VITBOK

OM MODERNISERING AV REGLERNA OM TILLÄMPNING AV ARTIKLARNA 85 OCH 86 I EG-FÖRDRAGET

Kommissionsprogram nr 99/027

(1999/C 132/01)

(Text av betydelse för EES)

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

>Plats för tabell>

SAMMANFATTNING

1. På området för konkurrensrätt tillämplig på företag föreskrivs i EG-fördraget generella regler som är tillämpliga på konkurrensbegränsande avtal och samordnade förfaranden (artikel 85) och missbruk av dominerande ställning (artikel 86). Fördraget ger rådet behörighet att anta bestämmelser som är nödvändiga för genomförandet av dessa bestämmelser (artikel 87).

2. År 1962 antog rådet förordning nr 17, den första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar 85 och 86. Genom denna förordning infördes det övervakningssystem och de tillämpningsförfaranden som kommissionen har tillämpat i över 35 år utan väsentliga ändringar.

3. Med förordning nr 17 skapades ett system som bygger på att förbudsregeln i artikel 85.1 är direkt tillämplig och att avtal skall anmälas på förhand för att kunna beviljas undantag enligt artikel 85.3. Såväl kommissionen som nationella domstolar och nationella myndigheter kan tillämpa artikel 85.1, men behörighet att bevilja undantag enligt artikel 85.3 gavs uteslutande till kommissionen. Genom förordning nr 17 etablerades därmed ett centraliserat system för godkännande för alla avtal som kräver undantag.

4. Detta centraliserade system för godkännande var nödvändigt och visade sig vara mycket effektivt för upprättandet av en "konkurrenskultur" i Europa. Man bör komma ihåg att konkurrenspolitik till en början var ett föga känt begrepp i många delar av gemenskapen. På den tiden då tolkningen av artikel 85.3 fortfarande var osäker och då gemenskapens främsta mål var att integrera de nationella marknaderna, var en centraliserad tillämpning av EG:s konkurrensregler det enda lämpliga systemet. Det gav kommissionen möjlighet att etablera en enhetlig tillämpning av artikel 85 i hela EG och att främja marknadsintegreringen genom att hindra företag från att återskapa de barriärer som medlemsstaterna gradvis hade avskaffat. Genom systemet skapades en uppsättning regler som nu accepteras av alla medlemsstater och av näringslivet som grundläggande för att den inre marknaden skall fungera. Konkurrenspolitikens betydelse bevisas av det faktum att varje medlemsstat nu har en nationell konkurrensmyndighet som tillämpar både nationell konkurrensrätt och (när de har befogenhet till det) gemenskapens konkurrensrätt.

5. Även om detta system fungerat bra i det förflutna är det inte längre anpassat till gemenskapen av idag med 15 medlemsstater, 11 språk och över 350 miljoner invånare. Skälen för detta finner man dels i själva systemet i förordning nr 17 och dels i externa faktorer som har att göra med gemenskapens utveckling.

6. Vad gäller de skäl som är inneboende i systemet i förordning nr 17, har det centraliserade system för godkännande som bygger på förhandsanmälan och monopol för kommissionen att bevilja undantag lett till att företagen anmäler ett stort antal avtal till Bryssel. Eftersom nationella konkurrensmyndigheter och domstolar inte har behörighet att tillämpa artikel 85.3, har företagen inte endast använt detta centraliserade anmälningssystem för att uppnå rättssäkerhet utan även för att blockera enskildas talan vid nationella domstolar och konkurrensmyndigheter. Detta har undergrävt ansträngningarna att främja en decentraliserad tillämpning av EG:s konkurrensregler. Den strikta tillämpningen av konkurrensrätten har därmed blivit lidande och ansträngningar att decentralisera genomförandet av gemenskapsrätten har hindrats. I en alltmer integrerad gemenskapsmarknad skadas europeiska företags intressen av denna brist på strikt tillämpning av en gemensam uppsättning regler.

7. Gemenskapens utveckling sedan 1962 har varit anmärkningsvärd. Gemenskapen med sex medlemsstater har blivit en union med 15 medlemsstater och kommer att bli ännu större efter nästa utvidgning. Den inre marknaden är trots alla sina brister en realitet och den Ekonomiska och monetära unionen har kommit igång.

8. Kommissionens roll i denna nya miljö har förändrats. I början var kommissionens verksamhet fokuserad på att fastställa regler för avtal som direkt motverkade målet att uppnå marknadsintegrering. Eftersom lagstiftning och praxis nu har klargjorts kan ansvaret för tillämpningen av reglerna fördelas mera jämbördigt mellan kommissionen och nationella domstolar och myndigheter. De sistnämnda har fördelen att finnas nära medborgarna och de problem de ställs inför. Kommissionen har nu kommit att koncentrera sig mera på att säkerställa en effektiv konkurrens genom att upptäcka och stoppa gränsöverskridande karteller och bibehålla konkurrenskraftiga marknadsstrukturer. Den har också antagit utmaningar som koncentrationskontroll, avreglering av hittills monopoliserade marknader och internationellt samarbete.

9. Kommissionen kan endast klara av denna utveckling genom att koncentrera sin uppmärksamhet till de viktigaste ärendena och till de verksamhetsområden där den kan ingripa mera effektivt än de nationella organen. Den har redan vidtagit olika åtgärder i detta syfte, t.ex. tillkännagivandet om avtal av mindre betydelse samt gruppundantagsförordningar.

10. Dessa åtgärder är dock inte tillräckliga för att möta de nya utmaningar som anges ovan. Det är inte längre möjligt att bibehålla ett centraliserat system, som kräver ett beslut av kommissionen avseende konkurrensbegränsande avtal som uppfyller villkoren i artikel 85.3. Att få ett sådant system för godkännande att fungera i dagens och morgondagens gemenskap skulle kräva enorma resurser och ålägga företagen stora kostnader. Det är av avgörande betydelse att systemet anpassas för att befria företagen från onödig byråkrati, att ge kommissionen möjlighet att koncentrera sin verksamhet på att mera aktivt ingripa mot allvarliga konkurrensöverträdelser och att öka och stimulera tillämpningen på nationell nivå. Vår gemenskap kräver ett effektivare och enklare kontrollsystem.

11. I sin vitbok diskuterar kommissionen olika alternativ till reform. Den föreslår ett system som uppnår målen om strikt tillämpning av konkurrensrätten, effektiv decentralisering, förenkling av förfarandena och enhetlig tillämpning av lagstiftning och praxis i hela EU.

12. Den föreslagna reformen innebär att systemet för anmälan och undantag avskaffas och ersätts med en rådsförordning som skulle förklara undantagsregeln i artikel 85.3 direkt tillämplig utan föregående beslut av kommissionen. Kommissionen, nationella konkurrensmyndigheter och nationella domstolar skulle tillämpa artikel 85 i dess helhet, såsom redan gäller för artiklarna 85.1 och 86.

13. Denna reform skulle ge kommissionen möjlighet att inrikta sin verksamhet på de allvarligaste överträdelserna av gemenskapsrätten i ärenden som har gemenskapsintresse. Detta skulle bana väg för en decentraliserad tillämpning av EG:s konkurrensregler vid nationella myndigheter och domstolar och det skulle befria företagen från onödig byråkrati och onödiga kostnader för att iaktta reglerna. Det skulle också stimulera de nationella myndigheterna att tillämpa EG:s konkurrensregler.

14. I det nya systemet skulle kommissionen behålla en ledande roll i fråga om att fastställa gemenskapens konkurrenspolitik. Kommissionen skulle fortsätta att anta förordningaroch tillkännagivanden som fastställer de huvudsakliga reglerna för tolkning av artiklarna 85 och 86. Kommissionen skulle även fortsätta att anta beslut om förbud och godkännande för att ge vägledning för genomförandet av dessa bestämmelser. Det planeras också att samriskföretag för produktion som innebär stora investeringar inte skulle omfattas av det nya systemet utan i stället vara underkastade förfarandereglerna i gemenskapens koncentrationsförordning.

15. Det skulle i detta system med parallell behörighet för kommissionen, nationella myndigheter och nationella domstolar vara nödvändigt att behålla vissa åtgärder som ger kommissionen möjlighet att säkerställa en enhetlig tillämpning av konkurrensreglerna i hela gemenskapen. Det föreslås särskilt att kommissionen skall behålla befogenheten att frånta den nationella konkurrensmyndigheten dess behörighet i ett ärende och handlägga det själv om det finns risk för skiljaktig praxis. Det bör också finnas en klar skyldighet för de nationella domstolarna att undvika konflikter med kommissionens beslut. Ytterligare åtgärder förklaras i vitboken.

16. Kommissionen uppmanar medlemsstaterna, alla övriga institutioner samt berörda parter att inkomma med sina synpunkter på vitboken senast den 30 september 1999 till den adress som anges på sista sidan.

INLEDNING

1. Kommissionen har haft i uppdrag att genomföra gemenskapens konkurrenspolitik ända sedan upprättandet av Europeiska kol- och stålgemenskapen (EKSG) 1952. Den tidens Europa var mycket annorlunda det Europa vi upplever i slutet av detta sekel och millennium. Efter de första erfarenheterna med EKSG började kommissionen 1962 genom antagandet av förordning nr 17 att införa en konkurrenspolitik inom ramen för Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen. Detta var en enorm utmaning som bestod i att skapa en helt ny politik för en hel kontinent som inte hade någon direkt motsvarighet i de flesta medlemsstater och som skulle uppfylla två krav, nämligen att integrera de nationella marknaderna i en enda marknad och att införa konkurrens som drivkraft för ekonomin.

2. Genom beslut och tillkännagivanden, och senare förordningar, etablerade kommissionen efter hand en konkurrenspolitik som omfattade de viktigaste områdena av ekonomin. EG-domstolen har spelat sin roll till fullo. Ibland har den bekräftat kommissionens beslut, andra gånger har den ogiltigförklarat dem, men den har alltid bidragit till att främja förståelsen för konkurrensreglerna, som påverkade det dagliga livet för konsumenter och företag på den gemensamma marknad som höll på att skapas.

3. Resultatet av de första årens insats är anmärkningsvärt - en heltäckande konkurrenspolitik, en rik rättspraxis, klart definierade grundläggande principer och väl utformade detaljerade bestämmelser. Gemenskapspolitiken ger lösningar på de problem som uppstår i den moderna ekonomin, antingen det är fråga om att bekämpa de skadligaste typerna av konkurrensbegränsande samverkan eller det gäller tekniska licenser eller distribution av varor och tjänster. För att möta de nya ekonomiska utmaningarna har gemenskapens bestämmelser under årens lopp kompletterats med en koncentrationskontroll, en politik för avreglering av monopolsektorer, en politik för internationellt samarbete och en rad punktvisa åtgärder.

4. Konkurrenspolitiken tillämpas 1999 i en värld som är mycket annorlunda än den som upphovsmännen till grundtexterna kände till. Ingen hade 1962 kunnat förutse en gemenskap med 15 medlemsstater, en gemensam valuta och en gemensam marknad, en globaliserad ekonomi och en utvidgning till länderna i Central- och Östeuropa och Cypern. De förändringar som har skett på konkurrensområdet är också anmärkningsvärda. Den politik som kommissionen har utvecklat omfattar alla former av ekonomisk verksamhet och den nationella konkurrenspolitik som införts i de enskilda medlemsstaterna ingår i ett gemenskapssystem. Att detta system nu behöver moderniseras tar inte ifrån det dess förtjänster - det var gemenskapens konkurrenspolitik, uppbyggd från grunden, som gjorde det möjligt att lägga grunden till den inre marknaden och säkerställa den europeiska ekonomins dynamik. Det nya uppdraget är att anpassa systemet så att det kan möta de kommande årens utmaningar.

5. Den första förordningen om tillämpning av artiklarna 85 och 86, rådets förordning nr 17, antogs för mer än 35 år sedan. Den är utformad för en gemenskap med 170 miljoner invånare och sex medlemsstater som arbetade på fyra olika språk. Utan att ha undergått några väsentliga ändringar tillämpas förordningen idag i en gemenskap med 380 miljoner invånare och 15 medlemsstater, vars marknader redan är mycket integrerade. De senaste åren har dessutom präglats av en snabb internationalisering av den europeiska ekonomin och konkurrenspolitiken ingår numera oftast i ett globalt sammanhang. Det har visserligen gjorts vissa ändringar av de befintliga rättsliga ramarna, men dessa förefaller idag ha nått sina gränser. Behovet av en reform är ännu mera angeläget med tanke på de två stora utmaningarnaför konkurrenspolitiken under nästa decennium, nämligen Ekonomiska och monetära unionen och gemenskapens utvidgning till de central- och östeuropeiska länderna och Cypern.

