EUROPEISKA KOMMISSIONEN Bryssel den 8.9.2022 SWD(2022) 277 final ARBETSDOKUMENT FRÅN KOMMISSIONENS AVDELNINGAR Granskning av genomförandet av miljöpolitiken 2022

















Landsrapport – FINLAND Följedokument till Meddelande från kommissionen till Europaparlamentet, rådet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén samt Regionkommittén Granskning av genomförandet av miljöpolitiken 2022: Vända trenden genom efterlevnad av miljölagstiftningen











{COM(2022) 438 final} - {SWD(2022) 252 final} - {SWD(2022) 253 final} - {SWD(2022) 254 final} - {SWD(2022) 255 final} - {SWD(2022) 256 final} - {SWD(2022) 257 final} - {SWD(2022) 258 final} - {SWD(2022) 259 final} - {SWD(2022) 260 final} - {SWD(2022) 261 final} - {SWD(2022) 262 final} - {SWD(2022) 263 final} - {SWD(2022) 264 final} - {SWD(2022) 265 final} - {SWD(2022) 266 final} - {SWD(2022) 267 final} - {SWD(2022) 268 final} - {SWD(2022) 269 final} - {SWD(2022) 270 final} - {SWD(2022) 271 final} - {SWD(2022) 272 final} - {SWD(2022) 273 final} - {SWD(2022) 274 final} - {SWD(2022) 275 final} - {SWD(2022) 276 final} - {SWD(2022) 278 final}



Denna rapport har skrivits av personalen vid generaldirektoratet för miljö, Europeiska kommissionen. Synpunkter välkomnas och skickas till ENV-EIR@ec.europa.eu . Mer information om Europeiska unionen finns på http://europa.eu . Fotografier: För återgivning eller användning av dessa fotografier krävs tillstånd direkt från upphovsrättsinnehavaren. © Europeiska unionen, 2022 Återgivning är tillåten med angivande av källan. Innehållsförteckning Sammanfattning

Del I: Temaområden 1. Cirkulär ekonomi och avfallshantering Åtgärder för en cirkulär ekonomi Avfallshantering 2. Biologisk mångfald och naturkapital Naturskydd och naturrestaurering Marina ekosystem Ekosystembedömningar och ekosystemredovisning 3. Nollförorening Ren luft Industriutsläpp Förebyggande åtgärder mot allvarliga industriolyckor, Sevesodirektivet Buller Vattenkvalitet och vattenförvaltning Kemikalier 4. Klimatåtgärder De främsta nationella klimatåtgärderna och klimatstrategierna Ansvarsfördelningsmålet Utveckling inom olika sektorer Användning av auktionsintäkter från EU:s system för handel med utsläppsrätter

Del II: Förutsättningar: verktyg för genomförande 5. Finansiering Behoven av miljöinvesteringar i Europeiska unionen EU:s miljöstöd 2014–2020 EU:s miljöstöd 2021–2027 Nationell miljöfinansiering Gröna budgetverktyg Sammanlagd finansiering jämfört med behoven 6. Miljöstyrning Information, allmänhetens deltagande och tillgång till rättslig prövning Regelefterlevnad Effektivitet hos miljöförvaltningar Taiex-EIR peer-to-peer Sammanfattning I de tidigare granskningarna av genomförandet av miljöpolitiken var det främst följande som utgjorde utmaningar för Finlands genomförande av EU:s miljöpolitik och miljölagstiftning: ·Att slutföra processen med att utse särskilda Natura 2000-områden. ·Att ta itu med luft- och/eller vattenföroreningar kopplade till utsläpp från anläggningar inom en eller flera av följande sektorer: energi, intensiv uppfödning av fjäderfän och grisar, avfallshantering och järn- och stålverk. ·Att förbättra övervakningen och bedömningen av alla relevanta kvalitetsfaktorer i alla vattenkategorier i enlighet med vattendirektivet och se till att vattenföroreningar från jordbruket och andra sektorer åtgärdas på ett effektivt sätt enligt nitrat- och/eller vattendirektivet.

Trots Finlands omfattande strategi för biologisk mångfald för 2014–2020 fortsätter den biologiska mångfalden att minska, och det är i dagsläget oklart om åtgärderna som beskrivs i strategin är tillräckliga för att motverka intensifieringen av jordbruket och den övergödning som den orsakar på landsbygden i stort. Bevarandestatusen för gräsmarker och många av de förbundna arter som lever i dem är fortfarande ogynnsam. Skogsbruk är den mest rapporterade belastningen på Natura 2000-områden I april 2020 fälldes Finland i EU-domstolen för att ha underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt EU-rätten om bevarandet av vilda fåglar och för att sedan 2011 regelbundet ha utfärdat tillstånd för vårjakt på ejderhanar i landskapet Åland. Det finns även ett pågående mål om sommarjakt på ejderhanar på det finska fastlandet. Som en fortsättning på den tidigare nedåtgående trenden har utsläppen av flera luftföroreningar minskat betydligt i Finland sedan 2014. Luftföroreningar orsakar dock runt 1 500 förtida dödsfall per år i Finland, och utsläppen i vissa stadsområden kan överstiga gränsvärdena. De senaste inventeringsuppgifterna som Finland har lämnat in men som kommissionen ännu inte har granskat antyder att Finland år 2020 uppfyllde sina åtaganden om att minska utsläppen av alla föroreningar. När det gäller vattenkvaliteten har vissa framsteg gjorts. Man har till exempel minskat föroreningarna, vidtagit åtgärder avseende skogsbruket, återställande av vattendrag, hantering av hydromorfologisk påverkan och grundvattenskydd. Det behövs dock mer verkningsfulla åtgärder för att minska de kemiska föroreningarna och näringsämnesföroreningarna i ytvattnet. Finland bör till exempel på ett bättre sätt införliva mål avseende vatten i andra politikområden, som jordbruks-, transport- och energipolitiken. Finland har heller inte lyckats genomföra havsmiljödirektivet fullt ut. Ytterligare åtgärder måste vidtas för landet ska få god miljöstatus fram till 2020. År 2019 deltog Finland i ett expertutbyte om offentlig upphandling inom TAIEX EIR peer-to-peer-programmet för ömsesidigt lärande som inleddes 2017. EU-bidrag för miljömål utnyttjas fortfarande i väsentlig omfattning. Finland fick 146,1 miljoner euro från de europeiska struktur- och investeringsfonderna (ESI-fonderna) för direkta miljöinvesteringar mellan 2014 och 2020. Hittills har Finland lagt 21,7 miljoner euro på biologisk mångfald och natur, 6,1 miljoner euro på begränsning av och anpassningar till klimatförändringarna och riskhantering och 300 000 euro på avfallshantering. Tillsammans med andra EU-bidrag och lån från Europeiska investeringsbanken (EIB)￼ uppgick finansieringen från EU till sammanlagt runt 679 miljoner euro 2014–2020. Finland ska få över 2,1 miljarder euro för sin återhämtnings- och resiliensplan (2021–2026) och 1,49 miljarder euro från sammanhållningspolitiken (Eruf och ESF) (2021–2027). Investeringsprioriteringarna i Finland blir tydligt alltmer inriktande på de klimat-, energi- och transportpolitiska åtgärder som beskrivs i den nationella återhämtnings- och resiliensplanen. Det viktigt att Finland upprätthåller och ökar finansieringsnivåerna för miljöinvesteringar (som låg på runt 0,42 % av BNP 2014–2020) genom dessa finansieringskällor om landet ska klara investeringsbehoven 2021–2027 (på över 0,96 % av BNP, vilket innebär att det fattas 0,54 % av BNP om finansieringsnivåerna inte ändras).



