1. Inledning

1.1 Bakgrund

I förordning (EU) nr 181/2011 (nedan kallad förordningen) fastställs ett antal rättigheter för passagerare som färdas med buss inom Europeiska unionen. Den började tillämpas den 1 mars 2013.

Kommissionen lämnar denna rapport i enlighet med artikel 32 i förordningen. Artikel 32 kräver att kommissionen ska lämna en rapport till Europaparlamentet och rådet om hur förordningen tillämpas och om dess verkan, och vid behov lämna förslag till lagstiftning om ett mer detaljerat genomförande av förordningens bestämmelser eller om ändringar av den.

Rapporten grundas på följande: uppgifter som inhämtats direkt av kommissionen om förordningens genomförande och tillämpning, de nationella myndigheternas rapporter om förordningens efterlevnad, samråd med parter som företräder passagerare och branschen på europeisk nivå, samt Comprehensive Study on Passenger Transport by Coach in Europe (övergripande undersökning av passagerartransport med buss i Europa), en extern undersökning som kommissionen lät genomföra under 2015 och 2016.

1.2 Busstransportsektorns betydelse och karaktär inom EU

Bussar är ett flexibelt transportsätt och kan till skillnad från tåg och flyg i allmänhet hämta och lämna passagerare var som helst med ett minimalt behov av fast infrastruktur.

Räknat i personkilometer står busstransporter för 9,2 % av all persontransport till lands inom EU och är efter personbilar (81,7 %) det viktigaste transportmedlet för personbefordran till lands. Avregleringen av den internationella busstrafikmarknaden för mer än tio år sedan och av marknaderna för inrikes busstrafik i flera medlemsstater (bl.a. Tyskland och Frankrike) på senare tid har skapat en stabil tillväxt inom bussbranschen.

Busstransporter kännetecknas av flera utmärkande egenskaper som är av betydelse för både operatörerna och passagerarna.

Till skillnad från flyg- och järnvägstransporterna består bussbranschen av små och medelstora verksamheter, och bussarna delar väginfrastrukturen med andra aktörer. Dessa särskilda förutsättningar tas i beaktande i förordningens bestämmelser.

Undersökningar som genomförts på nationell nivå i flera medlemsstater visar att passagerare som använder det här transportsättet i stor utsträckning är utsatta, eftersom de ofta har låga inkomster (en mycket hög andel av busspassagerarna är studenter eller äldre med låga pensioner) eller bor i geografiskt isolerade områden där buss är den enda typ av kollektivtrafik som finns tillgänglig. Passagerarna saknar ofta körkort eller bil, och busstrafiken är därför nödvändig för att de ska kunna ta sig till arbetet eller skolan, besöka släkt och vänner, eller utnyttja sin fritid och ta del av turistverksamhet. Dålig tillgång till busstransporter kan allvarligt försvåra deras integration i samhället.

2. Förordningens tillämpningsområde och innehåll

EU har antagit lagstiftning om passagerares rättigheter för alla olika transportsätt (flyg, tåg, vattenvägar och buss) för att ge allmänheten en lägsta garanterad skyddsnivå vid resor inom Europa och på så sätt underlätta människors rörlighet och sociala integration. Lagstadgade gemensamma rättigheter för passagerare inom de fyra transportsätten (med bestämmelser som återspeglar de särskilda förhållandena som råder inom respektive transportsätt) bidrar också till att skapa lika villkor för operatörerna inom och mellan de olika transportsätten.

Tillämpningsområde

Förordningen avser i första hand ”linjetrafik” (transporter som sker vid regelbundna tider längs bestämda färdvägar, där passagerarna får stiga på och av vid i förväg bestämda hållplatser) för icke specificerade passagerarkategorier, där passagerarnas på- eller avstigningsplatser är belägna inom en medlemsstats territorium.

Innehåll

Passagerare som reser med linjetrafik ska oavsett transportsträcka åtnjuta följande grundläggande rättigheter:

1) Icke-diskriminerande transportvillkor (i synnerhet icke-diskriminerande taxor).

2) Tillgång till transport för personer med funktionshinder eller nedsatt rörlighet utan extra kostnad (transportörer får endast vägra att transportera passagerare med funktionshinder om det är fysiskt omöjligt att transportera dem p.g.a. utformningen av fordon, busshållplatser eller terminaler, eller om transporten skulle bryta mot säkerhetskrav).