6. Det är oundvikligt att Ekonomiska och monetära unionen kommer att innebära betydande konsekvenser för konkurrenspolitiken. Den kommer för det första att leda till en ännu större ekonomisk integrering och den kommer på lång sikt att stärka effekterna av den inre marknaden genom att bidra till att undanröja de sista ekonomiska barriärerna mellan medlemsstaterna. Den Ekonomiska och monetära unionen kommer även att minska de samlade kostnaderna för handeln inom gemenskapen genom att minska transaktionskostnaderna, som fortfarande betungas av växlingskostnader. Detta kommer ge företagen incitament att utveckla sin handel och kommer därigenom att leda till en ökad konkurrens i hela unionen. En gemensam valuta kommer också att öka överskådligheten vad gäller priser så att de prisskillnader som fortfarande finns mellan medlemsstaterna kommer att framträda. De ekonomiska aktörerna kan om de ställs inför en hårdare konkurrens frestas att inta en protektionistisk attityd för att slippa anpassa sig till de nya villkoren och kompensera för sin brist på konkurrenskraft i en ny miljö. Det faktum att vissa medlemsstater, åtminstone tills vidare, står utanför den monetära unionen kan slutligen föranleda företagen att avskärma sina marknader.

7. Utvidgningen av gemenskapen kräver också en förstärkning av konkurrenspolitiken avseende karteller och missbruk av dominerande ställning. I ansökarländerna finns det särskilt många företag som är arvtagare till statliga monopol och som kan frestas att missbruka sin dominerande ställning för att kompensera för sin brist på ekonomisk konkurrenskraft. Den planekonomiska traditionen utgör också en potentiell risk, eftersom den främjade konkurrensbegränsande samverkan mellan "konkurrenter". Alla förslag om att ändra förfarandereglerna på konkurrensområdet måste ta hänsyn till att även dessa stater, vars administrativa strukturer fortfarande inte är anpassade till ett system med marknadsekonomi och fri företagsamhet, måste tillämpa dem som en del av gemenskapens regelverk. Utvidgningen kommer dessutom automatiskt att leda till en ökning av sådan konkurrensbegränsande samverkan och sådant missbruk av dominerande ställning som kan omfattas av gemenskapsrätten. I ett Europa med över 20 medlemsstater är en modernisering av tillämpningsreglerna för artiklarna 85 och 86 en förutsättning för att konkurrenspolitiken skall fungera effektivt.

8. Globaliseringen av ekonomin är en annan utmaning för konkurrensmyndigheterna. Även om denna utveckling i princip främjar konkurrensen, genom att öppna och integrera marknaderna i en skala som går utöver gemenskapens gränser, innebär den också att konkurrensmyndigheterna ställs inför karteller eller konkurrensbegränsande förfaranden som syftar till att resa konstlade hinder mellan de stora regionerna på denna världsmarknad. Detta kan vara fallet när stora företag inför vertikala konkurrensbegränsningar som hindrar tillträdet till deras marknad, delar upp marknader mellan sig eller ingår olagliga avtal på internationell nivå. Sådana förfaranden är i allmänhet mycket komplexa, kräver omfattande undersökningar och samarbete med andra konkurrensmyndigheter och orsakar, om de förblir ostraffade, särskilt stor skada för ekonomin och konsumenterna eftersom de tillämpas på ett mycket stort geografiskt område.

9. Det överensstämmer inte med målet om en effektiv kontroll av konkurrensen att fortsätta tillämpa förordning nr 17 i dess ursprungliga form från 1962, med dess mycket centraliserade system med förhandskontroll, i det nya ekonomiska sammanhang som råder i gemenskapen och i världen. I denna vitbok presenteras kommissionens överväganden i denna fråga och den syftar till att inhämta reaktioner från alla berörda parter, vilket är en nödvändig förutsättning för att kommissionen formellt skall kunna lägga fram ett förslag till ny förordning för rådet.

KAPITEL I

BAKGRUND

I. Inrättandet av ett gemenskapssystem för kontroll av konkurrensbegränsande samverkan

10. I det kapitel i Spaak-rapporten(1) som handlar om konkurrenspolitiken framhävdes nödvändigheten att genom fördraget förhindra att de grundläggande målen för den gemensamma marknaden motverkas av monopol eller monopolförfaranden(2). Enligt rapportens upphovsmän omfattade begreppet "monopol" både ett företags innehav av en dominerande ställning och ingående av konkurrensbegränsande avtal. Denna princip återfinns i Romfördraget, som förbjuder företags missbruk av dominerande ställning (artikel 86 i EG-fördraget) och underkastar konkurrensbegränsande avtal ett generellt förbud, som innebär att sådana avtal automatiskt är ogiltiga från dess tillkomst (artikel 85 i EG-fördraget). Således föreskrivs i artikel 85.1 och 85.2 följande: "1. Följande är oförenligt med den gemensamma marknaden och förbjudet: alla avtal mellan företag, beslut av företagssammanslutningar och samordnade förfaranden som kan påverka handeln mellan medlemsstaterna och som har till syfte eller resultat att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen inom den gemensamma marknaden [...]. 2. Avtal eller beslut som är förbjudna enligt denna artikel är ogiltiga."

11. Det bör erinras om att samtliga nationella delegationer som träffades i Messina föredrog ett system som grundades på principen om förbud, särskilt på grund av de garantier för effektivitet som följer av ett sådant systems preventiva effekt. Det var emellertid svårare för fördragets förhandlare att fastställa under vilka omständigheter förbudet i artikel 85.1 skulle kunna hävas. Två möjliga vägar fanns; antingen en ordning med godkännande i enskilda fall eller en ordning med direkt tillämplighet av undantagsregeln. I en ordning med godkännande i enskilda fall kan det lagstadgade förbudet endast hävas av en offentlig myndighet som tilldelats sådan behörighet och som genom att fatta ett särskilt beslut i det särskilda fallet kan bevilja undantag från förbudet. Enligt logiken i detta system är avtalen ogiltiga så länge de inte har godkänts av den behöriga myndigheten. I en ordning med direkt tillämplighet av undantagsregeln tillämpas förbudet mot konkurrensbegränsande avtal inte på sådana avtal som uppfyller vissa i lagen föreskrivna villkor. Sammantaget tolkas dessa villkor som ett undantag från principen om förbud. Konkurrensbegränsande avtal som uppfyller de lagstadgade villkoren är således giltiga från det att de ingås.

12. Texten till artikel 85.3 är resultatet av en kompromiss mellan de delegationer som önskade en ordning med direkt tillämplighet av undantagsregeln och de som försvarade ett system med förhandsgodkännande. Anhängarna av systemet med förhandsgodkännande hade föredragit en formulering som "avtalen kan förklaras giltiga", men man kom istället överens om den negativa formuleringen "bestämmelserna i punkt 1 får dock förklaras icke tillämpliga". Genom denna negativa formulering gav artikel 85.3 gemenskapens lagstiftare frihet att välja mellan en ordning med godkännande i enskilda fall eller en ordning med direkt tillämplighet av undantagsregeln.

13. Det slutliga valet av ordning för kontroll av konkurrensbegränsande samverkan överlämnades därmed till gemenskapslagstiftaren. Enligt artikel 87 skall således rådet, på förslag från kommissionen och efter att ha hört Europaparlamentet, fastställa reglerna för tillämpning av artikel 85.3, med hänsyn till behovet av att å ena sidan säkerställa en effektiv övervakning och att å andra sidan så långt som möjligt förenkla den administrativa kontrollen. Rådet kan organisera denna kontroll i form av förhandsgodkännande eller fastställa att artikel 85.3 är direkt tillämplig, utan att detta behöver föregås av en förvaltningsåtgärd.

14. Artikel 87.1 ger vidare rådet befogenhet att anta de förordningar och direktiv som behövs för att tillämpa de principer som anges i artiklarna 85 och 86. I detta syfte lade kommissionen den 28 oktober 1960 fram ett förslag till förordning för rådet(3). I denkorta motiveringen till förslaget redogörs för de tre huvudsakliga mål som låg till grund för förslaget, nämligen att förbättra kontrollmyndigheternas möjligheter att inhämta upplysningar, att säkerställa en tillräckligt enhetlig tillämpning av artikel 85 i de sex medlemsstaterna och att skapa en tillräcklig rättssäkerhet för företagen. Det var inte lätt att uppnå dessa tre mål i den situation som rådde i början av 60-talet.

15. För det första var det svårt att säkerställa att konkurrensmyndigheterna, både de nationella och gemenskapens, fick tillgång till alla nödvändiga upplysningar i en tid då kommissionen och särskilt generaldirektoratet för konkurrens inte hade tillräcklig kännedom om marknaderna och om arten av konkurrensbegränsande avtal och förfaranden. De som utsattes för överträdelser av konkurrensreglerna tänkte inte på att klaga till kommissionen och började endast gradvis åberopa gemenskapsrätten. I de medlemsstater där det över huvud taget fanns konkurrensmyndigheter hade dessa inrättats nyligen och hade ingen större erfarenhet på konkurrensrättens område. Även de nationella domstolarnas praxis på detta område var mycket begränsad.

16. För att säkerställa kommissionens tillgång till upplysningar och garantera företagens rättssäkerhet infördes därför genom förordning nr 17 en ordning för godkännande, som normalt kräver att kommissionen underrättas på förhand i form av en anmälan. Enligt förordningen är det inte obligatoriskt att anmäla konkurrensbegränsande avtal, men avtal beträffande vilka företagen önskar åberopa bestämmelserna i artikel 85.3 måste anmälas till kommissionen (förutom avtal som är befriade från anmälningsskyldighet enligt artikel 4.2). Besluten om undantag kan gälla retroaktivt från dagen för anmälan men inte tidigare än denna dag (artikel 6.1 i förordning nr 17).

17. För det andra var det till en början nödvändigt med en viss centralisering av kontrollen för att utveckla en enhetlig tolkning av artikel 85.3. Detta uppnåddes genom att kommissionen gavs ensam behörighet att förklara att bestämmelserna i fördragets artikel 85.1 inte är tillämpliga på ett avtal, beslut eller samordnat förfarande (artikel 9.1 i förordning nr 17). Denna exklusiva behörighet förstärktes dessutom genom att medlemsstaternas myndigheter automatiskt fråntas sin behörighet när kommissionen inleder ett förfarande (artikel 9.3 i förordning nr 17).

18. För det tredje hade rättssäkerheten för företagen försvagats av artikel 85.2 i fördraget enligt vilken konkurrensbegränsande avtal är obetingat ogiltiga och av den mycket generella formuleringen av artikel 85, vars räckvidd ännu inte hade preciserats genom gemenskapens rättspraxis, undantagsförordningar och kommissionens beslutspraxis. På den tiden kunde företagen inte heller få vägledning av nationell lagstiftning vid tolkningen av gemenskapsrätten. De nationella lagstiftningarna var sinsemellan olika, i den mån de över huvud taget existerade. Varken Italien eller Luxemburg hade någon konkurrenslagstiftning medan Belgien och Nederländerna hade valt ett system för kontroll av missbruk(4) enligt vilket olagliga avtal endast kunde angripas från den dag då konkurrensmyndigheten konstaterade överträdelsen. Endast de tyska och franska lagstiftningarna grundades liksom gemenskapsrätten på en förbudsprincip, men medan den tyska lagen hade infört en ordning för godkännande av avtal mellan konkurrenter (GWB av den 27 juli 1957) hade den franska lagen skapat en ordning med direkt tillämplighet av undantagsregeln (den franska förordningen nr 45-1483 av den 30 juni 1945).

II. Utvecklingen av kommissionens roll

19. Sedan 60-talet har kommissionens roll förstärkts och antalet ärenden ökat avsevärt till följd av de sammantagna effekterna av marknadsintegreringen, nya medlemsstaters anslutning, ingående av samarbetsavtal med tredje land och slutligen globaliseringen av ekonomin.

20. Det bör erinras om att tillämpningsområdet för gemenskapens konkurrensrätt bygger på kriteriet om påverkan på handeln mellan medlemsstaterna. Genomförandet av den inre marknaden och den stegvisa integreringen av de nationella marknaderna har därför oundvikligen lett till en ökning av antalet ärenden som omfattas av gemenskapsrätten. På en integrerad marknad kan även avtal mellan företag som är etablerade i en och samma medlemsstat direkt eller indirekt, faktiskt eller potentiellt, påverka handeln mellan medlemsstaterna och därmed omfattas av tillämpningsområdet för gemenskapsrätten.

