Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Meddelande från kommissionen till Europaparlamentet, rådet, Ekonomiska och sociala kommittén, Regionkommittén och Europeiska centralbanken - Praktiska aspekter på euron: aktuell situation och kommande uppgifter"

(2001/C 155/11)

Den 19 september 2000 beslutade rådet att i enlighet med artikel 262 i EG-fördraget rådfråga kommittén om "Praktiska aspekter på euron: aktuell situation och kommande uppgifter".

Sektionen för Ekonomiska och monetära unionen, ekonomisk och social sammanhållning, som ansvarat för kommitténs arbete i detta ärende, antog sitt yttrande den 13 mars 2001. Föredragande var Umberto Burani.

Vid sin 380:e plenarsession den 28-29 mars 2001 (sammanträdet den 29 mars 2001) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 73 röster för, 1 röst emot och 4 nedlagda röster.

1. Bakgrund

1.1. Med tanke på att det datum närmar sig då euron skall börja cirkulera i form av sedlar och mynt, har kommissionen ansett det lämpligt att stämma av situationen genom sitt meddelande(1) av den 12 juli 2000, vilket följdes av rekommendation 303/05 av den 11 oktober 2000. Mellan de båda datumen har kommissionen offentliggjort två Euro Papers(2) som ger en helhetsbild och en rad värdefulla upplysningar.

1.1.1. Med förevarande yttrande vill kommittén ge sitt eget bidrag - i ljuset av erfarenheten och kunskaperna hos de ekonomiska och sociala intresseorganisationer som kommittén företräder - till en objektiv utvärdering av problemen, genom att formulera förslag som kommittén hoppas skall komma till nytta.

1.1.2. För att gå rationellt till väga vill kommittén inledningsvis behandla meddelandet och Euro Papers, eftersom de utgör en diskussionsgrund, och därefter rekommendationen som är en konkret följd av dessa.

1.2. ESK har redan vid ett flertal tillfällen behandlat de praktiska problemen i samband med införandet av euron. Särskilt hänvisas till följande yttranden:

- Yttrande om grönboken(3).

- Konsekvenser för marknaden (yttrande på eget initiativ)(4).

- Praktiska aspekter(5).

Detta visar att så gott som samtliga tidigare reflektioner och förutsägelser, i dessa och i övriga yttranden, har bekräftats av faktiska händelser. Samtidigt kan kommittén bara konstatera att några av dess förslag är relevanta, och att de, även om de inte har beaktats, fortfarande är välgrundade.

2. Del I - Meddelandet och Euro Papers

2.1. Den aktuella situationen

2.1.1. Företagen

2.1.1.1. Många av de stora företagen - och särskilt de multinationella - har redan antagit euron som redovisningsvaluta, och andra har kommit långt i sina förberedelser. Kommissionen förväntade sig en "snöbollseffekt" - eller ett "snabbt genomslag"(6) - vad gäller små och medelstora företag, men detta har inte besannats. I sammanhanget(7) hade ESK påpekat att större företag "måste inrätta 'något slags mellanled' ... mellan de interna transaktionerna i ecu och interna transaktioner i nationell valuta. Detta mellanled kommer att medföra ökade kostnader och vara en källa till besvär". Denna föresats - grundad på rationella val - gäller än i dag och kommer att så göra till slutet av år 2001. Man bör hålla detta i minnet när man planerar insatser för den period som fortfarande återstår innan euron kommer i omlopp.

2.1.2. De rationella val som gjorts tidigare rättfärdigar för övrigt inte på något sätt vare sig den bristande insikten om de strategiska konsekvenserna av övergången till euron, eller på det praktiska planet, det faktum att vissa - alltför många - företag är oroväckande försenade i sina förberedelser inför eurons införande. Medan 60 % av de större företagen borde ha klarat av övergången i slutet av år 2000, räknar över hälften av de små och medelstora företagen med att de inte klarar tidsfristen den 31 december 2001. Om detta är riktigt är det mer än "oroväckande". Kommissionen anser att det föreligger "en betydande risk att det mot slutet av 2001 uppstår flaskhalsar när det gäller tillgången på IT- och redovisningsresurser ...". Kommittén hade fäst uppmärksamheten på denna aspekt(8) när den anmodade kommissionen att med IT-industrins samtycke säkerställa om den senares resurser överensstämmer med de fastställda tidsramarna och med tillgängliga resurser.

2.1.2.1. IT-förberedelserna utgör för övrigt slutfasen i de administrativa förberedelserna, som vanligen är tämligen långa även i mindre företag. Det allvarligaste problemet är således inte eventuella otillräckliga IT-medel, utan snarare helt enkelt otillräckliga förberedelser. Om antalet oförberedda företag skulle vara omfattande skulle det föreligga en risk för samhället - dvs. andra företag och medborgare/konsumenter - som skulle bestå i att en grupp företag inte kan arbeta i den lagstadgade valutan. Risken är för närvarande bara teoretisk, men medlemsstaterna borde vara ytterst uppmärksamma på denna eventualitet. Förutom åtgärder för att förhindra den borde man veta vad man skall ta sig till om den blir verklighet.

