[pic] | EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION |

Bryssel den 20.4.2006

KOM(2006) 184 slutlig

SAMMANFATTANDE RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN

Medlemsstaternas svar på revisionsrättens årsrapport 2004 {SEK(2006) 524}

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

1. Inledning 3

2. Utarbetandet av revisionsrättens årsrapport 4

3. Kontroll- och revisionsram 5

4. Väsentliga avvikelser under 2004 7

4.1. Jordbrukspolitik 8

4.2. Strukturåtgärder 8

5. Sammanfattning 10

1. Inledning

Den 15 november 2005 offentliggjorde Europeiska revisionsrätten (revisionsrätten) sin årsrapport för budgetåret 2004 (årsrapport 2004)[1]. I rapporten presenterade revisionsrätten sin revisionsförklaring och styrkande uppgifter, samt iakttagelser avseende medlemsstaternas förvaltning.

I enlighet med budgetförordningen[2] underrättade kommissionen omedelbart medlemsstaterna om dessa iakttagelser och om de avvikelser som revisionsrätten upptäckt under sin revision och som kan tillskrivas medlemsstaterna. Medlemsstaterna uppmanades att lämna svar senast den 15 december 2005. Merparten av medlemsstaterna svarade inom eller kort efter den mycket snäva tidsfristen och lämnade i många fall mycket detaljerade redogörelser.

Då kommissionen behövde tid för att översätta och grundligt analysera de svar som tagits emot kunde den inte lägga fram sin sammanfattande rapport innan den 15 februari 2005, men vice ordföranden Siim Kallas informerade Europaparlamentet och rådet (Ekofin) om de preliminära iakttagelserna[3].

År 2006 för med sig två utmaningar på området extern revision och ansvarsfrihet. Den första utmaningen är att genomföra Kommissionens handlingsplan för en integrerad ram för intern kontroll [4] (”handlingsplanen”) som kommissionen antog den 17 januari 2006. Syftet är att ge revisionsrätten rimliga garantier om att EU-medlen används på ett lagligt och korrekt sätt. Handlingsplanen kommer dock inte att ge de förväntade resultaten om inte alla relevanta aktörer, dvs. Europaparlamentet, revisionsrätten, medlemsstaterna och kommissionen – med hänsyn tagen till deras respektive ansvarsåtaganden och oberoende – bidrar till genomförandet av de 16 åtgärderna.

Den andra utmaningen är den nya och snävare tidsfristen för att utarbeta revisionsrättens årsrapport. I enlighet med budgetförordningen[5] skall årsrapporten från och med nu offentliggöras senast den 31 oktober, dvs. en månad tidigare än förut. Det ökar kraven på att alla parter som är inblandade i utarbetandet av rapporten – revisionsrätten, kommissionen och medlemsstaterna – ser till att det föregående utbytet av synpunkter på revisionsrättens preliminära iakttagelser görs på ett effektivt sätt.

I avsnitt 2 behandlas svårigheterna i samband med revisionsrättens kortare tidsfrister för att utarbeta årsrapporten. I avsnitt 3 presenteras medlemsstaternas synpunkter på kontroll- och revisionsramen. Avsnitt 4 innehåller en redogörelse av de väsentliga avvikelser som kan tillskrivas medlemsstaterna inom jordbrukspolitik och strukturåtgärder. I avsnitt 5 dras ett antal slutsatser.[6]

2. Utarbetandet av revisionsrättens årsrapport

Den tid som finns tillgänglig för att utarbeta årsrapporten för 2005 är en månad kortare än tidigare år på grund av skyldigheten att offentliggöra rapporten senast den 31 oktober. Det påverkar både revisionsrätten, kommissionen och medlemsstaterna.

Under budgetåret eller kort därefter utför revisionsrätten granskningar av transaktioner och förfaranden, både vid kommissionen och i medlemsstaterna. I medlemsstaterna kontrollerar revisionsrätten att slutmottagaren uppfyller villkoren för stöd (t.ex. att markarealer eller antal djur är korrekt, kontrollerar att projekt som finansieras av strukturfonderna faktiskt existerar), och att korrekta kontroll-förfaranden införts.

