[pic] | EUROPEISKA KOMMISSIONEN |

Bryssel den 15.11.2010

KOM(2010) 665 slutlig

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET

om tillämpningen av det system för rådgivning till jordbrukare som föreskrivs i artiklarna 12 och 13 i rådets förordning (EG) nr 73/2009

INNEH ÅLLSFÖRTECKNING

1. Inledning 3

2. EU:s ram för jordbruksrådgivning 4

2.1. Rättslig ram 4

2.2. Stöd till jordbruksrådgivning ur fonder för landsbygdsutveckling 2007–2013 4

3. Medlemsstaternas genomförande av jordbruksrådgivningen 5

3.1. Lägesbeskrivning av medlemsstaternas jordbruksrådgivning 5

3.2. Finansiering av jordbruksrådgivningen 6

3.3. Utvärdering av jordbruksrådgivningen 6

4. En förbättrad jordbruksrådgivning i framtiden 7

4.1. Förtydligande av jordbruksrådgivning och rådgivningstjänster 7

4.2. Jordbruksrådgivningens omfattning 7

4.3. Förtydligande av jordbruksrådgivarnas roll i förhållande till andra aktörer som arbetar med tvärvillkoren 8

4.4. Marknadsföring av jordbruksrådgivningen 9

4.5. Förvaltning av jordbruksrådgivningen 10

5. Slutsats 11

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET

om tillämpningen av det system för rådgivning till jordbrukare som föreskrivs i artiklarna 12 och 13 i rådets förordning (EG) nr 73/2009

I NLEDNING

MEDLEMSSTATERNA ÄR SKYLDIGA ATT INRÄTTA ETT SYSTEM FÖR RÅDGIVNING TILL JORDBRUKARE ANGÅENDE MARKSKÖTSEL OCH JORDBRUKSDRIFT (NEDAN KALLAT jordbruksrådgivning ). Jordbruksrådgivningen var en central del av reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken 2003 och skulle införas senast 2007[1]. Syftet med jordbruksrådgivningen är att hjälpa jordbrukare att bli mer medvetna om sådana materialflöden och processer på gården som berör normer för miljö, livsmedelssäkerhet, djurhälsa och djurskydd. Den infördes samtidigt som systemet med tvärvillkor, som innebär att fullt jordbruksstöd inom den gemensamma jordbrukspolitiken endast betalas ut till jordbrukare som uppfyller vissa krav när det gäller miljö, livsmedelssäkerhet, djurhälsa och djurskydd. Det finns två åtgärder inom politiken för landsbygdsutveckling som ska hjälpa medlemsstaterna att inrätta system för jordbruksrådgivning, och hjälpa jordbrukarna att använda dem. Jordbruksrådgivningen är främst ett verktyg för att hjälpa jordbrukare att uppfylla dessa krav och därmed undvika ekonomiska påföljder inom ramen för tvärvillkoren.

Enligt artikel 12.4 i rådets förordning (EG) nr 73/2009 ska kommissionen lägga fram en rapport för rådet om tillämpningen av jordbruksrådgivningen, vilken vid behov ska åtföljas av lämpliga förslag. Syftet med föreliggande rapport är att informera Europaparlamentet och rådet om genomförandet av jordbruksrådgivningen och att föreslå möjliga förbättringar. Rapporten bygger till stor del på enkätuppgifter som medlemsstaterna har lämnat och på en utvärdering som har genomförts på uppdrag av kommissionen[2]. Jordbruksrådgivningen diskuterades även ingående med medlemsstaterna vid fem seminarier som anordnades av kommissionen under 2006–2010. Diskussionerna handlade om de nationella rådgivningstjänsternas innehåll, strukturer, metoder och verktyg.

Systemet skulle inrättas senast den 1 januari 2007. Eftersom systemet infördes under perioden 2007–2009, och med tanke på de komplicerade uppgifter som behövs, är det fortfarande inte möjligt att närmare analysera de nationella jordbruksrådgivningarnas kapacitet eller rådgivningen till jordbrukarna. Syftet med rapporten är därför inte att ge någon uttömmande översikt utan att utgöra underlag för debatt i rådet och Europaparlamentet under 2010–2011.

EU:S RAM FÖR JORDBRUKSRÅDGIVNING

Rättslig ram

Alla medlemsstater är juridiskt skyldiga att inrätta en nationell jordbruksrådgivning för jordbrukare. Jordbruksrådgivningen ska åtminstone omfatta föreskrivna verksamhetskrav samt ”god jordbrukshävd och goda miljöförhållanden” enligt artiklarna 4–6 i rådets förordning (EG) nr 73/2009. Rådgivningen är dock inte begränsad till tvärvillkoren. Medlemsstaterna kan besluta att rådgivningen även ska omfatta andra frågor. Varje nationell jordbruksrådgivning ska handhas av en eller flera utsedda myndigheter eller av privata organ. Sedan hälsokontrollen av den gemensamma jordbrukspolitiken 2008 har varje medlemsstat rätt att (utifrån objektiva kriterier) själv besluta vilka prioriterade kategorier av jordbrukare som ska få jordbruksrådgivning, utan att det fastställs några ytterligare kriterier på EU-nivå.