Del I: Temaområden 1. Cirkulär ekonomi och avfallshantering Åtgärder för en cirkulär ekonomi Den nya handlingsplanen för den cirkulära ekonomin som antogs i mars 2020 är en av grundstenarna i den europeiska gröna given. Om EU ställer om till en cirkulär ekonomi minskas trycket på naturresurserna, och hållbar tillväxt och sysselsättning skapas. Det är också en förutsättning för att EU ska nå sitt klimatneutralitetsmål för 2050 och stoppa förlusten av biologisk mångfald. I handlingsplanen beskrivs initiativ längs hela livscykeln för produkter med målet att minska EU:s konsumtionsavtryck och fram till 2030 fördubbla den cirkulära materialanvändningen i EU. Här beskrivs hur produkter ska framställas, hur den cirkulära ekonomins processer ska främjas, hur hållbar konsumtion ska uppmuntras samt hur det ska säkerställas att avfall inte uppstår och att de resurser som används blir kvar i EU:s ekonomi så länge som möjligt. Andelen cirkulär materialanvändning är ett bra mått på en ekonomis cirkularitet eftersom det måttet visar hur stor andel av allt material som används det är som materialåtervinns och kommer tillbaka in i ekonomin. Det finns stora skillnader i hur stor den cirkulära materialanvändningen är i olika länder. För att EU ska uppnå målet i sin handlingsplan för den cirkulära ekonomin om att fördubbla den cirkulära materialanvändningen i EU fram till 2030 måste ambitiösa åtgärder i alla skeden i produkters livscykel vidtas på medlemslandsnivå. Bland annat måste produkter tillverkas på ett hållbart sätt så att de håller länge och kan repareras, uppgraderas och materialåtervinnas. Dessutom måste återtillverkning möjliggöras, cirkulariteten i produktionsprocesserna förbättras, materialåtervinningen öka, miljöinnovation främjas och användningen av miljöanpassad offentlig upphandling bli större. År 2020 låg den cirkulära materialanvändningen (andel av materialet som används som är återvunnet) på 6,2 % i Finland. Jämfört med EU:s genomsnitt på 12,8 % visar det att framstegen har varit mycket begränsade de senaste åren. Figur 1: Cirkulär materialanvändning (%) 2010–2020

Resursproduktivitet är ett mått som visar hur effektivt en ekonomi använder materialresurserna för att producera välstånd. Genom att förbättra resursproduktiviteten kan de negativa konsekvenserna för miljön minskas, liksom beroendet av den volatila råvarumarknaden. Så som framgår av figur 2 genererades 1,29 euro per kilo material som användes 2020, vilket innebär att resursproduktiviteten i Finland låg väl under genomsnittet i EU på 2,09 euro per kilo. Figur 2: Resursproduktivitet 2010–2020 Strategier för en cirkulär ekonomi Kommissionen uppmuntrar medlemsländerna att fastställa och följa nationella/regionala strategier för en cirkulär ekonomi som omfattar alla faser i produkters livscykel. Det gör man för att sådana strategier är ett av de mest verkningsfulla sätten att få till stånd en mer cirkulär ekonomi. Sedan webbplattformen för aktörer inom den cirkulär ekonomin startades 2017 har nationella, regionala och lokala myndigheter lagt upp sina strategier och färdplaner på plattformen. Den finska regeringen uppdaterade sin färdplan för den cirkulära ekonomin med 30 nya åtgärder 2019 och antog vidare i april 2021 en resolution om att främja en cirkulär ekonomi. Regeringen har utarbetat ett strategiskt program för att främja en cirkulär ekonomi och ställa om ekonomin enligt principerna för cirkulär ekonomi fram till 2035. Därmed finns det ett nationellt ramprogram med konkreta mål för förbrukningen av icke-förnybara naturresurser, resursproduktivitet och cirkulär materialanvändning. Som komplement till allt detta uppmuntras frivilliga avtal inom olika sektorer mellan kommuner, företag och andra aktörer, samtidigt som man genom lagstiftning, ekonomiska styrmedel och digitalisering skapar en hållbar marknad för cirkulär ekonomi. Omställningen till en cirkulär ekonomi är även ett steg på vägen mot att nå regeringens mål om koldioxidneutralitet 2035. Visionen ska uppnås genom följande steg och mål: Förbrukningen av icke-förnybara naturresurser ska minska och en hållbar användning av förnybara naturresurser öka så att den inhemska totalförbrukningen av primära råvaror 2035 inte överstiger nivån 2015. Resursproduktivitet ska fördubblas fram till 2035 jämfört med situationen 2015 och den cirkulära materialanvändningen fördubblas fram till 2035. Finland har ingen specifik strategi för plastsektorn. Finlands färdplan för plast, som offentliggjordes i september 2018, är dock det första steget mot en ny hållbar ekonomi för plast. Av de mer än 100 förslag som lämnades in innehåller färdplanen nu en uppsättning centrala åtgärder för att finna lösningar på utmaningar som orsakas av plast. Finland har inte heller några specifika strategier för textil- och byggsektorerna. Det är dock möjligt att resolutionen om att främja en cirkulär ekonomi kan påverka dessa två sektorer. Miljöinnovation För att klara omställningen till en cirkulär ekonomi behövs social och teknisk innovation eftersom den cirkulära ekonomin endast kan nå sin fulla potential om den omfattar alla värdekedjor. Miljöinnovation är en viktig främjande faktor för den cirkulära ekonomin. Nya sätt att utforma produkter och nya affärsmodeller kan ge upphov till cirkularitetsinnovation och nya affärsmöjligheter. Finland hamnade på andra plats på resultattavlan för miljöinnovation 2021 med en sammanlagd poäng på 157, vilket gör att landet klassas som ledande inom miljöinnovation. I tre av fem komponenter i 2021 års miljöinnovationsindex ligger Finland över genomsnittet i EU, nämligen när det gäller miljöinnovationsresurser, miljöinnovationsresultat och socioekonomiskt utfall. Figur 3: Miljöinnovationsresultat 2010–2019

Miljöanpassad offentlig upphandling Offentlig upphandling står för en stor del av den europeiska konsumtionen. De offentliga myndigheternas köpkraft uppgår till runt 14 % av EU:s BNP. Offentlig upphandling kan öka efterfrågan på hållbara produkter som kan repareras och återvinnas. Fram tills nu har det varit frivilligt att redovisa hur stor del av den offentliga upphandlingen som är miljöanpassad. Den första strategin för offentlig upphandling i Finland lades fram 2020 och innehöll 27 mål, bland annat innovationsrelaterade, sociala, ekologiska och ekonomiska mål.

Huvudkomponenterna i strategin är att i) utarbeta lagförslag där hänsyn tas till upphandlingarnas miljöeffekter, ii) uppmuntra till miljöansvar i upphandlingar och till frivilliga åtaganden att i högre utsträckning följa principer om hållbar utveckling i offentlig upphandling, iii) ändra handboken om ansvarsfull livsmedelsupphandling (i linje med från jord till bord-strategin) och iv) inleda ett utvecklingsprogram för koldioxidsnål offentlig upphandling med pionjärorganisationer. Strategin innehåller inga produktspecifika regler, men det finns kriterier för till exempel livsmedel och måltidstjänster, liksom för Green deal-avtal. För att säkerställa att målen i strategin uppnås ska de upphandlande enheterna få hjälp av kompetenscentret Keino för hållbar och innovativ offentlig upphandling. EU:s miljömärke och miljölednings- och miljörevisionsordning (Emas) Antalet produkter med EU:s miljömärke och antalet organisationer som är licensierade enligt Emas i ett land ger en viss fingervisning om hur aktivt engagerade den privata sektorn och de nationella aktörerna i det landet är i omställningen till en cirkulär ekonomi. Det visar även i hur stor utsträckning de offentliga myndigheterna stöttar instrument som är utformade för att främja den cirkulära ekonomin. I september 2021 hade Finland 1 744 produkter av 83 590 och 14 licenser av 2 057 registrerade i EU-miljömärkningsprogrammet, vilket visar att produktmärkning används i väsentlig utsträckning medan användningen av licenser är låg. Jämfört med den senaste rapporten 2019 finns det 869 färre produkter och fyra färre licenser registrerade inom EU-miljömärkningsprogrammet. I Finland är dock runt 10 000 produkter (av 40 000) svanenmärkta, och Finland innehar 150 av de 2 500 licenserna som finns i de nordiska länderna. Dessutom är fyra organisationer som finns på 18 olika ställen i Finland för tillfället registrerade i Emas. Eftersom Finlands cirkulära materialanvändning ligger långt under EU:s genomsnitt föreslås en prioriterad åtgärd. Prioriterade åtgärder 2022 ·Vidta åtgärder för att öka den cirkulära materialanvändningen. Avfallshantering Att omvandla avfall till resurs kan åstadkommas genom att i) utan undantag följa EU:s avfallslagstiftning, som bland annat omfattar avfallshierarkin, separat insamling av avfall och mål för minskad deponering, ii) minska avfallsproduktionen och avfallsproduktionen per person i absoluta tal och iii) begränsa energiåtervinningen till material som inte kan materialåtervinnas och fasa ut deponering av materialåtervinningsbart eller återvinningsbart avfall. Detta avsnitt handlar om hanteringen av kommunalt avfall, som det finns obligatoriska materialåtervinningsmål för i EU-lagstiftningen. Att så länge som möjligt förhindra att produkter och material blir till avfall är det effektivaste sättet att förbättra resurseffektiviteten och minska miljöpåverkan från avfall. Förebyggande och återanvändning av avfall är de alternativ som rekommenderas och de ligger därför högst upp i avfallshierarkin. Mängden kommunalt avfall är ett bra mått på hur effektiva de avfallsförebyggande åtgärderna är. Efter en nedåtgående trend har det kommunala avfallet Finland börjat öka igen de senaste åren. År 2019 uppgick det till 566 kg/år/invånare, att jämföras med genomsnittet i EU (502 kg/år/invånare), såsom visas i figur 4. Det visar att Finland inte har lyckats bryta kopplingen mellan avfallsmängder och den ekonomiska tillväxten. Figur 4: Kommunalt avfall efter hanteringsmetod i Finland 2010–2020 Finland har lyckats väl med att minska andelen avfall som går till deponi de senaste åren, främst för att man väsentligt har ökat andelen som går till förbränning. Andelen kommunalt avfall som återvanns 2019 var 43,4 % (varav 29,3 % materialåtervanns och 14,1 % komposterades eller genomgick anaerob rötning), vilket är något mindre än genomsnittet i EU, som låg på 47,7 % samma år.