2.2. Medborgarna/konsumenterna

2.2.1. Euron har fått ett tämligen ljumt mottagande av de flesta medborgare/konsumenter och i varje fall betydligt svalare än vad som förväntades före eurons införande den 1 januari 1999(9). Till detta ointresse har kanske den nedslående utvecklingen av valutakursen i förhållande till dollarn bidragit, särskilt under år 2000. Faktum är att antalet förfrågningar om att öppna konton i euro har varit mycket lågt, och detsamma gäller för betalningar i euro, om man undantar dem som rör aktieköp och -försäljningar, vilka måste ske i euro. Betalningsterminalerna (av vilka hälften redan är anpassade till två valutor) används mycket lite. Dessutom kan noteras att institutionella investerare har visat euron ett betydligt större intresse än den vanlige medborgaren/konsumenten.

2.2.2. I meddelandet föreslås(10), precis som i Euro Paper(11), att "terminalägarna kunde fås att påskynda övergången till euro". Mer generellt önskar man att "tanke bör ägnas åt sättet på vilket medborgarna kan fås att mer aktivt använda tillgängliga betalningsmedel ...". I Euro Paper skylls konsumenternas "sjunkande intresse" på deras reaktion inför de höga bankavgifterna på ekonomiska transaktioner i euroområdet, men också på andra orsaker.

2.2.3. De skäl som kommissionen anammat för att förklara det sjunkande intresset verkar inte ha någon grund, åtminstone inte på detta område. Öppningen av konton och bruket av terminaler har inget att göra med internationella överföringar, som utgör en så liten del som 1 % av det sammanlagda antalet privata överföringar. Bankavgifterna (som kommer att beröras längre fram) är desamma för överföringar i euroländernas nationella valutor som i euro, och det förefaller inte som om antalet har minskat generellt. Kommittén anser att orsakerna måste sökas på annat håll, vilket förklaras mer utförligt senare i yttrandet.

2.3. Parallell angivelse av priser

2.3.1. I meddelandet(12) påpekas att den parallella angivelsen av priser är mycket utbredd i flertalet länder, särskilt i stormarknader och i vissa större företag inom handels- eller tjänstesektorn. Som förutsett utgörs de större undantagen av mindre företag, som saknar resurser eller kunskaper på området. Emellertid "börjar frågetecken uppstå om hur effektiv den parallella prisangivelsen är: det verkar som att konsumenterna ägnar endast liten uppmärksamhet åt priset i euro". Kommittén hade förutsett detta i yttrandet om grönboken(13), där den avrådde "starkt ifrån alla åtgärder som syftar till att införa dubbla belopp" och angav alternativa eller kompletterande lösningar som troligtvis var mer effektiva.

2.4. Offentliga och lokala förvaltningar

2.4.1. De offentliga förvaltningarna tycks över lag, med ett eller annat anmärkningsvärt undantag, ha kommit långt i förberedelserna inför övergången till euron. Lika positiv är inte situationen vad gäller de lokala förvaltningarna, som ger intryck av att ofta ha undervärderat problemets omfattning och konsekvenser. Det är åtminstone den slutsats som framgår av meddelandet(14).

2.4.2. Däremot är de ansträngningar som medlemsstaterna och de offentliga myndigheterna - och i viss mån de lokala förvaltningarna - gjort för att informera medborgarna verkligen omfattande. På grundval av vad som anförts i punkten ovan skulle man kunna tro att några offentliga myndigheter prioriterat program som ansetts "enklare" eller "populärare", dvs. direktinformation till medborgarna/väljarna, framför de mer problematiska eller tekniska problemen som rör reformen av den egna förvaltningen.

3. Informationen

3.1. Inget initiativ under unionens historia har varit föremål för ett så massivt åtagande vad gäller resurser och medel som införandet av euron. Alla har engagerat sig djupt och medvetet - kommissionen, Europaparlamentet, medlemsstaterna, Europeiska centralbanken, Ekonomiska och sociala kommittén, Regionkommittén, offentliga förvaltningar och privata organisationer, utan att spara på vare sig möda eller resurser. Inte heller i världsvalutornas historia finns någon motsvarighet. Genom tiderna har byte av valuta varit en vanligt förekommande företeelse som accepterats som ett nödvändigt "ont" i det ekonomiska livet, utan överdrivna "dramatiseringar". Som exempel kan anföras när pundet övergick till att bli decimalvaluta och när cruzado blev real i Brasilien.

3.1.1. Kommissionen har fungerat som samordnare, men har också tagit initiativ i flera olika riktningar. Kampanjen "Euron, en valuta för Europa" lanserades 1996 och pågår fortfarande. Under de senaste två åren har 117 miljoner euro spenderats, varav 2/3 i överenskommelse med medlemsstaterna. Medel har avsatts till förberedande aktioner (publikationer, konferenser, seminarier, utbildning i skolorna, etc.). Medlemsstaternas ekonomiska åtaganden är minst lika omfattande som kommissionens.

3.1.2. Vidare har medel till "reläorganisationer" anslagits för programmet "Euron utan problem" och för pilotprojekt i städer och regioner. För en mer teknisk publik har kommissionen anordnat seminarier vid större finanscentra och 80 initiativ av olika slag i tredje land. Allt detta förutom instruktionskurser (allmänna och specificerade för "svaga" socialgrupper), övningsseminarier, deltagande vid internationella mässor, publikationer, dokument, tidskriften InfEuro, eurokit, guider, videofilmer och affischer samt en webbplats med en interaktiv databas. Man kan säga att inget informationsområde har lämnats outnyttjat.

3.1.3. Europaparlamentet å sin sida har anslagit medel till liknande aktiviteter, också med direkt deltagande av några av sina ledamöter, men oftare tillsammans med kommissionen eller medlemsstaterna.

