RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET om tillämpningen av och effektiviteten hos direktivet om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt (direktiv 85/337/EEG, ändrat genom direktiv 97/11/EG) - Hur har direktivet genomförts i medlemsstaterna

Inledning

Europeiska kommissionen har utarbetat denna femårsrapport och därmed fullgjort sin skyldighet enligt artikel 2 i direktiv 97/11/EG med ändring av artikel 11.1 och 11.2 i direktiv 85/337/EEG om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt (direktivet om miljökonsekvensbedömning eller MKB-direktivet). Där anges följande: "Fem år efter anmälan av detta direktiv skall kommissionen till Europaparlamentet och rådet lämna en rapport om direktivets tillämpning och effektivitet. Rapporten skall grundas på informationsutbyte av erfarenheter av tillämpningen av detta direktiv".

Rapporten består av två delar. Först ges en sammanfattning av resultaten och vilka åtgärder som bör vidtas. Därefter följer en bilaga med den femårsöversikt med detaljerade uppgifter om tillämpningen av MKB-direktivet som bygger på den information som medlemsstaterna lämnat.

Sammanfattning av resultaten

I denna rapport från kommissionen granskas tillämpningen av direktiv 85/337/EEG, ändrat genom direktiv 97/11/EG (MKB-direktivet). Det är den tredje översynen av MKB-direktivet och den bygger på de översyner som gjordes åren 1993 och 1997. Denna översyn kommer fem år efter det att direktiv 97/11/EG trädde i kraft och här tas upp både hur effektivt ändringarna enligt 97/11/EG och MKB-direktivet i dess helhet genomförts. Till grund för större delen av rapporten ligger material som insamlats av GD Miljö genom en enkät bland medlemsstaterna. Enheten för miljökonsekvensbedömningar, Impacts Assessment Unit (IAU), vid Oxford Brookes har bidragit med sådana kompletterande uppgifter som saknats och ställt samman informationen. Ett särskilt tack riktas till alla de tjänstemän i medlemsstaterna som har medverkat och bidragit till att ta fram uppgifter inför denna rapport.

De ändringar som gjorts genom direktiv 97/11/EG är föranledda inte bara av kommissionens första utvärderingsrapport om effektiviteten hos direktiv 85/337/EEG utan återspeglar även den betydande skärpning och precisering av vissa delar av MKB-direktivet som påskyndats av Europeiska gemenskapernas domstol. I rapporten uppmärksammas särskilt de ändringar som gjorts genom 97/11/EG och de beslut av domstolen som ligger till grund för dem och som återspeglar den rådande politiska situationen. I rapporten behandlas också de klagomål på MKB-direktivet som inlämnats till kommissionen. I och med direktiv 97/11/EG vidgades miljökonsekvensbedömningarnas räckvidd. Antalet projekttyper som omfattas och antalet projekt som kräver en obligatorisk miljökonsekvensbedömning (bilaga I) utökades. Även det grundläggande förfarandet i fråga om MKB-direktivet stärktes genom att nya förfaranden för urval för prövning infördes, däribland nya kontrollkriterier (bilaga III) för projekt enligt bilaga II, liksom minimikrav på informationen. Översynen av hur 97/11/EG har införlivats och tillämpats har visat att det fortfarande återstår att genomföra de nya åtgärder som införts genom direktivet fullt ut i samtliga medlemsstater. Resultatet av kommissionens iakttagelser när det gäller den långsamma takt med vilken vissa medlemsstater genomfört ändringarna enligt 97/11/EG rimmar illa med den stora betydelse som flertalet medlemsstater och kommissionen fäster vid miljökonsekvensbedömning som ett instrument för genomförande av en mer långtgående miljöpolitik.

Kommissionen tar i sin rapport upp viktiga områden när det gäller tillämpningen av MKB-direktivet, däribland urval för prövning (fastställande av om det krävs en miljökonsekvensbedömning för ett visst projekt), omfattning (fastställande av vilka punkter en miljökonsekvensbedömning skall omfatta), och kontroll (genomgång av de miljökonsekvensbedömningar och den övriga information som inlämnats av exploatörerna för att säkerställa att direktivets minimikrav på information är tillgodosedda) samt beslutsfattandet. I rapporten undersöks också vilka åtgärder medlemsstaterna vidtagit för att hantera viktiga bedömningsfrågor, t.ex. frågor rörande alternativ, allmänhetens deltagande och kvalitetskontroll. På grundval av den information som granskas här finns det ingen egentlig anledning att för närvarande föreslå ytterligare ändringar av MKB-direktivet.

1) Den översyn som denna rapport bygger på har inte gett vid handen att den nuvarande uppdelningen på bilaga I- och bilaga II-projekt vållar medlemsstaterna några större bekymmer. De förefaller uppskatta den flexibilitet som artikel 4.2 medger när det gäller att antingen tillämpa gränsvärden eller att göra en bedömning från fall till fall vid kontroll av bilaga II-projekt. Det finns en mängd olika sätt att använda sig av urval för prövning i medlemsstaterna Många tillämpar uppenbarligen "trafikljusmetoden" för kontrollen och har utarbetat inbegripande gränsvärden (miljökonsekvensbedömning krävs under alla omständigheter - rött), undantagande gränsvärden (miljökonsekvensbedömning krävs inte alls - grönt) och vägledande gränsvärden (miljökonsekvensbedömning kan krävas - gult). I vissa fall tycks dock medlemsstaterna tillämpa ett antal olika metoder och olika kontrollförfaranden för olika typer av projekt. I vissa fall används bara obligatoriska eller inbegripande gränsvärden, och det framgår inte alltid klart av svaren huruvida något urval för prövning görs även i fall som ligger under de tvingande gränsvärdena. Mycket få medlemsstater tillämpar bedömning från fall till fall för alla typer av projekt.

2) Vid översynen har man funnit att det förekommer många olika sätt att ange gränsvärden inom Europeiska unionen. Samtidigt som många medlemsstater har fastställt gränsvärden för samma typ av projekt, finns det mycket stora skillnader när det gäller nivåerna. I vissa medlemsstater är en miljökonsekvensbedömning obligatorisk för vissa projekttyper oavsett storlek. Detta innebär att ett projekt i en medlemsstat obligatoriskt omfattas av en miljökonsekvensbedömning, medan det för samma typ av projekt av samma storlek i en annan medlemsstat endast krävs en miljökonsekvensbedömning från fall till fall. I rapporten har man inte undersökt om de enskilda gränsnivåer som fastställts är rimliga. De uppgifter som granskats inför denna rapport bygger inte på hur de behöriga myndigheterna gjort sina urval för prövning i praktiken och det står därför inte klart hur de olika gränsvärden och andra kriterier som utarbetats av medlemsstaterna faktiskt tillämpas av de behöriga myndigheterna. I några få medlemsstater är allmänheten involverad i urvalsförfarandet, men många ser detta som ett rent formellt beslut.

3) Det årliga antalet miljökonsekvensbedömningar som utförs tycks variera kraftigt mellan länderna i Europeiska unionen. Det har inte varit någon lätt uppgift att samla in denna information. I en del fall finns det ett redovisningssystem enbart på nationell nivå men inte på regional nivå. Eftersom rapporten redovisar uppskattningar av antalet gjorda miljökonsekvensbedömningar både före och efter införlivandet av 97/11/EG har det inte varit möjligt att dela upp dessa siffror på typer av projekt eller att ens skilja mellan bilaga I- och bilaga II-projekt. Enligt kommissionen har många medlemsstater inte någon tillräckligt noggrann årlig redovisning av antalet miljökonsekvensbedömningar, och när medlemsstaterna i sin nationella lagstiftning inte skiljer mellan bilaga I- och bilaga II-projekt är det svårt att dela upp dem för statistiska ändamål. Bristen på nationell kontroll av miljökonsekvensförfarandena och tillämpningen av MKB-direktivet gör det i praktiken svårt att spekulera om anledningarna till att det finns så stora skillnader mellan medlemsstaterna när det gäller antalet genomförda miljökonsekvensbedömningar. Skillnaderna kan förklaras med att de ekonomiska förhållandena i länderna är ganska olikartade eller att de beror på vilka nivåer gränsvärdena satts på.

4) Bestämmelserna om fastställande av en miljökonsekvensbeskrivnings omfattning lämnar utrymme för egna ställningstaganden. Av översynen har det framgått att det finns en lång rad olika sätt att fastställa denna omfattning. Vissa medlemsstater tycks sätta ett större värde än andra på att i ett tidigt skede bedöma hur omfattande analysen bör vara. I andra länder däremot, där detta inte är obligatoriskt och där man inte har sett till att införa något samråd med allmänheten på det frivilliga stadiet, tycks det finnas föga engagemang i saken. Vissa av medlemsstaterna uppvisar dock en motsatt tendens och kräver att förslag till rapporter om omfattningen och till och med förslag till miljökonsekvensbeskrivningar skall offentliggöras. I några medlemsstater är också inställningen den att man genom allmänhetens deltagande på detta stadium kan hitta problem som är "av betydelse" för de människor som måste leva med projektet och inte bara för "experterna" som slipper det.

5) Genom direktiv 97/11/EG infördes nya minimikrav på vilken information exploatören skall lämna. Underlåtenhet att lämna tillräckligt omfattande information utgör i flertalet länder grund för att vägra tillstånd - men enligt mycket olika bestämmelser. I några medlemsstater har man infört ett formellt kontrollförfarande för att se till att den information som inlämnas till den behöriga myndigheten är förenlig med direktivet. I vissa fall utför en oberoende granskningskommission bestående av specialister eller en expertpanel kontrollen av beskrivningarna. Men eftersom det i direktivet inte anges någon uttrycklig skyldighet att göra en sådan kontroll finns det inte någon för alla gemensam form för detta. Kontrollen av den information som inlämnas överlåts i alla utom några få medlemsstater till den behöriga myndigheten. I många medlemsstater görs denna kontroll utan att särskilda checklistor eller granskningskriterier kommer till användning. Samtidigt som de punkter som är listade i bilaga IV ligger till grund för krav på lämplig bedömning har denna relativt elementära information utnyttjats (t.ex. i form av checklistor) enbart i några få medlemsstater. Någon form av forskning rörande kvaliteten i den information som ingår i miljökonsekvensbeskrivningarna och den allmänna kvaliteten i bedömningarna har bedrivits i ungefär hälften av medlemsstaterna. När sådana studier gjorts har det visat sig att upp till 50 procent av miljökonsekvensbeskrivningarna inte helt motsvarar direktivets krav.

6) Utan någon formell kontroll av förfarandet för miljökonsekvensbedömningar och mer ingående forskning är det svårt att bedöma hur miljöprövningsförfarandet har påverkat ansökningarna och besluten om projekttillstånd. Ett syfte med MKB-direktivet är att vid beslutsfattandet låta överväganden av sannolika, mer betydande effekter få ökad tyngd, men i många svar påpekas det att sociala eller ekonomiska intressen också måste beaktas när beslut fattas om projektansökningar. Svaren på de frågor som gäller tidsutdräkten mellan inlämnandet av den information som begärts och beslutet om projekttillstånd och mellan beslutet och den tidpunkt då arbetet påbörjas har visat att dessa frågor behandlas på mycket olika sätt i medlemsstaterna. Detta kan ge anledning till oro, eftersom miljön vid en tidsutdräkt kan ha förändrats eller nya sätt att mildra skadeverkningarna kan ha tillkommit. Medlemsstaterna har inte angivit i hur hög grad eller hur ofta sådana dröjsmål förekommer, och man förefaller inte vara särskilt insiktsfull när det gäller vilka miljökonsekvenser problemet kan få - och det angrips inte på något enhetligt sätt.

7) I vissa medlemsstater ägnas vid konsekvensbedömningen stor uppmärksamhet åt att överväga alternativ. I andra länder tycks sådana överväganden inte vara så ingående som de skulle kunna vara. I flertalet medlemsstater krävs det att man tar ställning till ett nollalternativ och andra projektalternativ som kan innebära andra val av lokalisering, förfarande, utformning etc. Många olika institutioner och ibland även allmänheten kan bidra med alternativa förslag som tas upp till bedömning, och bland dem kan finnas det mest "miljövänliga" alternativet. I många medlemsstater ser man en koppling mellan "salamitaktik", överväganden om "ändringar och utvidgningar" av projekt och "kumulativa effekter". Problemet med en eventuell salamitaktik har uppmärksammats av medlemsstaterna och några av dem har vidtagit åtgärder för att avslöja och förhindra sådan, bland annat genom att sätta gränsvärdena lågt och genom att i tillämpliga fall kräva en bedömning av "hela programmet". Mycket få medlemsstater har konkreta bevis på hur utbredd salamitaktiken är [1]. Många olika metoder att hantera ändringar och utvidgningar tillämpas inom EU, alltefter vilka krav som gäller för andra tillstånd, projektets art och vilken ändring eller utvidgning det rör sig om. Man tillämpar både särskilda gränsvärden (som ofta sätts i förhållande till det ursprungliga projektets storlek) och granskning från fall till fall eller kombinerar i vissa medlemsstater båda metoderna. I några medlemsstater krävs en miljökonsekvensbedömning om en ändring eller utvidgning av kapaciteten föreslås som inte kräver några anläggningsarbeten. Enligt de svar kommissionen fått förefaller medvetenheten öka om de problem som kravet på en bedömning av kumulativa effekter medför, och åtgärder har vidtagits i många medlemsstater för att ta itu med dem. Tydliga och uttömmande anvisningar för exploatörer och andra förefaller saknas i flertalet medlemsstater, t.ex. om hur stort område bedömningen skall omfatta, om behovet av samarbete mellan exploatörer eller om andra åtgärder för att göra informationen tillgänglig.

