När det gäller förmåner vid långvarigt vårdbehov har två lagstiftningsåtgärder övervägts (med två delalternativ): 1.Den behöriga medlemsstaten tillhandahåller kontantförmåner vid långvarigt vårdbehov och ersätter kostnaderna för vårdförmåner som tillhandahållits av bosättningsmedlemsstaten (i linje med de befintliga principerna för sjukförmåner men med förtydliganden). 2.Bosättningsmedlemsstaten tillhandahåller samtliga förmåner vid långvarigt vårdbehov och får ersättning från den behöriga medlemsstaten – 2a) inga tillägg från den behöriga medlemsstaten, 2b) med tillägg. Tre alternativ förkastades: 1) införande av en skyddsåtgärd, 2) skyldighet för bosättningsstaten att tillhandahålla alla förmåner vid långvarigt vårdbehov utan ersättning och 3) skyldighet för den behöriga medlemsstaten att tillhandahålla alla förmåner vid långvarigt vårdbehov (export). Alternativ 1 rekommenderas eftersom det garanterar en stabil tillämpning av reglerna. För arbetslöshetsförmåner: Tre lagstiftningsåtgärder övervägdes i syfte att säkerställa en enhetlig tillämpning av bestämmelserna om sammanläggning av perioder och beräkning av arbetslöshetsförmåner. 1.Sammanläggning redan efter en dag. 2.Sammanläggning efter en anställningsperiod på a) en månad eller b) tre månader. 3.Referenslönen i en tidigare anställningsstat får användas för beräkning av arbetslöshetsförmåner efter antingen a) en månads eller b) tre månaders anställningsperiod i den behöriga medlemsstaten. 4.Övergripande alternativ för erkännande av försäkringsperioder som kan läggas samman. Det rekommenderade alternativet är 2b i kombination med dels en skyldighet för den medlemsstat där förmånstagaren tidigare var anställd att tillhandahålla arbetslöshetsförmåner om detta villkor inte uppfylls, dels med det övergripande alternativet. Detta kommer att garantera att det bara krävs en miniminivå av integration i värdmedlemsstaten innan man har rätt att ansöka om arbetslöshetsförmåner och att medlemsstaterna tillämpar reglerna på samma sätt. Dessutom kommer rörliga arbetstagare att omfattas av social trygghet när de inte har fullgjort denna period i den medlemsstat där de senast förvärvsarbetade. Två lagstiftningsåtgärder övervägdes i syfte att förlänga minimitiden för export av arbetslöshetsförmåner: 1.Förlängning av minimiperioden för export av arbetslöshetsförmåner från tre till sex månader, med möjlighet att exportera förmånen för hela den period under vilken den berörda personen har rätt till den. 2.Förlängning av den period under vilken arbetslöshetsförmånen kan exporteras till att gälla hela den period under vilken den berörda personen har rätt till arbetslöshetsförmåner. Det rekommenderade alternativet är 1, i kombination med ett förstärkt samarbete mellan de berörda arbetsförmedlingarna för att uppmuntra arbetssökande att söka arbete i andra länder. Tre lagstiftningsåtgärder övervägdes när det gäller arbetslöshetsförmåner för gränsarbetare och andra som arbetar i ett annat land: 1.Ge gränsarbetare möjlighet att välja var de vill ansöka om arbetslöshetsförmåner, på samma sätt som andra personer som arbetar i ett annat land. 2.Ålägga den medlemsstat där arbetstagaren senast förvärvsarbetat skyldighet att betala ut arbetslöshetsförmåner, med delalternativet att a) kräva att gränsarbetarna registrerar sig hos arbetsförmedlingen i den ansvariga medlemsstaten eller b) att ge dem möjligheten att välja om de registrerar sig hos arbetsförmedlingen i den behöriga staten eller i bosättningsstaten 3.Ålägga den medlemsstat där arbetstagaren senast förvärvsarbetat skyldighet att betala ut arbetslöshetsförmåner om gränsarbetaren har arbetat där i minst tolv månader och i annat fall överföra denna skyldighet till bosättningsstaten, med delalternativet att a) kräva att gränsarbetarna registrerar sig hos arbetsförmedlingen i den ansvariga medlemsstaten eller b) att ge dem möjligheten att välja om de registrerar sig hos arbetsförmedlingen i den behöriga staten eller i bosättningsstaten Det rekommenderade alternativet är 3a, eftersom det är den bästa kompromissen vad gäller skälig och administrativt kostnadseffektiv fördelning av bördan. När det gäller sociala förmåner består de alternativ som övervägts av lagstiftning (ändring av förordningen): 1.a) Tillåta ett undantag från principen om likabehandling i artikel 4 endast när det gäller socialt bistånd. b) Tillåta ett undantag från principen om likabehandling i artikel 4 när det gäller ett större urval skattefinansierade förmåner. c) Tillåta ett specifikt undantag från likabehandlingsprincipen när det gäller särskilda icke-avgiftsfinansierade kontantförmåner i artikel 70. 2.Stryka sådana särskilda icke-avgiftsfinansierade kontantförmåner som ger en minimiinkomst i förordning (EG) nr 883/2004. 3.Andra åtgärder än lagstiftning har också övervägts (att förtydliga bestämmelserna genom ett meddelande). Det effektivaste och ändamålsenligaste sättet att åstadkomma rättslig klarhet och insyn, vilket ju är målet, är en kombination av alternativen 1a och 1b. När det gäller familjeförmåner övervägdes – som alternativ till en oförändrad situation – två lagstiftningsåtgärder som gäller kopplingen mellan storleken på familjeförmånerna och de kostnader som uppstår. 1.Indexreglering av familjeförmåner som exporterats till barnets bosättningsstat, a) justering uppåt eller nedåt eller b) endast justering nedåt. 2.Bosättningsstaten har primär behörighet när det gäller utbetalning av familjeförmåner. Alternativet att avskaffa skyldigheten att exportera familjeförmåner övervägdes men förkastades av rättsliga skäl. Dessutom övervägdes en övergripande lagstiftningsåtgärd för samordning av barnbidrag. Denna åtgärd omfattade tre alternativ: a) individuella rättigheter för lönerelaterade barnbidrag och en obligatorisk skyldighet för den sekundärt behöriga medlemsstaten att göra undantag från bestämmelserna om förhindrande av sammanträffande av förmåner (dvs. betala ut hela förmånen), b) samma som alternativ a förutom att alla typer av barnbidrag skulle omfattas (lönerelaterade och schablonbelopp) och c) samma som alternativ b men med möjlighet att frivilligt göra undantag från bestämmelserna om förhindrande av sammanträffande av förmåner (dvs. en sekundärt behörig stat kan antingen betala ut hela förmånen eller betala endast mellanskillnaden om dess förmåner är större än i den primärt behöriga staten). Det rekommenderade alternativet är en oförändrad situation kombinerat med det övergripande alternativet c. Därmed garanteras att huvudansvaret för familjeförmåner ligger kvar hos den medlemsstat där föräldern förvärvsarbetar och betalar skatt och socialförsäkringsavgifter. Det skyddar även familjemedlemmar och värnar om barnets bästa. Det övergripande alternativet c gör det också möjligt att främja en balans mellan arbete och familjeliv under perioder för vård av barn genom att större vikt läggs vid individuella rättigheter och de medlemsstater som aktivt verkar för bättre balans mellan könen kan stödjas utan att denna skyldighet införs.