KOMMISSIONENS MEDDELANDE om främjande av en hållbar utveckling inom EU:s utvinningsindustri (utom energiproduktion)

INNEHÅLLSÖRETECKNING

1. Inledning

1.1. Syftet med detta meddelande

1.2. Bakgrunden till kravet på en hållbar utveckling

2. Kännetecken hos EU:s industri

2.1. Industrin

2.2. Konkurrenskraftens kännetecken

2.2.1. Geologi, tillgång till mark och prospektering

2.2.2. Delsektorerna

2.3. Miljökonsekvenser

2.4. Kännetecken på det sociala området

3. Prioriterade frågor för en hållbar utveckling inom industrin

3.1. Förbättrad hållbarhet inom industrin - en hög miljöskyddsnivå

3.1.1. Det gällande regelverket

3.1.2. Behovet av nya styrmedel

3.1.3. Miljöavtal

3.1.4. Andra initiativ

3.2. Ekonomiska aspekter

3.2.1. Konkurrenskraft

3.2.2. Administrativa rutiner

3.3. Prestanda på det sociala området och sysselsättning

3.4. Forskning och teknisk utveckling (FoTU)

3.5. Utvidgningen

4. Uppföljningsåtgärder

1. Inledning

1.1. Syftet med detta meddelande

Syftet med detta meddelande är att fastställa allmänna riktlinjer för främjandet av en hållbar utveckling inom EU:s utvinningsindustri (utom energiproduktion) (nedan kallad industrin), genom att ta hänsyn till behovet av en säkrare och mindre förorenande utvinningsverksamhet och samtidigt se till att industrins konkurrenskraft upprätthålls. Kommissionen framhåller att det är nödvändigt att förbättra industrins miljöprestanda generellt sett och att förebygga olyckor, liknande dem som nyligen inträffade i Rumänien och Spanien då avfallsdammar brast. I detta meddelande behandlas befintliga och framtida lagstiftningsåtgärder och andra initiativ mot bakgrund av kraven på en hållbar utveckling. Dessutom beskrivs hur man kan arbeta vidare med dessa frågor med iakttagande av subsidiaritetsprincipen. Medlemsstaterna, industrin och andra berörda parter uppmanas att aktivt delta i arbetet med att fastställa en ram för en förbättrad dialog som bör resultera i konkreta mål, en tidsplan för när dessa mål skall ha uppnåtts, och konkreta åtgärder.

1.2. Bakgrunden till kravet på en hållbar utveckling

Enligt artikel 6 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen (EG-fördraget) skall miljöskyddskraven integreras i gemenskapens politik i syfte att främja en hållbar utveckling. För att följa upp detta krav har Europeiska rådet begärt att de olika rådskonstellationerna senast i juni 2001 skall ha utarbetat omfattande integreringsstrategier. Rådet (industri) har redan lämnat sitt första bidrag när det gäller industripolitiken i sina slutsatser av den 29 april 1999 och genom sin rapport till Europeiska rådet av den 9 november 1999 om hur målet att få till stånd en hållbar utveckling kan integreras med industripolitiken. I detta sammanhang har rådet betonat att det krävs en integrerad strategi för en hållbar utveckling där målet är att åstadkomma en hög nivå när det gäller ekonomisk och social utveckling samt miljöskydd (de tre pelarna). Integreringen av kraven på en hållbar utveckling kommer även att prioriteras i näringslivspolitiken och i förslaget till ett nytt flerårigt program för företag och företagsamhet, 2001-2005.

2. Kännetecken hos EU:s industri

2.1. Industrin

Med några få undantag, till exempel färskvatten och förnybara resurser från jord- och skogsbruket, utvinns alla råvaror som används i samhället för produktion eller konsumtion från jorden, havsbottnen eller havet. Metaller och mineraler är av grundläggande betydelse för det dagliga livet, för byggnader, vägar och transportfordon etc. Begreppet industri omfattar här utvinning av alla fasta mineraler, utom kol och uran, som behandlas i andra fördrag och således inte tas upp i detta meddelande. Meddelandet omfattar inte heller lignit, torv, brunkol och oljeskiffer.

Denna industri delas normalt sett in i följande tre delsektorer:

- Metalliska mineraler (t.ex. järn, koppar och zink).

- Byggnadstekniska mineraler (t.ex. natursten [1], aggregat, sand, grus, kalksten, kritsten och gips).

[1] Begreppen prydnadssten eller huggen sten används också ofta.

- Industriella mineraler, som kan delas in i följande grupper:

- Fysikaliska industriella mineraler (t.ex. kaolin, fältspat och talk).

- Kemiska industriella mineraler (t.ex. salt, pottaska och svavel).

När det i detta meddelande hänvisas till samtliga dessa material används begreppet "mineraler".

Utvinningsindustrin har särdrag som kräver en stabil jämvikt mellan ekonomiska, miljömässiga och sociala aspekter, som ibland är svår att upprätthålla. Å ena sidan måste industriverksamheten lokaliseras med hänsyn till geologiska fyndigheter som det lönar sig att exploatera. Å andra sidan får industrin oundvikligen konsekvenser för miljö, landskap, hälsa och säkerhet och för de medborgare som utsätts för utsläpp från gruvdriften. Utvinningsverksamheten aktualiserar också problemet att icke-förnybara resurser utarmas. Frågan är därför om tillräckliga miljöskyddsåtgärder tidigare vidtagits från industrins sida eller om sådana åtgärder krävts, och om miljökostnaderna fullt ut internaliserats i mineralpriset. Utvinningsindustrin är viktig för välstånd och sysselsättning, men det krävs betydande kontrollåtgärder för att säkerställa en hög miljöskydds- och arbetarskyddsnivå.

På grund av de olika miljökonsekvenserna och de stora riskerna för arbetstagarna måste man inom industrin anta utmaningarna i samband med en hållbar utveckling. Detta är en fråga som behandlas av organisationer som Internationella arbetsbyrån, FN:s miljöprogram, Världsbanken, världsomspännande näringslivsorganisationer som World Business Council for Sustainable Development, branschsammanslutningar, enskilda företag och icke-statliga organisationer. I många länder inom EU och på andra håll har det tagits initiativ för att anpassa den nationella politiken för denna industri till kravet på en hållbar utveckling. I länder som har stora naturtillgångar, till exempel Kanada och Australien, har kravet på en strategi för en hållbar utveckling lett till intensiva diskussioner och samråd mellan berörda parter, som har varit avgörande för den politiska utvecklingsramen för industrin.

Det beräknas att 190 000 personer är direkt sysselsatta inom denna industri i EU [2]. Industristrukturen är inte enhetlig - det finns ett stort antal små och medelstora företag som levererar till regionala marknader, men även flera multinationella företag som har huvudkontor inom EU och dotterföretag eller närstående bolag på olika platser i världen. Delsektorn för byggnadstekniska mineraler är den med överlägset flest anställda. Uppskattningsvis 140 000 personer är direkt anställda inom denna delsektor [3]. Det är också denna sektor som i störst utsträckning domineras av små och medelstora företag - 90% av företagen har färre än 50 anställda. [4]

[2] Beräknad sysselsättning 1997 för Nace rev. 1 13.1-2 och 14.1-5. Källa: Eurostat och nationella geologiska undersökningar, statistiska kontor och ministerier.

[3] Källa: Panorama of EU industry 1997.

[4] Nace rev. 1 14.1-14-2, skattat på grundval av data från Eurostat för 1995 och 1996.

Denna industri finns för närvarande i hela gemenskapen. Verksamheten för utvinning av industriella och byggnadstekniska mineraler är relativt jämnt fördelad inom EU. I samtliga medlemsstater utvinns till exempel aggregat (krossad sten), sand och grus för byggändamål. Å andra sidan är produktionen av metalliska mineraler mer koncentrerad. Finland, Grekland, Irland, Portugal, Spanien och Sverige står tillsammans för ca 75% av EU:s totala produktion [5]. När det gäller brytning av natursten svarar Frankrike, Grekland, Italien, Portugal och Spanien för ca 90% av EU:s totala produktion [6].