21. De successiva anslutningarna av nya medlemsstater har automatiskt påverkat omfattningen av kommissionens behörighet. Från att ha omfattat sex medlemsstater när den upprättades 1957, omfattar gemenskapen idag 15 medlemsstater och kommer snart att omfatta över 20. Dessa utvidgningar har inte lett till några väsentliga ändringar av förordning nr 17. Förenade kungarikets, Irlands och Danmarks anslutning(5) ledde endast till att en ny artikel 25 infördes, i vilken föreskrivs att ikraftträdandedagen för anslutningsakten skall gälla som ikraftträdandedag för förordningen och att avtal, beslut och samordnade förfaranden som i kraft av anslutningen faller under artikel 85 skall anmälas inom sex månader. Vid anslutningen av Grekland(6), Spanien och Portugal(7) preciserades i förordningen endast att bestämmelserna om de tidigare anslutningarna skulle gälla på samma sätt. Samma regler upprepades vid anslutningen av Österrike, Sverige och Finland(8) förutom för sådana avtal, beslut och samordnade förfaranden som vid anslutningen redan omfattades av artikel 53 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet(9).

22. De avtal som ingåtts med tredje land, antingen före deras anslutning eller i form av frihandelsavtal, har också utvidgat kommissionens territoriella behörighet på konkurrensområdet. Avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet innehåller regler som är kopior av artiklarna 85 och 86 och har gett kommissionen behörighet för en stor del av de fall som påverkar handeln inom det område som omfattas av avtalet.

23. Kommissionens roll har således utvidgats avsevärt sedan 60-talet utan att villkoren för dess ingripanden har ändrats. De procedurregler som utformades för en gemenskap med sex medlemsstater tillämpas idag utan väsentliga ändringar i en gemenskap med 15 medlemsstater.

III. Anpassningarna och deras gränser

24. Kontrollsystemet i förordning nr 17 svarade i praktiken mot de tre huvudmål som kommissionen hade ställt upp; säkerställande av kontrollmyndigheternas tillgång till upplysningar, enhetlig tillämpning av konkurrensreglerna inom gemenskapen och rättssäkerhet för företagen. Det gjorde det möjligt att utveckla en uppsättning sammanhängande regler som kunde tillämpas enhetligt inom gemenskapen och därigenom bidra till genomförandet av den inre marknaden. Systemets begränsningar visar sig emellertid idag. Den förhandskontroll som är en del av det godkännandesystem som infördes genom förordning nr 17 har lett till att företagen systematiskt har anmält sina avtal till kommissionen som med sina begränsade administrativa resurser snart hamnat i en situation där den omöjligt kunnat fatta formella beslut i de tusentals ärenden som inkommit. Det bör i detta sammanhang erinras om att förordning nr 17 ålägger kommissionen, i samband med antagandet av ett formellt beslut om undantag, att vidta nödvändiga åtgärder för att undersöka ärendet, att offentliggöra ett tillkännagivande i Europeiska gemenskapernas officiella tidning på för närvarande elva språk för att lämna berörd tredje man tillfälle att framföra sina synpunkter (artikel 19.3 i förordning nr 17), att samråda med den rådgivande kommittén om utkastet till beslut och att offentliggöra beslutet i Europeiska gemenskapernas officiella tidning på elva språk.

25. Kombinationen av systemet med förhandskontroll, kommissionens begränsade administrativa resurser och de komplexa beslutsprocedurerna ledde till att kommissionen redan 1967 hade samlat på sig 37450 ärenden sedan förordning nr 17 trätt i kraft fyra år tidigare. Det har därför visat sig vara nödvändigt att göra vissa anpassningar av det gällande systemet med förhandskontroll för att begränsa antalet individuella anmälningar, påskynda handläggningen av ansökningar om godkännande och i vissa fall uppmuntra klagandena att vända sig till nationella domstolar eller myndigheter.

A. MINSKNING AV ANTALET INDIVIDUELLA ANMÄLNINGAR

26. Kommissionen har under årens lopp vidtagit olika åtgärder för att minska antalet ansökningar om icke-ingripandebesked eller undantag.

27. I sitt första formella beslut enligt artikel 85(10), införde kommissionen begreppet "märkbar påverkan på konkurrensen", vilket gjorde det möjligt att utesluta ärenden av mindre betydelse från tillämpningsområdet för artikel 85.1. Detta begrepp stadfästes av EG-domstolen i mål Völk/Vervaeke(11). Med domen i detta mål som grund utformade kommissionen en vägledande kvantitativ definition av detta begrepp i ett tillkännagivande om avtal av mindre betydelse, som offentliggjordes 1970(12). I andra stycket i tillkännagivandet anges att "kommissionen anser att förbudet mot konkurrensbegränsande avtal inte omfattar avtal som endast har en obetydlig inverkan på handeln mellan medlemsstaterna och på konkurrensen. Endast avtal som har en märkbar påverkan på marknadsvillkoren är förbjudna [...]"(ej officiell svensk översättning). Detta tillkännagivande, som uppdaterades 1977(13), 1986(14) och 1997(15), har lett till en minskning av antalet anmälningar av avtal som inte skadar konkurrensen.

28. Kommissionen har sedan 1962 använt generella tillkännagivanden för att klargöra under vilka omständigheter vissa avtal normalt inte har till syfte eller resultat att begränsa konkurrensen och därför inte omfattas av artikel 85.1. Ett tillkännagivande om exklusiva agenturavtal med handelsagenter(16) offentliggjordes 1962, följt av ett tillkännagivande om avtal, beslut och samordnade förfaranden avseende samarbete mellan företag(17), som antogs 1968. Ett tillkännagivande om bedömningen av underleverantörsavtal i förhållande till artikel 85.1(18) antogs 1978. År 1993 antogs ett tillkännagivande om behandlingen av kooperativa samriskföretag i förhållande till artikel 85(19). Dessa tillkännagivanden syftar till att ge företagen möjlighet att själva, eventuellt med bistånd av sina rådgivare, bedöma om deras avtal är förenliga med gemenskapsrätten och har lett till en viss minskning av antalet ansökningar om icke-ingripandebesked enligt artikel 2 i förordning nr 17.

29. För att begränsa antalet individuella ansökningar om undantag har kommissionen dessutom efter bemyndigande från rådet antagit en rad gruppundantagsförordningar. Enligt artikel 85.3 får nämligen bestämmelserna i artikel 85.1 förklaras icke tillämpliga på vissa grupper av avtal, beslut av företagssammanslutningar eller samordnade förfaranden. "Förklaringen om icke tillämplighet" följer således av bestämmelser i förordningar, som definierar vilka grupper av avtal som utan föregående undersökning anses uppfylla villkoren för undantaget i artikel 85.3. I artikel 87 i fördraget föreskrivs att rådet skall anta de förordningar och direktiv som behövs för att tillämpa de principer som anges i artiklarna 85 och 86. På denna grund har rådet hittills antagit tre behörighetsgivande förordningar, däribland förordning nr 19/65/EEG(20), förordning (EEG) nr 2821/71(21) och förordning (EEG) nr 1534/91(22), som ger kommissionen behörighet att förklara förbudet i artikel 85.1 icke tillämpligt på vissa grupper av avtal.

30. Idag är följande fem gruppundantagsförordningar för vertikala avtal och avtal om tekniköverföring i kraft, vilka har antagits av kommissionen på grundval av förordning nr 19/65:

- Förordning (EEG) nr 1983/83 av den 22 juni 1983 om tillämpning av fördragets artikel 85.3 på grupper av ensamåterförsäljaravtal(23).

- Förordning (EEG) nr 1984/83 av den 22 juni 1983 om tillämpning av fördragets artikel 85.3 på grupper av exklusiva inköpsavtal(24).

- Förordning (EG) nr 1475/95 av den 28 juni 1995 om tillämpning av fördragets artikel 85.3 på vissa grupper av försäljnings- och serviceavtal för motorfordon(25).

- Förordning (EEG) nr 4087/88 av den 30 november 1988 om tillämpning av fördragets artikel 85.3 på grupper av franchiseavtal(26).

- Förordning (EG) nr 240/96 av den 31 januari 1996 om tillämpning av fördragets artikel 85.3 på vissa grupper av avtal om tekniköverföring(27).

Kommissionen har i samband med genomgången av sin politik i fråga om vertikala konkurrensbegränsningar förelagt rådet ett förslag till förordning om ändring av förordning nr 19/65, vilket har till syfte att ge kommissionen den behörighet som krävs för att anta en gruppundantagsförordning för alla typer av vertikala avtal(28).

31. Med stöd av den behörighet som rådet tilldelat kommissionen enligt förordning (EEG) nr 2821/71 har kommissionen antagit följande två gruppundantagsförordningar för horisontella avtal:

- Förordning (EEG) nr 417/85 av den 19 december 1984 om tillämpning av fördragets artikel 85.3 på grupper av specialiseringsavtal(29).

- Förordning (EEG) nr 418/85 av den 19 december 1984 om tillämpning av fördragets artikel 85.3 på grupper av avtal om forskning och utveckling(30).

32. Slutligen har förordning (EEG) nr 1534/91 gett kommissionen behörighet att anta en gruppundantagsförordning för försäkringssektorn, nämligen förordning (EEG) nr 3932/92 av den 21 december 1992 om tillämpning av fördragets artikel 85.3 på vissa grupper av avtal, beslut och samordnade förfaranden inom försäkringssektorn(31).

33. Dessa undantagsförordningar har lett till att antalet individuella ansökningar om undantag har minskat avsevärt.

B. SNABBARE HANDLÄGGNING AV ANSÖKNINGAR OM UNDANTAG

34. Som nämnts ovan måste kommissionen när den antar formella beslut följa ett mycket tungrott förfarande, som snabbt visade sig vara svårt att genomföra i samtliga ärenden som kommissionen har att handlägga. För att påskynda handläggningen av inkommande ansökningar om undantag har kommissionen sedan mitten av 70-talet använt sig av metoden att avsluta ett ärende genom en administrativ skrivelse. I en sådan skrivelse underrättar kommissionen företaget om att avtalet på grundval av de omständigheter kommissionen har kännedom om antingen inte uppfyller villkoren för tillämpning av artikel 85.1 (standardskrivelse för icke-ingripandebesked) eller att det uppfyller villkoren för undantag (standardskrivelse för undantag). Dessa administrativa skrivelser undertecknas av en direktör på generaldirektoratet för konkurrens. De gör det möjligt att påskynda ärendehandläggningen påtagligt, eftersom de offentliggöranden som föreskrivs i artiklarna 19 och 21 i förordning nr 17 och samrådet med den rådgivande kommittén normalt inte behöver ske och då kraven på översättning i samband med dessa etapper av förfarandet minskar. Användningen av administrativa skrivelser har utvecklats mycket snabbt och antalet sådana skrivelser uppgår numera till mellan 150 och 200 per år. Idag avslutas över 90 % av alla ärenden som inletts genom en anmälan informellt (genom administrativ skrivelse eller genom att ärendet avskrivs(32)).

35. Metoden med administrativa skrivelser har visat sig vara användbar och har generellt fått ett gott mottagande, men den har två stora nackdelar. Dels uppfyller skrivelserna inte det krav på offentlighet och genomsynlighet som i princip ställs på förvaltningsåtgärder. De föregås sällan av ett offentliggörande i Europeiska gemenskapernas officiella tidning som ger tredje man tillfälle att inkomma med sina synpunkter enligt artikel 19.3 i förordning nr 17. Dels uttalade sig EG-domstolen om deras rättsliga värde i en dom av den 10 juli 1980(33). Enligt domstolen utgör skrivelserna varken beslut om icke-ingripandebesked eller beslut om tillämpning av artikel 85.3 i fördraget och de är inte bindande för en nationell domstol som prövar en talan om ett avtals oförenlighet med artikel 85. De utgör dock en sakomständighet som de nationelladomstolarna och myndigheterna normalt tar hänsyn till.

C. UPPMUNTRAN TILL DECENTRALISERAD HANDLÄGGNING AV KLAGOMÅL

36. Artikel 9.1 i förordning nr 17 ger kommissionen ensam behörighet endast vad gäller att förklara bestämmelserna i artikel 85.1 icke tillämpliga enligt artikel 85.3. Behöriga domstolar och myndigheter i medlemsstaterna kan tillämpa artikel 85.1 och artikel 86 i fördraget och kan bland annat besluta om ansökningar som grundas på gemenskapsrätten. Kommissionen har många gånger bekräftat att den önskar öka den decentraliserade tillämpningen av konkurrensreglerna, både av myndigheter och domstolar.