[1] Salamitaktiken innebär att man, på liknande sätt som man skivar en salami, delar upp ett projekt i ett antal separata mindre projekt, som var för sig inte överskrider fastställda gränsvärden eller som vid bedömning i det enskilda fallet inte förväntas ha någon betydande inverkan och som därmed inte kräver någon miljökonsekvensbedömning, även om dessa projekt sammantaget skulle kunna ha en betydande inverkan på miljön.

8) Inom hela EU har allmänheten möjlighet att lämna synpunkter på de projekt som miljöprövas. Omfattningen av allmänhetens deltagande varierar avsevärt och tolkningen av uttrycket "den berörda allmänheten" varierar från att vara ganska snäv till en vid tolkning. De svar som lämnats till kommissionen har gett vid handen att vissa projekt sannolikt kommer att leda till en högre grad av medverkan. Med tanke på de många olika projekttyper som omfattas av direktivet, de olika systemen för tillstånd för olika projekttyper och de olika grader av intresse som de väcker, är det inte förvånande att det inte finns någon för hela EU gemensam praxis för allmänhetens deltagande. Införlivandet av Århuskonventionen i miljölagstiftningen kan innebära en möjlighet att öka allmänhetens deltagande vid bedömningarna. Det finns enligt kommissionens uppfattning ett behov av bättre formella och informella åtgärder när det gäller samrådet med grannländerna i samband med gränsöverskridande påverkan och ett behov av att se till att dessa är genomförbara i praktiken. Man har också kommit fram till att det är nödvändigt att förbättra förfarandena mellan olika regioner i vissa länder. Det krävs mer exakta former av redovisning för att det skall vara möjligt att lämna tillförlitliga uppgifter om antalet, typerna och utfallet av de gränsöverskridande projekten.

9) Inverkan av en exploatering på floran och faunan har bedömts inom ramen för miljökonsekvensbedömning i medlemsstaterna och informationskraven enligt direktiv 97/11/EG tycks härvidlag ha uppfyllts. Av enkätsvaren framgår det inte lika tydligt i hur hög grad de olika nivåerna av biologisk mångfald tas upp i praktiken. Riktlinjer för införlivande av frågor om biologisk mångfald har nyligen antagits i enlighet med konventionen om biologisk mångfald.

10) Risker behandlas på en mängd olika sätt och på mycket olika nivåer inom EU, delvis beroende på skilda geografiska, geologiska, klimatologiska och övriga förhållanden. Risk är ett urvalskriterium enligt bilaga III och en riskbedömning ingår i många beskrivningar, men ändå anses riskbedömningen i flertalet medlemsstater vara skild från själva miljökonsekvensbedömningen, eftersom den i många fall utförs av kontrollorgan som inte omfattas av MKB-direktivet. Förhållandet mellan miljökonsekvensbedömningen och de nationella miljökontrollerna är komplext och samordningen mellan MKB-direktivet och andra direktiv, t.ex. IPPC- och habitatdirektivet förefaller i praktiken att vara dålig. Få medlemsstater har utnyttjat den möjlighet som anges i direktiv 97/11/EG, nämligen att göra förfarandet mer konsekvent genom att närmare samordna miljökonsekvensbedömningen med förfarandet enligt IPPC-direktivet och därmed minska de upprepningar av dokumentation och bedömningar som förekommer. I några medlemsstater påstås det finnas en koppling dem emellan, men denna koppling kan bara vara en rekommendation att miljökonsekvensbedömningen och andra relevanta förfaranden bör göras samtidigt.

11) Bedömning av konsekvenserna för människors hälsa är inte något framträdande inslag i det nuvarande förfarandet. De beaktas i högst varierande grad och man har en alltifrån vid till en snäv tolkning av vad som menas med hälsoeffekter. Det finns tecken som tyder på att hälsoeffekterna är av mindre intresse vid miljökonsekvensbedömningarna, eller att de i viss mån tas upp inom ramen för annan lagstiftning. Det finns också tecken som tyder på att hälsoeffekterna behandlas under andra rubriker, t.ex. utsläpp eller risker.

12) Även om det nuvarande MKB-direktivet inte innehåller några bestämmelser om rättslig prövning har flertalet medlemsstater infört en sådan i sina nationella system. Rättslig prövning av en miljökonsekvensbedömning är i stort sett förbehållen sådana medborgare i samhället som har laglig rätt att överklaga beslut vid domstol. I de flesta fall kan sådana överklaganden göras först när projektet slutgiltigt godkänts. Endast i några få medlemsstater finns möjlighet att väcka talan i tidigare skeden av bedömningsförfarandet.

13) Det finns inte särskilt många formella bestämmelser som avser den övergripande kvalitetskontrollen av bedömningsförfarandena. Direktivet är i sig inte särskilt kraftfullt formulerat på denna punkt utan mer inriktat på förfarandena kring miljökonsekvensbedömningen. Att säkerställa kvalitetskontrollen har huvudsakligen överlåtits på de behöriga myndigheterna eller sker i samband med den rättsliga prövningen. Det faktum att det saknas central kontroll på viktiga stadier i analysen gör det svårt för medlemsstaterna att säkerställa att deras system för miljökonsekvensbedömningar är konsekventa och tillämpas på ett korrekt sätt. Det finns några exempel på innovativa metoder - vissa medlemsstater använder sig av efterhandskontroller av projekten för att kvalitetssäkra förfarandet.

Rekommendationer - åtgärder som bör vidtas

Informationen i denna rapport visar på flera brister och svagheter. Enligt kommissionens uppfattning ger vissa medlemsstater prov på goda exempel, t.ex. när det gäller att uppmuntra allmänheten att delta eller när det gäller att utforma tydliga kontrollförfaranden. I andra (och ibland i just sådana medlemsstater som bidragit med goda exempel) finns svaga punkter. Dessa resultat och andra faktorer måste noga analyseras för att kommissionen skall kunna ta ställning till om MKB-direktivet på detta stadium bör ändras ytterligare. Det största problemet tycks ligga i tillämpningen och genomförandet av direktivet och i de flesta fall inte i införlivandet av de rättsliga kraven. Av de brister som framkommit är det dock tydligt att det finns ett behov av att i flera avseenden förbättra och stärka tillämpningen av direktivet och kommissionen kommer i fortsättningen att stödja en sådan utveckling. Direktivet är ett ramdirektiv och de nuvarande bestämmelserna om överträdelser ger ett rättsligt stöd för att införliva och tillämpa direktivet på ett bättre sätt. Kommissionen anser att det är viktigt att medlemsstaterna handlar på ett ansvarsfullt sätt och på ett positivt sätt använder sig av informationen i denna rapport för att åstadkomma mera, både enskilt och kollektivt.

På grundval av det material som insamlats för denna kontroll och bedömning av MKB-direktivets svaga respektive starka sidor och dess effektivitet, lämnar kommissionen följande rekommendationer som kan bidra till att direktivet genomförs på ett bättre sätt:

- Medlemsstaterna bör se över sin nationella och regionala miljölagstiftning och därefter vidta åtgärder för att komma till rätta med bristerna (t. ex. när det gäller gränsvärden, kvalitetskontroll, salamitaktik, kumulation etc.). Kommissionen uppmanar medlemsstaterna att göra detta och att därvid använda sig av den kommande ändringen av MKB-direktivet i samband med införlivandet av Århuskonventionen.

- En noga angiven form för årlig redovisning och kontroll är ofrånkomlig för att man skall kunna få fram tillförlitlig årlig information om de miljökonsekvensbedömda projektens antal och typ och resultatet av viktigare beslut. Medlemsstaterna bör införa sådana system i den mån de inte redan finns. Detta kommer enligt kommissionens uppfattning att hjälpa dem att bedöma antalet gjorda miljökonsekvensbedömningar, vilka typer av projekt det handlar om och vilken kvalitetskontroll som gjorts. Detta kommer i sin tur att bidra till en bättre utformning av systemen.

- När det gäller urvalet av projekt för prövning bör de medlemsstater som tillämpar fastställda obligatoriska gränsvärden säkerställa att alla projekt som kan ha en betydande inverkan på miljön miljöprövas på lämpligt sätt. Kommissionen förväntar sig därvid att de kommer att särskilt uppmärksamma projekt som planeras i eller nära känsliga områden samt eventuell kumulation av projekten.

- Kommissionen uppmanar medlemsstaterna att i större utsträckning utnyttja de anvisningar som finns när det gäller urval för prövning, prövningens omfattning, kontroll och kumulativa effekter. Man bör också på nationell nivå förbättra utbildningen när det gäller hur dessa anvisningar om kvalitetskontroll skall användas. Dessa dokument återfinns på GD Miljös hemsida: http://europa.eu.int/comm/environment/eia/ home.htm.

- Bedömningsprocessens kvalitet, i synnerhet miljökonsekvensbeskrivningarnas kvalitet, är avgörande för dess effektivitet. Kommissionen uppmanar de medlemsstater som ännu inte har gjort det att införa formella bestämmelser om kontroll av den miljöinformation som lämnas av exploatörerna, så att det kan säkerställas att anvisningarna i MKB-direktivet strikt följs. Sådana åtgärder skulle kunna bestå i att man inrättar expertgrupper, utarbetar riktlinjer för samordning av experter, tydliga anvisningar om ansvarighet, utnyttjande av oberoende extern expertgranskning etc. En annan form av kvalitetskontroll skulle kunna vara att man inför ett effektivt system för efterhandskontroller.

- Enligt kommissionens uppfattning behöver man införa en särskild utbildning för tjänstemän på lokal och regional nivå i vissa medlemsstater för att öka deras kunskaper om MKB-direktivet och dess tillämpning inom respektive nationella system. Åtgärder som leder till en mer effektiv administrativ ledning torde bidra till en ökad kompetensuppbyggnad.

- I gränsöverskridande sammanhang bör medlemsstaterna i högre grad utnyttja den vägledning som UNECE lämnar om bilaterala och multilaterala överenskommelser och praktiska frågor när det gäller gränsöverskridande miljökonsekvensbedömning (se UNECE:s hemsida: http://www.unece.org/env/ eia). Kommissionen anser att detta kommer att bidra till att man fastställer adekvata bestämmelser, t.ex. vad gäller direktkontakter mellan de behöriga myndigheterna och andra organ som sysslar med samråd om gränsöverskridande påverkan.

- Miljökonsekvensbedömningens kvalitet påverkar beslutsfattandet och är av avgörande betydelse för direktivets effektivitet. Hur resultatet av bedömningen påverkar beslutsfattandet är av största betydelse för dess och direktivets syfte. Beslutets kvalitet är beroende av kvaliteten i den information som lämnats i samband med bedömningsförfarandet. Styrkan i en effektiv miljökonsekvensbedömning bör visa sig i att man vid det följande beslutet grundligt har tagit till sig de miljöaspekter som betonats i bedömningen och låtit dem komma till uttryck i beslutet. Kommissionen är av den uppfattningen att medlemsstaterna i detta hänseende bör överväga att, där så behövs, skärpa sina nationella förfaranden genom att säkerställa att de villkor som fogas till (kommande) beslut är tillräckliga för att förhindra eller begränsa varje form av miljöskada som kan förutses. I vissa medlemsstater föreskrivs att tillstånd inte skall lämnas i sådana fall där man kan förutse allvarlig skada på miljön.

- Kommissionen kommer att ta ställning till behovet av mer forskning om tillämpningen av gränsvärden och de olika system som används vid urvalsförfarandet, så att man kan nå större klarhet och mer jämförbara data, vilket skulle göra det möjligt att dra säkra slutsatser om hur man åstadkommer förbättringar och en ökad enhetlighet när det gäller metoderna vid urvalsförfarandet. (Initiativ 1).