[5] Beräknat på grundval av produktionskvantitet, metriska ton. Källa: World Mining Data 1997.

[6] Beräknat på grundval av produktionskvantitet. Källa: European Minerals Yearbook 1996/97.

Utvinningsindustrin inom Europa utgör grunden för en konkurrenskraftig och innovativ industri för tillverkning av utrustning och maskiner. Sistnämnda industri måste ha starka band till utvinningsindustrin för att kunna utveckla, prova och demonstrera sina produkter. Europeiska producenter av utrustning och maskiner levererar till utvinningsindustrin över hela världen. Annan industriell verksamhet, till exempel byggindustrin, utgör grunden för en marknad för spin-off-användning av dessa produkter.

På det globala planet kan det konstateras att industrin finns i de flesta länder, och de viktigaste producentländerna är USA, Kanada, Australien, Ryssland och Kina. När det gäller industriella och byggnadstekniska mineraler står EU för drygt 20% [7] av den kvantitet som produceras i världen, medan EU är en av världens största producenter av vissa mineraler som natursten, fältspat, kaolin och pottaska. De flesta industriella och byggnadstekniska mineraler produceras och saluförs inom EU, och i vissa fall även inom enskilda medlemsstater. När det gäller metalliska mineraler står EU för mellan 2 och 3% [8] av världsproduktionen. Den totala handelsbalansen för mineraler är negativ (ca 8 miljarder euro), vilket visar att EU är mycket beroende av råvaruimporten. Mer än 3/4 av EU:s totala import på 21,5 miljarder euro 1998 hade sitt ursprung i andra länder än OECD-länder. Brasilien, Sydafrika och Kina är de viktigaste leverantörsländerna för EU [9].

[7] Metriska ton. Inbegriper alla mineraler i Nace rev. 1 14.1-14.5, med undantag av natursten. Källa World Mining Data 1997.

[8] Metriska ton. Källa: World Mining Data 1997.

[9] Källa: COMEXT 1998.

Dålig förvaltning inom denna sektor i utvecklingsländerna kan äventyra tillgången till de nödvändiga resurserna och förstärka de hot mot den lokala och globala miljön som följer av dålig skött verksamhet eller av att myndigheter inte inför och tillämpar lämpliga miljöbestämmelser på ett effektivt sätt.

Det är därför viktigt att vidta åtgärder för att hjälpa de länder tillsammans med vilka EU upprättat samarbetsprogram för att dessa länder skall kunna ta itu med frågor som rör upprättande/förstärkning av ett lämpligt företagsklimat och en sund förvaltning av gruvmiljöer. Sådan hjälp torde bidra till att främja en hållbar utveckling, målet att utrota fattigdom i utvecklingsländerna och deras integrering i världsekonomin.

2.2. Konkurrenskraftens kännetecken

EU är världens största förbrukare av mineraler, vilket återspeglar det faktum att många tillverkningsindustrier är beroende av råvaror i form av mineraler. Det råder ett starkt samband mellan de ekonomiska utsikterna för industrin och den ekonomiska aktivitetens allmänna nivå på nationellt, europeiskt och globalt plan. På grund av detta karakteriseras mineralmarknaderna av stora prisfluktuationer och efterfrågevariationer, som kan få tillfälliga och ibland allvarliga effekter på industrin. Ett exempel på detta är den ekonomiska krisen i Asien 1998. De viktigaste faktorerna för konkurrenskraften i alla delsektorer inom industrin är bland annat mänskliga resurser, tillgång till mark, en stabil och förutsägbar rättslig ram där lagstiftningen står i proportion till de mål som eftersträvas, forskning och teknisk utveckling och tillgång till infrastruktur, bland annat transporter, låga fraktkostnader och energiförsörjning.

2.2.1. Geologi, tillgång till mark och prospektering

Geologiska fyndigheter avgör var utvinningsverksamheten skall bedrivas. Om en fyndighet är lönsam avgörs av flera faktorer, bland annat vilken typ av malm det rör sig om och malmens renhetsgrad, hur djup fyndigheten är och vilka tekniska processer/metoder som kan utnyttjas vid utvinningen. Lika stor betydelse har dock marknadspriserna och produktionskostnaderna. Förändringar av dessa faktorer kan innebära att en fyndighet som betraktats som olönsam kan bli kommersiellt möjlig att utnyttja och tvärtom. Den tekniska utvecklingen innebär att man med jämna mellanrum upptäcker nya fyndigheter och att man kan exploatera mineraler som tidigare betraktats som olönsamma eller tekniskt omöjliga att utvinna. Följaktligen är en effektiv exploatering och tillgång till mark centrala faktorer för industrins framtida utveckling och konkurrenskraft. Tillgången till mark bör dock noggrant vägas mot de potentiella negativa miljöeffekterna.

När det gäller markanvändning krävs stora markområden för förundersökningarna - ibland tiotals kvadratkilometer. Detta gäller framför allt metalliska mineraler och industriella mineraler av hög kvalitet, som i allmänhet är svåra att lokalisera. För själva exploateringen behövs det bara ett mycket begränsat markområde - det rör sig oftast om några få hektar.

EU står för en mycket liten andel av världens utgifter för prospektering. Utgifterna beräknades 1998 uppgå till 68 miljoner euro [10]. Utgifterna avser främst prospektering efter basmetaller, guld och diamanter, där EU:s tillgångar är begränsade jämfört med andra delar av världen. I praktiken sker prospektering främst i de medlemsstater där metalliska mineraler för närvarande utvinns, framför allt i de norra delarna av Finland och Sverige. Efter det att gruvlagstiftningen i dessa länder rationaliserats i början av 1990-talet ökade prospekteringen betydligt, sett till utgiftsnivå och antalet beviljade tillstånd.

[10] Mining Journal, 30.10.1998, volym 331.

När det gäller de finansieringsproblem som följer av den höga risk som är förknippad med prospektering kan mindre företag på detta område vanligtvis inte finansiera verksamheten med lånat kapital, vilket innebär att de behöver riskvilligt kapital för att finansiera prospekteringen. På så vis kan prospekteringen kräva lång och komplicerad planering och stora kapitalinvesteringar för vilka återbetalningstiden ofta är lång. Det är till exempel inte ovanligt att det går 7-10 år från det att fyndigheterna upptäcks till det att produktionen kommer igång. Det kan behöva avsättas stora belopp i det tidiga skedet av ett projekt då risken är som störst på grund av osäkerheten angående värde och kostnader i samband med utvinningen av fyndigheterna. En stor del av utgifterna för miljöskydd uppstår i ett tidigt skede i samband med omfattande miljökonsekvensbedömningar och verksamhetsplanering, som även omfattar nedläggning, åtgärder för återställande och efterbehandling. Å andra sidan innebär miljöskyddskraven också att miljön förbättras. Dessa förbättringar tas dock normalt sett inte med i beräkningen. Det uppstår särskilda administrativa svårigheter i samband med förseningar vid beviljande av tillstånd, vilket kan vara mycket kostsamt för företagen och leda till att de beslutar att avbryta investeringarna.

De centrala faktorer som påverkar investeringsbesluten angående utvecklingen av ny verksamhet är således prognoser för efterfrågan, geologiska förutsättningar, tillgång till riskvilligt kapital och en rättslig och administrativ ram som medger en viss förutsägbarhet när det gäller vilka beslut som fattas.

