KOMMISSIONENS REKOMMENDATION om de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik (för 2003-2005)

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

I. Allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken

1. Att förverkliga de strategiska målen i Lissabonstrategin - den ekonomiska politikens bidrag

2. Stärkandet av ekonomin i EU

2.1. En tillväxt- och stabilitetsorienterad makroekonomisk politik

2.2. Ekonomiska reformer för att höja tillväxtpotentialen i EU

2.3. Att stärka hållbarheten

II. Länderspecifika riktlinjer för den ekonomiska politiken

0. Euroområdet

1. Belgien

2. Danmark

3. Tyskland

4. Grekland

5. Spanien

6. Frankrike

7. Irland

8. Italien

9. Luxemburg

10. Nederländerna

11. Österrike

12. Portugal

13. Finland

14. Sverige

15. Förenade kungariket

I. Allmänna riktlinjer för den ekinomiska politiken.

1. ATT FÖRVERKLIGA DE STRATEGISKA MÅLEN I LISSABONSTRATEGIN - DEN EKONOMISKA POLITIKENS BIDRAG

EU har nått en avgörande brytpunkt i sin utveckling. Efter det framgångsrika införandet av sedlar och mynt i euro står EU nu inför en historisk utvidgning som kommer att öka antalet medlemsstater till 25 och skapa en ekonomisk enhet med mer än 450 miljoner invånare. Samtidigt kännetecknas världsläget av utomordentligt stora geopolitiska spänningar som dämpar de ekonomiska utsikterna, utan tvekan på kort sikt men möjligen också på medellång sikt.

Vid toppmötet i Lissabon fastställde EU följande nya strategiska mål för det innevarande decenniet: "att bli världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi, med möjlighet till hållbar ekonomisk tillväxt med fler och bättre arbetstillfällen och en högre grad av social sammanhållning". Ett framgångsrikt genomförande av Lissabonstrategin kräver att samordnade och följdriktiga ekonomisk-politiska åtgärder vidtas på ett stort antal områden som rör ekonomisk politik, socialpolitik och miljöpolitik.

Dessa allmänna ekonomiska riktlinjer inriktas på hur den ekonomiska politiken under de kommande tre åren kan bidra till att uppnå denna målsättning. I linje med mekanismerna för att rationalisera samordningen av den ekonomiska politiken och slutsatserna från Europeiska rådets vårmöte i Bryssel inriktas riktlinjerna på de viktigaste och högst prioriterade ekonomisk-politiska frågorna för perioden i fråga. De står i centrum för de strävanden mot ökad samordning av den ekonomiska politiken som lägger grunden för de ekonomiska styrelseformerna inom EU och i medlemsstaterna. I riktlinjerna bekräftas EU:s erkännande av att det är absolut nödvändigt att skapa en varaktigt högre tillväxt samt dess beslutsamhet att vidta nödvändiga åtgärder för att nå detta resultat. Sunda makroekonomiska villkor och en sund makroekonomisk politik utgör förutsättningar för en varaktig ökning av det ekonomiska välståndet. En starkare företagsanda och förstärkta investeringar i kunskap och innovation är nyckeln till förnyad tillväxt. För att skapa en mer flexibel ekonomi och höja tillväxtpotentialen är bättre fungerande och mer konkurrenskraftiga arbets-, produkt- och kapitalmarknader en nödvändig förutsättning. Frågeställningar som rör ekonomisk, social och miljömässig hållbarhet måste emellertid särskilt beaktas för att säkerställa att ansträngningarna kommer att ge de förväntade resultaten på längre sikt.

Utöver dessa allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken bör medlemsstaterna fullt ut genomföra sysselsättningsriktlinjerna och de kompletterande rekommendationerna, vilka enligt fördraget skall stämma överens med de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Sysselsättningsriktlinjerna syftar till att ge vägledning åt och garantera samordning av medlemsstaternas sysselsättningspolitik, samtidigt som de behandlar sysselsättningsfrågorna på ett mer heltäckande sätt än vad som är fallet i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Medlemsstaterna bör även behandla de gemensamma målsättningar som man enats om inom ramen för den öppna metoden för samordning av pensioner och social integration.

De allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken gäller för alla medlemsstater och för gemenskapen som helhet. Inom ramen för den övergripande strategin kan de viktigaste uppgifterna för den ekonomiska politiken variera från en medlemsstat till en annan till följd av skillnader i fråga om ekonomiska resultat, utsikter, strukturer och institutioner. Med detta i åtanke framläggs i del II landsspecifika rekommendationer för den ekonomiska politiken. Del II innehåller också ett avsnitt om euroområdet, som tar upp de särskilda utmaningar det står inför.

Den allmänna politik som rekommenderas i dessa riktlinjer är på det hela taget relevant för de nya medlemsstaterna, men uppdateringen av riktlinjerna 2004 kommer att ge möjlighet att se närmare på deras situation och vilka krav den ställer på den ekonomiska politiken.

2. STÄRKANDET AV EKONOMIN I EU

Den ekonomiska tillväxten har visat sig bli mycket svagare än förväntat och ökningen av BNP förblev mycket dämpad under 2002 och kortfristiga indikatorer tyder på en fortsatt dämpad tillväxt. Utöver de aktuella geopolitiska spänningarna och avtagande extern efterfrågan, förklaras den svaga tillväxten av redan minskande förtroende bland företag och konsumenter för den ekonomiska utvecklingen samt den otillräcklig förmågan att klara av yttre chocker. Varje bedömning av de kortfristiga tillväxtutsikterna avhänger av konsekvenserna av den militära konflikten i Irak som inleddes i slutet av mars. Med antagande av avtagande geopolitiska spänningar, lägre oljepriser och ökande tillförsikt om den ekonomiska utvecklingen, förefaller en ekonomisk återhämtning vara möjlig under andra hälften av 2003. Den kommer antagligen att bli svag eftersom den inhemska efterfrågan beräknas påverkas av stigande arbetslöshet och ännu svaga balansräkningar bland både finansiella och icke-finansiella företag.

Ökningen av sysselsättningen höll i sig fram till slutet av 2002, men eftersom arbetsmarknadssituationen avspeglar den ekonomiska utvecklingen med en viss eftersläpning förväntas arbetslösheten fortsätta att stiga under 2003. Löneökningarna har exempelvis endast långsamt börjat anpassa sig till den lägre produktivitetstillväxten.

Inflationen, mätt som förändring av konsumentprisindex, har under den senaste tiden legat och pendlat strax över två procent. Den underliggande inflationen har minskat sedan andra hälften av 2002, om än i långsammare takt. I det hänseendet tycks stelheter i prisbildningen fortfarande stå i vägen för en snabb anpassning. På lite sikt bör en långsammare ökning av arbetskostnaderna leda till att inflationen minskar till under två procent. I det korta perspektivet föreligger en betydande osäkerhet om utvecklingen av oljepriserna till följd av de geopolitiska spänningarna.

Mot denna bakgrund är det viktigt att den ekonomiska politiken inger förtroende och därigenom medverkar till att på kort sikt skapa villkoren för starkare inhemsk efterfrågan och skapandet av arbetstillfällen och på medellång sikt för en högre tillväxtpotential.

2.1. En tillväxt- och stabilitetsorienterad makroekonomisk politik

Den makroekonomiska politiken har en mycket viktig roll för att upprätthålla tillväxt och sysselsättning och bevara prisstabiliteten. Den bör eftersträva att stödja en balanserad ekonomisk utveckling som i full utsträckning tar tillvara ekonomins aktuella tillväxtpotential. Den bör vidare syfta till att skapa de rambetingelser som främjar tillfredsställande spar- och investeringsnivåer, samt en starkare inriktning på investeringar i kunskap och innovation, för att leda in ekonomin på en hållbar högre tillväxt- och sysselsättningsbana med bevarad prisstabilitet. Företag och enskilda måste när de planerar för framtiden ha förtroende för att prisstabiliten kommer att bibehållas och att växelkurserna och de långfristiga räntorna kommer att vara relativt stabila. Bevarandet av sunda makroekonomiska villkor avhänger av den politik som bedrivs av centralbanker och regeringar och av den löneutveckling som följer av de avtal som träffas av arbetsmarknadens parter.

De monetära myndigheterna bör eftersträva prisstabilitet och, förutsatt att detta uppnås, stödja den allmänna ekonomiska politiken.

Medlemsstaterna bör genom sin finanspolitik medverka till att stabilisera tillväxten på en högre och hållbar trendmässig tillväxt genom att låta de automatiska stabilisatorerna verka fritt över konjunkturcykeln och i linje med kommissionens meddelande av den 27 november 2002, stärka samordningen av medlemsstaternas finanspolitik. Detta förutsätter två ting. För det första bör alltför stora underskott undvikas. För det andra bör medlemsstaternas konjunkturrensade saldon för de offentliga finanserna vara i balans eller visa överskott. Vid bedömningen av hur kravet på balans eller överskott i de offentliga finanserna efterlevs, skall emellertid landsspecifika omständigheter ges särskild uppmärksamhet, särskilt för att (i) säkerställa att en tillräcklig säkerhetsmarginal i alla lägen bibehålls för att låta de automatiska stabilisatorerna verka fritt utan att referensvärdet för underskottet på 3 % av BNP överskrids, (ii) garantera de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet, och (iii) samstämmigheten mellan de offentliga finansernas utveckling och kvalitet i stabilitets- och konvergensprogrammen och kravet på att de offentliga finanserna skall vara i balans eller visa överskott.

Medlemsstaterna bör under de kommande tre åren särskilt anstränga sig för att

1) bibehålla budgetsaldon nära balans eller som uppvisar överskott över hela konjunkturcykeln, och, tills detta har uppnåtts, vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa en årlig förbättring av det konjunkturrensade budgetsaldot med minst 0,5 % av BNP.

2) med förbehåll för detta, särskilt när tillväxten åter tar fart, undvika en procyklisk ekonomisk politik som motverkar att de automatiska stabilisatorerna ges ett fritt och symmetriskt spelrum över konjunkturcykeln. De bör också från och med i år förstärka samordningen av sin finanspolitik.

Löneutvecklingen bör bidra till stabila makroekonomiska villkor och till en sysselsättningsfrämjande inriktning av den ekonomiska politiken.

Medlemsstaterna bör främja de rätta ramvillkoren för löneförhandlingar mellan arbetsmarknadens parter. Det är viktigt att

3) säkerställa att de nominella löneökningarna är förenliga med stabila priser och ökad produktivitet. Löneutvecklingen bör i synnerhet förbli måttlig i händelse av en konjunkturbetingad produktivitetsåterhämtning eller ökad inflation till följd av tillfälliga kraftiga oljeprisökningar för att göra det möjligt att återställa vinstmarginaler för att stödja en sysselsättningsskapande investeringstillväxt.

2.2. Ekonomiska reformer för att höja tillväxtpotentialen i EU

Strukturella reformer är mycket viktiga för att öka EU:s tillväxtpotential. För att uppnå största möjliga synergieffekter genomförs de lämpligast på ett övergripande och samordnat sätt. Genom att införa ökad flexibilitet i ekonomin bidrar de till att skapa makroekonomisk stabilitet. Om de genomförs tillsammans kan vidare strukturella reformer inom olika områden ge betydande fördelar och minska anpassningskostnaderna. Ett till följd av arbetsmarknadsreformer ökat arbetskraftsutbud kommer att upptas snabbare om nya affärsmöjligheter öppnats genom produkt- och kapitalmarknadsreformer. Omvänt kan nya affärsmöjligheter som uppstått till följd av reformer på produkt- och kapitalmarknaderna endast tas tillvara om arbetskraft med lämplig utbildning kan anställas på rätta villkor.

i) Med sikte på full sysselsättning: att skapa fler och bättre arbetstillfällen

De mänskliga resurserna är fortfarande underutnyttjade i EU. Detta framgår tydligt av den jämförelsevis låga sysselsättningsgraden i EU samt den låga arbetsproduktivitetstillväxten (den senare frågan behandlas i avsnitt 2.2 ii). Den främsta anledningen till att BNP per capita är betydligt lägre än i USA är att färre arbetar och att de som gör det ofta arbetar färre timmar. Detta avspeglar delvis att man i Europa värdesätter fritid högre, men är också helt enkelt en fråga om huruvida det lönar sig att arbeta. Många människor har i praktiken uppmuntrats att lämna arbetsmarknaden eller att fortsatt stå utanför arbetsmarknaden, exempelvis genom relativt generösa och inte särskilt strikt tillämpade förmånssystem, eller genom att uppmuntra till förtidspensionering. När de söker arbete får de räkna med en relativt hög beskattning av arbetsinkomster samt att gå miste om bidrag. En del, särskilt lågutbildad arbetskraft och de som bor i fattiga regioner, upptäcker att de har blivit för dyra att anställa ("priced out of jobs"), vilket visar att det både är nödvändigt att höja utbildningens och fortbildningens kvalitet (vilket diskuteras i avsnitt ii) och att tillåta lönerna att bättre avspegla produktivitet. Oflexibla arbetsmarknadsregleringar, som ger anställningsskydd men som gör det mer riskfyllt för företagen att nyanställa, gör att många arbetstagares ställning på arbetsmarknaden marginaliseras. De har att välja mellan antingen periodiska tillfälliga arbeten eller långtidsarbetslöshet och overksamhet. En mindre reglerad och mer flexibel arbetsorganisation - exempelvis större möjligheter till deltidsarbete och mer flexibla arbetstider - som på ett lämpligt sätt balanseras av en adekvat nivå av trygghet i anställningsförhållandena, skulle däremot göra det lättare för människor att komma in på arbetsmarknaden och för företagen att anställa dem. Hinder för och försvårande av rörlighet på arbetsmarknaden - såväl geografisk som yrkesmässig rörlighet - hämmar också arbetsmarknadens funktion och visar att det finns ett betydande utrymme när det gäller att uppnå en bättre överensstämmelse mellan efterfrågan på arbetskraft och det tillgängliga arbetskraftsutbudet för att fylla dessa platser. I detta sammanhang bör medlemsstaterna undersöka hur en effektiv integration av migrerande arbetskraft skulle kunna lätta trycket på arbetsmarknaden.