Efter varje revisionsbesök analyserar revisionsrätten resultaten och lägger fram sina preliminära iakttagelser i särskilda skrivelser för detta ändamål[7] till den behöriga kommissionsledamoten eller det högre nationella revisionsorganet, beroende på om medlen förvaltas på central nivå eller medlemsstatsnivå. Vanligtvis uppmanar revisionsrätten kommissionen eller medlemsstaten att svara inom två månader. Det är ingen skyldighet att svara revisionsrätten men det är allmän praxis, trots att många svar tas emot efter det att den av revisionsrätten fastställda tidsfristen löpt ut.

Hittills har revisionsrätten tagit emot medlemsstaternas svar under våren eller försommaren för att kunna översätta, analysera och i den utsträckning det varit möjligt föra in synpunkterna i årsrapporten, som skulle offentliggöras senast den 30 november. Tidsfristen fastställdes med hänsyn till den tid som behövdes för revisionsrättens interna arbete, det kontradiktoriska förfarandet med kommissionen i juni–september och översättningen av rapporten till nuvarande 20 språk.

Under budgetåret 2004 sände merparten av medlemsstaterna inte sina svar avseende väsentliga avvikelser[8] förrän i juni eller senare. Det berodde dels på att revisionsrätten sände ut ett betydande antal särskilda skrivelser med preliminära iakttagelser i maj–juni[9] och dels på att medlemsstaterna i många fall sände sina svar mer än 60 dagar efter det att de tagit emot skrivelsen.

Vissa medlemsstater menade att revisionsrätten därför inte beaktade deras svar. Exempelvis påpekade Finland i sina synpunkter på årsrapporten för 2004 att svaren på revisionsrättens preliminära iakttagelser inte alltid hade beaktats i årsrapportens slutsatser och att vissa av slutsatserna därmed var klart felaktiga . Finland ansåg också att det var stor skillnad på den arbetsinsats som krävdes för att utarbeta svaren och lämna förklaringar jämfört med den minimala betydelse dessa fick för revisionsrättens sammanfattande slutsatser.

Polen stödde dessa synpunkter och uttryckte sina bekymmer över att revisionsrätten inte hade tagit hänsyn till deras redogörelse i fråga om de felaktigheter som hade konstaterats efter revisionsrättens kontrollbesök. Det har lett till att de redogörelser som nu sänts till Europeiska kommissionen i princip är desamma som de redogörelser som tidigare sändes till revisionsrätten .

Revisionsrätten informerar som regel medlemsstaterna om sin analys av de svar som tagits emot från de nationella myndigheterna. Denna uppföljning förefaller vara viktig för att kunna motivera medlemsstaterna att reagera på de avvikelser som revisionsrätten fastställt. Polen påpekar att i de fall medlemsstaten inte instämmer i revisionsrättens bedömning av faktauppgifterna och inte får någon indikation på om de kontrollerade institutionernas förklaringar har godtagits eller inte, kan inte heller medlemsstaten förväntas besvara frågor om arten på de avvikelser som konstaterats och om korrigerande åtgärder har vidtagits eller planeras.

Mot bakgrund av de allt snävare tidsfrister som nu gäller bör man vid utarbetandet av årsrapporten framför allt sträva efter att förbättra informationsutbytet om iakttagelserna mellan revisionsrätten, kommissionen och medlemsstaterna, med tanke på problemen med tidsplanen vid utarbetandet av årsrapporten. Genomförandet av åtgärderna 7, 8 och 9 i handlingsplanen[10], som i hög grad gäller just utbyte av revisions- och kontrollresultat, kommer också att bidra till detta.

3. Kontroll- och revisionsram

Revisionsrätten skall varje år avge en förklaring till Europaparlamentet och rådet om räkenskapernas tillförlitlighet och de underliggande transaktionernas laglighet och korrekthet[11]. Förklaringen ges i årsrapporten. Revisionsrätten grundar sin förklaring på fyra källor[12].

a) En undersökning av hur systemen för övervakning och kontroll fungerar, såväl vid gemenskapens institutioner som i medlemsstaterna och i tredjeländer.

b) En stickprovsundersökning av transaktioner inom varje större område, där transaktionerna kontrolleras ned till den slutliga stödmottagaren.

c) En analys av generaldirektörernas årliga verksamhetsrapporter och förklaringar av de metoder som använts för att utarbeta dem.

d) När det är möjligt, en granskning av det revisionsarbete som utförts av andra revisorer, som är oberoende i förhållande till gemenskapens förvaltningsförfaranden.