2.2.2. Delsektorerna

Verksamhetens konkurrenskraft och lönsamhet varierar mellan delsektorerna. När det gäller de metalliska mineralerna står den europeiska industrin inför svår global konkurrens. På den internationella marknaden kan mineraler som producerats till låga kostnader erbjudas framför allt från storskalig verksamhet utanför unionen för utvinning av malm med hög renhetsgrad. Det faktum att underjordsbrytning dominerar bidrar också till att kostnaderna blir högre inom EU:s industri jämfört med i konkurrentländerna på andra håll i världen. Från industrins sida har man gjort stora ansträngningar för att minska de totala kostnaderna genom rationalisering och ökad kapitalintensitet vilket lett till att antalet anställda minskat betydligt. Globaliseringen medför många möjligheter till investeringar utanför EU. Dessa möjligheter har i stor utsträckning utnyttjats av den europeiska industrin. Mot bakgrund av den globala handeln med metaller och priserna på världsmarknaden, stöder man från industrins sida till fullo rättvisa handelsvillkor, fri konkurrens och avskaffande av handelshinder.

Byggnadstekniska mineraler utvinns främst i stenbrott. De viktigaste användningsområdena är vägar, byggnader och järnvägar, tillverkning av cement, kalksten, gips och en rad andra produkter som glas och keramik. EU är en stor världsproducent och är i stor utsträckning självförsörjande när det gäller de flesta mineraler av denna typ. Byggnadstekniska mineraler levereras i allmänhet till marknaderna från relativt närliggande platser, eftersom avståndet mellan platsen för utvinning respektive användning är en viktig kostnadsfaktor. Transportkostnaderna begränsar således den externa konkurrensen när det gäller bulkråvaror för byggändamål. På grund av det höga värdet är dock natursten en viktig exportprodukt och det är främst i Nordamerika som de europeiska producenterna finner avsättning för dessa produkter. Konkurrensen ökar dock från lågkostnadsproduktion i länder som Indien, Brasilien och Kina.

Industriella mineraler utvinns med få undantag i stenbrott. De är viktiga råvaror för den industri som tillverkar kemikalier och gödningsmedel och för tillverkning av keramik, glas, papper, färg och plast. Konkurrensen på världsmarknaden har ökat betydligt under de senaste åren på grund av de lägre kostnaderna i många tredje länder, och denna trend väntas fortsätta. Signaler om överutbud av flera kemiska industriella mineraler, som pottaska och salt, tyder också på att konkurrensen ökar. Fyndigheternas kvalitet är liksom expertis på bearbetningsområdet viktiga faktorer för att kvalitetskraven skall kunna uppfyllas och konsumenternas efterfrågan på produkter tillgodoses. Konsumenterna kan i allmänhet välja mellan flera leverantörer i Europa och på andra håll.

2.3. Miljökonsekvenser

Ur miljösynpunkt kan utvinningsverksamheten ge anledning till oro på två sätt. För det första kan utnyttjandet av icke-förnybara resurser innebära att framtida generationer inte kommer att ha tillgång till dessa resurser. För det andra kan gruvdriften skada miljön. Utvinningsindustrins potentiella miljöeffekter är bland annat luftföroreningar (framför allt stoft), buller, föroreningar i mark och vatten, samt effekter på grundvattennivån. Dessutom kan naturliga livsmiljöer störas eller förstöras och det omgivande landskapets utseende påverkas. Vilka miljöeffekter en viss verksamhet får avgörs av malmens och platsens särskilda egenskaper, till exempel hur djup fyndigheten är, malmens kemiska sammansättning, den omgivande berggrunden, naturligt förekommande ämnen och andra geografiska förutsättningar och klimatförhållanden. Andra faktorer som är avgörande för miljökonsekvenserna är vilka metoder som används för att utvinna och bearbeta malmen och för att bortskaffa avfallet. Utvinningen av metaller får i allmänhet större miljökonsekvenser då toxiska kemikalier i vissa fall måste användas vid anrikningsprocessen. De stora kvantiteterna toxiskt avfall som kan bli kvar efter sådana processer måste hanteras försiktigt så att till exempel inte vattendrag förorenas genom läckage av surt lakvatten, eller konstruktioner och fördämningar för avfall brister.

Gruvavfall är en av de vanligaste avfallstyperna i gemenskapen. Vissa typer av avfall, till exempel sådant som genereras inom gruvindustrin från icke-järnmetaller, innehåller stora kvantiteter farligt avfall, såsom tungmetaller, och medför betydande risker.

Den cyanid som läckte ut i floden Tisza då en fördämning brast vid guldgruvan Baia Mare i Rumänien gav upphov till en giftansamling som transporterades ända bort till Donau. De synliga effekterna på de omgivande ekosystemen demonstrerade än en gång de miljöproblem som gruvdrift leder till. Under de senaste åren har det inträffat andra liknande olyckor. Framför allt kan Aznalcollar-olyckan i Spanien nämnas, där en fördämning som brast på liknande sätt ledde till att miljön i nationalparken Coto Doñana förgiftades. Den 25 april 1998 förorenades ett stort område (ca 4 500 hektar) vid gränsen till nationalparken Doñana av över 5 miljoner kubikmeter toxiskt avfall, efter det att avfallsdammen i Aznalcollar-gruvan brustit. Man bör dra lärdomar av dessa olyckor för att kunna minimera risken för att sådana olyckor inträffar i framtiden.

Förutom de frågor som gäller just mineraler är flera andra frågor på miljöområdet av direkt betydelse för denna industri. Kommissionen har redan tagit upp frågan om hur gemenskapen skall kunna främja en mer miljöeffektiv produktion och mer miljöeffektiva konsumtionsmönster och minska materialanvändningen, energiförbrukningen och utsläppen, samtidigt som en hög nivå när det gäller produkter och tjänster upprätthålls [11]. Dessa frågor kommer även fortsättningsvis att vara av betydelse för denna industri och kommer att påverka den politik som rör industrin. Kommissionen behandlar dessa frågor i olika sammanhang. Ett exempel är materialåtervinning, där en viktig fråga är vilka konsekvenser som vissa sektorer i senare led i förädlingskedjan, till exempel byggsektorn, har för miljömålen.

[11] Meddelande från kommissionen - Miljön i Europa: Vilka är riktlinjerna för framtiden- En helhetsbedömning av Europeiska gemenskapens handlingsprogram för miljön och en hållbar utveckling kallat "Mot en hållbar utveckling", KOM(1999) 543, 24.11.1999.

Övergivna gruvor och stenbrott där miljön inte återställts vittnar om industrins otillfredsställande miljöprestanda. Dessa övergivna platser förstör landskapet och kan medföra allvarliga hot mot miljön framför allt på grund av läckage av surt lakvatten. Det rättsliga ansvaret för att miljömässigt återställa dessa platser är ofta oklart på grund av brister i regelverket eller svårigheter att avgöra vem som är ansvarig. Kommissionen anser att det bör göras en undersökning av dessa platser och av de miljöproblem de medför, vilket skulle göra det möjligt att i samarbete med medlemsstaterna avgöra med hjälp av vilka åtgärder situationen kan rättas till. Från den europeiska industrins sida har man meddelat att man är villig att delta i en sådan undersökning och att ta fram ett verktyg för att göra en prioritering bland de nödvändiga åtgärderna. Flera medlemsstater har också börjat vidta åtgärder för att återställa miljön på dessa platser. Genom Lifeprogrammet stöder kommissionen också initiativ för att förebygga eller reducera utvinningsverksamhetens miljöeffekter, bland annat när det gäller övergivna platser.

Genom den tekniska utvecklingen har det blivit möjligt att på ett säkert sätt hantera och bortskaffa farligt avfall och att ersätta farliga bearbetningsmetoder, vilket ofta även lett till produktivitetsvinster. Modern informationsteknik har inneburit att man på ett effektivt sätt kan kontrollera verksamhetens miljökonsekvenser i realtid, och även övervaka platser efter att verksamheten lagts ned. Metoderna för att återställa platser och skapa attraktiva användningsalternativ har förbättrats. I många fall kan det i stenbrott finnas möjligheter att ekologiskt återställa naturliga livmiljöer och arter av gemenskapsintresse. Trots de förbättringar av miljöprestanda som gjorts under senare år måste den förbättras ytterligare och sådana förbättringar kan åstadkommas, även om möjligheterna varierar mellan olika sektorer, och även inom olika delsektorer. En viktig förutsättning för att prestanda skall kunna förbättras är att bättre teknik införs och sprids i hela gemenskapen.