Att skapa förutsättningarna för full sysselsättning, bättre arbetskvalitet och arbetsproduktivitet samt ökad sammanhållning och mer integrerade arbetsmarknader är avgörande för om Lissabonstrategin skall bli framgångsrik och har blivit den övergripande målsättningen för den europeiska sysselsättningsstrategin. Ett bättre utnyttjande av mänskliga resurser har högsta prioritet i Lissabonstrategin. Detta avspeglas i EU:s stats- och regeringschefers beslut att ställa upp mål för sysselsättningsgraden för hela arbetskraften, för kvinnor respektive för den äldre arbetskraften och eftersträva en höjning av den effektiva pensionsåldern i EU med fem år. Genom att uppnå dessa mål skulle ett viktigt steg tas på väg mot uppfyllandet av målet om full sysselsättning. Högre sysselsättningsgrad i medlemsstaterna skulle direkt bidra till att nå en högre tillväxtbana. De utgör en del av den väletablerade trestegsstrategin för att hantera budgetkonsekvenserna av åldrande befolkningar. I detta sammanhang skulle de också hjälpa till att finansiera de sociala trygghetssystemen, och på så sätt möjliggöra ytterligare minskningar i indirekta lönekostnader i framtiden. För att nå dessa mål, krävs att man tar itu med de grundläggande bakomliggande orsakerna till hög arbetslöshet och lågt arbetskraftsdeltagande i EU. Åtgärder för att förbättra incitamenten för att det skall löna sig att arbeta, att underlätta skapandet av nya arbetstillfällen och se till att arbetsmarknaden fungerar mer effektivt är viktigt i detta sammanhang.

I sitt reformarbete för att öka sysselsättningen bör medlemsstaterna med kraft genomföra sysselsättningsriktlinjerna och de rekommendationer som riktats till dem i vilka sysselsättningsfrågorna behandlas på ett mer heltäckande sätt. För att bidra till att höja Europas tillväxtpotential och tackla budgetkonsekvenserna av åldrande befolkningar bör medlemsstaterna under de kommande åren prioritera följande:

4) Förbättra de sammantagna incitamentseffekterna av skatter och förmåner, minska höga effektiva marginalskatter i syfte att lösa problemen med arbetslöshet och fattigdomsfällor, sänka skattetrycket för lågavlönade, förbättra kontrollen av att sociala förmåner beviljas på korrekta grunder och samtidigt bevara en adekvat social skyddsnivå, och säkerställa att arbetsförmedlingarna ger de arbetssökande effektivt stöd (se även sysselsättningsriktlinje 8).

5) Säkerställa att man har löneförhandlingssystem som innehåller en koppling mellan lönesättning och produktivitet och som beaktar produktivitetsskillnader mellan olika yrkesfärdigheter och geografiska områden.

6) Främja en mer flexibel arbetsorganisation och se över arbetsmarknadsregleringar, särskilt de som rör anställningskontrakt med beaktande av behovet av både flexibilitet och anställningstrygghet (se även sysselsättningsriktlinje 3).

7) Underlätta arbetskraftens geografiska och yrkesmässiga rörlighet, särskilt genom att främja erkännandet av kvalifikationer och möjligheterna att överföra socialförsäkrings- och pensionsrättigheter, avskaffa hinder för rörlighet som gäller bostadsmarknaden och främja livslångt lärande (se även sysselsättningsriktlinjerna 4 och 10).

8) Säkerställa en effektiv aktiv arbetsmarknadspolitik inriktad på att hjälpa de personer som har svårast att åter komma in på arbetsmarknaden, grundat på strikta uppföljningar av resultatet av insatserna (se även sysselsättningsriktlinjerna 1 och 7).

ii) Med sikte på en konkurrenskraftig och dynamisk kunskapsbaserad ekonomi med bättre arbetstillfällen: Att höja produktiviteten och öka dynamiken i näringslivet

För att öka tillväxtpotentialen i EU krävs det dels att fler arbetstillfällen skapas men också ytterligare stimulanser för att höja arbetsproduktiviteten och dynamiken i näringslivet. Mot bakgrund av att arbetskraften stadigt minskar till följd av en åldrande befolkning, är ytterligare produktivitetsökningar oundgängliga för att bibehålla och höja levnadsstandarden i framtiden. Ökad produktivitet gör det möjligt att höja reallönerna, ger utrymme för investeringar och stärker underlaget för att finansiera samhällsservice. För att höja produktiviteten är det nödvändigt att fullt ut ta tillvara den inre marknadens fördelar, att investera i yrkesfärdigheter, kunskap, innovation och organisationsförändring samt att mer generellt utnyttja ny teknik. Samtidigt krävs det en mycket större dynamik i näringslivet för att förbättra de europeiska företagens konkurrenssituation. Arbetsproduktivitetsvinster beror i mycket stor utsträckning på ökade investeringar i fysiskt kapital ("ökad kapitalintensitet") samt i kunskaper och innovation. Att eftersträva kvalitet i arbetet och förbättra den övergripande kvaliteten på de mänskliga resurserna genom investeringar kommer att bidra till att höja produktivitetsnivån för det mänskliga kapitalet och arbetskraften. Avskaffande av all diskriminering när det gäller tillgång till utbildning och fortbildning kommer också att höja produktiviteten och förbättra möjligheterna att hitta ett arbete. Begreppet arbetskvalitet behandlas närmare i sysselsättningsriktlinjerna.

För att Lissabonmålen skall kunna uppnås krävs det att både den offentliga och privata sektorn bidrar. Regeringar kan bidra genom att anslå offentliga medel så effektivt som möjligt, genom att styra om offentliga utgifter mot tillväxtfrämjande investeringar i fysiskt kapital samt humankapital och kunskaper, med förbehåll för övergripande begränsningar på de offentliga finanserna, och genom att söka uppnå en högre utväxlingseffekt av offentliga bidrag på privata investeringar. Huvuddelen av investeringsökningen måste emellertid komma från den privata sektorn. Politiken bör därför syfta till att förbättra de ekonomiska ramvillkoren, vilket kommer att uppmuntra företagen att vara innovativa, investera och växa. Detta innebär att främja konkurrensen på produkt- och kapitalmarknaderna, främja entreprenörskap och säkerställa att regleringsramen håller hög kvalitet, öka investerarnas förtroende och uppmuntra investeringar i kunskaper och innovation. Den inre marknaden spelar härvidlag en viktig roll, inberäknat integrering av finansiella marknader, vilket har påvisats i nyligen genomförda studier. Kommissionen kommer att lägga fram en ny och rationell inre marknadsstrategi för perioden 2004-2005 med nya förslag för att i full utsträckning ta tillvara den inre marknadens hela potential för ökad tillväxt, skapande av sysselsättning och stärkt konkurrenskraft.

Medlemsstaterna bör under de kommande åren prioritera följande:

9) Främja konkurrensen på varu- och tjänstemarknaderna genom att i) höja genomförandegraden av inremarknadsdirektiven och undanröja de kvarvarande hindren (inklusive hinder som skapats inom skattesystemet) för gränsöverskridande handel och marknadstillträde på varu-, och i än högre grad, tjänstemarknader, ii) ytterligare öppna de offentliga upphandlingsmarknaderna för konkurrens, iii) ge konkurrens- och tillsynsmyndigheterna tillräckliga resurser, iv) fortsätta ansträngningarna att minska den totala nivån på det statliga stödet och samtidigt styra om stödet mot övergripande mål av allmänt gemenskapsintresse med inriktning på konstaterade marknadsmisslyckanden, och v) uppmuntra marknadsinträde och effektiv konkurrens i nätindustrierna och samtidigt eftersträva ökade möjligheter till sammankoppling av nationella marknader samt säkerställa konsumenternas tillgång till samhällsomfattande tjänster.

10) Påskynda integrationen av EU:s kapitalmarknader, i synnerhet genom att genomföra handlingsplanen för riskkapital senast 2003 och handlingsplanen för finansiella tjänster senast 2005 (2003 för värdepappersmarknaderna); säkerställa enhetligt genomförande av EU-bestämmelser och avlägsna hinder för effektiv clearing och avveckling.

11) Utveckla ett näringsklimat som främjar företagande och etablering av små och medelstora företag och ger dem möjligheter att växa genom att minska den administrativa bördan på företagen genom att höja effektiviteten i den offentliga sektorn och förenkla bolagsskattesystemet samt förbättra det regelverk som omgärdar företagens verksamhet, bland annat inträdes- och utträdesmekanismer. Förbättra tillgången till finansiering för små och medelstora företag.

12) Enas om och vidta åtgärder för att stärka reglerna om företagens styrelseformer, såväl på nationell nivå som på gemenskapsnivå. Ytterligare förbättra metoderna både nationellt och på gemenskapsnivå för att garantera en effektiv sektors- och gränsöverskridande finansiell tillsyn och finansiell krishanteringsförmåga.

13) Främja investeringar i kunskap och innovation och närma sig målet om att de totala FoU-investeringarna skall uppgå till 3 % av BNP genom att: i) utveckla ramvillkoren för forskning och innovation genom att bygga ut nätverk och forskningskluster och införa rättsligt säkra gemenskapspatent till överkomligt pris, ii) främja tillgång till och användning av IKT-teknik on-line med handlingsplanen e-Europa 2005, (iii) underlätta utvecklingen av unionens satellitnavigeringssystem Galileo, och (iv) höja utbildnings- och fortbildningssystemens kvalitet och effektivitet, inklusive livslångt lärande och en aktiv arbetsmarknadspolitik, för att kunna hantera förändrade krav på färdigheter, och därigenom bibehålla och uppgradera den mänskliga kapitalbasen (se även sysselsättningsriktlinje 4).

14) Förstärka den offentliga sektorns bidrag till att skapa ökad tillväxt genom att i) styra om de offentliga utgifterna mot ackumulation av fysiskt och mänskligt kapital och samtidigt respektera de övergripande budgetbegränsningarna, och ii) öka effektiviteten i de offentliga utgifterna, bland annat genom att införa metoder för att bedöma sambandet mellan offentliga medel och politiska mål och för att förbättra utgiftskontrollen, samt (iii) upprätta ett lämpligt ramverk för gemensamma initiativ mellan den privata och offentliga sektorn.

2.3. Att stärka hållbarheten

För att uppnå en hållbar tillväxt måste frågor om ekonomisk, miljömässig och social hållbarhet ges tillräcklig uppmärksamhet. Med hjälp av konsekvensbedömningar och kostnads-nytto-analyser av den föreslagna lagstiftningen kan synergieffekter och kompromisser i målkonflikter (trade-off) mellan ekonomiska, miljömässiga och sociala mål på ett systematiskt sätt identifieras och bedömas. I mesta möjliga mån bör man föredra flexibla, marknadsbaserade lösningar som gör det möjligt att nå miljömässiga och sociala mål utan att äventyra det ekonomiska utfallet.

i) Ekonomisk hållbarhet: Att säkerställa de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet

Åldrande befolkningar innebär stora utmaningar. Den ökande andelen pensionärer kommer att sätta de offentliga finanserna under allt större tryck. En minskande andel av befolkningen i arbetsför ålder kommer att behöva bära huvuddelen av de ökande utgifterna för bland annat offentliga pensioner och sjuk- och hälsovård. Behovet att säkerställa de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet har understrukits av Europeiska rådets möten i Lissabon, Stockholm och Barcelona. För att hantera de ekonomiska och budgetmässiga konsekvenserna av åldrande befolkningar beslöt Europeiska rådet i Stockholm att anbefalla en strategi i tre steg, med inriktning på att öka sysselsättningsgraden (se avsnitt 2.2, i), minska den offentliga skuldsättningen och reformera pensions- och sjukvårdssystemen.

