SV Europeiska unionens officiella tidning C 248/43

Yttrande från Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om ”Integration av vattenpolitiken i övrig EU-politik” (förberedande yttrande på begäran av det ungerska ordförandeskapet)

2011/C 248/07

Föredragande: An LE NOUAIL-MARLIÈRE

Den 13 november 2010 bad det kommande ungerska ordförandeskapet Europeiska ekonomiska och sociala kommittén att utarbeta ett förberedande yttrande om:

”Integration av vattenpolitiken i övrig EU-politik”.

Facksektionen för jordbruk, landsbygdsutveckling och miljö, som svarat för kommitténs beredning av ärendet, antog sitt yttrande den 20 maj 2011. Föredragande var An Le Nouail Marlière.

Vid sin 472:a plenarsession den 15–16 juni 2011 (sammanträdet den 15 juni 2011) antog Europeiska ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 106 röster för, 26 röster emot och 8 nedlagda röster.

1. Sammanfattning

1.1 EESK framhåller sin sakkunskap när det gäller miljö och jordbruk samt de utmaningar som hänger samman med klimatförändringarnas effekter i Europa, dvs. perioder med omväxlande översvämningar och torka, som leder till en försämring av vattenresurserna, marken, infrastrukturen och den ekonomiska och sociala verksamheten. EESK rekommenderar en konsoliderad och övergripande strategi för att hantera de miljömässiga, ekonomiska och sociala problemen.

1.2 Det är ytterst viktigt att EU genom ramdirektivet för vatten utformat en europeisk vattenpolitik. EESK uppmanar medlemsstaterna och EU-institutionerna att konsolidera denna politik med tanke på att vatten är en resurs av mycket stor betydelse för medborgarna, industrin, jordbruket och de lokala myndigheterna, i första hand genom sin grundläggande livsviktiga karaktär men också genom sin ekonomiska, sociala och miljömässiga betydelse.

1.3 Kommittén anser att denna politik bör få en central plats i all annan EU-politik.

1.4 I samband med diskussionen om den gemensamma jordbrukspolitiken efter 2013 vill EESK framhålla landsbygdens och jordbrukarnas specifika behov och åtaganden, och rekommenderar att medlen i första pelaren i högre grad kopplas till de vattenpolitiska strategierna med hjälp av genomförandeåtgärder som grundar sig på ”miljömässiga tvärvillkor” (1), att miljöåtgärderna inom jordbruket inom andra pelaren intensifieras och att bidrag avsätts till vattenskydd så att man uppnår de nivåer som krävs för att vinna jordbrukarnas stöd.

1.5 Många européer utan bostad eller med dåliga bostäder saknar fortfarande tillgång till rinnande vatten och/eller gratis dricksvatten. Utmaningarna på vattenområdet hänger därför samman med kampen mot fattigdomen och strävan att utrota denna.

1.6 EESK framhåller den internationella och utomeuropeiska dimensionen av EU:s miljöpolitik, genom EU:s strategi, dess sätt att hantera handel, miljö och utveckling och dess medverkan i de globala miljöstrategierna, både på EU:s eget territorium (gränsöverskridande flodområden) och i EU:s politik gentemot tredjeland (2).

1.7 EESK uppmanar medlemsstaterna och EU att ratificera FN:s konvention från 1997 (3).

1.8 På den inre marknaden är grundläggande rättigheter, integration, social sammanhållning och hälsa faktorer som kräver en noggrann undersökning av effekterna och kostnaderna av en vattenpolitik som saknar en social, miljömässig och ekonomisk dimension.

1.9 Denna integration förutsätter att man ökar samstämmigheten mellan de strategier som tillämpas när det gäller de olika territoriella intressena i medlemsstaterna och de olika områden (sysselsättning, hälsa, miljö, intensivt eller ekologiskt jordbruk, energi, fysisk planering, finansiering av den allmänna politiken m.m.) och aktörer (användare, privata inhemska konsumenter, industriidkare och jordbrukare) som berörs rent allmänt.