- Om dessa rekommendationer följs skulle de kunna bidra till att direktivet får ökad effektivitet. Tillsammans med medlemsstaterna kommer kommissionen att undersöka hur de anvisningar och vägledningar som redan finns kan göras bättre och utförligare. Kommissionen planerar att utarbeta en förtydligande och praktiskt inriktad vägledning under medverkan av experter från medlemsstaterna och andra intressenter, t.ex. icke-statliga organisationer, regionala myndigheter och näringslivet. En sådan vägledning skulle kunna bidra till att man kommer till rätta med några av de skillnader som redovisats när det gäller definitionen av vilka projekt som skall omfattas av direktivet, hur gränsvärden och urvalskriterier fastställs och tillämpas, hur miljöprövningens omfattning avgörs, hur effekterna av olika projekt förhåller sig till varandra (kumulation, salamitaktik), hur risker skall behandlas vid bedömningarna samt vilken typ av uppgifter som bör inhämtas genom kontrollsystemen. Det vore också på sin plats att ta större hänsyn till frågorna om inverkan på människors hälsa, som ofta bara behandlas delvis eller på ett inkonsekvent sätt vid medlemsstaternas miljöprövningar. Det finns ett klart behov av ett mer systematiskt tillvägagångssätt. Den kommande EG-strategin för hälsa och miljö kommer att utgöra en stabil grund för detta genom att enighet skapas om vad som skall innefattas i begreppet en sund miljö, samt strategier för att öka medvetenheten om sambanden mellan miljön och människors hälsa. (Initiativ 2).

- Kommissionen kommer också att tillsammans med medlemsstaterna överväga vad som kan göras för att förbättra utbildningen av de tjänstemän som är ansvariga för miljökonsekvensbedömningar i syfte att förbättra situationen. (Initiativ 3).

- Kompetenshöjning och frivilliga insatser har emellertid sina begränsningar, och kommissionen kommer även i fortsättningen att vidta kraftfullt pådrivande åtgärder i de fall direktivet införlivas på ett ofullständigt sätt eller tillämpas på ett felaktigt sätt. (Initiativ 4).

- Med tiden kommer det kanske att krävas ytterligare ändringar av direktivet för att det skall tillämpas på ett mer enhetligt sätt. Utgående från resultaten av de åtgärder som beskrivits ovan kommer kommissionen att överväga vilka ytterligare ändringar som behöver göras. Det kan visa sig att detta är det effektivaste sättet att till exempel åstadkomma en grundlig kvalitetskontroll och att de uppgifter som samlas in är enhetliga. Det kan också bli nödvändigt att förbättra det sätt på vilket gränsvärden och kumulativa effekter behandlas. Andra förtydliganden och förbättringar skulle kunna göras samtidigt (till exempel när det gäller förfarandet för undantag i särskilda fall (artikel 2.3)). Alla dessa åtgärder tillsammans med genomförandet av direktiv 2001/42/EG (SMB-direktivet) kommer att skapa stabila förfaranden som kan förbättra beslutsfattandet och bidra till att uppnå de mål som ställts upp i det sjätte åtgärdsprogrammet. (Initiativ 5).

BILAGA

Femårsöversyn av tillämpningen av och effektiviteten hos direktivet om bedömning av inverkan på miljön (direktiv 85/337/EEG, ändrat genom direktiv 97/11/EG)

1. Inledning

1.1. Syften och mål

1.1.1. Rådets direktiv 85/337/EEG (ändrat genom direktiv 97/11/EG) om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt (nedan kallat MKB-direktivet) betraktas som ett av de viktigaste inslagen i Europeiska unionens (EU) miljölagstiftning [2]. Det främsta syftet med miljökonsekvensbedömningarna (MKB) är att identifiera varje form av betydande miljöpåverkan som ett större exploateringsprojekt kan åstadkomma innan ett projekttillstånd lämnas, och att om möjligt utforma åtgärder som kan minska eller avhjälpa sådan påverkan. Som hjälpmedel vid beslutsfattandet betraktas miljökonsekvensbedömningen allmänt som en förebyggande miljösäkerhetsåtgärd som tillsammans med allmänhetens deltagande och samråd kan bidra till att uppfylla EU:s övergripande miljösträvanden och politiska principer. För att uppnå dessa mål måste dock MKB-direktivet tillämpas så konsekvent som möjligt inom hela EU. Det framgår av Europeiska kommissionens översyner 1993 och 1997 av effektiviteten hos direktiv 85/337/EEG [3] och av andra underlag [4] att tillämpningen av de viktigaste förfarandena i samband med miljökonsekvensbedömningarna, t.ex. urvalet av projekt för prövning och miljöprövningens omfattning (vad som skall undersökas) har varit föga konsekvent. Vidare har man i några viktiga mål [5] i Europeiska gemenskapernas domstol kommit fram till att ett antal medlemsstater underlåtit att genomföra direktivet i dess helhet. På grund av de skilda förfarandena i medlemsstaterna när det gäller tillståndsgivning för projekten har det varit svårt att uppnå ett konsekvent genomförande i hela gemenskapen. Ett viktigt syfte med ändringsdirektivet 97/11/EG var alltså att minska skillnaderna mellan medlemsstaterna när det gäller tillämpningen och att harmonisera genomförandet.

[2] Se Europeiska kommissionen (2001) Environmental Impact Assessment Guidance on Screening, Bryssel, Europeiska kommissionen.

[3] Europeiska kommissionen (1993) Rapport från kommissionen om genomförandet av direktiv 85/337/EEG om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt med bilagor för de olika medlemsstaterna. KOM(93) 28 slutlig - vol. 12, Bryssel, april.

[4] Se Dresner, S. och N. Gilbert (1999) Decision-making Processes for Projects Requiring Environmental Impact Assessment: Case Studies in Six European Counturies, Journal of Environmental Assessment Policy and Management, vol. 1, nr 1, s. 105-130. Se även Ladeur, K-H och Prelle, R. (2001) Environmental Assessment and Judicial Approaches to Procedural Errors - A European and Comparative Law Analysis, Journal of Environmental Law, vol. 3, nr 2, s. 185-198.

[5] Se målen C-392/96, C-150/97 och C-287/98.

1.1.2 Det är en stor och svår uppgift att säkerställa att MKB-direktivet antas och genomförs på ett effektivt och konsekvent sätt i EU:s samtliga medlemsstater. För att kontrollera att direktivet genomförs på ett effektivt sätt har kommissionen tidigare gjort två översyner som rapporterades 1993 och 1997. Den här föreliggande översynen har huvudsakligen haft tre syften:

- Att ge en detaljerad bild av vilka åtgärder medlemsstaterna vidtagit för att genomföra ändringarna enligt 97/11/EG.

- Att ge en detaljerad bild och göra en utvärdering av hur MKB-direktivet som helhet tillämpas.

- Att lämna förslag och rekommendationer till en fortsatt förbättring av tillämpningen av och effektiviteten hos MKB-direktivet i dess helhet.

Vid denna översyn har särskilt granskats hur de viktigaste stegen och huvudpunkterna i MKB-direktivet genomförts, nämligen

- ökningen av antalet projekt och de typer av projekt som skall omfattas av miljökonsekvensbedömning och överförandet till bilaga I av vissa projekttyper (t.ex. stora anläggningar för intensiv djuruppfödning),

- de sätt på vilka medlemsstaterna undantar vissa projekt från bestämmelserna i direktivet (artikel 2.3),

- hur många och vilka typer av projekt som undantas från direktivet med hänvisning till artikel 1.5, hur de godkänns och hur miljöinformationen beaktas vid beslutsfattandet,

- de bestämmelser om urval för prövning och miljöprövningens omfattning som gäller i medlemsstaterna och hur man tillämpar kriterier eller gränsvärden för urval till prövning från fall till fall,

- vilka uppgifter som lämnas av exploatören och hur fullständiga dessa är och hur de behöriga myndigheterna kontrollerar att de är fullständiga,

- hälsoaspekter och deras samband med t.ex. luftkvaliteten,

- tecken på "salamitaktik" eller vilka möjligheter de som ställer projektförslagen har att slippa ifrån konsekvensbedömning genom att utforma förslagen på ett sådant sått att de hamnar under de gränsvärden eller utlösande faktorer som gäller för krav på bedömning,

- kumulativa effekter av projekten och hur gränser i tid och rum fastställs,

- riskbedömning och vilka metoder som används för att bedöma och informera om risker,

- förhållandet till andra direktiv, särskilt IPPC- och habitatdirektivet,

- vilka bestämmelser som finns för gränsöverskridande samråd,

- hur medlemsstaterna behandlar ändringar eller utvidgningar av projekt som redan godkänts,

- hur alternativa förslag blir bedömda och rapporterade, bl.a. hur de identifieras och beskrivs, och

- vad som gjorts för allmänhetens deltagande mot bakgrund av antagandet av förslaget till direktiv KOM(2000)839 om ändring av MKB-direktivet, så att detta skall vara förenligt med bestämmelserna i Århuskonventionen.

1.2. Forskarteam

1.2.1 Denna översyn har gjorts av enheten för miljökonsekvensbedömningar, Impacts Assessment Unit (IAU), vid institutionen för stadsplanering, School of Planning (SoP), vid Oxford Brookes University [6] i samverkan med en ledningsgrupp bestående av personal vid GD Miljö och en företrädare för medlemsstaterna.

[6] SoP är den största institutionen i sitt slag i Förenade kungariket och en av de största i Europa. Den har över 700 studenter i ett stort antal program på grund- och forskarutbildningsnivå och en personal på över 60 lärare, administratörer, tekniker och forskare. Institutionen fick nyligen högt betyg i 2001 års Higher Education Funding Council for England Research Assessment. Därmed ligger den i topp bland nya institutioner för stadsplanering på universitetsnivå i Förenade kungariket, och det ger ökad tyngd åt andra färska granskningar av lärosäten, vid vilka Oxford Brookes bedömts som ledande när det gäller stadsplanering i Förenade kungariket. IAU är ett väletablerat och av EU erkänt forsknings- och utbildningcentrum för miljöprövning, miljöpolitik och miljöbeslut. IAU leds av professor John Glasson, som också är skolans rektor.

1.3. Metodik

1.3.1 Det som varit den främsta informationskällan för denna studie har varit de svar som medlemsstaterna lämnat på ett frågeformulär som utarbetats och skickats ut av GD Miljö vid kommissionen (frågeformuläret återfinns i bilaga 1 till denna rapport). För att så långt som möjligt undvika missförstånd när det gäller svaren från medlemsstaterna har GD Miljö begärt förtydliganden från flertalet medlemsstater när det gäller viktiga aspekter på deras genomförande av direktivet. Vid den inledande genomgången av svaren fann man ett antal tillkommande frågeställningar som krävde ytterligare svar från enskilda medlemsstater, och forskarteamet inhämtade dem genom individuella kontakter. Ytterligare en omgång frågor skickades också ut till alla nationella experter på miljökonsekvensbedömning i medlemsstaterna för att underlätta förståelsen och tolkningen av hur ändringsdirektivet fungerat (dessa ytterligare frågor redovisas i bilaga 1 till denna rapport). Ledningsgruppen vid GD Miljö och enheten för bedömning av miljöpåverkan vill framföra sitt tack till all personal från medlemsstaterna som har samarbetat och hjälpt till med att ta fram de uppgifter som ligger till grund för denna rapport. Svaren på frågeformulären och följdfrågorna för förtydliganden och ökad utförlighet har analyserats av projektteamet, varvid varje medlem i gruppen har ansvarat för ett frågeavsnitt.

1.3.2 För att underlätta förståelsen av de frågor som gäller genomförandet av direktiv 97/11/EG gjordes en litteraturgenomgång av den forskning som pågår rörande det ändrade MKB-direktivets effekter, däribland relevanta mål i domstolen. Dessutom undersöktes europeiska akademiska institutioners hemsidor och andra hemsidor som ägnas åt miljökonsekvensbedömning för att få fler belägg för hur bedömningarna i praktiken utförs inom EU.

1.4 Rapportens utformning

1.4.1 Rapporten har lagts upp så att den tar upp införlivandet och genomförandet av direktiv 97/11/EG och hur MKB-direktivet som helhet tillämpas snarare än de enskilda frågor som ställts i GD Miljös frågeformulär. Detta har gjort det lättare att ge en mer övergripande bild av hur införlivandet och genomförandet har skett och att inrikta rapporten på de viktiga punkter som behöver uppmärksammas ytterligare. Efter inledningen följer avsnitt 2 i rapporten, där det ges en översikt av bakgrunden till antagandet av direktiv 97/11/EG och de faktorer som lett till de ändringar som införts genom direktivet. Därefter undersöks hur långt medlemsstaterna kommit när det gäller införlivande av direktivet och vilka problem som uppstått i samband med genomförandeprocessen. Rapportens tyngdpunkt ligger i avsnitten 3 och 4, där man fokuserar på enskildheter när det gäller genomförandet av direktivet genom att undersöka de huvudsakliga ändringar som införts genom direktivet när det gäller urval för prövning, prövningens omfattning och kontrollen samt de viktigaste problem som man har försökt lösa genom ändringsdirektivet. Avsnitt 5 i rapporten innehåller en översikt av hur effektivt MKB-direktivet som helhet varit. I det ingår också vissa rekommendationer om hur direktivet bör utformas i framtiden.