Problem vad gäller en hållbar ekonomisk utveckling bör uttryckligen beaktas vid bedömningen av medlemsstaternas budgetsituation och under kommande år bör större vikt läggas vid den offentliga sektorns skuldsättningsnivå i arbetet med att övervaka hur de offentliga finanserna utvecklas. Reformer av pensionssystemen bör fullföljas med kraft i linje med de breda gemensamma mål som fastställdes på Europeiska rådets möten i Göteborg och Laeken. Detta bör göras för att säkra tillräckliga pensionsmedel, garantera att pensionssystemen är finansiellt hållbara och modernisera pensionssystemen för att möta ekonomins, samhällets och individernas förändrade behov. I den gemensamma rapporten om medlemsstaternas pensionsstrategier, som välkomnades av Europeiska rådets vårmöte i Bryssel i mars 2003, betonades att säkerställande av långfristig finansiell hållbarhet inte bara är viktigt i sig, men dessutom ett nödvändigt villkor för att kunna garantera tillräckliga pensioner i framtiden. I rapporten slås fast att tempot i reformarbetet för att garantera tillräckliga pensioner även i framtiden måste upprätthållas och även omfatta mer övergripande och ambitiösa ansträngningar. För att i tid hantera effekterna på de offentliga finanserna av den åldrande befolkningen, finns det nu ett tillfälle som bör tas till vara innan effekterna av åldrandet blir mer kännbara. I detta sammanhang bör effekterna av behovet av ökad invandring närmare undersökas.

Medlemsstaterna bör under de kommande åren särskilt bemöda sig om följande:

15) Uppnå ytterligare minskningar av de offentliga skuldnivåerna. I flera medlemsstater där den offentliga skulden i procent av BNP fortfarande överstiger referensvärdet på 60 %, bör man först och främst se till att den offentliga skulden minskar i tillfredsställande takt och närmar sig referensvärdet. Andra medlemsstater bör säkerställa en fortsatt tillräcklig minskning av skuldkvoten för att ytterligare stärka de offentliga finanserna med tanke på kostnaderna för den åldrande befolkningen, inberäknat högre åldersrelaterade offentliga utgifter.

16) Utforma, införa och praktiskt genomföra reformer av pensionssystemen. Medlemsstaterna bör uppmuntra arbetskraften att stanna kvar längre i arbetslivet genom att begränsa de incitament i pensions- och skatte/bidragssystemen som uppmuntrar till förtida avgång från arbetsmarknaden och begränsa tillträdet till förtidspensionsordningar, samt anpassa pensionssystemen för att göra det möjligt att bättre hantera den demografiska utvecklingen och den ökade förväntade livslängden. Det är också viktigt att förstärka pensionssystemens finansiering och tydliggöra sambandet mellan bidrag och förmåner samt att anpassa pensionssystemen till mer flexibla sysselsättnings- och karriärmönster och individuella behov, inklusive möjligheten att överföra pensionsförmåner (se även sysselsättningsriktlinjerna 5 och 8).

ii) Social hållbarhet: att bidra till ekonomisk och social sammanhållning

Lissabonstrategin kommer endast att bli framgångsrik och vinna fortsatt och brett stöd för nödvändiga strukturella reformer om den bidrar till att ge alla medborgare förbättrade möjligheter. En välavvägd ekonomisk politik kan ge ett viktigt bidrag till ekonomisk och social sammanhållning: Först och främst genom att skapa arbetstillfällen, vilket utgör det bästa skyddet mot fattigdom och social utslagning, och genom att förbättra förutsättningarna för en mer kraftfull sysselsättningspolitik, särskilt för människor med ganska låga yrkeskvalifikationer och för dem som bor i regioner som ekonomiskt släpar efter; för det andra genom att skapa förutsättningar för högre tillväxt och investeringsaktivitet och på så sätt underlätta den regionala utjämningen (även om de fattigare medlemsstaterna är på väg att hämta in de övrigas försprång finns det fortfarande skillnader i ekonomisk utveckling, vilka kommer att öka betydligt efter utvidgningen); och för det tredje genom att bidra till en mer produktiv ekonomi med respekt för sociala villkor och likabehandling, och därigenom även tillföra medlen för den nödvändiga åtföljande social-, utbildnings- och regionalpolitiken för att underlätta omvandlingen av ekonomin och minska fattigdom och social utslagning. Det sätt på vilket integrerade arbetsmarknader bidrar till ett sammanhållet samhälle behandlas i sysselsättningsriktlinjerna och i unionens arbete för social integrering.

Förmågan till upphämtning och skapande av sysselsättning avhänger av gynnsamma villkor för näringsverksamhet och investeringar. Ett framgångsrikt genomförande av de politiska åtgärder som förordas i detta dokument kommer att medverka till att skapa sådana villkor. Här är det viktigt att vidta åtgärder som syftar till att få arbetsmarknaderna att fungera bättre och få lönerna att på ett lämpligt sätt spegla produktivitetsskillnader som grundas på olika grad av yrkeskunnande hos arbetskraften samt lokala arbetsmarknadsvillkor. Det krävs vidare riktade politiska åtgärder som syftar till att garantera att den grundläggande infrastrukturen håller tillräckligt god kvalitet, och att förbättra utbildning och livslångt lärande för att höja arbetskraftens yrkeskunnande och anpassbarhet. I detta sammanhang bör det påminnas om att EU, genom sammanhållningsfonden och strukturfonderna liksom Europeiska investeringsbanken, i betydande grad bidrar till investeringar i regioner som släpar efter. Medlemsstaterna bör se till att tillräckliga offentliga investeringar görs i ett brett spektrum av utbildnings- och fortbildningsverksamheter, samt genomföra reformer för att höja utbildningsstandarder och uppmuntra fortsatta investeringar från företag och enskilda.

Under de kommande tre åren bör medlemsstaterna särskilt bemöda sig om följande:

17) Vidta åtgärder för att modernisera de sociala skyddssystemen, med bibehållande av ett tillfredsställande socialt skyddsnät, och bekämpa fattigdom och utslagning med avseende på att uppfylla de breda mål som beslutades i Lissabon, särskilt vad gäller sysselsättningspolitiken, i syfte att skapa en integrerad arbetsmarknad och ett mer sammanhållet samhälle (se även riktlinje 4).

18) Få marknaderna att fungera bättre så att de främjar privata investeringar i eftersatta regioner, särskilt genom att vidta åtgärder för att låta lönerna avspegla produktivitetsförhållanden genom att beakta skillnader i färdigheter och lokala arbetsmarknadsvillkor (se även riktlinje 5).

19) Säkerställa att offentligt stöd, inklusive från EU-medel, till eftersläpande regioner tydligt inriktas på investeringar i mänskliga resurser och uppbyggnad av kunskapskapital, liksom adekvat infrastruktur, och att investeringsprogrammen utformas och förvaltas effektivt så att de får största möjliga effekt (se även riktlinje 13). I detta sammanhang bör det operativa samarbetet mellan kommissionen och Europeiska investeringsbanken stärkas.

iii) Miljömässig hållbarhet: Att främja ett effektivt utnyttjande av naturresurser

Den ekonomiska tillväxten får inte uppnås på bekostnad av miljön om den skall kunna bidra till ökad välfärd för dagens och morgondagens medborgare. För att främja ett effektivt utnyttjande av naturresurser bör priserna på dessa avspegla de samhällsekonomiska kostnaderna och inkludera externa kostnader för de skador på miljön som utvinning, användning och slutlig avfallshantering förorsakar. Detta kommer att uppmuntra miljöanpassning och innovativa lösningar från företagens sida.

Ett gemensamt kännetecken för många naturresurser (t. ex. ren luft och rent vatten) är emellertid avsaknaden av tydligt definierade äganderätter. I sådana fall har ingen enskild individ något incitament att förvalta naturresursen på ett ekologiskt hållbart sätt, trots att detta ligger i hela samhällets intresse.

Därför behövs det offentliga insatser för att bryta sambandet mellan ekonomisk tillväxt och miljöförstöring. Detta kommer troligen att kräva en kombination av regleringar och marknadsbaserade instrument. De miljömässiga kostnader som uppstår till följd av ekonomisk verksamhet bör i ökande grad inräknas i kalkylerna. Utnyttjandet av knappa resurser bör åsättas ett pris. Principen om att "den som förorenar skall också betala" bör systematiskt tillämpas.

Under de kommande tre åren bör medlemsstaterna särskilt bemöda sig om följande:

20) Minska branschstöd, skattebefrielser och andra incitament som har en negativ inverkan på miljön och som är till men för en hållbar utveckling. Att bland annat genom skatter och avgifter se till att det pris som åsätts utvinning, utnyttjande och i tillämpliga fall utsläpp av naturresurser, exempelvis vatten, korrekt återspeglar resursernas grad av knapphet och alla åsamkade miljöskador.

21) Minska energisubventioner och ytterligare bredda dess täckning samt säkerställa en på lämpligt sätt differentierad energibeskattning för att nå en energiförbrukning på en nivå och med en fördelning som är mer hållbar, samt ytterligare främja konkurrens och sammankoppling av energiförsörjningsnät.

22) Anpassa systemet för skatter, avgifter och bidrag på transportområdet så att det bättre avspeglar de miljöskador och sociala kostnader som transporter orsakar, och därigenom minska snedvridningar i efterfrågan på transporttjänster och val av transportmedel, samt stärka konkurrensen, exempelvis genom att i snabbare takt öppna reglerade marknader för konkurrens när det gäller vissa transportslag såsom järnvägsgodstransporter för att göra dem mer konkurrenskraftiga.

23) Förnya ansträngningarna att uppfylla sina åtaganden enligt Kyotoprotokollet, vilket är särskilt viktigt för de medlemsstater som för närvarande släpar efter när det gäller att uppfylla sina åtaganden. I detta syfte bör medlemsstaterna genomföra gemenskapens system för handel med emissionsrätter för växthusgaser: upprätta nationella fördelningsplaner; upprätta nationella register för tilldelning av utsläppsrätter; införa system för att korrekt övervaka, rapportera och kontrollera utsläpp vid källan. Förbereda nya politiska åtgärder och omedelbart genomföra åtgärder som redan beslutats inom de sektorer som inte omfattas av handel med utsläppsrätter och upprätta system för att rapportera dessa åtgärder och deras förmodade effekter på utsläppssituationen.

II. Länderspecifika riktlinjer för den ekonomiska politiken

0. Euroområdet

Den ekonomiska avmattning som kunde konstateras under 2001 och 2002 fick de strukturella svagheterna inom euroområdet att framträda klart. Den interna dynamiken, som fortfarande föreföll kraftig under år 2000, föll samman när den förväntade återhämtningen inte infann sig. En orsak till detta är att euroområdet präglas as en låg grad av potentiell tillväxt, vilket försämrar förutsättningarna för en bestående hög grad av ekonomisk tillväxt. En annan, konjunkturell orsak är den svaga inhemska efterfrågan som inte gav någon tillräcklig motvikt mot verkningarna av de ekonomiska chockerna. Detta visade sig särskilt tydligt under år 2002, när den inhemska efterfrågan inte var tillräckligt kraftig för att kunna ersätta den ursprungliga stimulans effekten från den externa efterfrågan.

Den ekonomiska tillväxten förväntas gradvis åter nå sin potential när effekterna av de chocker som inträffat nyligen avklingat. I början av år 2003 är de ekonomiska utsikterna beroende av ett antal antaganden om huruvida en befarad nedgång verkligen skall bli av, och i så fall när och under vilka former. Den geopolitiska osäkerheten påverkar särskilt starkt de ekonomiska utsikterna. Generellt sett prognostiseras tillväxten att bli fortsatt mycket svag under 2003, och åter hämtningen antas börja bli märkbar först under andra halvåret och ta fart under år 2004. De viktigaste uppgifterna för euroområdet är följande:

* Sörja för en välavvägd kombination av makroekonomiska politiska åtgärder.

* Ta sig an omotiverade skillnader i inflation.

* Förstärka samordningen av den ekonomiska politiken.