Av figur 5 kan utläsas att Finland måste fortsätta att investera i materialåtervinning för att uppnå EU:s återvinningsmål för 2020 och 2025. Figur 5: Materialåtervinningsgrad för kommunalt avfall 2010–20209 Enligt kommissionens rapport om tidig varning var Finland ett av de länder som riskerade att inte uppnå EU:s mål för 2020 om att 50 % av det kommunala avfallet ska materialåtervinnas. Rapporten innehåller ett antal prioriterade åtgärder som Finland bör vidta för att komma till rätta med bristerna i genomförandet. Kommissionen håller just nu på att slutföra sin analys av i vilken utsträckning rekommendationerna som gavs i rapporterna om tidig varning 2018 har följts och av hur långt man kommit mot att uppnå målen om materialåtervinning av avfall för 2025. Denna rapport kommer att läggas fram i slutet av 2022. Genomförandet av 2018 års lagstiftningspaket om avfall Senast den 5 juli 2020 skulle medlemsländerna ha ändrat sina nationella lagar så att de överensstämmer med ändringarna i ramdirektivet om avfall, direktivet om förpackningar och förpackningsavfall och deponidirektivet. Finland har nyligen underrättat kommissionen om sina nationella införlivandeåtgärder, och kommissionen håller just nu på att genomföra sin bedömning av överensstämmelsen. Planer för avfallshantering och program för förebyggande av avfall är ett bra sätt att åstadkomma ett sunt genomförande av EU:s avfallslagstiftning. I sådana planer och program fastställs viktiga bestämmelser och investeringar som ska säkerställa att befintliga och nya lagkrav uppfylls (vad gäller till exempel förebyggande av avfall, separat insamling av ett antal specifika typer av avfall och mål för materialåtervinning och deponering). Uppdaterade planer och program skulle lämnas in senast den 5 juli 2020. I mars 2022 antog Finland en ändrad riksomfattande avfallsplan som gäller fram till och med 2027. Denna plan gäller endast för fastlandet och inte Åland, vilket ses som en stor brist i regelefterlevnaden. Kommissionen kommer att genomföra en kontroll av att planerna är förenliga med EU:s avfallslagstiftning. Enligt de prioriterade åtgärderna i 2019 års granskning av genomförandet av miljöpolitiken skulle Finland införa ekonomiska instrument för avfallshantering, främja förebyggande och göra återanvändning och materialåtervinning mer ekonomiskt attraktivt, se till att det utökade producentansvaret fungerar bättre, dirigera bort återanvändbart och materialåtervinningsbart avfall från förbränning, fastställa obligatoriska materialåtervinningsmål för kommuner och flytta ansvaret tillbaka till kommunerna, med konsekvenser i händelse av bristande efterlevnad samt införa en obligatorisk miniminivå på tjänster för separat insamling. Eftersom framstegen har varit begränsade, och med tanke på den kommande rapporten om tidig varning för 2022, liknar de prioriterade åtgärder som föreslås nedan de som föreslogs i 2019 års granskning av genomförandet av miljöpolitiken. Prioriterade åtgärder 2022 ·Införa progressiva och ändamålsenliga ekonomiska instrument som ska minska deponeringen av annat avfall än kommunalt avfall och använda intäkterna från dessa instrument till att förbättra avfallshanteringen i enlighet med avfallshierarkin. ·Genomföra nya åtgärder i enlighet med avfallshierarkin, som att främja förebyggande och göra återanvändning och materialåtervinning mer ekonomiskt attraktivt. ·Se till att den riksomfattande avfallsplanen som antas omfattar hela territoriet, alltså även Åland.



2. Biologisk mångfald och naturkapital Ett av syftena med EU:s strategi för biologisk mångfald för 2030, som antogs i maj 2020, är att hjälpa EU:s biologiska mångfald att återhämta sig, och i strategin fastställs nya mål och styrningsmekanismer som ska leda till välmående och motståndskraftiga ekosystem. De främsta målen som sätts upp i strategin är att i) skydda minst 30 % av EU:s landyta och 30 % av EU:s havsområden och integrera ekologiska korridorer som en del av det transeuropeiska naturnätverket, ii) strikt skydda minst en tredjedel av EU:s skyddade områden, inklusive alla återstående urskogar och naturskogar i EU och

iii) effektivt förvalta alla skyddade områden genom att definiera tydliga bevarandemål och -åtgärder och övervaka dessa på lämpligt sätt. I strategin fastställs även en EU-plan för återställande av natur, som består av ett antal konkreta åtaganden och åtgärder för att återställa förstörda ekosystem inom hela EU före 2030 och förvalta dessa på ett hållbart sätt samt hantera orsakerna till förlusten av biologisk mångfald. EU:s habitatdirektiv och fågeldirektiv är viktiga lagstiftningsinstrument för att uppnå målen i EU:s strategi för biologisk mångfald för 2030 och utgör grundstenarna i EU:s lagstiftning som ska se till att EU:s vilda djur inte försvinner. Som en uppföljning till sin nationella handlingsplan för bevarande och hållbart nyttjande av den biologiska mångfalden 2013–2020 planerar Finland att i början av 2022 anta en ny nationell strategi för biologisk mångfald till 2030 och med tillhörande handlingsplan Naturskydd och naturrestaurering Natura 2000 , det största samordnade nätverket av skyddade områden i världen, är ett viktigt medel för att uppnå målen i fågeldirektivet och habitatdirektivet. Dessa mål är att i) säkerställa långsiktigt skydd och bevarande och långsiktig överlevnad för Europa mest värdefulla och hotade arter och livsmiljöer och ii) bibehålla och återställa en gynnsam bevarandestatus för dessa arter och livsmiljöer. Viktiga milstolpar för att uppnå målen i fågeldirektivet och habitatdirektivet är att i) inrätta ett sammanhängande Natura 2000-nätverk, ii) utse områden av gemenskapsintresse som särskilda bevarandeområden samt iii) definiera bevarandemål och bevarandeåtgärder för Natura 2000-områdena. Inrättande av ett sammanhängande nätverk av Natura 2000-områden I Finland finns 68 livsmiljötyper och 128 arter som omfattas av habitatdirektivet. I landet finns även populationer av 81 fågeltaxa som finns förtecknade i bilaga I till fågeldirektivet. År 2021 var 12,6 % av Finlands territorium Natura 2000 -områden (genomsnittet i EU var 18,5 %), medan 7,3 % av territoriet upptogs av särskilda skyddsområden enligt fågeldirektivet (genomsnittet i EU var 12,8 %) och 12,5 % av områden av gemenskapsintresse enligt habitatdirektivet (genomsnittet i EU var 14,2 %). Med Natura 2000-områden och andra nationellt utsedda skyddade områden inräknade finns det i Finland rättsligt skydd för 13,2 % av landytan (genomsnittet i EU är 26,4 %) och 11 % av landets havsområden (genomsnittet i EU är 10,7 %). Figur 6: Andel skyddade havs- och landområden 2021