3.1.4. Medlemsstaterna och offentliga myndigheter har ägnat sig helhjärtat åt övergripande eller sektorsinriktade initiativ, främst avsedda för medborgare, företag och mindre gynnade grupper av befolkningen. För närvarande fattas exakta uppgifter om anslagna medel, men säkert är att satsningarna har varit allmänna och genomförda med stor övertygelse.

3.1.5. ECB har å sin sida på ett oklanderligt sätt berett vägen för det europeiska finansiella systemets övergång till euron 1999. Förutom Target-systemet, som har fungerat utan problem från första början, har banken bidragit till utformandet av en "europolitik", såväl i euroländerna som gentemot tredje land. Den inte helt lätta uppgiften att samordna arbetet vid de nationella centralbankerna inför framställningen av mynt och sedlar åtföljdes av en ytterst effektiv information. Noteras bör att ECB nu har avsatt en ansenlig summa (80 miljoner euro) till utgivningen av broschyrer som presenterar de nya mynten och sedlarna.

3.1.6. Inte heller ESK har undandragit sig sina plikter gentemot det civila samhället. Ett antal av kommitténs ledamöter har lanserat eller deltagit i initiativ för att informera medborgare, organisationer eller företag på såväl nationell som internationell nivå.

3.1.7. Privata organisationer har svarat på kommissionens eller regeringarnas appell på ett engagerat sätt och utan att spara på resurser. Konsumentorganisationerna har som förväntat varit aktiva gentemot medborgarna/konsumenterna i allmänhet och mindre gynnade grupper, och branschorganisationerna huvudsakligen gentemot sina intressegrupper. Man räknar med att praktiskt taget samtliga företag har nåtts av information från de egna organisationerna. Finanssektorn (särskilt banker) har informerat hela kundkretsen - och allmänheten i stort - med hjälp av broschyrer (uppskattningsvis totalt 300 miljoner exemplar) med angivande av balansräkningar i euro och med tryckt information på varje blankett som är avsedd för kunderna, och som upprepats varje gång. Parallell angivelse av beloppen är så gott som en allmänt spridd praxis.

3.2. Resultaten

3.2.1. Den sektor som - av naturliga skäl - bäst har anpassat sig till euron är finanssektorn. Där var man tvungen att anta den gemensamma valutan för valuta- och värdepapperstransaktioner och finansiella transaktioner redan från och med 1999, och man har erfarenhet av att öppna konton i euro åt en liten men betydelsefull del av kundkretsen. Därför innebär det inga särskilda problem att i slutet av 2001 gå över till att redovisa samtliga transaktioner i euro, utom eventuellt i fråga om ökad arbetsbörda.

3.2.2. Det dåliga gensvaret från de små och medelstora företagen och medborgarna/konsumenterna är däremot i stort sett nedslående och i vissa avseenden oroväckande, vilket vi tidigare har visat på. Undersökningar som utförts av Eurobarometern och privata organisationer ger en överblick över situationen: antingen vet man ingenting om euron, man har glömt bort den, man kommer att skaffa euro i "rätt" ögonblick eller så tvivlar man på att euron verkligen kommer att antas.

3.3. Vad man kan lära av erfarenheterna

3.3.1. Med undantag för finanssektorn, som ägde skyldighet att anpassa sig till euron, och de som såg omedelbara fördelar (framför allt stora och multinationella företag), kan man säga att erfarenheterna bekräftar en princip som är välkänd för marknadsförings- och informationsexperterna: man kan påverka individens beteende genom information och med andra medel, men det är nästan omöjligt att få honom eller henne att göra vissa val om ett direkt och omedelbart intresse saknas.

3.3.2. När det gäller företagen i allmänhet föreslås i meddelandet en "informationsinsats (...) för att informera de ekonomiska aktörerna om den exakta tidsplanen (...) och för att få dem att inse att tiden löper ut den 31 december 2001 och att de måste påskynda sina förberedelser". ESK anser att "informationsinsatsen" främst bör stödja sig på branschorganisationerna, som bör ta på sig uppgiften att ge företagen ett budskap med en terminologi och på ett sätt som de känner bättre till än någon annan. I allmänhet bör detta budskap uppmana de berörda att ta del av dokumentationen - som redan finns i riklig form - och att i god tid vidta de åtgärder som krävs. I annat fall får de som inte förberett sig i tid ta konsekvenserna. Det är kommissionens och medlemsstaternas sak att informera branschorganisationerna och hålla dem uppdaterade om de praktiska villkoren för övergången till euro, men det är dessa organisationer som måste vidarebefordra informationen till sina medlemmar. Kommittén anser bestämt att det är oacceptabelt att kampanjer som riktar sig till företagsvärlden finansieras med "europeiska" pengar. Varje medlemsstat skall kunna besluta - under omständigheter som ESK hoppas skall vara exceptionella - att ge ekonomiskt stöd till särskilt "svaga"nationella organisationer.

3.3.3. När det gäller medborgarna/konsumenterna bör man göra en balanserad och sansad analys som inte påverkas av ovidkommande tankegångar. Kommissionen(15) konstaterar att majoriteten av medborgarna har fått en viss information men verkar ha glömt bort den. Efter den massiva publicitet som omgav lanseringen av euron har allmänhetens intresse, kunskaper och stöd när det gäller euron visat sig ligga på en nedslående låg nivå. Med något enstaka undantag visar nyligen utförda undersökningar att denna nivå successivt har sjunkit och att folk har en tendens att glömma det de lärt sig. Detta bekräftar en grundläggande princip för masspsykologi: ett budskap som inte har ett direkt och omedelbart intresse har en tendens att inte nå fram eller att glömmas bort.