Sörja för en välavvägd kombination av makroekonomiska politiska åtgärder

Inom euroområdet måste stor omsorg läggas ned på utformningen av de kombinerade ekonomisk-politiska åtgärderna, så att de ger stöd åt en ekonomisk återhämtning utan att skada hållbarheten och stabiliteten på lång sikt. Den makroekonomiska politiken måste fortsatt vara stabilitets inriktad, men man bör utnyttja det handlings utrymme som finns för att på kort sikt stödja en återhämtning av tillväxten. I dagens situation är det viktigt att de samlade åtgärderna stöder förtroendet hos konsumenter och investerare. Varje åtgärd måste bedömas med hänsyn till hur den påverkar förtroendet för ekonomin. Detta gäller särskilt området för de offentliga finanserna. Därför måste den makroekonomiska politiken fortfarande vara inriktad på stabilitet på medellång sikt så att förtroendet stärks hos företag och konsumenter. ECB:s mål bör vara att bevara pris stabiliteten på medellång sikt och att, utan att hindra uppnåendet av detta mål, stödja den allmänna ekonomiska politiken inom gemenskapen.

När den ekonomiska aktiviteten närmar sig taket för den potentiella tillväxten är det viktigt att åter inrikta den makroekonomiska politiken på medelfristiga mål. När det gäller de offentliga finanserna måste de politiska åtgärderna säkerställa budgetsaldon som är förenliga med behovet av förberedelse för verkningarna av den demografiska utvecklingen och en struktur på de offentliga utgifterna och inkomsterna som gynnar den ekonomiska tillväxten.

Ta sig an omotiverade skillnader i inflation

Den höga grad av konvergens mellan inflations talen inom euroområdet som uppnåddes 1997 har inte bevarats, och inflations skillnaderna har därefter ökat stadigt. Inflations skillnader mellan medlems stater kan vara ett tecken på att den monetära unionen fungerar effektivt, eftersom förändringar av de relativa priserna länderna emellan kan bli en viktig justerings mekanism, när det inte finns något manöverutrymme på nationell nivå i fråga om växelkurser och penningpolitik. Däremot förefaller inflations skillnader omotiverade när de orsakas av funktions störningar på produkt- och arbets marknaderna eller av en olämplig politik. Pris- och löneökningar som en reaktion på tillfälliga chocker bör framför allt inte leda till bestående inflation. Priser och löner måste visa nödvändig flexibilitet för att förhindra en sådan utveckling och främja stabiliteten.

De skillnader i inflationstakt som noterats nyligen är ett uttryck för skillnaderna mellan de nationella ekonomierna och inte någon betydande källa till oro. Skillnaderna i inflation under tiden 2000-2002 beror nämligen huvudsakligen på skillnader i priserna på livsmedel, energi och vissa tjänster. Dessa tre sektorer svarar för nästan tre fjärdedelar av ökningen av inflations skillnaderna i förhållande till 1997. Det var särskilt ökningen av energipriserna under tiden 2000-2001 och effekterna av djursjukdomar som drabbade vissa länder mer än andra. Dessutom finns det fortfarande betydande skillnader mellan prisnivåerna i medlems länderna på många varor och tjänster som omsätts inom euroområdet. Ytterligare förbättringar av den inre marknadens funktion i kombination med den större pristransparens som skapas genom euron bör leda till ökad konvergens mellan de nationella prisnivåerna, vilket inte kan utesluta vissa tillfälliga skillnader i inflations nivåerna. Slutligen har prischockernas asymmetriska påverkan på inflationen troligen förstärkts i vissa medlems stater på grund av system för indexering av lönerna och de politiska lösningar som valts som svar på ökningen av energipriserna.

Förstärka samordningen av den ekonomiska politiken

Med en ökad ekonomisk integration ökar också risken för spridnings effekter, vilket ökar behovet av en samordning av den ekonomiska politiken. Införandet av den gemensamma valutan har ökat de externa faktorernas betydelse för den nationella politiken inom euroområdet. Eurons växelkurs, euroområdets balans mot omvärlden och den genomsnittliga inflationstakten för euroområdet har blivit allas angelägenhet. Detta för med sig av en starkare samordning, både makroekonomiskt och strukturellt, av politiken inom euroområdet för att förbättra dess motstånds kraft mot chocker, tillväxt potential och ekonomiska resultat.

För att bevara den makroekonomiska stabiliteten och genomföra en kombination av politiska åtgärder som leder till tillväxt krävs en konsekvent utformning av den makroekonomiska politiken. De politiska aktörerna måste, utan avkall på sina mandat och sitt oberoende, se till att deras mål är förenliga och söka nå fram till en gemensam bedömning av den underliggande ekonomiska situationen. De budgetansvariga myndigheterna bör bevara trovärdigheten hos de regelbaserade ramarna för skattepolitiken genom att på ett öppet redovisat och förutsebart sätt följa de överenskomna reglerna. Medlemsstaterna bör acceptera inbördes påverkan, "benchmarking" och uppställande av bästa praxis också på området för den strukturella politiken.

För att främja en harmonisk ekonomisk utveckling är det av största vikt att de politiska aktörerna nära samordnar de ekonomisk-politiska åtgärderna och att en fortlöpande givande diskussion förs i rådet och eurogruppen under medverkan av både ECB och kommissionen. Även arbetsmarknadens parters engagemang under den makroekonomiska dialogen är av stor betydelse. På internationell nivå medför även euroområdets växande betydelse att de relevanta samordnings mekanismerna måste stärkas så att de budskap som sänds ut står i relation till dess ekonomiska och finansiella betydelse i flera ekonomiska sammanhang.

Specifika rekommendationer för euroområdet

För att klara av de uppgifter som nyss beskrivits krävs omfattande strukturreformer enligt de allmänna riktlinjerna (AR) i del I av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken.

I syfte att sörja för en välavvägd kombination av makroekonomiska politiska åtgärder rekommenderas de politiska aktörerna på nationell nivå och på euroområdes nivå att

1. säkerställa att situationen på de penningpolitiska och finanspolitiska områdena samt löneökningarna låter sig förenas med pris stabilitet och med behovet av att öka förtroendet hos företag och konsumenter på kort sikt samt med en ekonomisk tillväxt nära sin potential på medellång sikt.

I syfte att ta sig an omotiverade skillnader i inflation rekommenderas de politiska aktörerna på nationell nivå och på euroområdes nivå att

2. stärka konkurrensen på produkt- och kapitalmarknaderna, förbättra arbets marknadens funktion, bl.a. genom att angripa hinder för löneflexibilitet, och främja geografisk rörlighet.

I syfte att förstärka samordningen av den ekonomiska politiken rekommenderas de politiska aktörerna på nationell nivå och på euroområdes nivå att

3. fördjupa analyserna av och diskussionerna om den ekonomiska utvecklingen och de krav som ställs på politiken, i största möjliga utsträckning utbyta information om planerade politiska åtgärder och förstärka den externa representationen inom euroområdet, samt

4. öka effektiviteten hos de befintliga samordnings förfarandena på området för struktur reformer som syftar till att stärka euroområdets tillväxt potential och motstånds kraft mot ekonomiska chocker.

1. Belgien

Under de senare åren har starka ekonomiska resultat registrerats i Belgien. Den allmänna ekonomiska nedgången har dock kraftigt påverkat Belgiens ekonomi: tillväxten av reala BNP har sjunkit gradvis från 3,7 % 2000 till 0,7 % 2002. Aktiviteten förväntas vända uppåt under 2003 och ytterligare stärkas under de följande åren och den potentiella produktions tillväxten uppskattas till något under 2,5 %. Belgien har gjort betydande framsteg i budgetanpassningen under de senaste åren. I den nuvarande ogynnsamma makroekonomiska situationen krävs dock ytterligare insatser för att leva upp till åtagandena om konsolidering av de offentliga finanserna.

Takten i minskningen av den offentliga skuldkvoten har nyligen tappat fart på grund av en lägre ekonomisk tillväxt och också på grund av negativa effekter av finansiella transaktioner. En snabb minskning av den offentliga skuldsättningen är dock av central betydelse för Belgien, särskilt med tanke på de kostnader som befolkningens åldrande kommer att medföra för de offentliga finanserna. Även förbättringar av arbetsmarknadens sätt att fungera, vilket är en nödvändighet i sig, skulle kunna bidra till budget anpassningen. Dessutom krävs reformer av produkt marknaden för att öka konkurrens kraften och produktiviteten. De uppgifter Belgien står inför är följande:

* Att se till att budgetanpassningen fortsätts under de kommande åren, särskilt i syfte att säkerställa långsiktig hållbarhet i de offentliga finanserna med hänsyn till befolkningens åldrande.

* Att öka de låga talen för deltagande i arbets livet och sysselsättning, särskilt för äldre arbets tagare och kvinnor, och ge bättre incitament till arbete.

* Att förbättra konkurrensen inom vissa tjänstesektorer samt fortsätta att effektivisera den offentliga förvaltningen och förbättra företags klimatet.

Att se till att budgetanpassningen fortsätts under de kommande åren, särskilt i syfte att säkerställa långsiktig hållbarhet i de offentliga finanserna med hänsyn till befolkningens åldrande

För att kunna minska den fortfarande höga skuldkvoten (105,4 % av BNP under 2002) och vara beredd på de kostnader för de offentliga finanserna som orsakas av befolkningens åldrande måste man konsekvent föra en sund finanspolitik på lång sikt. Den strategi Belgien har valt, särskilt politiken att bevara höga primära överskott, väntas ge utrymme för att täcka de ålders relaterade offentliga utgifterna. Det är dock en politik som måste föras oavbrutet och långsiktigt, och om de primära överskotten inte skulle hållas på en tillräckligt hög nivå skulle det kunna innebära att risken för att de offentliga finanserna blir ohållbara inte kan undvikas.

Under de kommande åren står Belgien inför den svåra finans politiska uppgiften att bevara kontrollen över de primära offentliga utgifterna och dämpa ökningen av dem i reala termer och samtidigt avsätta medel för välbehövliga reformer och andra finans politiska mål.

Därvid måste de finanspolitiska insatserna för att nedbringa den offentliga skuldkvoten stödjas av politiska åtgärder för att öka deltagandet i arbetslivet och höja de fortfarande låga sysselsättnings talen.

Att öka de låga talen för deltagande i arbets livet och sysselsättning, särskilt för äldre arbets tagare och kvinnor, och ge bättre incitament till arbete

Sysselsättningsgraden har stadigt ökat under andra halvan av 90-talet men var för 2001 fortfarande endast 59,9 %, 4 procent enheter under EU-genomsnittet och långt från EU:s mål för sysselsättningen. För äldre arbetstagare (55-64 år) var det under 2001 bara 25,1 %, den lägsta noteringen i Europeiska unionen och cirka 13,5 procentenheter under EU-genomsnittet. Det är föga troligt att de åtgärder som hittills vidtagits kommer att visa sig tillräckliga för att nå EU:s mål för år 2010. Med tanke på de uppgifter som måste lösas när befolkningen åldras förefaller det finnas behov av åtgärder i syfte att aktivera den icke-sysselsatta, potentiella arbets kraften och på så sätt höja talen för sysselsättning och deltagande i arbetslivet.

Trots de åtgärder som nyligen vidtagits för att angripa problemet med bidrags beroende och minska riskerna för "arbetslöshets fällor" finns det fortfarande ett ansenligt antal förmåns tagare i arbetsför ålder som saknar sysselsättning. De nuvarande systemen för förmåner vid arbetslöshet har inslag som gör det mindre attraktivt att börja arbeta igen och måste därför ses över ytterligare i syfte att nedbringa den fortfarande stora andelen långtids arbetslösa som utgör ett betydande strukturellt problem. Språkliga barriärer, höga registrerings kostnader för fastigheter och svag lönespridning bidrar till att skillnader mellan geografiska områden består och minskar incitamenten till rörlighet.

Att förbättra konkurrensen inom vissa tjänstesektorer samt fortsätta att effektivisera den offentliga förvaltningen och förbättra företags klimatet

Konkurrensen är fortfarande begränsad inom de flesta nätverksamheter och lokala tjänster, vilket leder till högre priser för konsumenterna för t.ex. lokalsamtal och elektricitet. Inom nätverksamheterna är svårigheterna för konkurrenter att få tillträde till näten, rent fysiska flaskhalsar och traditionella kopplingar till de offentliga myndigheterna några av förklaringarna till att de dominerande operatörerna kan behålla sin marknadskraft. Inom lokala tjänster saknas fortfarande insyn i förbindelserna mellan lokala myndigheter och privata partner, särskilt inom interkommunala organ. Trots att den givits större befogenheter som institution är konkurrensmyndigheten fortfarande underbemannad och ett faktiskt oberoende har ännu inte säkerställts för samtliga tillsynsorgan för de olika sektorerna.

