•k * 
-b Ä EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 24 10.1997 
KOM(97) 523 slutlig 
ANDRA RAPPORT FRÅN 
KOMMISSIONEN TILL RÅDET, 
EUROPAPARLAMENTET OCH 
EKONOMISKA OCH SOCIALA 
KOMMITTÉN 
om tillämpningen av 
direktiv 89/552/EEG 
"Television utan gränser" 

L INLEDNING 
2. RAPPORTENS SYFTE 
3. UTVECKLINGEN A V TELEVISIONSMARKNADEN I EUROPA 
4. TILLÄMPNINGEN AV DIREKTIVET 
4.1 Samordningen mellan nationella myndigheter och kommissionen 
4.2 Skyddet av minderåriga : tillämpning av det särskilda förfarandet 
enligt artikel 2.2 i direktivet 
4.3 Tillämpningen av bestämmelserna om reklam 
5. DOMSTOLENS PRAXIS 
5.1 Allmänna anmärkningar 
5.2 Mål C-412/93 "Leclerc-Siplec" 
5.3 Domstolens domar av den 10 september 1996 i målen kommissionen 
mot Förenade konungariket och kommissionen mot Konungariket 
Belgien 
5.4 Mål C-14/96 "Paul Denuit" och C-56/96 "VT4" 
5.5 Mål C-320/94 m.fl. "RTI" 
5.6 Mål C-34, C-35 och C-36/95 "De Agostini" och "TV-Shop" 
6. SLUTSATSER 
L INLEDNING 
I artikel 26 i direktiv 89/552/EEG "Television utan gränser" (direktivet)1 föreskrivs 
att senast vid slutet av det femte året efter dagen för antagandet av direktivet och 
vartannat år därefter skall kommissionen till Europaparlamentet, rådet och 
Ekonomiska och sociala kommittén överlämna en rapport om tillämpningen av 
direktivet och, om nödvändigt, utarbeta ytterligare förslag för att anpassa det till 
utvecklingen inom området TV-sändning. 
Enligt artikel 4.3 i direktivet, skall direktivets artikel 4 och artikel 5 vara föremål för 
en särskild rapport2. 
Genom detta meddelande lägger kommissionen fram den andra rapporten om 
tillämpningen av direktivet för Europaparlamentet, rådet och Ekonomiska och 
sociala kommittén. 
Av den första tillämpningsrapporten, som omfattade perioden fram till slutet av 
1994, framgick att direktivet måste ses över, särskilt för att anpassa det till 
utvecklingen av den europeiska audiovisuella verkligheten. Kommissionen lade 
således fram ett förslag om detta3. Grunddragen i den ordning som inrättades genom 
direktivet, liksom orsakerna bakom förslaget till översyn, beskrivs i motiveringen 
till förslaget. Därför har dessa delar och de aspekter på tillämpningen av direktivet 
som behandlades i den första rapporten inte tagits upp i detta dokument. 
Det ändringsförslag som kommissionen lade fram har under de två senaste åren varit 
föremål för en ingående debatt inom gemenskapens institutioner. 
Medbeslutandeförfarandet ledde den 19 juni fram till antagandet av 
Europaparlamentets och rådets direktiv 97/36/EG om ändring av direktiv 
89/552/EEG. Det nya direktivet träder i kraft den dag det publiceras i Europeiska 
gemenskapernas officiella tidning4. 
Genom direktiv 97/36/EG ändras artikel 26 i direktiv 89/552/EEG så att det däri 
föreskrivs att nästa tillämpningsrapport skall läggas fram senast vid slutet av det 
tredje året från det att direktivet antogs (dvs. den 31 december 2000). 
För att undvika att kontinuiteten bryts avser denna rapport följaktligen 
tillämpningen av direktiv 89/552/EEG från och med januari 1995 fram till 
ikraftträdandet av det nya direktivet, dvs. en period på omkring 30 månader. 
1 Rådets direktiv 89/552/EEG av den 3 oktober 1989 om samordning av vissa bestämmelser i 
medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television 
(EGT nr L 298, 17.10.1989, s. 23). 
2 För år 1991 och 1992: KOM(94) 57 slutlig, 3.3.1994; för år 1993 och 1994: KOM(96) 302 slutlig, 
15.7.1996. 
3 KOM(95) 86 slutlig, 31.5.1995. 
4 Ref. 
2. RAPPORTENS SYFTE 
Även om lagstiftningen i flera medlemsstater ännu inte är helt förenlig med direktiv 
89/552/EEG5, har den konkreta tillämpningen av de principer som ligger till grund 
för direktivet och domstolens omfattande praxis bidragit mycket till att fortlöpande 
befästa en i verklig mening fri rörlighet för en europeisk televisionsindustri i full 
utveckling. 
Principen om fri rörlighet i unionens medlemsstater för televisionssändningar i alla 
de former och med alla möjliga sändningsmetoder är nu uppfylld under väl 
definierade rättsliga villkor. 
I denna rapport beskrivs och analyseras de viktigaste händelserna i samband med 
tillämpningen av direktivet under referensperioden. Man försöker också att med 
rapporten ge en samlad syn på de framsteg som uppnåtts när det gäller att tolka 
direktivets normer, med särskilt intresse riktat på domstolens beslut. Med hänsyn till 
att rapporten huvudsakligen omfattar en övergångsperiod och att ett nytt direktiv har 
antagits, är syftet med denna rapport inte att på ett ingående sätt analysera 
konsekvenserna av tillämpningen av direktivet, utan endast att lägga fram de 
viktigaste utvecklingslinjerna inom rättspraxis utifrån det aktuella sammanhanget, 
nämligen ett audiovisuellt landskap i utveckling. 
3. UTVECKLINGEN A V TELEVISIONSMARKNADEN I EUROPA 
Utöver en betydande ökning av antalet operatörer (i Europa finns idag fler än 250 
TV-kanaler, av vilka två tredjedelar är privata, vilket innebär att antalet inom 
gemenskapen praktiskt taget har fördubblats på sex år6) och av de resurser som 
televisionssektorn genererar (de totala intäkterna från television i Europeiska 
unionens medlemsstater under 1995 har beräknats till 43,3 miljarder dollar, omkring 
38 miljarder ecu, vilket innebär en ökning på 14 % i förhållande till 19947), har 
digitaltelevision förberetts och startats i Europa under 1995 och 1996. 
I början av 1997 fanns omkring 330 satellitsända digitaltjänster jämfört med endast 
ett tiotal i januari 19968. 
Denna tempohöjning i utvecklingen av digital tjänster har framkallat diskussioner i 
medlemsstaterna om nödvändigheten av att anpassa de nationella rättsliga ramarna 
5 Överträdelseförfaranden inleddes eller fullföljdes mot flera medlemsstater under 1995 och 1996. 
6 IDATE, "Marché mondial de l'audiovisuel et du cinéma - Industries et Marchés", november 1996, s. 
114. 
7 Ibid, s. U\. 
8 Observatoire Européen de l'Audiovisuel (Europeiskt audiovisuellt observationscentrum), Annuaire 
Statistique 1997, s. 162. 
till de krav som dessa nya tjänster ställer. I vissa fall har bestämmelser antagits och 
trätt i kraft9. 
