten hos EU:s delegationer i Stillahavsområdet kommer den höga representanten och kommissionen att utvärdera genomförbarheten och konsekvenserna av en omfördelning av ansvarsområden med utgångspunkt i geografisk närhet till partnerländerna i Stillahavsområdet. (11) EU bör fortsätta involvera det civila samhället, lokala myndigheter, den privata sektorn och forskningssamfundet i sitt samarbete i regionen, genom att stödja regionala nätverk och partnerskap mellan EU och Stillahavsområdet och genom att främja allmänhetens intresse och debatten i Europa om frågor av gemensamt intresse för öländerna och territorierna i Stillahavsområdet och de människor som är bosatta där. [1] Cooköarna (ingen röst i FN), Mikronesien, Fiji, Kiribati, Marshallöarna, Nauru, Niue (ingen röst i FN), Palau, Papua Nya Guinea, Samoa, Salomonöarna, Östtimor, Tonga, Tuvalu och Vanuatu. [2] Franska Polynesien, Nya Kaledonien, Pitcairn och Wallis- och Futunaöarna. [3] Rådets slutsatser om en EU-strategi för Stillahavsområdet (rådets (allmänna frågor) 2743:e möte den 17 juli 2006). [4] Meddelande från kommissionen: Att göra EU:s utvecklingspolitik mer effektiv: en agenda för förändring, KOM(2011) 637, 13.10.2011. [5] Se OECD DCD-DAC – Development Aid at a glance – Statistics by region – Oceania – 2011 edition. [6] Cotonouavtalet, som gäller fram till 2020, reglerar det politiska partnerskapet och partnerskapet på områdena utvecklingssamarbete och handel mellan EU och 79 länder i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet, de s.k. AVS-länderna. [7] FN:s säkerhetsråds öppna debatt om Maintenance of international peace and security: the impact of climate change (juli 2011) – http://www.un.org/News/Press/docs/2011/sc10332.doc.htm. [8] Slutsatser om EU:s klimatdiplomati, rådets (utrikes frågor) 3106:e möte, 18.7.2011. [9] Seminarium på ministernivå om klimatförändringen som hölls i anslutning till Fourth Pacific Women’s Ministerial Meeting i juli 2011. [10] Att göra EU:s utvecklingspolitik mer effektiv: en agenda för förändring, KOM(2011) 637, 13.10.2011. [11] Det framtida upplägget för budgetstödet från EU till tredjeländer, KOM(2011) 638, 13.10.2011. [12] Cirka 730 miljoner euro från tionde EUF (vara 70 miljoner euro går till ULT) och cirka 56 miljoner euro från EU:s budget. [13] http://www.gcca.eu/usr//Joint-Declaration-PIFS-EU-2008.pdf. [14] http://www.gcca.eu/usr//Protocole-d-entente-Signe-a-Strasbourg.pdf.