Figur 7: Andel av landytan som var Natura 2000-områden 2021 Särskilda bevarandeområden, bevarandemål och bevarandeåtgärder

Enligt de prioriterade åtgärderna i 2019 års granskning av genomförandet av miljöpolitiken skulle Finland slutföra Natura 2000-nätverket, i synnerhet för marina områden. Finland vidtog beslutsamma åtgärder i detta avseende men måste fortfarande skynda på med de nödvändiga bevarandeåtgärderna eftersom sådana ännu inte fastslagits för vissa områden, exempelvis Åland. Framsteg med att bibehålla eller återupprätta en gynnsam bevarandestatus för arter och livsmiljöer För att mäta medlemsländernas framsteg måste medlemsländerna enligt artikel 17 i habitatdirektivet och artikel 12 i fågeldirektivet rapportera vad de har gjort för att bibehålla eller återställa en gynnsam bevarandestatus hos arter och livsmiljöer. Enligt Finlands rapport om bevarandestatus hos livsmiljöer och arter för 2013–2018, som måste lämnas in enligt artikel 17 i habitatdirektivet, bedömdes 31,87 % av livsmiljöerna ha god bevarandestatus 2018, vilket var något mindre än de 33,70 % som hade rapporterats in för den föregående rapporteringsperioden (2007–2012). När det gäller skyddade arter bedömdes 45,28 % ha god bevarandestatus 2018, vilket var marginellt mindre än de 46,00 % som hade rapporterats för 2007–2012. Endast 11,76 % av skogslivsmiljöerna av gemenskapsintresse i Finland uppvisar god bevarandestatus. När det gäller fåglar sågs en, på kort sikt, stigande trend eller stabila populationer för 26 % av alla häckfåglar. Finland har tillsammans med Österrike den största ökningen av övervintrande populationer på kort sikt (50 %). Mellan samma rapporteringsperioder ökade andelen livsmiljöer med dålig bevarandestatus från 26,09 till 31,87 %. Även andelen arter som bedömdes ha dålig bevarandestatus ökade från 11,33 till 13,21 %. Den största belastningen för livsmiljöer befanns vara skogsbruk, föroreningar från olika källor, jordbruk och exploatering och byggprojekt. Okända belastningar, däribland belastningar från utanför Finland, är också vanliga för livsmiljöer, och den främsta belastningen för arter, som därutöver också påverkas mycket av skogsbruk och naturliga processer. Figur 8: Bedömningar av bevarandestatus för livsmiljöer för rapporteringsperioderna 2007–2012 och 2013–2018 Figur 9: Bedömningar av bevarandestatus för arter för rapporteringsperioderna 2007–2012 och 2013–2018 Finland måste se till att arter och livsmiljöer av gemenskapsintresse bibehålls eller återställs till en god bevarandestatus i sina naturliga utbredningsområden. Finland har ambitiösa naturskydds- och naturrestaureringsprogram i form av METSO-programmet för finansiering av åtgärder för biologisk mångfald i skogsnaturen och programmet Helmi som främst är inriktat på myrar, våtmarker, strandmiljöer och kulturformade gräsmarker. Även SOTKA-programmet är viktigt för sjöfågelstammarnas status. Med tanke på det ökande antalet negativa trender i bevarandestatusen för livsmiljöer och arter är det viktigt att Finland fortsätter med denna typ av åtgärder med lika stor målmedvetenhet under de kommande åren. I april 2020 fälldes Finland i EU-domstolen för att ha underlåtit att uppfylla de skyldigheter som man har enligt artiklarna 7.4 och 9.1 c i direktiv 2009/147/EG om bevarandet av vilda fåglar och för att sedan 2011 regelbundet ha utfärdat tillstånd för vårjakt på ejderhanar i landskapet Åland. Det finns även ett pågående mål om sommarjakt på ejderhanar på det finska fastlandet. Efter en begäran om förhandsavgörande från Finland fastställde domstolen i oktober 2019 strikta villkor för när dispens från förbudet mot att avsiktligt döda en art som är skyddad enligt habitatdirektivet, såsom vargar, får beviljas för jakt som bedrivs i stamvårdande syfte. Finland främjar samexistens genom olika typer av åtgärder och måste ta hänsyn till denna dom i sina regelverk. Enligt de prioriterade åtgärderna i 2019 års granskning av genomförandet av miljöpolitiken skulle Finland på ett bättre sätt integrera frågor som rör den biologiska mångfalden i övrig politik och främja bättre kommunikation mellan aktörer och tillsammans med skogssektorn utarbeta en strategi för att säkerställa att denna sektor integrerar målen beträffande biologisk mångfald på ett bättre sätt, även utanför Natura 2000-områden. Inga större framsteg har dock kunnat iakttas med avseende på dessa åtgärder. Att få tillbaka naturen i jordbrukslandskapet och restaurera markekosystem Jordbruksmark Strategin för biologisk mångfald ska tillsammans med den nya från jord till bord-strategin och den nya gemensamma jordbrukspolitiken (GJP) hjälpa EU att ställa om till ett helt hållbart jordbruk. I strategin för biologisk mångfald och från jord till bord-strategin finns viktiga mål för 2030: – Användningen av och risken med kemiska bekämpningsmedel ska överlag minskas med 50 %.

– Användningen av farligare bekämpningsmedel ska minskas med 50 %. – Näringsläckaget från gödselmedel ska minska med 50 %, samtidigt som man ser till att jordens bördighet inte försämras (vilket kommer att leda till att användningen av gödselmedel minskar med 20 %). – Minst 10 % av jordbruksarealen ska återställas så att den innehåller landskapselement som gynnar en hög biologisk mångfald, och arealen som används för ekologiskt jordbruk ska ökas till minst 25 %. Finland, där uppskattningsvis 13,93 % av arealen används för ekologiskt jordbruk, ligger över genomsnittet i EU på 9,07 % (uppgifter från 2020, Eurostat), vilket innebär att landet i stor utsträckning bidrar till målen för 2030 om att 25 % av jordbruksarealen i EU ska användas till ekologiskt jordbruk. Figur 10: Andel av den totala utnyttjade jordbruksarealen som används till ekologiskt jordbruk per medlemsland, 2020 Enligt kommissionens rekommendationer för Finlands strategiska plan inom den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP) ska Finland öka sina ansträngningar när det gäller ammoniakutsläpp, biologisk mångfald och vattenkvalitet. Framför allt finns det stor risk att Finland inte kommer att kunna uppfylla sina åtaganden om minskade ammoniakutsläpp för 2020–2029. Enligt indexet över odlingslandskapets fåglar minskar antalet fåglar i jordbruksbygder. Även bland fågelarter i jordbrukslivsmiljöer ses en minskning. Ytterligare investeringar krävs för att skydda våt-, torv- och gräsmark samt för gödselhantering (särskilt för att minska ammoniakutsläppen). Markekosystem Jord är en ändlig och extremt känslig naturresurs. Och jorden håller på att förstöras i EU. I EU:s nya markstrategi, som antogs den 17 november 2021, betonas vikten av markskydd, hållbar markförvaltning och återställande av förstörd mark för att målen i den gröna given, liksom markförstöringsneutralitet, ska uppnås senast 2030. Bland annat måste följande göras: i) Ytterligare markförstöring förhindras. ii) Hållbar markförvaltning göras till standard. iii) Åtgärder för återställande av ekosystem vidtas. En faktor som förstör jordekosystem är hårdgjord eller konstgjord mark . Nettoexploateringen av mark (med exploatering av mark menas att marken blir hård- eller konstgjord) per år 2012–2018 kan ses som ett mått på en betydande belastning på naturen och den biologiska mångfalden, nämligen förändrad markanvändning. Förändrad markanvändning innebär samtidigt en miljöbelastning för de människor som bor i tätbebyggda områden. Trots att markexploateringen har minskat de senaste tio åren (markexploateringen var över 1 000 km2/år i EU:s 28 medlemsländer mellan 2000 och 2006) uppgick markexploateringen i EU:s 28 medlemsländer ändå till 539 km2/år under åren 2012 till 2018 . Den så kallade nettoexploateringen är mängden exploaterad mark subtraherat med den mark som återförs till mark som inte anses vara konstgjord (återuppodling). En viss mängd mark återuppodlades i EU:s 28 medlemsländer mellan åren 2000 till 2018, men elva gånger så mycket mark exploaterades än vad som återfördes. Finland ligger väl under genomsnittet i EU med sin nettoexploatering på 11,5 m²/km² (genomsnittet i EU är 83,8 m2/km2). År 2018 uppdaterade Finland sin rapportering om markförstöring enligt nästa PRAIS3-rapporteringsplattform och lade in åtgärder för att motverka den förstörelse som konstaterats finnas. Figur 11: Markexploatering och återuppodling i EU (m2/km2), 2012–2018