Kommissionen faster största vikt vid en korrekt tillämpning av principerna om fri 
rörlighet och icke-diskriminering på detta område och är särskilt angelägen om att 
understryka den ökade vikten av en korrekt tillämpning av den princip som kallas 
"home country control" (enligt vilken programföretag endast omfattas av 
lagstiftningen i det land där de har centrum för sin verksamhet) i en audiovisuell 
miljö som - till följd av den mångdubblade sändningskapacitet som digitaltekniken 
lett till - gynnar utvecklingen av gränsöverskridande tjänster. 
Kommissionen har erkänt sändningsverksamhetens särskilda egenskaper i sitt 
meddelande om tjänster i allmänhetens intresse i Europa (KOM(96) 443 slutlig, 
11.9.1996) och konstaterar även att frågan om finansiering av allmännyttig 
sändningsverksamhet är föremål för ett protokoll i utkastet till Amsterdamfördrag, 
vilket kommer att fogas till EG-fördraget. 
4. TILLÄMPNINGEN A V DIREKTIVET 
4.1 Samordningen mellan nationella myndigheter och kommissionen 
Det är de nationella myndigheter som ansvarar för överinsynen på det 
audiovisuella området som skall tillämpa direktivet. Kommissionen har hållit 
löpande kontakt med de nationella instanserna, särskilt genom den ad hoc-
grupp som består av företrädare för medlemsstaterna och som inrättades vid 
kommissionen på dennas initiativ. 
Gruppens arbete, till vilket har inbjudits att delta observatörer från EFTA-
länderna och från de associerade länderna i Central- och Östeuropa samt från 
Europarådets sekretariat, har dels gjort det möjligt att utbyta information om 
tillämpningen av direktivet i de olika länderna, dels att underlätta tolkningen 
av direktivets bestämmelser. 
Gruppen har bland annat granskat tillämpningen av artiklarna 4 och 5 
(åtgärder för främjande av distribution och produktion av TV-program), de 
bestämmelser som gäller för nya former av reklam (särskilt "virtuell 
reklam") och de arbeten som pågår i internationella organ (Europarådet, 
Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling, 
Världshandelsorganisationen, osv.) och som kan ha betydelse för 
gemeskapslagstiftningen på det audiovisuella området. 
Kommissionen är särskilt tillfreds med det administrativa samarbete som 
inrättats tillsammans med de nationella förvaltningarna, vilket har gjort det 
möjligt att effektivt ta itu med de problem som står i samband med 
sändningsverksamheten inom gemenskapen. 
Detta är fallet i Förenade kungariket, där Independent Television Commission nyligen har beviljat 
licenser för de första digitala "multiplexerna" på markfrekvenser inom ramen för tillämpningen av 
"Broadcasting Act" från 1996. 
Ad hoc-gruppens arbete har medfört att man kunnat staka ut kommande 
arbetsuppgifter för den "kontaktkommitté" som nyligen inrättats genom 
direktiv 97/36/EG. Kommittén skall särskilt ha följande uppgifter (ny artikel 
23a): 
a) Att underlätta det faktiska genomförandet av detta direktiv genom 
regelbundna samråd om alla praktiska problem i samband med dess 
genomförande, särskilt genomförandet av artikel 2, och om alla övriga frågor 
där en diskussion bedöms vara av värde. 
b) Att på eget initiativ eller på kommissionens begäran avge 
yttranden om tillämpningen av direktivet i medlemsstaterna. 
c) Att diskutera frågor som skall ingå i de rapporter som 
medlemsstaterna skall överlämna enligt artikel 4.3, om rapporternas metodik, 
om mandatet för den oberoende undersökning som anges i artikel 25a, om 
bedömningen av anbuden för att genomföra undersökningen och om själva 
undersökningen. 
d) Att diskutera resultatet av kommissionens regelbundna samråd 
med företrädare för programföretag, producenter, konsumenter, tillverkare, 
tjänsteproducenter, fackföreningar och personer med konstnärliga yrken. 
e) Att underlätta informationsutbytet mellan medlemsstaterna och 
kommissionen om situationen och utvecklingen på området för reglering av 
TV-utsändningar med hänsyn både till gemenskapens politik på det 
audiovisuella området och till den relevanta utvecklingen på det tekniska 
området. 
f) Att undersöka all utveckling på området där en diskussion bedöms 
vara av värde. 
4.2 Skyddet av minderåriga: tillämpning av det särskilda förfarandet enligt 
artikel 2.2 i direktivet. 
Enligt undantag från den allmänna bestämmelsen om fri mottagning och 
förbudet mot begränsning av återutsändning10 medger artikel 2.2 i direktivet 
att medlemsstaterna - på villkor att de följer ett särskilt förfarande och att det 
rör sig om ett undantag - får vidta åtgärder mot programföretag som 
omfattas av en annan medlemsstats jurisdiktion, och som "uppenbarligen, 
allvarligt och djupt" överträder bestämmelserna i artikel 22 i direktivet. 
Bestämmelsen syftar till att skydda minderåriga mot program som allvarligt 
kan skada deras "fysiska, mentala eller moraliska utveckling". 
Den berörda medlemsstaten skall skriftligen underrätta programföretaget och 
kommissionen om de angivna överträdelserna och om sin avsikt att begränsa 
återutsändning om sådan överträdelse åter skulle inträffa. 
10 För tolkningen av denna term, se KOM(95) 86 slutlig, s. 19. 
6 
Samråd skall inledas. Om detta inte har resulterat i en uppgörelse i godo 
inom 15 dagar efter den skriftliga underrättelsen och den påstådda 
överträdelsen fortsätter, kan den mottagande medlemsstaten ensidigt vidta 
interimistiska åtgärder mot den berörda TV-kanalen. 
Kommissionen skall säkerställa att de vidtagna åtgärderna är förenliga med 
gemenskapsrätten. Om kommissionen beslutar att de inte är det kan den 
begära att den mottagande medlemsstaten omedelbart upphör med åtgärderna 
i fråga. 
Under den iakttagna perioden har endast en medlemsstat (Förenade 
kungariket) ansett sig behöva tillgripa detta förfarande (vid tre tillfällen). 
I de två första fallen blev samrådet resultatlöst och de brittiska 
myndigheterna ansåg det nödvändigt att anta en förbudsordning mot TV-
kanaler som omfattades av en annan medlemsstats behörighet. 
Kommissionen bedömde i båda fallen, efter kontakter med de berörda 
medlemsstaterna och efter att ha övervägt konsekvenserna av de åtgärder 
som meddelats av Förenade kungariket, att åtgärderna var förenliga med 
gemenskapsrätten. Denna bedömning grundades särskilt på ett 
proportionalitetsprov och på ^överväganden om åtgärdernas eventuella 
diskriminerande effekter1 '. 
Det tredje fallet som meddelades kommissionen enligt artikel 2.2 var vid 
sammanställandet av denna rapport fortfarande under utredning, mot 
bakgrund av att myndigheterna i den medlemsstat från vilken de otillåtna 
sändningarna härrörde hade vidtagit kraftfulla åtgärder för att få dem att 
upphöra, men att de verkade fortgå från en annan stat. 
Kommissionen anser att tillämpningen av artikel 2.2 har varit 
tillfredsställande under referensperioden, vilket gjort att man kunnat värna 
om allmänintresset med minsta möjliga hinder för det fria tillhandahållandet 
av tjänster. 