Jordbrukarna använder jordbruksrådgivningen på frivillig basis och följer de råd de får på eget ansvar. I det avseendet påverkar inte jordbruksrådgivningen på något sätt deras skyldighet och ansvar att uppfylla de rättsliga kraven. I EU:s rättsliga ram tas dock hänsyn till att jordbrukare som ber om råd i större utsträckning är medvetna om hur de ska uppfylla de rättsliga kraven. När medlemsstaterna väljer ut vilka jordbruksföretag som ska inspekteras kan de därför välja att ta hänsyn till att dessa jordbrukare utgör en lägre risk.

Jordbruksrådgivningens huvudsakliga mål är att öka jordbrukarnas medvetenhet om EU:s rättsliga krav. Rådgivningen måste därför tydligt särskiljas från de kontroller som görs inom ramen för tvärvillkoren eller för att se till att sektorslagstiftningen följs. Här måste medlemsstaterna se till att jordbruksrådgivarna inte röjer de personuppgifter, uppgifter om enskilda eller data som de inhämtar i samband med rådgivningen och som rör andra personer än den jordbrukare som driver det berörda jordbruksföretaget. Det enda undantaget från denna regel är om jordbruksrådgivarna upptäcker oegentligheter och överträdelser, särskilt brottslig verksamhet, under verksamheten som omfattas av skyldighet enligt EU-lagstiftningen eller den nationella lagstiftningen att informera en offentlig myndighet.

Stöd till jordbruksrådgivning ur fonder för landsbygdsutveckling 2007–2013

Jordbruksrådgivningen får i enlighet med den gemensamma jordbrukspolitikens första pelare finansieras inom den andra pelaren i fråga om två åtgärder[3].

Den första handlar om att samfinansiera jordbrukarnas anlitande av rådgivningstjänster. Här är målet att hjälpa jordbrukarna att täcka kostnaderna för att anlita rådgivningstjänster i syfte att förbättra jordbruksföretagets generella resultat. Dessa rådgivningstjänster ska minst omfatta föreskrivna verksamhetskrav, god jordbrukshävd och goda miljöförhållanden samt arbetarskydd som grundar sig på EU:s lagstiftning. Stödet är begränsat till 80 procent av de stödberättigande kostnaderna per rådgivningstjänst, upp till ett maxbelopp på 1500 euro. De myndigheter och organ som utses att tillhandahålla rådgivningstjänsterna ska ha lämpliga resurser (bland annat kvalificerad personal, administrativa och tekniska hjälpmedel, erfarenhet av rådgivning och tillförlitlighet) när det gäller tvärvillkor och normer för arbetarskydd. Kommissionen har utarbetat riktlinjer för vilka villkor som ska gälla för att bevilja stöd och prioritera vissa målgrupper, för hur ofta rådgivningstjänsterna ska tillhandahållas, för anlitandet av offentliga eller privata rådgivningsorgan och för samordningen och övervakningen av dessa organ.

Den andra åtgärden handlar om att samfinansiera inrättandet av rådgivningstjänsterna. Medlemsstaterna kan bevilja stöd som trappas ned under högst fem år för att täcka kostnader som uppstår vid inrättandet av dessa tjänster.

MEDLEMSSTATERNAS GENOMFÖRANDE AV JORDBRUKSRÅDGIVNINGEN

I JANUARI 2009 SKICKADE KOMMISSIONEN UT EN STRUKTURERAD ENKÄT OM ORGANISATIONEN OCH INRÄTTANDET AV JORDBRUKSRÅDGIVNING I MEDLEMSSTATERNA SOM SKULLE LIGGA TILL GRUND FÖR DENNA RAPPORT. DEN INNEHÖLL TILL EXEMPEL FRÅGOR OM RÄTTSLIGA BESTÄMMELSER, SAMORDNINGS-, CERTIFIERINGS- OCH KONTROLLORGAN, PRIORITERADE GRUPPER AV JORDBRUKARE, GEOGRAFISK ORGANISATION, ANTAL OCH TYP AV RÅDGIVNINGSORGAN, DERAS SPECIALOMRÅDEN, ANTALET JORDBRUKARE SOM OMFATTADES SAMT ANVÄNDA METODER OCH FINANSIERING. MEDLEMSSTATERNA FICK ÄVEN SVARA PÅ ETT ANTAL ÖPPNA FRÅGOR OM VILKA PROBLEM DE HADE STÖTT PÅ OCH OM DE HADE NÅGRA FÖRSLAG FÖR DEN FRAMTIDA RAMEN FÖR JORDBRUKSRÅDGIVNING. ENKÄTSVAREN ANVÄNDES SOM UNDERLAG VID GENOMFÖRANDET UNDER 2008. DETTA UNDERLAG OCH DEN UTVÄRDERING AV JORDBRUKSRÅDGIVNINGEN SOM GENOMFÖRTS PÅ UPPDRAG AV KOMMISSIONEN 2009 KAN SAMMANFATTAS ENLIGT FÖLJANDE.