Enligt delmål 15.3 i målen för hållbar utveckling ska följande göras: ”Till 2030 bekämpa ökenspridning, återställa förstörd mark och jord, inklusive mark som drabbats av ökenspridning, torka och översvämningar, samt sträva efter att uppnå en värld utan nettoförstöring av mark.” År 2015 nåddes en banbrytande överenskommelse inom ramen för FN:s konvention för bekämpning av ökenspridning om att ställa sig bakom en vision om markförstöringsneutralitet och koppla genomförandet av konventionen till målen för hållbar utveckling i allmänhet och till delmål 15.3 i synnerhet. Än så länge har Finland inte åtagit sig att fastställa mål för markförstöringsneutralitet enligt konventionen. Skog och timmer EU:s skogsstrategi för 2030 antogs i juli 2021 och ingår i 55 %-paketet. I strategin främjas många tjänster som skogar tillhandahåller. Det centrala målet i strategin är att säkerställa friska, varierade och motståndskraftiga skogar i EU som i hög grad bidrar till att stärka den biologiska mångfalden och våra klimatambitioner. Skogar är viktiga kolsänkor, och de måste bevaras för att EU ska uppnå klimatneutralitet före 2050. Av de 27 % av EU:s skogsareal som är skyddad enligt habitatdirektivet är det mindre än 15 % som bedöms ha gynnsam bevarandestatus. Andelen av EU:s skogsareal som har dålig bevarandestatus har ökat från 27 % 2015 till 31 %. Skog täcker 79,6 % av Finlands landyta , och 75 % av bedömningarna visar på dålig till otillfredsställande status . En areal på 203 000 hektar täcks av primärskog i Finland . Figur 12: Bevarandestatus för skog som är skyddad enligt habitatdirektivet i EU:s medlemsländer 2013–2018 (% av bedömningar) Enligt Europeiska unionens timmerförordning får inte timmer från olaglig avverkning släppas ut på EU-marknaden. medlemsländernas behöriga myndigheter måste regelbundet utföra kontroller av verksamhetsutövare och handlare och tillämpa sanktioner vid överträdelser av förbudet. Efter att artikel 20 i timmerförordningen har ändrats ska rapportering nu ske varje kalenderår från och med 2019 i stället för som tidigare vartannat år. Mellan mars 2017 och februari 2019 utförde Finland 60 kontroller av verksamhetsutövare som importerar trävaruprodukter. Det uppskattas att Finland hade 2 000 verksamhetsutövare som släppte ut importerade trävaruprodukter på den inre marknaden under rapporteringsperioden. Sammanlagt finns det runt 350 000 inhemska verksamhetsutövare i Finland, varav ungefär 100 000 aktivt släpper ut timmer på marknaden varje år. Ett förslag till förordning om utsläppande på EU:s marknad, och export, av produkter som är förknippade med avskogning och skogsförstörelse (avskogningsförordningen) antogs den 17 november 2021 efter en begäran från rådet 2019 om att ett lagförslag inom detta område skulle läggas fram och en resolution från Europaparlamentet innehållande rekommendationer till kommissionen om en EU-rättslig ram för att stoppa och vända den globala avskogning som drivs av EU. Denna förordning kommer att upphäva och ersätta EU:s timmerförordning, i och med att det befintliga systemet för kontroll av om timmer avverkats lagligt i princip kommer att införlivas och förbättras i den nya avskogningsförordningen. Invasiva främmande arter Invasiva främmande arter är (tillsammans med förändrad mark- och vattenanvändning, överexploatering, klimatförändringar och föroreningar) en viktig orsak till att den biologiska mångfalden i EU minskar. Förutom att invasiva främmande arter åsamkar naturen och ekonomin stor skada ger många av dem även upphov till utbrott och spridning av smittsamma sjukdomar som utgör ett hot mot människor och vilda djur och växter. Tillämpningen av EU:s förordning om invasiva främmande arter och annan tillämplig lagstiftning måste påskyndas. Syftet med strategin för biologisk mångfald för 2030 är att hantera fastställda invasiva främmande arter och minska antalet rödlistade arter som dessa invasiva arter hotar med 50 %. Den viktigaste delen i förordning (EU) nr 1143/2014 om invasiva främmande arter är förteckningen över invasiva främmande arter av unionsbetydelse. Det sammanlagda antalet invasiva främmande arter av unionsbetydelse uppgår för närvarande till 66, varav 30 är djurarter, 36 är växtarter, 41 är huvudsakligen landlevande arter, 23 är huvudsakligen sötvattensarter, 1 är en bräckvattensart och 1 är en marin art. Enligt en rapport från 2021 om tillämpningen av förordningen om invasiva främmande arter hade vissa mål uppnåtts, som att skapa en sammanhängande ram för att ta itu med invasiva främmande arter på EU-nivå och att öka medvetenheten om invasiva främmande arter. I rapporten beskrivs även vissa problem och områden som behöver förbättras. Eftersom tidsfristerna för att genomföra det som föreskrivs i förordningen har tillämpats gradvis från juli 2016 till juli 2019 går det dock inte att dra några slutsatser om flera av aspekterna i genomförandet.

En rapport från 2021 om utgångsläget för utbredningen av invasiva främmande arter visar att 13 av de 66 arterna i EU:s förteckning har observerats i Finland. Utbredningen visas i figur 13. Figur 13: Antal invasiva främmande arter av unionsbetydelse utifrån tillgängliga georefererade uppgifter för Finland 2021 Prioriterade åtgärder 2022 ·Utföra och påskynda arbetet med att uppnå områdesspecifika bevarandemål och utföra områdesspecifika bevarandeåtgärder för alla Natura 2000-områden och skydda och återställa arter och livsmiljöer av gemenskapsintresse till god bevarandestatus i deras naturliga utbredningsområden. ·Fullt ut integrera frågor som rör biologisk mångfald i övrig politik, även utanför Natura 2000-nätverket, och då särskilt i skogsbrukssektorn. ·Säkerställa att regelverket som gäller för skyddade arter i Finland helt och hållet överensstämmer med kraven i naturskyddsdirektiven. ·Utföra och påskynda arbetet med att se till att de skogsbruksmetoder som används alltid anpassas efter behovet av att skydda och återställa bevarandestatusen för livsmiljöer och arter i skogen. ·Påskynda arbetet med att följa de rekommendationer som ges i Finlands strategiska GJP-plan, särskilt vad gäller att förbättra landsbygdsområden. ·Påskynda arbetet med att tillämpa EU:s förordning om invasiva främmande arter. Marina ekosystem Enligt EU:s strategi för biologisk mångfald för 2030 ska de negativa effekterna på känsliga arter och livsmiljöer i marina ekosystem minska väsentligt och god bevarandestatus uppnås, och oavsiktlig fångst av skyddade, utrotningshotade, hotade och känsliga arter ska elimineras eller minskas till en nivå som möjliggör artåterhämtning och -bevarande [1]. Enligt ramdirektivet om en marin strategi måste medlemsländerna se till att deras marina vatten uppnår god miljöstatus. För att åstadkomma det måste de utarbeta marina strategier för sina marina vatten och samarbeta med de medlemsländer som ligger inom samma marina region eller delregion. Dessa marina strategier består av olika åtgärder som ska utarbetas och genomföras i sexåriga cykler. Enligt detta direktiv skulle medlemsländerna även senast den 15 oktober 2018 ha fastställt ett antal förhållanden som kännetecknar en god miljöstatus för var och en av deskriptorerna (artikel 9) och ha tillhandahållit en inledande bedömning (artikel 8). Kommissionen bedömer sedan om detta utgör en lämplig ram för att uppfylla kraven i direktivet. Kommissionen granskade de förhållanden som kännetecknar god miljöstatus som Finland fastställde 2018 för var och en av de elva deskriptorerna i ramdirektivet om en marin strategi och bedömde deras överensstämmelse med kriterierna i kommissionens beslut om god miljöstatus . En hög eller väldigt hög poäng visar att de nationella definitionerna av god miljöstatus stämmer väl överens med kraven i kommissionens beslut om god miljöstatus och att de kan användas som nationella kvalitativa och kvantitativa miljömål som ska uppnås för medlemsländernas marina vatten. Figur 14: Finlands definitioner av god miljöstatus (BAL-regionen) – överensstämmelse med kriterierna i kommissionens beslut om god miljöstatus, artikel 9 (2018 års bedömning) Finland har en marin delregion: BAL, Östersjön. I denna marina delregion bedömdes åtta av elva definitioner av god miljöstatus som bra eller väldigt bra. Den nationella definitionen av god miljöstatus är enhetlig för åtta av elva deskriptorer. Enligt ramdirektivet om en marin strategi ska medlemsländerna även göra en bedömning av det aktuella miljötillståndet i sina marina vatten i samband med fastställandet av vad som utgör god miljöstatus. En bra eller väldigt bra poäng visar att medlemslandet har god förmåga att bedöma sin marina miljö i enlighet med kraven i kommissionens beslut om god miljöstatus.

