Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Ömsesidigt erkännande på inre marknaden"

(2001/C 116/03)

Den 2 mars 2000 beslutade Ekonomiska och sociala kommittén i enlighet med artikel 23.3 i arbetsordningen att utarbeta ett yttrande om "Ömsesidigt erkännande på inre marknaden".

INT-sektionen (inre marknaden, produktion, konsumtion), som ansvarat för kommitténs arbete i frågan, antog sitt yttrande den 8 november 2000. Föredragande var Göran Lagerholm och medföredragande Adrien Bedossa.

Vid sin 377:e plenarsession den 29-30 november 2000 (sammanträdet den 29 november) antog Ekonomiska och sociala kommittén enhälligt följande yttrande.

1. Inledning

1.1. Vid rådets möte (inre marknaden) i mars 1998 fastslogs att principen om ömsesidigt erkännande måste ingå i en vidare debatt om kommande åtgärder på inre marknaden, och att en väl fungerande princip om ömsesidigt erkännande måste ingå i gemenskapens framtida prioriteringar.

1.2. Som en del av sin strategi i samband med handlingsplanen för inre marknaden har kommissionen därför lagt fram ett meddelande om ömsesidigt erkännande(1) och en första tvåårs-rapport om tillämpningen av ömsesidigt erkännande på produkt- och servicemarknader(2). Rådet stödde kommissionen genom att anta rådets resolution om ömsesidigt erkännande den 28 oktober 1999(3).

1.3. ESK vill göra nedanstående kommentarer till meddelandet: Kommissionens meddelande handlar om ömsesidigt erkännande både när det gäller produkter och när det gäller tjänster. Detta dokument behandlar i huvudsak ömsesidigt erkännande på produktområdet. På tjänsteområdet är det erkännande av utbildningsbevis och examina som behandlas särskilt.

2. Bakgrund

2.1. Ömsesidigt erkännande betraktas som ett av de viktigaste instrumenten för att åstadkomma fri rörlighet för varor på inre marknaden. Det ingår som en långsiktig princip i gemenskapslagstiftningen. Under en stor del av 1990-talet har rådet och kommissionen i hög grad litat till ömsesidigt erkännande när det gäller att lösa de återstående problemen beträffande den fria rörligheten för varor mellan medlemsstaterna(4). Svårigheterna med att tillämpa principen om ömsesidigt erkännande effektivt har emellertid blivit uppenbara i många fall, och detta är ett problem för inre marknadens funktion.

2.2. Definition av ömsesidigt erkännande

2.2.1. Enligt principen om ömsesidigt erkännande har en ekonomisk aktör rätt att fritt föra ut sina produkter på marknaden eller fritt utbjuda sina tjänster i en medlemsstat, om produkterna eller tjänsterna på ett lagenligt sätt har producerats/marknadsförts i en annan medlemsstat. En medlemsstat får inte förbjuda försäljning av sådana lagliga produkter eller tjänster inom sina gränser. En medlemsstat får frångå denna princip endast under mycket speciella omständigheter, till exempel om det föreligger fara för hälsa, konsumentskydd eller miljö, eller om det finns överordnade krav av stor betydelse för allmänheten. Möjliga orsaker till sådana undantag anges framför allt i artikel 30 (f.d. artikel 36) i EG-fördraget.

2.2.2. De nödvändiga förutsättningarna för att ömsesidigt erkännande skall fungera är mycket olika för varor och för tjänster, och mellan olika sektorer (till exempel livsmedel, elektroteknik, motorfordon) och yrken (läkare, jurister, tandläkare, etc.).

2.2.3. För produkter kan följande nivåer av ömsesidigt erkännande urskiljas:

a) Erkännande av tekniska bestämmelser, inklusive standarder och specifikationer.

b) Erkännande av överensstämmelse mellan olika förfaranden för bedömning, där man erkänner varandras testmetoder, formulär för testrapportering och ackrediteringssystem som likvärdiga.

c) Erkännande av resultaten av förfaranden för bedömning av överensstämmelse, vilket inkluderar erkännande av testresultat, intyg om överensstämmelse, överensstämmelsemärken och inspektioner.