Lägesbeskrivning av medlemsstaternas jordbruksrådgivning

I de flesta medlemsstater togs jordbruksrådgivningen i drift fullt ut först 2008. Det förberedande arbetet med att införa jordbruksrådgivningen (antagande av lagstiftningen, offentliggörande av anbudsförfarandet, val av rådgivningsorgan osv.) genomfördes 2007. I omkring hälften av medlemsstaterna inrättades en specifik jordbruksrådgivning, som ett komplement till befintliga rådgivningstjänster. I övriga fall införlivades jordbruksrådgivningen med befintliga rådgivningstjänster.

I allmänhet (i 24 medlemsstater) samordnas och övervakas jordbruksrådgivningen av offentliga organ. Rådgivningsorganen utses genom upphandling (14 medlemsstater) och genom att utse privata (fem medlemsstater) eller offentliga organ (fem medlemsstater). De flesta medlemsstaterna har slagit fast att rådgivarna minst ska ha universitetsexamen (kandidat- eller magisterexamen).

I 14 medlemsstater är jordbruksrådgivningen helt inriktad på tvärvillkoren, medan rådgivningen i övriga länder omfattar beredare frågor, till exempel jordbruksföretagens konkurrenskraft, jordbruksmetodernas miljöpåverkan och stödet till genomförandet av åtgärder för landsbygdsutveckling (t.ex. miljöåtaganden inom jordbruket).

De två vanligaste metoderna är enskild rådgivning på gården (alla medlemsstater förutom Storbritannien) och diskussioner i mindre grupper på gården – det senare är ofta ett komplement till det föregående. Datorbaserade informationsverktyg och checklistor har använts vid rådgivningen i flera medlemsstater. I 22 medlemsstater skedde jordbrukarnas första kontakt med jordbruksrådgivningen via en hjälptelefon.

Hittills har det inte varit vanligt att prioritera vissa grupper av jordbrukare, med undantag för den inledande skyldigheten att prioritera jordbrukare som erhåller mer än 15 000 euro i direktstöd. Vissa medlemsstater uppger att de har haft problem att nå ut till mindre jordbruksföretag. Sett till hela EU var det relativt få jordbrukare som deltog i jordbruksrådgivningen (omkring 5 procent av de jordbrukare som mottog direktstöd fick enskild rådgivning under 2008). Det var framför allt stora jordbruksföretag, som redan kände till de befintliga rådgivningstjänsterna, som deltog i jordbruksrådgivningen.

Finansiering av jordbruksrådgivningen

Jordbrukarna hade antingen fri tillgång till enskild rådgivning (5 medlemsstater), bidrog till en del av kostnaden för denna rådgivning (20–50 procent av den totala kostnaden) eller stod för hela kostnaden (2 medlemsstater).

20 medlemsstater planerade att införa åtgärden om stöd till jordbrukarna för att anlita rådgivningstjänster, vilket omfattade 1 123 000 jordbrukare. Den totala budgeten för 2007–2013 uppgår till 870,5 miljoner euro – 0,6 procent av de totala offentliga utgifterna för landsbygdsutveckling – varav 1,3 procent spenderades under de första två åren, vilket omfattade 12 250 jordbrukare.

Sju medlemsstater planerade att införa åtgärden om stöd för att inrätta företagslednings-, avbytar- och rådgivningstjänster, varav fyra medlemsstater (Spanien, Malta, Portugal och Italien) var tydligt inriktade på jordbruksrådgivningen. Budgeten för 2007–2013 uppgår till 172,9 miljoner euro, dvs. 0,1 procent av de totala offentliga utgifterna för landsbygdsutveckling, varav 2 procent spenderades under de första två åren.