3.3.4. Den enda konsumentgrupp som verkar mer välinformerad än genomsnittet är bankkunderna, särskilt de som är mest medvetna (men inte nödvändigtvis de som är rikast). Även detta bekräftar riktigheten i ESK:s synpunkter(16) om att det är "företagen, och då i synnerhet bankerna, som har huvudansvaret för informationsspridning på bred front av det uppenbara skälet att endast denna information har en praktisk och konkret betydelse för konsumenten".

3.3.5. Sammanfattningsvis har de erfarenheter som gjorts kastat ljus över bristerna i antaganden som endast grundar sig på teorier. Förutom att den dubbla prisangivelsen har givit ett förutsägbart resultat, har grönbokens hypoteser visat sig vara ogrundade i fråga om att konkurrens skulle leda till att de privata aktörerna erbjöd tjänster i euro och att konsumenterna skulle få stora fördelar av detta.

3.3.5.1. Kommittén har varnat för vissa grundlösa bedömningar. I ovannämnda yttrande sägs även att med konton i euro (och till följd av detta användning av tjänster i denna valuta) står ett "veritabelt redovisningsfyrverkeri för dörren. Detta kanske med tanke på att konsumenterna skall lära sig 'tänka' i den nya valutan, men det saknar all praktisk betydelse"(17). För närvarande uppskattar man att knappt 1,1 % av konsumenterna har valt konton i euro. Informationen var oklanderlig från teknisk synpunkt, men tyvärr försummades den princip som nämns i punkt 2.2.1 ovan: rekommendationer leder inte någonvart om konsumenten inte ser ett omedelbart intresse.

3.3.6. Man skulle nu behöva återuppta informationskampanjen med förnyade krafter. Kommittén rekommenderar varmt att en sådan kampanj begränsas till de tekniska aspekterna på övergången till mynt och sedlar i euro, på den övergång som gäller kontona, växlingen av kontanter etc., och att andra aspekter lämnas åt sidan. Få och enkla budskap har störst chans att nå fram. Framför allt är det viktigt att avdramatisera händelserna, men man bör göra ett undantag för de "svagaste" grupperna (synskadade, fattiga, analfabeter eller halvanalfabeter, glesbygdsbefolkning). För dessa personer måste man använda sig av särskilt lämpliga medier och metoder.

3.3.6.1. Informationskampanjen bör för övrigt inte vara "europeisk" utan främst anförtros medlemsstaterna. Bara de känner till vad som kännetecknar landets olika miljöer, vilken mentalitet medborgarna har och vilket tillvägagångssätt man bör använda i specifika nationella eller lokala situationer. I synnerhet bör medlemsstaterna se till att få ut information till geografiska områden och samhällsgrupper som är svåra att nå med masskommunikation.

3.3.6.2. En annan rekommendation gäller tidsfristerna för genomförandet: kampanjerna bör förberedas i förväg, men inledas först när det börjar närma sig, under det sista kvartalet 2001. En tidigare start skulle innebära att man återigen löpte den risk som undersökningarna visar på: att information som förmedlas alltför tidigt glöms bort.

3.3.6.3. Informationen till medborgarna bör, såsom redan sagts när det gäller företagen, finansieras med offentliga medel endast om och när mediernas eller privata gruppers spontana initiativ inte uppnår målsättningarna. Kommissionen, och i ännu högre grad medlemsstaterna, bör ha överblick över situationen inom de olika sektorerna: privatpersoner, företag, offentliga organ, och planera eventuella åtgärder för att fylla luckor. Det är nödvändigt att undvika överlappningar och dubbelarbete.

3.3.6.4. Det är nödvändigt att motstå frestelsen att förena två budskap: ett "tekniskt" och ett "politiskt", det sistnämnda i form av information om de fördelar euron för med sig. I vissa fall skulle detta tvådelade budskap vara värdefullt, men det är de enskilda medlemsstaterna som bör bedöma om och i så fall hur ett sådant budskap skall föras fram. Det är ytterligare ett skäl (jfr 3.3.6.1) som talar för "nationella" kampanjer i stället för "europeiska".

3.3.7. ESK litar på att de kampanjer som föregår det praktiska införandet av euron kommer att genomföras med beaktande av ett förslag som kommittén flera gånger lagt fram men som hittills inte verkar ha lett till något. ESK har rekommenderat(18) att informationskampanjerna om den praktiska övergången till euron skall fästa uppmärksamheten på hur viktigt det är att använda betalkort i stor utsträckning, eftersom omräkningen vid betalningen med sådana kort sker automatiskt och man slipper omräkning av växeln. Detta borde framhållas i all information, särskilt den från bankerna och handeln. Om omräkningen verkar komplicerad och man inte litar på den omräkning som motparten gör, bör man använda kort i så stor omfattning som möjligt.

3.3.8. Något som ESK anser inte bör försummas är den ton som hålls i informationen. De tidigare kampanjerna var inriktade på att visa fördelarna med euron och uppmuntra mottagarna att förbereda sig. Nu bör man ändra inriktning och peka på att övergången till euron sker snart och är obligatorisk. De som kampanjerna vänder sig till måste förstå att tiden går, och den som inte anpassar sig - när det gäller att lära sig och/eller vidta lämpliga åtgärder - kommer att få problem när han eller hon befinner sig "utanför systemet". Den romerska rättsprincipen ignorantia legis non excusat kommer att gälla, en princip som ligger till grund för all lagstiftning och innebär att det inte är någon ursäkt att inte känna till lagen. Ett hövligt men "kraftfullt" budskap, som påminner medborgarna om att de har skyldigheter mot kollektivet men samtidigt kan skydda sina egna intressen, väger mycket tyngre än om man många gånger uppmanar och informerar i en ton som om man bad om ursäkt för att man störde.