Figur 15: Finlands inledande bedömning av den marina miljön (BAL-regionen) – överensstämmelse med kriterierna i kommissionens beslut om god miljöstatus, artikel 8 (2018 års bedömning) I denna marina delregion, BAL/Östersjön bedömdes sju av elva deskriptorer som bra eller väldigt bra. Finlands bedömning av sin marina miljö följer kraven i kommissionens beslut om god miljöstatus för sju av elva deskriptorer. Så som påpekas i kommissionens rapport om genomförandet av havsmiljödirektivet har det regionala samarbetat förbättrats sedan antagandet av havsmiljödirektivet, men det krävs mer samarbete för att de marina strategierna ska bli helt regionalt samstämmiga, vilket det finns krav på i direktivet. Enligt de prioriterade åtgärderna i 2019 års granskning av genomförandet av miljöpolitiken skulle Finland fastställa tidslinjerna för att uppnå god miljöstatus i de fall sådana tidslinjer inte hade rapporterats samt säkerställa regionalt samarbete med Danmark, Estland, Tyskland, Lettland, Litauen, Polen och Sverige i Östersjöregionen för att åtgärda de viktigaste påverkansfaktorerna. Finland har gjort vissa framsteg inom ovanstående områden. De nivåer som uppmätts ovan innebär dock att ytterligare åtgärder måste vidtas för att uppnå god miljöstatus för de deskriptorer som bedöms som otillfredsställande i figur 15 ovan. Vidare offentliggjorde kommissionen i mars 2022 ett meddelande med rekommendationer till medlemsländerna. Enligt kommissionens bedömning måste medlemsländerna intensifiera sina ansträngningar att fastställa god miljöstatus och i större utsträckning använda kriterierna och metodstandarderna i kommissionens beslut om god miljöstatus. Ovanstående slutsatser utgör grunden för de prioriterade åtgärderna 2022. Prioriterade åtgärder 2022 ·Följa kommissionens rekommendationer i arbetsdokumentet som åtföljer meddelandet om rekommendationer per medlemsstat och region om 2018 års uppdaterade rapporter avseende artiklarna 8, 9 och 10 i havsmiljödirektivet. ·Fortsätta att säkerställa regionalt samarbete med Danmark, Estland, Tyskland, Lettland, Litauen, Polen och Sverige i Östersjöregionen för att åtgärda de viktigaste påverkansfaktorerna. Ekosystembedömningar och ekosystemredovisning I EU:s strategi för biologisk mångfald för 2030 uppmanas medlemsländerna att bättre integrera hänsyn som rör biologisk mångfald i offentligt, och i näringslivets, beslutsfattande på alla nivåer och utarbeta former för redovisning av naturkapital. EU behöver ett mer välfungerande nätverk för observation av den biologiska mångfalden och en mer enhetlig rapportering om ekosystemens tillstånd. Vid bedömning av ekosystem analyseras belastningarna på ekosystem på land liksom i sötvatten och hav, samt tillståndet för dessa ekosystem och deras ekosystemtjänster. I analysen används rumsligt explicita data och jämförbara metoder som grundar sig på europeiska uppgifter om ekosystemtillgångars funktioner och de ekosystemtjänster som de tillhandahåller i jämförelse med basåret 2010. Ekosystemredovisning bygger på fem olika huvudkonton (ekosystems utbredning, ekosystems tillstånd, fysiska ekosystemtjänster, monetära ekosystemtjänster och monetära ekosystemtillgångar). Vad som ska redovisas på dessa konton avgörs genom indikatorer för ekosystemtillgångar och de ekosystemtjänster som dessa tillgångar tillhandahåller. Finland har aktivt tagit del i Esmeraldaprojektet, som bygger vidare på tidigare arbeten om bedömning av ekosystemtjänster, som TEEB-studien för Finland (Towards Sustainable and Genuinely Green Economy. The value and social significance of ecosystem services in Finland) och utarbetandet av de finska indikatorerna för ekosystemtjänster, som är en nationell ram där den gemensamma internationella klassificeringen av ekosystemtjänster, CICES, och kaskadmodellen införlivas. På denna internetportal sammanställs kunskap om den biologiska mångfaldens tillstånd och ekosystemtjänster, och den ska till exempel tjäna som den nationella webbsidan för Nagoyaprotokollet om genetiska resurser och Cartagenaprotokollet om biosäkerhet. Arbetet med att kartlägga och bedöma ekosystem och ekosystemtjänster (MAES-arbetet) kan delas in i fyra delar: i) kontaktknytande och informationsutbyte, ii) stöd till fysisk planering, iii) integrerad redovisning av naturkapital och iv) förberedelser inför bedömningen av ekosystemens tillstånd. Finland har tillhandahållit uppdaterad information, och framsteg har redovisats sedan januari 2016 (figur 16). Denna bedömning görs utifrån 27 frågor om genomförandet och uppdateras var sjätte månad. Figur 16: Esmeralda-/MAES-barometer (januari 2016–mars 2021) Vilka framsteg som görs när det gäller att införa ekosystemredovisning bedöms på nationell nivå utifrån 13 frågor (se figur 17). Figur 17: Barometer för ekosystemredovisning, september 2021



Det finns i dagsläget inget officiellt krav på ekosystemredovisning i Finland. I stället har metoder för att testa ekosystem- och vattenredovisning börjat utarbetas på lägre nivåer i samhället. Eurostats initiativ att uppdatera förordning (EU) 691/2011 och ovan nämnda experimentella räkenskaper förväntas öka efterfrågan på redovisning av naturliga ekosystem från politiskt håll i Finland. Finland har tagit fram flera ramar och genomfört flera akademiska forskningsprojekt inom redovisning av naturkapital, men inga officiella räkenskaper har än så länge offentliggjorts. Att det inte finns några krav kan vara den främsta orsaken till att inga ekosystemräkenskaper har tagits fram eller används i Finland. Dessutom tar det tid för naturvetare, ekonomer och statistiker att hitta ett gemensamt språk. Det är i dag inte möjligt att kvantifiera sötvattentillgångar utifrån uppgifter eftersom det endast finns ofullständiga uppgifter eller inga alls. Kontot för det marina tillståndet behöver förfinas. Vissa problem beror på motstridiga riktlinjer eller riktlinjer som inte går att följa. Begrepp som grönt vattenfotavtryck och markvattenförbrukning ses som väldigt teoretiska och svåra att tillämpa i finska sammanhang. Prioriterade åtgärder 2022 ·Utarbeta en harmoniserad, hierarkisk klassificering av ekosystem som överensstämmer med IUCN:s globala klassificeringssystem GET. ·Bestämma om ekosystemräkenskaper ska tillhandahållas, vilket förutsätter i) personal för Statistikcentralen, Finlands miljöcentral och Naturresursinstitutet så att de kan införliva de experimentella räkenskaperna i sina dagliga rutiner, ii) automatisering av arbetsflödet och iii) närmare samarbete med expertnätverk.