Kommissionen vill emellertid understryka att dess bedömning av åtgärder 
som vidtas enligt artikel 2.2 grundar sig på sakliga och rättsliga 
överväganden. Det är upp till respektive medlemsstat att göra en etisk 
bedömning av programmens innehåll. Det är också medlemsstaterna som har 
huvudansvaret för att godkänna eller förbjuda vissa TV-utsändningar från 
programföretag som faller under deras jurisdiktion och som kan omfattas av 
tillämpningsområdet för artikel 22. Eventuella skillnader i bedömning 
mellan "ursprungslandet" och mottagarlandet/-länderna har förutsetts genom 
direktivet. 
Vidare påverkar de åtgärder som vidtas av den mottagande staten inte de 
åtgärder som i förekommande fall vidtas av den medlemsstat som har 
1 ] Se kommissionens yttrande nr C(96)3933 slutlig i målet "Rendez-Vous Télévision" och nr C(95)2678 
slutlig i mål "XXXTV". 
jurisdiktion över programföretaget i fråga. Det handlar således inte om en 
överföring av jurisdiktion från en medlemsstat till en annan, utan om en 
möjlighet för mottagarstaten att i undantagsfall vidta åtgärder för att skydda 
sina intressen i otvetydigt allvarliga situationer och enligt ett väl definierat 
förfarande. 
Det är också viktigt att klargöra att medlemsstaterna - inom det system av 
gemenskapsbestämmelser som skapats genom direktivet (artikel 2.1)- inte 
får tillämpa diskriminerande etiska krav på programföretag som omfattas av 
deras jurisdiktion: en strikt hållning gentemot utsändningar avsedda att tas 
emot på deras eget territorium och en tolerant syn på utsändningar avsedda 
för utlandet (typexemplet är satellitkanalernas program) kan inte godtas. 
Tvärtom måste medlemsstaterna försäkra sig om att alla programföretag som 
faller under deras jurisdiktion följer bestämmelserna i artikel 22. 
4.3 Tillämpningen av bestämmelserna om reklam 
I direktivet föreskrivs bestämmelser om den mängd reklam som tillåts på TV 
(dagligen och per timme, artikel 18), antalet reklamavbrott och formerna för 
dessa (artikel 11) liksom bestämmelser avseende innehållet i och 
framförandet av reklambudskap (artiklarna 10, 12, 13, 14, 15 och 16). 
Särskilda regler (artikel 17) gäller för sponsring. 
Flera klagomål rörande påstådd bristande efterföljd i vissa medlemsstater av 
bestämmelserna om reklam och sponsring har hänskjutits till kommissionen. 
Vissa problem rörande tolkningen av direktivets bestämmelser har fått sin 
lösning genom domstolens domar (se nedan p. 5.5. "RTI-målet") och de 
ändringar som införts i texten genom direktiv 97/3 6/EG. Det första fallet 
gäller problem i samband med angivelse av sponsorns namn eller logotyp i 
sponsrade sändningar och reklamspottar. I det det andra fallet behandlas 
bland annat nya bestämmelser rörande teleshopping och egenreklam. 
I ytterligare fall hävdas i klagomålen - som ofta kommer från 
konsumentorganisationer - systematiska överskridanden av de tillåtna 
kvantiteterna. Problemen rör särskilt den praxis som tillämpas av vissa 
programföretag i Spanien, Portugal och Grekland. Kommissionen är i fard 
med att inhämta de upplysningar som behövs för att kunna bedöma i vilken 
grad de påstådda överskridandena utgör överträdelser från de berörda 
medlemsstaternas sida, i syfte att därefter vidta lämpliga rättelseåtgärder. 
Kommissionen påminner om att varje medlemsstat skall övervaka att alla 
sändningar från programföretag som omfattas av dess jurisdiktion verkligen 
sker i överensstämmelse med direktivets bestämmelser och, i ett vidare 
sammanhang, i överensstämmelse med den tillämpliga lagstiftningen rörande 
sändningar avsedda för allmänheten i medlemsstaten i fråga. 
Kommissionen vill ge högsta prioritet åt att inrätta lika möjligheter (ett 
"level playing field") mellan operatörer i olika medlemsstater, liksom en 
nivå av skydd för unionens TV-tittares intressen som åtminstone motsvarar 
den i direktivet. Kommissionen ämnar därför införskaffa de resurser som 
behövs för att öka sin kapacitet att följa upp klagomål och kontrollera 
tillämpningen av gemenskapsrätten på detta område. 
5. DOMSTOLENS PRAXIS 
5.1 Allmänna anmärkningar 
Kommissionen har vid flera tillfällen haft anledning att uttala sig om 
räckvidden och tolkningen av bestämmelserna i direktiv 89/552. 
Flertalet av domstolens domar, vare sig det gäller av kommissionen 
initierade förfaranden rörande fördragsbrott (artikel 169 i EG-fördraget), 
eller förfaranden rörande förhandsavgörande (artikel 177 i EG-fördraget), 
avser i huvudsak olika aspekter på ordningen för kompetensfördelning 
mellan medlemsstaterna vad gäller programföretag i Europa och i synnerhet 
villkoren för rättslig jurisdiktion. De frågor som domstolen särskilt har utrett 
i sin praxis är: räckvidden av "ursprungslandets" jurisdiktion och villkoren 
för att programföretagen skall omfattas av detta lands rättsordning, 
medlemsstaternas möjlighet att anta striktare eller mer detaljerade 
bestämmelser för programföretag som omfattas av deras jurisdiktion och den 
mottagande statens befogenheter gentemot utsändningar från andra 
medlemsstater. 
I allmänhet har domstolens tolkning i de olika målen sammanfallit med 
kommissionens. Det är även viktigt att understryka att domstolens 
ställningstaganden kompletterar och stödjer gemenskapslagstiftarens val att 
anta ett nytt direktiv. Vissa av lagstiftarens ändringar syftar enbart till att 
klargöra texten i linje med domstolens praxis. Långt ifrån att förlora sin 
betydelse efter antagandet av ändringarna i direktivet "Television utan 
gränser", kommer den domstolspraxis som här presenteras att ha kvar sitt 
värde som referens för de nationella myndigheterna, kommissionen och de 
ekonomiska aktörerna vid införlivandet och tillämpningen av det nya 
direktivet. 
5.2 Mål C-412/93 "Leclerc-Siplec" 
Domen av den 9 februari 1995 "Leclerc-Siplec" är det första prejudikatet 
rörande tillämpningen av direktiv 89/552/EEG. 
Det rörde sig om ett klagomål från företaget Leclerc-Siplec avseende vägran 
från kanalerna TF1 och M6 att sända ett reklaminslag om försäljning av 
bensin genom Leclerc-varuhusen, i enlighet med frank lagstiftning. I sitt 
förhandsavgörande dömde domstolen att varken artiklarna 30, 85, 86, och 3f 
i EG-fördraget eller direktivets bestämmelser hindrade medlemsstaterna från 
att förbjuda utsändning av reklamannonser för distributionssektorn genom 
programföretag som är etablerade på deras territorium. 
Denna dom klargör förhållandet mellan artiklarna 3, 19 och 20 i direktivet. 