3.3.9. En faktor som bör beaktas är avrundningen av priserna i euro, något som framför allt kan tänkas ske i länder där man inte är van vid eller har glömt bort hur man handskas med "hundradelsmynt". Prissättning är visserligen något som tillkommer försäljaren enligt reglerna för den fria marknaden, men man kan frukta att en allmän tendens att avrunda uppåt leder till inflation, även om konkurrensen mellan företagen borde fungera bromsande. Information för att skapa medvetande om detta problem borde riktas till företagen och konsumentorganisationerna, utan att man för den skull underblåser eventuella konflikter.

4. Införande av sedlar och mynt

4.1. Kommissionen förklarar i sitt meddelande att euron är säkrast av alla valutor som är i omlopp. ESK inser detta, men vill varna mot alltför stor godtrogenhet - dagens teknik är ytterst avancerad, och de medel som står till den organiserade brottslighetens förfogande är så omfattande att man inte får "sänka garden". Centralbankerna, OLAF och Europol arbetar med att bygga upp ett försvar, vilket hittills inte visat sig vara enkelt. Trots att det är tämligen självklart och kanske redan planeras, anser ESK ändå att det är värt att framhålla hur viktigt det är att samordna med Interpol, eftersom euron kommer att vara i omlopp i stor omfattning i den övriga världen.

4.2. Kommissionen tillägger att den är nöjd med möjligheterna att särskilja mynten när det gäller varuautomater i handeln. Det talas inte om särskiljande av sedlar, som i flera länder fortfarande används i parkeringsautomater och bensinautomater. Eftersom eurosedlarna har så höga valörer och den teknik som krävs för att känna igen dem är så kostsam, vore det önskvärt om man avrådde från att använda automater som accepterar sedlar. Automaterna skulle därmed endast acceptera mynt och betalkort.

5. Bekämpning av förfalskning

5.1. ESK har tagit del av rådets beslut från maj 2000 om förstärkning av skyddet av euron(19), med rekommendationen till medlemsstaterna om att fastställa effektiva, proportionerliga och avskräckande påföljder för förfalskning och olaglig spridning av den gemensamma valutan. Därför är det med besvikelse ESK konstaterar att man än en gång försummat att beakta dess förslag(20) om att även låta beslutet omfatta förebyggande och beivrande av förfalskning och användning av alternativa betalningsmedel: kort, checkar, resecheckar etc.

5.2. Med tanke på den nuvarande spridningen av dessa betalningsmedel och den ökning man kan förutse vid införandet av euron (redan i dag står betalkorten för 70-80 procent av dagskassan i snabbköp i vissa länder), är det tillrådligt att skydda alternativa betalningsmedel genom åtgärder liknande - om än proportionerligt mildare - dem som skall användas för den officiella valutan.

5.2.1. Dessa åtgärder bör dels vidtas för att skydda medborgarnas intressen, dels - och i ännu högre grad - ingå i bekämpningen av den organiserade brottsligheten. Att man inskränkt sig till att skydda den officiella valutan visar på en snäv uppfattning om skyddet av allmänhetens intresse, begränsat till staten som sådan. Kollektivets intresse (försvaret av medborgarens rättigheter och kampen mot den organiserade brottsligheten) är lika viktigt, från en ekonomisk men framför allt från en social synpunkt. ESK litar på att kommissionen snarast ser till att lämpliga åtgärder vidtas.

5.3. Förfalskning och olaglig spridning av den officiella valutan och betalmedel är en fråga som kan hänföras till kampen mot den organiserade brottsligheten, något som ESK tagit upp i ett yttrande(21). I detta yttrande uppmanas medlemsstaterna att snarast se över sina strukturer och bestämmelser för att åstadkomma en effektiv samordning av de brottsförebyggande insatserna. Kommissionen har föreslagit en förordning på området. Denna tar dock endast upp förfalskning mot euro, och godkännandet verkar dra ut på tiden och stöta på hinder som inte alls är ursäktliga med tanke på hur akut och viktigt problemet är.

6. Nationella planer och övergången till sedlar och mynt i euro

6.1. Perioden omedelbart efter den 31 december 2001 utgör kanske den känsligaste fasen i hela "operation euro", eftersom den, förutom de grupper som har förberett sig å yrkets vägnar, berör den stora allmänheten, som inbegriper befolkningsgrupper av vilka man inte kan kräva en total kunskap om regler och förfaranden. Varje medlemsstat har vidtagit lämpliga åtgärder, som, får man förmoda, beaktar varje lands behov och traditioner.

6.2. Vad gäller förhandsdistribution av sedlar och mynt har varje medlemsstat antagit en egen policy. För handeln och tjänsteföretag - särskilt sådana som är belägna i avlägsna områden - består det största problemet i att från första dagen förfoga över tillräckliga medel för att kunna ge kunderna tillbaka växel i euro, liksom i att vänja personalen vid att hantera den nya valutan. För den stora allmänheten däremot gäller det att lära sig att känna igen de olika mynten och sedlarna. För detta ändamål borde det räcka med de bilder i broschyrer och informationsblad som redan är i omlopp eller som skall tryckas om och distribueras vid en lämplig tidpunkt. När det gäller att lära sig känna igen förfalskningar är det tveksamt om den genomsnittlige medborgaren kan bli så skicklig att han eller hon kan skilja dem från den "äkta" valutan.