1.10 Traditionellt har tonvikten vid förvaltningen av vattenresurser i Europa legat på utbud och försörjning. I dag behöver EU nya sätt att föregripa och reagera på naturkatastrofer eller katastrofer som orsakats av människor och som hotar och skadar vattenresurserna på kort sikt.

1.11 Kommittén påminner om den grundläggande roll som mark och växter spelar som buffert för regnvattnet och uppmanar rådet att återuppta arbetet med att anta direktivet om markskydd eftersom detta är nödvändigt för en effektiv vattenpolitik (4).

1.12 EU behöver också en hållbar strategi för förvaltningen av dessa resurser, som även fokuserar på minskad efterfrågan, för att bevara och skydda resurserna genom en mer effektiv användning, bl.a. genom att vattenuttaget organiseras på ett nytt sätt och genom användning av ny teknik.

1.13 Även om vattnets kretslopp i stor utsträckning fortfarande är naturligt har ny teknik möjliggjort artificiella faser, men detta innebär inte att det inte finns något behov av en demokratisk diskussion om dessa alternativ. Man måste nämligen se till att vattenuttaget sker på ett mer rättvist sätt, som lever upp till kraven och till konkurrensen mellan den ekonomiska sektorn och energisektorn samt till behovet av att bevara sötvattensekosystemen och kravet att tillhandahålla en grundläggande medborgerlig rättighet.

1.14 Det krävs en integrerad förvaltning av avrinningsområdena för att bevara och förvalta resurserna. På så sätt stimuleras olika berörda aktörer att delta i arbetet med att identifiera och genomföra åtgärder som motsvarar de regionala utmaningarna, som ofta kräver kompromisser mellan olika intressen och olika sektorer: stadsplanering, översvämningsområden, användning av mark, framför allt jordbruksmark, industrisektorn, energisektorn.

1.15 EESK framhåller att man skulle kunna fastställa ett område för europeiska och nationella offentliga subventioner och att medel skulle kunna anslås och/eller utökas till att omfatta stöd till skydd av det territoriella kollektiva allmänintresset, t.ex. restaurering av våtmarker och skydd av den biologiska mångfalden, framför allt när man ser över reformen av de EU-bestämmelser om statliga stöd som är tillämpliga på tjänster av allmänt ekonomiskt intresse (5).

1.16 EESK uppmanar medlemsstaterna och de lokala och regionala myndigheterna att, i syfte att garantera varje medborgares grundläggande rätt till den mängd vatten som han eller hon behöver, vara vaksamma och förbättra kraven när det gäller öppenhet och möjlighet att återkalla uppdrag vad gäller offentliga tjänster eller tjänster i allmänhetens intresse, både på det rättsliga och det ekonomiska området: offentlig egendom, utarrendering, prissättning, återinvesteringar och underhåll av anläggningar.

1.17 EESK framhåller att också förvaltningen av de mänskliga och sociala resurserna bör ske på ett integrerat sätt: grundutbildning och fortbildning, referensram för kvalifikationer och erkännande av kvalifikationer, en övergripande och integrerad framförhållning för att främja yrkesmässig och geografisk rörlighet med ett genusperspektiv, databas.

1.18 EESK rekommenderar att den sociala dialogen integreras som en faktor som bidrar till att samtliga uppdrag kan utföras i all sin mångfald och på alla nivåer inom vatten- och vattenreningstjänsten: både när det gäller arbetstagarnas ställning och personalens och medborgarnas säkerhet.

1.19 När det gäller information till och samråd med användarna är de ekonomiska och sociala råden på alla de platser där de finns en värdefull resurs för samråd, genom sin representativitet och sitt oberoende, sin erfarenhet och sin förmåga att anordna offentliga hearingar.

2. De rättsliga instrument i vilka vattenpolitiken behandlas

2.1 Vattenpolitiken berör flera olika problemområden, nämligen förvaltning och skydd av vattenresurser, exploatering av dem, hantering av katastrofer med anknytning till vatten, skydd av naturmiljöer och folkhälsa.