Enligt domstolen preciserar artikel 19 endast medlemsstaternas genom 
artikel 3.1 erkända allmänna möjlighet att föreskriva strängare eller mer 
detaljerade bestämmelser än direktivets vad gäller de programföretag som 
9 
faller under deras jurisdiktion. Enligt artikel 20 är det å andra sidan möjligt 
att föreskriva bestämmelser som är mindre stränga än dem i artikel 11.2-5 
samt i artikel 18, vad gäller utsändningar som endast är avsedda för det 
nationella territoriet och som inte kan tas emot, direkt eller indirekt, i en eller 
flera andra medlemsstater. 
Det framgår av domstolens tolkning att medlemsstaterna, med förbehåll för 
bestämmelserna i fördraget (som i detta fall bedömdes ha efterlevts) och 
friheten att ta emot och återutsända sändningar från kanaler som omfattas av 
andra medlemsstaters behörighet, har stor frihet att bedöma vilka intressen 
som kan motivera strängare eller mer detaljerade bestämmelser än i 
direktivet12. 
Det bör noteras att artikel 19 i 1989 års direktiv upphävs genom direktiv 
97/36/EG. 
5.3 Domstolens domar av den 10 september 1996 i målen kommissionen mot 
Förenade konungariket och kommissionen mot Konungariket Belgien 
I två domar av den 10 september 1996 (C-222/94, kommissionen mot 
Förenade kungariket och C-11/95, kommissionen mot Belgien) fick 
domstolen anledning att framföra allmänna synpunkter på direktivet. En 
samlad analys av dessa två mål underlättar klargörandet av deras betydelse 
och följder för genomförandet av direktivet. 
De bidrar i hög grad till fastställandet av tillämpningsområdet för direktivet, 
klargörandet av begreppet "jurisdiktion" och tillämpningen av principen om 
"etableringsort" för programföretag inom gemenskapen. 
I målet C-222/94 (kommissionen mot Förenade kungariket) gjorde 
domstolen en mer ingående tolkning av artikel 2. Den viktigaste punkten i 
utredningen var att definiera med vilka motiv en stat kan göra gällande sin 
jurisdiktion över ett givet programföretag. Vikten av en sådan precisering är 
uppenbar, eftersom skillnaderna mellan de nationella lagstiftningarna i detta 
12. Domstolens formuleringar kan sammanfattas enligt följande : 
"/ direktiv 89/552, som syftar till att säkerställa frihet för TV-sändning i enlighet med de minimiregler 
som föreskrivs i direktivet, och som för detta ändamål ålägger de sändande medlemsstaterna att utöva 
tillsyn över efterlevnaden av sina bestämmelser och de mottagande medlemsstaterna att säkerställa 
mottagningsfriheten och friheten för återutsändning, kan, enligt artikel 3.1, medlemsstaterna, när det 
gäller TV-programföretagen inom deras jurisdiktion, föreskriva strängare eller mer detaljerade regler 
inom de områden som omfattas av direktivet. Denna rätt, som ges enligt en allmän bestämmelse i 
direktivet och vars utövande inte är av beskaffenhet att kompromettera den fria sändningen i enlighet 
med de minimiregler som skall säkerställas genom direktivet, inskränks inte beträffande reklam till de 
omständigheter som anges i artiklarna 19 och 20. 
Direktivet skall därför tolkas som att det inte utgör hinder mot att en medlemsstat, genom lag eller 
annan författning, förbjuder sändning av reklaminslag till förmån för den ekonomiska 
distributionssektorn genom de TV-programföretag som är etablerade inom dess territorium. " 
10 
hänseende kan medföra (vilket också hänt i vissa fall) negativa eller positiva 
konflikter vad gäller jurisdiktionen, vilka särskilt kan äventyra att systemet 
fungerar effektivt. I avsaknad av preciserande bestämmelser i dire' îivet, har 
kommissionen alltid förespråkat tillämpning av principen om etabk ringsort. 
Domstolens tolkning av artikel 2.1 leder till slutsatsen att en medlemsstats 
jurisdiktion enligt första stycket, som begrepp måste förstås så att det 
ovillkorligen rör jurisdiktionen över TV-programföretagen som person 
(ratione personae), vilken endast kan grunda sig på progamföretagets 
förhållande till rättssystemet i medlemsstaten i fråga. Detta begrepp kommer 
till uttryck i begreppet etablering. såsom det används i artikel 59 stycke 1 i 
EG-fördraget. 
Skillnaden på denna punkt mellan direktivet och Europarådets konvention 
om gränsöverskridande television (som huvudsakligen grundar sig på 
kriteriet om ursprunglig sändningsort eller platsen där upplänken befinner 
sig vid sändning via satellit) måste enligt domstolen anses vara följden av ett 
övervägt val av gemenskapens lagstiftare, berättigat genom skillnaderna i 
karaktär och rättslig ram mellan de båda texterna. 
Om en medlemsstat i Europeiska unionen antar något annat kriterium än 
etableringsorten, i synnerhet om det gäller den ursprungliga sändningsorten 
eller målgrupper, kan detta leda till att staten utövar en "dubbel kontroll" 
över de programföretag som redan omfattas av en annan stats jurisdiktion 
eller, tvärtom, inte säkerställer att dess lagstiftning tillämpas på alla 
programföretag som omfattas av den egna jurisdiktionen. Detta var orsaken 
till att vissa delar av den brittiska lagstiftningen förklarades oförenliga med 
artiklarna 2 och 3.2 i direktivet13. 
* 3 Domstolen ansåg med beaktande av kommissionens argument att: 
"En medlemsstat åsidosätter sina skyldigheter enligt artikel 2.1 och 2.2 samt artikel 3.2 i direktiv 
89/552 om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra 
författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television, om den i syfte alt fastställa vilka 
programföretag som står under dess jurisdiktion inför kriterier som förutom etablering även tar sikte 
på sändning eller mottagning av program, vilket medför att den i strid med direktivet utövar kontroll 
över sändningar som faller under en annan medlemsstats jurisdiktion, och om den med avseende på 
företag som den anser stå under sin jurisdiktion tillämpar mindre stränga föreskrifter på inhemska 
satellittjänster än på icke inhemska satellittjänster. 
Begreppet jurisdiktion för en medlemsstat i artikel 2.1 första strecksatsen i direktivet skall förstås så, 
att det för TV-programföretagens del med nödvändighet omfattar tillämpning med avseende på person 
(ratione personae). Denna behörighet kan endast grundas påföretagens anknytning till rättsordningen 
i en viss stat. I sak omfattas detta av begreppet etablering i artikel 59 första stycket i EG-fördraget, 
som enligt sin ordalydelse förutsätter att den som tillhandahåller tjänsten och mottagaren av 
densamma har etablerat sig i två olika medlemsstater. Visserligen kan en medlemsstat enligt artikel 3.1 
i direktivet införa strängare bestämmelser på de områden som regleras i samma direktiv, men enligt 
artikel 2.1 måste alla sändningar som överförs av TV-programföretag som antingen står under den 
medlemsstatens jurisdiktion eller faller under dess behörighet med stöd av andra strecksatsen i den 
bestämmelsen överensstämma med den lagstiftning som gäller för sändningar avsedda för allmänheten 
i den medlemsstaten. " 
11 
Den andra domen (kommissionen mot Belgien) ställer den grundläggande 
frågan om huruvida ett allmänt system för villkorat förhandsgodkännande av 
återutsändning av TV-sändningar som omfattas av en annan medlemsstats 
jurisdiktion är förenligt med gemenskapsrätten. 