1.5. Terminologi

1.5.1 För att rapporten skall vara klar och begriplig definieras nedan följande viktiga termer i rapporten:

- MKB - miljökonsekvensbedömning - det fortlöpande bedömningsförfarande, i vilket ingår flera enskilda steg, t.ex. urval för prövning, miljöprövningens omfattning och allmänhetens deltagande.

- MKB-direktivet - direktivet som helhet - dvs. direktiv 85/337/EEG, ändrat genom direktiv 97/11/EG. Där det i rapporten hänvisas till direktiv 85/337/EEG eller direktiv 97/11/EG avses endast det enskilda direktivet.

- Miljöinformation, däribland miljökonsekvensbeskrivningen - den rapport, de dokument eller olika handlingar som exploatören låtit utarbeta eller bekostat för att lämna de uppgifter som krävs enligt artikel 5 i MKB-direktivet och som utgör grunden för allmänhetens deltagande och samråd med miljömyndigheterna och som skall överlämnas till den behöriga myndigheten för övervägande.

2. Bakgrunden till ändringarna i MKB-direktivet (direktiv 85/337/EEG)

2.1 Översyner av MKB-direktivet (direktiv 85/337/EEG)

2.1.1 I de översyner av genomförandet av direktivet [7] som gjordes 1993 och 1997 fann man att det fanns stora skillnader mellan medlemsstaterna när det gällde tillämpningen av vissa av de avgörande stegen enligt direktivet. Vid översynerna kom man fram till att de formella kraven i direktivet vid dessa tidpunkter "i stort sett gällde" i hela Europa, men att det samtidigt fanns områden där det var oklart om samtliga medlemsstater strikt följt de olika stegen, t. ex. i fråga om urval för prövning. Vid 1993 års översyn fann man att det förelåg en risk för att den rätt som medlemsstaterna har enligt direktivet att själva bestämma gränsvärdena för urval för prövning av bilaga-II-projekt skulle kunna leda till att alltför liten hänsyn togs till bestämmelserna i artikel 2.1. Det var huvudsakligen av detta skäl som man i 97/11/EG införde en ny bilaga III, där kriterierna för urvalet fastställdes för gränsvärden och för urval för prövning från fall till fall av bilaga II-projekt. Vid 1993 års översyn fann man också anledning att ta upp nivån och kvaliteten på den information som inlämnades till de behöriga myndigheterna inom ramen för MKB-processen. Det var detta som ledde till att nya krav på vad informationen minst måste innehålla infördes i 97/11/EG (artikel 3.3) och till de alternativa förfaranden för fastställande av omfattningen som anges i artikel 5.2.

[7] Europeiska kommissionen (1993) Rapport från kommissionen om genomförandet av direktiv 85/337/EEG om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt med bilagor för de olika medlemsstaterna. KOM(93) 28 slutlig - vol. 12, Bryssel, april, Europeiska kommissionen. Europeiska kommissionen (1997) Rapport från kommissionen om genomförandet av direktiv 85/337/EEG om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt, Europeiska kommissionen.

2.1.2 Vid 1997 års översyn uppmärksammades det särskilt att många olika MKB-system förekom inom EU. På grundval av subsidiaritetsprincipen hade medlemsstaterna införlivat direktivet i sin egen lagstiftning, ofta inom ramen för redan befintliga system som utvecklats ur deras egen historiska rättstradition och kultur. I rapporten pekade man också på en rad frågor som hade med språkbruket i direktivet att göra. Från medlemsstaternas sida klagade man på att vissa termer som används i direktivet är oklara och begärde tydligare definitioner eller tolkningar av centrala termer, t.ex. "projekt".

2.1.3 Vid översynerna fann man också att en lång rad olika typer av tillståndsförfaranden användes för olika slags projekt i de olika medlemsstaterna. I vissa fall tillämpade medlemsstaterna ett enda tillståndsförfarande för alla typer av projekt, andra tillämpade två eller flera (i vissa fall många), medan ytterligare andra tillämpade ett tvåstegsförfarande, varvid vissa delar av projektet fick tillstånd i enlighet med en viss lagstiftning (t.ex. markplanering) och andra delar behandlades i enlighet med en annan (t.ex. miljögodkännande). Dessa skillnader gjorde det mycket svårt att direkt jämföra hur direktivet fungerade i de olika medlemsstaterna och inom EU som helhet. Så är fallet även år 2002.

2.1.4 Vid 1997 års översyn fann man att alla medlemsstater utfärdat bestämmelser för miljökonsekvensbedömning för projekt enligt bilaga I, men att situationen vad gällde bilaga II-projekten var betydligt mera oklar. Sätten att behandla bilaga II-projekten skilde sig åt, både beträffande tolkningen och hur man uppfattat deras relevans i vissa länder. Flertalet medlemsstater visade sig ha använt någon form av kriterier eller gränsvärden vid urvalet för att fastställa om ett bilaga II-projekt skall omfattas av en miljökonsekvensbedömning. I vissa fall var dessa vägledande i samband med förfarandet för urval av projekt som skall prövas från fall till fall, medan gränsvärdena i andra fall var obligatoriska. För ett projekt som överskridit gränsvärdena krävdes det alltså alltid automatiskt en konsekvensbedömning. I vissa fall sattes gränsvärden som i praktiken innebar att hela projekttyper undantogs från en bedömning. Dessa fall har utgjort grund för de rättsliga invändningar som skapat en rättspraxis när det gäller tillämpningen av MKB-direktivet inom unionen. Vid 1997 års översyn fann man också att det förekom stora skillnader när det gällde de gränsvärden (t.ex. område, kapacitet) som fastställts för samma typ av projekt i de olika medlemsstaterna.

2.1.5 De huvudsakliga resultaten av 1997 års översyn av direktivet kan sammanfattas på följande sätt:

- Miljökonsekvensbedömning var ett normalt inslag i systemen för tillståndsgivning av projekt, dock förekom det mycket stora skillnader när det gällde förfarandena (t. ex. olika steg i förfarandet, sambandet med andra förfaranden).

- Skilda tolkningar och förfaranden när det gällde bilaga II-projekt.

- Kvalitetskontrollen när det gäller MKB-förfarandet var bristfällig.

- Medlemsstaterna hade inte ägnat tillräcklig uppmärksamhet åt att överväga olika alternativ.

- Förbättringar hade gjorts när det gällde allmänhetens deltagande och samråd.

- Medlemsstaterna klagade på att definitionerna av centrala begrepp i direktivet var mångtydiga och bristfälliga.

2.2. Det politiska och rättsliga sammanhanget

2.2.1 Utformningen av miljökonsekvensbedömningen inom Europeiska unionen kan ses som en fortlöpande process som får sin form genom utvecklingen av politiken och lagstiftningen. Femårsöversynerna av MKB-direktivet har varit ett led i denna utvecklingen, och de har bidragit till att fastställa MKB-förfarandenas starka och svaga sidor och vilka kostnader och fördelar som är förenade med förfarandena. Vid dessa översyner har man pekat på områden som skulle kunna förbättras eller där de allmänna bestämmelserna skulle kunna skärpas eller göras tydligare. Det är inte bara dessa översyner som har påverkat utformningen av MKB-direktivet. Sedan det antogs år 1985 och sista tidpunkten för dess införlivande passerats år 1988 har ett antal mål tagits upp i domstolen, vilket har lett till vissa klargöranden på viktiga punkter och bidragit till att man kommit längre när det gäller tolkningen och därigenom genomförandet av direktivet. Vissa viktiga politiska beslut som måste inarbetas i direktivet har också fattats av EU sedan 1985.

2.2.2 MKB-direktivet ligger tidsmässigt före många mycket viktiga förändringar inom EU. Detta gäller först och främst Enhetsakten av år 1986 och Maastrichtfördraget av år 1992, genom vilka de grundläggande principerna för den europeiska miljöpolitiken fastställdes och gjordes till en central angelägenhet på EU:s alla politikområden. Efter denna akt och detta fördrag antogs det femte åtgärdsprogrammet för miljön med dess betonande av en integrerad syn på miljöskydd och miljöförvaltning. Det har också tillkommit ett antal viktiga direktiv som haft konsekvenser för bedömningarna. Bland dessa märks följande:

- Direktiv 79/409/EEG om skydd av vilda djur och direktiv 92/43/EEG om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter, i vilket förfarandena för bedömning av Natura 2000-områden fastställs.

- Direktiv 90/313/EEG om rätt att ta del av miljöinformation, som har konsekvenser för allmänhetens deltagande och samråd i samband med MKB-förfarandet.

- Direktiv 96/61/EG om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar, i vilket nya regler för tillstånd infördes för många av de projekttyper som anges i artikel 2 a i bilagorna till MKB-direktivet och i 97/11/EG; medlemsstaterna medges där rätt att tillämpa ett särskilt förfarande för uppfyllandet av kraven enligt 85/337/EEG och 96/61/EG.

2.2.3 Esbokonventionen om miljökonsekvensbedömning i gränsöverskridande sammanhang, som undertecknades 1991 av 29 länder och EU, vidgade och skärpte de krav på samråd om gränsöverskridande påverkan som anges i direktiv 85/337/EEG. Kraven i konventionen innebar att artiklarna 7 och 9 i 85/337/EEG ändrades genom 97/11/EG för att ge de medlemsstater som berörs tillgång till mer kvalificerad information i de fall då en påtaglig gränsöverskridande påverkan kan fastställas. I konventionen avses med gränsöverskridande påverkan "varje påverkan, inte enbart av global natur, inom ett område under en parts jurisdiktion som orsakas av en föreslagen verksamhet vars källa är belägen helt eller delvis inom ett område under en annan parts jurisdiktion". Denna definition gäller inte bara projekt som är belägna nära en gräns utan även projektens påverkan, och därför begränsas konventionens räckvidd inte enbart till att själva projekten utan även deras gränsöverskridande påverkan skall beaktas vid bedömningen. I mål C-133/94, kommissionen mot Belgien, beslutade dessutom domstolen att skyldigheten att samråda enligt artikel 7 i 85/337/EEG inte är begränsad enbart till projekt belägna i områden som gränsar till andra länder. I Esbokonventionen finns det en förteckning över projekttyper på vilka konventionen skall tillämpas. Bland dessa ingår ett antal projekt som inte förekommer i bilagorna till 85/337/EEG:

- Anläggningar för framställning och upparbetning av kärnbränsle.

- System för uttag av grundvatten (10 miljoner kubikmeter eller mer per år).

- Storskalig avskogning.

Genom ändringsdirektivet 97/11/EG lades två av dessa projekttyper till i bilaga I och en till i bilaga II (avskogning). I direktivet flyttades ytterligare åtta projekttyper i enlighet med Esbokonventionen från bilaga II till bilaga I för att anpassa MKB-direktivet till konventionen.

2.2.4 MKB-direktivet har lett till att ett stort antal klagomål inlämnats till kommissionen som denna haft att besvara. I de tabeller och siffror som följer på sidorna nedan redovisas i detalj dessa klagomål och andra förfaranden. I tabellerna återfinns statistiska uppgifter för femårsperioden 1997-2001 om de överträdelseförfaranden som gäller tillämpningen av gemenskapslagstiftningen om miljökonsekvensbedömning. För att kunna tolka dem på ett korrekt sätt anges i ruta 1 de definitioner och viktiga termer som används.

Ruta 1

Formell anmälan

En formell anmälan är det första steget i ett överträdelseförfarande. När kommissionen anser sig ha funnit att en medlemsstat har underlåtit att uppfylla en skyldighet enligt Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen skickar den en formell anmälan till staten i fråga och ger den möjlighet att yttra sig.

Motiverat yttrande

Det motiverade yttrandet lämnas när kommissionen är säker på att det har begåtts en överträdelse. I artikel 226.1 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen sägs följande: "Om kommissionen anser att en medlemsstat har underlåtit att uppfylla en skyldighet enligt detta fördrag, skall kommissionen avge ett motiverat yttrande i ärendet efter att ha givit den berörda staten tillfälle att inkomma med sina synpunkter".

Anhängiggörande

Anhängiggörande innebär en hänvändelse till domstolen, varigenom överträdelsen blir en rättssak. I artikel 226.2, i fördraget föreskrivs följande: "Om den berörda staten inte rättar sig efter yttrandet inom den tid som angivits av kommissionen, får denna föra ärendet vidare till domstolen".

Egna initiativärenden

"Egna initiativärenden" är ärenden som inletts av kommissionen. De inleds vanligtvis med utgångspunkt från skriftliga frågor och framställningar till Europaparlamentet. Observera att skälen till att man i vissa medlemsstater lämnar in fler framställningar än i andra är desamma som när det gäller klagomål (se nedan). Det faktum att kommissionen har inlett många "egna initiativärenden" när det gäller vissa medlemsstater innebär alltså inte att den anser att situationen i dessa stater är värre än i andra.