2.4. Kännetecken på det sociala området

Olycksstatistiken visar att industrin tillhör högrisksektorerna och att den medför potentiella risker på grund av det nära samspelet mellan naturen, tekniken och människan. Konsekvenserna när det gäller hälsa och säkerhet är bland annat knutna till kontrollen av de potentiella risker för arbetstagarna som följer av den farliga arbetsmiljö till vilken arbetet måste anpassas. Hur stora konsekvenserna kan bli beror bland annat på vilken typ av verksamhet det rör sig om. Utvinning under jord kan till exempel ha negativa effekter på hälsa och säkerhet (inget dagsljus, begränsad ventilation i trånga utrymmen, risk för ras etc.).

Om det inte vidtas lämpliga åtgärder för att minska utsläppen och förebygga olyckor kan utvinningsverksamheten också inverka negativt på hälsa och säkerhet och på inkomstkällorna för befolkningen i omgivande områden. När det gäller vätskeformiga utsläpp kan det krävas skyddsåtgärder för befolkningen på platser som är belägna nedstöms.

När det gäller EU:s lagstiftning på området hälsa och säkerhet fastställs särskilda bestämmelser för industrin i direktivet om åtgärder för att främja förbättringar av arbetstagarnas säkerhet och hälsa i arbetet [12] och direktivet om minimikrav för förbättring av arbetstagarnas säkerhet och hälsa inom utvinningsindustri ovan och under jord [13]. Båda dessa direktiv grundas på den tidigare artikeln 118a i EG-fördraget där följande fastställs: "I dessa direktiv skall sådana administrativa, finansiella och rättsliga ålägganden undvikas som motverkar tillkomsten och utvecklingen av små och medelstora företag."

[12] Rådets direktiv 89/391/EEG, 12.6.1989.

[13] Rådets direktiv 92/104/EEG, 3.12.1992.

Denna industri kan ha mycket stor regional betydelse för sysselsättningen, framför allt i avlägsna och glest befolkade regioner där industrin ofta är den viktigaste arbetsgivaren. I till exempel vissa kommuner i norra Sverige svarar denna industri för 14-17% av den totala sysselsättningen [14]. Industrin litar i stor utsträckning till underleverantörer när det gäller olika delar av verksamheten, som borrning av gruvschakt och transporter. En viss industriell verksamhet kan i ett område indirekt generera lika många sysselsättningstillfällen som industrin direkt står för, eller till och med fler.

[14] Kommunerna Kiruna, Gällivare och Arjeplog. Källa: Sveriges geologiska undersökning.

3. Prioriterade frågor för en hållbar utveckling inom industrin

3.1. Förbättrad hållbarhet inom industrin - en hög miljöskyddsnivå

Prioriterade frågor när det gäller integrering av miljöfrågorna inom industrin är bland annat förebyggande av gruvolyckor, förbättring av industrins totala miljöprestanda och en sund hantering av gruvavfall som inbegriper materialåtervinning.

3.1.1. Det gällande regelverket

I EU:s miljölagstiftning regleras verksamheten inom industrin genom EU:s direktiv om avfall, vatten och luftkvalitet samt direktiven om naturskydd (livsmiljö- och fågeldirektiven). När det gäller frågan om tillgång till mark, som är central för industrins konkurrenskraft, måste det göras en bedömning av miljökonsekvenserna. Direktivet om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt [15] omfattar gruvdrift i dagbrott och stenbrott där verksamhetsområdet är mer än 25 hektar. När det gäller annan utvinningsverksamhet beslutar medlemsstaterna från fall till fall om granskning. Alternativt fastställs gränsvärden eller kriterier som är avgörande för om verksamheten skall granskas i enlighet med direktivet.

[15] Rådets direktiv 85/337/EEG av den 27.6.1985 om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt, ändrat genom rådets direktiv 97/11/EG av den 3.3.1997.

Direktiv 75/442/EEG om avfall, ändrat genom direktiv 91/156/EEG [16], gäller avfall från prospektering, brytning, behandling och lagring av mineralresurser samt drift i stenbrott, eftersom sistnämnda inte regleras genom någon annan gemenskapslagstiftning. Enligt artikel 4 i direktiv 75/442/EEG skall medlemsstaterna vidta de åtgärder som krävs för att säkerställa att avfall återvinns eller bortskaffas utan fara för människors hälsa och utan att processer eller metoder som kan skada miljön används.

[16] Rådets direktiv 75/442/EEG av den 15.6.1975 om avfall och rådets direktiv 91/156/EEG av den 18.3.1991 om ändring i direktiv 75/442/EEG om avfall.

Deponering av avfall från bearbetning av mineraler (lakrester) i dammar utgör bortskaffande av avfall som omfattas av gällande EU-lagstiftning - direktiv 99/31/EG om deponering av avfall [17]. Detta direktiv trädde i kraft den 16 juli 1999 och kommer att börja tillämpas den 16 juli 2001. I direktivet fastställs krav angående tillstånd för deponier och deras tekniska konstruktion. Dessutom finns bestämmelser om vilken typ av avfall som kan tas emot vid deponier och om övervakningsförfaranden för deponier.

[17] Rådets direktiv 1999/31/EG av den 26.4.1999 om deponering av avfall.

Direktivet om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar (IPPC-direktivet) [18] omfattar bearbetning av mineraler, eftersom anläggningar för produktion av icke-järnmetaller utifrån malmer anges i bilaga I (kategori 2.5 a) i direktivet. När det gäller verksamhet som omfattas av direktivet måste föroreningar förebyggas och begränsas genom att bästa tillgängliga teknik används. Sedan 1999 har direktivet varit tillämpligt på nya anläggningar eller anläggningar som förändrats väsentligt och senast 2007 skall det tillämpas på befintliga anläggningar.

[18] Rådets direktiv 96/61/EG av den 24.9.1996 om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar.

Gemenskapens miljöstyrnings- och miljörevisionsordning (EMAS) [19] utgör ett instrument för integrering och hantering av miljöfrågor i företag. Industrin i EU och världen i övrigt kan sägas har varit sena med att börja tillämpa EMAS och andra miljöstyrningssystem, såsom ISO 14001. Sådana system börjar dock tillämpas i allt snabbare takt. Kommissionen ser positivt på de ansträngningar som industrin gjort i detta avseende och stimulerar åtgärder för att anta sådana system i allt större utsträckning. Sådana system kan vara mycket viktiga inte bara när det gäller att förbättra miljöstyrning och miljöprestanda, utan även när det gäller extern kommunikation. Kommissionen har föreslagit att förordningen skall revideras. Denna revidering avser framför allt hur man på ett trovärdigt sätt skall kunna bemöta de berörda parternas farhågor. Därför skärps kraven på regelbunden och oberoende miljöredovisning och användning av indikatorer för att garantera den externa informationens kvalitet och relevans. Genom revisionen kommer ISO 14001 att integreras som miljöstyrningssystem vilket krävs enligt EMAS.

[19] Rådets förordning (EEG) nr 1836/93 av den 29.6.1993 om frivilligt deltagande för industriföretag i gemenskapens miljöstyrnings- och miljörevisionsordning.