Under den senaste tiden har åtgärder för att minska det administrativa trycket på företagen och effektivisera den offentliga förvaltningen börjat bidra till att skapa en företagsvänligare miljö. Planer har bl.a. satts i verket för att minska kostnaderna och de administrativa rutinerna vid företags bildande, och den s.k. Copernicus-planen har inletts i syfte att modernisera den federala förvaltningen. Det kommer fortfarande att dröja innan de konkreta effekterna av dessa planer blir iakttagbara.

Landsspecifika rekommendationer till Belgien

För att klara av de uppgifter som kort beskrivits ovan krävs omfattande strukturreformer enligt de allmänna riktlinjerna (AR) i del I av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken.

För att budgetanpassningen skall säkerställas under de kommande åren, särskilt i syfte att garantera långsiktig hållbarhet i de offentliga finanserna i en tid när befolkningen åldras, rekommenderas Belgien att

1. säkerställa att den offentliga skuldkvoten stadigt följer en sjunkande trend i tillfreds ställande takt genom obrutna höga primära överskott (AR 15),

2. begränsa de reala utgiftsökningarna inom kategori I (federal förvaltning och socialförsäkring) till 1,5 % och med prioritet utnyttja inkomster med ursprung i högre ekonomisk tillväxt än förväntat för förbättringar av budgetsaldona, och

3. förstärka den befintliga strategin för att förbereda de offentliga finanserna på verkningarna av befolkningens åldrande, särskilt genom att minska skuldsättnings graden, vidta effektivare åtgärder mot den låga effektiva pensionsåldern, fortsätta reformen av pensionssystemen och öka insatserna för att finansiera "åldrandefonden" (AR 16 och sysselsättnings rekommendation (E-REC) 2).

Belgien bör också kraftfullt genomföra samtliga rekommendationer om sysselsättningen (E-REC) som på ett mer övergripande sätt rör sysselsättnings frågor. För att öka tillväxtpotentialen, säkerställa långsiktig hållbarhet i de offentliga finanserna och vidta åtgärder mot verkningarna av befolkningens åldrande är det särskilt viktigt för Belgien att öka de låga talen för deltagande i arbetslivet och sysselsättning, särskilt för äldre arbetstagare och kvinnor, och skapa bättre incitament till arbete. Belgien rekommenderas särskilt att

4. ytterligare förstärka åtgärderna för att senarelägga utträde från arbetskraften, särskilt genom en kombination av avlägsnande av incitament till tidig pensionering (AR 16) och förbättrade förebyggande och aktiverande åtgärder för äldre arbets tagare, och

5. fortsätta insatserna för att få arbete att löna sig genom att avlägsna de viktigaste snedvridningarna av incitamenten till arbete som uppstår genom inkonsekvenser mellan skatte- och förmåns systemen (AR 4 och E-REC 3).

För att förbättra konkurrensen inom vissa tjänstesektorer samt fortsätta att effektivisera den offentliga förvaltningen och förbättra företags klimatet rekommenderas Belgien att (i enlighet med AR 9-14)

6. vidta åtgärder för att öka den effektiva konkurrensen inom nätverksamheter och lokala tjänster (i enlighet med AR 9), och

7. förbättra den offentliga förvaltningen inom ramen för den pågående reformen och fortsätta att minska den administrativa belastningen på företagen (AR 11).

2. Danmark

Den danska ekonomin har sedan flera år legat nära sin potentiella tillväxttakt med en real tillväxttakt på i genomsnitt 2,5 % under de senaste tio åren. Under denna period gynnades ekonomin av av en kraftig minskning av arbetslösheten från över 12 till nu cirka 5 % av arbetskraften. En stor del av denna minskning kan ses som strukturell. Eftersom det inte kommer att bli möjligt att upprepa en sådan minskning under kommande år och de demografiska förändringarna kommer att leda till en minskning av arbetskraftens storlek, förväntas de potentiella tillväxt talen sjunka till cirka 2 %. Den stora minskningen av arbetslösheten under det senaste decenniet har också haft en gynnsam inverkan på de offentliga finanserna som uppvisat underskott varje år sedan 1997.

Om den danska ekonomin skall kunna fortsätta att utvecklas väl, trots de lägre taken för den potentiella tillväxten, måste vissa strukturella problem angripas. För att de offentliga finanserna fortsatt skall kunna uppvisa stora överskott måste tillgången till arbetskraft ökas, både för att minska utgifterna och för att öka skatteintäkterna. Prisnivåerna är också fortfarande bland de högsta i EU - delvis på grund av bristande konkurrens inom vissa sektorer, och det finns utrymme för att öka effektiviteten inom den offentliga sektorn. De uppgifter Danmark står inför är följande:

* Säkerställa en tillfredsställande tillgång till arbetskraft med hänsyn till befolkningens åldrande

* Öka konkurrensen inom vissa sektorer och effektiviteten inom den offentliga sektorn

Säkerställa en tillfredsställande tillgång till arbetskraft med hänsyn till befolkningens åldrande

Sysselsättningstalen är redan höga i Danmark och ligger gott och väl över de mål som fastställdes i Lissabon för EU som helhet. Detta gäller även för kvinnor och äldre arbets tagare. Som förberedelse för verkningarna av befolkningens åldrande på de offentliga finanserna är det dock nödvändigt att öka arbetskraftens deltagande i arbetslivet och ytterligare minska arbetslöshetstalen, och detta utöver vad som förväntas bli resultatet av redan genomförda reformer. Sådana ökningar kan bidra till uppnåendet av regeringens mål på överskott på 1,5-2,5 % av BNP som ett sätt att förbereda sig för verkningarna av befolkningens åldrande på de offentliga finanserna.

Mycket har redan gjorts för att föra en aktiv arbetsmarknadspolitik, särskilt vad gäller rättigheten och skyldigheten till aktivering. Åtgärder har också vidtagits för att ändra bidragssystem och pensionsordningar. Dessutom har det nyligen tillkännagivits att en skattereform kommer att genomföras 2004-2007. Syftet är att sänka skatten på löneinkomster, vilket också bör bidra till ett ökat utbud på arbetskraft. Ytterligare reformer är dock nödvändiga för att säkerställa en tydlig ökning av arbetskraftsdeltagandet och sysselsättningsgraden, som redan är på en hög nivå. Det potentiella utbudet på arbetskraft skulle kunna ökas till exempel genom att bättre integrera invandrare på arbetsmarknaden, slussa studenter snabbare genom utbildningssystemet och göra insatser för att stärka äldre arbetstagares anknytning till arbetsmarknaden. Antalet personer som ingår i arbetskraften eller antalet arbetstimmar per person skulle kunna ökas ännu mer genom ytterligare reformer av skatte- och bidragssystemen, särskilt genom en nedsättning av de fortfarande relativt höga marginalskattesatserna eller genom skärpta villkor för förtidspension, eller en kombination av dessa båda åtgärder. Finansministeriets beräkningar visar att nedsättningar av olika skatteslag skulle kunna ha en tydlig effekt på utbudet av arbetskraft. När ytterligare skattereformer övervägs bör det dock ske med hänsyn till sunda offentliga finanser. Vad en höjning av pensionsåldern beträffar skulle man kunna överväga att ytterligare öka incitamenten att fortsätta arbeta i stället för att sluta arbeta tidigt genom att gå i förtidspension. För övrigt är det inte bara nödvändigt att öka utbudet på arbetskraft för att bibehålla de stora överskotten i de offentliga finanserna, utan dessutom måste den stränga kontrollen av de offentliga utgifterna fortsätta för att undvika bakslag som kan medföra att målen inte nås.

Främja konkurrensen inom vissa sektorer och effektivisera den offentliga sektorn

En ökad konkurrens skulle kunna bidra till att sänka prisnivån i Danmark, som är den högsta i EU, och öka produktiviteten, som ligger runt EU-genomsnittet. Konkurrensen är svag i ett antal branscher, till exempel energi-, bo- och byggsektorn samt för icke-handelstjänster. En fullständig liberalisering av energimarknaden skulle också kunna bidra till ökad konkurrens och lägre priser i ekonomin som helhet.

Den offentliga sektorn i Danmark är bland de största i EU. Betydande insatser har gjorts för att öka dess effektivitet, och när det gäller öppet utannonserad offentlig upphandling ligger Danmark över EU-genomsnittet. Offentliga företag är emellertid fortfarande ensamleverantörer av flera offentliga tjänster och det återstår att se i vilken utsträckning den senaste tidens reformer i syfte att öka konsumenternas valmöjligheter när det gäller offentliga tjänster kommer att öka konkurrensen från den privata sektorn. Ett område där effektiviteten skulle kunna ökas är undervisningssektorn, där OECD:s PISA-undersökning ger relativt dåliga resultat för Danmark, trots stora utgifter på undervisningsområdet.

Landsspecifika rekommendationer för Danmark

För att möta de utmaningar som sammanfattas ovan krävs det omfattande strukturreformer enligt vad som anges i de allmänna riktlinjerna (AR) som redovisas i del I i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken.

Danmark bör också beslutsamt genomföra alla sysselsättningsrekommendationer (SR), där sysselsättningsfrågor behandlas mer omfattande. För att förbereda sig inför den åldrande befolkningens konsekvenser för de offentliga finanserna och för att slå vakt om tillväxtpotentialen rekommenderas Danmark särskilt att

1. fortsätta bemödandena för att säkerställa att det skall löna sig att arbeta genom att öka incitamenten att gå in i arbetslivet och vänta med pensioneringen, särskilt genom att se till att skattereformen genomförs och genom att överväga ytterligare åtgärder för att skärpa pensions- och bidragsreglerna och sänka marginalskatterna inom ramen för sunda offentliga finanser (AR 4 samt SR 1 och 3) och

2. slå vakt om kontrollen av de offentliga utgifterna på alla förvaltningsnivåer så att de fleråriga målen för den reala ökningen av den offentliga konsumtionen nås (AR 14).

För att främja konkurrensen inom vissa sektorer och effektivisera den offentliga sektorn rekommenderas Danmark (i linje med AR 9-14) att

3. intensifiera ansträngningarna att öka konkurrensen inom sektorer där den är otillräcklig (AR 9) och

4. fortsätta bemöda sig om att effektivisera den offentliga sektorn, bland annat genom att generellt förbättra förutsättningarna för ökad konkurrens, främja benchmarking av effektiviteten inom den offentliga sektorn och öka användningen av anbudsförfaranden (AR 11).

3. Tyskland

Sedan uppsvinget till följd av återföreningen har Tyskland fått uppleva mycket lägre tillväxt sedan mitten av 90-talet, såväl jämfört med andra EU-länder som i förhållande till landets egna tidigare resultat. Stagnationen, som delvis hängde samman med kostnaderna och verkningarna av enandet, har gradvis bitit sig fast i ökande utsträckning. Under 2003 är det mycket troligt att tillväxten av BNP för tredje året i rad stannar under 1 %. Tysklands låga tillväxtpotential på cirka 1,5 % (vilket skall jämföras med 2,25 % för resten av EU) är en följd av strukturella anpassningar under tiden efter återföreningen, stelheter i arbets marknadens funktion och tyngande lagstiftning som håller produktiviteten tillbaka, och den förklaras också av en mycket låg befolknings ökning. Låg tillväxt är ett problem i sig som också påverkar de offentliga finanserna där sjunkande skatte- och socialförsäkrings intäkter har lett till att Tyskland brutit mot fördragets kriterium om underskott i de offentliga finanserna. Samtidigt förvärrar den metod som valts för att korrigera det alltför stora underskottet - höjningar av skatter och socialavgifter - problemet med den låga tillväxten. Den 14 mars drog dock förbunds kansler Schröder i ett anförande inför Förbundsdagen upp riktlinjerna för ett brett reformprogram som skulle utgöra ett viktigt steg mot en lösning av Tysklands strukturella problem.

Det går inte att finna någon lösning på det besvärliga tillståndet för de offentliga finanserna om man inte tar itu med de grundläggande orsakerna till den låga tillväxten. Långtgående reformer är så mycket mer angelägna eftersom socialförsäkrings systemen inte är rustade för att klara av verkningarna av befolkningens åldrande. Om man skall kunna lösa de båda problemen, låg tillväxtpotential och ohållbara offentliga finanser i Tyskland, är det därför oundgängligen nödvändigt att angripa fyra huvuduppgifter. De båda första gäller i huvudsak åtgärder för att öka den låga potentialen för ekonomisk tillväxt, medan de båda senare gäller hållbarheten i de offentliga finanserna. De uppgifter Tyskland står inför är följande:

* Att främja sysselsättningsskapande och anpassningsförmåga och mobilisera den outnyttjade sysselsättnings potentialen.