3. Nollförorening Ren luft EU:s politik och lagstiftning för ren luft måste förbättra luftkvaliteten i EU betydligt, göra att EU kommer närmare den kvalitet som WHO rekommenderar och minska utsläppen av de främsta luftföroreningarna. Luftföroreningar och deras effekter på ekosystem och biologisk mångfald bör minskas ytterligare med det långsiktiga målet att kritiska belastningar och nivåer inte ska överskridas. För att detta ska åstadkommas krävs ökade ansträngningar för att nå full efterlevnad av EU-lagstiftningen om ren luft och fastställande av strategiska mål och åtgärder för 2030 och därefter. Målen i handlingsplanen för nollföroreningar 2030 är att minska luftföroreningarnas effekter på vår hälsa med 55 % och att minska ekosystem i EU som hotas av luftföroreningar med 25 % jämfört med 2005. EU har utarbetat en omfattande samling lagar om ren luft som omfattar hälsorelaterade luftkvalitetsnormer och åtaganden från medlemsländerna om att minska utsläppen av ett antal luftföroreningar . Luftkvaliteten i Finland är generellt bra, men det finns undantag. Europeiska miljöbyråns senaste årliga uppskattningar (för 2019) visar på 1 500 förtida dödsfall (eller 15 900 förlorade levnadsår) på grund av koncentrationer av fina partiklar, och 90 förtida dödsfall (1 000 förlorade levnadsår) på grund av ozonkoncentrationer. Utsläppen av flera luftföroreningar har minskat betydligt i Finland de senaste åren, samtidigt som BNP fortsatt att växa (se figur). Enligt de senaste utsläppsprognoserna, som lämnas in enligt artikel 10.2 i direktivet om nationella åtaganden om utsläppsminskningar, kommer Finland att uppfylla sina utsläppsminskningsåtaganden för alla luftföroreningar som omfattas av direktivet för 2020–2029 och från 2030 och framåt. Enligt de senaste inventeringsuppgifterna som Finland lämnat in, men som ännu inte har granskats av kommissionen, uppfyllde Finland sina åtaganden om utsläppsminskningar av alla föroreningar år 2020. Finland lämnade in sitt nationella luftvårdsprogram den 29 mars 2019. Figur 18: Utsläppstrender för de främsta föroreningarna/BNP i Finland 2005–2019 Figur 19: Utsläpp av PM2,5 och NOx per sektor i Finland (2019)

Luftkvaliteten i Finland är generellt bra med vissa undantag. För år 2020 registrerades inga överskridningar av de gränsvärden som fastställs i luftkvalitetsdirektivet. I en av luftkvalitetszonerna har målvärdena för ozonkoncentration dock inte uppnåtts . I 2019 års granskning av genomförandet av miljöpolitiken rekommenderades Finland att som en del av sitt nationella luftvårdsprogram vidta åtgärder för att minska de största utsläppskällorna och uppfylla alla luftkvalitetsnormer. Vissa framsteg har gjorts, med undantag för ozonkoncentrationen. Prioriterade åtgärder 2022 ·Vidta åtgärder inom ramen för det nationella luftvårdsprogrammet för att minska utsläppen från de största utsläppskällorna som nämns ovan. ·Uppnå EU:s luftkvalitetsnormer och upprätthålla de nedåtgående utsläppstrenderna för luftföroreningar, minska luftföroreningarnas negativa effekter på hälsa och ekonomi i syfte att i framtiden efterleva WHO:s riktlinjer. Industriutsläpp De främsta målen i EU-politiken om industriutsläpp är att i) skydda luften, vattnet och marken, ii) förebygga och hantera avfall, iii) förbättra energi- och resurseffektiviteten, och att iv) sanera förorenade områden. För att uppnå detta använder EU en integrerad metod för att förebygga och kontrollera rutinmässiga och oavsiktliga industriutsläpp. Hörnstenen i denna politik är direktivet om industriutsläpp . Kommissionen lade fram ett förslag till översyn av detta direktiv i april 2022 . Genom översynen vill man öka direktivets bidrag till nollföroreningsmålet liksom dess förenlighet med klimat-, energi- och kretsloppspolitiken. Översikten över industriverksamheter som regleras av direktivet om industriutsläpp som visas nedan grundar sig på uppgifter som rapporterats in till unionsregistret (2018) . I Finland måste omkring 1 250 industrianläggningar ha tillstånd på grundval av direktivet om industriutsläpp. Det är en ökning med nästan 600 anläggningar sedan 2015. Det rör sig främst om förbränningsanläggningar men även om anläggningar inom avfallshanteringssektorn. Hur anläggningarna är fördelade visas i figuren nedan. De flesta anläggningar som omfattas av industriutsläppsdirektivet i Finland återfanns 2018 i energisektorn (25 %), följt av avfallshanteringssektorn, inklusive deponier (24 %), intensiv svin- och fjäderfäuppfödning (20 %) och i produktionen och bearbetningen av metaller (10 %). Figur 20: Antalet industrianläggningar som omfattas av direktivet om industriutsläpp per sektor i Finland (2018)

De industrisektorer som konstaterades bidra till den största belastningen på miljön när det gäller utsläpp till luften var energisektorn för svaveloxider(SOx), kväveoxider (NOx), arsenik (As), koppar (Cu), kvicksilver (Hg), zink (Zn) och dioxiner, produktion och bearbetning av metaller (särskilt järn och stål) för krom (Cr) och nickel (Ni) och intensiv svin- och fjäderfäuppfödning för ammoniak (NH3) och partiklar (PM2,5). Uppdelningen visas i figuren nedan. Figur 21: Utsläpp till luften från sektorer som omfattas av industriutsläppsdirektivet och övriga sammanlagda nationella utsläpp till luften i Finland 2018 Miljöbelastningarna från industriutsläpp till vatten kommer främst från livsmedelssektorn för totalfosfor och totalt organiskt kol (TOC), från framställning av pappersmassa och papper för totalkväve liksom tungmetaller (tillsammans med sektorn för produktion och bearbetning av metaller vad gäller tungmetaller). Uppdelningen, utifrån uppgifter från det europeiska registret över utsläpp och överföringar av föroreningar, visas nedan. Figur 22: Relativa utsläpp till vatten från industrin i Finland 2018 De metoder för tillsyn av att industriutsläppsdirektivet efterlevs som EU förespråkar innebär att allmänheten har vittgående rättigheter att få tillgång till relevant information och att delta i tillståndsförfarandet för anläggningar som skulle kunna ge upphov till föroreningar. Allmänheten och icke-statliga organisationer ska ha rätt att kontrollera att tillstånd beviljas på rätt sätt och att villkoren i dessa tillstånd uppfylls. Som en del av miljötillsynen genomför behöriga myndigheter besök på plats på anläggningar som omfattas av industriutsläppsdirektivet och tar prover och samlar in nödvändig information. Enligt artikel 23.4 i industriutsläppsdirektivet måste besök på plats genomföras mellan en gång om året och en gång vart tredje år beroende på de aktuella miljöriskerna vid anläggningarna. År 2018 genomförde Finland 825 sådana besök på plats, främst inom avfallshanteringssektorn, där deponier ingår (34 %), följt av energisektorn (25 %), produktion och bearbetning av metaller (12 %) och kemikaliesektorn (10 %). Figur 23: Antal miljötillsynsbesök på anläggningar som omfattas industriutsläppsdirektivet i Finland 2018 Genom referensdokument för bästa tillgängliga teknik (BAT) och BAT-slutsatser säkerställs gott samarbete mellan berörda parter och bättre tillämpning av industriutsläppsdirektivet . Sedan den senaste granskningen av genomförandet av miljöpolitiken har kommissionen antagit BAT-slutsatser för Belgien för i) avfallsförbränning, ii) livsmedels- och mejeribranschen, och iii) ytbehandling med organiska lösningsmedel, vari även kemikaliebehandling av trä och träprodukter ingår. Kommissionen förlitar sig på att de nationella behöriga myndigheterna rättar sig efter de rättsligt bindande BAT-slutsatserna och de utsläppsnivåer som motsvarar BAT i miljötillstånden. Detta bör leda till betydande och fortsatta minskningar av föroreningarna. I 2019 års granskning av genomförandet av miljöpolitiken föreslår kommissionen i de prioriterade åtgärderna att tillstånden ska ses över så att de är förenliga med de nya antagna slutsatserna avseende bästa tillgängliga teknik och att Finland ska stärka översynen och verkställandet för att säkerställa att slutsatserna avseende bästa tillgängliga teknik efterlevs och senast till augusti 2021 åtgärda utmaningar avseende efterlevnaden av de nyligen antagna slutsatserna om bästa tillgängliga teknik för större förbränningsanläggningar med befintliga pannor för förbränning av biomassa och torv. Kommissionen har följt upp dessa åtgärder genom Finlands rapportering till unionsregistret. År 2018 inkom inga anmälningar om tillstånd som inte uppfyller kraven.