2.2.4. Med utgångspunkt i artiklarna 28 (30) och 30 (36) samt Cassis de Dijon-principen har ömsesidigt erkännande huvudsakligen behandlats på regleringsnivån, dvs. erkännande av tekniska bestämmelser. För att inre marknaden skall fungera fullt ut är det emellertid viktigt att det ömsesidiga erkännandet omfattar samtliga ovannämnda nivåer. Fri rörlighet även på det harmoniserade området förutsätter ömsesidigt erkännande på den nivå där bedömning av överensstämmelse sker.

2.2.5. Det är viktigt att konstatera att det främst är de enskilda medlemsstaterna som bär ansvar för tillämpningen av principen. För att denna skall fungera effektivt krävs därför ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna, tillsynsorganen och organen för bedömning av överensstämmelse.

2.2.6. Bland de instrument som är avsedda att övervaka och skydda tillämpningen av principen om ömsesidigt erkännande finns de överträdelseförfaranden som kommissionen kan använda mot en medlemsstat (artikel 226) och anmälningsförfarandena. Två anmälningsförfaranden har fastställts i direktiv 98/34 (tidigare 83/189) och beslut 3052/95. Det förstnämnda rör information om ny nationell lagstiftning och det sistnämnda information i efterhand när en medlemsstat tar tillbaka sin produkt från marknaden eller förhindrar att en produkt importeras till eller sprids på medlemsstatens territorium. Detta system skall alltså göra det möjligt att följa upp ny nationell lagstiftning eller regeringsåtgärder i enskilda medlemsstater som kan störa den inre marknaden.

2.3. Problem med ömsesidigt erkännande

2.3.1. Kommissionen påpekar i sitt meddelande att resultaten av en företagsenkät, genomförd i oktober 1998 och publicerad i resultattavlan för inre marknaden, visar att 80 procent av företagen fortfarande upplever att hinder för den fria rörligheten inom EU försvårar för dem att göra affärer i andra medlemsstater. Beträffande produkter uppgavs hindren av 41 procent bestå i olika nationella specifikationer eller standarder och av 34 procent i ovanliga test-, certifierings- eller godkännandeförfaranden. En stor del av dessa hinder kunde förväntas finnas inom områden där det inte finns några harmoniserade direktiv och där ömsesidigt erkännande krävs för marknadstillträde.

2.3.2. I kommissionens meddelande och i andra studier har ESK också noterat att de största problemen med ömsesidigt erkännande när det gäller produkter finns i sektorer med stränga regler för säkerhet och hälsa och olika mål för lagstiftningen i de olika medlemsstaterna. Hindren för att genomföra principen finns ofta på den nivå där bedömning av överensstämmelse sker.

2.4. Följande påpekanden kan göras när det gäller problem/funktionsstörningar i samband med produkter(5):

- Medlemsstaterna saknar förtroende för varandras bedömning av överensstämmelse. Man accepterar alltså endast de egna nationella test- och certifieringsorganen.

- Bristande lagstiftningssamarbete mellan regeringsorganen i medlemsstaterna när det gäller tillämpningen av principen.

- Svårigheter i tillämpningen av principen när synen på olika hälso- och säkerhetsaspekter skiljer sig åt mellan länderna och när det finns olika mål för lagstiftningen (till exempel i fråga om livsmedel eller kosttillskott).

- Svårigheter att tillämpa principen på miljöområdet när synen på olika miljöfaror skiljer sig åt mellan länderna och när det finns olika mål för lagstiftningen i de olika medlemsstaterna.

- Brist på kunskap om principen på lagstiftningsnivå och på den nivå där den skall tillämpas.

- Svårigheter för regeringsorgan att göra den erforderliga bedömningen av proportionaliteten och att ta hänsyn till andra medlemsstaters regler. Här krävs mycket god kännedom om vilka regler som gäller i andra medlemsstater.

- Svårigheter att tillämpa principen och att göra en korrekt riskbedömning när det gäller komplexa produktområden som kräver en djupgående teknisk analys.

- Medlemsstaternas strävan att leda utvecklingen och föregå med gott exempel på konsumentskydds- och miljöområdena medför olika krav som överordnas principen om ömsesidigt erkännande.

- Förfarandena för anmälning och information överlappar varandra och brister i effektivitet. Vissa av dem används inte alls eller slår inte mot de handelshinder som de är avsedda att undanröja.

- Bristande effektivitet i tillämpningen av principen inbegriper administrativa dröjsmål samt merkostnader eller byråkratiska hinder för aktörerna.