37. EG-domstolen uttalade redan 1974 i BRT-målet(34) att då förbuden i artikel 85.1 och artikel 86 till sin natur är ägnade att ha direkt effekt i förhållandena mellan enskilda skapas det direkt genom dessa artiklar rättigheter för enskilda som de nationella domstolarna är skyldiga att skydda. Tio år innan kommissionen antog tillkännagivandet om samarbete med nationella domstolar(35) betonade den i den trettonde rapporten om konkurrenspolitiken 1983(36) den nationella lagstiftningens betydelse när det gäller att konstatera överträdelser av gemenskapens konkurrensregler. I flertalet av de senare konkurrensrapporterna har kommissionen beklagat att denna rättstillämpning utvecklas långsamt(37). I Delimitis-domen(38) bekräftade domstolen att de nationella domstolarna har möjlighet att tillämpa artikel 85.1 direkt genom att uttala att artikel 85.3 inte förefaller vara tillämplig i det aktuella ärendet. Domstolen tillerkände även de nationella domstolarna behörighet att "vidta interimistiska åtgärder enligt den nationella processrättens regler"(39) och i samband därmed uttala att artikel 85.3 förefaller tillämplig. Domstolen anförde slutligen att de nationella domstolarna, för att minska risken för att dessa fattar beslut som står i strid med beslut som kommissionen fattat eller avser att fatta, kan vända sig till kommissionen för att få de upplysningar de har behov av och som kommissionen kan ge dem. Med anledning av denna dom antog kommissionen 1993 det ovannämnda tillkännagivandet om samarbete mellan nationella domstolar och kommissionen. Detta tillkännagivande klargör den generella rättsliga ramen och preciserar de praktiska förfarandena för att göra de nationella domstolarna mera delaktiga i tillämpningen av artiklarna 85 och 86. I tillkännagivandet definieras särskilt villkoren för när de nationella domstolarna kan vända sig till kommissionen för att begära information av processuell art, om rättsfrågor eller om sakförhållanden.

38. Meddelandet om samarbete mellan kommissionen och medlemsstaternas konkurrensmyndigheter(40) från 1997 drar i samma anda upp riktlinjerna för en fördelning av ärenden mellan de nationella myndigheterna och kommissionen och inbjuder företagen att i högre grad vända sig till de nationella konkurrensmyndigheterna i ärenden som rör artikel 85.1 och artikel 86. Huvudsyftet med meddelandet är att minska antalet klagomål till kommissionen i de fall de nationella myndigheterna kan handlägga dem effektivt.

39. De två ovannämnda texterna om decentralisering begränsas idag av de befintliga lagstiftningsramarna. Klaganden tvekar fortfarande att vända sig till nationella domstolar eller konkurrensmyndigheter när de anser sig vara utsatta för en överträdelse av gemenskapsrätten. De företag som står till svars i ett nationellt förfarande har fortfarande möjlighet att anmäla sitt avtal till kommissionen för att förhala handläggningen vid den instans där ärendet har anhängiggjorts. Som redan nämnts ovan fråntas konkurrensmyndigheterna automatiskt sin behörighet när kommissionen inleder ett förfarande (artikel 9.3) och domstolarna kan skjuta upp sitt avgörande i avvaktan på kommissionens avgörande. Medveten om detta problem erinrade kommissionen uttryckligen i punkt 57 i meddelandet om samarbete med konkurrensmyndigheterna om problemet med anmälningar gjorda i syfte att blockera det nationella förfarandet och uppgav att den anser sig vara berättigad att inte prioriterabehandlingen av sådana anmälningar. Det måste dock konstateras att dessa metoder för samarbete med de nationella myndigheterna hittills inte har fått den förväntade framgången till följd av kommissionens exklusiva behörighet att tillämpa artikel 85.3 i fördraget.

SLUTSATS

40. Kommissionen har således lyckats dämpa flödet av anmälningar men har för att uppnå detta fått finna sig i att lägga mindre vikt vid de allvarligaste konkurrensbegränsningarna, som i allmänhet inte anmäls. Till detta kommer svårigheterna för kommissionen att fatta formella beslut i inkommande ärenden inom en rimlig tidsfrist, vilket minskar rättssäkerheten för företagen. Detta leder till konstaterandet att de åtgärder som vidtagits har nått sina begränsningar och att mera djupgående reformer måste övervägas. Detta framstår som ännu viktigare med tanke på att den ökande integreringen av de nationella marknaderna förvärrar effekterna av konkurrensbegränsande förfaranden och gör det nödvändigt att kommissionen förstärker kampen mot de skadligaste konkurrensbegränsningarna. I en utvidgad union med över 20 medlemsstater kommer det inte längre att vara möjligt att bibehålla en centraliserad förhandskontroll i Bryssel med individuella undersökningar av tusentals avtal. Ett sådant system skulle vara tungrott och ineffektivt och innebära alltför stora bördor för de ekonomiska aktörerna.

KAPITEL II

EN NÖDVÄNDIG REFORM

I. Målen

41. I artikel 87.2 a föreskrivs att bestämmelserna för tillämpning av artiklarna 85 och 86 skall syfta till att genom införande av böter och viten säkerställa att de förbud som anges i artiklel 85.1 och artikel 86 iakttas. I artikel 87.2 b anges att ordningen för kontroll av konkurrensbegränsande samverkan skall tillämpas med hänsyn till behovet av att å ena sidan säkerställa en effektiv övervakning och att å andra sidan så långt som möjligt förenkla den administrativa kontrollen. Strävan efter en balans mellan en effektiv politik och en förenkling av kontrollen måste därför vara vägledande vid valet mellan de olika alternativen till reform.

42. Kommissionen anser i detta sammanhang att den, för att uppnå denna balans och för att kunna utföra sin institutionella uppgift, måste ha sådana procedurbestämmelser till sitt förfogande som för det första ger den möjlighet att inrikta sin verksamhet på att bekämpa de allvarligaste konkurrensbegränsningarna och för det andra medger en decentralisering av tillämpningen av gemenskapens konkurrensregler, samtidigt som en enhetlig konkurrenspolitik bibehålls inom gemenskapen. Kommissionen anser slutligen att procedurbestämmelserna bör underlätta de administrativa bördorna för företagen och samtidigt garantera dem en tillräcklig rättssäkerhet.

A. ATT SÄKERSTÄLLA EN EFFEKTIV KONTROLL

1. Ny inriktning på kommissionens tillämpning av artikel 85

43. I ett yttrande från 1961(41) pekade Ekonomiska och sociala kommittén på riskerna med systemet för obligatorisk anmälan i kommissionens förslag till förordning. I sitt yttrande av den 28 mars 1961 anförde kommittén sålunda att "en sådan anmälan kan för vissa framstå som ett sätt att få bättre kännedom om avtal som är skadliga för konkurrensen, men den riskerar i praktiken att avleda kommissionen från dess verkliga uppdrag genom att överbelasta den med administrativa uppgifter som kommer att omöjliggöra en seriös och fördjupad undersökning av avtal mellan företag och deras faktiska effekter"(42) (ej officiell svensk översättning).

44. Den risk som ESK förutsåg har förverkligats. Om man tittar på den senaste statistiken över kommissionens verksamhet kan man konstatera att antaletanmälningar gör det mycket svårt att föra en aktiv politik för bekämpning av konkurrensbegränsande förfaranden. Under perioden 1988-1998 utgjorde antalet förfaranden som inleddes på kommissionens eget initiativ(43) endast 13 % av alla nya registrerade ärenden, vilket vittnar om att kommissionens roll gradvis har inskränkts till att reagera på den mängd anmälningar och klagomål som kommer in till den. Det bör också noteras att i genomsnitt endast 6 % av alla ärenden avslutas med ett formellt kommissionsbeslut.

>PIC FILE= "C_1999132SV.001501.EPS">

45. Det förefaller idag vara nödvändigt att ge kommissionens tillämpning av artikel 85 en ny inriktning, så att den får möjlighet att koncentrera sina resurser till kampen mot karteller, i synnerhet på koncentrerade marknader och på de marknader som håller på att avregleras. I stället för att endast reagera på det stora antal anmälningar som den mottar, bör kommissionen kunna göra utredningar på eget initiativ avseende samverkan och missbruk av dominerande ställning som allvarligt begränsar konkurrensen och hotar marknadsintegrationen.

2. Decentralisering av tillämpningen av konkurrensreglerna

46. I en utvidgad gemenskap med över 20 medlemsstater kommer ett centraliserat förfarande för upptäckt av och ingripande mot överträdelser av konkurrensreglerna att bli allt mindre effektivt och berättigat. Det kommer att bli nödvändigt att i större utsträckning decentralisera tillämpningen av reglerna till såväl medlemsstaternas konkurrensmyndigheter som de nationella domstolarna. De nationella konkurrensmyndigheterna har stora fördelar när det gäller att handlägga vissa ärenden effektivt. De har normalt god kännedom om de lokala marknaderna och de nationella aktörerna, vissa av dem har en infrastruktur som omfattar hela det nationella territoriet och kan snabbt organisera inspektioner och flertalet av myndigheterna har de personalresurser(44) och rättsliga medel som krävs för att ingripa mot överträdelser som har sin tyngdpunkt på deras territorium. De befinner sig slutligen närmare klagandena, för vilka det ligger närmare till hands att vända sig till en nationell myndighet än till kommissionen. Om klagandena åberopar bestämmelser i gemenskapsrätten och i den nationella rätten samtidigt kan medlemsstaternas konkurrensmyndigheter liksom de nationella domstolarna tillämpa båda dessa regeluppsättningar. De nationella domstolarna kan för sin del bättre än kommissionen behandla vissa yrkanden från klagandena - de kan ingripa snabbt tack vare interimistiska förfaranden och de kan till skillnad från kommissionen tillerkänna skadestånd till dem som utsatts för överträdelser.

47. En modernisering av procedurreglerna bör alltså avlägsna det hinder för en decentraliserad tillämpning av gemenskapsrätten som idag utgörs av kommissionens exklusiva behörighet att tillämpa artikel 85.3 och bör syfta till att tillåta att gemenskapsrätten tillämpas av den instans som kan göra detta mest effektivt. En sådan åtgärd får emellertid inte äventyra enhetligheten i tolkningen av gemenskapsrätten eller leda till att flera nationella myndigheter kan fatta motstridiga beslut i samma sak.

B. FÖRENKLING AV DEN ADMINISTRATIVA KONTROLLEN

1. Ett system med godkännande är inte nödvändigt

48. Ett system med godkännande är inte en nödvändig förutsättning för att ett system för förbud mot konkurrensbegränsande samverkan skall fungera väl. Det finns andra system som liksom gemenskapsrätten bygger på en princip om förbud mot konkurrensbegränsande samverkan men som inte har något system med anmälan och godkännande. Ett förbudssysteminnebär inte en presumtion för att alla konkurrensbegränsande avtal är olagliga utan endast att de avtal som begränsar konkurrensen märkbart och inte uppfyller villkoren för ett undantag är olagliga. Det är därför inte nödvändigt att företagen får sina avtal godkända av en administrativ myndighet. Förbudsregeln i artikel 85 kan mycket väl iakttas genom en kontroll i efterhand som endast syftar till att ingripa mot avtal som strider mot artikel 85 som helhet. Detta är ännu mera relevant idag, då regeln efter 35 års tillämpning har blivit klarare och mera förutsägbar för företagen. Det är i ett utvidgat EU under alla omständigheter inte tänkbart att företagen anmäler tusentals avtal till kommissionen för granskning.

49. Slutligen är den nuvarande uppdelningen av tillämpningen av artikel 85.1 och 85.3 konstlad och står i strid med den odelbara karaktären av artikel 85, som kräver en ekonomisk analys av ett avtals samtliga effekter(45).

2. Att lätta de administrativa bördorna för företagen och samtidigt garantera dem en tillräcklig rättssäkerhet

50. År 1962 var det nödvändigt att säkerställa att kommissionen genom ett system med anmälan fick tillgång till upplysningar, men situationen är nu en helt annan och de bördor som följer av anmälningsskyldigheten är idag mindre berättigade. De rättsliga förutsättningarna är en av de omständigheter som påverkar företagens konkurrenskraft, vilken bör stimuleras så mycket som möjligt. Idag måste företagen i sin industriella och kommersiella strategi ta hänsyn till att de måste anmäla sina avtal till kommissionen för att vara säkra på att deras projekt inte strider mot konkurrensreglerna. Denna skyldighet ger upphov till betydande kostnader, särskilt för medelstora företag. Ett av målen för moderniseringen av konkurrensreglerna måste därför vara att inte hindra sådant samarbete mellan företag som inte utgör någon fara för konkurrensen, genom att befria företagen från bördorna till följd av det nuvarande anmälningssystemet.

