Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Återverkningarna av upprättandet av EMU på den ekonomiska och sociala sammanhållningen"

(1999/C 368/22)

Den 25 februari 1999 beslutade Ekonomiska och sociala kommittén i enlighet med artikel 23.3 i sin arbetsordning att utarbeta ett yttrande om "Återverkningarna av upprättandet av EMU på den ekonomiska och sociala sammanhållningen".

Sektionen för Ekonomiska och monetära unionen, ekonomisk och social sammanhållning, som ansvarat för beredningen av ärendet, antog sitt yttrande den 29 september 1999. Föredragande var Thierry Dock.

Vid sin 367:e plenarsession den 20-21 oktober 1999 (sammanträdet den 21 oktober 1999) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 101 röster för, 7 emot och 5 nedlagda röster.

1. Inledning

1.1. Sedan den 1 januari 1999 ingår elva medlemsstater i en valutaunion. Detta är mycket positivt och resultatet av en konvergensprocess som pågått i flera år. De flesta medlemsstater har gjort avsevärda ansträngningar för att bli klara i tid, särskilt genom att sanera sina offentliga finanser.

1.2. Euron är inget självändamål utan ett värdefullt redskap som medlemsstaterna kan utnyttja för att utveckla inre marknaden och föra en samordnad monetär politik. Den gemensamma valutan måste nu användas för att befrämja en utveckling mot ett starkare och mer solidariskt Europa.

1.3. Den gemensamma valutan är inte en angelägenhet enbart för specialister. Den blir alltmer intressant för samtliga medborgare i Europeiska unionen, och de kommer att bedöma eurons framgång utifrån mycket konkreta kriterier.

1.3.1. Ett verktyg som euron kommer att bli än mer uppskattat om EU kan utnyttja det för att bidra till fler arbetstillfällen och ökat välstånd i EU:s samtliga länder och regioner.

1.4. Enligt artikel 2 i Fördraget om Europeiska unionen skall "unionen ha som mål att främja ekonomiska och sociala framsteg och en hög sysselsättningsnivå och att uppnå en väl avvägd och hållbar utveckling, särskilt ... genom att stärka den ekonomiska och sociala sammanhållningen och genom att upprätta en ekonomisk och monetär union".

1.4.1. EU:s insatser på samtliga politiska områden måste inriktas på att uppnå målet att stärka den ekonomiska och sociala sammanhållningen.

1.5. Att försöka analysera EMU:s inverkan på sammanhållningen bara några månader efter inledningen av EMU:s tredje etapp är i många avseenden ett vanskligt företag. Men det hindrar inte att man redan nu kan dra vissa slutsatser eftersom effekterna av EMU i de flesta medlemsstaterna inte lät vänta på sig till den 1 januari 1999.

2. Sammanhållningen i Europeiska unionen

2.1. I artikel 158 i EG-fördraget definieras en stärkt ekonomisk och social sammanhållning som strävan att "minska skillnaderna mellan de olika regionernas utvecklingsnivåer och eftersläpningen i de minst gynnade regionerna eller öarna, inbegripet landsbygdsområdena".

2.2. För att analysera vilka framsteg som gjorts för att stärka den ekonomiska och sociala sammanhållningen lade kommissionen i november 1996 fram "Första rapporten om den ekonomiska och sociala sammanhållningen", som kommittén har yttrat sig om(1). Aktuellare uppgifter för att bedöma graden av ökad sammanhållning finns i "Sjätte periodiska rapporten om den socioekonomiska situationen och utvecklingen i gemenskapens regioner"(2).

2.3. En fördel med att bedöma sammanhållningen utifrån utvecklingen i regionerna är att det möjliggör en mer nyanserad analys. De nationella medeltalens utveckling kan i själva verket dölja mycket olika lokala och regionala förhållanden.

2.4. Är sammanhållningen på väg att stärkas? Det framgår inte klart av statistiken i kommissionens rapporter.

2.4.1. Två faktorer är särskilt viktiga i detta sammanhang: BNP per capita och arbetslösheten.

2.5. Kommissionen noterar en tendens till utjämning av BNP per capita. Under perioden 1986-1996 ökade BNP per capita i de 25 fattigaste regionerna från 52 till 59 % av genomsnittet i EU.

