[pic] | EUROPEISKA KOMMISSIONEN |

Bryssel den 31.1.2011

KOM(2011) 23 slutlig

Rekommendation till

RÅDETS BESLUT

om ordning för omförhandlingen av det monetära avtalet med Monaco

MOTIVERING

De monetära avtalen mellan Europeiska unionen och Monaco, San Marino respektive Vatikanstaten ingicks för att ge rättslig kontinuitet åt de bestämmelser som innan euron infördes gällde mellan dessa länder å ena sidan och Frankrike och Italien å den andra.

Ett årtionde efter det att euron ersatte de tidigare italienska och franska valutor som användes av Monaco, San Marino och Vatikanstaten, uppmanade rådet kommissionen att se över de monetära avtalen[1]. Resultaten av kommissionens bedömning infördes i kommissionens meddelande om hur de monetära avtalen med Monaco, San Marino och Vatikanstaten fungerar[2].

Kommissionens slutsats var att de monetära avtalen i sin nuvarande form behövde ändras, för att man skulle få ett mera konsekvent förhållningssätt i förbindelserna mellan unionen och de länder som undertecknat avtalen. Med detta som utgångspunkt fattade rådet den 16 oktober 2009 två beslut som överlät på Europeiska kommissionen och Italien att omförhandla gällande avtal. Den 17 december 2009 ingicks ett nytt monetärt avtal med Vatikanstaten[3], medan diskussionerna med San Marino fortfarande pågår.

I detta utkast till rekommendation till rådsbeslut fastställs en ordning för omförhandlingen av avtalet med Monaco.

I de befintliga avtalen med Vatikanstaten och San Marino krävdes ett betydande antal ändringar. Däremot bör omförhandlingen av det monetära avtalet med Monaco få betydligt mindre omfattning, eftersom Monaco redan tillämpar all relevant unionslagstiftning på bank- och finansområdet. Kommissionen föreslår därför att följande bestämmelser ändras:

- Tak för utgivning av euromynt

Av historiska skäl fastställdes de årliga utgivningstaken för Monaco, San Marino och Vatikanstaten på två olika sätt (Monaco får i nuläget ge ut högst en femhundradel av den mängd mynt som präglas i Frankrike, medan fasta kvoter gäller för Vatikanstaten och San Marino). Detta har fått mycket olika resultat.

För att samtliga länder med monetära avtal ska behandlas rättvist, har kommissionen föreslagit att man inför en ny enhetlig metod för beräkning av utgivningstaken för euromynt som även ska användas i alla avtal. Kommissionen har också föreslagit höjda utgivningstak för de länder som undertecknar de monetära avtalen, för att deras mynt i högre utsträckning ska komma i omlopp. Mynt som framställs i små mängder är mycket eftertraktade av myntsamlare. Följaktligen tjänar mynten inte sitt ursprungliga ändamål som betalningsinstrument, utan behålls som samlarobjekt.

I linje med det nya avtalet med Vatikanstaten och det som förhandlas med San Marino skulle de nya taken för Monaco få en fast och en rörlig del:

1. Den fasta delen bör syfta till att täcka myntsamlarnas efterfrågan. Enligt allmän uppfattning skulle cirka 2 340 000 euro räcka för att täcka samlarmarknadens efterfrågan.

2. Den rörliga delen skulle i Monacos fall baseras på den genomsnittliga utgivningen per capita i Frankrike. Den genomsnittliga utgivningen av mynt per capita i Frankrike år n-1 skulle multipliceras med antalet invånare i Monaco. Val av behörig domstol

Enligt de gällande monetära avtalen har unionen inga andra redskap för det fall att de länder som undertecknat de monetära avtalen inte fullgör sina skyldigheter (exempelvis inte införlivar unionslagstiftningen i rätt tid) utöver den slutgiltiga – och därmed osannolika – möjligheten att ensidigt frånträda avtalet. Kommissionen föreslår således att Europeiska unionens domstol får behörighet att avgöra tvister som kan uppstå med anledning av de monetära avtalens tillämpning.

- Avtalets form

Det monetära avtalets form bör anpassas.

- Rekommendation till

RÅDETS BESLUT

om ordning för omförhandlingen av det monetära avtalet med Monaco

EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA BESLUT

med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 219.3,

med beaktande av kommissionens rekommendation[4],

med beaktande av Europeiska centralbankens yttrande[5], och

av följande skäl:

3. Från och med införandet av euron har unionen behörighet i monetära frågor och växelkursfrågor.

4. Rådet bör besluta om en ordning för avtalsförhandlingar och ingående av avtal som rör monetära frågor eller växelkursfrågor.