51. Företagen har dessutom idag en tillfredsställande rättssäkerhet tack vare den uppsättning med klara regler som har utvecklats och preciserats genom såväl kommissionens beslutspraxis och domstolens rättspraxis under mer än 30 år som det stora antalet allmänna bestämmelser i olika former (gruppundantagsförordningar, tillkännagivanden, riktlinjer). Varje reform måste sträva efter att garantera att en rimlig rättssäkerhetsnivå för företagen bibehålls. Detta innebär dels att reglerna måste definieras så tydligt som möjligt så att företagen själva kan bedöma sina avtal, dels att en enhetlig tillämpning vid de olika behöriga instanserna (kommissionen, nationella konkurrensmyndigheter och domstolar) garanteras genom lämpliga förebyggande och korrigerande mekanismer.

II. Alternativen

52. De alternativ som står till buds för reformen av systemet för kontroll av konkurrensbegränsande samverkan måste bedömas mot bakgrund av kraven på en effektiv och förenklad administrativ kontroll. Dessa alternativ måste dessutom säkerställa en samstämmig och enhetlig tillämpning av konkurrensreglerna och bibehålla en rimlig rättssäkerhetsnivå för företagen.

53. Inom ramen för systemet för förbud mot konkurrensbegränsande samverkan står lagstiftaren inför ett grundläggande val, nämligen valet mellan att anta en ordning med godkännande i enskilda fall eller en ordning med direkt tillämplighet av undantagsregeln. System med godkännande i enskilda fall bygger på principen att det av lagstiftaren fastställda förbudet mot konkurrensbegränsande samverkan (i gemenskapsrätten artikel 85.1) endast kan hävas av en offentlig myndighet, som givits sådan behörighet, vilken genom att fatta ett särskilt beslut i det enskilda fallet kan bevilja ett undantag från förbudet. Eftersom förbudet mot konkurrensbegränsande avtal innebär att sådana avtal är ogiltiga följer logiskt sett att de är ogiltiga så länge myndigheten inte har godkänt dem. I en ordning med direkt tillämplighet av undantagsregeln tillämpas förbudet mot konkurrensbegränsande avtal däremot inte på de avtal som uppfyller vissa i lagen föreskrivna villkor. Sammantaget tolkas dessa villkor som ett undantag från förbudsprincipen.

54. Skälen för att det 1962 infördes en ordning med godkännande i enskilda fall har förklarats ovan. Idag har utvecklingen av villkoren för kommissionens ingripande väckt frågan om det är nödvändigt att ändra systemet för kontroll av konkurrensbegränsande samverkan. Inom de berörda kretsarna har olika förslag lagts fram under de senaste åren. Vissa förslag går ut på att bevara systemet med godkännande och försöka öka dess effektivitet och snabbhet medan andra går utpå en mera djupgående reform genom införande av en ordning med direkt tillämplighet av undantagsregeln.

A. FÖRBÄTTRING AV DEN NUVARANDE ORDNINGEN

55. De främsta olägenheterna med de nuvarande systemet är för det första att det är omöjligt för kommissionen att ägna sina resurser åt att bekämpa de allvarligaste konkurrensbegränsningarna, för det andra att kommissionen har svårt att inom rimliga tidsfrister avgöra de ärenden som kommer in till den genom formella beslut som ger företagen en tillräcklig rättssäkerhet och för det tredje att det förhindrar en decentraliserad tillämpning av gemenskapens konkurrensregler vid medlemsstaternas domstolar och behöriga myndigheter. Det finns därför flera förslag om att förbättra det nuvarande systemet.

1. Tolkning av artikel 85

56. Ett alternativ som ibland framförs består i en ändring av tolkningen av artikel 85, för att integrera analysen av ett avtals negativa och positiva effekter i bedömningen enligt artikel 85.1. Tillämpningen av undantaget i artikel 85.3 skulle i ett sådant system begränsas till enbart de fall där konkurrenspolitikens samstämmighet med gemenskapens övriga politikområden väger tyngre än resultaten av den konkurrensmässiga analysen. Det skulle röra sig om att tolka artikel 85.1 så att den innehåller en "skälighetsregel"(46). Ett sådant system skulle lätta på anmälningsskyldigheten för företagen, som inte skulle vara skyldiga att anmäla avtalen för att få ett icke-ingripandebesked.

57. Kommissionen har redan i viss utsträckning slagit in på denna väg och har i sin bedömning av vissa avtal enligt artikel 85.1 gjort en avvägning av avtalens konkurrensfrämjande och konkurrensbegränsande aspekter. Detta tillvägagångssätt har bekräftats av EG-domstolen(47). Artikelns formulering gör dock att detta tillvägagångssätt inte kan utnyttjas i någon större utsträckning. Att mera systematiskt utföra en analys av ett avtals konkurrensfrämjande och konkurrensbegränsande aspekter inom ramen för artikel 85.1 skulle leda till att artikel 85.3 förlorade sin betydelse och en sådan ändring kan endast göras i form av en ändring av fördraget. Det skulle vara minst sagt paradoxalt att frånta artikel 85.3 dess betydelse eftersom denna artikel faktiskt innehåller samtliga inslag i en "skälighetsregel". Det skulle dessutom vara riskabelt att bygga moderniseringen av konkurrensreglerna på en utveckling av beslutspraxis, som skulle behöva bekräftas av gemenskapens domstolar. En sådan metod skulle göra moderniseringen beroende av vilka ärenden som kommer in till kommissionen och skulle kunna ta många år. Detta alternativ skulle slutligen riskera att frånta artikel 85.3 dess syfte, vilket är att tillhandahålla en rättslig ram för den ekonomiska bedömningen av konkurrensbegränsande samverkan och inte att utesluta tillämpningen av konkurrensreglerna på grundval av politiska överväganden.

2. Decentralisering av tillämpningen av artikel 85.3

58. En av orsakerna till kommissionens svårigheter att koncentrera sin insats till de ärenden som har ett verkligt gemenskapsintresse är kommissionens exklusiva behörighet att tillämpa artikel 85.3. Det har därför ibland väckts förslag om att artikel 9.1 i förordning nr 17 skall upphävas för att ändra den befintliga kompetensfördelningen och möjliggöra för konkurrensmyndigheterna att tillämpa artikel 85 till fullo genom att fatta beslut om undantag. Det finns olika varianter av detta alternativ, beroende på vilka kriterier som läggs till grund för kompetensfördelningen.

59. Den första varianten består i en fördelning av behörigheten att tillämpa artikel 85.3 och att fördela ärendena mellan kommissionen och konkurrensmyndigheterna på grundval av ärendenas tyngdpunkt ("Schwerpunkttheorie").(48) För att avgöra denna tyngdpunkt bör man förutom effekterna av avtalet eller förfarandet även beakta kravet på ett effektivt skydd av konkurrensen. Vidare skulle ett visst antal ärenden av betydelse för gemenskapen vara reserverade för kommissionen. Detta skulle bland annat gälla ärenden som ger upphov till en ny juridisk frågeställning eller som avser tillämpning av artikel 90 i fördraget.

60. Detta alternativ till lösning minskar inte det totala antalet anmälningar utan begränsar sig till att fördela den stora mängden befintliga och framtida ärenden mellan kommissionen och de nationella konkurrensmyndigheterna. Det gör det inte möjligt att förstärka kampen mot de allvarligaste överträdelserna av konkurrensreglerna, som nästan aldrig anmäls. Detta skulle dessutom inte vara effektivt eftersom antalet anmälningar som kan behandlas av nationella myndigheter är begränsat. De nationella myndigheternas beslut kan nämligen endast verkställas på deras eget territorium och kan därför inte lösa fall som omfattar flera stater.

61. Dessutom förefaller det föreslagna kriteriet om fördelning av ärenden inte vara tillräckligt exakt för att möjliggöra en klar fördelning av anmälningarna. Tyngdpunktsbegreppet är väl lämpat för fördelningen av klagomål mellan konkurrensmyndigheterna, men kan knappast ligga till grund för en fördelning av anmälningar. Dessutom skulle ett sådant system fortsätta att hindra de nationella domstolarnas tillämpning av gemenskapsrätten, eftersom den blockerande effekt som följer av alla system med godkännande av en administrativ myndighet, oavsett om denna myndighet är nationell eller på gemenskapsnivå, skulle kvarstå.

62. Den andra varianten skulle bestå i en fördelning av behörigheten mellan kommissionen och de nationella konkurrensmyndigheterna på grundval av tröskelvärden för omsättning enligt modellen i rådets förordning (EEG) nr 4064/89(49). För avtal som inte överstiger dessa tröskelvärden skulle konkurrensmyndigheterna ha möjlighet att antingen tillämpa nationell rätt, på samma sätt som vid koncentrationer, eller gemenskapsrätten. Medan tröskelvärdena i förordning (EEG) nr 4064/89 samtidigt definierar tillämpningsområdet för gemenskapsrätten och kommissionens exklusiva behörighet, skulle de eventuella tröskelvärdena för tillämpningen av artikel 85 kunna begränsas till att definiera behörigheten, eftersom kriteriet för tillämpning av gemenskapsrätten är påverkan på handeln mellan medlemsstaterna. Om de nationella myndigheterna skulle tillämpa nationell lagstiftning skulle det föreligga en risk för "forum shopping" och en återgång till en "nationalisering" av konkurrenspolitiken(50). Denna situation skulle vara till skada för företagen. Om de nationella myndigheterna skulle tillämpa gemenskapsrätten och ha behörighet att fatta beslut om undantag, skulle detta innebära en betydande risk för enhetligheten i tillämpningen av gemenskapsrätten, särskilt om det är fråga om flera anmälningar som ges in till olika nationella myndigheter. Detta alternativ skulle innebära att alla nationella konkurrensmyndigheter införde anmälningssystem, vilket skulle vara särskilt svårt för de nya medlemsstaterna, vars administrativa strukturer riskerar att inte räcka till för denna uppgift.

3. Utvidgning av tillämpningsområdet för artikel 4.2 i förordning nr 17

63. Enligt artikel 4.2 i förordning nr 17 befrias vissa avtal, beslut och samordnade förfaranden från kravet på förhandsanmälan för att få undantag. Följaktligen är artikel 6.1 enligt vilken dagen för när ett beslut om undantag träder i kraft inte får sättas tidigare än dagen för anmälan, inte tillämplig på sådana avtal. Denna bestämmelses funktion är att minska antalet anmälningar av avtal som huvudsakligen har verkningar i en enda medlemsstat.

64. Ett alternativ skulle kunna bestå i att utvidga den dispens från anmälningsskyldigheten som anges i artikel 4.2 i den nuvarande förordning nr 17. Fördelen för de berörda företagen skulle vara att kommissionen, även om anmälan kommer in för sent, skulle kunna undersöka om avtalen uppfyller villkoren i artikel 85.3 och om så är fallet fatta ett beslut om undantag med verkan från den dag då avtalet ingicks. Detta skulle öka företagens rättssäkerhet, eftersom en sådan ändring innebär att man undviker den automatiska ogiltighet som enligt den nuvarande ordningen gäller för avtal som inte anmälts. En sådan ändring skulle för övrigt inte innebära en minskning av kommissionens övervakning, eftersom artikel 4.2 inte utgör ett hinder mot att förbjuda avtal som omfattas av artikel 85.1 och som inte uppfyller villkoren i artikel 85.3.

65. Detta alternativ innebär emellertid inte en perfekt lösning, eftersom det begränsar kommissionens möjligheter att koncentrera sina insatser till de allvarligaste konkurrensbegränsningarna genom att det bibehåller kommissionens exklusiva behörighet att bevilja undantag och därigenom hindrar en decentralisering.

4. Förenkling av förfarandena

66. En av förklaringarna till kommissionens svårigheter att enligt förordning nr 17 avgöra inkomna ärenden genom formella beslut ligger i de komplexa förfarandensom införts genom denna förordning. Det har ibland föreslagits att dessa förfaranden bör förenklas för att ge kommissionen möjlighet att behandla ärendena snabbt och ge företagen rättssäkerhet. En av de förenklingar som föreslagits är att avskaffa kravet på översättning till alla gemenskapsspråk för såväl offentliggöranden enligt artikel 19.3 som för formella beslut, eller att förenkla samråden med den rådgivande kommittén. Oavsett vilka förenklingar som planeras och hur dessa bedöms, kommer de inte att leda till en minskning av antalet anmälda ärenden och kommer därför inte att ge kommissionen möjlighet att koncentrera sina insatser till de allvarligaste konkurrensbegränsningarna, som endast anmäls i undantagsfall. Detta alternativ skulle till och med kunna få den motsatta effekten att alla anmälningar avgörs genom beslut och företagen därmed uppmuntras att anmäla.