Kommissionen ansåg att kravet på föregående godkännande från 
mottagarlandets myndigheter, på villkor att sändningsföretagen uppfyller 
olika krav (i franska gemenskapen slutandet av avtal med regeringen om 
kulturella åtaganden, vilka alltid kan återkallas) utgör ett allvarligt hinder 
mot återutsändning av TV-sändningar från andra medlemsstater och strider 
mot artikel 2.2 i direktivet. 
Den belgiska regeringen lade fram flera argument för att berättiga inrättandet 
av ett sådant system. 
För det första hävdade den när det gäller den franska gemenskapens 
lagstiftning om kabeltelevision, att återutsändning via kabel inte omfattas av 
bestämmelserna i direktivet. Domstolen ansåg däremot att de nionde och 
tionde beaktandemeningarna liksom artiklarna la och 2.2 i direktivet sedda i 
ett sammanhang måste leda till slutsatsen att direktivet faktiskt rör 
återutsändning av TV-program via kabel14. 
Denna syn bekräftas genom tredje, femte och tolfte beaktandemeningarna i 
direktiv 93/88/EEG (om samordning av vissa bestämmelser om upphovsrätt 
och närstående rättigheter avseende satellitsändningar och vidaresändning 
via kabel) och Europarådets konvention om gränsöverskridande television 
(omnämnd i fjärde beaktandemeningen i direktivet Television utan gränser) 
vars tillämpningsområde otvetydigt omfattar sändning via kabel. 
Övriga argument som lagts fram syftar till att hävda de mottagande 
medlemsstaternas rätt att utöva en viss kontroll över TV-sändningar från 
andra medlemsstater. Olika skäl har anförts för att berättiga denna "andra 
kontroll". Dessa är till exempel nödvändigheten att klargöra om ett 
programföretag har rätt att dra fördel av friheter som garanteras genom 
fördraget (och, om så är fallet, under vilken medlemsstats jurisdiktion), 
bevarandet av pluralismen inom medierna, skyddet av upphovsrätten samt 
behovet av att säkerställa respekten för allmän ordning, god sed och moral. 
Domstolen har tydligt klargjort att det, utan påverkan på det särskilda 
förfarande som föreskrivs i artikel 2.2 i direktivet vid överträdelser av 
bestämmelserna i artikel 22, endast åligger "den mottagande medlemsstaten" 
(enligt definitionen i målet Förenade kungariket) att se till att de egna 
lagarna följs av de programföretag som omfattas av den egna jurisdiktionen. 
Om den mottagande medlemsstaten anser att en annan medlemsstat inte har 
uppfyllt sina skyldigheter enligt direktivet "Television utan gränser", kan 
den alltid använda sig av de förfaranden som föreskrivs i artiklarna 169, 170 
och 186 i Fördraget om Europeiska gemenskaperna. Domstolen har inte 
14 Domstolen kunde inte ha uttryckt sig klarare : 
Direktiv 89/552 måste tolkas så att det är tillämpligt på kabel-TV-distribution. 
12 
bortsett från det faktum att den mottagande medlemsstaten i vissa fall 
(exempelvis för att klargöra om sändningarna härrör Iran en annan 
medlemsstat, för att skydda mångfalden, upphovsrätten eller god ved och 
allmän ordning och säkerhet), på goda grunder kan hävda rätten att utöva en 
form av kontroll som är förenlig med gemenskapsrätten över TV-sändningar 
som tas emot på dess territorium. 
Domstolen ansåg dock i detta fall att den belgiska regeringen inte kunnat 
visa att skyddet av dessa intressen var av en sådan natur att de kunde 
berättiga ett allmänt system för beviljande av förhandstillstånd vad gäller 
program med ursprung i andra medlemsstater, eftersom detta / praktiken 
skulle innebära att friheten att tillhandahålla tjänster avskaffades15. 
5.4 Mål C-14/96 "Paul Denuit" och C-56/96 "VT4" 
Domstolen bekräftade nyligen denna praxis och går längre än så i tvä 
förhandsavgöranden ("Paul Denuit" C-14/96 av den 29 maj 1997 och C-
56/96 av den 5 juni 1997, "VT4"). 
I mål C-14/96 förvägrade de belgiska myndigheterna (franska 
gemenskapen) kabeldistributören Coditel Brabant att ditribuera program från 
ett programföretag som omfattas av brittisk jurisdiktion (TNT/Cartoon) på 
grund av att det inte följde direktivets bestämmelser, särskilt dem om 
gynnande av europeiska produktioner (artiklarna 4 och 5). Efter det att den 
belgiska domstolen upphävt det kungliga beslutet om förbud inlämnades en 
ansökan om förhandsavgörande, efter överklagande, av Tribunal de 
commerce i Bryssel. 
15 De viktigaste utdragen från domen är följande : 
"Direktiv 89/552 om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och 
andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television skall tolkas mot bakgrund av 
det i artiklarma 2.1, 2.2 och 2.3 i samma direktiv angivna systemet för uppdelning av skyldigheter 
mellan de medlemsstater varifrån sändningarna härrör och de mottagande medlemsstaterna. A v detta 
följer att det endast ankommer på den medlemsstat varifrån sändningarna härrör att kontrollera 
tillämpningen av ursprungsstatens lagstiftning ifråga om TV-sändningar och all tillse att 
bestämmelserna i direktiv 89/552 följs. Förutom i de fall som anges i artikel 2.2 andra meningen har 
den mottagande medlemsstaten inte rätt att utöva någon egen kontroll i detta avseende. 
En medlemsstat åsidosätter sina skyldigheter enligt artikel 2 i direktivet, om den bibehåller : 
- en reglering med krav på förhandstillstånd för att via kabel återutsända TV-sändningar från andra 
medlemsstater, eller 
- en reglering med krav på uttryckligt och villkor at förhandstillstånd för att via kabel återutsända 
sådana TV-sändningar från andra medlemsstater som innehåller reklam eller försäljningsprogram 
särskilt avsedda för den egna TV-publiken. 
Under inga omständigheter har en medlemsstat rätt att ensidigt vidta tillrättaläggande åtgärder eller 
skyddsåtgärder som syftar till att undanröja en annan medlemsstats eventuella överträdelse av 
gemenskapsrättens regler. " 
13 
Domstolen hade i sina domar av den 10 september 1996 delvis redan svarat 
på de frågor som framställdes av Tribunal de commerce. Domstolen hade i 
själva verket redan uttalat sig bestämt om vidden av den mottagande 
medlemsstatens kontrollbehörighet gentemot ett programföretag som 
omfattas av en annan medlemsstats jurisdiktion. Den hade även uttalat sig 
om kriteriet för att bestämma jurisdiktionen genom tillämpning av 
etableringskriteriet. 
I det aktuella fallet ansåg de belgiska myndigheterna vidare att 
TNT/Cartoon-programmen inte omfattades av en medlemsstats jurisdiktion 
enligt artikel 2.1 i direktivet Television utan gränser, särskilt eftersom de inte 
motsvarade kraven enligt artiklarna 4 och 5 (sändningskvoterna) och att 
huvuddelen av Turners program i själva verket härrörde från en stat som inte 
är medlem i Europeiska gemenskapen. Domstolen svarade helt enkelt att ett 
TV-programföretag faller under jurisdiktionen i den medlemsstat i vilken det 
är etablerat. Härkomsten av de program som företaget sänder eller deras 
förenlighet med artiklarna 4 och 5 i direktivet saknar betydelse när det 
gäller att bestämma vilken medlemsstats jurisdiktion ett sådant företag faller 
under enligt artikel 2.1. 
