Även om man med denna metod kunde upptäcka förändringar på tillgångs- och skuldsidan i den aggregerade balansräkningen för nationella banksystem går det alltså bara att dra begränsade slutsatser. Detta är särskilt fallet eftersom man inte vet hur kreditinstituten skulle ha agerat om de inte haft tillgång till centralbankernas långfristiga refinansieringsfaciliterer. Det finns kort sagt ingen säker kontrafaktisk historieskrivning om hur bankerna skulle ha agerat utan dessa åtgärder. Den metod som har tillämpats kan därför inte ge en heltäckande bedömning av användningen och effekterna av de långfristiga refinansieringstransaktionerna. Bank of England gjorde t.ex. bedömningen i början av sitt ”Funding for Lending”-program att situationen var sådan att utlåningen sannolikt snarare skulle minska än öka, även om denna bedömning var långt ifrån säker .

4.Bank of Englands program för finansiering av utlåning (Funding for Lending).

De långfristiga refinansieringstransaktionernas fördelar för bankerna

I beskrivningen av uppdraget frågar Europaparlamentet och rådet även om och hur ECBS-centralbankernas långfristiga refinansieringstransaktioner har haft några positiva effekter för bankerna. Förutom den positiva effekt som uppstår för bankerna genom att ökad likviditet leder till lägre avkastning på nyemitterade obligationer beror de långfristiga stödåtgärdernas nytta på hur medlen användes av bankerna. Som redan påpekats när det gäller troliga positiva effekter på den reala ekonomin är det omöjligt att dra några säkra slutsatser om användningen av dessa medel eftersom det saknas en tillförlitlig kontrafaktisk historieskrivning. I vilken mån bankerna har använt centralbankernas refinansieringstransaktioner för att kunna ägna sig åt s.k. carry-handel (dvs. att de har använt de billiga lån som de har fått genom dessa refinansieringstransaktioner till att köpa statsobligationer med högre avkastning) kan inte fastställas.

En grov uppskattning kan emellertid göras av en del av de positiva effekterna av långfristiga refinansieringstransaktioner med hjälp av finansieringsspreaden, t.ex. genom en jämförelse av finansieringskostnaden för stödåtgärderna (t.ex. 1 % för de 3-åriga långfristiga refinansieringstransaktionerna) och avkastningen på bankens räntebärande värdepapper under den period då de långfristiga refinansieringstransaktionerna erbjöds. Det är emellertid inte möjligt att beräkna den samlade vinsten från carry-handeln eftersom det återigen inte går att fastställa exakt hur stor andel av de långfristiga refinansieringstransaktionerna som har använts för att finansiera sådan handel. Det bör även påpekas att carry-handel inte handlar om riskfria transaktioner, eftersom risken att stater skulle ställa in sina betalningar åtminstone under en tid inte var noll.

För att så mycket som möjligt av finansieringen skulle gå till särskilda ändamål och för att undvika fungibilitetsproblemet genomförde den ungerska centralbanken och Bank of England individuellt anpassade stödåtgärder som var beroende av kreditinstitutets utlåningsverksamhet. Särskilt det brittiska programmet ”Funding for Lending” utformades så att det uppmuntrade utlåning till den icke-finansiella sektorn av ekonomin genom att både priset och storleken på de långfristiga billiga lånen kopplades till bankers utlåning till denna sektor av ekonomin. Deltagande banker och hypotekskassor kunde låna upp till 5 % av sin befintliga utlåningsstock till den icke-finansiella sektorn av ekonomin. Detta kunde ökas på med nettoökningen av utlåningen under en referensperiod (från slutet av juni 2012 till slutet av december 2013). Priset på finansieringen inom ”Funding for Lending”-programmet varierade dessutom som funktion av varje stödmottagande banks nettoutlåning (jämfört med slutet av juni 2012), så att bankerna uppmuntrades att låna till den icke-finansiella sektorn av ekonomin. Banker som utökade sin nettoutlåning jämfört med slutet av juni 2012 fick lån från ”Funding for Lending” till lägsta gällande ränta på 0,25 % per år. Omvänt var banker som minskade sin lånestock tvungna att betala ytterligare 0,25 % för varje procentenhet som deras utlåning minskade med, upp till ett tak på 1,50 %. Detta system med incitament ökade förmodligen sannolikheten att centralbankslånen gynnade utlåningen till ekonomin i stort.

I ECB:s kvartalsvisa riktade långfristiga refinansieringstransaktioner, som inte bedöms här och som erbjöds från september 2014 och framåt , används liknande metoder för att koppla lånevolymen till volymen på den utlåning som görs till den icke-finansiella sektorn av ekonomin . När det gäller de två 3-åriga långfristiga refinansieringstransaktionerna – med en fast ränta på 1 % – fanns det emellertid inga särskilda incitament eller mekanismer som kopplade centralbankens lån till bankernas utlåning till bolag, små och medelstora företag och hushåll.

Slutsats

I artikel 161.9 i CRD-direktivet uppmanas kommissionen att, tillsammans med denna rapport om användningen av och fördelarna med långfristiga refinansieringstransaktioner och liknande finansieringsstöd som centralbankerna inom ECBS erbjudit kreditinstitut, om lämpligt även lägga fram ett lagstiftningsförslag som effektivt begränsar bankers möjligheter att opportunistiskt utnyttja centralbankernas likviditetsstödåtgärder. De teoretiska och praktiska gränser som är en följd av finansieringskällors ”fungibilitet” gör att det inte är möjligt att med säkerhet fastställa hur banker utnyttjade ECBS-bankernas finansieringsstöd. Det är omöjligt att säkert fastställa och kvantifiera vinster som är en följd av ett eventuellt opportunistiskt beteende från kreditinstitutens sida som möjliggjordes genom detta finansieringsstöd. Det saknas sammanfattningsvis ett säkert empiriskt underlag som motiverar ett lagstiftningsförslag från kommissionen till Europaparlamentet och rådet om denna fråga. Kommissionen noterar och välkomnar slutligen att ECB:s nyare program med riktade långfristiga refinansieringstransaktioner innehåller incitament för banker att låna till den icke-finansiella privata sektorn.