6.3. De sektorer som främst behöver värja sig mot förfalskningar är handeln och tjänstesektorn. Dessa skulle från allra första dagen behöva förfoga över billig, men ändå effektiv utrustning för avslöjande av förfalskningar. Det är möjligt att lämpliga åtgärder i den riktningen redan har vidtagits eller pågår, men kommittén har inte fått någon information om detta.

6.4. Två mycket viktiga problem är dels att undvika köer vid bankernas kassor när man vill skaffa den nya valutan redan från första dagen, dels att handeln inom rimliga gränser skall kunna ge tillbaka växel i euro för betalningar som utförts i nationell valuta. Här borde informationsinsatser spela en avgörande roll - och det bör påpekas att televisionen är det effektivaste och mest övertygande instrumentet, och det till en låg kostnad per kontakt. Medborgaren bör informeras om att den nationella valutan kan användas utan problem under ännu en tid (på de flesta håll i nästan två månader). Däremot vore det nog lämpligt - utan att det måste bli ett krav - att på det egna bankkontot i december sätta in alla kontanter som inte är nödvändiga för betalning av omedelbara utgifter. Å andra sidan kommer kunden inte att få några problem om affärsinnehavare som för ögonblicket inte disponerar euro ger tillbaka växel i nationell valuta. Informationen bör således "avdramatisera" eventuella komplikationer eller svårigheter som undviks om medborgarna följer givna anvisningar. I detta sammanhang vill kommittén, såsom den redan gjort vid flera olika tillfällen, föreslå att man skall övertyga konsumenterna och handeln att i så stor utsträckning som möjligt använda elektroniska betalningsmedel. Det är bara med dessa betalningsmedel som man besparas omräkning till annan valuta, kontrollräkning, tveksamhet och växelpengar.

6.5. Att växla "skäliga" kvantiteter kontanter i bank kommer att vara kostnadsfritt, men i sammanhanget kan det vara lämpligt att veta att detta bara gäller den nationella valutan. För utländsk valuta (sedlar) tillämpas fortfarande samma avgifter för hantering och återlämnande av sedlar till utlandet, enligt villkor som redan gäller och som inte kommer att ändras, men till möjligen sänkta kostnader. Det bör också påpekas att växling av utländska mynt normalt inte utförs med tanke på att hanteringskostnaden är så mycket högre än värdet. Problemet är inte särskilt stort för den enskilde. I några länder har man genomfört kampanjer för att hushållens utländska valuta skall lämnas till välgörande ändamål eller forskningsinstitut, och detta är initiativ som förtjänar att få allmän spridning.

6.6. Vad gäller personer som växlar "små" belopp - det vore lämpligare att tala om "rimliga" belopp - och inte äger ett bankkonto, borde banksystemet erbjuda tjänsten gratis. Rätt hanterad borde frågan inte innebära större problem; de som inte har ett konto kan svårligen motivera innehavet av några ansenligare summor. Maximibeloppet bör emellertid vara satt så att det inte underlättar penningtvätt från den organiserade brottslighetens sida. Denna skulle kunna ta tillfället i akt att konvertera "svarta" pengar genom att en rad personer ställer sig vid olika kassor, och varje gång förklarar sig inte äga ett konto.

6.6.1. I motsats till inställningen i punkten ovan har det noterats att alla medborgare i vissa länder inte äger ett konto i bank (eller post) och att många alltjämt lägger stora summor på hög i hemmet. Eftersom man inte kan tvinga någon att skaffa sig ett konto eller sparkonto i bank eller post kvarstår problemet med att skilja "lagliga" pengar från "olagliga", vilket kan lösas via de befintliga lagarna om penningtvätt. I flertalet länder föreskriver sådana lagar att innehavet av kontanter utöver vissa gränser måste intygas av väl identifierade personer. Alla undantag från dessa regler skulle öppna en dörr som lagen har velat stänga för penningtvättare. ESK rekommenderar att dessa regler tillämpas generellt.

6.7. En aspekt som påverkar de praktiska bestämmelserna för omräkning av sedlar och mynt till euro rör logistiken: den stora allmänheten har vaga begrepp om hur stora volymer det gäller, om transportproblem, övervakning, skydd, distribution, om insamling och destruktion av valörer som inte längre är i omlopp. Centralbankerna och de nationella banksystemen har sedan en längre tid försökt angripa de inte helt enkla problem som kan dyka upp, men ESK har intrycket att vissa av dem är långt ifrån lösta. Att rekommendera kraftigare insatser skulle vara fel och man skulle därmed riskera att inte göra rättvisa åt yrkeskunnandet hos de personer som sysslar med dessa problem. Emellertid anser kommittén att man bör peka på att praktiska hinder i sista stund eventuellt kan omöjliggöra några av de åtgärder som i dag anses rimliga och lämpliga.

7. Del II - Rekommendationen

7.1. Som anförts i inledningen utgör rekommendationen en logisk slutsats av informationen och iakttagelserna i meddelandet och Euro Papers. Ekonomiska och sociala kommittén har antagit en motsvarande presentationsmetod genom att i samma ordning kommentera de olika dokumenten, i avsikten att tydligare förklara sina tankar och att göra sina synpunkter mer lättförståeliga.