Efter detta medger inte det faktum att ett TV-programföretag (som är 
etablerat i en medlemsstat, och således står under dennas verkliga eller 
förmodade kontroll) sänder program av icke-europeiskt ursprung, att den stat 
i vilken programmen tas emot har rätt att kontrollera deras innehåll, 
självklart med förbehåll för det undantag som föreskrivs vid överträdelse av 
artikel 22. 
I mål C-56/96, vägrade de belgiska myndigheterna (flamländska 
gemenskapen) att bevilja tillstånd för de flamländska kabelnäten att sända 
program från VT4, ett i Förenade kungariket etablerat programföretag. Med 
hänvisning till domen TV 10 av den 5 oktober 1994 (mål C-23/93), ansåg den 
flamländska kulturministern att VT4, vars sändningar riktade sig helt eller 
huvudsakligen till den flamländska gemenskapen, försökte kringgå den 
flamländska lagstiftningen. VT4 hänvisade å sin sida till artikel 2 i 
direktivet, enligt vilken den mottagande staten inte har rätt att vägra tillgång 
till sitt nationella kabelnät om det utländska TV-programföretaget innehar 
licens i en annan medlemsstat. Å andra sidan förkastade VT4 den 
argumentation som grundades på TV 1 O-prejudikatet vad gäller att 
undantaget "allmänintresse" inte kan användas för att tjäna ekonomiska 
syften, såsom skyddet av den nationella reklammarknaden eller skyddet av 
monopol för ett nationellt, kommersiellt programföretag. 
Den huvudsakliga betydelsen av detta avgörande ligger först och främst 
(liksom i föregående ärende om förhandsavgörande) i att det gäller ett 
konkret fall av fastställande av jurisdiktion (i detta fall TV-programföretaget 
VT4) som ger domstolen möjlighet att precisera begreppet "etablering" 
(särskilt för det fall ett programföretag är etablerat i fler än en medlemsstat). 
Domstolen beaktar i domen i första hand att själva det faktum att alla 
program och reklamsändningar i VT4 endast är avsedda för flamländsk 
publik inte i sig utgör någon grund för att VT4 inte skulle kunna anses vara 
14 
etablerat i Förenade kungariket. Î andra hand bekräftar och preciserar 
domstolen sin praxis i det tidigare nämnda målet, kommissionen mot 
Förenade kungariket, genom att fastställa att när ett programföretag är 
etablerat i fler än en medlemsstat gäller jurisdiktion för den meccmsstat i 
vilken programföretaget har centrum för sin verksamhet^. Därmed, och 
även om alla program som sänds av ett programföretag i en medlemsstat 
skulle vara utformade och avsedda enbart för publiken i en annan 
medlemsstat, är det endast ursprungsmedlemsstaten som kan kontrollera i 
vad mån de är förenliga med den egna nationella lagstiftningen (inklusive de 
bestämmelser varigenom direktivet införlivas). 
Det bör påpekas att denna praxis i sin helhet bekräftar de viktiga val som 
gemenskapens lagstiftare har gjort genom att anta bestämmelserna i direktiv 
97/36/EG, varigenom ändras artikel 2.1 i 1989 års direktiv, särskilt vad 
gäller inrättandet av ett uttömmande system rörande kriterier för jurisdiktion 
på grundval etableringsbegreppet (även om de särskilda kriterier som anges i 
artikel 2.3 i det ändrade direktivet inte exakt motsvarar de som domstolen 
angav i VT4-målet). 
5.5 Mål C-320/94 m.fl. "RTF17 
I detta mål uttalade sig domstolen i dom av den 12 december 1996 om vissa 
bestämmelser i direktivet rörande reklam och sponsring (förenade mål om 
förhandsavgörande nr C-320/94, C-328/94, C-329/94, C-337/94, C-338/94, C-
339/94 "Reti Televisive Italiane"). 
Den regionala förvaltningsdomstolen (T.A.R.) i Latium (Italien) hade vid 
flera tillfällen ansökt om förhandsavgörande enligt artikel 177 i EG-
fördraget rörande tolkningen av direktivet, särskilt i fråga om sponsring och 
TV-reklamspottar. 
Reklamspottar är en vanligt förekommande form av TV-reklam i Italien. Den 
bygger på att scenunderhållningsprogram (särskilt spel) avbryts av inslag 
som helt ägnas åt presentation av en eller flera produkter eller tjänster. 
16 Domstolen fastställde att artikel 2.1 i direktivet 89/552/EEG skall tolkas så att ett TV-programföretag 
faller under jurisdiktionen i den medlemsstat i vilken det är etablerat. Om ett programföretag är 
etablerat i fler än en medlemsstat faller det under jurisdiktionen i den medlemsstat i vilken det har 
centrum för sin verksamhet, särskilt där besluten rörande programpolicyn fattas och den slutliga 
sammansättningen sker av de program som skall sändas. Det bör noteras att dessa särskilda kriterier 
inte exakt motsvarar dem som gemenskapslagstiftaren har föreskrivit i artikel 2.3 i direktiv 97/36/EG, 
nämligen platsen för huvudkontoret, den plats där redaktionella beslut om programsammansättningen 
fattas och, i vissa fall, den plats där en betydande del av arbetsstyrkan som arbetar med TV-
sändningsverksamheten är verksam. 
17 Domstolens dom (sjätte avdelningen) av den 12 december 1996. Reti Televisive Italiane SpA (RTI) (C-
320/94), Radio Torre (C-328/94), Rete A Sri (C-329/94), Vallau Italiana Promomarket Sri (C-337/94), 
Radio Italia Solo Musica Sri m.fl. (C-338/94) och GETE Sri (C-339/94) mot Ministero délie Poste e 
Telecommunicazioni. Förenade mål C-320/94, C-328/94, C-329/94, C-337/94, C-338/94 och C-339/94. 
Rättsfallssamling 1996 s. 1-6471. 
15 
Programledarna lämnar tillfälligt sin ordinarie roll för att bli förespråkare för 
de varor eller tjänster som är föremål för reklamen. 
Frågorna frän Regionala förvaltningsdomstolen i Lalium rörde främst 
1) tolkningen av artikel 17.1 bi direktivet (får sponsorns namn 
och/eller logotyp anges på andra ställen än i början och/eller 
slutet av det sponsrade programmet?) 
2) artikel 18 i direktivet, särskilt om uttrycket "reklam som 
innehåller direkta erbjudanden till allmänheten" är helt och hållet 
exemplifierande - och således kan innefatta varupresentation i TV 
- eller om det enbart hänför sig direkta erbjudanden i strikt 
bemärkelse? 
Domstolen meddelade dom den 12 december 1996 som innebar att 
1) artikel 17.1 bi direktivet skall tolkas så att det inte innebär något hinder 
mot att ange sponsorns namn och/eller logotyp på andra ställen än i början 
och/eller i slutet av det sponsrade programmet, och 
2) artikel 1 b och artikel 18 i direktivet skall tolkas så att uttrycket "reklam 
som innehåller direkta erbjudanden till allmänheten" i artikel 18 är av 
exemplifierande natur. Följaktligen kan andra former av reklam, som liksom 
teleshopping ("direkta erbjudanden") typiskt sett varar längre än 
reklamspottar (såsom direktpresentation i TV), beaktas för en utökning av 
reklamtiden från 15 % till 20 % av den tid per dag som får ägnas åt TV-
reklam. 