2.2 Nedan följer en förteckning över EU-lagstiftningen och de viktigaste politiska strategierna på området vattenförvaltning:

— På 1970-talet: De första initiativen — 1976, direktiv om kvaliteten på badvatten — 1980, direktiv om kvaliteten på vatten avsett att användas som dricksvatten

— På 1990-talet: Behandling av problemet med de främsta källorna till föroreningar vid källan — 1991, rening av avloppsvatten från tätbebyggelse — 1991, förorening i form av nitrater från jordbruket — 1996, samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar (IPPC-direktivet)

— Sedan 2000: utvidgning, samstämmighet, rationalisering — 2000, ramdirektiv om vatten och ”dotterdirektiv” från 2006 och 2008 om grundvatten och prioriterade ämnen — 2007, översvämningsdirektivet — 2007, vattenbrist och torka (meddelande)

2.2.1 Med ramdirektivet om vatten, direktiv 2000/60/EG, infördes begreppet avrinningsområde och därmed en skyldighet att integrera förvaltningen av avrinningsområdena i syfte att bevara vattenresurserna ”i det dagliga livet”. Direktivet gör det också möjligt att integrera förvaltningen av inlands- och kustvatten.

2.2.2 Enligt ramdirektivet om vatten ska vattnet genom de åtgärdsprogram som införs i avrinningsdistrikten ha uppnått god kvalitet 2015 (dock med möjlighet till välgrundade undantag), och vattenkvaliteten får inte försämras i framtiden:

— Förebygga och minska föroreningar.

— Främja hållbar vattenanvändning.

— Skydda miljön.

— Förbättra tillståndet i de akvatiska ekosystemen och lindra effekterna av översvämningar och torka.

2.2.3 Genom direktivet har medlemsstaterna fått i uppgift att identifiera och klassificera de avrinningsområden som finns på det egna territoriet, att analysera deras egenskaper, att rapportera om avrinningsområden som befinner sig i riskzonen och att undersöka hur mänsklig aktivitet påverkar avrinningsområdena. Planer för förvaltning av avrinningsområdena har införts för att förhindra försämring och föroreningar, förbättra och restaurera avrinningsområden, oavsett om det handlar om ytvatten, grundvatten eller skyddade områden. Det handlar också om att minska föroreningarna till följd av utsläpp av farliga ämnen. I detta avseende kompletteras ramdirektivet om vatten av direktivet om prioriterade ämnen från 2008.

2.2.4 Tillfällig försämring av avrinningsområdena omfattas av flera undantag. Om försämringen är ett resultat av exceptionella omständigheter som inte hade kunnat förutses och som orsakas av en olycka, av naturliga skäl eller force majeure är detta ingen överträdelse av ramdirektivet om vatten. Medlemsstaterna måste motivera dessa undantag för kommissionen.

2.2.5 Enligt direktivet är medlemsstaterna från och med 2010 skyldiga att införa en prispolitik för de olika vattenanvändarna (hushåll, jordbruk, industri m.m.) och i samband med detta följa rimlighetsprincipen beträffande förbrukning, förorenare, betalare, kostnadstäckning.

2.2.6 Medlemsstaterna ska införa ett system med påföljder i fall av överträdelse av direktivets bestämmelser, och kommissionen kan inleda överträdelseförfaranden med påföljder om bestämmelserna inte följs. Det komplexa systemet med överträdelseförfaranden möjliggör dock inte en strikt tillämpning av påföljder, och detta system med påföljder är inte tillräckligt avskräckande. Man borde föreslå böter som ökar exponentiellt vid återfall (att böterna fördubblas vid varje återfall).

2.2.7 De arbeten som utförs inom ramen för Reach – bestämmelser om registrering, bedömning och godkännande av kemikalier samt en förteckning över förorenande ämnen som utgör en stor risk – kommer att bidra till att minska spridningen av de förorenande ämnen som finns i vattnet och till att skydda de akvatiska ekosystemen och på så sätt till att minska riskerna för folkhälsan.