Vissa medlemsstater har i sina svar till kommissionen på årsrapporten för 2004 tagit tillfället i akt att lämna synpunkter på det allmänna tillvägagångssättet vid revisioner och kontroller.

Förenade kungariket föreslår till exempel att revisionerna skall utföras för att kontrollera hur systemen fungerar och förhållandet mellan intäkter och kostnader i de program som granskas, istället för att bara spåra transaktioner. Kontroller för att spåra transaktioner gör att man hittar avvikelser vid vissa specifika tidpunkter, som ofta omfattar mindre belopp, och som när de extrapoleras kan få det att se ut som att det förekommer avvikelser i hela programmet. Dessa avvikelser korrigeras också ofta senare, men då kontrollerna äger rum inom en bestämd tidsperiod tas ingen hänsyn till dessa.

Frankrike önskar få mer information om revisionsrättens urvalsmetod när den granskar strukturåtgärder. De franska myndigheterna påpekar att metoden inte tas upp i årsrapporten och de anser att allmänna slutsatser dras på grundval av konstateranden från ett fåtal enstaka transaktioner, som ofta rör mycket små belopp.

Danmark lägger stor vikt vid att arbetet i medlemsstaternas högre revisionsorgan i största möjliga utsträckning införlivas i revisionsrättens revisionsförklaring. Det danska nationella revisionsorganet har för första gången lämnat en förklaring om användningen av EU-medel i Danmark[13]. Enligt det nationella revisionsorganets uppfattning var förvaltningen, utbetalningarna, redovisningen och kontrollen av EU-medel tillfredsställande och överensstämde med gällande beslut och förordningar.

Tyskland betonar att kostnaderna för kontrollerna är betydande. Tyskland föreslår att kostnaderna för förvaltnings- och kontrollsystemen i medlemsstaterna skall värderas av kommissionen för att säkerställa att kostnaderna står i proportion till de uppnådda resultaten.

Dessa synpunkter visar att det är nödvändigt att ta upp frågor såsom:

- Hur skall man lösa den potentiella konflikten mellan revisionsrättens årsredovisning och det faktum att vissa interna kontroller utformats för att passa fleråriga program?

- Hur säkerställer man ett rimligt lönsamhetsperspektiv?

- Hur kan man på bästa sätt använda den expertis och de resurser som finns i de högre revisionsorganen på nationell nivå?

- I handlingsplanen försöker man behandla dessa frågor utifrån flera olika perspektiv, särskilt i åtgärderna 3, 4, 7, 8 och 10[14]. I handlingsplanen läggs vidare särskild vikt vid att främja operativa förvaltningsdeklarationer och sammanfattande rapporter på nationell nivå (åtgärd 5).

4. VÄSENTLIGA AVVIKELSER UNDER 2004

Revisionsrätten lämnade information om sina revisionsresultat avseende budgetåret 2004. Då revisionsrätten inte uppgav vilka metoder som använts vid stickprovsundersökningarna av transaktionerna kunde inga slutsatser dras om huruvida antalet konstateranden var betydande.

Kommissionen uppmanade medlemsstaterna att i detalj kommentera de väsentliga avvikelserna, dvs. avvikelser som får ekonomiska konsekvenser för EU:s budget. Merparten av medlemsstaterna lämnade de begärda upplysningarna, men i några fall var det inte möjligt för medlemsstaterna att känna igen avvikelserna i de förteckningar som lämnats, då medlemsstaterna inte kände igen de koder revisionsrätten försett avvikelserna med och koderna inte överensstämde med de projektnummer som medlemsstaterna eller kommissionen använder.

De genomförda revisionerna återspeglar de olika politikområdena. Bidragen till jordbrukare är ofta kopplade till en markareal eller antalet djur. I samband med jordbrukspolitiken gör revisionsrätten ofta kontroller på plats för att mäta marken med hjälp av GPS-utrustning eller räkna antalet djur för att kontrollera om jordbrukaren har redovisat ett korrekt antal.

När det gäller strukturåtgärder beviljas bidragen till projekt på regional nivå. Det kan förekomma stora skillnader mellan projekten vad gäller deras antal, utformning, tidsplan och typ av slutmottagare. I dessa fall kontrollerar revisionsrätten på plats att projekten har genomförts (om bron eller motorvägen har byggts), om korrekta utbetalningar gjorts (om utgifterna är stödberättigade, om det finns verifikationskedjor), om anbudsförfarandena har respekterats (om ett anbud lämnades, om rätt anbudsgivare valdes), om de fastställda kontrollerna genomförts, osv.