2.2.5 För att kontrollera att gemenskapslagstiftningen genomförs på ett korrekt sätt i medlemsstaterna vidtar kommissionen åtgärder i olika skeden. Först kontrollerar den att medlemsstaterna införlivar direktiven i sina rättsliga system inom de tidsgränser som satts. Därefter kontrollerar den dels om medlemsstaternas lagstiftning är förenlig med de direktiv som den skall införliva, dels om de tillämpas på ett korrekt sätt och om de administrativa förfarandena i varje enskild medlemsstat är korrekta. För att bedöma om medlemsstaternas tillämpning är korrekt utgår kommissionen i sina överväganden från medlemsstaternas redovisningar av hur de tillämpar direktiven och från om det inkommit klagomål om att EG-lagstiftningen i något avseende har överträtts samt från sådana uppgifter i skriftliga frågor och framställningar som Europaparlamentet uppmärksammat kommissionen på. Kommissionens åtgärder när det gäller kontrollen av en korrekt tillämpning av MKB-direktivet är alltså huvudsakligen grundade på klagomål, framställningar och skriftliga frågor. Även om denna informationskälla är mycket värdefull när det gäller att upptäcka brister inom de olika medlemsstaterna kan den inte alltid lämna sådana objektiva data som gör det möjligt att jämföra vad olika medlemsstater "åstadkommit". Endast sådana problem som lett till ett klagomål, en framställning eller en skriftlig fråga kommer till kommissionens kännedom. Det kan därför hända att allvarliga problem aldrig uppdagas. Antalet klagomål varierar från medlemsstat till medlemsstat beroende på sådana faktorer som miljömedvetenhet, engagemang i det offentliga beslutsfattandet och vilket förtroende man har för de europeiska institutionerna.

Tabell 1. 2001 Icke-överensstämmelse med direktiv 1985/337 och 1997/11 efter nivå, åren 1997-2001

>Plats för tabell>

Tabell 2. Bristande tillämpning av direktiv 1985/337 och 1997/11 efter nivå, 1997-2001

>Plats för tabell>

Tabell 3. Konsekvensbedömningar, nya egna initiativ per år

>Plats för tabell>

Figur 1. Totalt antal nya egna initiativ (1997-2001)

>Hänvisning till>

Tabell 4. Konsekvensbedömningar, nya klagomål per år

>Plats för tabell>

Figur 2. Totalt antal nyinkomna klagomål (1997-2001)

>Hänvisning till>

Figur 3. Ärenden under behandling rörande konsekvensbedömning (läget den 25 september 2002)

>Hänvisning till>

2.2.6 Man kan av ovanstående siffror dessutom dra slutsatsen att mycket få klagomål och "egna initiativ" leder till överträdelseförfaranden. Mellan 1997 och 2001 inledde kommissionen förfaranden i 997 fall (inklusive "egna initiativ") angående bristande överensstämmelse med och felaktig tillämpning av MKB-direktivet. Under samma år skickade kommissionen endast 36 motiverade yttranden till medlemsstaterna, varav 22 gällde bristande överensstämmelse med direktivet och 36 felaktig tillämpning av det. Till detta finns följande två huvudsakliga orsaker.

a) Klagomålen kan vara dåligt underbyggda, men kommissionen är ändå enligt sin egen arbetsordning skyldig att formellt ta upp dem, även om sannolikheten att det rör sig om en överträdelse är liten [8]. I många fall står det klart att allmänheten har missförstått direktivet och kommissionens roll. Ibland låter allmänheten höra av sig långt innan det administrativa förfarandet inletts och hävdar att det inte har gjorts någon miljökonsekvensbedömning, när alltså i själva verket någon överträdelse inte kan konstateras, eftersom frågan är för tidigt väckt. Enligt direktivet krävs endast att bedömningen görs innan tillstånd lämnas. I en del andra fall påstås det att ett projekt kommer att ha en betydande inverkan, men kommissionen har inte informerats om att något urval för prövning eller något MKB-förfarande överhuvudtaget pågår (och om att de behöriga myndigheterna sålunda tillämpar direktivet). Kommissionen är inte behörig att bedöma miljöeffekterna av enskilda projekt, dess behörighet gäller endast bedömningen av om och hur direktivet tillämpas. I ytterligare andra fall måste de uppgifter som klagomålet bygger på vara mer specifika för att det skall vara möjligt att bedöma om de är relevanta i direktivets mening (t.ex. projektets art eller hur långt förfarandet hunnit), och de klagande själva kan inte klargöra detta. Många klagande är övertygade om att en negativ bedömning kan hindra myndigheterna att lämna tillstånd för projektet eller att själva frånvaron av en konsekvensbedömning av ett bilaga II-projekt utgör en överträdelse av direktivet. Därtill kommer att en del ärenden helt enkelt visar på problem vid tillämpningen av den inhemska lagstiftningen, särskilt de nationella eller regionala förfarandena.

[8] I många fall leder inte klagomålen till någon annan åtgärd än att kommissionen tar dem i beaktande. Det förekommer att medlemsstaterna inte ens underrättas om att man fått in klagomål.

b) Det andra skälet är att medlemsstaterna i vissa fall där det verkligen föreligger en överträdelse av direktivet som påtalats i klagomål, skriftliga frågor eller framställningar rättar sig efter direktivet så snart kommissionens tjänstemän skickat en enkel begäran om information eller när en formell skrivelse skickats av kommissionen. Till följd härav får ofta situationen sin lösning innan kommissionen tvingas avge ett motiverat yttrande.

2.2.7 Den bestämmelse som oftare aktualiseras vid överträdelseförfaranden rörande MKB-direktivet är artikel 4.2, framförallt beträffande 1) själva "urvalet för prövning", 2) tillämpningen av gränsvärdena och 3) förteckningen av projekt i bilaga II. Både enligt den tidigare och den nya versionen av direktivet har bedömningen av vad som utmärker projekten i bilaga II (för att i varje enskilt fall fastställa om projektet skall bli föremål för bedömning) ofta inte gjorts på ett korrekt sätt - vilket utgör ett fall av felaktig tillämpning. Det är också riktigt att gränsvärdena i vissa fall satts så högt att beslutsfattarna ofta avvisar kravet på konsekvensbedömning för mindre projekt som förmodligen borde prövas, t.ex. på grund av att de är förlagda till känsliga områden - vilket utgör ett fall av felaktig tillämpning. Slutligen har vissa medlemsstater inte anpassat sin nationella lagstiftning till MKB-direktivet genom att inte ta med alla bilaga II-projekt (fall av bristande överensstämmelse).

2.2.8 Överträdelseförfaranden när det gäller bristande överensstämmelse och felaktig tillämpning gäller även artikel 6 (allmänhetens deltagande) i den mån alltför kort tid har lämnats för samråd och artikel 8 (sådan information som inhämtats i enlighet med artiklarna 5, 6 och 7 för att beaktas i samband med tillståndsgivningen) i direktiv 85/337/EEG. Dessa förfaranden gäller även artikel 3.2 i direktiv 97/11/EG (övergångsbestämmelser).

2.2.9 Det sätt på vilket MKB-direktivet fungerar har varit föremål för stor uppmärksamhet i Europeiska gemenskapernas domstol. Många av de mål rörande miljökonsekvensbedömning som behandlats av domstolen har gällt enskilda medlemsstaters genomförande av direktiv 85/337/EEG, medan andra har gällt hur direktivet har fungerat i särskilda fall. Syftet med denna rapport är inte att uttömmande behandla alla de mål angående miljökonsekvensbedömning som har tagits upp i domstolen. Det är dock på sin plats att i samband med ändringsdirektivet 97/11/EG hänvisa till några viktiga domstolsbeslut som lett till de ändringar som gjorts. De mål som i första hand ligger bakom många av ändringarna i 97/11/EG är följande:

- C-431/92 Europeiska gemenskapernas kommission mot förbundsrepubliken Tyskland (nedan kallat C-431/92 Grosskrotzenburgmålet).

- C-133/94 Europeiska gemenskapernas kommission mot kungariket Belgien (nedan kallat C-133/94, kommissionen mot Belgien).

- C-72/95 Aannemersbedrijf P.K. Kraaijeveld BV e.a. mot Gedeputeerde Staten van Zuid-Holland. (nedan kallat C-72/95 Dutch Dykes-målet), och

- C-392/96 Europeiska gemenskapernas kommission mot Irland (nedan kallat C-392/96, kommissionen mot Irland) (även om domstolens beslut i detta mål fattades efter det att 97/11/EEG antagits så var kommissionen insatt i de frågeställningar som togs upp i målet när den utarbetade förslaget till ändringar av direktivet).

2.2.10 Av domstolens beslut har det hela tiden framgått att direktivet skall tolkas så att det har stor räckvidd och ett mycket omfattande syfte (se t.ex. C-72/95 Dutch Dykes-målet). De enskilda medlemsstaterna eller behöriga myndigheterna bör inte försöka begränsa detta syfte när de tillämpar direktivet. Även om åtskilligt i MKB-direktivet i enlighet med subsidiaritetsprincipen ger utrymme för egna avgöranden vid tillämpningen, har domstolen på ett antal punkter begränsat den frihet som medlemsstaterna har. I Dutch Dykes-målet klargör domstolen att den rätt till egna avgöranden som direktivet lämnar inte får användas till att sänka de allmänna kraven i direktivets artikel 2.1 på att alla bilaga II-projekt som kan tänkas leda till en betydande miljöpåverkan skall omfattas av en miljökonsekvensbedömning. Detta innebär i praktiken att alla bilaga II-projekt skall genomgå ett urvalsförfarande (dvs. prövning utgående från fastställda gränsvärden eller en granskning från fall till fall). I mål C-133/94, kommissionen mot Belgien, fastställde domstolen att medlemsstaterna har rätt att välja mellan gränsvärdes- eller från fall till fall-metoden vid urvalet av bilaga II-projekt. I besluten i målen C-133/94, kommissionen mot Belgien, C-72/95 Dutch Dykes och C-431/92 Grosskrotzenburg klargjorde domstolen också att medlemsstaterna, även om de har rätt att själva sätta gränsvärden vid urvalet av bilaga II-projekt, dock inte får fastställa dessa på en sådan nivå att hela projekttyper undantas från en bedömning. Vidare har domstolen i mål C-392/96, kommissionen mot Irland, framhållit att kriterierna eller gränsvärdena vid urvalet av de projekt som skall prövas inte får begränsas till att enbart ta hänsyn till projektens storlek utan att även projektens art och lokalisering måste beaktas. I mål C-392/96, kommissionen mot Irland, klargjorde domstolen också att gränsvärden eller kriterier för bilaga II-projekt inte får sättas på så höga nivåer att syftet med direktivet kringgås genom att projekten delas upp i mindre delar och att de kumulativa effekterna i så fall måste bedömas. De frågor beträffande urvalsförfarandet vid prövning av bilaga II-projekt som togs upp i dessa mål och det som framkom vid 1993 års översyn av MKB-direktivets effekter var anledningen till att artikel 4.3 och bilaga III infördes i direktivet genom 97/11/EG. I denna nya bilaga anges de kriterier som gränsvärden och andra urvalskriterier måste bygga på. I målen C-431/92 Grosskrotzenburg och C-72/95 Dutch Dykes behandlade domstolen också frågan om ändringar eller utvidgningar av projekten och klargjorde att tillägg till eller utvidgningar av befintliga projekt skall göras till föremål för bedömning om deras storlek eller omfattning eller andra omständigheter motsvarar kraven på miljökonsekvensbedömning för ett nytt projekt av samma typ. Vissa aspekter av dessa beslut överfördes till MKB-direktivet genom 97/11/EG i och med att man till bilaga II lade punkt 13, där ändringar eller utvidgningar av bilaga I- eller bilaga II-projekt tas upp.

2.3 Införlivande av direktiv 97/11/EG

Utmärkande för direktiv 97/11/EG

2.3.1 Europeiska kommissionen reagerade på de frågor som diskuteras i 2.2 ovan genom att föreslå ett ändringsdirektiv (97/11/EG) som skulle ge direktivet mer genomslagskraft i enlighet med den mer omfattande utformning som Europeiska gemenskapens miljöpolitik fått och med vad som framkommit vid femårsöversynerna av direktivets effekter. Syftet var också att ge en fastare form åt ändringarna och förtydligandena i Esbokonventionen och domstolens beslut. De bakomliggande underlagen för de ändringar som gjordes genom 97/11/EG anges i tabell 5. Ändringsdirektivet (97/11/EG), i vilket medlemsstaterna ålades att ha införlivat ändringarna i sin nationella lagstiftning senast den 14 mars 1999, antogs 1997.

Tabell 5.