67. En variant av detta alternativ består i att generellt tillämpa invändningsförfaranden. Sådana förfaranden förekommer i vissa gruppundantagsförordningar och innebär att avtal som innehåller konkurrensbegränsningar som varken uttryckligen undantas eller förbjuds genom förordningen kan anmälas till kommissionen(51). Om kommissionen inte gör invändningar inom sex månader är avtalen undantagna. Det har föreslagits att man gör detta system generellt tillämpligt på all konkurrensbegränsande samverkan.

68. En sådan lösning har dock mycket negativa effekter. Som redan betonades i grönboken om vertikala begränsningar i EG:s konkurrenspolitik(52), skulle en generell tillämpning av detta förfarande ha en mycket centraliserande effekt och ge företagen ett starkt incitament att anmäla sina avtal till kommissionen. Det skulle därmed inte möjliggöra en decentralisering av tillämpningen av konkurrensreglerna. Kommissionen har dessutom inte tillräckliga resurser för att handlägga ett stort antal ärenden inom ramen för invändningsförfaranden och företagen skulle alltjämt ha stora kostnader för anmälningar. Denna lösning skulle därför inte möjliggöra den nödvändiga omprioriteringen av kommissionens verksamhet till kampen mot de allvarligaste konkurrensbegränsningarna.

B. ÖVERGÅNG TILL EN ORDNING MED DIREKT TILLÄMPLIGHET FÖR UNDANTAGSBESTÄMMELSEN

69. Ett annat alternativ till reform, som skulle vara förenlig med fördragets förbudssystem, är att införa en ordning där undantagsbestämmelsen i artikel 85.3 är direkt tillämplig, vilket skulle möjliggöra en kontroll av konkurrensbegränsande samverkan i efterhand. Övergången till ett sådant system kan ske genom en rådsförordning, antagen på grundval av artikel 87 av fördraget, enligt vilken varje myndighet eller domstol vid tillämpningen av artikel 85.1 samtidigt skall tillämpa bestämmelserna i artikel 85.3. Artikel 85 blir på detta sätt en enhetlig norm bestående av en regel som fastställer förbudsprincipen och ett undantag som syftar till att göra denna princip mindre strikt. Artikel 85 skulle därmed i sin helhet vara en direkt tillämplig bestämmelse, som enskilda skulle kunna åberopa inför domstol och andra behöriga myndigheter. Denna tolkning skulle leda till att avtal som är förbjudna enligt artikel 85.1 men som uppfyller villkoren i artikel 85.3 är lagliga från det att de ingås och utan att det är nödvändigt att det först fattas ett beslut om dem. Parallellt skulle konkurrensbegränsande avtal vara olagliga så snart de inte längre uppfyller villkoren i artikel 85.3. Enligt denna nya reglering skulle det inte längre vara nödvändigt att avtal anmäls för att göras giltiga. Ordningen för tillämpning av artikel 85 i dess helhet skulle således vara identisk med tillämpningen av artikel 85.1 och artikel 86.

70. Tack vare utvecklingen av gemenskapens konkurrensrätt sedan 1962 är det idag möjligt att införa ett sådant system i gemenskapsrätten. Det rättsliga regelverket på konkurrensområdet har förstärkts avsevärt och de reformer som pågår på området för vertikala konkurrensbegränsningar och avtal om horisontellt samarbete kommer att bidra till att regelverket ytterligare förenklas och preciseras. Medan det 1960 fanns berättigade tvivel om räckvidden av villkoren för undantag enligt artikel 85, har det genom kommissionens beslutspraxis, domstolens och förstainstansrättens rättspraxis samt de olika gruppundantagsförordningarna och generella tillkännagivandena blivit möjligt att definiera dessa villkor mera exakt. Dessutom har de nationella myndigheterna och domstolarna samt företagen och deras juridiska rådgivare gradvisfått bättre kännedom om gemenskapsrätten på området för konkurrensbegränsande samverkan. Denna utveckling gör det numera möjligt att övervinna de hinder som fanns vid den tid då förordning nr 17 antogs mot att införa en ordning för kontroll i efterhand och som framförallt härrörde från osäkerheten om den exakta räckvidden för villkoren för undantag enligt artikel 85.3.

71. De reformer som pågår på områdena för vertikala begränsningar och avtal om horisontellt samarbete kommer att bidra till att förenkla det rättsliga regelverket och ytterligare precisera tillämpningsområdet för artikel 85.1 och 85.3. Förenklingen består i att kommissionen har för avsikt att anta en ny typ av undantagsförordning, som inte längre skall bygga på att undantag begränsas till vissa i förordningen fastställda avtal eller avtalsklausuler. Den nya typen av undantag innebär i stället en metod för generellt undantag för alla avtal och avtalsklausuler av en viss karaktär, med undantag för vissa mycket allvarliga, förbjudna konkurrensbegränsningar ("svarta klausuler") och vissa kriterier för förordningens tillämplighet samt en begränsning av det generella undantaget genom ett tröskelvärde för marknadsandelar. Genom denna undantagsteknik är det möjligt att säkerställa rättssäkerhet för fler kategorier av avtal och återge företagen en större avtalsfrihet, samtidigt som ett effektivt skydd för konkurrensen bevaras avseende avtal mellan företag som har en betydande marknadsstyrka. Den nya generationen förordningar kommer därmed att bidra till att förenkla de regler som gäller för flertalet företag. Villkoren för tillämpning av artikel 85 på fall som inte omfattas av undantagsförordningarna kommer att preciseras i tillkännagivanden.

72. I detta sammanhang skulle införandet av en ordning med direkt tillämplighet av undantagsbestämmelsen och kontroll i efterhand kunna göra det möjligt att möta de utmaningar som konkurrenspolitiken kommer att ställas inför under de kommande decennierna. I ett sådant system kommer alla behöriga administrativa och rättsliga myndigheter att kunna utföra en fullständig analys av det avtal de fått för prövning och bedöma såväl avtalets konkurrensbegränsande effekter mot bakgrund av artikel 85.1 som dess eventuella ekonomiska fördelar mot bakgrund av artikel 85.3. Införandet av en ordning med direkt tillämplighet av undantagsbestämmelsen skulle således ta sig uttryck i att kommissionens exklusiva behörighet att tillämpa artikel 85.3, som den tilldelats enligt artikel 9.1 i förordning nr 17, skulle avskaffas. Detta skulle underlätta decentraliseringen av konkurrensreglernas tillämpning. En sådan ordning skulle även göra det möjligt att avskaffa den byråkratiska börda som anmälan innebär för företagen, eftersom avtal som uppfyller villkoren i artikel 85.3 inte skulle behöva godkännas för att kunna verkställas. När kommissionen befriats från den börda som behandlingen av anmälningarna innebär kommer den å sin sida att kunna ägna sig åt att ingripa mot de allvarligaste överträdelserna.

73. I en ordning med direkt tillämplighet av undantagsbestämmelsen kommer tillämpningen av artikel 85 att motsvara tillämpningen av artikel 86, som redan tillämpas av kommissionen och nationella myndigheter och domstolar parallellt och i samverkan.

KAPITEL III

MODERNISERING AV KONKURRENSREGLERNA

74. Med hänsyn till det ovan anförda anser kommissionen att det bästa sättet att uppnå målen att ge kommissionens verksamhet en ny inriktning, att decentralisera tillämpningen av konkurrensreglerna och att lätta på företagens administrativa bördor är att införa en ordning med direkt tillämplighet av undantagsregeln.

75. Den reform som föreslås i denna vitbok och som består i en ordning med direkt tillämplighet av undantagsregeln bygger på tre grundpelare, nämligen ett avskaffande av systemet med godkännande och anmälan, en decentraliserad tillämpning av konkurrensreglerna och en förstärkning av kontrollen i efterhand. Reformen kommer att åtföljas av en strikt ekonomisk metod för tillämpning av artikel 85.

I. Avskaffande av systemet med godkännande och anmälan

76. Det anmälningssystem som infördes genom förordning nr 17 har gjort det möjligt för kommissionen att utveckla en sammanhängande beslutspraxis och att säkerställa en enhetlig tillämpning av reglerna i samtliga medlemsstater. Systemet har dock vissa nackdelar, som leder till att det idag kan ifrågasättas. Företagens skyldighet att anmäla sina avtal till kommissionen omde vill åberopa bestämmelserna i artikel 85.3 i fördraget utgör en betydande börda för genomförandet av deras affärsstrategi och en inte obetydlig kostnad. Utarbetandet av anmälningarna och insamlandet av de uppgifter som måste ingå i dessa innebär en stor arbetsbörda och stora kostnader för företagen, oavsett om de väljer att själva utarbeta anmälan eller överlåta det till externa juridiska rådgivare. I en ordning med direkt tillämplighet av undantagsregeln slipper företagen denna anmälningsskyldighet och de får en ytterligare grund för sin talan inför domstol om att få sina avtal verkställda, eftersom de kan åberopa artikel 85.3.

77. Slutligen har anmälningssystemet varit av nytta så länge tillämpningen av artikel 85, särskilt artikel 85.3, varit oklar. Systemet gör det dock inte längre möjligt att avslöja de allvarligaste överträdelserna av konkurrensreglerna och därmed säkerställa en effektiv övervakning enligt artikel 87 i fördraget. Ett bevis på detta är att anmälningar mycket sällan leder till beslut om förbud(53) och att kommissionen endast i undantagsfall har tillämpat artikel 15.6 i förordning nr 17, vilken ger den möjlighet att häva den immunitet från böter som anmälande företag åtnjuter. Inom ramen för ett system med kontroll i efterhand måste företagen själva bedöma om deras avtal är förenliga med gemenskapsrätten mot bakgrund av gällande lagtexter och rättspraxis, vilket helt klart lättar deras administrativa bördor men samtidigt ger dem ett större ansvar.

78. I detta nya kontrollsystem kommer rättssäkerheten för företagen att bibehållas på en lämplig nivå och att förstärkas i vissa hänseenden. Istället för att vara beroende av ett beslut om undantag av kommissionen kommer företagen att kunna få sina avtal verkställda omedelbart av de nationella domstolarna med effekt från den dag avtalen slutits förutsatt att villkoren i artikel 85.3 är uppfyllda. Det föreligger enligt artikel 85.1 ingen presumtion att avtal är ogiltiga: förbudet i denna bestämmelse är endast tillämpligt när förutsättningarna för detta är uppfyllda. Efter 40 års tillämpning har dessa förutsättningar i stor utsträckning preciserats genom beslutspraxis och domstolspraxis som företagen känner till. Dessutom avser kommissionen att anta gruppundantagsförordningar med större tillämpningsområde. Genom att använda tröskelvärden för marknadsandelar kommer kommissionen att undvika den "tvångströje-effekt" som de nuvarande förordningarna medför och kommer att täcka det stora flertalet avtal, i synnerhet sådana mellan små och medelstora företag. Kommissionen kommer även att anta riktlinjer och individuella beslut för att klargöra tillämpningsområdet av artikel 85.1 och 85.3 utanför gruppundantagsförordningarna. I sin behandling av enskilda ärenden kommer kommissionen att använda sig av en mera ekonomisk metod vid tillämpningen av artikel 85.1 och begränsa tillämpningen av denna bestämmelse till företag som har en viss marknadsstyrka. Dessutom kommer nationella myndigheters och domstolars tillämpning av gemenskapsrätten att förstärkas vilket kommer att påskynda konvergensen av de nationella lagstiftningarna och gemenskapsrätten, vilket i sin tur kommer att underlätta valet av affärsstrategi för företagen. Slutligen kommer det att finnas preventiva och rättande mekanismer för att försäkra att nationella myndigheter och domstolar tillämpar gemenskapsrätten på ett sammanhängande och enhetligt sätt.

79. Ordningen med direkt tillämplighet av undantagsbestämmelsen bör tillämpas på all konkurrensbegränsande samverkan som nu omfattas av artikel 85 i fördraget. Det vore emellertid önskvärt att samriskföretag för produktion som endast delvis är självständigt fungerande i framtiden omfattas av en ordning för förhandskontroll. Sådana transaktioner innebär nämligen i allmänhet mycket stora investeringar och en stark integrering av olika funktioner, vilket gör det mindre lämpligt att tillåta en konkurrensmyndighet att upplösa dem. Effektiviteten av kontrollen av denna kategori av transaktioner kan därför anses bättre säkerställd genom en ordning med obligatorisk förhandsanmälan.

80. För att inte ålägga företagen onödiga bördor skulle förhandskontrollen endast gälla samriskföretag för produktion som innebär tillskott av en viss minsta mängd tillgångar till samriskföretaget och förutsatt att de inte omfattas av bestämmelserna i en gruppundantagsförordning.