5. Den 26 december 2001 ingick Frankrike på gemenskapens vägnar ett monetärt avtal med Furstendömet Monaco.

6. Frankrike har långvariga monetära band med Monaco vilka grundar sig på olika rättsliga instrument. Finansinstituten i Monaco har möjlighet till refinansiering i Banque de France och deltar i vissa franska betalningssystem, på samma villkor som franska banker.

7. I sina slutsatser av den 10 februari 2009 uppmanade rådet kommissionen att se över hur de nuvarande avtalen fungerar och att överväga möjliga höjningar av taken för utgivning av mynt.

8. I sitt meddelande om hur de monetära avtalen med Monaco, San Marino och Vatikanstaten fungerar[6] drog kommissionen slutsatsen att det monetära avtalet med Monaco i sin nuvarande form behöver ändras, för att få ett mer konsekvent förhållningssätt i förbindelserna mellan unionen och de länder som undertecknat ett monetärt avtal.

9. Det monetära avtalet med Monaco bör därför omförhandlas i syfte att anpassa taket för utgivningen av euromynt, utse behörig domstol att avgöra tvister som kan uppstå samt anpassa avtalets utformning till den nya gemensamma formen. Det gällande avtalet bör fortsätta gälla tills parterna ingått ett nytt avtal.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Republiken Frankrike ska underrätta Furstendömet Monaco om behovet av att snarast möjligt ändra det gällande monetära avtalet mellan Frankrike, på Europeiska unionens vägnar, och Monaco samt erbjuda omförhandling av relevanta bestämmelser i avtalet.

Artikel 2

Vid omförhandling av avtalet med Monaco ska unionen eftersträva följande ändringar:

10. Avtalet ska ingås mellan unionen, företrädd av Frankrike och Europeiska kommissionen, och Monaco.

11. Metoden för att fastställa taket för utgivning av euromynt i Monaco ska ses över. Det nya taket ska beräknas med hjälp av en metod som kombinerar en fast del, med syftet att undvika myntsamlares överdrivna spekulation i Monacomynt genom att tillfredsställa efterfrågan på denna marknad, och en rörlig del, beräknad som den genomsnittliga myntutgivningen per capita i Frankrike år n-1 multiplicerad med antalet invånare i Monaco. Utan att det påverkar utgivningen av samlarmynt, ska avtalet fastställa att minimiandelen euromynt i Monaco som ska utges till ett nominellt värde ska uppgå till 80 %.

12. Europeiska unionens domstol ska utses som behörig att avgöra tvister som kan uppstå i samband med avtalets tillämpning. Om unionen eller Monaco anser att den andra parten inte har fullgjort en skyldighet enligt det monetära avtalet, får unionen eller Monaco föra ärendet vidare till domstolen. Domstolens dom ska vara bindande för parterna, som ska vidta de åtgärder som krävs för att efterleva domen inom en tidsfrist som fastställs i domen. Om unionen eller Monaco inte vidtar de åtgärder som krävs för att efterleva domen inom tidsfristen, får den andra parten omedelbart säga upp avtalet.

13. Det monetära avtalets form ska anpassas.

Artikel 3

Förhandlingarna med Monaco ska på unionens vägnar föras av Frankrike och kommissionen. ECB ska i full omfattning medverka vid förhandlingarna och ge samtycke inom sitt kompetensområde. Frankrike och kommissionen ska lägga fram avtalsutkastet för yttrande av ekonomiska och finansiella kommittén.

Artikel 4

Frankrike och kommissionen ska bemyndigas att ingå avtalet på unionens vägnar, om inte ekonomiska och finansiella kommittén eller ECB anser att avtalet bör föreläggas rådet.

Detta beslut riktar sig till Republiken Frankrike, kommissionen och ECB.

Utfärdat i Bryssel den

På rådets vägnar

Ordförande

[1] Rådets slutsatser om ”Gemensamma riktlinjer för utformningen av euromyntens nationella sidor och utgivningen av euromynt avsedda att sättas i omlopp”, 2 922:a mötet i rådet (Ekonomiska och finansiella frågor) den 10 februari 2009.

[2] KOM(2009) 359 av den 14 juli 2009.

[3] EUT C 28, 4.2.2010, s. 13.

[4] EUT C , , s. .

[5] EUT C , , s. .

[6] KOM(2009) 359.