>Plats för tabell>

2.3.2 Bland de huvudsakliga ändringar som infördes genom 97/11/EG märks följande:

- Ändringar i artikel 2:

- Medlemsstaterna skall se till att det för alla projekt som omfattas av krav på miljökonsekvensbedömning även skall krävas ett tillstånd.

- Ändringar i bilagorna:

- Antalet bilaga I-projekt har utökats med 14 nya projekttyper och fyra andra har utvidgats.

- Antalet bilaga II-projekt har utökats med åtta och åtta andra har utvidgats. En projekttyp har utgått (tillverkning av spån- och fiberplattor).

- Ändringar eller utvidgningar av bilaga I- och bilaga II-projekt har lagts till i bilaga II.

- Urvalet av projekt som skall prövas.

- Medlemsstaterna kan antingen specificera kriterier och gränsvärden för bilaga II-projekt eller bedöma projekten från fall till fall eller använda en kombination av dessa metoder.

- Det har tillkommit en ny bilaga III som gäller vilka kriterier för urvalet av projekt som skall prövas och som medlemsstaterna måste beakta när de utformar sin lagstiftning. Det gäller också för de behöriga myndigheterna när de fattar beslut om miljöprövning av bilaga II-projekt och utarbetar gränsvärden och kriterier för urvalet. I bilaga III tas frågor upp som gäller t.ex. karaktäristiska egenskaper hos projekten, deras lokalisering och potentiella inverkan, t. ex. kumulation med andra projekt och risker.

- De behöriga myndigheterna måste i varje enskilt fall offentligt redovisa sina skäl för beslut om en miljökonsekvensbedömning.

- Miljöprövningens omfattning

- På begäran av en exploatör skall de behöriga myndigheterna yttra sig över vad de anser att den miljöinformation som skall inlämnas måste innehålla.

- Medlemsstaterna kan begära av myndigheterna att de lämnar riktlinjer för miljöprövningens omfattning oberoende av om sådana har efterfrågats eller inte.

- Miljörapport

- Bestämmelsen om en översiktlig redovisning av de huvudsakliga alternativ som undersökts lades till som en punkt i de minimikrav på de uppgifter som exploatören i samtliga fall måste inlämna.

- Alternativ

- Exploatörerna måste bifoga en översikt över de huvudalternativ som undersökts och ange de huvudsakliga skälen till det val de med hänsyn till miljöeffekterna gjort. Detta blev också en punkt i minimikraven på uppgifter som skall inlämnas (se ovan).

- Samråd och allmänhetens deltagande

- Utöver de nuvarande kraven på samråd måste ett sådant ske med allmänheten och miljömyndigheterna i de medlemsstater som kan antas bli berörda av ett projekt.

- Vid beslutet måste hänsyn tas till vad som framkommit vid detta samråd.

- Skälen till beslutet måste i samtliga fall offentliggöras.

- De viktigaste åtgärderna för att begränsa effekterna måste offentliggöras.

Medlemsstaternas åtgärder för att införliva direktivet

2.3.3 På grundval av svaren på kommissionens enkät i samband med denna översyn, följdfrågorna för förtydligande och andra undersökningar kan man konstatera att flertalet medlemsstater har vidtagit åtgärder för att införliva ändringsdirektivet (se tabell 6). Det bör dock påpekas att införlivandet av direktivet i en medlemsstats rättsliga system inte nödvändigtvis innebär att detta införlivande är helt i överensstämmelse med direktivet. Den federala och regionala strukturen i vissa medlemsstater och det faktum att detta frågeformulär i huvudsak endast skickades till de centrala myndigheterna gör det inte möjligt att med någon verklig säkerhet fastställa om ändringsdirektivet till alla delar har införlivats på nivåerna under den nationella nivån. Andra undersökningar som gjorts av införlivandet av MKB-direktivet i de medlemsstater som har en federal struktur har tydligt visat på hur komplexa de olika administrativa förfarandena är i praktiken när det gäller tillämpningen av direktivet på lokal nivå [9]. I vissa fall uppger medlemsstaterna att flertalet av ändringarna i direktiv 97/11/EG redan införlivats i deras ursprungliga regelverk. Några medlemsstater påpekar att de kunnat införa vissa av kraven i ändringsdirektivet redan medan detta ännu höll på att utarbetas, eftersom deras eget ursprungliga regelverk var under omarbetning på grund av att det antingen var ofullständigt eller krävde ändring för att motsvara domstolens rättspraxis.

[9] Se Prelle, R. (2001) Environmental Assessment and Judicial Approaches to Procedural Errors - A European and Comparative Law Analysis, Journal of Environmental Law, vol. 3, nr 2, s. 185-198.

Tabell 6

Läge beträffande medlemsstaternas införlivande av direktiv 97/11/EG den 1 november 2002

Medlemsstat // Läge beträffande införlivande

Österrike // Brister i införlivandet finns fortfarande beträffande bilaga II.1 a-projekt i tre delstater (Burgenland, Kärnten och Salzburg)

Belgien // Ofullständigt införlivande för regionerna Vallonien och Flandern

Danmark // Direktiv 97/11/EG är införlivat

Finland // Direktiv 97/11/EG är införlivat

Frankrike // Brister i införlivandet finns fortfarande beträffande bestämmelserna om miljöprövningens omfattning enligt artikel 1.7 i direktiv 97/11/EG när det gäller vissa projekt. Mål C-348/01 Kommissionen mot Republiken Frankrike

Tyskland // Direktiv 97/11/EG är införlivat

Grekland // Direktiv 97/11/EG är införlivat

Irland // Direktiv 97/11/EG är införlivat

Italien // Direktiv 97/11/EG är införlivat

Luxemburg // Ej införlivat. I domstolens dom av den 19 februari 2002 i mål C-366/2000 fastslogs att Luxemburg underlåtit att införliva direktiv 97/11/EG. Luxemburg håller på att utarbeta förslag till bestämmelser för att införliva direktivet.

Nederländerna // Direktiv 97/11/EG är införlivat

Portugal // Direktiv 97/11/EG är införlivat

Spanien // Direktiv 97/11/EG är införlivat

Sverige // Direktiv 97/11/EG är införlivat

Förenade kungariket // Direktiv 97/11/EG är införlivat

2.3.4 Flera medlemsstater har misslyckats med att hålla tidsgränsen för införlivande av hela eller delar av direktivet. I t.ex. Tyskland införlivades direktiv 97/11/EG i den tyska lagstiftningen inte förrän i juli 2001. I andra fall tycks införlivandet ha skett gradvis, vissa delar har införlivats och andra inte. När det gäller stater med federal struktur är som ovan nämnts situationen ännu oklarare. Endast Belgien har lämnat en separat redovisning för varje region, och införlivandet där är också ganska splittrat. Flandern t. ex. har infört flera av ändringarna i ändringsdirektivet i sitt ursprungliga regelverk men arbetar fortfarande med förslag till ny lagstiftning för att fullborda införlivandet. Grekland har också infört många av kraven i ändringsdirektivet i sin ursprungliga nationella lagstiftning, men det återstår fortfarande att införliva direktivets krav fullt ut. Luxemburg har kvar att införliva ändringsdirektivet och var vid tidpunkten för denna översynen föremål för en undersökning av kommissionen. Åtgärder från kommissionens sida pågick även beträffande många andra medlemsstater för underlåtenhet att fullt ut införliva 97/11/EG.

2.3.5 Det förefaller vara ungefär lika många medlemsstater som infört en helt ny lagstiftning för att införliva direktiv 97/11/EG som medlemsstater som enbart ändrat gällande bestämmelser. Många medlemsstater tog vid införlivandet tillfället i akt att göra andra ändringar inom sina system för miljökonsekvensbedömning. På samma sätt som när det gällde det ursprungliga MKB-direktivet har man i vissa länder en enda lagstiftningsakt, medan det i andra finns separat lagstiftning för olika projekttyper. I en del medlemsstater har det behövts en separat lagstiftning om miljökonsekvensbedömning, eftersom man har olika tillståndsförfaranden för olika typer av projekt - t. ex. ett tillstånd för markplanering och ett för miljötillstånd. Den ändring av artikel 2.1 som gjordes genom direktiv 97/11/EG och enligt vilken det krävs tillstånd för alla projekt som anges i artikel 4 har inneburit att projekt som tidigare inte varit föremål för ett tillståndsförfarande måste kontrolleras. I några länder har detta inneburit att nya tillståndsförfaranden måste utarbetas för tillämpningen av miljökonsekvensbedömningarna. Förenade kungarikets bestämmelser för konsekvensbedömning gällande "icke uppodlad mark eller hagmark avsedd för intensivt jordbruk" trädde t.ex. inte i kraft förrän i januari 2002.

Översyn av 97/11/EG

Utöver de ändringar som infördes till följd av den första rapporten om utvärdering av effektiviteten hos direktiv 85/337/EEG, återspeglar de ändringar som gjordes genom 97/11/EG även den avsevärda skärpning och ökade tydlighet som vissa delar av MKB-direktivet fått genom olika domstolsbeslut. Direktivet vidgade också basen för förfarandena genom att man i bilaga III angav vilka urvalskriterier för prövning av bilaga II-projekt som gränsvärdena måste vara grundade på vid urvalet för prövning och beslutsfattandet.

Översynen av hur 97/11/EG har införlivats har visat att de nya åtgärder som införts genom direktivet fortfarande återstår att införlivas i sin helhet i alla medlemsstater. Den långsamma takt med vilken vissa medlemsstater genomfört ändringarna enligt 97/11/EG rimmar illa med den stora betydelse som flertalet medlemsstater och kommissionen fäster vid miljökonsekvensbedömning som ett instrument för genomförandet av en mer långtgående miljöpolitik.

3. Utformningen av de viktigaste stegen

3.1 Inledning

3.1.1 I detta avsnitt granskas hur det ändrade direktivet fungerar i medlemsstaterna, varvid särskild uppmärksamhet ägnas åt de ändringar som gjorts genom 97/11/EG. Medlemsstaterna har infört många av de nya kraven i 97/11/EG, antingen i deras ursprungliga form eller som följdändringar i ländernas egna system för miljökonsekvensbedömning. Det har därför inte alltid varit möjligt att här reda ut hur ett ursprungligt system fungerat i förhållande till de ändringar som gjorts med anledning av 97/11/EG. I detta avsnitt tas de viktigaste stegen i MKB-processen upp och i avsnitt 4 kommer sådana särskilda områden som är av central betydelse för direktivets effekter som helhet att behandlas. Både avsnitten 3 och 4 bygger på en analys av det frågeformulär som skickades ut till de miljösakkunniga i varje enskild medlemsstats regeringskansli. I vissa fall har analysen fått stöd av ytterligare kontakter med dessa experter, som förtydligat svaren och gjort dem utförligare. Inte desto mindre är svarens kvalitet och detaljskärpa mycket varierande, alltifrån utförliga svar med hänvisningar till lagstiftning, förordningar och praxis till mycket mer kortfattade svar när det inte funnits tid att svara mer fullständigt. Vi kan därför inte vara så detaljerade i analysen som vi skulle ha velat vara, och en direkt jämförelse mellan medlemsstaterna på alla punkter har inte varit möjlig.

3.2 Urval för miljöprövning

Inledning

3.2.1 I Europeiska kommissionens vägledning [10] definieras urval för prövning som den del av förfarandet vid en miljökonsekvensbedömning där det fastställs om det krävs en sådan bedömning för ett visst projekt (http://europa.eu.int/comm/environment/eia/ eia-guidelines/g-screening-full-text.pdf). I likhet med flertalet system för miljökonsekvensbedömning i världen skall det enligt MKB-direktivet genomföras en konsekvensbedömning av sådana projekt "som kan antas medföra en betydande miljöpåverkan" (artikel 2). I direktivet finns två förteckningar över projekt som omfattas av artikel 2. Dessa ingår i bilaga I och bilaga II. Enligt artikel 4.1 skall samtliga projekt i bilaga I obligatoriskt omfattas av en miljökonsekvensbeskrivning. Samtliga de projekt som anges i bilaga II måste enligt ändringen i direktiv 97/11/EG och på grund av domstolens beslut bli föremål för ett urvalsförfarande. Detta innebär att de medlemsstater som har projekt som tagits upp i bilaga II först måste avgöra om det är "sannolikt" att dessa projekt har en betydande miljöpåverkan. Om så är fallet skall MKB-förfarandet enligt direktivet tillämpas i sin helhet. Vid ett beslut om miljöprövning krävs det att man gör en undersökning av projektet och av hur miljön kan påverkas för att avgöra om det är sannolikt att det leder till "betydande miljöpåverkan". För att underlätta detta beslut har medlemsstaterna genom direktivet fått ett visst mått av frihet att själva bestämma på vilka grunder betydande miljöpåverkan skall fastställas. I Grosskrotzenburgmålet, kommissionen mot Belgien, och Dutch Dykes-målet klargjorde dock domstolen att den frihet som medlemsstaterna har är mycket begränsad och hur omfattande denna frihet är. I direktiv 97/11/EG infördes en ny artikel 4.2, enligt vilken medlemsstaterna kan fatta beslutet om miljöprövning antingen genom

[10] Se Europeiska kommissionen (2001) Environmental Impact Assessment Guidance on Screening, Bryssel, Europeiska kommissionen.

a) prövning från fall till fall av projekten, eller

b) gränsvärden och kriterier som fastställts av någon av medlemsstaterna, eller genom

c) en kombination av a) och b) ovan.