2.5.1. Denna tendens är visserligen uppmuntrande, men måste nyanseras. Vissa storstadsregioner i sammanhållningsländerna har till exempel hämtat in de rikare regionernas försprång på ett markant sätt. I landsbygdsregioner i dessa länder har däremot utvecklingen varit betydligt trögare.

2.5.2. Ett annat oroande faktum är att de regionala skillnaderna mätt i BNP per capita ökar inom det stora flertalet medlemsstater.

2.6. Om man ser till arbetslösheten framträder en mörk bild. Den dystra verkligheten är att den genomsnittliga arbetslösheten i EU fortfarande är mycket hög och uppgår till ca 10 % (enligt ILO:s definition).

2.6.1. Spridningen kring detta medeltal är oerhört stort. Vissa regioner har nästan inga sysselsättningsproblem. I de 25 regioner med lägst arbetslöshet har sysselsättningsläget praktiskt taget inte försämrats alls de senaste tio åren, utan arbetslösheten ligger kvar kring 4 %.

2.6.2. I andra regioner är däremot arbetslösheten ohållbar. På tio år (1987-1999) har arbetslösheten i de 25 hårdast drabbade regionerna till och med ökat markant från 20,1 till 23,7 %.

2.7. Välståndsökningen i dessa regioner har fått mycket små effekter på arbetslösheten. Under sådana förhållanden kan man knappast tala om en betydande ökning av sammanhållningen mellan regionerna.

3. "Europeiska sysselsättningspakten" måste bli framgångsrik

3.1. Ökad sammanhållning hänger nära samman med ekonomins dynamik. Hur medborgarna bedömer EMU beror på samma sätt på unionens förmåga att fullfölja en tillväxt- och sysselsättningsstrategi. I detta sammanhang är det av stor betydelse att man vid toppmötet i Köln antog den så kallade "Europeiska sysselsättningspakten".

3.2. Pakten syftar till att fördjupa samarbetet mellan olika aktörer i näringsliv och samhälle och effektivare samordna den ekonomiska politiken på såväl makroekonomisk som strukturell nivå. Kommittén påpekade nyligen följande i ett yttrande(3): "De åtgärder inom arbetsmarknadspolitiken som räknades upp i Luxemburg, kompletterade med det strukturprogram som lanserades i Cardiff, bör utgöra en del av en välavvägd makroekonomisk policy-mix som omfattar budget-, penning- och lönepolitiken, med sikte på att skapa ett klimat av förtroende som stimulerar konsumtion och investeringar, och därmed sätter fart på sysselsättningen på ett hållbart sätt."

3.3. Det program som antogs i Köln är fortfarande principiellt och måste nu omsättas i praktiken. Samtliga berörda aktörer - naturligtvis regeringarna men också arbetsmarknadens parter och Europeiska centralbanken - måste engagera sig starkt och utifrån sina respektive ansvarsområden bidra till ett effektivt genomförande av de tre nyckelstrategier som samordnades genom "Europeiska sysselsättningspakten". De tre strategierna består av arbetsmarknadspolitiska åtgärder ("Luxemburg-processen"), reform av varu-, tjänste- och kapitalmarknaderna ("Cardiff-processen") och makroekonomiska åtgärder ("Köln-processen").

3.4. ESK vill än en gång framhålla växelverkan mellan dessa tre strategier. Strävan att förbättra arbetsmarknadens funktionssätt är lönlös om tillväxten är för svag för att skapa fler arbetstillfällen, och vice versa. Detsamma kan konstateras när det gäller reform av varu-, tjänste- och kapitalmarknaderna.

3.5. ESK vill här liksom i andra yttranden också framhålla att medlemsstaterna står inför vissa problem, bland annat en åldrande befolkning, som de måste försöka lösa genom att modernisera de sociala skyddssystemen (pensionssystem, hälso- och sjukvård osv.), både när det gäller finansiering och förmåner, för att behålla sin bärande roll i den europeiska samhällsmodellen.

4. EMU:s potentiella effekt på medlemsstaterna

4.1. EMU:s tredje etapp inleddes för bara några månader sedan. Många effekter av valutaunionen är därför fortfarande föga märkbara. En rad förändringar kan dock förväntas, och några kan redan iakttas.

