om användning av medicinsk reseförsäkring, i enlighet med artikel 15 i förordning (EG) nr 810/2009, för viseringsinnehavare under deras vistelse i medlemsstaterna

Försäkringen ska täcka tiden för viseringsinnehavarens vistelse i medlemsstaterna. Försäkringsbeloppet ska uppgå till minst 30 000 euro (nivå fastställd 2004) och fordringar måste kunna drivas in i en medlemsstat.

Enligt artikel 15 i viseringskodexen ska sökande styrka att de har ”lämplig och giltig” försäkring som täcker ”eventuella kostnader som kan uppstå i samband med hemtransport av medicinska skäl, brådskande läkarhjälp och/eller akut sjukhusvård eller vid dödsfall under vistelsen eller vistelserna inom medlemsstatens territorium”. Personer som ansöker om visering för flera inresor måste uppvisa bevis för den första planerade resan. När ansökan lämnas in informeras den berörda personen, genom att underteckna ansökningsformuläret, om behovet att teckna försäkring för eventuella framtida vistelser.

I sitt förslag om en riktad översyn av viseringskodexen 2018 föreslog kommissionen inga ändringar av försäkringsbestämmelserna. Europaparlamentet och rådet enades om att ge kommissionen i uppdrag att utarbeta en rapport för att kontrollera åtgärdens effektivitet. Enligt artikel 2.3 i förordning (EU) 2019/1155 om ändring av förordning (EG) nr 810/2009 ska kommissionen utarbeta en rapport som ska översändas till Europaparlamentet och rådet på grundval av ”relevanta tillgängliga uppgifter om viseringsinnehavarnas användning av [medicinsk reseförsäkring] [...] under sin vistelse på medlemsstaternas territorium och om de kostnader som nationella myndigheter eller tillhandahållare av medicinska tjänster till viseringsinnehavare har ådragit sig” som tillhandahålls av medlemsstaterna.

Sedan 2004 måste personer som ansöker om visering för kortare vistelse visa upp bevis på ”lämplig och giltig medicinsk reseförsäkring” som täcker akut sjukhusvård eller återbördande till hemlandet på grund av oförutsedda hälsoproblem under deras vistelse i EU:s medlemsstater. Rådets beslut att göra dessa regler tillämpliga krävde vid tidpunkten ingen konsekvensbedömning, och ingen annan form av ingående analys av åtgärdens effekter genomfördes. Utan ändringar i sak införlivades dessa bestämmelser i artikel 15 i viseringskodexen (förordning (EG) nr 810/2009).

om användning av medicinsk reseförsäkring, i enlighet med artikel 15 i förordning (EG) nr 810/2009, för viseringsinnehavare under deras vistelse i medlemsstaterna

-Vilka uppgifter samlas in om den hälso- och sjukvård som ges till innehavare av viseringar för kortare vistelse och om den försäkring de har?

-Hur kontrolleras att viseringsinnehavare som behöver akut vård under sin vistelse har lämplig och giltig medicinsk reseförsäkring? Vad händer om så inte är fallet?

Medlemsstaterna uppmanades att tillhandahålla ”relevanta tillgängliga uppgifter om viseringsinnehavarnas användning av medicinsk reseförsäkring under sin vistelse på medlemsstaternas territorium och om de kostnader som nationella myndigheter eller tillhandahållare av medicinska tjänster till viseringsinnehavare har ådragit sig” på grundval av följande frågor:

Kommissionen genomförde preliminära undersökningar (2019–2020) i denna fråga genom att kontakta folkhälsoinstitut och folkhälsoorgan i medlemsstaterna. De flesta uppgav att de inte kunde ge ytterligare inblick i användningen av försäkringar eftersom sådana uppgifter inte samlas in centralt. Följande brister rapporterades dock:

-Vilken organisation ansvarar för insamlingen av sådana uppgifter?

-Vad är policyn för obetalda sjukhusräkningar? Görs försök att driva in sådana skulder? I vilken utsträckning har man lyckats få tillbaka obetalda sjukhusräkningar från patienter eller försäkringsbolag?

-Vad är det (beräknade) totala beloppet för obetalda sjukhusräkningar av innehavare av viseringar för kortare vistelse (2019)? Hur kan detta belopp jämföras med obetalda sjukhusräkningar av andra kategorier av tredjelandsmedborgare (besökare som är undantagna från viseringskravet, personer som innehar uppehållstillstånd eller viseringar för längre vistelse)?