* Att öka produktiviteten genom förbättringar av företagsmiljön och effektivisera utbildnings systemet.

* Att påskynda konsolideringen av de offentliga finanserna.

* Att säkerställa långsiktig hållbarhet i pensions- och vårdsystemen.

Att främja sysselsättningsskapande och anpassningsförmåga och mobilisera den outnyttjade sysselsättnings potentialen

Den totala sysselsättningsgraden i Tyskland ligger nära EU:s mål på 67 % för år 2005. Sysselsättningsgraden för kvinnor överstiger redan EU:s medelfristiga mål på 57 % för år 2005, medan den fortfarande är mycket låg för äldre arbetstagare och till och med ligger under 1997 års nivå. Tysklands meriter när det gäller att skapa sysselsättning för ungdomar står i kontrast till en allvarlig brist på sysselsättnings möjligheter för lågutbildade, äldre och

invånare i mindre gynnade regioner, särskilt i östra Tyskland. På grund av den stora bristen på sysselsättning i de östra delstaterna finns det en risk för att de regionala skillnaderna på arbetsmarknaden kan fördjupas ytterligare. Om de grupper som just nämnts kunde finna sysselsättning skulle det naturligtvis ge betydande impulser till tillväxt och också stärka de offentliga finanserna. Tre strukturella faktorer förefaller vara av störst betydelse på arbetsmarknaden: För det första är Tyskland drabbat av svåra arbetslöshets- och inaktivitets fällor, särskilt för lågavlönade för vilka de kombinerade effekterna av beskattningen, socialavgifterna och indragningar av förmåner fortfarande skapar en hög effektiv marginalskattesats när tröskelvärdet på 400 euro per månad överskrids. De restriktioner som nyligen genomförts för socialförmånerna har lett till att fler övergår från att söka arbete till att lämna arbetslivet, men det är för tidigt att bedöma effekterna av incitamenten till aktivt jobbsökande, inbegripet rörlighet över bransch- och regiongränser. För det andra riskerar arbetskostnaderna för lågkvalificerade arbetstagare eller personer i de fattigaste regionerna att överskrida dessas produktivitets nivåer på grund av de samordnade löneavtalen ("Flächentarifverträge") som för varje given sektor är nära nog identiska inom hela landet. Lägre löner under provanställningar för nya arbetssökande eller i mindre gynnade regioner förhindras inte bara av kollektivavtal utan också enligt lag. Genom den s.k. "Günstigkeitsprinzip" är företagen nämligen juridiskt skyldiga att betala de minimilöner som fastställs i branschavtalen om de är medlemmar i respektive arbetsgivar organisation eller om regeringen har förklarat avtalet allmänt tillämpligt. De undantagsklausuler som kan förekomma tillämpas sällan, särskilt i västra Tyskland. För det tredje försvåras återintegreringen av arbetslösa också genom ineffektivt fungerande storskaliga aktiva arbetsmarknads program och av att dessa åtgärder utvärderas och målinriktas på ett otillfreds ställande sätt. Det är fortfarande för tidigt för att kunna iaktta effekterna av de insatser som nyligen gjorts för att förbättra utvärderingen av dessa program.

Att öka produktiviteten genom förbättringar av företagsmiljön och effektivisera utbildnings systemet

Samtidigt med den låga tillväxten av arbetskraften har produktivitets tillväxten och företagens investeringar avtagit under senare år, vilket kan hänga samman med att de reglerings mässiga kraven fortfarande är stora och att konkurrens hinder kvarstår. Även om framsteg har gjorts inom den s.k. Hartzreformen är särskilt arbetsmarknaderna fortfarande kraftigt reglerade. De viktigaste faktorerna i detta avseende är restriktionerna för avtal med bemannings företag och osäkerheterna kring domstolarnas tillämpning av lagstiftningen om anställnings skydd. Bestämmelserna om tillträde till hantverksyrken och fria yrken håller på att ses över. Dessutom är vissa delar av skattelagstiftningen mycket komplicerade och offentliga tjänster tillhandahålls i relativt begränsad utsträckning via Internet. Slutligen skapar juridiska restriktioner onödiga hinder för konkurrensen inom detaljhandeln, avgifterna för tillträde till energinäten är fortfarande relativt höga och föremål för efterhands kontroll och det finns få tecken som tyder på ett öppnande av den offentliga upphandlingen.

I ett perspektiv med en minskande arbetskraft är kvalifikations nivåerna så mycket viktigare om Tyskland skall kunna öka sin produktivitet för att kunna behålla sin levnads standard. PISA-OECD-studien visade på att de tyska gymnasieskolorna presterade relativt svaga resultat. Dessutom är de mycket långa tiderna för universitets utbildning sedan länge ett problem. Reformer av utbildnings systemet är också ett viktigt inslag i kampen mot arbetslösheten, eftersom en stor del av de arbetslösa är lågutbildade.

Att påskynda konsolideringen av de offentliga finanserna

År 2002 var underskottet i de offentliga finanserna 3,6 % av BNP, klart över fördragets kriterium i detta avseende. Ekofin-rådet beslutade redan den 21 januari 2003 att det tyska underskottet var alltför stort och rekommenderade de tyska myndigheterna att genomföra åtgärder motsvarande en procentenhet av BNP under år 2003 och att senast före utgången av år 2004 få ned underskottet till en nivå som inte längre är alltför hög. En sådan konsolidering skulle också bidra till att förbättra det allmänna företags klimatet och därigenom öka Tysklands tillväxt potential. Utan ytterligare strukturella reformer för att öka Tysklands låga tillväxt potential förefaller det dock inte troligt att skuldkvoten skulle kunna sjunka stadigt och att det fastställda målet på ett saldo nära balans under år 2006 skulle kunna nås. Därför uppmanade rådet Tyskland att genomföra brådskande reformer, inte bara på arbets marknaden utan också av de sociala trygghets- och förmåns systemen som helhet och minska reglerings trycket på ekonomin.

Att säkerställa långsiktig hållbarhet i pensions- och vårdsystemen

De sociala trygghets systemen i Tyskland finansieras huvudsakligen enligt fördelnings principen. Därför kommer pensions- och vårdsystemen att möta svårigheter när de utsätts för problemet med en åldrande befolkning. Om de nuvarande bestämmelserna förblir oförändrade måste social frörsäkrings avgifterna, som redan är bland de högsta i EU, höjas betydligt under de kommande decennierna. Det skulle öka den belastning som orsakas av den höga arbets lösheten och pressa ned tillväxten ännu mer. Inom pensions systemet krävs en bättre koppling mellan varje enskild persons inbetalningar och de förvärvade pensions rättigheterna för att undvika att pensions premierna till stor del uppfattas som skatter. Den tyska regeringen har tagit de första stegen mot ett privat fonderat pensions system ("Riester-Rente"), men hittills har bara 15 % av de anställda utnyttjat denna nya möjlighet, inte minst eftersom det är relativt hårt reglerat.

Även vårdsystemet har utsatts för ökande påfrestningar under de senaste åren, huvudsakligen på grund av otillräcklig utgifts kontroll och avsaknad av ekonomiska incitament till sparande. För närvarande diskuteras en ändrad inriktning av vårdsystemet. Den skulle bl.a. innebära att försäkrings skyddet begränsades till större risker, vilket skulle möjliggöra betydande utgifts minskningar.

Oron över de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet är så mycket mer berättigad eftersom Tysklands skuldkvot fortfarande ligger över tröskelvärdet 60 % av BNP och någon tydlig nedåtgående trend ännu inte har uppnåtts.

Landsspecifika rekommendationer till Tyskland

För att klara av de uppgifter som nyss beskrivits krävs omfattande strukturreformer enligt de allmänna riktlinjerna (AR) i del I av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken.

Tyskland bör också kraftfullt genomföra samtliga rekommendationer om sysselsättningen (E-REC) som på ett mer övergripande sätt rör sysselsättnings frågor. För att öka tillväxtpotentialen, säkerställa långsiktig hållbarhet i de offentliga finanserna, vidta åtgärder mot verkningarna av befolkningens åldrande och minska skillnaderna mellan olika regioner är det särskilt viktigt för Tyskland att främja skapande av sysselsättning och anpassnings förmåga samt mobilisera den outnyttjade arbets krafts potentialen. Tyskland rekommenderas särskilt att

1. reformera skatte- och förmåns systemen (AR 4 och E-REC 6), bl.a. genom att säkerställa att de som finner arbete eller hamnar i en högre löneklass också får nettoökningar av sina inkomster på alla lönenivåer och genomdriva att förmåner skall vara beroende av aktivt arbetssökande,

2. vidta åtgärder för att säkerställa en bättre relation mellan löner och produktivitets skillnader som har samband med färdigheter eller regioner (AR 5), bl.a. genom att se över den s.k. "Günstigkeitsprinzip", och att tillåta tillfälligt lägre löner för nytillträdande på arbets marknaden, och

3. effektivisera de aktiva arbetsmarknads programmen, bl.a. i fråga om stöd till arbets sökande, samt reformera dem utifrån kostnads effektivitets kriterier och bättre rikta in dem på de personer som löper de största riskerna för långtids arbets löshet (AR 8, 13 iv och E-REC 1).

För att skapa ökad produktivitet genom förbättringar av företags klimatet och av utbildnings systemets effektivitet rekommenderas Tyskland (i enlighet med AR 9-14) att

4. uppmuntra företagen till investeringar och tillväxt genom att skapa bättre förutsättningar för konkurrens (AR 9) och genom att ytterligare minska den reglerings mässiga och administrativa belastningen (AR 11), bl.a. genom en lägre effektiv nivå på anställnings skyddet (AR 6); och

5. genomföra ytterligare reformer som bidrar till förbättrade utbildnings resultat och till att avhjälpa bestående brister inom vissa kvalifikations områden (AR 13).

För att påskynda konsolideringen av de offentliga finanserna rekommenderas Tyskland att

6. genomföra åtgärder efter eget val som motsvarar 1 % av BNP under 2003 och få ett slut på situationen med ett alltför stort underskott senast under år 2004 (AR 1), och

7. minska det konjunkturrensade underskottet med minst en procentenhet av BNP mellan slutet av år 2003 och år 2005.

För att säkerställa långsiktig hållbarhet i pensions- och vårdsystemen rekommenderas Tyskland att

8. främja utnyttjandet av kompletterande pensions program, förstärka incitamenten till sen pensionering och kopplingen mellan avgifterna till det offentliga pensions systemet och de förvärvade pensions rättigheterna (AR 16), och

9. öka effektiviteten inom vårdsektorn genom att skapa ekonomiska incitament, exempelvis kostnads delning, för tillhandahållare och mottagare av hälso- och sjukvård.

4. Grekland

År 2002 fortsatte den grekiska ekonomin att växa i snabb takt, trots de ogynnsamma förhållandena i den internationella ekonomin. Den reala BNP-tillväxten väntas hålla sig över EU-genomsnittet med god marginal och nå upp till 3,8 % 2003 (något över den potentiella tillväxttakten på cirka 3,5 %). Det är mycket osannolikt att den ekonomiska aktiviteten, som har stimulerats av privata och offentliga investeringar främst på grund av förberedelserna inför olympiska spelen och via det tredje ramverket för gemenskapsstöd, kommer att överstiga eller hålla sig kvar på sin potentiella nivå efter 2004. Dessutom kan en hög tillväxttakt och stigande energipriser skapa ett kraftigt pristryck. Trots stark tillväxt och fallande räntor har den offentliga skulden inte minskats i någon väsentlig utsträckning. Medan skuldkvoten minskade i långsam takt 1997-1999, ökade den faktiskt 2000-2001, främst på grund av en omklassificering av stora finansiella transaktioner som tidigare inte ingick i budgeten.

Läget på arbetsmarknaden håller mycket långsamt på att förbättras. Trots att ett stort antal nya arbetstillfällen har skapats är ökningen av sysselsättningen inte tillfredsställande och arbetslösheten förblev hög, även om den minskade till under 10 % av arbetskraften 2002. Den samverkande effekten av stelheter på arbets- och produktmarknaderna och den sena utvecklingen av det kunskapsbaserade samhället, som särskilt beror på den låga nivån på investeringar i humankapital och forskning, hindrar en ökning av arbetsproduktiviteten till nivåer som skulle påskynda processen med att hinna ifatt utvecklingen.