4.2. Valutaunionen är en följd av föresatsen att skapa en stor inre marknad i Europa. När de olika nationella valutorna försvinner suddas gränserna ut ytterligare mellan medlemsstaterna. Valutaunionen innebär därför att konkurrensen ökar i hela EU, bland annat genom en förbättrad prisöverblick. Företagens rörlighet (sammanslagningar över gränserna, fusioner osv.) stimulerades redan av inre marknaden och uppmuntras nu än mer.

4.2.1. Den ökade konkurrensen är potentiellt av godo eftersom den kan leda till bättre kvalitet och produktivitet. Vad som däremot måste undvikas är att medlemsstaterna ägnar sig åt inbördes tävlan och en ohämmad konkurrens på bekostnad av varandra, bland annat i fråga om miljö, skatter och arbetsvillkor. Med valutaunionen blir harmonisering eller samordning på en rad områden än mer angeläget, något som framgår av de förslag som för närvarande diskuteras om beskattning av sparande och företagsbeskattning.

4.2.2. Den hårdnande konkurrensen kommer säkerligen att leda till högre produktivitet, vilket i teorin är en förutsättning för tillväxt och förbättrad välfärd. Man kan dock fråga sig om produktivitetsökningarna inte också leder till förlorade arbetstillfällen i Europa. Det finns en reell risk för det. Men om aktörerna i EU lyckas samordna sin ekonomiska politik skulle det kunna utmynna i en tillräckligt stark efterfrågan. I så fall skulle nettoeffekten på sysselsättningen kunna bli positiv. Produktivitetsvinsterna i vissa branscher kan mycket väl ge upphov till prissänkningar som indirekt stimulerar efterfrågan på en lång rad varor och tjänster. Även i detta sammanhang tycks nyckeln vara att man med framgång lyckas genomföra Europeiska sysselsättningspakten.

4.3. I en valutaunion kan det definitionsmässigt inte förekomma någon växelkursturbulens på grund av exempelvis valutaspekulationer. Vissa EU-länder utsattes för spekulationer i början av 1990-talet. Hela kontinenten drabbades därmed av konkurrensstörningar, som i sin tur ledde till att sysselsättningen och tillväxten utvecklades sämre än väntat.

4.3.1. Kommittén konstaterar därför med tillfredsställelse att EMU-länderna var skyddade från den turbulens som präglade växelkursmarknaden några månader 1998. Detta är en väsentlig framgång och en positiv effekt som redan nu kan sättas upp på eurons pluskonto.

4.3.2. Europeiska centralbankens ordförande, Wim Duisenberg, framhöll också under sitt senaste möte med företrädare för ESK att ett av eurons huvudmål är att skapa intern stabilitet.

4.4. Det är svårt att göra några tillförlitliga prognoser om ränteutvecklingen i euroområdet. En positiv effekt kan vi dock redan konstatera: Att det inte finns några växelkursrisker i euroområdet inverkar positivt på de offentliga finanserna. Innan den gemensamma valutan infördes tillämpade i själva verket finansmarknaderna, av rädsla för devalvering, en särskild riskpremie för vissa stater som lånade pengar. Med växelkursrisken eliminerad kan dessa stater i dag låna pengar till förmånligare ränta. Om alla andra faktorer förblir oförändrade blir därmed räntekostnaderna lägre, och om politiken förblir oförändrad kommer budgetbalansen att förbättras automatiskt. Framför allt starkt skuldsatta länder vinner väsentligt på att man inte längre tillämpar riskpremier på grund av rädsla för varierande växelkurser.

4.5. I takt med att vi närmar oss den 1 januari 2002 kommer utnyttjandet av euron att bli allt vanligare vid affärstransaktioner (och givetvis ännu vanligare efter detta datum). I euroområdet blir det således allt sällsyntare med växling från en valuta till en annan. Det torde innebära att de ekonomiska aktörerna (företag och konsumenter) kan spara en betydande del av sina transaktionskostnader. Kommissionen uppskattar besparingarna till 0,5 % av BNP i de större länderna. I de mindre skulle vinsten till och med kunna uppgå till 1 %.

4.5.1. Den insparade transaktionskostnaden utgör ibland en icke obetydlig förbättring av de europeiska företagens konkurrenskraft.