3.2.2 Enligt Grosskrotzenburgmålet, kommissionen mot Belgien, och Dutch Dykes-målet får medlemsstaterna inte använda sig av gränsvärden för att undanta hela grupper av projekt, men dessa värden kan utnyttjas för att undanta mycket små eller mindre omfattande projekt. I mål C-392/96, kommissionen mot Irland, slog domstolen fast att gränsvärden inte enbart skall baseras på ett projekts storlek eller andra fysiska egenskaper utan även på dess lokalisering och andra miljöfaktorer. I direktiv 97/11/EG infördes denna princip genom artikel 4.3, där följande anges: "Vid granskning från fall till fall eller fastställande av gränsvärden eller kriterier enligt punkt 2, skall de relevanta urvalskriterier som fastställs i bilaga III beaktas". Dessa urvalskriterier bygger på

- vad som kännetecknar projektet - t. ex. dess storlek, utnyttjande av naturtillgångar etc.,

- projektets lokalisering - t. ex. i eller nära känsliga områden, våtmarker, skyddade naturviltsområden och tätbefolkade områden etc., och

- vad som kännetecknar de potentiella effekterna - t.ex. deras omfattning och storlek, arten av gränsöverskridande effekter etc.

3.2.3 I och med antagandet av 97/11/EG och tillämpningen av domstolens beslut i de mål som nämnts ovan har medlemsstaterna utarbetat följande typer av gränsvärden vid urvalsförfarandet för bilaga II-projekt:

- Inbegripande eller obligatoriska gränsvärden/kriterier - projekt av en viss storlek eller med särskild lokalisering eller andra egenskaper som kräver en obligatorisk miljökonsekvensbedömning.

- Vägledande gränsvärden/kriterier - gränsvärdena anges enbart som en vägledning - för projekt över en viss storlek eller andra nivåer är det mer sannolikt att det krävs en konsekvensbedömning för gränsvärden/kriterier, medan det för projekt under dessa gränsvärden är mindre sannolikt att det krävs en sådan bedömning. För de senare kan det ändå behövas en prövning från fall till fall om man förutser en eventuell betydande miljöpåverkan.

- Undantagande gränsvärden eller kriterier - projekt mindre än en viss angiven storlek eller med särskild lokalisering eller andra egenskaper som gör att det inte krävs någon konsekvensbedömning.

Samtliga gränsvärden och kriterier som anges ovan måste bygga på urvalskriterierna i bilaga III. För de länder som inte antagit något bedömningsförfarande från fall till fall fullt ut när det gäller bilaga II-projekt kan den kombinerade tillämpningen av gränsvärden och ett förfarande från fall till fall beskrivas som "trafikljusmetoden" för urvalsförfarandet (se fig. 4 nedan). Om man inte har några undantagande gränsvärden har man utarbetat en modifierad "trafikljusmetod" (se fig. 5 nedan).

Figur 4: "Trafikljusmetoden" vid urval för miljöprövning

>Hänvisning till>

Figur 5: Modifierad "trafikljusmetod" vid urval för miljöprövning

>Hänvisning till>

Ändringar i bilaga I och bilaga II genom 97/11/EG

3.2.4 Genom direktiv 97/11/EG ändrades de båda projektförteckningarna i bilagorna I och II, varvid antalet bilaga I-projekt utökades med 14 nya projekttyper och fyra andra utvidgades. I vissa fall överfördes projekt från bilaga II till bilaga I, om de överskred ett visst gränsvärde - t.ex. är anläggningar för intensivuppfödning av fjäderfä och svin som överskrider ett gränsvärde på 85 000 platser för broiler, 60 000 för hönor, 3 000 för uppfödning av svin på mer än 30 kg och 900 för suggor, vilka samtliga tidigare var bilaga II-projekt, numera bilaga I-projekt för vilka en miljökonsekvensbedömning enligt direktiv 97/11/EG är obligatorisk. Antalet bilaga II-projekt utökades med åtta och åtta andra utvidgades. Kommissionen begärde för sin översyn att medlemsstaterna skulle ge synpunkter på hur uppdelningen av projekten på de båda bilagorna fungerat och hur effektiv den varit. I översynen ville man också få synpunkter på om gränsvärdena i bilaga I satts på en korrekt nivå och om kriterierna för den utlösande faktorn för obligatorisk miljökonsekvensbedömning var riktig.

3.2.5 Några medlemsstater har ifrågasatt det logiska i att flytta vissa projekt - t. ex. intensivuppfödning av svin - till bilaga I på grund av projektens storlek och tänkbara inverkan. Vagheten i vissa projektbeskrivningar har väckt bekymmer - till exempel att dagbrott (bilaga I.19) skulle kunna omfatta program för markåterställande i sådana fall där man ansåg att behovet av miljökonsekvensbedömning bättre skulle kunna tillgodoses genom en bedömning från fall till fall. Visst stöd uttrycktes också för åsikten att tillämpningen av bilaga I borde vara betydligt mer flexibel, så att gränsvärden skulle kunna sättas så att de motsvarar de nationella förhållandena och de enskilda ländernas socioekonomiska förutsättningar. Några medlemsstater (Österrike, Belgien-Bryssel, Frankrike, Grekland, Irland, Nederländerna och Portugal) har satt vissa gränsvärden på en lägre nivå än de i bilaga I. Några medlemsstater har påpekat att direktivets gränsvärden kan te sig höga för små länder.

3.2.6 Det har visat sig råda en viss enighet bland medlemsstaterna när det gäller värdet av den gränsvärdesmetod som tillämpas i bilaga I. Vissa medlemsstater har dock ifrågasatt om de gränsvärden som tillämpas är berättigade, och man är lite bekymrad över att inte alla värden är entydiga - t.ex. står det inte klart om värdet, 800 mm, i bilaga I.16 (rörledningar för gas, olja eller kemikalier) avser den yttre eller inre diametern. Ett antal medlemsstater har föreslagit att mer adekvata gränsvärden bör tillämpas för vissa projekt, däribland

- produktionen av organiskt kväve vid anläggningar för intensiv djurhållning (bilaga I.17),

- utbyggnadens storlek snarare än fartygens tonnage för handelshamnar (bilaga I.8b),

- resursinsatsen eller produktionsvolymen när det gäller integrerade anläggningar för primärsmältning av gjutjärn och stål och integrerade kemiska anläggningar (bilaga I.4 och I.6).

3.2.7 Medlemsstaterna tillfrågades om de ansåg att det fanns anledning att flytta vissa projekt från bilaga II till bilaga I. Några medlemsstater har redan gjort detta genom att placera vissa projekt i sin egen version av bilaga I eller genom att införa tvingande gränsvärden för vissa bilaga II-projekt. Flertalet av de svarande ansåg emellertid att det inte finns någon anledning att flytta projekt från bilaga II till bilaga I (Österrike, Danmark, Grekland, Nederländerna, Spanien, Sverige och Förenade kungariket). Det rådde viss enighet om att det är alldeles för tidigt att avgöra om förteckningarna i bilagorna I och II behöver ses över ytterligare och om det behövs mer omfattande undersökningar av hur bilagorna förhåller sig till varandra och rörande hur systemet inom EU som helhet fungerar i praktiken. Man framförde också att det behövs tillförlitligare uppgifter om skillnaderna [mellan medlemsstaterna] och att man borde undersöka om dessa skillnader eventuellt kan ha geografisk, socioekonomisk eller annan grund. Vissa medlemsstater (Belgien-Flandern, Belgien-Vallonien och Italien) anser det dock möjligt att göra ytterligare anpassningar, och ett förslag är att de båda bilagorna slås samman och att obligatoriska gränsvärden för miljökonsekvensbedömning införs för varje projektkategori. Österrike, Frankrike och Grekland tillämpar redan detta och gör numera ingen åtskillnad mellan bilaga I- och bilaga II-projekt i sin nationella lagstiftning.

3.2.8 Mer än hälften av de svarande angav att deras nationella lagstiftning kräver en miljökonsekvensbedömning för andra projektkategorier än de som nämns i bilagorna I och II. Den kategori som oftast nämns är golfbanor. Bland andra förslag till tillägg till bilagorna återfinns följande (i några fall har de medlemsstater som föreslagit dem redan tagit med dem i sina egna bestämmelser):

- Anläggningar för arbeten med biologiska högriskämnen.

- Anläggningar för genmanipulerade organismer, t.ex. laboratorier, försöksanläggningar och provytor

- Skjutbanor.

- Mobiltelefonmaster.

- Tillverkning av fiberplattor.

- Partikelacceleratorer (på 50 MeV och mer).

- Intensiv uppfödning av nötboskap.

- Militära övningsområden.

- Kalkbruk.

Av svaren framgick det emellertid inte om de föreslagna ändringarna borde ingå i bilaga I eller II. Man kan anta att flertalet är hänförliga till bilaga II.

3.2.9 Förslaget att inbegripa intensiv uppfödning av nötboskap och kalvar kan vara värt att närmare undersöka, eftersom det finns tecken som tyder på att denna form av animalieproduktion är orsak till de höga halterna av ammoniakföroreningar i vissa länder och att det kan bli nödvändigt med en kontroll för att kraven i FN-ECE:s protokoll om bekämpande av försurning, övergödning och marknära ozon (multi-effects) skall uppfyllas. Förslaget om att ta med anläggning, ändring eller utvidgning av militära övningsområden (vid projekt omfattande 100 ha eller mer) är intressant genom att det berör försvars- och säkerhetsfrågor som ofta är undantagna från konsekvensbedömning. Det huvudsakliga skälet till att detta förts fram är att sådana övningsområden ofta ligger i närheten av naturskyddsområden. Dessa förslag bör inte uppfattas som att det överlag ställs krav på en utvidgning av bilagorna I och II. Åtskilliga av dem som besvarat frågeformuläret ansåg inte att det fanns någon anledning att lägga till nya projekttyper i bilagorna I och II på detta stadium, eftersom det var för tidigt med tanke på att ändringarna helt nyligen införts. Några medlemsstater har redan utvidgat förteckningen över bilaga II-projekt och låtit vissa av de ovanstående projekttyperna ingå i den. Man anser där att MKB-direktivet och de nationella förfarandena ger den flexibilitet som behövs för att nya projekt skall kunna läggas till i bilaga II om det bedöms vara nödvändigt. Att andra inte har gjort så men ändå föreslår att vissa projekt bör tas med i bilagorna kan betyda att det behövs ett klargörande när det gäller vilken frihet medlemsstaterna har att på egen hand utöka bilaga II.

Sammanfattning av de huvudsakliga resultaten: Ändringar i bilaga I och II genom 97/11/EG

Den nuvarande uppdelningen på bilaga I- och bilaga II-projekt och den flexibilitet som direktivet medger och som gör det möjligt för medlemsstaterna att utöka antalet projekt som ingår i bilaga I förefaller inte föranleda några egentliga bekymmer. Den gränsvärdesmetod som tillämpas i bilaga I får starkt stöd av medlemsstaterna.

Åtgärd: Se rekommendation 5.4.2 i.

Urval för miljöprövning av bilaga II-projekt enligt 97/11/EG

3.2.10 Flertalet medlemsstater förefaller tillämpa en kombination av gränsvärdesmetoden och bedömningar från fall till fall (se tabell 7).

Tabell 7 Medlemsstaternas förfaranden för urval enligt bilaga II

Österrike // Urvalet grundas på en kombination av gränsvärden och bedömningar från fall till fall. Vissa gränsvärden medför obligatorisk MKB. Vägledande gränsvärden används vid bedömningar från fall till fall. I känsliga områden halveras värdena vanligtvis. Även undantagande gränsvärden används. Nya projekt eller ändringar av pågående som ligger under 25 procent av det aktuella gränsvärdet medför inte någon MKB.

Belgien // (Bryssel)

Gränsvärden för obligatorisk MKB har satts för vissa projekttyper (kategori A-gränsvärden). Vägledande gränsvärden (kategori B-gränsvärdena) med bedömning från fall till fall. De vägledande gränsvärdena (kategori B-gränsvärdena) fungerar också som undantagande gränsvärden för mindre anläggningar.

(Flandern)

I princip föreslås att man i den planerade lagstiftningen inför en förteckning över projekttyper/verksamheter (däribland vissa gränsvärden) för vilka MKB skall vara obligatorisk. I en annan förteckning skall det anges vilka verksamheter som skall kräva bedömning från fall till fall.