Strukturåtgärdernas varierande karaktär ger ofta upphov till olika tolkningar av reglerna, vilka visar sig i att medlemsstaterna har en tendens att vara mer oeniga med revisionsrätten i dessa fall än i fall som rör jordbrukspolitiken.

I punkterna 4.1 och 4.2 sammanfattas synpunkterna på de iakttagelser som avser jordbrukspolitik och strukturåtgärder. Punkter om egna medel och stöd inför anslutningen har inte tagits med, då mycket få väsentliga avvikelser har kunnat fastställas på dessa två områden, vilket bland annat visade sig genom att dessa två sektorer under 2004 tog emot en revisionsförklaring utan förbehåll från revisionsrätten.

4.1. Jordbrukspolitik

Beträffande medlemsstaterna var två av tre väsentliga avvikelser inom jordbrukspolitiken under 2004 relaterade till deklarationer av för stora markarealer. Grovt räknat uppgick skillnaden mellan den deklarerade markarealen och den markareal som revisionsrätten uppmätte vid sin kontroll till mindre än 2 % i en fjärdedel av fallen, mellan 2 och 10 % i hälften av fallen och över 10 % i de resterande fallen.

Det totala antalet väsentliga avvikelser som revisionsrätten fastställde gällde elva medlemsstater. De flesta var eniga med revisionsrätten – även om de i några få fall bara var delvis eniga på grund av olika uppfattningar om mätmetoderna. I vissa fall ledde revisionsrättens iakttagelser till återbetalningar från jordbrukarna. I flera fall inledde dock inte medlemsstaterna något återbetalningsförfarande då de ansåg avvikelsens ekonomiska påverkan vara för liten (i Tyskland förekom ett fall där avvikelsen uppgick till mindre än 100 euro).

Även om medlemsstaterna generellt godtog revisionsrättens slutsatser påpekade några att man förväntade eller fick godta avvikelser vid mätningen av marken. Ibland genomfördes kontrollerna under påföljande räkenskapsår, när jordbrukaren hade ändrat användningen och uppdelningen av sin mark, vilket gjorde det svårt att rekonstruera den areal som ursprungligen hade deklarerats. I andra fall hade jordbrukarna deklarerat markens areal såsom den registrerats i det officiella fastighetsregistret, men dessa register överensstämde inte alltid med revisionsrättens mätningar. Detta problem kan komma att förvärras i takt med att mätinstrumenten förbättras. Slutligen hade Tyskland ett fall där arealen hade uppmätts med två decimaler, medan revisionsrätten använde tre decimaler. I detta specifika fall räckte det för att ändra klassificeringen av den uppmätta uppgiften från ”godtagbar” till ”avvikelse”.

Två av de elva medlemsstaterna var oeniga med revisionsrätten. Bara en väsentlig avvikelse upptäcktes i den första medlemsstaten (Nederländerna). Nederländerna höll inte med revisionsrätten i dess beslut om att fastställa bristen på bevis för slakt av en ko som en avvikelse, trots att revisionsrätten fick bevis på det efter kontrollbesöket. Flera avvikelser konstaterades i den andra medlemsstaten (Grekland) som ansåg att vissa av de underliggande problemen var av tillfällig art (t.ex. pengar på bankkonton som ännu inte hade utbetalats till producenterna eller som hade återbetalats till gemenskapsbudgeten). Grekland höll inte heller med revisionsrätten på andra punkter, som om huruvida en jordbrukare var berättigad till stöd om denne inte innehade lagfart på en del av marken, utan hade kommit överens om att byta marken med en annan jordbrukare.

4.2. Strukturåtgärder

Under 2004 var medlemsstaterna eniga med revisionsrätten i bara drygt ett av tre fall av väsentliga avvikelser inom strukturåtgärder i motsats till ungefär två av tre fall inom jordbrukspolitiken.

Typiska exempel på fall där medlemsstaterna var oeniga eller bara delvis eniga med revisionsrätten omfattade klassificeringen av utgifterna (om de var berättigade eller inte), bevis på samfinansiering och förekomsten av en verifieringskedja.