Utvärdering av jordbruksrådgivningen

Slutsatsen i utvärderingsrapporten var att jordbruksrådgivningen på det hela taget hjälpte jordbrukarna att bli mer medvetna om sådana materialflöden och processer på gården som berör normer för miljö, livsmedelssäkerhet, djurhälsa och djurskydd. Enskild rådgivning med checklistor ansågs vara särskilt effektiv, eftersom det är en mycket individanpassad och strukturerad rådgivningsmetod. I vissa medlemsstater utgjorde inrättandet av jordbruksrådgivningen ett bra tillfälle att se över och förbättra de övergripande systemen för rådgivning, kunskap och information i jordbrukssektorn.

Jordbruksrådgivningen hjälpte jordbrukarna att uppfylla tvärvillkoren, och detta var jordbrukarnas huvudsakliga anledning att använda systemet. Jordbruksrådgivningens stöd bidrog även till att öka jordbrukarnas färdigheter inom ekonomisk förvaltning (bokföring) och förbättra deras bokföring när det gäller tvärvillkoren.

På det hela taget var jordbruksrådgivningens effektivitet fortfarande begränsad eftersom få jordbrukare sökte den erbjudna hjälpen. Utvärderarna ser möjligheter till förbättring eftersom jordbruksrådgivningen har nått ut till fler jordbrukare (upp till 20 procent av dem som erhåller direktstöd) i de medlemsstater som genomförde systemet från och med 2005. I vissa fall kan förhandsfinansieringen ha avskräckt vissa jordbrukare från att utnyttja jordbruksrådgivningen.

Utvärderarna ansåg att en grundläggande förutsättning bör vara att EU:s jordbrukare har tillgång till jordbruksrådgivningen på frivillig basis, eftersom det ligger i sakens natur att råd ska vara frivilligt att följa – till skillnad från obligatoriska kontroll- och certifieringssystem. Hittills har jordbruksrådgivningen inte i någon större utsträckning bidragit till att förbättra jordbrukarnas bild av den gemensamma jordbrukspolitiken i EU. Jordbrukarna var ofta av uppfattningen att jordbruksrådgivningen enbart handlade om tvärvillkoren och det relaterade systemet med inspektioner av jordbruksföretagen, och detta gjorde att man fick en negativ bild av jordbruksrådgivningen. Det fanns dock fall där jordbruksrådgivningen hade lyckats bygga upp ett tillitsfullt och effektivt förhållande mellan jordbrukare och rådgivare. Utvärderarna rekommenderar i rapporten att jordbruksrådgivningen även fortsättningsvis bör vara frivillig och flexibel i sin struktur.

EN FÖRBÄTTRAD JORDBRUKSRÅDGIVNING I FRAMTIDEN

BASERAT PÅ ERFARENHETERNA AV DE FÖRSTA ÅRENS GENOMFÖRANDE OCH PÅ UTVÄRDERINGSSTUDIEN LÄGGER KOMMISSIONEN FRAM FÖLJANDE FÖRSLAG TILL FÖRBÄTTRING. DESSA FÖRSLAG KAN ANTA FORMEN AV RIKTLINJER (REKOMMENDATIONER) TILL MEDLEMSSTATERNA ELLER INNEBÄRA ATT GÄLLANDE EU-LAGSTIFTNING MÅSTE ÄNDRAS.

Förtydligande av jordbruksrådgivning och rådgivningstjänster

1. Begreppen jordbruksrådgivning och rådgivningstjänster bör förtydligas. Jordbruksrådgivningen omfattar hela organisationen och de olika offentliga och/eller privata aktörer som tillhandahåller rådgivningstjänster till en jordbrukare i en medlemsstat (artikel 12 i rådets förordning (EG) nr 73/2009). Det faktum att det finns nationella jordbruksrådgivningar innebär att alla jordbrukare har möjlighet att söka och få råd om åtminstone de grundläggande tvärvillkoren inom miljö, folkhälsa, djurhälsa, djurskydd och växtskydd samt om god jordbrukshävd och goda miljöförhållanden. Det är viktigt att så tydligt som möjligt skilja mellan råd , som är själva resultatet av jordbruksrådgivningen, och att bara tillhandahålla information till jordbrukare. Rådgivningstjänsterna bör vara anpassade efter jordbrukarens specifika situation och inte bara omfatta allmän information. Enligt artikel 4.2 i förordning (EG) nr 73/2009 är det redan obligatoriskt att tillhandahålla information om tvärvillkoren.

2. Jordbruksrådgivningen är avsedd att hjälpa inte bara jordbrukare som erhåller stöd inom den gemensamma jordbrukspolitiken utan alla jordbrukare i EU, inklusive (exempelvis) specialiserade svinuppfödare som behöver råd om nitratdirektivet.

Jordbruksrådgivningens omfattning

3. Jordbruksrådgivningen och dess mål ska minst omfatta tvärvillkoren och andra skyldigheter som mottagarna ska iaktta, både för första och andra pelaren. Dessa skyldigheter bör i tillräcklig utsträckning omfattas av jordbruksrådgivningen. Jordbruksrådgivningen bör först och främst hjälpa jordbrukare att följa reglerna.