7.2. Artikel 1. Rekommendationerna i denna artikel ("att informera de framtida användarna") bygger på metoden informationsspridning på bred front, och kommittén kan bara stödja denna, men vill ändå fästa uppmärksamheten på de olika reservationerna och påpekandena i punkt 3 ovan. ESK vill särskilt förorda att man förlitar sig i första hand på yrkesförbund och banker, och i andra hand på medlemsstaterna och deras offentliga institutioner, och endast då detta är absolut nödvändigt. Eftersom kampanjerna är riktade till allmänheten och grupper på nationell nivå, anses inte de europeiska institutionerna behöva medverka. Framför allt bör man beakta hur mycket som redan har anslagits totalt. Utan att ha tillgång till fakta kan man med bestämdhet hävda att ingen annan informationskampanj har inneburit så höga "kostnader per kontakt" med ett så nedslående resultat.

7.3. Artikel 2, "att hjälpa medborgarna att vänja sig vid euron". Medlemsstaterna rekommenderas att senast under sista kvartalet 2001 se till att ordningen vad gäller den parallella angivelsen i priser är omvänd: först priset i euro med tydliga siffror, därefter motsvarande belopp i nationell valuta. Åtgärden är rimlig, men man skall inte inbilla sig att den är effektiv i samtliga fall. Den är meningsfull om konsumenten redan har ett konto i euro. Om han eller hon däremot innehar nationell valuta (i kontanter eller på eget bankkonto), måste han eller hon ändå kontrollera beloppet i denna valuta. Det är inte säkert att denna åtgärd i allmänhet kommer att leda till att konsumenterna vänjer sig vid att räkna om belopp. Det kan bara verkligheten utvisa. Man kan förutsätta att mer kunniga konsumenter kommer att ta detta för vana; andra, "svagare", konsumenter, borde kunna räkna på hjälp från leverantörerna.

7.3.1. Under loppet av år 2001 måste offentliga myndigheter och företag betala sina anställdas löner i euro, och detta gäller även pensioner. Detta skulle kunna förmå en del av de anställda att omvandla behållningen på sina konton till euro, ett i sig positivt beslut såtillvida att det skapar en vana vid den nya valutan. Kommittén vill emellertid fästa uppmärksamheten på följande problem: om bara en del av löntagarna fattar detta beslut, vilket är troligt, krävs ett samarbete mellan löneutbetalare, anställda och banksystemet så att det från början fastställs vilka belopp som skall krediteras i euro (för dem som redan har ett euro-konto) och vilka som skall räknas om i nationell valuta. Med tanke på dynamiken när det gäller att öppna nya konton - vilka helt säkert inte kommer att öppnas vid samma tidpunkt - kommer den ständiga uppdateringen av handlingarna att utgöra en tung administrativ börda.

7.3.2. Televisionens roll vad gäller utsändning av pristävlingar, frågesporter etc. skulle mer än alla propagandakampanjer kunna gynna en effektiv spridning av euron, förutsatt att man bemödade sig om att - snarast möjligt i detta fall - alltid uttrycka prissummorna i euro i stället för i nationell valuta. Detsamma gäller lotterier, vadslagning, etc. Frågan kan förefalla lättsinnig, men ändamålet är seriöst och kommittén anser att det är värt ett allvarligt övervägande.

7.4. Artikel 3, "att uppmuntra de ekonomiska aktörerna att använda euron". Det föreslås att banksystemet i början av tredje kvartalet 2001 på eget initiativ omvandlar konton och betalningsmedel till euro, såvida inte den enskilde kunden motsätter sig detta. Kontoutdragen skall ange varje belopp i euro och motsvarande summa i nationell valuta. På så vis skulle man kunna föregripa den obligatoriska övergången till euro med åtminstone ett kvartal, en åtgärd som en del av kundkretsen skulle kunna uppfatta positivt. Också en del av banksektorn skulle kunna dra nytta av detta för att "mildra" effekten av en "big bang" vid årets slut, om de redan antagna konverteringsprogrammen så tillåter. Men detta tycks inte vara fallet med samtliga kreditinstitut. Medlemsstaterna borde rådfråga berörda parter, och i varje fall undvika att göra detta till en tvångsregel.

7.4.1. För att komplettera det som anförts ovan vill ESK peka på sambandet mellan bestämmelserna i artikel 2 och 3. Om lönerna skulle fortsätta att betalas ut i nationell valuta ända till slutet av år 2001 - något som är troligt i många företag - skulle den anställde vara tvungen att räkna med två valutor om hans konto obligatoriskt måste omvandlas till ett euro-konto. Samma problem, fast omvänt, drabbar de arbetstagare som erhåller lön i euro och äger ett konto i nationell valuta. Generellt skulle det vara önskvärt om utbetalningen av lönerna i euro och omräkningen av kontona kunde ske samtidigt. En icke helt lätt åtgärd, som emellertid skulle kunna genomföras efter samråd med berörda parter: fackföreningar, konsumenter och banker.

7.5. Artikel 4, "att minska mängden transaktioner som skall omräknas till euro". Denna artikel stöds helt av ESK. Kontrakt, upphandlingsavtal och nya företags aktiekapital borde alla uttryckas i euro, framför allt - och kanske obligatoriskt - om de är giltiga efter den 31 december 2001. Liknande åtgärder bör antas vad gäller arbetsavtal mellan arbetsmarknadens parter. Förslaget att erbjuda bankkunderna att i december sätta in alla kontanter som de inte omedelbart behöver, har kommittén redan välkomnat(22).