Det förekom ytterst få fall där revisionsrätten gjorde gällande att en avvikande klassificering av utgifterna varit avsiktlig. Avvikelserna påvisade dock behovet av att klargöra reglerna och ge ytterligare vägledning på området. De belgiska myndigheterna påpekade, i ett av de specifika fall där dessa var oeniga med revisionsrätten, att begreppet utgifter som inte överensstämmer med reglerna inte har diskuterats eller definierats i de bestämmelser som gäller för strukturstöd från Europeiska socialfonden och att det därför är nödvändigt att överväga grunden för en förklaring om att utgifterna inte är berättigade, särskilt då revisorerna själva erkänner att det inte finns något som tyder på en oegentlighet eller olaglighet i samband med utgiften.

Medlemsstaterna pekade också på svårigheter till följd av skillnaderna mellan kraven på revisions- och kontrollstrukturer under de olika programperioderna. Spanien framhöll att när revisorn drog slutsatsen att det fanns brister i verifieringskedjan innebar det att man för perioden 1994–1999 använde begrepp som inte hade fastställts förrän under perioden 2000–2006.

Utöver kontrollen av transaktioner försökte revisionsrätten kontrollera om medlemstaterna genomförde den obligatoriska femprocentskontrollen, dvs. om de kontrollerade projekten motsvarade fem procent av programmedlen. Revisionsrätten konstaterade att kontrollerna ofta var försenade och grundades på en ofullständig riskbedömning.

Medlemsstaterna medgav för det mesta att kontrollerna var försenade, men Sverige påpekade att det inte finns några krav i förordningen på att kontrollen av medlen på en särskild tidpunkt skulle motsvara fem procent.

De ekonomiska konsekvenserna av väsentliga avvikelser inom området strukturåtgärder varierade mycket mer i förhållande till väsentliga avvikelser inom jordbruket. I vissa fall föreföll avvikelserna inte ha fått några faktiska ekonomiska konsekvenser, t.ex. därför att utgifter som medlemsstaten deklarerat och som revisionsrätten inte ansåg vara stödberättigade kunde räknas av mot ytterligare utgifter som ännu inte deklarerats. Kommissionen har klargjort sådana fall i sin uppföljning.

Detta berör även frågan om fleråriga anslag och program. Exempelvis hade Tyskland ett fall där man erkände avvikelsen och ville korrigera den genom en minskning av beloppet vid nästa ansökan om utbetalning. Tyskland godtog inte att avvikelsen hade orsakat en ekonomisk förlust för EU:s budget, eftersom avvikelsen till slut skulle ha upptäckts när bevisen på utgifterna kontrollerades, senast vid programmets räkenskapsavslut. Revisionsrätten vidhöll dock att det vid tidpunkten för granskningen förekom en avvikelse.

5. Sammanfattning

Kommissionen välkomnar de många fullständiga svar den har tagit emot från medlemsstaterna. Denna årliga återkoppling från medlemsstaterna är värdefull och ger möjlighet att ta upp övergripande frågor kopplade till revisionsrättens årsrapport. Med utgångspunkt i svaren för budgetåret 2004 vill kommissionen uppmärksamma följande fyra punkter:

1. Några medlemsstater fann det otillfredsställande att deras svar inte återspeglades i revisionsrättens årsrapport för 2004. Det beror delvis på den korta tidsfrist som revisionsrätten måste iaktta när den utarbetar sin årsrapport. Detta särskilda problem bör tas upp när man överväger hur man bättre skall använda expertisen i de nationella högre revisionsorganen och hur man skall uppnå en samordnad granskningsmodell[15] .

2. Några medlemsstater hade synpunkter på kontrollstrukturen och metoden för revisionsförklaringen och påpekade att enligt deras åsikt motsvarade inte nyttan med kontrollerna kostnaderna för dem. Denna fråga bör tas upp på operativ nivå när kostnaderna för kontrollerna beräknas[16], men också på strategisk nivå när man diskuterar vilka risker som kan tolereras[17].