4. Jordbruksrådgivningens obligatoriska delar, inom både första och andra pelaren, bör omfatta minimikraven för användning av gödselmedel och växtskyddsprodukter. Dessa krav är en del av tvärvillkoren för jordbrukare som erhåller miljöstöd inom jordbruket.

5. Jordbruksrådgivningen omfattar, genom sin prioritering av tvärvillkoren, redan många metoder som har betydelse för klimatförändringen – metoder som minskar jordbrukets klimatpåverkan och hjälper jordbruksföretagen att anpassa sig till förändrade och mer varierade klimatförhållanden[4]. Gällande normer för god jordbrukshävd och goda miljöförhållanden är avgörande för att bevara organiskt kol i jordbruksmarken och för att garantera en hållbar markanvändning. Det kan dock vara värt att införa specifika åtgärder som rör klimatförändringen i ramen för jordbruksrådgivningen , till exempel åtgärder för att identifiera god praxis och specifika befordringsinsatser på jordbruksföretagen, bland annat teknikrelaterad rådgivning. Ett sätt att se till att medlemsstaterna utvecklar dessa resurser kan vara att i en rättsakt införa en specifik hänvisning där man betonar behovet av detta. Rådgivarna kan vara till stor hjälp när det gäller att sammanfatta god praxis och informera jordbrukarna om denna. En förteckning över god praxis skulle kunna sammanställas på EU-nivå. Rådgivarna skulle kunna vara skyldiga att genomgå viss utbildning i att förstå och sprida viktiga jordbruksmetoder för att minska klimatförändringen.

Förtydligande av jordbruksrådgivarnas roll i förhållande till andra aktörer som arbetar med tvärvillkoren

6. Medlemsstaterna bör påminnas om den logiska skillnaden mellan tillsyn (kontroller och inspektioner) och rådgivning. Det måste finnas en tydlig distinktion mellan rådgivning och tillsyn . Jordbrukarna är i båda fallen ansvariga för sina egna handlingar.

7. Det är viktigt att bibehålla den nuvarande regeln om att uppgifter om enskilda besökta jordbruksföretag under inga omständigheter får vidarebefordras från rådgivare till inspektörer. Detta skulle innebära ett brott mot tystnadsplikten , även om det gjordes anonymt. Det tenderar också att vara kontraproduktivt att ge rådgivarna uppgifter om inspektioner hos enskilda jordbrukare, eftersom det kan förstöra det nödvändiga förtroendet för rådgivaren. Det finns uppgifter som tyder på att medlemsstaterna inte alltid har förstått dessa principer fullt ut.

8. Det kan vara användbart, men bör inte göras obligatoriskt, att förse rådgivarna med sammanlagda uppgifter från inspektioner av jordbruksföretag. Om rådgivaren ber om det för att bättre kunna anpassa rådgivningen till vissa grupper kan tillsynsorganet överlämna sammanlagda uppgifter om till exempel de vanligaste typerna av överträdelser.

9. Jordbruksrådgivarna bör inte begränsa sig till att bara hjälpa jordbrukare att leva upp till de praktiska kraven enligt tvärvillkoren, utan bör även förklara syftet med dessa krav och den politik som ligger till grund för dem, samt hur de bidrar till ett hållbart jordbruk . En jordbrukare som förstår syftet bakom ett specifikt krav är mer benägen att uppfylla det.

10. Rådgivningen omfattar allt fler ämnesområden och jordbrukarna kommer att behöva hjälp i en lång rad olika frågor – alltifrån ekonomi till miljö och naturvård. Jordbruksrådgivarna kommer inte att kunna besvara alla frågor men bör vara väl insatta och kunna fungera som en allmänpraktiserande rådgivare som vid behov kan hänvisa jordbrukarna till specialister . När en jordbrukare till exempel behöver lägga om sin produktion och vill ha råd som rör jordbruksmarknaden bör jordbruksrådgivaren kunna sätta jordbrukaren i förbindelse med avdelningar som är specialiserade på sådana frågor, eller upplysa jordbrukaren om var den kan få tag i relevant information , t.ex. produktionsdata. En liknande metod skulle kunna rekommenderas för ekologiskt jordbruk. Jordbrukare kanske till exempel behöver råd om hur de ska övergå till ekologisk produktion, om situationen på marknaden eller om bättre jordbruksmetoder (se även förslag 19). Jordbruksrådgivningens samordningsorgan bör spela en viktig roll för att hjälpa rådgivarna att bygga nätverk , till exempel genom att tillhandahålla kontaktuppgifter till specialister och förklara inom vilka områden de är specialiserade.