- När harmoniserade direktiv av olika skäl inte fungerar, till exempel när det gäller byggutrustning, skall principen om ömsesidigt erkännande kunna fungera som grundval för att ge produkter tillgång till marknaden. Så är inte fallet i dag.

2.5. För servicesektorn visar den företagsenkät som kommissionen hänvisar till i sitt meddelande att förbättringarna har varit små när det gäller att avlägsna handelshinder mellan medlemsstaterna. Svårigheterna att få ömsesidigt erkännande att fungera i servicesektorn beror ofta på olika konsumentskyddsbestämmelser i de olika medlemsstaterna.

3. Kommentarer till kommissionens meddelande

3.1. ESK ger starkt stöd till det tillvägagångssätt och de åtgärder som kommissionen föreslår i sitt meddelande om ömsesidigt erkännande. Kommittén välkomnar följande förslag:

1) Tillämpningen av principen skall övervakas noggrannare för att öka dess trovärdighet. Detta kan t.ex. ske genom en rapport som ges ut vartannat år, genom att understryka medlemsstaternas skyldigheter och påskynda överträdelseförfarandena eller genom att utnyttja anmälningsförfarandena på ett bättre sätt.

2) Åtgärder inriktade på medborgarna och de ekonomiska aktörerna, t.ex. förbättrad information, ekonomisk analys och utbildning (sektorsvisa rundabordskonferenser) för att skapa mekanismer som bidrar till att genomföra principen.

3) Åtgärder från medlemsstaternas sida, t.ex. att föra in regler om ömsesidigt erkännande i den nationella lagstiftningen och att utvidga det administrativa samarbetet.

3.2. Vad beträffar problemen med att genomföra ömsesidigt erkännande av produkter måste kommissionen i framtiden tydligare hålla isär problem som får konsekvenser på olika nivåer av erkännande - tekniska specifikationer, bedömning av överensstämmelse (förfaranden och resultat) - enligt definitionen ovan. Detta är viktigt eftersom problemen och lösningarna är olika på olika nivåer.

3.3. De hinder för produkter som företag för närvarande drabbas av när det gäller bedömning av överensstämmelse kan visa sig vara svåra att undanröja genom principen om ömsesidigt erkännande. Dessa hinder, som kommissionen tenderar att betrakta som "marknadsrelaterade krav" eller "gråzonskrav", har starka kopplingar till nationella standarder och regleringar. Medan harmo-nisering kan fungera som en katalysator för att förändra den nationella regelkulturen, och på så sätt undanröja en del av dessa "gråzonshinder", kan ömsesidigt erkännande snarare lägga en starkare grund för hindren.

3.4. Eftersom bedömningen av överensstämmelse inom EU i dag till stor del sköts av privata organ, är det svårt för kommissionen att göra något åt problemen med att principen inte fungerar på detta område. I många fall ger dock harmoniserad lagstiftning en bättre grund för ömsesidigt erkännande när det gäller överensstämmelse.

3.5. I fråga om påståendet att ett ömsesidigt erkännande inte fungerar effektivt inom områden som är starkt präglade av säkerhets- och hälsoaspekter, drar kommittén slutsatsen att det sannolikt endast fungerar effektivt om medlemsstaterna accepterar/erkänner att målen och regleringsmetoderna är funktionellt likvärdiga. När det finns stora skillnader i fråga om målen och regleringsmetoderna krävs det starka harmoniseringsmekanismer för att överbrygga denna klyfta, så att principen "ömsesidigt erkännande" kan fungera i praktiken. Det krävs mer systematiska metoder för att öka informationsutbytet och förbättra samarbetet mellan förvaltningarna för att man skall kunna lösa detta problem.

3.6. I sitt meddelande förespråkar kommissionen ömsesidigt erkännande, vilket ger intryck av att kommissionen föredrar detta styrmedel framför harmonisering. I vissa fall anser ESK att man går för långt i sitt förespråkande av ömsesidigt erkännande.

3.6.1. Ett av de främsta skälen till att kommissionen föredrar ömsesidigt erkännande framför harmonisering är respekten för subsidiariteten. Även om ESK erkänner vikten av subsidiariteten, kan denna princip vara mindre relevant på områden som rör harmonisering av produktkrav där företagen, inklusive de små och medelstora företagen, liksom konsumenterna är mer betjänta av en standard och en uppsättning produktkrav i ett harmoniserat direktiv.