4.5.2. En annan fördel med euron är att den, vid sidan om yen och dollar, i allt större utsträckning kommer att bli en referensvaluta på global nivå. Ett första tecken på det är andelen aktieemissioner som utställs i euro. Att ha en valuta som räknas på global nivå innebär många fördelar. En är att det självfallet ger ett bättre skydd mot effekter i samband med andra valutors svängningar.

4.6. Förutom de fördelar eller löften som införandet av euron ger upphov till tvingar den gemensamma valutan fram en rad beteendeförändringar i EMU-länderna. När EU nu har infört en gemensam valuta är det viktigt att den också utvecklas mot en ekonomisk och politisk union. Denna utveckling reser många frågor, som kommittén har behandlat i andra yttranden(4): samordning av den ekonomiska politiken, skattepolitiken osv.

4.6.1. ESK vill i föreliggande yttrande särskilt framhålla två aspekter: budgetpolitiken och lönepolitiken.

4.7. Det är av avgörande betydelse att EMU-länderna i sin budgetpolitik respekterar riktlinjerna i "Stabilitets- och tillväxtpakten". Flera medlemsstater måste fortsätta saneringen av sina offentliga finanser. Målet är att samtliga EU-länder skall ha tillräckliga budgetmarginaler för att vid behov kunna bemöta en försämrad konjunktur.

4.8. Lönepolitiken får också en annan karaktär i valutaunionen. Det är inte längre möjligt att genom devalvering korrigera konkurrensskillnader. Arbetsmarknadens parter måste alltså bära ett tyngre ansvar för lönebildningen.

4.8.1. I ett tidigare yttrande(5) påpekade kommittén att det är viktigt att arbetsmarknadsorganisationerna lyckas öka samordningen av de olika nivåer som ansvarar för löneförhandlingar. På så sätt skulle arbetsmarknadens parter kunna bidra till en tillväxt- och sysselsättningsdynamik utan att underblåsa inflationstendenser.

5. EMU och lokalisering av investeringar

5.1. Lokaliseringen av investeringar i EU kommer med stor sannolikhet att påverkas av valutaunionen. En sak kan redan nu konstateras: De utländska direktinvesteringarna i euroområdet är hädanefter skyddade från instabila växelkurser i EMU-länderna och är därför säkrare än tidigare.

5.2. Det finns otaliga vetenskapliga studier som försöker påvisa faktorerna bakom lokalisering av investeringar. Syftet med föreliggande yttrande är förvisso inte att utvärdera slutsatserna i dessa olika arbeten. ESK vill helt enkelt påminna om att Europa inte får försöka konkurrera med låglöneländer och deras relativa fördelar. Studierna visar att det är andra faktorer som är avgörande för att attrahera investeringar som skapar betydande värdetillväxt: dynamisk forskning, kunskap, kvalificerad arbetskraft och samhällsklimatet är samtliga viktiga faktorer.

5.2.1. Fortsatt välstånd i hela EU förutsätter att Europa framför allt stöder sig på strategier som bygger på kvalitetsprodukter och hög produktivitet.

5.3. Vid sidan om privata investeringar är offentliga investeringar en viktigt faktor för att uppnå en harmonisk utveckling i EU:s samtliga regioner.

5.3.1. Kommissionen påpekade nyligen i en rapport(6) att de offentliga investeringarna har minskat från 3 % av BNP i början av 1990-talet till drygt 2 % i dag. Det viktigaste skälet till denna minskning är kravet att uppfylla konvergenskriteriet för offentliga underskott. Ett annat skäl är privatiseringen av en rad tjänster och överföringen till den privata sektorn av investeringar i anslutning till dessa.

5.3.2. Denna situation skulle kunna få negativa konsekvenser för den regionala utvecklingen, särskilt när det gäller investeringar i ny teknologi, som är av avgörande betydelse. Det är dessutom absolut nödvändigt att man är uppmärksam på att privatiseringarna inte av snäva lönsamhetshänsyn leder till färre investeringar i de minst utvecklade regionerna. Denna aspekt måste undersökas ingående i framtiden.

5.3.3. De finansiella beslut som fattades vid toppmötet i Köln i mars 1999 innebär att EU avsätter mindre resurser till regionerna. De nationella myndigheternas investeringar i de egna regionerna blir därmed än viktigare. ESK vill framhålla att utvärderingen av hur medlemsstaterna efterlever kraven i "Stabilitets- och tillväxtpakten" måste vara ytterst nyanserad.