Marknadsföring av jordbruksrådgivningen

11. Det bör förtydligas vad åtgärden om anlitande av rådgivningstjänster enligt artikel 24 i förordning (EG) nr 1698/2005 omfattar . Det bör klargöras att en jordbrukare inte är skyldig att inhämta råd om alla tvärvillkor för att ha rätt att få stöd för att anlita rådgivningstjänster[5]. Detta bör minska jordbrukarnas och förvaltningarnas administrativa börda till följd av åtgärden samt kostnaden för jordbrukarna. Jordbrukarna kommer att snabbare kunna ansöka om återbetalning av sin andel av rådgivningskostnaden, eftersom de inte längre kommer att behöva vänta till dess att tvärvillkorens alla områden har behandlats. Jordbruksrådgivningens samordningsorgan och rådgivare bör dock fortsätta att ägna erforderlig uppmärksamhet åt de skyldigheter som utgör jordbruksrådgivningens kärnfrågor, eftersom jordbrukare som ber om råd kanske inte alltid inser att de behöver särskild rådgivning om tvärvillkoren.

12. Samtidigt bör den obligatoriska rådgivningen om arbetarskydd inom ramen för åtgärden om anlitande av jordbruksrådgivningen inom andra pelaren vara flexibel och begränsad till relevanta delar.

13. Hur ofta jordbrukarna använder sig av åtgärden om anlitande av rådgivningstjänster bör lämnas öppet. Medlemsstaterna har hittills planerat två till tre rådgivningstjänster inom landsbygdsutvecklingsprogrammet för 2007–2013. Det bör klargöras att jordbrukaren kan be om fler tjänster, t.ex. minst en gång om året. Det kommer att finnas möjlighet att be om råd oftare och den obligatoriska delen av varje rådgivningstjänst ska enligt förslag 11 bli flexiblare, vilket kommer att göra åtgärden mer målinriktad och attraktiv. Kostnaden för varje rådgivningstjänst kommer att minska eftersom rådgivningen kommer att vara målinriktad och begränsad till tillfällen då jordbrukaren verkligen behöver den.

14. Tvärvillkorens omfattning har utökats sedan 2003. Kostnaderna har också ökat och förväntningarna på att jordbruksrådgivningen ska omfatta mer än tvärvillkoren är större än 2003, till följd av nya utmaningar, t.ex. klimatförändringen, vattenfrågor och behovet av att bevara den biologiska mångfalden[6]. Medlemsstaterna uppmanar EU att utöka budgeten för jordbruksrådgivning. Effekterna av förslagen 11–13 bör tillgodose denna ökade efterfrågan : Jordbrukarna kommer att oftare kunna använda sig av målinriktad rådgivning, och inom fler ämnesområden, upp till maxbeloppet för stöd för att anlita rådgivningstjänster på 1500 euro[7].

15. Kommissionen vill betona att jordbruksrådgivningen även är viktig för små jordbrukare. För närvarande når jordbruksrådgivningen inte ut till alla i denna grupp, trots att små jordbrukare behöver följa reglerna och saknar kunskap om sina skyldigheter i minst lika stor utsträckning som andra. Även om de föreslagna åtgärderna också är avsedda att ta itu med det problemet bör medlemsstaterna vara förutseende och fundera över hur de ska nå ut till jordbrukare som ännu inte inser att de behöver rådgivning.

16. Medlemsstaterna bör göra mer för att marknadsföra jordbruksrådgivningen , till exempel genom att bifoga en förteckning över rådgivningsorgan när de skickar ut ansökningsblanketter till jordbrukare, eller genom att se till att jordbruksinspektörerna ger förteckningen till jordbrukarna om de upptäcker överträdelser.

17. För att öka jordbrukarnas kännedom om jordbruksrådgivningen bör det i artikel 4 i rådets förordning (EG) nr 73/2009 införas en skyldighet för medlemsstaterna att förse jordbrukarna med en förteckning över jordbruksrådgivare .

Förvaltning av jordbruksrådgivningen

18. Kommissionen rekommenderar att jordbruksrådgivningens samordningsorgan anordnar grundläggande och regelbundna vidareutbildningar för alla rådgivare, åtminstone i alla frågor som rör tvärvillkoren. Denna utbildning bör omfatta både jordbrukarnas faktiska skyldigheter och den politik som ligger till grund för dem. Utbildning behövs särskilt i fråga om nya åtgärder för att till exempel ta itu med klimatförändringen.