Medlemsstaterna uppmanades att samla in synpunkter från alla offentliga förvaltningar och intressenter i sitt land, däribland hälso- och sjukvårdsmyndigheter, försäkringsbolag och vårdgivare.

1.Medlemsstaternas svar

Alla medlemsstater i EU-28 utom en och de Schengenassocierade länderna svarade, även om den information som lämnades i svaren varierade avsevärt. 16 svarande hade genomfört undersökningar genom olika statliga organ, men hur grundliga undersökningarna var varierar. De återstående svarande begränsade sina svar till att förklara att ”inga uppgifter finns tillgängliga”.

Vad gäller innehållet i svaren är det gemensamma inslaget att det i allmänhet inte finns någon formell central uppgiftsinsamling om den hälso- och sjukvård som ges till tredjelandsmedborgare och att inga uppgifter samlas in om den rättsliga grunden för en viss tredjelandsmedborgares vistelse (t.ex. innehavare av en visering för kortare vistelse, resenär som får resa fritt) när han eller hon får vård. I vissa svar ges en detaljerad beskrivning av den nationella organisationen av hälso- och sjukvården och indrivningen av betalningar, medan andra svar är mycket allmänna. Vissa medlemsstater delade specifika siffror om obetalda sjukhusräkningar som genereras av tredjelandsmedborgare, men beräkningsmetoderna och beräkningsperioderna gör det omöjligt att göra någon meningsfull jämförelse.

-Allmän akutvårdsgaranti

I allmänhet tillhandahåller offentliga sjukhus i alla medlemsstater akutvård för alla människor oavsett hemvist, viseringsstatus och innehav av sjukförsäkring. Dessutom har ett antal medlemsstater slutit bilaterala vårdavtal med vissa ”viseringsskyldiga” tredjeländer, vilket innebär att vårdkostnaderna sannolikt kommer att täckas för viseringsinnehavare som är medborgare i dessa länder, även om de inte har någon försäkring.

-Hälso- och sjukvårdsinstitutionernas kontroll av försäkringsinnehav

Att ha en försäkring är inte en förutsättning för att få vård. De flesta medlemsstater noterar dock att sjukvårdsinrättningarna, beroende på patientens tillstånd när han eller hon läggs in, kan kräva en försäkring före behandlingen, men att det inte finns något enhetligt tillvägagångssätt. I de flesta fall ombeds patienten att visa upp sådana bevis efter behandlingen eller betala sjukhuset direkt, eller så fakturerar sjukhuset försäkringsgivaren.

Vissa sjukvårdsinrättningar i medlemsstaterna kräver en förskottsbetalning från patienten (t.ex. belopp upp till 300 euro), vilket gör återvinning från försäkring irrelevant. Andra kräver att alla som är bosatta utanför EU eller, i förekommande fall, en inbjudande person/sponsor betalar vården direkt.

-Brist på uppgifter för att avgöra om viseringsinnehavare använder sin försäkring

När patienternas personuppgifter samlas in kan även uppgifter om deras nationalitet samlas in. Uppgifter om omständigheterna för vistelsen (dvs. om personen har visering eller uppehållstillstånd) för personer som har fått vård samlas inte in centralt, men kan förvaras på sjukhus eller på regional nivå. Vissa medlemsstater har gjort ad hoc-undersökningar om tredjelandsmedborgare som har fått läkarvård, men utan att skilja mellan omständigheterna för vistelsen och täckningen för bilaterala vårdavtal.

Tre medlemsstater har uppgett att stickprovskontroller görs vid de yttre gränserna för att kontrollera om viseringsinnehavare har en giltig försäkring. En av dessa tre uppger att avsaknaden av en försäkring kan leda till att viseringen återkallas på grund av att ett av villkoren för beviljande av visering inte längre är uppfyllt.

-Indrivning av obetalda sjukhusräkningar

Ingen medlemsstat verkar tillämpa övergripande regler eller riktlinjer för indrivning av obetalda sjukhusräkningar. Detta beror också på den decentraliserade organisationen av hälso- och sjukvården i de flesta medlemsstater, som överlåter åt den enskilda inrättningen att fastställa sin egen praxis.

Alla medlemsstater bekräftar att indrivning från privatpersoner eller försäkringsbolag utomlands är extremt utmanande (tidskrävande och dyrt).

I vissa medlemsstater finns nationella ”återförsäkrare” i form av offentliga organ under hälsovårdsministeriet som täcker sjukhusens kostnader för obetalda räkningar, men de har inga möjligheter att kräva återbetalning av patienten eller försäkringsgivaren.