2.3 Kommissionen tar sig an vattenproblematiken inom ramen för översynen av den gemensamma jordbrukspolitiken

2.3.1 Med översynen infördes en skyldighet att införa ”buffertzoner” utmed vattendrag där användningen av pesticider omfattas av begränsningar och att anslå en del av medlen för att bekämpa vattenbrist. Man måste se till att dessa åtgärder genomförs. Det verkar också vara viktigt att utföra konsekvensanalyser om vilken mängd vatten som används vid produktion av biobränslen och biomassa.

2.4 Direktivet om bedömning och hantering av översvämningsrisker hänger samman med bevarandet av vattenresurserna i händelse av naturkatastrofer (6)

2.4.1 Enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2007/60/EG om bedömning och hantering av översvämningsrisker måste medlemsstaterna kartlägga faror och risker på detta område och utarbeta riskhanteringsplaner som syftar till att minska riskerna för översvämningar. Enligt direktivet ska det också under hela genomförandet ske ett gränsöverskridande samarbete och ett informationsutbyte i de gemensamma gränsöverskridande avrinningsdistrikten.

2.5 EU:s solidaritetsfond ersätter offren för naturkatastrofer

2.5.1 EESK framhåller i ett yttrande (7) hur man kan få fonden att fungera bättre. De operativa kriterier som måste vara uppfyllda för att de medel som avses i artikel 4 ska kunna frigöras är nämligen alldeles för restriktiva och tar inte hänsyn till vissa typer av skador. I yttrandet understryks vikten av att även de katastrofer som uppstår till följd av en ackumulering eller händelser som inträffat längre tillbaka i tiden ska anses uppfylla kriterierna. Dessa katastrofer, t.ex. torka och värmeböljor, är ett resultat av en miljöutveckling som alla EU:s medlemsstater bär ansvar för. Enligt yttrandet bör även vattenförsörjningen och infrastrukturen omfattas av stöd från solidaritetsfonden, även om katastrofen inte är resultatet av en plötslig händelse.

2.6 Enligt IPPC-direktivet om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar 2008/1/EG måste det införas en ram för etablering av industriella och agroindustriella produktionsenheter. (8)

2.6.1 Enligt detta direktiv måste industrianläggningar i teorin använda bästa tillgängliga teknik. Det är visserligen inte ett av den europeiska vattenpolitikens viktigaste verktyg. Det utsläpp av rödslam som inträffade i Ungern nyligen, som förorenat marken och floderna i Ajka-området och nått ända fram till Donau, har dock riktat uppmärksamheten på olika frågor om miljö och skydd av vattendrag, på behandlingen av och ersättningen till offer i händelse av katastrofer samt på den vaksamhet som krävs när vattenpolitiska strategier införs. Det finns dock nästan 150 anläggningar utmed Donaus 3 019 kilometer långa lopp (9) som enligt Världsnaturfonden är att betrakta som ”tidsinställda bomber”. Rödslammet, en restprodukt vid produktion av aluminium, hade inte behandlats, trots att det finns en teknik som möjliggör detta. Denna teknik används på andra ställen och gör det möjligt att kraftigt minska den andel av natriumhydroxid på 96 % som finns i restprodukten. Det finns många som nöjer sig med uppsamlingstankar för sitt avfall i stället för en verklig rening, men tankarna har ofta inte ens den upptagningskapacitet som krävs för produktionen (10). Denna nya skyldighet att behandla vattnet med bästa tillgängliga teknik måste kunna fungera som ett komplement till lagringsanläggningarna, så att lagringen blir bättre, säkrare och mer väldimensionerad.

2.7 Direktivet om offentlig upphandling i fråga om vatten, energi, transport och telekommunikation (90/531 och 93/38/EEG) är en ram för exploateringen av vattenresurserna av offentliga och privata aktörer och fastställer villkoren för tilldelning av kontrakt

2.7.1 Under perioden fram till EU-anslutningen uppmanades de nya medlemsstaterna att anpassa sin industri till de europeiska normerna. Flera länder ändrade sin lagstiftning men sänkte vissa tröskelvärden och minimerade samtidigt vissa miljöproblem.