19. Medlemsstaterna bör skapa synergieffekter mellan olika instrument, till exempel rådgivning, utbildning, information, rådgivningstjänster och forskning , och ta hänsyn till instrumentens särdrag och införliva dem på ett logiskt sätt. De myndigheter som förvaltar jordbruksrådgivningen och tvärvillkoren kan dessutom ha särskild nytta av rådgivarnas information om det praktiska genomförandet av tvärvillkoren. Det är därför viktigt att aktörer som arbetar med tvärvillkoren, till exempel rådgivare, samordningsorgan och myndigheter som förvaltar tvärvillkoren, delar med sig av sin kunskap om det praktiska genomförandet av tvärvillkoren. De skulle till exempel kunna anordna regelbundna möten för informationsutbyte, en eller två gånger om året.

20. För att se till att det råder enhetlighet mellan pelarna skulle den andra pelarens tillämpningsföreskrift om lämpliga kvalifikationer för jordbruksrådgivningens personal kunna utökas till den första pelarens regler om jordbruksrådgivningen[8].

21. Medlemsstaterna bör komma ihåg att kommissionen, utan att vilja öka den administrativa bördan, anser att det är nödvändigt att utvärdera och övervaka jordbruksrådgivningen , särskilt mot bakgrund av diskussionerna om den framtida jordbruksrådgivningen och rådgivningstjänsterna inom den gemensamma jordbrukspolitiken efter 2013. Denna utvärdering bör inte leda till onödigt utbyte av uppgifter om enskilda jordbruksföretag eller till en onödig administrativ börda. Det är dock av största vikt att utvärdera kvantitet och kvalitet i de råd som ges (t.ex. vilken nytta jordbrukarna har av råden och hur nöjda de är med dem) för att se till att jordbruksrådgivningen är effektiv.

SLUTSATS

MOT BAKGRUND AV DEN UTVÄRDERING SOM BESKRIVS I DENNA RAPPORT ANSER KOMMISSIONEN ATT JORDBRUKSRÅDGIVNINGEN ÄR ETT NÖDVÄNDIGT VERKTYG FÖR ATT KUNNA GENOMFÖRA DEN GEMENSAMMA JORDBRUKSPOLITIKEN PÅ ETT BRA SÄTT. JORDBRUKARNA FÅR STÖD I SITT ARBETE FÖR ATT UPPFYLLA EU:S RÄTTSLIGA KRAV I FRÅGA OM MILJÖ, LIVSMEDELSSÄKERHET, DJURHÄLSA OCH DJURSKYDD. GENOM ATT HJÄLPA DEM MED TVÄRVILLKOREN HJÄLPER JORDBRUKSRÅDGIVNINGEN ÄVEN JORDBRUKARNA ATT UNDVIKA RISKEN ATT FÖRLORA SITT JORDBRUKSSTÖD. EN JORDBRUKARE SOM FÅR RÅDGIVNING TENDERAR ATT I STÖRRE UTSTRÄCKNING FÖRSTÅ SINA SKYLDIGHETER ENLIGT TVÄRVILLKOREN OCH HAR DÄRFÖR STÖRRE MÖJLIGHETER ATT UPPFYLLA DEM.

Rådgivningstjänster har visserligen funnits länge i många medlemsstater men de kan ha förekommit i mer splittrad form. Genom att kräva att varje medlemsstat ska ha en jordbruksrådgivning har lagstiftaren antagit ett mer strategiskt och övergripande förhållningssätt. De insatser som görs i medlemsstaterna visar att systemet och samordningsorganen kan spela en viktig roll för att hjälpa jordbrukarna att förstå och genomföra EU:s regler.

Det har krävts stora insatser under den inledande perioden, särskilt av medlemsstater som tidigare haft få eller inga rådgivningstjänster. För andra medlemsstater har inrättandet av en jordbruksrådgivning handlat mer om att samordna befintliga tjänster för att ge jordbrukarna en central kontaktpunkt för råd i praktiska frågor.

Vidare har förväntningarna på rådgivningstjänster ökat sedan 2003, i takt med att det har dykt upp nya utmaningar. Jordbruksrådgivningen bör därför vara förutseende och utveckla och ta upp andra frågor än dem som krävs enligt tvärvillkoren.

Kommissionen lämnar därför följande rekommendationer till medlemsstaterna:

- Låt jordbruksrådgivningen förbli bred men se till att den minst omfattar de regler som ska följas.

- Framhäv jordbruksrådgivarens roll som allmänpraktiserande rådgivare som vid behov hänvisar jordbrukaren till specialister.

- Använd sammanlagda inspektionsuppgifter för att bättre kunna anpassa rådgivningen till olika grupper men tänk på att det är oerhört viktigt att respektera att rådgivningen omfattas av tystnadsplikt. Jordbruksrådgivaren bör agera som allmänpraktiserande rådgivare som väver samman jordbrukets alla olika aspekter i ett helhetsperspektiv. Rådgivaren bör inte bara förklara för jordbrukarna vilka krav som gäller i EU utan även deras syfte och den politik som ligger till grund för dem.