3. Den mer kvalitativa analysen av de väsentliga avvikelserna inom områdena jordbrukspolitik och strukturåtgärder har gjorts i syfte att fastställa beteendemönster i medlemsstaterna. Analysen visar att det finns behov av att lösa eller klargöra följande frågor: 1) vilken metod som bör användas för att mäta markarealen, 2) vilka utgifter som är stödberättigande inom strukturåtgärder, och 3) när skall man genomföra de så kallade femprocentskontrollerna inom området strukturåtgärder. Dessa frågor är i större utsträckning sektorspecifika brister som också är avsedda att tas upp i handlingsplanen.[18]

4. Medlemsstaterna var i mindre utsträckning eniga med revisionsrätten i dess konstateranden inom området strukturåtgärder än inom jordbrukspolitiken. Orsaken till detta kan vara att medlemsstaterna och revisionsrätten inte kunde enas om vad som skulle betraktas som oegentligheter på området. Det kan också bero på att medlemsstaterna och revisionsrätten inte var ense om den risknivå som kan godtas inom området strukturåtgärder. Då revisionsrättens stickprovsundersökning var avsedd att kontrollera enstaka transaktioner, inte att kontrollera om systemen hade inrättats och fungerade, kunde man inte fastställa orsakerna till oenigheten. Detta belyser behovet av att inleda en dialog mellan institutionerna om de risker som kan tolereras i samband med de underliggande transaktionerna och de effekter dessa kan få på revisionsrättens metod vid revisionsförklaringen.[19]

Inte bara kommissionen och medlemsstaterna, utan också revisionsrätten och i viss grad de nationella högsta revisionsorganen, måste engagera sig för att lösa de punkter som medlemsstaterna tagit upp. En ram för detta samarbete finns i handlingsplanen som fastställer 16 specifika åtgärder som skall genomföras under 2006–2007, där givetvis var och ens uppgifter, ansvarsområden och oberoende respekteras till fullo.

[1] Årsrapporten offentliggjordes i Europeiska unionens officiella tidning C 301, 30.11.2005. Den finns på revisionsrättens webbplats: www.eca.eu.int.

[2] Artikel 143.6 i budgetförordningen för Europeiska gemenskapernas allmänna budget: rådets förordning (EG, Euratom) nr 1605/2002 av den 25 juni 2002.

[3] Se skrivelsen av den 15 februari 2006 från vice ordförande Siim Kallas till Ekofins ordförande, Karl-Heinz Grasser.

[4] KOM(2006) 9 av den 17 januari 2006.

[5] Artikel 143.5.

[6] Analyserna i detta sammanfattande dokument ingår i: arbetsdokument från kommissionen – analys av medlemsstaternas svar på revisionsrättens årsrapport för 2004 (SEK(2006) 524).

[7] Redogörelser för preliminära iakttagelser ( Statement of preliminary findings ).

[8] Dvs. avvikelser som får ekonomiska följder för Europeiska unionens allmänna budget.

[9] Hittills har revisionsrätten enligt budgetförordningen (artikel 143.2) varit skyldig att lämna sina iakttagelser till medlemsstaterna senast den 15 juli. Från budgetåret 2005 är tidsfristen den 15 juni.

[10] Åtgärd 7: Främjande av bästa praxis för att öka lönsamheten i samband med revisioner på projektnivå, Åtgärd 8: Underlätta ytterligare säkerhet genom de högsta revisionsinstitutionerna,Åtgärd 9: Utveckling av effektiva instrument för att dela revisions- och kontrollresultat samt att och den samordnade granskningsmodellen.

[11] Artikel 248.1 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen.

[12] Punkt 1.46 i årsrapporten från 2004.

[13] Förklaringen ingår som ett avsnitt D i rapporten om revisionen av den nationella budgeten för 2004.

[14] Åtgärd 3: Fastställa och harmonisera presentationen av kontrollstrategier och bevis som ger rimliga garantier. Åtgärd 4: Dialog mellan institutionerna om risker som kan tolereras i samband med de underliggande transaktionerna. Åtgärd 7: Främjande av bästa praxis för att öka lönsamheten i samband med revisioner på projektnivå. Åtgärd 8: Underlätta ytterligare säkerhet genom de högsta revisionsinstitutionerna. Åtgärd 10: Inledande beräkning och analys av kostnaderna för kontrollerna.

[15] Åtgärderna 8 och 9 i handlingsplanen.

[16] Åtgärd 10 i handlingsplanen.

[17] Åtgärd 4 i handlingsplanen.

[18] Åtgärderna 12–16 i handlingsplanen.

[19] Åtgärderna 3–4 i handlingsplanen.