2.7.2 Det verkar därför nödvändigt att EU och dess medlemsstater förstärker genomförandeåtgärderna för att framtvinga respekt för EU-lagstiftningen och öka informationen till medborgarna och deras säkerhet när det gäller till tillgång till vatten och avloppsrening.

2.8 Klimatförändringar och översvämningar

2.8.1 De översvämningar som på senaste tiden inträffat i hela Europa har gett anledning till många frågor om hur man kan förebygga översvämningar. EU förfogar över medel för att begränsa naturkatastrofer men konstigt nog inte för att förebygga och föregripa riskerna för katastrofer till följd av försumlighet eller uppsåt. För att de politiska strategierna för att förebygga översvämningar ska bli helt effektiva måste de ingå i mer globala politiska strategier för fysisk planering, infrastruktur, skydd av ekosystem och kamp mot klimatförändringar (11).

2.9 Gränsöverskridande samarbete: Exemplet Saarland–Lorraine i avrinningsområdet nedre Blies

2.9.1 Ett interregionalt samarbete mellan flera aktörer har inletts för att lansera ett gränsöverskridande partnerskap – ”Inondation” (”översvämning”) – inom ramen för projektet Interreg IV-A ”Hantering av hög- och lågvatten i avrinningsområdet för floderna Mosel och Saar - FLOW MS” [fri översättning, ö.a.]. Detta avtal innebär att följande aktörer satt sig vid samma bord: de internationella kommissionerna för skydd av floderna Mosel och Saar (CIPMS), den tyska delstaten Saarlands ministerium för miljö, energi och transporter (MUEV), prefekturen i den franska regionen Lorraine, underprefekturen i arrondissementet Sarreguemines, fyra tyska kommuner och fem franska kommuner. Målsättningen är att med gemensamma förebyggande insatser och regelbundna utbyten av erfarenheter hantera översvämningsproblemet. Det handlar om att förbättra samordningen av larm- och beredskapsplanerna och att anpassa den kommunala planeringen till översvämningsriskerna.

2.9.2 Detta gränsöverskridande samarbete kring floden Blies nedre lopp syftar till att stimulera arbetet med att upprätta kartor över översvämningshotade områden och översvämningsrisker, att bedöma dessa risker och att utarbeta rekommendationer som ska mynna ut i konkreta planer för hantering av översvämningsrisker.

2.9.3 Floderna upphör inte vid gränserna. Som många exempel visar krävs det lokala initiativ i tidigare led av resurshanteringen. Ett transnationellt samarbete håller på att ta form i flodområden som Rhen, Oder, Meuse/Maas, Donau, Saar, Mosel och Elbe: Länderna utmed dessa floder skapar institutioner för att värna om samordningen vid hanteringen av översvämningsriskerna och de gränsöverskridande skyddsplanerna.

2.9.4 Semois, en biflod till Meuse/Maas, som rinner genom Belgien och Frankrike, är ett exempel på detta. Trots skillnaderna i förebyggande åtgärder och lagstiftning fastställdes 2002 en handlingsplan för att bekämpa översvämningar i flodens övre (Belgien) och nedre (Frankrike) lopp. Det finansiella programmet Interreg III Frankrike-Vallonien-Flandern (2002–2006) som syftar till att stimulera transeuropeiskt samarbete har gjort det möjligt att i en enda gemensam åtgärd, genom ett s.k. ”flodkontrakt” (ett verktyg för gemensam vattenförvaltning), förena de olika åtgärder för att förebygga översvämningar som inletts på båda sidor om gränsen.

2.9.5 Andra projekt, t.ex. Eurotas, eller gränsöverskridande strategier för Donau eller Östersjön, syftar till att för flera länder utveckla gemensamma metoder när det handlar om att hantera översvämningsrisker på lång sikt och förutse översvämningar i realtid eller bevara sötvattenskällor.