Det är viktigt att sådana system tillämpas i små och medelstora företag, som utgör den stora majoriteten av företagen inom industrin. Det bör påpekas att medlemsstaterna genom EMAS-förordningen rekommenderas att framför allt främja de små och medelstora företagens deltagande, genom att fastställa åtgärder för tekniskt stöd. När det gäller mindre utvecklade regioner kan stöd för miljöstyrning och miljörevision i små och medelstora företag ges via strukturfonderna. Genom de informationsnätverk som planeras inom ramen för det föreslagna nya fleråriga programmet till förmån för företagen kommer sådana krav att understrykas.

Miljörapportering, som krävs enligt EMAS, är också viktigt för att industrin skall kunna tillhandahålla allmänheten och tillsynsmyndigheterna detaljerad information om miljöprestanda. Kommissionen uppmuntrar industrin att ytterligare utveckla miljörapporteringen som bör omfatta rapporter om specifika platser, bland annat resultat av revision som utförs av en oberoende tredje part.

3.1.2. Behovet av nya styrmedel

När det gäller initiativ på området för miljölagstiftning är ramdirektivet om vatten [20] och direktivet om strategisk miljöbedömning [21] exempel på kommissionens lagstiftningsförslag som är av betydelse för industrin.

[20] KOM(1997) 49, 17.6.1997, KOM(1999) 271, 17.6.1999.

[21] KOM(1996) 511, 4.12.1996, KOM(1999)73, 18.2.1999.

Med tanke på de olyckor som nyligen inträffat bör gemenskapens lagstiftning om säker drift av gruvanläggningar omprövas. Med anledning av olyckorna i Baia Mare och Aznalcollar kommer kommissionen därför inom kort att lägga fram ett meddelande på detta område. Meddelandet kommer att innehålla en handlingsplan. När det gäller riskhantering inom industrin verkar Seveso II-direktivet [22] vara det lämpligaste lagstiftningsinstrumentet för att förebygga sådana olyckor som nyligen inträffade i Spanien och Rumänien. Enligt detta direktiv skall verksamhetsutövarna tillämpa drift- och säkerhetssystem, som inbegriper en detaljerad riskbedömning på grundval av möjliga olycksscenarier. Direktivet omfattar dock för närvarande inte uttryckligen gruvdrift och avfallsdammar eller fördämningar, och det bör därför omprövas i syfte att bedöma hur det skulle kunna omfatta utvinningsverksamhet.

[22] Rådets direktiv 96/82/EG av den 9.12.1996 om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga olyckshändelser där farliga ämnen ingår.

Avfallsdammar omfattas av direktiv 99/31/EG om deponering av avfall. De frågor som gäller avfallsdammar behandlas dock inte specifikt i detta direktiv.

En undersökning i de 15 EU-länderna om hanteringen av gruvavfall och bedömningen av de därmed förknippade miljöriskerna kommer att slutföras under sommaren 2000, och i slutet av 2000 när det gäller kandidatländerna. På grundval av resultaten från denna undersökning kommer man att ta ställning till om det behövs ett förslag till nytt direktiv som särskilt avser hanteringen av gruvavfall.

Man skulle kunna utarbeta ett särskilt referensdokument avseende bästa tillgängliga teknik på grundval av informationsutbytet enligt artikel 16.2 i IPPC-direktivet, när det gäller verksamhet för malmbearbetning. Detta dokument skulle kunna avse metoder för att begränsa vanligt förekommande föroreningar och metoder för att förebygga olyckor eller mildra deras konsekvenser.

Den vitbok där det föreslås ett direktiv om ersättningsansvar för miljöskador [23] syftar till att förbättra genomförandet av centrala principer, som att förorenaren betalar, förebyggande och försiktighet, samt gällande EU-lagstiftning på miljöområdet. Det skall också säkerställas att miljön återställs på lämpligt sätt. Kostnadseffektiva investeringar som görs vid lämplig tidpunkt för att förebygga skador som det skulle vara mer kostsamt att åtgärda i efterhand kommer sannolikt att löna sig inom verksamheter där lämpliga åtgärder inte vidtagits.

[23] Vitbok om ersättningsansvar för miljöskador, KOM(2000) 66, 9.2.2000.

Hittills har de åtgärder som påverkar industrin inte särskilt utvärderats med hänsyn till kostnad och intäkter. Det är därför svårt att avgöra om särskilda åtgärder i praktiken leder till en nettoökning av välfärden i samhället eller om de ytterligare kostnaderna, bland annat minskad konkurrenskraft, är en börda för samhället och medför en nettominskning av välfärden. Det skulle vara lämpligt att undersöka dessa frågor igen mot bakgrund av de svårigheter som uppstått i ett tidigare skede av undersökningen av frågan [24]. På grundval av mer definitiva resultat skulle det vara lättare att avgöra vilka miljömål som bör fastställas från samhällets synvinkel. Kommissionen är beredd att behandla denna fråga i samråd med medlemsstaterna, industrin och andra berörda parter.

[24] Genomförd för kommissionens räkning 1996.

3.1.3. Miljöavtal

Ett centralt tema i den debatt som under 1990-talet förts om regelverket för den europeiska industrin i allmänhet, framför allt när det gäller miljöskydd, har varit hur man skall öka användningen av andra styrmedel än lagstiftning. Kommissionen har tidigare beskrivit de potentiella fördelarna med en ökad användning av miljöavtal, till exempel att kostnadseffektiva och skräddarsydda lösningar kan skapas. Den har dessutom fastställt riktlinjer för vilka kriterier dessa avtal måste uppfylla [25]. I vilken utsträckning bindande avtal kan användas beror på de rättsliga och institutionella möjligheterna att sluta sådana avtal i de olika medlemsstaterna och även på i vilken utsträckning de kan börja tillämpas i företagen på ett konkret och ambitiöst sätt. För närvarande har miljöavtal tillämpats i begränsad utsträckning och effekterna har likaså varit begränsade.

[25] Meddelande från kommissionen om miljöavtal, KOM(96) 561, 27.11.1996.

Miljöavtalen verkar ha en betydande potential på lokal nivå eftersom industrin ser olika ut på olika platser, till exempel när det gäller frågor som vattenkvalitet och återställande av platser. Det är också på lokal nivå som sådana avtal hittills har slutits. Å andra sidan kan lokala föreskrifter också medge nödvändig flexibilitet när det gäller särskilda villkor och mål för viss verksamhet på grundval av miljöbedömningar och lokala förutsättningar.

Kommissionen har inlett en undersökning av befintliga frivilliga initiativ i EU och i andra länder, som kommer att omfatta en förteckning över miljöavtal inom EU. På grundval av resultaten från undersökningen kommer kommissionen att fortsätta bedöma hur sådana styrmedel kan användas inom industrin och vilka rekommendationer som bör ges. När det gäller gemenskapens miljöavtal håller kommissionen för närvarande på att utarbeta ett förslag till ramlagstiftning för att undanröja de rättsliga och institutionella hindren för sådana avtal på gemenskapsnivå och för att se till att allmänheten deltar.

3.1.4. Andra initiativ

En viktig förutsättning för att en hållbar utveckling skall kunna åstadkommas är att miljöfrågorna integreras i alla verksamhetsskeden, från planeringsskedet till det att platsen återställs och efterbehandlas. Detta är mycket viktigt eftersom det ibland kan vara svårt att förändra utvinningsverksamhetens utformning och metoder då verksamheten väl inletts.

Inom industrin har man tagit frivilliga initiativ för att främja förbättringar av miljöprestanda och för att informera om tidigare och nuvarande insatser. Flera företag, bland annat multinationella företag inom sektorn för metalliska mineraler, har antagit ambitiösa miljöstrategier och strategier för en hållbar utveckling. Inom branschorganisationerna har det utvecklats uppförandekoder och programförklaringar för organisationernas medlemmar där principerna för sektorns miljöpolitik fastställs. Det har tagits fram riktlinjer för bästa praxis som skall visa hur industrin strävar efter att garantera miljöskyddet. Ett viktigt område för tillämpning av sådana uppförandekoder är verksamhet i utvecklingsländerna där den rättsliga ramen kan vara otillräcklig. En uppförandekod som varit föremål för oberoende verifiering kan i sådana fall vara ett sätt för industrin att visa sitt åtagande att uppfylla krav på miljöområdet och det sociala området. Det måste göras en bedömning av huruvida dessa åtaganden har tillräckliga effekter jämfört med andra styrmedel när det gäller att minska miljökonsekvenserna.