5.3.4. Vissa misstag i det förflutna får absolut inte upprepas i framtiden. Det skulle skada den ekonomiska och sociala sammanhållningen om de offentliga investeringarna var det första område som drabbades av nedskärningar under en kris eller chock, vilket skedde vid övergången till EMU:s tredje etapp och vilket vanligtvis sker vid omfattande budgetjusteringar.

6. Asymmetriska chocker: ett hot mot sammanhållningen

6.1. Ett klassiskt problem i en valutaunion är förmågan att reagera på en asymmetrisk chock, det vill säga en oväntad händelse som får direkt eller indirekt inverkan på samhällsekonomiska parametrar som sysselsättning, produktion och inflation.

6.1.1. Ordet "asymmetrisk" anger att chocken inte drabbar hela det område som ingår i valutaunionen på samma sätt.

6.2. Risken för en asymmetrisk chock kan bedömas utifrån en mängd parametrar.

6.3. En parameter är graden av kommersiell öppenhet (se uppgifter i bilaga 1). Handeln utanför euroområdet utgör bara 13 % av EMU-ländernas BNP. Det är självfallet ett medeltal och vissa länder uppvisar mycket högre tal. Medeltalet visar dock att konjunkturens styrka i euroområdet i första hand och i stor utsträckning beror på interna faktorer.

6.4. En annan angreppsmetod är att studera konjunkturcyklernas utveckling.

Tabell 1

Samband mellan BNP-tillväxt och euroområdet((Tabellen visar sambandet mellan BNP-tillväxten i varje enskilt land och BNP-tillväxten i de 11 länder som ingår i EMU 1999. Beräkningen bygger på uppgifter som inhämtats varje halvår.))

>Plats för tabell>

Källa: OECD

6.4.1. Siffrorna i tabellen ovan visar att de ekonomiska konjunkturerna i EMU-länderna tenderar att närma sig varandra. De konjunkturbetonade tillväxt- och avmattningsperioderna tenderar med andra ord att sammanfalla i större utsträckning. De ekonomiska konjunkturerna i de elva EMU-länderna går mot ökad symmetri. Man kan bara hoppas på att denna tendens kommer att bekräftas i framtiden. Det bör bli fallet under förutsättning att medlemsstaterna ytterligare samordnar sin ekonomiska politik.

6.4.2. Dessa resultat måste givetvis tolkas med försiktighet. Man kan absolut inte dra slutsatsen att det inte finns någon risk för asymmetriska chocker, utan man måste snarare sätta in riskerna i sitt rätta sammanhang.

6.5. Av ekonomiska studier som nyligen gjorts framgår att asymmetriska chocker ofta kan vara koncentrerade till en eller flera regioner snarare än till en nation. Det räcker med en kort analys av medlemsstaternas näringsliv för att påvisa de regionala skillnaderna i fråga om produktions- och tjänstestruktur.

6.6. Vissa betraktar flyttning mellan regionerna som en lösning vid en chock eller ihållande arbetslöshet. Studier visar att olika faktorer bidrar till att hämma denna rörlighet, särskilt möjligheten att hitta en bostad. Samtidigt är det viktigt att understryka att om en del av den kvalificerade arbetskraften flyttar från en viss region vid en tillfällig chock skulle det på medellång sikt bidra mer till att försvaga än förstärka en ekonomisk återhämtning.

6.7. ESK vill erinra om att medlemsstaterna måste uppfylla kraven i "Stabilitets- och tillväxtpakten". Medlemsstaterna måste ha sunda offentliga finanser för att kunna reagera vid en oväntad chock. Och i en sådan situation måste varje enskilt land kunna förlita sig på sina egna resurser.

6.8. Man kan dessutom betrakta den europeiska solidariteten i enlighet med artikel 100.2 i EG-fördraget, där det anges att "om en medlemsstat har svårigheter eller allvarligt hotas av stora svårigheter till följd av osedvanliga händelser utanför dess kontroll, kan rådet genom enhälligt beslut på förslag av kommissionen på vissa villkor bevilja den berörda medlemsstaten ekonomiskt bistånd från gemenskapen".