81. Det förefaller inte vara lämpligt att skapa ett särskilt rättsligt regelverk för enbart denna typ av transaktioner. De förfaranden som införts genom förordning (EEG) nr 4064/89 är anpassade för en snabb och effektiv förhandskontroll. Därför planeras det att utvidga tillämpningsområdet för denna förordning till att även omfatta endast delvis självständigt fungerande samriskföretag för produktion, vilket innebär både en bedömning av dominerande ställning (artikel 2.3 i förordning (EEG) nr 4064/89) och en bedömning enligt artikel 85 (artikel 2.4 i förordning (EEG) nr 4064/89).

II. Decentraliserad tillämpning av konkurrensreglerna

82. Systemet i förordning nr 17 bygger på en centraliserad tillämpning av artikel 85.3. Enligt artikel 9.1 i förordningen är kommissionen ensam behörig att bevilja undantag för ett konkurrensbegränsande avtal. Att införa en ordning med direkt tillämplighet av undantagsbestämmelsen gör det möjligt att ändra denna kompetensfördelning så att även de nationella konkurrensmyndigheterna och domstolarna kan bedöma de avtal de har att pröva mot bakgrund av artikel 85 som helhet.

A. EN NY KOMPETENSFÖRDELNING

1. Kommissionens fastställande av konkurrenspolitiken

83. Det är av avgörande betydelse att decentraliseringen inte resulterar i en bristande enhetlighet i tillämpningen av gemenskapens konkurrensrätt. Konkurrenspolitiken måste därför även i fortsättningen utformas på gemenskapsnivå, såväl genom utarbetande av lagtexter som genom antagande av individuella beslut. Kommissionen har i sin egenskap av fördragens väktare och garant för gemenskapens intresse och underställd EG-domstolens kontroll en särskild roll att spela när det gäller att verkställa gemenskapsrätten och garantera en enhetlig tillämpning av konkurrensreglerna.

84. I en ordning med direkt tillämplighet av undantagsbestämmelsen är det rättsliga regelverket mycket viktigt. Tillämpningen av reglerna måste vara förutsägbar och enhetlig så att de ekonomiska aktörerna kan bedöma lagenligheten av sina avtal. Kommissionen kommer att behålla sitt monopol på att utarbeta och lägga fram förslag till lagtexter i alla former (förordningar, tillkännagivanden, riktlinjer osv.) och kommer att använda sig av detta för att säkerställa att konkurrensreglerna tillämpas sammanhängande och enhetligt.

85. Bland dessa lagtexter har gruppundantagsförordningar högsta rang. Mot bakgrund av lagstiftningens stora betydelse kräver hänsyn till företagens rättssäkerhet att ett avtal som beviljas undantag inte kan bedömas på annat sätt enligt nationell rätt. I detta syfte bör man utnyttja möjligheten i artikel 87.2 e att i en förordning fastställa att nationell lagstiftning inte kan förbjuda eller ändra verkningarna av avtal som undantagits genom en gemenskapsförordning. Vissa medlemsstater har för övrigt redan infört denna princip i sin lagstiftning. Sålunda föreskrivs i den belgiska lagen 91/2790 av den 5 augusti 1991 att undantagen på gemenskapsnivå hindrar de belgiska myndigheterna från att ingripa och att de undantagna avtalen är befriade från anmälningsskyldighet enligt nationell lagstiftning. Enligt dansk lagstiftning får avtal som omfattas av bestämmelserna i en gruppundantagsförordning inte förbjudas. Spansk och brittisk lagstiftning innehåller liknande bestämmelser.

86. Kommissionen har även för avsikt att utarbeta ytterligare tillkännagivanden och riktlinjer för att förklara sin politik och ge vägledning för de nationella instansernas tillämpning av gemenskapens konkurrensregler. Dessa instrument är särskilt väl lämpade för tolkningen av regler av ekonomisk karaktär, eftersom de gör det möjligt att bättre beakta en rad bedömningskriterier som är relevanta för prövningen av konkurrensreglerna. Dessa tillkännagivanden och riktlinjer är inte bindande för de nationella instanserna, men deras värde och bidrag till en enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten följer av att kommissionen fattar individuella beslut som bekräftar det tillvägagångssätt som anges i dessa texter. I den utsträckning dessa beslut bekräftas av EG-domstolen, utgör tillkännagivandena och riktlinjerna en del av de regler som de nationella instanserna måste tillämpa.

87. Kommissionens politik på konkurrensområdet kommer i en ordning med direkt tillämplighet av undantagsbestämmelsen att fortsätta att ta sig uttryck i individuella beslut om förbud som kommer att vara av stor vikt som prejudikat. Till följd av att kommissionens verksamhet kommer att inriktas på att bekämpa de allvarligaste konkurrensbegränsningarna, bör antalet individuella beslut öka betydligt.

88. Även om kommissionen inte längre kommer att kunna fatta beslut om undantag enligt artikel 85.3 som den kan idag måste den kunna fatta andra individuella beslut än beslut om förbud. Om en transaktion ger upphov till en ny problematik kan det vara nödvändigt att ge marknaden vägledning om kommissionens politik avseende vissa konkurrensbegränsningar. Sådana positiva beslut skulle fattas av skäl av allmänt intresse och i undantagsfall.

89. I en ordning med direkt tillämplighet av undantagsbestämmelsen kommer kommissionens positiva beslut att begränsa sig till att konstatera att ett avtal är förenligt med artikel 85 som helhet, antingen för att det inte omfattas av artikel 85.1 eller för att det uppfyller villkoren i artikel 85.3. Dessa beslut kommer att ha fastställande karaktär och samma rättsliga värde som de nuvarande besluten om icke-ingripande.

90. Under förfaranden som kan leda till att kommissionen förbjuder en konkurrensbegränsande samverkan förekommer ibland att företagen förklarar sig villiga att göra vissa åtaganden som kan undanröja kommissionens invändningar. Det skulle vara användbart om kommissionen kunde göra sådana åtaganden bindande för att dels tvinga företagen att iaktta dem, dels ge parterna och tredje man möjlighet att göra dem gällande inför en nationell instans. Det planeras därför att i den nya förordningen om tillämpning av fördragets artiklar 85 och 86 skapa en ny typ av individuellt beslut, som omfattas av de vanliga kraven på offentliggörande, och i vilket kommissionen kan ange företagens åtaganden och ge dem en bindande karaktär. Detta instrument gör det möjligt att avsluta inledda förfaranden och säkerställa att företagen iakttar åtagandena. Konsekvensen av denna ändring är att det i förordningens påföljdssystem införs en bestämmelse om åläggande i form av böter eller viten om företagen inte iakttar åtagandena.

2. Förstärkning av de nationella myndigheternas roll vid tillämpningen av konkurrensreglerna

91. De nationella konkurrensmyndigheterna liksom kommissionen har till uppgift att handla med hänsyn till allmän ekonomisk ordning. Deras uppgift är inte att som de nationella domstolarna avgöra tvister mellan parter utan att garantera att konkurrensen inte snedvrids. Hittills har samarbetet mellan kommissionen och de nationella konkurrensmyndigheterna byggt på pragmatiska kriterier och det har i praktiken begränsats av kommissionens monopol på att tillämpa artikel 85.3. Gemenskapens konkurrensregler har tillämpats i 35 år och det är idag nödvändigt att bättre utnyttja den komplementaritet som finns mellan de nationella myndigheterna och kommissionen och att främja att konkurrensreglerna tillämpas av ett nät av myndigheter, vars verksamhet bygger på gemensamma principer och ett nära samarbete.

92. Att få ett sådant samarbete att fungera optimalt kräver dock att tre typer av åtgärder vidtas, nämligen a) att kommissionens exklusiva behörighet att bevilja undantag avskaffas, b) att myndigheterna ges rätt att återkalla ett undantag enligt en gruppundantagsförordning och c) att den myndighet som handlägger ett ärende, på nationell nivå eller gemenskapsnivå, ges möjlighet att till en annan myndighet översända en akt och alla konfidentiella uppgifter som kan användas vid prövningen av överträdelser av gemenskapens konkurrensregler.

93. I en ordning med direkt tillämplighet av undantagsbestämmelsen kan de nationella myndigheterna själva bedöma huruvida ett avtal uppfyller villkoren för tillämpning av artikel 85.3 och behöver inte längre hänskjuta ärendet till kommissionen. De kan utreda ärenden som anhängiggjorts genom klagomål eller på eget initiativ genom att tillämpa gemenskapsrätten utan att avtalsparterna kan invända att de har anmält avtalet till kommissionen.

94. För att möjliggöra denna förstärkning av de nationella myndigheternas roll är det nödvändigt att ändra förordning nr 17 på så sätt att kommissionens monopol att bevilja undantag avskaffas och att det anges klart att alla myndigheter som får ett ärende om tillämpning av artikel 85 till behandling skall undersöka om villkoren för undantag är uppfyllda. För att denna reform verkligen skall förbättra den decentraliserade tillämpningen av konkurrensreglerna är det nödvändigt att de sju medlemsstater som ännu inte har gjort det ger sina konkurrensmyndigheter behörighet att tillämpa gemenskapsrätten.

95. Ett logiskt komplement till avskaffandet av kommissionens exklusiva behörighet att bevilja undantag är att de nationella myndigheterna får möjlighet att återkalla ett undantag enligt en gruppundantagsförordning på deras nationella marknad, om denna eller en del av denna utgör en särskild marknad. De nationella konkurrensmyndigheterna är särskilt väl lämpade att bedöma inom sina territorier om ett avtal som i princip omfattas av en gruppundantagsförordning i ett visst fall inte uppfyller villkoren i artikel 85.3 och därför inte kan omfattas av gruppundantaget. Denna möjlighet togs upp redan i kommissionens meddelande om vertikala konkurrensbegränsningar(54) och den kan göras allmänt tillämplig i den nya förordningen om tillämpning av fördragets artiklar 85 och 86.

96. Det kan slutligen visa sig att en nationell konkurrensmyndighet stöter på svårigheter vid behandlingen av ett klagomål som innebär utredningar i flera medlemsstater. Omvänt kan kommissionen få ett ärende till behandling vars effekter i huvudsak är koncentrerade till en enda medlemsstat. I sådana situationer skulle den effektivaste lösningen vara att den myndighet som behandlar ärendet överlämnar det för handläggning till den myndighet som är bäst lämpad för det. Detta förutsätter att den myndighet till vilken ett ärende överlämnas direkt kan använda alla handlingar i ärendet som bevismedel. För närvarande utgör artikel 20 i förordning nr 17 ett hinder för konkurrensmyndigheterna att använda upplysningar som översänts från kommissionen som bevismedel(55).

97. Den nya förordningen om tillämpning av artiklarna 85 och 86 i fördraget bör således ge kommissionen möjlighet att, när den konstaterar att effekterna i ett ärende främst uppstår på nationell nivå, översända hela akten, inbegripet konfidentiell information, till den behöriga myndigheten i den medlemsstat där effekterna av det angripna förfarandet uppstår, så att denna kan fortsätta undersökningen och direkt använda all översänd information som bevismedel. Omvänt, om en nationell myndighet vid sin undersökning kommer fram till att ett ärende har gemenskapsdimension och kräver att kommissionen ingriper, bör denna myndighet kunna översända akten till kommissionen i likhet med vad EFTA:s övervakningsmyndighet idag kan göra(56). Den enda begränsning som bör behållas är den som följer av det ursprungliga uppdraget. Således får upplysningarna endast användas för det ändamål de inhämtats och för tillämpningen av artiklarna 85 och 86, eller eventuellt den nationella konkurrenslagstiftningen, beroende på vilken myndighet som utfört undersökningen.

98. Kompensationen för denna utvidgning av användningen av upplysningar bör vara att det i den nya förordningen införs en princip som utesluter dubbla påföljder samt att en särskild möjlighet införs att ålägga företagen att göra vissa åtaganden gentemot en nationell myndighet eller kommissionen.

3. Förstärkning av de nationella domstolarnas roll vid tillämpningen av konkurrensreglerna

99. De nationella domstolarna befinner sig nära de europeiska medborgarna och har sedan fördragets tillkomst fått sig tilldelade den särskilda rollen att skydda de subjektiva rättigheter för enskilda som följer direkt av gemenskapsrätten(57). Enligt EG-domstolen fyller de nationella domstolarna en absolut nödvändig funktion för en effektiv tillämpning av gemenskapsrätten, inklusive konkurrensrätten. De nationella domstolarna tillämpar artikel 85 i tre typer av förfaranden, nämligen talan om skadestånd i kontraktsförhållanden (tvister mellan avtalsparter), talan om utomobligatoriskt skadestånd (tvister mellan en eller flera avtalsparter och tredje man) och begäran om interimistiska åtgärder.