På det hela taget verkar det dock tas färre initiativ av detta slag om man jämför med ledande mineralproducerande länder. Dessutom verkar initiativen vara mindre ambitiösa. De initiativ som tagits kan inte sägas ha givit något stort bidrag till den övergripande politiken. En förklaring till detta kan vara att sådana initiativ kanske inte är kostnadseffektiva för små och medelstora företag som dominerar inom denna industri i EU. Därför krävs det att företagens stödorganisationer deltar aktivt, genom att till exempel sprida information. Som nämns i avsnitt 3.1.3 har kommissionen inlett en undersökning av frivilliga initiativ inom EU och i andra länder för att kunna fastställa vad sådana initiativ kan omfatta och vilka konsekvenserna kan bli samt möjliga modeller för vidare utveckling.

Det skulle kunna åstadkommas viktiga framsteg om det togs fram indikatorer på miljöprestanda så att man kan göra en detaljerad bedömning av industrins miljöprestanda, övervaka framsteg och se skillnader mellan olika delsektorer och platser, med hänsyn till geologiska förutsättningar och lokala ekosystem. Lämpliga indikatorer skulle kunna vara resursanvändning, utsläpp till luft och vatten samt markanvändning. Det viktigaste är att indikatorerna uppfyller kraven på tydlighet, relevans och mätbarhet och att de är rimliga på det analytiska planet.

En mer omfattande miljörapportering från industrins sida skulle kunna spela en viktig roll när det gäller att ta fram indikatorer. Vissa företag har redan börjat utveckla och använda sådana indikatorer i sina rapporter. En förutsättning för att indikatorerna skall kunna ge resultat är att de utgör gemensamma mätstandarder som gör det möjligt att jämföra och utvärdera prestanda. På så vis åstadkoms den objektivitet som krävs för en bättre dialog mellan berörda parter. Genom en sådan dialog som grundas på en objektiv analys kan man komma överens om mål för framtida förbättringar. Dialogen skulle även kunna leda till en bättre förståelse för de begränsningar som industrin står inför när det gäller konkurrenskraft och social utveckling.

Kommissionen uppmanar medlemsstaterna, industrin och andra berörda parter att fortsätta utbyta information om det arbete som redan utförts på detta område och att diskutera hur arbetet skall kunna utvecklas.

3.2. Ekonomiska aspekter

3.2.1. Konkurrenskraft

För uppnå ekonomisk effektivitet från samhällets synvinkel skulle det vara optimalt att internalisera alla negativa konsekvenser för miljön (externa effekter) i priset på utvinningsverksamhet och de produkter som säljs. Detta skulle också leda till en optimal nivå när det gäller resursanvändning genom att efterfrågan styrs via prismekanismen, incitament att införa en optimal nivå när det gäller att begränsa föroreningar och förebyggande åtgärder för att förhindra olyckor samt slutligen en optimal avvägning vid valet av plats. Vid denna avvägning måste man bland annat ta hänsyn till användningen av malm med hög förädlingsgrad (som leder till mindre avfall och/eller utsläpp i miljön) och konsekvenserna för landskap och biologisk mångfald. På grund av bristen på undersökningar kan man inte exakt mäta den totala välfärdsminskningen för samhället på grund av utvinningsverksamhetens miljökonsekvenser. Det krävs ytterligare forskning för att man skall kunna avgöra hur långt denna analys kan föras i syfte att utforma optimala ekonomiska styrmedel som på lång sikt skulle kunna innebära att behoven av lagstiftning minskar.

Politiken för markanvändning och fysisk planering påverkar direkt strategierna för en hållbar utveckling inom industrin. Det krävs tillgång till mark för att industrin skall kunna utvecklas ytterligare. Industrins tillgång till mark kan dock få betydande miljökonsekvenser som måste utvärderas. Under de senaste åren har villkoren för industrins tillgång till mark i allt större utsträckning kommit att påverkas av konkurrerande markanvändning som bland annat följer av städernas utveckling, infrastrukturuppbyggnad, intensifierad jordbruksutveckling och naturvård.

Även om ansvaret för planering av markanvändning främst åvilar myndigheterna i medlemsstaterna kan en mer integrerad strategi skapas genom ett antal centrala strategiska initiativ på EU-nivå. I detta sammanhang är programmet för regional utvecklingsplanering i europeiskt perspektiv [26] av betydelse för industrin. Detta program skall främja samarbetet mellan medlemsstaterna i strävan efter en hållbar utveckling genom en mer balanserad användning av EU:s territorium. I enlighet med livsmiljö- och fågeldirektiven [27] måste medlemsstaterna, då de utformar åtgärder för markanvändning, också se till att naturskyddskraven avseende platser i nätverket Natura 2000 uppfylls. Syftet med detta nätverk är att upprätthålla den biologiska mångfalden i EU genom bevarande av naturliga livsmiljöer och vilda djur och växter. När en plan eller ett projekt (bland annat sådana som avser utvinningsverksamhet) väntas få betydande konsekvenser för en Natura 2000-plats måste medlemsstaterna vidta de nödvändiga åtgärder som anges i artikel 6 i livsmiljödirektivet, för att säkerställa att verksamheten är hållbar med hänsyn till naturskyddskrav.

[26] "Towards Balanced and Sustainable Development of the Territory of the European Union", godkänd på det informella rådsmötet för ministrarna med ansvar för fysisk planering i Potsdam, maj 1999. Offenliggjord av Europeiska kommissionen.

[27] Rådets direktiv 92/43/EEG av den 21.5.1992 om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter och rådets direktiv 79/409/EEG av den 2.4.1979 om bevarande av vilda fåglar.

Utvinningsindustrins verksamhet och konsekvenser i EU måste ses i relation till den globala marknaden. Ökad import av råvaror till EU kan få negativa konsekvenser för den globala miljön genom att transporterna ökar. Jämfört med situationen i EU är det dessutom ofta svårt att bedöma de miljöförhållanden som råder för utvinningen av mineraler i utvecklingsländerna. Behovet av att integrera kraven på en hållbar utveckling i utvecklingspolitiken är av särskilt stor betydelse i detta sammanhang. På grundval av industrins erfarenheter från drift för vilken det råder stränga miljökrav i EU kan bästa miljöpraxis fastställas. Denna praxis kan spridas till utvecklingsländerna och bidra till att miljömålen kan uppnås.

På det sociala planet måste också ett antal överväganden göras. I glest befolkade regioner som redan påverkas av strukturförändringar kan möjligheterna till alternativ ekonomisk verksamhet vara begränsade. Den sysselsättning som direkt eller indirekt skapas genom utvinningsindustrin kan innebära att avfolkningen stoppas. Utvinningsverksamheten varar dock inte för evigt, och då en verksamhet inleds är det nödvändigt att planera hur långvariga och positiva ekonomiska effekter kan upprätthållas efter det att verksamheten lagts ned. Viss utvinningsverksamhet kan dessutom inverka negativt på det traditionella livet i landsbygdsområden, till exempel genom negativa konsekvenser för lokalbefolkningen. Detta belyser att industrin har ett stort ansvar för att få lokalbefolkningen delaktig i alla skeden då en verksamhet planeras och utvecklas.