Domstolen sade emellertid att frågan om en sådan ökning lämnas åt 
medlemsstaternas fria val. Dessa kan välja att inte begagna sig av denna 
möjlighet18. 
18 Domstolens argument kan sammanfattas enligt följande : 
Rådets direktiv 89/552 om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar 
och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television, särskilt dess artiklar l b 
och 18, skall tolkas så, att uttrycket "reklam som innehåller direkta erbjudanden till allmänheten" i 
artikel 18 i de gemenskapsrättsliga bestämmelser som rör möjligheten att öka den största tillåtna 
andelen reklaminslag till 20 procent av den dagliga sändningstiden, skall anses ha en exemplifierande 
karaktär och därmed kunna omfatta andra reklamformer, såsom "TV-sänd reklam (spots) ", vilken, i 
likhet med "direkta erbjudanden till allmänheten", är mer tidskrävande än reklaminslag på grund av 
det sätt på vilket den presenteras. 
Anledningen till att gemenskapslagstiftaren har föreskrivit en ökning av sändningstiden för direkta 
erbjudanden till allmänheten är att denna form av reklam är mer tidskrävande än enstaka 
reklaminslag. Anledningen är inte att dessa erbjudanden är sändningar där det sker en presentation av 
produkter som kan beställas direkt per telefon, brevledes eller via text-TV och som är avsedda att 
levereras hem till TV-tittarna, eftersom TV-tiltarens beställning av varan är en åtgärd som är 
fullständigt skild från den TV-sända presentation som avses att regleras genom direktivet. Av detta skäl 
är det i sin ordning att andra reklamformer som också är mer tidskrävande än enstaka reklaminslag 
kan gynnas av den ökning som uttryckligen, men inte uteslutande, föreskrivits för direkta erbjudanden 
till allmänheten. Det ankommer emellertid på varje medlemsstat, om den önskar göra bruk av den 
16 
Det bör stå klart att alla former av reklam omfattas av samma maximigräns 
per dag enligt det nya direktivet och alt uttrycket "reklam som innehåller 
direkta erbjudanden till allmänheten1* har strukits. Begränsningen på en 
timme om dagen för teleshopping (artikel 18.3) har även det strukits och 
ersatts med nya bestämmelser som anpassats dels till allmänna TV-kanaler, 
dels till TV-kanaler som helt ägnar sig åt teleshopping. 
5.6 Mål C-34, C-35, C-36/95 "De Agostini" och "TV-Shop" 
I förenade målen C-34, C-35 och C-36/95 (Konsumentombudsmannen mot 
De Agostini Svenska Förlag AB respektive TV-Shop i Sverige AB) ansåg 
konsumentombudsmannen att reklam- och teleshoppingsändningar i Sverige 
var illojala enligt marknadsföringslagen 1975:1418, antingen för att de 
riktade sig direkt till barn (mål C-34/95, svensk lag förbjuder 
reklamsändningar som riktar sig till barn under 12 år) eller för att de av 
andra skäl (särskilt vad gäller annonsernas brist på klarhet, precisering och 
uttömmande karaktär) skulle kunna kunna skada konsumenternas intressen. 
Den svenska domstol till vilken målen hänsköls (Marknadsdomstolen i 
Stockholm) beslutade att hänskjuta en fråga i vart och ett av de tre målen till 
EFTA-domstolen. Efter Sveriges anslutning till EG-fördraget överfördes 
förfarandena till domstolen i Luxemburg19. 
Den svenska domstolen begärde att domstolen skulle meddela 
förhandsavgöranden angående följande frågor: 
möjlighet som den ges genom artikel 18, att beträffande TV-programföretagen inom sin jurisdiktion 
öka den tillåtna sändningstiden med 20 procent, om den med hänsyn till fördraget beslutar att denna 
ökning skall omfatta även andra reklamformer än enstaka reklaminslag, som dock inte behöver utgöra 
direkta erbjudanden till allmänheten. 
Direktiv 89/552 om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och 
andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television och särskilt iless artikel 17.1 
b skall tolkas sä, att de inte hindrar att sponsorns namn och/eller logotyp anges vid andra tillfällen än i 
början och/eller slutet av ett program. 
Emellertid har medlemsstaterna enligt artikel 3.1 i direktivet möjlighet alt inom de områden som 
omfattas av direktivet föreskriva striktare eller mer detaljerade regler för TV -pr ogramföretagen inom 
sin jurisdiktion, förutsatt att dessa inte strider mot de rättigheter som garanteras av fördraget, särskilt 
rätten att tillhandahålla tjänster och den fria rörligheten för varor. Denna tolkning påverkar inte det 
faktum att sponsrade TV-program inte under några omständigheter får uppmuntra till köp eller 
förhyrning av sponsorns eller en tredje parts produkter eller tillhandahållande av tjänster, särskilt inte 
genom att göra särskilda sälj främjande referenser till dessa produkter eller tjänster. 
19 EFTA-domstolen hade redan meddelat beslut i den del av fallet som rörde Norge den 16 juni 1995 i 
förenade målen E-8/94 och E-9/94 som rörde vissa frågor som ställts till EFTA-domstolen av 
"Markedsrådet" i Oslo i ansökan om förhandsbesked. EFTA-domstolen fastställde att artiklarna 2.2 
och 16 i direktivet, såsom de införts i EES-avtalet, måste tolkas så att de hindrar att en annonsör åläggs 
ett förbud som innebär hinder mot att sända ett reklaminslag i TV-sändningar från ett programföretag 
som är etablerat i en annan EES-stat, om detta hinder är följden av ett allmänt förbud, föreskrivet i 
nationell rätt, som slår mot inslag som är särskilt riktade till minderåriga. 
17 
"Kan artikel 30 och artikel 59 i fördraget eller direktiv 89/552/EEG av den 3 
oktober 1989 tolkas så att bestämmelserna : 
a) utgör hinder mot att en medlemsstat vidtar åtgärder mot en viss TV-
reklam som sprids av en annonsör frän en annan medlemsstat (avser alla tre 
målen); 
b) hindrar tillämpningen av bestämmelsen i 11 § första stycket i radiolagen 
varigenom reklam som riktar sig till barn förbjuds (avser mål C-34/95)." 