2.9.6 Det verkar alltså vara möjligt, nödvändigt och lämpligt att lokala myndigheter tar initiativ till samarbete och att EU därefter ger dessa politiskt och finansiellt stöd.

3. De regionala och lokala myndigheternas och det civila samhällets plats och roll

Man kan räkna upp olika områden där EU-medborgarna berörs direkt av att en europeisk vattenpolitik integreras i all politik.

3.1 Vattenförvaltningens och katastrofhanteringens påverkan på befolkningen

3.1.1 Vattenbrist, återkommande perioder med långvarig torka, översvämningar eller nedsmutsning av vattnet medför allvarliga konsekvenser och ekonomiska och sociala problem, och kan leda till att ekonomisk verksamhet upphör (t.ex. jordbruk), att sysselsättning försvinner och därmed till en utflyttning och en försvagning av regionerna.

3.1.2 Kampen mot kemisk förorening av vatten är central. Djurarters och människors hälsa är beroende av att kampen förs mot föroreningar och mot en överföring av kemiska ämnen via livsmedelskedjan. Det är viktigt att förteckningen över förorenande ämnen vilkas användning är förbjuden eller begränsad ses över regelbundet i enlighet med direktivet om prioriterade ämnen. Det är i det syftet nödvändigt att arbeta i partnerskap med jordbrukare, industrisektorn och miljöorganisationerna för att fastställa ramarna för användningen av nya produkter och gränsvärden för användningen, vilket EESK också understrukit i tidigare yttranden (12).

3.2 Olika vattenanvändningsområden

3.2.1 Industri-, turist- och jordbrukssektorerna berörs av hur vattenresurserna utnyttjas och av vattenföroreningarna. Den mycket snabba urbaniseringen av flod- och havsområden medför också påfrestningar för denna känsliga miljö. Inom EU står energiproduktionen för 44 % av det totala vattenuttaget. Vattnet används i huvudsak för kylning. Av vattenuttaget används 24 % inom jordbruket, 21 % går till allmänhetens användning och 11 % används inom industrin. Bakom dessa siffror döljer sig en användning som skiftar stort mellan regioner. I södra Europa står t.ex. jordbruket för mer än hälften av vattenuttaget – upp till 80 % i vissa regioner – medan mer än hälften av uttaget i västra Europa går till energiproduktion och kylning (13).

3.2.2 De nära kopplingarna mellan förvaltningen av vattenresurserna och elproduktion framstår klart, och bör diskuteras inom Europeiska unionen. Mycket lite av det vatten som används i samband med energiproduktion förbrukas – det mesta släpps slutligen ut, men håller då en högre temperatur. Utmaningarna är stora när det gäller bevarandet av vattensystemen. Det finns teknik för att minska den vattenmängd som används för elproduktion eller för att samla in vattnet effektivt, men tekniken används inte alltid efter som den innebär extrakostnader. Man behöver därför inte bara finansiellt stimulera FoU på området och uppmuntra användningen av den nya tekniken, utan också koppla diskussionen om investeringarna och deras långsiktiga avkastning till frågan om deras miljömässiga, sociala och ekonomiska påverkan.

3.2.3 De metoder som används i bruket av jordbruksmark och i stadsplanering skulle kunna få stora följder i fråga om vattenbrist. En användning som inte kontrolleras försämrar utnyttjandet av grund- eller ytvatten och kan medföra irreversibla förändringar i miljön och leda till en socioekonomisk utveckling som är ohållbar och medför risker för försörjningstryggheten i fråga om livsmedel och energi och för den sociala stabiliteten. Många viktiga våtmarker, skogar eller naturliga flodslätter har torrlagts och dämts upp, vattenregleringsanordningar och kanaler har byggts med tanke på urbanisering, jordbruk, efterfrågan på energi och skydd mot översvämningar (14). Den framtida politiken för fysisk planering måste innehålla begränsningar i fråga om vatten.