7.5.1. Ytterligare en åtgärd som syftar till att minska flödet av transaktioner som skall omräknas till euro skulle kunna vara en bestämmelse som redan länge har tillämpats i några medlemsstater för andra ändamål: förbudet att betala ut löner och pensioner i kontanter, och i stället ersätta dem med kreditering av konton i bank eller post. Utöver fördelarna vad gäller omräkningen till euro, skulle också motivationen att begå rån mot personer, banker och postkontor minska, och dessutom skulle man bekämpa svartarbete. Några har uttalat sig mot att en sådan åtgärd skulle vara obligatorisk - vilket för övrigt inte tycks ha förorsakat några problem i vissa medlemsstater. Kommittén anser att om man inte tar till tvång, borde man åtminstone överväga varje åtgärd för att förhindra utbetalning av löner och pensioner i kontanter.

7.6. Artikel 5, "att underlätta övergången till sedlar och mynt i euro". Åtgärderna i denna artikel har redan kommenterats i punkt 6 i detta yttrande. ESK håller med, men vill framhålla de eventuella logistiska hindren(23), (punkt 6.7), nödvändigheten att förhindra penningtvätt(24) (punkt 6.6) och att skydda sig mot bedrägerier och förfalskningar(25) (punkt 5.2 och 6.2). I sammanhanget noteras att ersättningen av kontantbetalning med kortbetalning (främst betalkort) är något som handeln redan i dag efterlyser, oberoende av övergången till euro. Konsumenterna uppmanas särskilt att betala med kort under strejker som berör värdetransporter, men minskade kontantlager är emellertid ett krav också när allt flyter normalt.

8. Slutsatser

8.1. ESK ställer sig bakom kravet på ytterligare en informationskampanj i flera medier - men främst i televisionen - inför övergången till euro från nationell valuta, men förordar att denna sker i rätt tid, med minsta möjliga utlägg av nationella offentliga medel och framför allt med minsta möjliga bidrag av gemenskapsmedel. Praktiskt är varje land ansvarigt för den egna informationspolicyn.

8.2. Likaså bör det "politiska" budskapet om eurons fördelar och dess nytta för Europa överlåtas på nationella myndigheter, som är de enda som kan avgöra när och hur budskapet skall överbringas och hur mottagliga de egna medborgarna är.

8.3. De praktiska problemen i samband med övergången till den gemensamma valutan är många, men skall inte dramatiseras, varken i praktiken eller i informationen till medborgarna. Dessa måste för övrigt rätta sig efter reglerna i rekommendationerna och hur dessa skall genomföras, avstå från att inneha och växla stora kontantbelopp, undvika köer när de skall skaffa sig den nya valutan, öppna konton i bank eller post, om detta inte redan är gjort, och använda betalkort så långt detta är möjligt.

8.4. Banksystemet och handeln kommer att spela en central roll: det förstnämnda vad gäller omläggning av redovisning och rapportering och, på det logistiska planet, vad gäller mottagande, lagring och distribution av den nya valutan, den sistnämnda när det gäller att samla in den nationella valutan från kunderna, sätta in den på banken och om nödvändigt ge tillbaka växel i euro. Allt detta väcker frågan om förhandsdistribution av mynt och sedlar, med tillhörande problem vad gäller logistik, säkerhet och ränteberäkningar.

8.5. ESK är medveten om att denna fråga är de nationella myndigheternas ansvar och att den är föremål för känsliga förhandlingar, och ämnar således inte uttala sig i frågan. De logistiska problemen bör lösas av de som har ansvaret för dem, också med beaktande av den period då den nya och gamla valutan cirkulerar parallellt. Här vill kommittén påpeka att de logistiska problemen blir större ju kortare perioden är när båda valutorna är i omlopp.

Bryssel den 29 mars 2001.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Göke Frerichs

(1) KOM(2000) 443 slutlig.

(2) Nr 38 och nr 42, augusti 2000.

(3) EGT C 18, 22.1.1996, s. 112.

(4) EGT C 56, 24.2.1997, s. 65.

(5) EGT C 73, 9.3.1998. s. 130.

(6) Jfr meddelandet, punkt 1 a.

(7) EGT C 18, 22.1.1996, s. 112, punkt 6.5.1.

(8) EGT C 18, 22.1.1996, s. 112, pt 5.3.4.

(9) Se kommissionens Euro Paper nr 38, augusti 2000, 2:a stycket, s. 5 (den engelska versionen).

(10) Punkt 2 a.

(11) Euro Paper nr 38.

(12) Punkt 2 b.

(13) EGT C 18, 22.1.1996, s. 112, punkt 6.1.5.

(14) Kapitel B, 2 a.

(15) Euro Paper nr 38, punkt 2.2, s. 10 (den engelska versionen).

(16) EGT C 18, 22.1.1996, s. 112, punkt 8.2.3.

(17) Ibidem, 5.3.13.

(18) EGT C 73, 9.3.1998, s. 130, punkterna 5.4-5.4.1.

(19) Se även åtgärderna rörande inrättandet av en "styrgrupp" för en interinstitutionell strategi mellan Europol och Europeiska centralbanken (Gemensamt pressmeddelande, 24.3.2001).

(20) EGT C 18, 22.1.1996, s. 112, punkterna 7.13-7.14.

(21) EGT C 268, 19.9.2000, s. 48.

(22) Jfr punkt 6.4.

(23) Punkt 6.7.

(24) Punkt 6.6.

(25) Punkt 5.2 och 6.2.