100. Till följd av kommissionens exklusiva behörighet att bevilja undantag enligt förordning nr 17 kan de nationella domstolarna inte tillämpa artikel 85.3. Eftersom domstolarna inte har behörighet att tillämpa artikel 85.3 kan företagen i praktiken blockera det rättsliga förfarandet genom att ge in en anmälan till kommissionen. Detta fenomen är ett stort hinder för en ökad tillämpning av konkurrensreglerna vid de nationella domstolarna. I en ordning med direkt tillämplighet av undantagsregeln kommer företagen att kunna åberopa en direkt tillämpning av artikel 85.3 inför domstol. Detta kommer att ge företagen en möjlighet att få konkurrensbegränsande avtal som uppfyller villkoren i artikel 85.3 verkställda utan dröjsmål, vilket ger dem ökad rättssäkerhet. Klaganden, å sin sida, kommer att kunna få skadestånd snabbare när de åsamkats skada på grund av olagliga avtal. Det bör i detta sammanhang erinras om att de nationella domstolarnas beslut vinner materiell rättskraft, förutsatt att de inte överklagas. De erkänns av domstolarna i samtliga medlemsstater med stöd av Brysselkonventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område(58) och Luganokonventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område(59).

B. SAMMANHÄNGANDE OCH ENHETLIG TILLÄMPNING AV KONKURRENSREGLERNA

1. Risk för konflikter och principer för konfliktlösning

101. Decentraliseringen av tillämpningen av konkurrensreglerna och avskaffandet av systemet med godkännande bör inte utgöra ett hinder för att bibehålla enhetliga konkurrensvillkor inom hela gemenskapen. Principen om gemenskapsrättens företräde innebär att tillämpningen av nationell rätt inte får skada en fullständig och enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten eller effekten av de rättsakter som antagits för att genomföra denna(60). När flera instanser (kommissionen, nationella myndigheter och domstolar) tillämpar gemenskapsrätten kan dock följande två typer av konflikter uppstå:

1) En nationell myndighet eller domstol ställer sig positiv (genom att avvisa ett klagomål på den grunden att avtalet inte omfattas av artikel 85.1 eller att det uppfyller villkoren i artikel 85.3 eller genom att förordna att ett konkurrensbegränsande avtal skall verkställas) till en konkurrensbegränsande samverkan som kommissionen förbjuder.

2) En myndighet förbjuder ett avtal eller en domstol beviljar inte verkställighet för ett avtal som kommissionen ställer sig positiv till (genom att avvisa ett klagomål mot detta avtal eller genom ett positivt beslut).

102. Det måste först betonas att gemenskapens konkurrensregler i artiklarna 85 och 86 har tillämpats parallellt sedan 1962 och att detta har gett upphov till mycket få problem. Principerna för konfliktlösning är följande:

1) I Delimitis-domen(61) uttalade EG-domstolen att när kommissionen har inlett ett förfarande, och i ännu högre grad när den har fattat ett beslut som har vunnit laga kraft, är nationell domstol skyldig att undvika att fatta ett motstridande beslut, om så krävs genom att avbryta förfarandet för att begära upplysningar av kommissionen eller begära att EG-domstolen meddelar ett förhandsavgörande enligt artikel 177 i fördraget. Denna princip kan genom analogi överföras till de nationella konkurrensmyndigheterna, som dock inte kan begära förhandsavgörande enligt artikel 177.

2) När en nationell myndighet har fattat ett positivt beslut som vunnit laga kraft eller när en domstol har meddelat en "positiv" dom (t.ex. genom att avvisa ett klagomål på den grunden att avtalet uppfyller villkoren i artikel 85.3) som vunnit laga kraft, kan kommissionen alltid ingripa och förbjuda avtalet, med förbehåll för att principen om res judicata gäller för tvister mellan parterna som avgjorts genom en dom som vunnit laga kraft.

3) När en nationell myndighet eller domstol har meddelat ett negativt avgörande angående en konkurrensbegränsande samverkan, anser kommissionen att den i normala fall inte bör ingripa annat än i samband med ett eventuellt mål om förhandsavgörande vid domstolen enligt artikel 177.

4) Så länge ett nationellt beslut eller en nationell dom inte har vunnit laga kraft kan kommissionen när som helt fatta ett motstridande beslut. I sådana fall gäller principen om skyldighet att inte fatta motstridande beslut överklagandeinstansen.

103. Dessa principer för konfliktlösning bör göra det möjligt att lösa de konflikter som kan uppstå mellan de olika instanser som tillämpar gemenskapens konkurrensrätt. Det är dock önskvärt att det införs särskilda mekanismer för att undvika dessa konflikter. Det kan även visa sig nödvändigt att förstärka principen att nationella myndigheter och domstolar är skyldiga att tillämpa nationell eller gemenskapsrättslig konkurrensrätt i enlighet med kommissionens tillämpning av gemenskapsrättslig konkurrensrätt, vilken är underställd EG-domstolens kontroll.

2. Metoder för information och samarbete

104. Det finns i gemenskapsrätten redan två viktiga instrument för att säkerställa en enhetlig tillämpning av reglerna och en entydig konkurrenspolitik, nämligen artiklarna 169 och 177 i fördraget. Enligt artikel 169 får kommissionen hänskjuta ärenden om medlemsstaters överträdelse av gemenskapsreglerna till EG-domstolen och enligt artikel 177 är en nationell domstol, mot vars avgöranden det inte finns något rättsmedel, som ställs inför ett problem om tolkningav gemenskapsrätten skyldig att begära att EG-domstolen meddelar ett förhandsavgörande. Dessa två förfaranden är visserligen effektiva, men de kan vara mycket långsamma när det gäller att bibehålla eller återställa enhetligheten i konkurrenspolitiken, vilket kräver ett dagligt samarbete mellan de behöriga myndigheterna. Det är nödvändigt att inrätta smidiga och snabba metoder för information och samarbete mellan konkurrensmyndigheterna, domstolarna och kommissionen.

105. Vad gäller konkurrensmyndigheterna föreslås att man i den ändrade förordning nr 17 föreskriver en skyldighet för medlemsstaternas konkurrensmyndigheter att underrätta kommissionen om alla fall av tillämpning av artiklarna 85 och 86, vilket motsvarar kommissionens skyldighet enligt artikel 10 i den nuvarande förordningen(62). Denna underrättelse bör göras när ett förfarande inleds och innan det avslutas. Kommissionen bör även underrättas om en myndighet planerar att återkalla ett undantag enligt en gruppundantagsförordning. Denna information och det informationsutbyte som kan äga rum med de nationella myndigheterna bör garantera konkurrenspolitikens enhetlighet, utan att det blir nödvändigt att tillgripa auktoritära metoder för konfliktlösning vid tillämpningen av gemenskapsrätten. Kommissionen kommer emellertid att behålla möjligheten att frånta konkurrensmyndigheterna deras behörighet med stöd av en mekanism som motsvarar artikel 9.3 i den nuvarande förordning nr 17. För att säkerställa att förfarandena enligt gemenskapsrätten och förfarandena enligt nationell rätt är enhetliga bör dessutom föreskrivas en skyldighet för de nationella myndigheterna att på eget initiativ eller på kommissionens begäran underrätta kommissionen om de förfaranden de handlägger enligt nationell rätt, vilka kan inverka på förfaranden på gemenskapsnivå.

106. Det står klart att den rådgivande kommittén för kartell- och monopolfrågor kommer att få en starkare ställning inom ramen för kontakterna mellan kommissionen och medlemsstaterna. Kommittén kommer att bli ett forum där de viktigaste ärendena kommer att diskuteras, oavsett vilken konkurrensmyndighet som handlägger dem. Den kommer således att fortsätta att höras på samma villkor som idag om kommissionens förslag till lagstiftning. En ytterligare möjlighet är att låta kommissionen, på eget initiativ eller på begäran av en medlemsstat, föra upp ett ärende i vilket en konkurrensmyndighet tillämpar gemenskapsrätten på kommitténs dagordning för att få ett yttrande från kommittén. Inom ramen för förberedelserna inför den kommande utvidgningen kommer kommissionen att vara särskilt uppmärksam på hur konkurrensen i ansökarländerna utvecklas och även bistå dessa länders konkurrensmyndigheter med utökad hjälp.

107. Vad gäller de nationella domstolarna är det nödvändigt att inrätta metoder för samarbete mellan kommissionen och domstolarna för att garantera att man vid decentraliseringen av tillämpningen av reglerna bevarar en enhetlig tolkning av reglerna och för att stödja domstolarna vid utövandet av deras funktion. För det första är det av avgörande betydelse att kommissionen kan underrättas om förfaranden där artiklarna 85 och 86 i fördraget tillämpas vid de nationella domstolarna, för att upptäcka eventuella problem i samband med tolkning av texterna eller luckor i lagstiftningen. Det planeras därför att i förordningen införa en skyldighet för den nationella domstolen att tillhandahålla sådan information. En liknande skyldighet finns för övrigt redan i den tyska lagstiftningen(63). Det är för det andra nödvändigt att kommissionen får möjlighet att, med den handläggande domstolens samtycke, intervenera i de domstolsförfaranden som den har kännedom om tack vare den information som domstolen har lämnat. En sådan intervention som amicus curiae skulle effektivt bidra till en bibehållen enhetlig tillämpning av rättsreglerna. Det föreslås därför att man inför en särskild bestämmelse om detta i förordningen. Det planeras slutligen att i den ändrade förordning nr 17 införa de regler som anges i kommissionens ovannämnda tillkännagivande om samarbete med nationella domstolar, vilka föreskriver att domstolarna har möjlighet att under förfarandet vända sig till kommissionen för att begära upplysningar av processuell, rättslig eller ekonomisk art. Det bör också nämnas att vissa medlemsstaters lagstiftning föreskriver former för samarbete mellan domstolar och de nationella konkurrensmyndigheterna (se t.ex. möjligheten för tyska Bundeskartellamt att intervenera eller möjligheten för franska Conseil de la Concurrence att avge yttranden).

III. Förstärkning av kontrollen i efterhand

108. Det är absolut nödvändigt att komplettera införandet av en ordning med direkt tillämplighet av undantagsregeln med en förstärkning av efterhandskontrollen av respekten för konkurrensreglerna. I denföreslagna reformen bör kommissionens undersökningsbefogenheter förstärkas, ingivandet av klagomål förenklas och påföljdssystemet ändras.

A. FÖRSTÄRKNING AV UNDERSÖKNINGSBEFOGENHETERNA

109. För att kommissionen skall kunna föra en effektiv kamp mot dolda konkurrensbegränsningar är det inte tillräckligt att den ägnar sina resurser åt undersökningar av klagomål och förfaranden på eget initiativ, utan det är också viktigt att utöka dess undersökningsbefogenheter.

110. När kommissionen vill utföra inspektioner enligt artikel 14.3, måste de nationella konkurrensmyndigheter som bistår den i de flesta medlemsstater(64) utverka ett tillstånd från domstol för att kunna bemöta en eventuell invändning från företaget(65). I ärenden som avser flera företag måste inspektionerna oftast utföras samtidigt i olika medlemsstater och sådana tillstånd måste därför begäras hos olika domstolar, vars behörighet är begränsad till att kontrollera att beslutet är fattat i behörig ordning och att den planerade inspektionen varken är godtycklig eller för långtgående(66).

111. Det finns flera olika tänkbara alternativ för att garantera att inspektionerna sker samtidigt och enhetligt och förstärka garantierna för de undersökta företagen. Det skulle för det första vara möjligt att centralisera domstolskontrollen genom att låta denna utövas av en gemenskapsdomstol. Fördelarna med denna lösning skulle vara att undersökningsförfarandena skulle förenklas avsevärt, att problemet med bristen på enhetlighet och samtidighet en gång för alla skulle lösas samtidigt som den skulle skydda de undersökta företagens rättigheter. Ett annat tänkbart alternativ skulle bestå i att harmonisera och förenkla de nationella processlagstiftningarna för att garantera att domstolstillstånden meddelas snabbt och samtidigt i de medlemsstater där de behövs. Denna andra lösning är mycket känsligare och skulle förutsätta djupgående ändringar av processlagstiftningen i vissa medlemsstater.

112. Rätten för kommissionens bemyndigade tjänstemän att under inspektionen ställa andra muntliga frågor till företagens företrädare eller medarbetare än sådana som direkt avser de handlingar som finns hos företaget har ibland bestritts och det finns i detta hänseende en lucka i bestämmelsen om administrativa påföljder i fråga om att lämna oriktiga upplysningar.

113. Det planeras därför att artikel 14 i förordning nr 17 ändras så att den tydligt anger att