3.3 Kontroll över efterfrågan och ett förslag till långsiktigt hållbart utbud

3.3.1 En rad faktorer påverkar hushållens efterfrågan: befolkningens och hushållens storlek, urbaniseringen, turismen, inkomsterna, tekniken och konsumenternas beteende. Dessutom spelar ”läckor” i distributions- och försörjningsnäten en nyckelroll när det gäller hur mycket vatten som kommer fram till slutanvändarna. Dessa läckor bör vid behov begränsas. Det behövs investeringar för att kunna upprätthålla och utveckla distributionsnäten, men också avloppsreningssystemen. År 2006 var 10 % av befolkningen i EU-25 fortfarande inte anslutna till något uppsamlingssystem för avloppsvatten. Det fanns betydande skillnader mellan länderna (15).

3.3.2 Turism kan öka vattenförbrukningen avsevärt, i synnerhet under sommarens semesterperiod och särskilt i Sydeuropas kustområden, som redan har problem med vattenförsörjningen. Konsumenterna bör medvetandegöras, som ett komplement till andra åtgärder för att bevara vattenresurserna.

3.3.3 Normer och oberoende: Återanvändning av avloppsvatten inom jordbruket kan vara en viktig faktor för hållbar vattenförvaltning. Folkhälsan bör säkerställas i samband med denna resurs, precis som för andra källor, genom att man fastställer och kontrollerar hälsonormer. Dessa bör fastställas på ett öppet sätt av lagstiftaren och kontrolleras av oberoende kontrollinstanser som är certifierade eller offentliga.

3.4 Det civila samhällets roll i EU:s vattenpolitik

3.4.1 Inför FN:s generalförsamlings resolution av den 26 juli 2010 (16) meddelande Europeiska unionens råd den 22 mars 2010 att EU:s 27 medlemsstater erkänner rätten till vatten och vattenrening, och men erinrade om att ”alla stater har människorättsskyldigheter avseende tillträde till säkert dricksvatten” och konstaterade att ”människorättsskyldigheterna ifråga om tillgång till säkert dricksvatten och till vattenrening är nära kopplade till individuella mänskliga rättigheter – som rätt till bostad, mat och hälsa”.

3.4.2 Det civila samhällets rätt till information om uppgifter i fråga om vatten är av central betydelse. År 1999 privatiserade delstaten Berlin sina vattenförvaltningsföretag, som såldes till Veolia och den tyska koncernen RWE, vilket resulterade i en höjning av konsumentpriserna. Upphandlingsavtalen och överenskommelserna mellan parterna har förblivit hemliga. Genom ett folkligt initiativ bildades kollektivet ”Berliner Wassertisch”, och det lyckades samla tillräckligt många underskrifter för att ett förfarande för folkomröstning skulle inledas. I folkomröstningen deltog 27 %, och av dem ville 98 % att de hemliga kontrakten skulle offentliggöras och därefter ogiltigförklaras. Som en följd av detta initiativ offentliggjordes utdrag ur kontrakten som visar att utdelningen för aktieägarna i de två företagen garanterades genom ett kompensationssystem. Därmed garanterade delstaten Berlin (med offentliga medel) att företagen gick med vinst även de år då de inte nådde upp till de belopp som fastställts i de hemliga avtalen. I allt större utsträckning tar de lokala myndigheterna i Europa tillfället i akt att ”återkommunalisera” vattentjänsterna när avtalen med privata företag löper ut. Vissa, även större, kommuner har emellertid blivit fastlåsta i kontrakt som slutits under sådana ursprungliga förutsättningar och rättsligt ojämlika villkor att de tvingats behålla de deltagande privata aktörerna (17). Man skulle kunna förbättra öppenheten i entreprenadutläggningen av de offentliga tjänsterna eller tjänsterna i allmänhetens intresse och säkerställa att kontrakten går att bryta genom en granskning av bl.a. följande aspekter:

— Vattenförvaltningen: Vinsterna återinvesteras i underhåll av näten och i modernisering.

— Det faktum att det krävs stora investeringar som påverkar tillträdet till både privata och offentliga marknader får inte leda till monopol- eller kartellsituationer.

— De största privata vattenföretagen finansieras i huvudsak av offentliga medel (18).