6.8.1. ESK anser att EU redan nu bör överväga att införa en mekanism för att kunna bemöta asymmetriska chocker. Flera framstående EU-företrädare, bland annat kommissionens ordförande Romani Prodi, har tagit upp frågan till debatt. Europaparlamentet har å sin sida utarbetat en rapport om frågan(7). Kommittén beklagar att man ännu inte har tagit upp frågan för diskussion i Ekofin-rådet. I rapporten föreslås att man i föregripande syfte skall planera motåtgärder för att kunna bemästra en händelseutveckling som inte kan uteslutas.

6.8.2. Som Europaparlamentet påpekar behövs det redan i dag ett rättsligt ramverk för att inte förlora tid på lagstiftningsarbete om en sådan chock skulle inträffa. Kommittén stöder också förslaget om att införa ett varningssystem för att två gånger om året bedöma riskerna för en sådan chock.

6.8.3. Tillfälliga ekonomiska överföringar skulle kunna hjälpa en region att återställa sin tillväxtpotential. En sådan insats skulle inte syfta till omfördelning utan snarare till att hjälpa en medlemsstat att bemöta en chock (nationellt eller regionalt). På så sätt skulle den fungera som ett slags försäkring.

6.8.4. Ett sätt att finansiera en fond avsedd att bemöta asymmetriska chocker vore enligt vissa kommentatorer att eventuellt använda de nationella centralbankernas överskottsreserver. Idén förtjänar att utforskas närmare.

7. Slutsatser

7.1. Införandet av euron är av grundläggande betydelse för byggandet av Europa. Europa förfogar nu över ett mycket värdefullt redskap, och den dynamik som uppstått i samband med projektet för den gemensamma valutan bör absolut stimuleras. Euron är inget självändamål, utan skall fungera som en katalysator för framsteg mot ett starkare Europa, ett Europa som kan motsvara medborgarnas grundläggande förväntningar.

7.2. Några månader efter inledningen av EMU:s tredje etapp är den ekonomiska och sociala sammanhållningen mellan EU:s regioner fortfarande mycket ofullständig. Man kan visserligen konstatera att de fattiga regionerna ökat sitt välstånd och i någon mån närmat sig de rika, men det har givit alltför få effekter på sysselsättningen.

7.3. ESK sätter stort hopp till den Europeiska sysselsättningspakten och den process som inleddes av det tyska ordförandeskapet. EMU kan befrämja ökad tillväxt och sysselsättning om man ingående samordnar strategierna från Luxemburg (arbetsmarknadspolitiska åtgärder), Cardiff (reform av varu-, tjänste- och kapitalmarknaderna) och Köln (makroekonomiska åtgärder). Alla berörda aktörer, särskilt arbetsmarknadens parter, måste medverka fullt ut om processen skall bli framgångsrik.

7.4. Bildandet av en ekonomiska och monetär union för med sig en rad omvälvningar som i många avseenden ännu inte är märkbara. Valutaunionen skapar nya förutsättningar, däribland intensivare konkurrens, säkrare utländska investeringar och ökad intern stabilitet.

7.5. Valutaunionen tvingar också EMU-länderna att uppträda mer disciplinerat, särskilt när det gäller budgetpolitiken. På arbetsmarknadens parter å sin sida vilar det tunga ansvaret att effektivt samordna löneförhandlingarna för att hålla uppe efterfrågan, men utan att det leder till en överhettad ekonomi och underblåser inflationstendenser.

7.6. ESK anser att ett hot mot sammanhållningen i euroområdet är att vissa regioner kan komma att drabbas av asymmetriska chocker. Både de enskilda medlemsstaterna och EU-institutionerna måste förbereda sig på sådana chocker. Flera förslag har redan framförts. Slutligen vill ESK framhålla att EU snarast bör utforma de verktyg som krävs för att unionen skall stå rustad om en sådan chock skulle inträffa.

Bryssel den 21 oktober 1999.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Beatrice RANGONI MACHIAVELLI

(1) EGT C 206, 7.7.1997.

(2) EGT C 329, 17.11.1999.

(3) EGT C 209, 22.7.1999.

(4) Se bland annat ESK:s yttranden om "Ekonomisk årsrapport 1999",EGT C 209, 22.7.1999, och om "Skattepolitiken"(under utarbetande).

(5) EGT C 40, 15.2.1999.

(6) "Offentliga investeringar som ett led i en ekonomisk strategi", KOM(1998) 682 slutlig, den 2 december 1998.

(7) EGT C 98, 9.4.1999.