Kommissionen rekommenderar att myndigheterna i medlemsstaterna på ett lämpligt sätt gör en avvägning mellan industrins behov av mark och kravet på en hög miljöskyddsnivå. Medlemsstaterna uppmanas också att utbyta erfarenheter och information, till exempel när det gäller en balanserad strategi för tilldelning av mark för framtida utvinningsverksamhet och när det gäller hur man på ett effektivt sätt kan utarbeta och tillämpa omfattande system för att underlätta beslutsfattandet, vilka integrerar data om markanvändning, biologisk mångfald, kulturarv, geologi och vattenresurser.

3.2.2. Administrativa rutiner

I många medlemsstater är det staten som har rätt att prospektera och exploatera metalliska mineraler och industriella mineraler med hög renhetsgrad. I nationell lagstiftning, som ofta utgörs av gruvlagstiftning, fastställs principerna för hur sådana rättigheter kan förvärvas och utövas.

Såväl nationell lagstiftning som gemenskapslagstiftning om gruvdrift, markanvändning, miljö samt hälsa och säkerhet återspeglar situationen i medlemsstaterna. De olika aspekterna kan integreras till exempel genom att bestämmelser om miljö och markanvändning förs in i gruvlagstiftning. Lagstiftning och kontroll av efterlevnaden faller i många fall inom den regionala eller lokala behörigheten, bland annat när det gäller att fastställa exakta villkor för miljöskydd som arbetsmetoder, avfallshantering och återställande av platser. På samma sätt kan förfarandena för att bevilja tillstånd skötas av olika myndigheter och på olika nivåer.

Ett korrekt genomförande och en sträng kontroll av efterlevnaden krävs för att miljöskyddet skall bli effektivt och industrin skall behandlas rättvist. För att uppnå detta måste myndigheterna ha tillräckliga administrativa resurser och tillgång till avancerad kunskap och expertis så att de på ett effektivt sätt kan behandla de frågor som uppstår.

En effektiv tillämpning av ett stort antal administrativa rutiner som reglerar industrin är också av särskilt stor betydelse när det gäller att upprätta ett företagsklimat som främjar investeringar i industrin. Detta gäller i ännu större utsträckning små och medelstora företag som är särskilt känsliga för administrativa bördor. Det skulle vara lämpligt att undersöka hur dessa förfaranden ser ut och fungerar i medlemsstaterna för att främja informationsutbytet och fastställa bästa praxis.

Kommissionen uppmanar medlemsstaterna och industrin att fastställa vilka delar av den nationella gruvlagstiftningen som är av störst betydelse för företagsklimatet och industrins konkurrenskraft, för att skapa en grund för framtida benchmarking av sådan lagstiftning.

3.3. Prestanda på det sociala området och sysselsättning

När det gäller hälsa och säkerhet har industrin förbättrat sin prestanda under de senaste åren, vilket lett till att antalet olyckor minskat. Olycksstatistiken visar dock att industrin är en högrisksektor och förbättringar måste åstadkommas för att situationen skall bli jämförbar med den som råder i andra industriella sektorer. Jämfört med frågan om miljöskydd verkar inte detta problem ge upphov till samma oro hos allmänheten.

Det krävs välutbildad arbetskraft för att konkurrenskraften inom sektorn skall kunna upprätthållas. På grund av den långa traditionen av utvinningsverksamhet finns i EU ett utmärkt humankapital på detta område. Det faktum att utvinningsverksamheten är av begränsad omfattning i EU har dock påverkat de resurser som avsatts för högre utbildning på området för gruvteknik. Sådan utbildning är en förutsättning för konkurrenskraften inom industrin och för innovation och ny teknik, och den möjliggör också ökad kunskap och medvetenhet om miljöskydd i alla led av utvinningsverksamheten. När det gäller tillgång till arbetskraft i framtiden måste man från industrins sida på ett effektivt sätt informera om prestanda när det gäller hälsa och säkerhet för att kunna locka tillräckligt med kvalificerad arbetskraft.

Kommissionen rekommenderar medlemsstaterna att undersöka industrins behov av högre utbildning för att främja industrins framtida konkurrenskraft. Industrin bör aktivt delta i denna process genom att till exempel sponsra utbildningscentra. I detta sammanhang välkomnar kommissionen de initiativ som tagits på ett antal tekniska högskolor i Europa och inom den europeiska industrin för att upprätta nätverk för samarbete och studentutbyten på området för gruvdrift och gruvteknik. Gemenskapen har givit stöd till detta initiativ genom Sokratesprogrammet.

3.4. Forskning och teknisk utveckling (FoTU)

Ny teknik inom industrin har utvecklats mycket snabbt, framför allt när det gäller sektorn för metalliska mineraler. Användning av modern teknik för informationshantering och IT (informations- och kommunikationsteknik) har ökat effektiviteten i prospekteringen genom realtidsprocesser, vilket innebär att både kostnader och kapitalrisker minskar. Effektivare prospekteringsteknik och övervakning av utvinningsverksamhet, bland annat fjärrdatainsamling, digital bearbetningsteknik, laboratorieanalys, användning av utrustning och miljökonsekvensbedömning har ökat produktiviteten och förbättrat miljöprestanda. Den elektroniska handeln har ännu inte fått så stora effekter på råvarusektorn, men detta kommer förmodligen att ändras då det till exempel utvecklas varuhandel och affärsmöjligheter på Internet, vilket ytterligare kommer att öka konkurrensen inom industrin.

Genom sina europeiska FoTU-program stöder gemenskapen en lång rad åtgärder på detta område. Inom femte ramprogrammet 1994-1998 har fler än 50 projekt fått stöd. Stödet från EU har varit på över 40 miljoner euro och det har beviljats för verksamhet på områdena gruvteknik, tunnelteknik, prydnadssten, miljövänlig teknik för bearbetning av malm och industrimineraler samt prospekteringsteknik. Läckage av surt lakvatten från gruvor, föroreningar i vatten, datoriserade system och processer samt förbättrad produktkvalitet har behandlats i olika projekt. Genom programmet har också det europeiska nätverket för utvinningsindustrin (EUROTHEN) finansierats. Detta nätverk har inrättats på kommissionens initiativ. I detta nätverk deltar forskningsprojekt som får stöd genom programmet och det utgör ett europeiskt forum för utbyte av erfarenheter och diskussion av problem, som skall underlätta integrering och överföring av teknik samt rörlighet för forskare. I nätverket kan också industrin och tillsynsmyndigheter samverka när det gäller kraven på en hållbar utveckling.

Inom femte ramprogrammet (1998-2002) och dess tematiska program om konkurrenskraftig och hållbar tillväxt behandlas industrins behov genom nyckelåtgärden för innovativa produkter och processer samt innovativ organisation och genom den generiska verksamheten angående nya och förbättrade material. CRAFT-programmet koncentreras på de små och medelstora företagens behov och dess tematiska prioriteringar och mål överensstämmer med dem inom femte ramprogrammet.

Inom det tematiska programmet för energi, miljö och hållbar utveckling inom nyckelåtgärden för hållbar vattenförvaltning och vattenkvalitet bedrivs forskning om återställandet av platser som förorenats av utvinningsverksamhet och om förvaltning av vatten som läcker ut från gruvor. Syftet är att man skall ta fram avancerade riktlinjer för ett bättre miljöskydd.

För att ytterligare förbättra insatserna på FoTU-området har kommissionen föreslagit att det skall skapas ett europeiskt forskningsområde [28]. Syftet är att den forskning som bedrivs på både nationell nivå och EU-nivå på ett bättre sätt skall integreras och samordnas. Centrala inslag kommer att vara att skapa nätverk mellan framstående forskningscentrum och en gemensam modell för forskningsinfrastruktur och att förbättra rörligheten för forskare i Europa. På detta sätt kommer utvinningsindustrin att ges möjlighet att förbättra sin konkurrenskraft, miljöprestanda och prestanda på det sociala området. Kommissionen uppmuntrar industrin att utveckla en gemensam europeisk plattform för att dra nytta av den potential som finns i det europeiska forskningsområdet. Med tanke på den diversifierade strukturen inom industrin och det stora antalet små och medelstora företag skulle en sådan plattform kunna vara viktig för samordning och spridning av resultat, och när det gäller att ringa in områden för framtida forskning.