— Arbets- och anställningsvillkor samt personalens säkerhet: Det krävs tillräckligt stor personal som är utbildad och kvalificerad och som har gemensam offentlig ställning som anställda inom vattensektorn, rening, kontroll, brottsbekämpning, forskning osv. inom ramen för en anställning med garantier för att de ska kunna fullgöra hela sitt uppdrag i alla dess aspekter och på alla nivåer.

— När det gäller information till och samråd med användarna är de ekonomiska och sociala råden på alla de platser där de finns en värdefull resurs, genom sin representativitet, sin erfarenhet och sin förmåga att anordna offentliga hearingar.

Bryssel den 15 juni 2011 Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs ordförande Staffan NILSSON

(1) Krav på återbetalning av bidrag om lagstiftningen på EU-nivå (ramdirektivet för vatten) och nationell nivå (de nationella genomförandebestämmelserna) inte respekteras när det gäller nitratföroreningar, vattenkvalitet, EU:s ramdirektiv för vatten och enligt principen om att förorenaren betalar m.m.

(2) Informationsrapport om ”Arbete under anständiga villkor och hållbar utveckling i Medelhavsområdet: sötvatten, havsvatten och vattenrening”.

(3) Förenta nationernas konvention om rätten till de internationella vattendragen till andra ändamål än sjöfart – http://untreaty.un.org/ilc/texts/instruments/english/conventions/8_3_1997.pdf

(4) KOM(2006) 232 slutlig; 2006/0086/COD, KOM(2009) 665 slutlig.

(5) KOM(2011) 146 slutlig, EESK:s yttrande ”Reform av EU:s regler om statligt stöd avseende tjänster av allmänt ekonomiskt intresse” (Se sidan 149 i detta nummer i EUT).

(6) EUT C 195, 18.8.2006, s. 20.

(7) EUT C 28, 3.2.2006, s. 69.

(8) EUT C 182, 4.8.2009, s. 46.EUT C 97, 28.4.2007, s. 12.EUT C 80, 30.3.2004, s. 29.

(9) Världsnaturfonden/Usine Nouvelle21.10.2010.

(10) (Under flera år har Sanofi-aventis i Ivry (Frankrike) släppt ut föroreningar i de avloppsnät som tillhör SIAAP (offentligt avloppsreningsföretag för Paris med omgivningar), bl.a. bensen, ett mycket cancerframkallande ämne, till följd av att uppsamlingstankarna varit underdimensionerade).

(11) EUT C 195, 18.8.2006, s. 20.

(12) EUT C 97, 28.4.2007, s. 3

(13) Water resources across Europe — confronting water scarcity and drought (”Vattenresurser i Europa – att möta vattenbrist och torka”), rapport från Europeiska miljöbyrån, ISSN 1725-9177, februari 2009.

(14) ”The European Environment – State and outlook 2010” (”Den europeiska miljön – tillstånd och framtidsutsikter 2010”), Europeiska miljöbyrån, SOER 2010.

(15) SOER s. 103 + miljöbyråns rapport s. 5 + pressmeddelande från Eurostat från 2006.

(16) Resolution från FN:s generalförsamling: ”The human right to water and sanitation”, 26.7.2010, A/64/L.63/Rev.1, se http://www.internationalwaterlaw.org/documents/intldocs/UNGA_Resolution_HR_to_Water.pdf

(17) Medborgarkampanjen ”Vatten för alla”, 2007.

”Veolia Environnement: Un profil d'entreprise. Un rapport spécial de Public Citizen dans le cadre de la Campagne de l'Eau Pour Tous” (http://documents.foodandwaterwatch.org/Vivendi05.pdf) och

Det hemliga kontraktet om privatiseringen av Berlins vatten offentliggjordes i dagstidningen taz (die tageszeitung), Berlin, i lördagsutgåvan den 30 oktober 2010: http://www.taz.de/1/zukunft/wirtschaft/artikel/1/die-raeuberische-wasser-privatisierung

(18) http://www.psiru.org/reports/2010-W-EWCS.doc