Ärendet rörde i första hand tillämpningen av den svenska lagstiftningen på 
området, dels vad gäller vilseledande reklam, dels vad gäller TV-reklam som 
riktar sig till barn under 12 år i två fall där svenska annonsörer spred sina 
reklambudskap till den svenska publiken. I de tre målen sändes TV-reklamen 
i fråga av ett TV-programföretag som omfattades av en annan medlemsstats 
jurisdiktion (TV3 - Förenade kungariket) och, parallellt, av TV-bolag som 
omfattas av svensk jurisdiktion (TV4 i mål C-34/95 och Homeshopping 
Channel i målen C-35/95 och C-36/95) 
Domstolen uttalar i sin dom av den 9 juli 1997 först att lojal marknadsföring 
och konsumentskydd i allmänhet utgör oeftergivliga krav av allmänintresse 
som under vissa villkor kan berättiga hinder mot den fria rörligheten för 
varor och det fria tillhandahållandet av tjänster.20 
När det gäller TV-reklam säkerställer direktivet "Television utan gränser" 
"en fullständig samling bestämmelser särskilt ägnade åt skyddet av 
minderåriga"21. Efterlevnaden av dessa bestämmelser skall säkerställas av 
den medlemsstat från vilken sändning sker22. Följaktligen kan den 
mottagande staten inte längre tillämpa bestämmelser som har till särskilt 
syfte att kontrollera innehållet i TV-reklam riktad till minderåriga vilken 
härrör från en annan medlemsstat.23 Däremot kan medlemsstaterna genom 
artikel 3 i direktivet tillämpa strängare bestämmelser gentemot 
programföretag som omfattas av deras egen jurisdiktion. 
Direktivet innebär i princip inget förbud mot att en medlemsstat vidtar 
åtgärder, genom tillämpning av allmänna bestämmelser om konsumentskydd 
mot vilseledande reklam, gentemot en annonsör pä grund av TV-reklam som 
sänds från en annan medlemsstat. Dessa åtgärder får emellertid inte gå så 
långt att de hindrar återutsändning på det egna territoriet av sändningar från 
denna andra medlemsstat.24 
20 Punkt 46, s. 12 och punkt 53, s. 13 i domen. 
21 Punkt 57, s. 14. 
22 Punkt 58, s. 14. 
23 Punkterna 60 och 62, s. 14 och 15. 
24 Punkt 38, s. 11. 
11 
Domstolen bekräftade i mer allmänna ordalag att nationella åtgärder som 
innebär förbud mot reklam riktad till barn under 12 är och mot vilseledande 
reklam kan påverka det fria tillhandahållandet av tjänster25 och vidare kan -
om det visar sig att dessa åtgärder innebär att marknadsföringen av nationella 
produkter respektive av produkter från andra medlemsstater påverkas på 
olika sätt - utgöra ett hinder för den fria rörligheten för varor26. 
I syfte att utvärdera den svenska lagstiftningens förenlighet med artiklarna 
30 och 59 i EG-fördraget i det aktuella fallet, ansåg domstolen att det ålåg 
den nationella domstolen att styrka att de nationella bestämmelserna faktiskt 
är nödvändiga för att uppfylla de oeftergivliga krav som avser 
allmänintresset eller någon av de målsättningar som anges i artiklarna 36 och 
56 i fördraget, att de är proportionella i förhållande till syftet och att 
målsättningarna eller de oeftergivliga kraven inte hade kunnat uppnås genom 
andra, mindre stränga bestämmelser27. 
Domstolen tog i samband med detta upp flera allmänna principer, särskilt att 
nationella åtgärder som inverkar menligt på utbytet av varor eller tjänster 
måste ha särskilt berättigande och inte får sträcka sig längre än vad som är 
nödvändigt för att uppnå det eftersträvade målet. 
I fall gemenskapens sekundärrätt (i detta fall direktivet "Television utan 
gränser") föreskriver harmoniseringsåtgärder på området i fråga, liksom 
kompetensfördelning mellan medlemsstaterna vad gäller tillämpningen av de 
gemensamma bestämmelserna, måste alla medlemsstaterna respektera denna 
fördelning. De måste även avstå från att tillämpa sina bestämmelser 
gentemot programföretag som omfattas av en annan medlemsstats 
jurisdiktion. 
Domstolen fastslog med särskild hänsyn till direktivet att det inte hindrar att 
en medlemsstat genom tillämpning av allmänna bestämmelser om 
konsumentskydd mot vilseledande reklam vidtar åtgärder mot en annonsör 
på grund av reklam som sprids från en annan medlemsstat, förutsatt att 
dessa åtgärder inte hindrar ålerutsändningen som sådan på del egna 
territoriet av TV-sändningar som härrör från den andra medlemsstaten. 
Vad gäller reklam riktad till barn, ansåg domstolen att direktiv 89/552 måste 
tolkas så att det hindrar att en bestämmelse i en nationell lag om radio- och 
TV-sändning, varigenom föreskrivs att ett reklaminslag som sänds under de 
tider som avsatts för TV-reklam inte får syfta till att fånga uppmärksamheten 
hos barn under 12 år, tillämpas på TV-sändningar som härrör från andra 
medlemsstater. 
Med andra ord gjorde domstolen en distinktion mellan en allmän reglering 
som inte omfattas av de särskilda bestämmelserna i direktivet (dvs. särskilt 
25 Punkt 50, s. 13. 
26 Punkt 44, s. 12. 
27 Punkt 45, s. 12 och punkt 52, s. 13. 
19 
konsumentskydd mot vilseledande reklam, vilket redan omfattades av 
direktiv 84/450/EEG när direktiv 89/552 antogs) och ett område som är 
föremål för en "fullständig samling" bestämmelser i direktivet (nämligen 
dem som särskilt avser skyddet av minderåriga i samband med TV-program 
och TV-reklam, se artiklarna 16 och 22). I det första fallet kan den 
mottagande staten vidta åtgärder för att skydda konsumenterna i förhållande 
till (nationella) annonsörer men inte inrätta en andra kontroll av (icke­
nationella) programföretags TV-utsändningar, eftersom dessa skall 
kontrolleras av den sändande staten. I det andra fallet anser domstolen att 
den uppnådda harmoniseringsnivån är tillräcklig för att direktivet skall 
förhindra den mottagande staten från att tillämpa skyddsbestämmelser för 
minderåriga som föreskrivs i en nationell radio- och TV-lag, oavsett vilka de 
berörda operatörerna är. I båda fallen bekräftar domstolen åter principen om 
att programföretag skall kontrolleras endast av den medlemsstat under vars 
jurisdiktion de faller (den sändande staten, dvs. den stat i vilken 
programföretaget är etablerat). 
6. SLUTSATSER 
Domstolen har under referensperioden tillhandahållit en riklig och regelbunden 
praxis. Principerna för det europeiska audiovisuella området28 - fri rörlighet på 
grundval av ursprungsstatens kontroll, gemensamma regler för skyddet av 
allmänintresset där så behövs - har bekräftats och tillämpats. Denna praxis kommer 
att fortsätta ha stor betydelse som referens för operatörerna, de nationella 
myndigheterna och kommissionen under införlivande- och tillämpningsfaserna för 
det nya direktivet. I denna era av digital sändningsverksamhet går Europa mot en 
allt större fri rörlighet för TV-program och TV-reklam och direktivet "Television 
utan gränser" bidrar till detta genom att tillhandahålla den nödvändiga 
gemenskapsrättsliga ramen. 
28 Inrättandet av detta område har fullföljts vad gäller upphovsrätt och närstående rättigheter genom 
antagandet av direktiv 93/83/EEG, som för närvarande håller på att införlivas. Förslaget till direktiv om 
rättsligt skydd för tjänster baserade på villkorad tillgång, antaget av kommissionen den 9 juli 1997, har 
delvis samma syfte (KOM(97) 356 slutlig). 
20 
ISSN 1024-4506 
KOM(97) 523 slutlig 
DOKUMENT 
SV 02 08 10 15 
Katalognummer : CB-C0-97-533-SV-C 
ISBN 92-78-25906-3 
Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg 
2 A