Grekland måste konsolidera den offentliga sektorns finanser ytterligare för att tillräckligt snabbt minska den höga offentliga skuldkvoten. Strukturella problem på arbets- och produktmarknaderna måste åtgärdas för att minska den höga arbetslösheten, öka produktiviteten och främja en effektivt fungerande ekonomi. Grekland står inför följande utmaningar:

* Säkerställa hållbarheten i de offentliga finanserna på lång sikt med hänsyn till en åldrande befolkning, särskilt mot bakgrund av den höga offentliga skuldkvoten.

* Öka den låga produktionsnivån, som sammanhänger med problem på arbets- och produktmarknaderna, låga investeringar i humankapital och den sena utvecklingen av det kunskapsbaserade samhället.

* Minska den höga strukturarbetslösheten och öka sysselsättningen, särskilt bland kvinnor.

Garantera de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet med hänsyn till den åldrande befolkningen, särskilt mot bakgrund av den höga offentliga skuldkvoten

Trots de anpassningar av de offentliga finanserna och den förbättring av de offentliga finanserna som uppnåtts under tidigare år, blev minskningen av skuldkvoten inte ihållande. I själva verket ökade skuldkvoten under 2000 och 2001, efter de revideringar som Eurostat krävde, och uppgick till 105,3 % av BNP 2002. De stora finansiella transaktionerna motverkade delvis det primära överskottets gynnsamma inverkan på den offentliga skulden. Det primära överskottet väntas ha ökat i en långsammare takt 2002, medan det offentliga underskottet beräknas motsvara 1,1 % av BNP jämfört med 1,2 % 2001. Den kraftiga produktionsökningen är en solid grund för att ytterligare förbättra de offentliga finanserna och vända det offentliga underskottet i ett överskott. Det är ytterst viktigt att dels begränsa de offentliga konsumtionsutgifterna för att frigöra resurser för produktiva ändamål, dels hålla den höga skuldkvoten nere. Om den höga skuldkvoten inte kontrolleras kan den äventyra de offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt, då ett finansieringstryck väntas uppstå på grund av den åldrande befolkningen. Trots insatserna 2002 i samband med pensionsreformen tyder de fortfarande stora beräknade ökningarna av de offentliga pensionsutgifterna (från en redan hög utgångspunkt) på att ytterligare insatser krävs.

Öka den låga produktivitetsnivån, som sammanhänger med problem på arbets- och produktmarknaderna, låga investeringar i humankapital och den sena utvecklingen av ett kunskapsbaserat samhälle

Arbetsproduktiviteten har visserligen ökat kraftigt de senaste åren, men är fortfarande näst lägst i EU. Det kan förklaras med blygsamma investeringar i FoU, den fortfarande begränsade - om än ökande - spridningen av informations- och kommunikationsteknik, befolkningens låga utbildningsnivå och den åtföljande bristen på yrkeskunnig arbetskraft. Dessutom bidrar den stora andelen inhemska småföretag och mikroföretag, som delvis beror på snedvridningar som bland annat kan skyllas på arbetsmarknadslagstiftning och beskattning, till låga investeringar i FoU och innovation.

Ett bättre företagsklimat är också en nyckel till större effektivitet på produktmarknaderna. För det första är konkurrensen fortfarande begränsad inom vissa nätbranscher. Till exempel inom el- och gassektorn är det de vertikalt integrerade etablerade företagen som dominerar marknaderna. För det andra, och trots de åtgärder som vidtagits den senaste tiden för att förenkla lagstiftningen och beskattningssystemet, fortsätter dynamiken i näringslivet att hämmas av komplexa förfaranden och en föga effektiv offentlig förvaltning. För det tredje ligger Grekland näst sist när det gäller att genomföra inremarknadsdirektiv.

Minska den stora strukturarbetslösheten och öka sysselsättningen, särskilt bland kvinnor

Den totala sysselsättningsgraden i Grekland ligger betydligt under de mål som sattes av Europeiska rådet, särskilt för kvinnor. Arbetslösheten minskade för tredje året i rad 2002, men är fortfarande betydligt högre än EU-genomsnittet. Arbetslösheten bland kvinnor är mer än dubbelt större än bland män, och ungdomsarbetslösheten är mycket stor. Stelheter på arbetsmarknaden är fortfarande ett hinder för en flexiblare arbetsmarknad. Lönebildningssystemet har ännu inte ändrats på ett sådant sätt att det skulle möjliggöra lönedifferentiering utifrån produktivitet och yrkesskicklighet. Viktiga hinder för nyanställningar är skattesystemet, som fortfarandet är invecklat trots den senaste tidens förbättringar, samt de höga socialavgifterna och den mycket stränga lagstiftningen om anställningsskydd. Dessutom har reformerna i syfte att främja flexiblare anställningsformer haft en begränsad effekt, vilket visar att många arbetsgivare redan har tillgång till flexibilitet via den informella ekonomin. Reformen av den offentliga arbetsförmedlingen, som är oumbärlig för att vidta åtgärder mot den stora långtidsarbetslösheten, låter ännu vänta på sig.

Landsspecifika rekommendationer till Grekland

De utmaningar som beskrivs ovan kräver omfattande strukturreformer enligt vad som anges i de allmänna riktlinjerna (AR), som redovisas i del I i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken.

För att säkerställa de offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt med hänsyn till en åldrande befolkning, särskilt mot bakgrund av den höga offentliga skuldkvoten (AR 15), rekommenderas Grekland att

1. säkerställa att den offentliga skulden minskar stadigt i tillräckligt snabb takt genom att upprätthålla stora primära överskott (AR 15),

2. säkerställa en effektiv kontroll av de offentliga löpande primära utgifterna genom att vidta resoluta åtgärder mot problemet med oelastiska utgiftskomponenter (AR 14), t.ex. lönerna,

3. utnyttja de offentliga resurserna effektivare i syfte att öka arbetsproduktiviteten och främja arbetskapaciteten bland arbetslösa (AR 14) och

4. fortsätta reformera socialförsäkringssystemen, särskilt pensionssystemet (AR 16), för att undvika påfrestningar på de offentliga finanserna i framtiden på grund av problemet med befolkningens åldrande.

För att öka den låga produktivitetsnivån, som sammanhänger med problem på arbets- och produktmarknaderna, låga investeringar i humankapital och den sena utvecklingen av det kunskapsbaserade samhället, rekommenderas Grekland (i linje med 4-8 och 9-14 i AR) att

5. intensifiera bemödandena för att öka tillgången på yrkesutbildad arbetskraft, fortsätta uppmuntra företagen att delta i FoU och innovation och förbättra spridningen av informations- och kommunikationsteknik (AR 13 och SR 2),

6. främja konkurrensen särskilt inom energisektorerna (AR 9) och

7. fortsätta förbättra företagsklimatet och förenkla skattesystemet samt öka genomförandet av inremarknadsdirektiv (AR 9 och 11).

Grekland bör dessutom beslutsamt genomföra alla sysselsättningsrekommendationer (SR), som behandlar sysselsättningsfrågor på ett mer övergripande sätt. För att öka tillväxtpotentialen, säkerställa de offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt och vidta åtgärder mot effekterna av en åldrande befolkning är det särskilt viktigt för Grekland att minska den stora strukturarbetslösheten och öka sysselsättningen, särskilt bland kvinnor. Grekland rekommenderas särskilt att

8. öka incitamenten att arbeta, särskilt genom en ändring av skatte- och pensionssystemen, för att främja en ökad sysselsättning inom den formella sektorn, bland annat i form av deltidsarbete (AR 4 och 16 samt SR 4),

9. arbeta för en ändring av löneförhandlingssystemet för att se till att lönerna avspeglar skillnader i produktivitet (AR 5) och

10. genomföra reformpaketet för arbetsmarknaden för att förbättra balansen mellan flexibilitet och trygghet i anställningsförhållanden genom att säkerställa ett effektivt genomförande av reformer i syfte att modernisera arbetsorganisationen och genom att se över onödigt restriktiva arbetsmarknadsregler (AR 6 och SR 1).

5. Spanien

Spaniens ekonomi var anmärkningsvärt stark under andra hälften av 1990-talet, med avsevärt högre tillväxttal (nära 4 % i genomsnitt) än euroområdet och även högre potentiell tillväxt på medellång sikt (beräknad till cirka 3 %). I motsats till vad som varit fallet vid tidigare ekonomiska nedgångar har en positiv tillväxt jämfört med övriga länder kunnat upprätthållas även under den avmattningsperiod som inleddes 2001. Denna framgångsrika ekonomi har stärkts ytterligare genom att fler arbetsplatser än någonsin tidigare har skapats, samtidigt som de monetära förhållandena var särskilt gynnsamma. Medaljens baksida har varit att inflationen också kontinuerligt har varit högre än genomsnittet för övriga euroområdet, en skillnad som varit större än den som normalt skulle ha kunnat förväntas för ett land som är på väg att komma ikapp utvecklingen. Den uppenbara produktivitetstillväxten har däremot gått ned, vilket avspeglar strukturella problem som bristande konkurrens inom vissa sektorer.

För att fortsätta sin konvergens mot ekonomierna med högre inkomst inom EU (Spaniens BNP per capita är fortfarande cirka 15 % lägre än genomsnittet för EU), behöver den spanska ekonomin konsolidera arbetsmarknadens förbättrade funktion, minska skillnaderna i arbetslöshet mellan olika regioner och öka det sammanlagda deltagandet på arbetsmarknaden. Tillväxten skulle i sin tur stödjas av att produktiviteten förbättrades genom att FoU och kompetensutveckling främjades och att konkurrensen ökades. Den finanspolitiska konsolidering som har konstaterats under de senaste åren skulle stärkas ytterligare om dessa mål uppnåddes. Risken för framtida obalanser i de offentliga finanserna till följd av effekterna av den åldrande befolkningen, som visserligen har varit fördröjda, men i gengäld kännbara, kan emellertid inte uteslutas. En omfattande reform av det allmänna pensionssystemet, inklusive en förstärkt koppling mellan avgifter och bidrag, är därför nödvändig för att säkerställa att de offentliga finanserna är hållbara på lång sikt. De viktigaste uppgifterna för Spanien är följande:

* Att öka den låga sysselsättningsgraden, särskilt bland kvinnor, samt minska de stora regionala skillnaderna på arbetsmarknaden, särskilt vad gäller arbetslöshet.

* Att öka den låga produktivitetsnivån, genom att bl.a. stärka den kunskapsbaserade ekonomin med avseende på utbildningsresultat och kompetensnivå, investeringar i IT, FoU och innovation.

* Att säkerställa de offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt inför de framtida effekterna av den åldrande befolkningen.

Att öka den låga sysselsättningsgraden, särskilt bland kvinnor, samt minska de stora regionala skillnaderna på arbetsmarknaden, särskilt vad gäller arbetslöshet

Trots avsevärda insatser och framsteg under senare år (arbetslösheten har minskats med mer än 11 procentenheter sedan 1995), är arbetslösheten på runt 11,5 % fortfarande avsevärt högre än EU-genomsnittet, medan sysselsättningsgraden ligger betydligt lägre än EU-genomsnittet. Minskningen av arbetslösheten har varit större bland kvinnor än bland män, men den kvinnliga arbetslösheten är fortfarande mer än dubbelt så hög som den manliga. Trots att många nya arbetstillfällen har skapats är arbetslösheten dessutom mycket ojämnt fördelad mellan regionerna. Vid lönesättningen tas i praktiken liten hänsyn till betydande skillnader i produktivitet. Arbetsmarknaden är fortfarande starkt uppdelad mellan arbetstagare med fast anställning och ett stort antal arbetstagare med korttidskontrakt. Andelen deltidsanställda arbetstagare är emellertid låg. Geografisk mobilitet på arbetsmarknaden har i viss mån främjats genom den senaste tidens reformer av arbetsmarknad och inkomstskatt, men den är ändå fortfarande begränsad, delvis på grund av strukturella hinder, framför allt en dåligt fungerande bostadsmarknad. Dessutom tycks de offentliga arbetsmarknadsmyndigheterna sakna tillräckliga resurser för att hantera målinriktade arbetsmarknadsåtgärder och ett bidragssystem för arbetslösa som bygger på de arbetssökandes egna insatser för att engagera sig i någon form av aktivitet.