3.6.2. Kommittén vill också påpeka att en harmonisering av lagstiftningen i många fall kan ligga väl i linje med EU:s mål att hålla lagstiftningen inom EU och medlemsstaterna till ett minimum och göra den effektivare. I detta fall innebär harmonisering att gå från mer lagstiftning till mindre och att ersätta olika och disparata nationella regler med harmoniserade regler. Detta är särskilt viktigt med hänsyn till utvidgningen, då en uppsättning regler är bättre än femton eller fler. På harmoniserade produktområden har EU i praktiken tidigt kunnat sluta föranslutningsavtal med vissa kandidatländer om bedömning av överensstämmelse och erkännande av industriprodukter (så kallade PECA-avtal, avtal enligt protokollet om europeisk bedömning av överensstämmelse). Med dessa avtal bringas kandidatländernas lagstiftning i överensstämmelse med EU-lagstiftningen, och inre marknadens fördelar kan sektorsvis utsträckas till dessa länder.

3.6.3. .Som kommissionen påpekar i sitt meddelande skapar ett ömsesidigt erkännande ökad produktdiversifiering när det fungerar effektivt. När principen inte fungerar kan den dock få motsatt verkan. Med andra ord kan brist på harmonisering påverka diversifieringen negativt genom att lokala marknader skyddas och produkter från andra medlemsstater utesluts. Harmoniserade villkor i form av direktiv eller normer är generellt sett inte tvingande, utan grundar sig på prestanda eller funktion och torde därför inte ha någon inverkan på produktdiversifieringen.

3.6.4. Det krävs ofta en harmonisering för att man skall kunna undanröja tekniska handels-hinder och anpassa olika bestämmelser. I meddelandet hänvisar man till det stöd för principen om ömsesidigt erkännande som återfinns i Världshandelsorganisationens avtal om tekniska handels-hinder. ESK vill framhålla att denna hänvisning främst är relevant i fråga om bedömningen av överensstämmelse. Beträffande de avtal om ömsesidigt erkännande som slutits mellan EU och USA har det varit ett krav att EU haft en harmoniserad lagstiftning.

4. Rekommendationer

4.1. Ekonomiska och sociala kommittén anser att en väl fungerande princip i fråga om ömsesidigt erkännande bör vara av högsta prioritet för kommissionen och parlamentet, särskilt med tanke på att kommissionen tycks föredra att fullborda den inre marknaden med hjälp av ömsesidigt erkännande. Kommittén vill framhålla sitt starka stöd för de förslag som presenteras i meddelandet från kommissionen och särskilt i den första tvåårsrapporten.

4.2. Kommissionen menar att det är en svår men viktig uppgift att göra en avvägning mellan att harmonisera lagstiftningen i medlemsländerna och att tillämpa ömsesidigt erkännande. Ekonomiska och sociala kommittén vill understryka att de kostnader som följer av att inte harmonisera, utan i stället förlita sig på ömsesidigt erkännande, kan vara mycket högre än vad kommissionen gör gällande i sitt meddelande. Införandet av en harmoniserad inre marknad är i många fall det enda sättet att undanröja kvarstående hinder. Kommissionen bör i framtiden uppnå en bättre balans i valet mellan harmonisering och ömsesidigt erkännande.

4.3. Det krävs i många fall en harmoniserad inre marknad för att man på multilateral nivå skall kunna undanröja tekniska handelshinder och anpassa produktionsvillkoren. Fullbordandet av den inre marknaden påverkar i mycket hög grad det europeiska näringslivets globala konkurrenskraft, med alltmer komplicerade varor och allt kortare tid för produktutveckling och marknadsföring. Det är viktigt, både för näringslivet och konsumenterna, att kommissionen tar hänsyn till denna globala aspekt när man väljer styrinstrument, dvs. harmonisering eller ömsesidigt erkännande.