(Vallonien)

Ett system med tvingande, fasta gränsvärden tillämpas. Under dessa värden krävs det inte någon MKB.

Danmark // Bilaga II-projekt prövas i första hand från fall till fall enligt kriterierna i bilaga III. Det finns ett begränsat antal tvingande gränsvärden och/eller kriterier för lokalisering. Under dessa värden tillämpar man en bedömning från fall till fall. Det finns inga undantagande gränsvärden.

Finland // Vissa bilaga II-projekt har tagits med i förteckningen över tvingande gränsvärden. När det gäller andra bilaga II-projekt görs urvalet i princip genom en bedömning från fall till fall, grundad på bilaga II utan vägledande eller undantagande gränsvärden.

Frankrike // Undantagande gränsvärden och kriterier tillämpas (både tekniska och ekonomiska men hänsyn tas också till förslagets art). I princip krävs MKB för alla projekt som inte är undantagna. Ett förenklat MKB-förfarande tillämpas i vissa fall, där en fullständig MKB inte bedöms nödvändig.

Tyskland // Ett system av tvingande gränsvärden tillämpas. Under dessa nivåer har ytterligare gränsvärden satts för att skilja mellan allmänt prövningsurval och urval för prövning av lokaliseringen. För "allmänt prövningsurval" måste kriterierna i bilaga III undersökas i sin helhet. För "urval för prövning av lokaliseringen" är gränsvärdena lägre och gäller enbart de kriterier som hänför sig till projektets föreslagna lokalisering.

Grekland // För bilaga II-projekt finns en förteckning som anger de tvingande gränsvärden och kriterier över vilka MKB alltid krävs. För projekt som underskrider dessa värden tillämpas en "förenklad MKB".

Irland // Tvingande gränsvärden har satts för alla projektkategorier i bilaga II. Det finns en lagstadgad grund som gör det möjligt att kräva en MKB i de fall där ett projekt hamnar under dessa gränsvärden och den behöriga myndigheten anser att betydande miljöpåverkan kan förväntas (med hänvisning till kriterierna i bilaga III). Undantagande gränsvärden tillämpas inte.

Italien // Det finns en förteckning över de bilaga II-projekt för vilka en MKB är obligatorisk. Andra bilaga II-projekt väljs ut genom tillämpning av en kombination av gränsvärden och bedömning från fall till fall. Undantagande gränsvärden har satts för nästan alla bilaga II-projekt.

Luxemburg // Inga uppgifter.

Nederlän-derna // För bilaga II-projekt har gränsvärden satts över vilka en undersökning görs från fall till fall (med användande av kriterierna i bilaga III). Under gränsvärdena krävs det inte någon MKB.

Portugal // Tvingande gränsvärden tillämpas vid urvalet av bilaga II-projekt. Andra gränsvärden tillämpas för känsliga områden. Bedömning från fall till fall förekommer inte.

Spanien // Tvingande gränsvärden tillämpas för att fastställa vilka projekt som kräver en MKB. Andra bilaga II-projekt väljs ut genom bedömning från fall till fall i kombination med vägledande gränsvärden. Undantagande gränsvärden förekommer inte.

Sverige // För vissa projekttyper finns det ett generellt krav på MKB, t.ex. för järnvägar, vägar, cementfabriker. För andra projekt tillämpas en kombination av tvingande gränsvärden och bedömningar från fall till fall. Undantagande gränsvärden förekommer inte.

Förenade kungariket // Urvalsförfarandet genomförs med tillämpning av en kombination av vägledande gränsvärden och en bedömning från fall till fall. Undantagande gränsvärden har satts under vilka någon MKB inte krävs (utom i undantagsfall då den ansvarige ministern förbehåller sig rätten att kräva en MKB).

I Österrike, Belgien-Bryssel, Frankrike, Tyskland, Italien, Nederländerna, Portugal, Spanien och Förenade kungariket har gränsvärden satts för att undanta projekt som är under en viss storlek eller inte omfattas av vissa kriterier för bedömningen. Det är emellertid viktigt att modifiera detta uttalande, eftersom enskilda medlemsstater använder sig av olika förfaranden när det gäller olika projekttyper. Undantagande gränsvärden förekommer inte nödvändigtvis för alla projekttyper i samtliga de länder som anges ovan. I vissa fall fungerar också obligatoriska eller inbegripande gränsvärden som undantagande gränsvärden på så sätt att det krävs en miljökonsekvensbedömning om ett projekt ligger över ett visst givet gränsvärde, men inte om det ligger under detta. Urval för miljöprövning under gränsvärdena förekommer för vissa projekt i några medlemsstater, men inte i alla. I en del andra fall blir projekt under de tvingande gränsvärdena föremål för ett förenklat MKB-förfarande. I Österrike, Frankrike, Tyskland och Grekland görs ingen åtskillnad mellan bilaga I- och bilaga II-projekt. Där grundar man i båda fallen sina beslut om miljöprövning på inbegripande eller tvingande gränsvärden och på en bedömning från fall till fall av projekten och den miljö till vilken de skall förläggas. I några fall finns bara tvingande gränsvärden för bilaga II-projekt, och urvalet görs genom en bedömning från fall till fall av de projekt som ligger under dessa gränsvärden. I de länder där detta förekommer anser de svarande i allmänhet att det inte finns något större behov av miljöprövning under gränsvärdena, eftersom de tvingande gränsvärdena har satts (enligt de svarandes uppfattning) på en mycket låg nivå (regionerna Belgien-Flandern och Belgien-Vallonien, Irland, Portugal och Spanien). I några av dessa fall kan den behöriga myndigheten kräva att exploatören låter göra en miljökonsekvensbedömning eller i vissa fall en förenklad bedömning även om projektet ligger under gränsvärdet. Ett system för miljökonsekvensbedömning i olika steg tillämpas i ett antal medlemsstater. Denna metod utgår i stort sett från en tillämpning av tvingande gränsvärden; över gränsvärdet krävs alltid en konsekvensbedömning, under detsamma krävs bara en förenklad bedömning eller redovisning. I Grekland innebär detta att man besvarar ett frågeformulär. I Belgien-Bryssel kräver man för flertalet bilaga II-projekt att exploatören utarbetar en miljörapport, såvida inte regeringen gör bedömningen att en fullständig miljökonsekvensbedömning är nödvändig. Fördelen med en stegvis metod för bedömningen är att man kan se till att alla bilaga II-projekt blir föremål för någon form av bedömning och redovisning, men kraven i direktivet blir i sådana fall uppfyllda bara om det vid den förenklade bedömningen inte identifieras någon betydande miljöpåverkan.

3.2.11 I vissa medlemsstater har man flyttat några av projekttyperna i bilaga II till sin egen bilaga (t.ex. Danmark och Finland). I ett antal medlemsstater har man satt tvingande gränsvärden för vissa bilaga II-projekt, och där så skett är det mycket viktigt att det görs en bedömning från fall till fall när det gäller de projekt som ligger under det tvingande gränsvärdet (den "modifierade trafikljusmetoden" - se punkt 3.2.3 ovan). Danmark, Sverige och Finland tycks göra en bedömning från fall till fall av flertalet bilaga II-projekt som inte har förts in i deras egna tvingande (bilaga I-) förteckningar. Det framgår inte klart vilka metoder för urvalet som tillämpas i en del av de federala staterna, där MKB-förfarandet har överförts till den regionala nivån, och det har inte lämnats några uppgifter som anger hur systemen för miljökonsekvensbedömning hanteras i praktiken. Det finns inte heller någon information om hur de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna i praktiken tillämpar gränsvärden eller bedömningar från fall till fall när det gäller urvalsförfarandena.

3.2.12 Flertalet medlemsstater har antingen fastställt egna kriterier för urvalet för prövning eller vägledande gränsvärden eller också tillämpar man där de kriterier för urval som anges i bilaga III. I de fall där medlemsstaterna har infört egna kriterier bygger dessa huvudsakligen på förteckningen i bilaga III, men man har utvidgat denna till att omfatta även särskilda nationella områden eller andra faktorer, t.ex. områden som är av kulturellt, historiskt eller arkeologiskt intresse. Medlemsstaterna är överlag positiva till hur urvalskriterierna i bilaga III fungerar. På inrådan av kommissionen har flertalet länder (Österrike, Danmark, Finland, Irland, Nederländerna, Spanien, Sverige och Förenade kungariket) nu införlivat bilaga III direkt i sin egen lagstiftning. Enligt några av svaren gör kriterierna i bilaga III urvalsförfarandet tydligare och insynen bättre. Å andra sidan anser man i några svar att de är subjektiva och i tekniskt hänseende oklara.

3.2.13 I ett antal medlemsstater är urvalsförfarandet komplicerat genom att det för vissa bilaga II-projekt krävs mark- och bygglov och för andra projekt bara ett miljögodkännande (liknande IPPC), medan det i ytterligare andra fall krävs bådadera. Urvalsbesluten bygger då ofta på relevanta gränsvärden och kriterier för det särskilda tillståndsförfarandet, och det framgår inte alls klart av svaren om dessa tillämpas eller kan tillämpas på ett konsekvent sätt. Likartade projekttyper kan t.ex. väljas ut med tillämpning av olika kriterier, t. ex. storleken av projektets markyta när det gäller vissa projekt och utsläppen eller energiproduktionen när det gäller andra projekt i samma kategori.

3.2.14 I vissa medlemsstater krävs det enligt den inhemska lagstiftningen en miljökonsekvensbedömning av ett bilaga II-projekt endast om projektet sannolikt leder till betydande skadlig eller negativ miljöpåverkan. I artikel 2.1 i direktivet görs det dock ingen åtskillnad mellan positiv och negativ påverkan. I de fall då endast betydande "skadliga" eller "negativa" effekter ger anledning till en miljökonsekvensbedömning är det viktigt att dessa effekter inte i första hand vägs mot eventuella positiva effekter. I Österrike utgör varje enskild skadlig effekt i sig ett skäl till bedömning, även om det finns betydande positiva effekter. I de fall då endast betydande skadliga effekter leder till en miljökonsekvensbedömning krävs mycket noggranna kontroller på platsen för att se till att de behöriga myndigheterna inte missbrukar detta tillvägagångssätt och låter ekonomiska fördelar gå före miljöhänsynen.

Sammanfattning av de huvudsakliga resultaten: Urval för miljöprövning av bilaga II-projekt

Medlemsstaterna har utnyttjat den flexibilitet som artikel 4.2 medger, och det förekommer inom hela Europeiska unionen en rad olika metoder för urvalet av projekt som skall miljöprövas. Många medlemsstater tillämpar uppenbarligen "trafikljusmetoden" när det gäller urvalet och har utformat inbegripande, undantagande och obligatoriska eller vägledande gränsvärden. I vissa medlemsstater tycks man dock använda sig av en rad olika metoder - olika förfaranden för urvalet av olika typer av projekt och i vissa fall endast obligatoriska eller inbegripande gränsvärden. Mycket få medlemsstater tillämpar en bedömning från fall till fall för alla projekttyper. Genomgången av förfarandena ger upphov till följande viktiga frågor.

Det framgår inte klart av vad som framkommit vid genomgången huruvida samtliga bilaga II-projekt omfattas av ett systematiskt urvalsförfarande. I vissa fall tyder knappast någonting på att urvalsförfarandet genomförs om projekten ligger under de nationellt fastställda obligatoriska gränsvärdena eller kriterierna.

Det finns få uppgifter om hur det urvalssystem som tillämpas har fungerat i praktiken på den berörda myndighetsnivån.

Det finns få exempel på hur urvalsförfarandet fungerar på regional nivå i de federala staterna.

Åtgärd: Se rekommendationerna 5.4.2 a, 5.4.2 c, 5.4.2 d samt 5.4.2 i och j.

Exempel på gränsvärden/kriterier för vissa projekt

3.2.16 De tidigare översynerna och andra undersökningar har visat att det finns vissa problem i samband med urvalet för prövning, däribland inkonsekventa metoder och osäkerhet när det gäller definitionerna och tolkningen av vissa typer av projekt. Med kommissionens frågeformulär har man sökt inhämta information från medlemsstaterna om vilka gränsvärden och kriterier för miljöprövning som tillämpas för följande projekt:

- Bilaga II, 1 d Nyplantering av skog och avskogning

- Bilaga II, 1 e Anläggningar för intensiv djuruppfödning

- Bilaga II, 3 h Anläggningar för produktion av vattenkraftsbaserad energi

- Bilaga II, 3 i Anläggningar för utnyttjande av vindkraft för energiproduktion

- Bilaga II, 4 c Järn- och stålgjuterier

- Bilaga II, 5 b Cementfabriker

- Bilaga II, 10 b Tätortsbebyggelse

- Bilaga II, 10 c Byggande av järnvägar, omlastningsstationer och terminaler för kombinerad trafik

- Bilaga II, 10 d Anläggning av