[28] Kommissionens meddelande - Mot ett europeiskt område för forskningsverksamhet, KOM(2000) 6, 18.1.2000.

3.5. Utvidgningen

Industristrukturen i kandidatländerna liknar i viss utsträckning strukturen i EU-länderna. Sektorn för metalliska mineraler är relativt liten medan sektorerna för industriella mineraler och byggnadstekniska mineraler som skall tillgodose den inhemska efterfrågan är större. Metalliska mineraler utvinns främst i Bulgarien, Rumänien, Turkiet och framför allt i Polen. Sektorn för industriella mineraler är också viktig i ovannämnda länder och i Tjeckien.

Hittills har omstrukterings- och privatiseringsprocessen varit lyckosammare i sektorerna för industriella och byggnadstekniska mineraler och det har gjorts stora utländska investeringar i utvinningsindustrin och i sektorer i senare led i förädlingskedjan. Inom sektorn för metalliska mineraler har framstegen skett mycket långsammare och de utländska investeringarna varit obetydliga. Detta beror delvis på att mycket av den malm som nu utvinns är av låg kvalitet, att regelverket är otillräckligt och på tidigare miljöskador, även om bestämmelserna om ansvar för skador inte har så stora effekter i regionen.

Industrin och de berörda regionerna står inför mycket stora utmaningar när det gäller ekonomiska och sociala krav samt miljökrav. Den totala sysselsättningen inom industrin är svår att beräkna, men den kan antas vara högre än inom EU, vilket återspeglar det faktum att produktiviteten är mycket sämre i länderna i Central- och Östeuropa. Den omstrukturering som krävs av en stor del av verksamheten för att möta konkurrensen från Europa och övriga världen kommer ofrånkomligen att leda till omfattande nedskärningar och social anpassning, vilket kan få allvarliga konsekvenser på lokal och regional nivå. Miljöprestanda och prestanda på det sociala området måste förbättras i de flesta av verksamheterna. I många fall saknas uttömmande information för att underlätta denna process. När det gäller ett stort antal platser råder det ett akut behov av åtgärder för att återställa miljön, vilket de olyckor som nyligen inträffade i Rumänien visar.

Kommission kräver att kandidatländerna skall skynda på processen för att privatisera och strukturomvandla industrin. För att utvidgningen skall bli lyckosam krävs att gemenskapslagstiftningen helt och hållet antas, genomförs och att efterlevnaden kontrolleras. Kommissionen anser att det bör göras en undersökning av särskilt drabbade platser ("hot-spots") när det gäller utvinningsverksamhet i de central- och östeuropeiska länderna för att bedöma hur ytterligare stöd skall kunna ges för åtgärder för att rätta till situationen och för att man skall kunna avgöra vilka åtgärder som krävs för att gruvrelaterade olyckor inte skall inträffa i framtiden. När det gäller s.k. hot-spots är det lämpligt att tillämpa principen att förorenaren betalar. Kommissionen vill också framhålla vikten av ett stabilt och förutsägbart regelverk som främjar investeringar i industrin. Sådana investeringar kan spela en central roll när det gäller prospektering, omstrukturering av befintlig verksamhet och spridning av bästa praxis. Eftersom ekonomiska frågor och miljöfrågor måste beaktas i planeringsskedet kan ny utvinningsverksamhet vara det bästa sättet att utveckla sektorn i dessa länder. I detta avseende kan industriellt samarbete spela en viktig roll, och kommissionen kommer att stimulera EU-industrin att fortsätta ta lämpliga initiativ i detta syfte.

4. Uppföljningsåtgärder

I detta meddelande har det tagits upp ett antal komplicerade frågor som måste behandlas genom en avvägning mellan ekonomiska, miljömässiga och sociala aspekter för att en hållbar utveckling inom industrin skall kunna åstadkommas. För att dessa frågor skall kunna behandlas krävs en sammanhängande gemenskapspolitik.

Huvuddragen i denna strategi anges i detta meddelande och det skisseras ett antal möjliga gemenskapsåtgärder för vilka en förbättrad dialog mellan de berörda parterna spelar en viktig roll. Dessa åtgärder avser också säkerhetsorganisation och åtgärder för att förebygga industriella risker. De omfattar bästa tillgängliga teknik för industrin och koncentreras på särskilda krav för en sund hantering av gruvavfall och ansvar för miljöskador. Med anledning av olyckorna i Baie Mare och Aznalcollar kommer kommissionen inom kort att lägga fram ett meddelande med en handlingsplan på detta område.

Dessutom pågår en undersökning av frivilliga initiativ inom industrin för man skall kunna avgöra hur sådana initiativ kan bidra till industrins totala miljöprestanda.

En förbättrad dialog är en central förutsättning för en hållbar mineralindustri. När det gäller befintliga strukturer för en dialog finns Ständiga kommittén för driftsäkerhet och hälsoskydd i stenkolsgruvor och andra mineralutvinnande industrier, som inrättats genom ett rådsbeslut [29]. Denna kommitté finansieras och förvaltas av Europeiska kommissionen och består av nationella företrädare för regeringar, arbetsgivare och arbetstagare. I dagsläget försöker kommittén förbättra sina kontakter med kandidatländerna. Dess uppgift är att se till att det sker ett effektivt informationsutbyte när det gäller att fastställa rekommendationer, riktlinjer och förslag till medlemsstaterna. Dessutom skall kommittén bistå Europeiska kommissionen i arbetet med att utarbeta lämpliga åtgärder för att förbättra arbetsmiljön inom industrin.

[29] Rådets beslut 74/326/EEG, 27.6.1974.

När det gäller informella arrangemang har kommissionens tjänstemän regelbundet rådfrågat experter i medlemsstaterna och företrädare för industrin i de centrala frågor som aktualiserats, framför allt när det gäller konkurrenskraft. Detta har framför allt skett inom ramen för gruppen för råvaruförsörjning. Nyligen har de första åtgärderna vidtagits för att engagera andra berörda parter i gruppen, bland annat icke-statliga organisationer och fackföreningar.

Andra forum är bland annat Eurothen, som nämns i kapitel 3.4, och EuroGeoSurveys, som är ett konsortium av nationella gelogiska undersökningar i medlemsstaterna samt Norge och Island.

Som redan nämnts påverkas dessa industrier direkt eller indirekt av flera av gemenskapens politiska åtgärder och program, framför allt på områdena miljö, näringsliv, sysselsättning och forskning. De särskilda åtgärder som ringats in, framför allt när det gäller att samla in och sprida information och fastställa bästa praxis, kommer att bidra till målet att åstadkomma en hållbar utveckling inom industrin. En förutsättning för stora framsteg är dock att industrin och andra berörda parter är helhjärtat engagerade att samarbeta på ett objektivt sätt som medger insyn, mot bakgrund av kraven på en hållbar utveckling inom industrin.

De olika strukturerna inom olika områden visar att det behövs en bättre definierad ram för dialog där alla berörda parter gemensamt och på ett integrerat sätt kan undersöka olika aspekter av en hållbar utveckling inom industrin. För att detta skall lyckas måste medlemsstaterna, arbetsmarknadens parter, icke-statliga organisationer samt kommissionen delta i dialogen. Kommissionen är villig att underlätta dialogen genom att stärka och intensifiera diskussionerna i alla prioriterade frågor som påverkar industrin. Den uppmanar medlemsstaterna, arbetsmarknadens parter, icke-statliga organisationer och andra berörda parter att lägga fram förslag angående mål, struktur och form för en sådan ram, och bland annat ange under vilka förutsättningar konkreta resultat kan uppnås.