4.4. Det återstår många hinder för en fri rörlighet på området för bedömning av överensstämmelse, och ESK föreslår därför att kommissionen fäster större vikt vid ömsesidigt erkännande i samband med bedömningen av överensstämmelse och den roll som provningsinstitut, certifieringsinstanser och standardiseringsorgan spelar på detta område. Kommittén föreslår att kommissionen skall titta närmare på 1) hur man skapar en starkare alleuropeisk infrastruktur genom att binda organen för bedömning av överensstämmelse till principen om ömsesidigt erkännande, 2) genom att utvidga dagens rapporteringsförfarande som tvingar organ för bedömning av överens-stämmelse att meddela när det krävs två prov, 3) genom att se närmare på den roll som varumärkning kan spela på detta område.

4.5. ESK skulle vilja att kommissionen lade större vikt vid att stärka nätverket mellan samordningscentrumen för inre marknaden i alla medlemsländer och understryker deras roll när det gäller att främja ömsesidigt erkännande.

4.6. Eftersom administrativt samarbete är en hörnsten när det gäller att få ömsesidigt erkännande att fungera, efterlyser Ekonomiska och sociala kommittén en rapport från kommissionen om vilka framsteg som görs i fråga om samarbetet mellan medlemsstaternas förvaltningar, som en uppföljning av rådets resolution från 1994 om ökat informationsutbyte och samarbete mellan medlemsstaternas förvaltningar.

4.7. Enligt kommissionens strategi för inre marknaden och dess målinriktade åtgärder för att undanröja återstående hinder(6) skall medlemsstaterna och kommissionen ha genomfört åtgärderna i kommissionens meddelande och rådets beslut senast i juni 2001. ESK skulle vilja följa upp genomförandet när det gäller följande punkter:

- Förbättring av anmälningsförfarandena.

- Främjande av ömsesidigt erkännande av certifikat och tester.

- Förbättring av informationsutbytet och det administrativa samarbetet.

4.8. ESK vill även stödja att ESK:s observationsgrupp för den inre marknaden samarbetar med kommissionen i denna fråga och arbeta för att förbättra effektiviteten i de åtgärder som vidtas för att främja ömsesidigt erkännande.

4.9. ESK anser generellt att klagomål från företag om hinder som beror på att det ömsesidiga erkännandet inte fungerar behöver hanteras på ett mer strukturerat sätt och med mer insyn. ESK stöder förslagen i meddelandet i detta hänseende.

5. Kommentarer och rekommendationer i fråga om ömsesidigt erkännande av utbildningsbevis och examina

5.1. Av kommissionens meddelande framgår tydligt de problem som finns för ett antal yrken, i synnerhet sådana yrken som inte omfattas av något särskilt direktiv om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande och principen om fri rörlighet för personer med vissa examina eller utbildningsbevis.

5.1.1. Det är därför nödvändigt att hitta sätt att förbättra tillämpningen av principen om ömsesidigt erkännande, vilket för utövare av dessa yrken skulle vara en praktisk och effektiv väg till ekonomisk integration.

5.1.2. De problem som uppstår på detta område drabbar främst enskilda individer, eftersom de härrör från att man bedömer överensstämmelsen mellan kvalifikationer från fall till fall.

5.1.3. Det är viktigt att höja medvetenheten om principen om ömsesidigt erkännande från relevanta myndigheter i medlemsstaterna, vilket också betonas i kommissionens meddelande.

5.1.4. ESK stödjer de riktlinjer som kommissionen har föreslagit när det gäller erkännande av utbildningsbevis och examina:

5.1.4.1. Sektorsvisa rundabordskonferenser på Europanivå mellan företrädare för myndigheter som ansvarar för övervakning och företrädare för de yrken som berörs, och nationella seminarier över särskilda teman.

5.1.4.2. Genomförande av särskilda projekt som läggs fram för kommissionen av medlemsstaterna, i syfte att åstadkomma en informationspolitik som inbjuder till aktivt deltagande.

5.1.4.3. Hantering av enskilda klagomål inom problemsektorer, och systematisk uppföljning av de lösningar som föreslås av medlemsstaterna. Om medlemsstaterna skall vara ansvariga för att principen efterlevs, måste partnerskap och ett lyckat samarbete mellan medlemsstaterna till för att denna process skall kunna hålla en hög profil.

5.1.4.4. ESK anser att det är särskilt viktigt att ett telematiknät upprättas och att man i större utsträckning använder "kontaktpunkter" - eller närmare bestämt samordnare - för alla de reglerade yrkena inom den inre marknadens alla sektorer.