- Marknadsför jordbruksrådgivningen genom specifika åtgärder, till exempel genom att vid lämpliga tillfällen passa på att ge jordbrukarna en förteckning över rådgivare, för att se till att rådgivningen även når ut till små jordbrukare.

- Förbättra förvaltningen av jordbruksrådgivningen och se till att aktörer som arbetar med tvärvillkoren utbyter kunskaper med varandra. Jordbruksrådgivningens samordningsorgan bör öka synergieffekterna mellan olika instrument, till exempel rådgivning, utbildning, information, rådgivningstjänster och forskning. Det är mycket viktigt att utvärdera och övervaka jordbruksrådgivningen.

Kommissionen anser vidare att följande åtgärder behöver vidtas:

- Förtydliga begreppen jordbruksrådgivning och rådgivningstjänster för att tydligt skilja mellan att ge råd och att bara tillhandahålla detaljerad information, och se till att jordbruksrådgivningen riktar sig till alla jordbrukare i EU.

- Se till att jordbruksrådgivningen minst omfattar minimikraven för gödselmedel och växtskyddsprodukter enligt nationell lagstiftning och belys behovet av specifika åtgärder för att motverka klimatförändringen.

- Förklara jordbruksrådgivarnas roll i förhållande till andra aktörer som arbetar med tvärvillkoren och rekommendera en tydlig åtskillnad mellan rådgivning och inspektioner på jordbruksföretagen.

- Marknadsför jordbruksrådgivningen genom att införa större flexibilitet i fråga om vad rådgivningen innehåller och hur ofta tjänsterna utnyttjas, och genom att ålägga medlemsstaterna en skyldighet att förse jordbrukarna med en förteckning över jordbruksrådgivare.

- Förbättra förvaltningen av jordbruksrådgivningen genom att kräva att rådgivarna har lämpliga kvalifikationer och genomgår regelbunden utbildning, där samordningsorganen ansvarar för att anordna utbildningar.

Dessa åtgärder kan leda till ändringar av lagstiftningen i paketet för perioden efter 2013.

[1] Artiklarna 13–16 i rådets förordning (EG) nr 1782/2003.

[2] http://ec.europa.eu/agriculture/eval/reports/fas/index_en.htm.

[3] Artiklarna 24 och 25 och skälen 18 och 19 i rådets förordning (EG) nr 1698/2005.

[4] Till exempel normen om skydd av permanent betesmark, normerna om växelbruk och mellangrödor, miniminormer för marktäckning, minskad jordbearbetning inom ramen för miniminormen för markförvaltning, normerna för omhändertagande av skörderester, normerna för bevarande av organiskt kol i jorden och nitratdirektivets krav om spridning och lagring av gödsel. Alla dessa krav begränsar användningen av metoder som påverkar jordbruksföretagens utsläpp av växthusgaser. De omfattas av jordbruksrådgivningen genom prioriteringen av tvärvillkoren.

[5] Som ett led i förenklingsprocessen 2009 fördes en diskussion om huruvida rådgivning som samfinansieras genom Europeiska jordbruksfonden för landsbygdsutveckling måste omfatta alla tvärvillkorens områden och normer för arbetarskydd i enlighet med artikel 24 i rådets förordning (EG) nr 1698/2005. Som ett led i anpassningsprocessen i september 2010 avser kommissionen att ändra rådets förordning (EG) nr 1698/2005 för att göra åtgärden mer flexibel.

[6] En av åtgärderna som lades fram i vitboken från 2009 Anpassning till klimatförändring (KOM(2009) 147) handlar om att ”[u]ndersöka om det finns möjlighet att inom jordbruksrådgivningen stödja utbildning och kunskap om ny teknik som underlättar anpassning”. Mer information finns i arbetsdokumentet från kommissionens avdelningar (GD Jordbruk) som åtföljer vitboken: Anpassning till klimatförändring: utmaningen för EU:s jordbruk och landsbygd (SEK(2009) 417).

[7] Artikel 24 och bilaga I till rådets förordning (EG) nr 1698/2005.

[8] I den andra pelarens tillämpningsföreskrifter i artikel 15 i kommissionens förordning (EG) nr 1974/2006 anges att samfinansierade rådgivningstjänster ” skall ha lämpliga resurser i form av kvalificerad personal ”. Enligt riktlinjerna för denna åtgärd kan det i fråga om personalens kvalifikationer fastställas minimikrav på utbildning eller certifiering. Åtgärden om anlitande av rådgivningstjänster inom andra pelaren tillämpas i 20 medlemsstater.