Att öka den låga produktivitetsnivån, genom att bl.a. stärka den kunskapsbaserade ekonomin med avseende på utbildningsresultat och kompetensnivå, investeringar i IT, FoU och innovation

Produktiviteten i Spanien ligger lägre än genomsnittet i EU och den har ökat mycket långsamt sedan den sista halvan av 1990-talet. Detta beror delvis på att sysselsättningen har ökat kraftigt, en ökning som har varit koncentrerad till verksamhetsgrenar med låg produktivitet. Utbildningsnivån är i allmänhet relativt låg. Ett annat hinder för snabbare produktivitetstillväxt i Spanien är att företagen investerar så lite i FoU. Det låga antalet nya patent och otillräckliga investeringar i IT och e-handel är tecken på svag innovationsförmåga. Produktivitetstillväxten hämmas även genom otillräcklig konkurrens i vissa sektorer, särskilt inom detaljhandeln och elsektorn. Under senare tid har insatser visserligen gjorts för att öka konkurrensen inom elsektorn, men de fyra vertikalt integrerade dominerande företagen som tidigare varit skyddade mot konkurrens har fortfarande monopol på sina respektive regionala marknader, samtidigt som deras importkapacitet fortfarande är låg. Trots de ansträngningar som nyligen gjorts för att begränsa de relativt betungande administrativa kraven i samband med nyföretagande, utgör dessa ytterligare en konkurrensbegränsande faktor.

Att säkerställa de offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt inför de framtida effekterna av den åldrande befolkningen

Även om de långsiktiga finanspolitiska effekterna av befolkningens åldrande visar sig senare i Spanien än i andra länder, är dessa särskilt oroande, framför allt för de allmänna pensionerna, men även för områden som kostnadsutvecklingen inom hälsovårdssektorn. De flesta undersökningar tyder på en mycket brant uppåtgående trend i beroendegraden mellan 2020 och 2030, vilket kommer att innebära allt större påfrestningar på de offentliga finanserna. En omfattande översyn av det allmänna pensionssystemet behöver göras på ett tidigt stadium, för att minska osäkerheten och göra det möjligt att införa reformer gradvis. Under den senaste tiden har visserligen en del åtgärder vidtagits för att förlänga de förvärvsarbetandes yrkesverksamma tid och öka deltagandegraden på arbetsmarknaden, men inga betydande reformer av det allmänna pensionssystemet har ännu påbörjats. Viktiga faktorer som antal pensionsberättigande år, pensionsålder och ersättningsgrad förblir oförändrade och det finns endast en svag koppling mellan avgifter och bidrag.

Landsspecifika rekommendationer för Spanien

För att tackla de problem som beskrivits ovan krävs det omfattande strukturreformer enligt vad som anges i de allmänna riktlinjerna (AR) som redovisas i del I i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken.

Spanien bör även satsa fullt ut på att genomföra samtliga sysselsättningsrekommendationer (SR), där sysselsättningsproblematiken behandlas på ett mer övergripande sätt. För att öka tillväxtpotentialen, säkra de offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt, planera för effekterna av den åldrande befolkningen och minska regionala skillnader är det särskilt viktigt för Spanien att höja den låga sysselsättningsgraden, särskilt bland kvinnor, och minska de stora regionala skillnaderna på arbetsmarknaden, särskilt vad gäller arbetslösheten. För Spanien utfärdas särskilt följande rekommendationer:

1. Att fortsätta verka för ökat deltagande på arbetsmarknaden, särskilt bland kvinnor, genom att bland annat bygga ut barnomsorgen och uppmuntra deltidsanställningar (punkt 2 i SR).

2. Att främja en reform av lönesättningen, så att den bättre återspeglar geografiska skillnader i produktivitet och ekonomiska förutsättningar på företagsnivå, samt gradvis avskaffa kollektivavtalens indexeringsklausuler (punkt 5 i AR).

3. Att reformera lagstiftningen om anställningsskydd ytterligare i syfte att minska segmenteringen av arbetsmarknaden efter olika typer av anställningsavtal (punkt 6 i AR och punkt 1 i SR).

4. Att underlätta geografisk rörlighet på arbetsmarknaden genom att undanröja skattemässiga och andra hinder, vilket bland annat innebär att främja hyresmarknaden för bostäder och avskaffa stela marknadsförhållanden i fråga om tillgången på mark för byggändamål (punkt 7 i AR och punkt 3 i SR).

För att höja den låga produktivitetsnivån, genom att bl.a. stärka den kunskapsbaserade ekonomin med avseende på utbildningsresultat och kompetensnivå, investeringar i IT, FoU och innovation utfärdas följande rekommendationer för Spanien (i linje med punkterna 9-14 i AR):

5. Att verka mer intensivt för att öka arbetskraftens kompetensnivå, investeringar i FoU och innovation samt spridningen av informations- och kommunikationsteknik (punkt 13 i AR) samt

6. att fortsätta med åtgärder i syfte att ytterligare stärka effektiv konkurrens i vissa sektorer, som elmarknaden och detaljhandelsdistributionen (punkt 9 i AR) och att vidareutveckla arbetet med att minska de administrativa kraven och pålagorna på företagen (punkt 11 i AR).

För att säkerställa de offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt inför de framtida effekterna av den åldrande befolkningen utfärdas följande rekommendation för Spanien:

7. Att genomföra en genomgripande reform av pensionssystemet, påbörja en översyn 2003 för att stärka kopplingen mellan avgifter och bidrag och kontrollera de långsiktiga ökningarna av pensionsutgifterna i samband med de kommande demografiska förändringarna (punkt 16 i AR).

6. Frankrike

Under de senaste åren växte den franska ekonomin snabbare än vad den gjorde för landets främsta europeiska partner. Även om detta resultat i hög grad hänger samman med att mycket sysselsättning har skapats under flera år, återspeglar det även effekterna av en väl avvägd finanspolitik efter 1999. Enligt beräkningar som kommissionen nyligen gjort ligger den potentiella reala BNP-tillväxten fortfarande och väger på en nivå strax under 2,5 %, vilket är nära genomsnittet för länderna i EU. Den långsamma minskningen av den underliggande inflationen under de senaste sex månaderna tyder på att ekonomin för närvarande ligger på en nivå strax under sin potential. Vissa indikatorer har nyligen visat att den reala BNP-tillväxten för närvarande håller på att tappa fart i Frankrike, precis som i andra länder i euroområdet.

Under de kommande åren kommer landets potentiella BNP att börja påverkas negativt av den demografiska utvecklingen. Det finns emellertid mycket utrymme för att stödja den potentiella tillväxten genom strukturreformer, både på arbetsmarknaden genom att öka deltagandet på arbetsmarknaden och minska den strukturella arbetslösheten och på produktmarknaderna genom att förbättra den effektiva konkurrensen inom den viktigaste nätindustrin. Om arbetet med finanspolitisk konsolidering tog fart skulle detta skapa utrymme för att minska det skattetryck som belastar arbete och investeringar och därigenom bidra till att öka potentiell BNP. Efter en tydlig försämring av det konjunkturrensade budgetsaldot 2002, som ledde till ett underskott som var större än gränsvärdet på 3 % av BNP, bör en konsolidering av de offentliga finanserna utgöra en stor och brådskande prioritering för de franska myndigheterna, särskilt inför effekterna av den åldrande befolkningen på de offentliga finanserna. De viktigaste uppgifterna för Frankrike är följande:

* Snabbt minska det offentliga underskottet till en nivå under 3 % av BNP och bibehålla de offentliga finanserna på en stadig konsolideringskurs.

* Öka deltagandet på arbetsmarknaden och minska strukturell arbetslöshet.

* Säkra de offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt inför befolkningens åldrande.

* Säkra effektiv konkurrens i nätverksamheterna och påskynda antagandet av inremarknadsåtgärder för att skapa lika marknadsvillkor.

Snabbt minska det offentliga underskottet till en nivå under 3 % av BNP och bibehålla de offentliga finanserna på en stadig konsolideringskurs

Det offentliga underskottet för Frankrike blev 3,1 % av BNP 2002. Detta innebär en stor avvikelse jämfört med det ursprungliga mål som hade lagts fast i finansplanen för 2002, där det föreskrivna offentliga underskottet var 1,4 % av BNP. Enligt kommissionens beräkningar beror försämringen av läget för de offentliga finanserna 2002 framför allt på en försämring av det konjunkturrensade budgetsaldot med cirka 1,2 procentenhet av BNP på grund av skattesänkningar och överskridanden av kostnadstaken. Denna utveckling ger belägg för förekomsten av ett alltför stort underskott i Frankrike i den mening som avses i EU-fördraget och i stabilitets- och tillväxtpakten. Kommissionen har därför beslutat inleda förfarandet vid alltför stora överskott avseende Frankrike.

En rekommendation avseende Frankrike antogs av rådet i januari 2003 i syfte att utfärda en varning för att förhindra uppkomsten av ett alltför stort underskott 2003. Hittills har Frankrike inte vidtagit de åtgärder som krävs för att i väsentlig grad förbättra det konjunkturrensade saldot under året i enlighet med rådets rekommendation. Därav följer att underskottet med tanke på det aktuella konjunkturläget med dämpad tillväxt förmodligen kommer att överskrida treprocentsgränsen 2003. Inför denna utveckling och med beaktande av att belastningen på de offentliga finanserna av den åldrande befolkningen kommer att börja öka snabbt från och med 2005, måste budgetkonsolideringen i Frankrike ges mycket hög prioritet.

Öka deltagandet på arbetsmarknaden och minska strukturell arbetslöshet

De strukturella problemen på arbetsmarknaden utgör fortfarande en viktig utmaning på medellång sikt för Frankrikes ekonomi, eftersom arbetskraften, trots de framsteg som nyligen gjorts, fortfarande är underutnyttjad. Frankrike har fortfarande en relativt låg total sysselsättningsgrad (63,8 % 2002) och en mycket låg sysselsättningsgrad för äldre arbetstagare (bland de lägsta i EU). Inför utsikterna med en åldrande befolkning och efter en minskning av den lagstadgade arbetstiden, består utmaningen i att uppmuntra till ökat deltagande på arbetsmarknaden. Deltagandet skall ökas med hjälp av ytterligare reformer av skatte- och bidragssystemet och genom reformer av pensionssystemet och villkoren för förtidspension. Frankrike behöver även fortsätta verka för en minskning av den ihållande höga strukturella arbetslösheten och den assymetri mellan utbud och efterfrågan som leder till rekryteringssvårigheter inom vissa sektorer. Åtgärder för att minska kostnaden för arbetskraft, särskilt för låglönegrupper, bör vidareutvecklas. Arbetsmarknadslagstiftningen bör ses över ytterligare, särskilt genom en förenkling av tillämpningen av lagstiftningen om anställningsskydd.

Säkerställa de offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt inför befolkningens åldrande

De svårigheter som de offentliga finanserna kommer att orsakas genom den åldrande befolkningen behöver snarast åtgärdas. Under nuvarande förhållanden skulle det krävas betydande ökningar av socialförsäkringsavgifterna för att undvika en snabb ökning av underskottet i pensionssystemet, som enligt den ekonomisk-politiska kommitténs beräkningar kommer att öka med 3,7 procentenheter av BNP mellan 2000 och 2040. En sådan utveckling skulle öka avgiftsbördan för arbetskraften och ha en starkt negativ effekt på arbetsmarknaden. Regeringen har åtagit sig att genomföra en reform av pensionssystemet före slutet av första halvåret 2003, efter samråd med arbetsmarknadens parter. Dessa reformer kommer emellertid att kunna bidra till att hållbarheten i de offentliga finanserna skall kunna garanteras på lång sikt. De bör utformas på ett sådant sätt att rättvisa mellan generationerna och likabehandling mellan olika system tillgodoses. Trots de strukturreformer som nyligen genomförts för att stävja utgiftsökningarna i hälsovårdssektorn, beräknas kostnaderna inom denna sektor öka avsevärt under 2003 och de därpå följande åren. Regeringen har tillkännagivit sina avsikter att fatta beslut om en reform av hälsovårdssektorn under det andra halvåret 2003.

Oron beträffande de offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt är särskilt kännbar eftersom det är mycket troligt att Frankrikes skuldsättningsgrad i förhållande till BNP kommer att överskrida gränsvärdet på 60 % under 2003.

Förbättra företagsklimatet, säkra effektiv konkurrens i nätverksamheterna och påskynda antagandet av inremarknadsåtgärder för att skapa lika marknadsvillkor

Trots de åtgärder som nyligen har vidtagits eller aviserats för att öka marknadernas öppningsgrad är den faktiska konkurrensen på de franska gas- och elmarknaderna fortfarande svag och de statliga före detta monopolföretagens marknadsandelar är följaktligen fortfarande mycket höga, särskilt i jämförelse med deras motparter i andra större medlemsstater.

Nyföretagande och tillväxt hämmas fortfarande av olika komplicerade förfaranden för skatter och sociala avgifter. Trots att landet har tillkännagivit sitt engagemang f