5.2. ESK ser särskilt positivt på de åtgärder som föreslås för att säkerställa en trovärdig övervakning av att principen om ömsesidigt erkännande tillämpas:

- Utvärderingsrapporter, särskilt rapporterna om direktiven 89/48 och 92/51 om det allmänna systemet, som redan överlämnats till rådet och Europaparlamentet, samt arbete för att höja medvetenheten i medlemsstater som ställs inför liknande problem.

- Iakttagande av de förpliktelser som korrekt tillämpning av gemenskapslagstiftning medför och (i vissa fall automatisk) tillämpning av överträdelseförfarandena i enlighet med fördraget i alla relevanta fall.

- Anmälningsförfaranden, särskilt på icke-harmoniserade områden, med målet att införliva principen om ömsesidigt erkännande i nationell lagstiftning.

- Förbättring av informationen och den ekonomiska analysen.

5.3. Branschorgan och branschorganisationer på både medlemsstats- och gemenskapsnivå har ibland försökt komma med förslag om hur man skall överbrygga klyftan mellan det allmänt hållna direktiv 89/48 och enskilda yrkens särdrag med tanke på de tydliga fördelarna med införande av särdirektiv.

5.3.1. Den lagstiftningsstrategi som genomsyrar den aktuella ändringen av direktiv 89/48, vilket genomgår en andra behandling i Europaparlamentet, innehåller förslag om ett nytt direktiv som skall föra samman de nuvarande sektorsinriktade direktiven och även omfatta de yrken som för närvarande regleras av direktiv 89/48 och kräver lång utbildning (minst fem år). Syftet är att förse gemenskapen med ett gemensamt instrument som klarar av tekniska innovationer och de krav marknadens komplexitet ställer, och som ger konsumenterna en garanti för tjänsternas kvalitet.

5.3.2. Eftersom lagstiftningsstrategin kräver tid och resurser har man följt en andra strategi, som syftar till att upprätta en referensram i form av en rekommendation snarare än lag.

5.3.2.1. Icke-reglerade yrken kan ansluta sig till en uppsättning gemensamma regler rörande utbildning, yrkesstandarder och etiska regler, så att deras kvalifikationer kan urskiljas på frivillig men igenkännlig grund.

5.3.2.2. Ett aktuellt exempel på denna process är titeln Eur Ing, som tilldelas europeiska ingenjörer som uppfyller vissa utbildningsmässiga och yrkesmässiga kriterier på Europanivå som fastställts av det europeiska ingenjörssamfundet.

5.3.3. Andra yrken är beredda att följa detta exempel under följande förutsättningar:

- De har någon sorts europeisk branschorganisation.

- De har redan fastställt utbildningsstandarder och eventuellt bestämmelser rörande ömsesidigt erkännande.

- De är villiga att hävda sin professionalism på marknaden för konsumentskydd.

5.3.3.1. Vissa yrkesgrupper berörs, till exempel agronomer, geologer, lantmätare och byggnadsingenjörer samt tekniker inom jordbruksindustrin och laboratorietekniker. Det är intressant att dessa yrken alla har något med hälsa och säkerhet att göra, i linje med bestämmelserna i artikel 152 i fördraget.

5.3.3.2. Denna förteckning måste uppenbarligen betraktas som provisorisk och kommer att kräva fortlöpande uppdatering, eftersom de uppgifter som samlats in av den samordnargrupp som inrättats i enlighet med direktiven 89/48 och 92/51 är osäkra.

5.3.3.3. Denna andra metod kan givetvis bara tillämpas när det gäller icke-reglerade yrken, det vill säga yrken som inte har fastställt egna regler eller inrättat ett eget branschorgan.

5.4. Eftersom situationen är akut och erkännande av utbildningsbevis är så viktigt, särskilt när det gäller icke-reglerade yrken, stöder ESK inrättandet av ett europeiskt system som via registrering i ett europeiskt register ger erkänd status åt alla yrkesverksamma personer som omfattas av detta arrangemang i hela EU.

Bryssel den 29 november 2000.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Göke Frerichs

(1) KOM(1999) 299 slutlig, 16.6.1999.

(2) SEK(1999) 1106 slutlig, 13.7.1999.

(3) 12122/99.

(4) Inklusive Eftas tre medlemsstater (EES-området).

(5) Dokument från UNICE, "Ömsesidigt erkännande", juni 1999.

(6) KOM(2000) 257 slutlig.