Förebyggande åtgärder mot allvarliga industriolyckor, Sevesodirektivet De främsta målen i EU-politiken om förebyggande åtgärder mot allvarliga industriolyckor är att i) förebygga och begränsa faran för allvarliga olyckshändelser där farliga ämnen ingår, ii) begränsa följderna av sådana olyckshändelser för människors hälsa och miljön och att iii) kontinuerligt förbättra förebyggandet av, beredskapen inför och insatserna vid allvarliga olyckshändelser. Hörnstenen i denna politik är direktiv 2012/18/EU (Seveso-III-direktivet) . Nedanstående översikt över industrianläggningar som omfattas av Seveso III-direktivet (Sevesoverksamheter) grundar sig på uppgifter som har rapporterats in till eSPIRS-databasen (2018) och Finlands rapport om genomförandet av Seveso III-direktivet för perioden 2015 till 2018 . Bland Finlands 325 anläggningar som omfattas av Sevesodirektivet kategoriseras 187 som verksamheter på lägre nivå (lågnivåverksamheter) och 138 som verksamheter på högre nivå (högnivåverksamheter) utifrån den kvantitet farliga ämnen som sannolikt kan förekomma i verksamheten. Verksamheter på högre nivå måste uppfylla strängare krav. Hur antalet Sevesoverksamheter har förändrats över tid visas i figur 1. Figur 24: Antalet Sevesoverksamheter i Finland, 2011, 2014 och 2018 Enligt Finland behövs det en extern plan för räddningsinsatser (explan) för 138 verksamheter på högre nivå. År 2018 hade 138 verksamheter på högre nivå en extern plan för räddningsinsatser och 138 av dessa hade testats under de senaste tre åren. Sammanfattningen visas i figur 2. Att externa planer för räddningsinsatser utarbetas är avgörande för att nödvändiga åtgärder för att skydda miljön och befolkningen ska kunna förberedas och genomföras på ett ändamålsenligt sätt om en allvarlig industriolycka skulle inträffa. Figur 25: Externa planer för räddningsinsatser i Finland 2018 Den information till allmänheten som avses i bilaga V till Seveso III-direktivet, främst om hur den berörda allmänheten ska varnas vid en allvarlig olycka, om hur man lämpligen bör agera om en allvarlig olyckshändelse inträffar och datumet för det senaste besöket på plats, är ständigt tillgänglig för samtliga Sevesoverksamheter i Finland. Andelen verksamheter på högre nivå för vilka information om säkerhetsåtgärder och förväntat agerande aktivt har offentliggjorts visas i figur 3. Figur 26: Andel verksamheter på högre nivå för vilka information om säkerhetsåtgärder och förväntat agerande aktivt har offentliggjorts i Finland 2011, 2014 och 2018

Finland fick i juli 2020 en formell underrättelse för att landet inte på rätt sätt hade införlivat direktivets krav avseende i) verksamheters säkerhetsrapport, ii) att ge icke-statliga organisationer rätt att erhålla information om de aktuella verksamheterna och de farliga ämnen som används och iii) informationen som ligger till grund för tillsynsbesöken hos verksamheterna. Finland har anmält nationella införlivandeåtgärder som ska rätta till de överträdelser som upptäckts. Kommissionen håller just nu på och utvärderar Finlands anmälan. Buller I direktivet om omgivningsbuller fastställs ett gemensamt tillvägagångssätt för att förhindra, förebygga eller minska de skadliga effekter som uppstår vid exponering för omgivningsbuller. De främsta verktygen för detta i direktivet är strategisk bullerkartläggning och planering. Ett av huvudmålen i handlingsplanen för nollföroreningar 2030 är att minska andelen människor som är kroniskt störda av trafikbuller med 30 % jämfört med 2017. Orimligt buller från flygtrafik, järnvägar och vägar är en av huvudorsakerna till miljörelaterade hälsoproblem i EU. Det kan orsaka ischemisk hjärtsjukdom, slaganfall, sömnstörningar, kognitiva störningar och stress . Utifrån begränsade uppgifter uppskattas det att omgivningsbuller orsakar minst runt 50 förtida dödsfall och 200 fall av ischemisk hjärtsjukdom varje år i Finland . Utöver detta lider 23 000 personer av sömnstörningar. Utifrån inrapporterade uppgifter minskade den totala bullerexponeringen i Finland med 27 % mellan 2012 och 2017. Utifrån de senaste uppgifterna som har analyserats är kartläggningen slutförd för buller från tätbebyggelse, vägar och järnvägar. Vattenkvalitet och vattenförvaltning Enligt EU:s lagstiftning och politik måste belastningarna på vatten i övergångszoner, kustvatten och sötvatten (inklusive yt- och grundvatten) minskas kraftigt. Genom att uppnå, bevara eller förbättra en god status för vattenförekomsterna i enlighet med vattendirektivet säkerställs att EU:s medborgare kan åtnjuta säkert dricks- och badvatten av god kvalitet. Det säkerställer dessutom att näringsämnenas kretslopp (kväve och fosfor) hanteras på ett mer hållbart och resurseffektivt sätt. Vattendirektivet I ramdirektivet för vatten (vattendirektivet) och annan lagstiftning om vatten fastställs ramarna för en hållbar och integrerad vattenförvaltning genom vilken man vill upprätthålla en hög skyddsnivå för vattenresurserna, förhindra ytterligare försämring och återställa till god status. Senast i mars 2022 skulle medlemsländerna för tredje gången ha lämnat in sina förvaltningsplaner för avrinningsdistrikt enligt vattendirektivet. Finland har nyligen lämnat in sina planer. Kommissionen kommer att utvärdera den status och de framsteg som rapporteras och kontrollera vad som har gjorts för att åtgärda anmärkningarna i bedömningen av den andra förvaltningsplanen . I december 2021 offentliggjorde kommissionen den sjätte genomföranderapporten, där man utvärderar genomförandet av vattendirektivet och översvämningsdirektivet . Denna rapport innehåller en bedömning av hur det hittills har gått med i) genomförandet av åtgärdsprogrammen och ii) de nya prioriterade ämnena. Bedömningsrapporten för Finland visar att programåtgärderna finns med i den andra förvaltningsplanen för avrinningsdistrikt. Nya regler har införts för alla avrinningsdistrikt. Åtgärder för att nå målen i vattendirektivet har planerats och börjat genomföras i tid. Finland rapporterar att man har gjort framsteg när det gäller att minska föroreningarna från punktkällor i städer och industrisektorn. Man har också kommit en bit på vägen inom skogs- och vattenbruket. Fler åtgärder behövs när det gäller rening av avloppsvatten på landsbygden och jordbruket och till viss del när det gäller vattenbruket. Åtgärderna inom vattenbruket har fördröjts på grund av otillräckliga resurser. Åtgärderna för minska föroreningar från diffusa källor som uppstår på grund av jordbruk består främst av frivilliga överenskommelser med jordbrukarna. De flesta jordbruk (>90 %) mottar stöd för att utföra miljöåtgärder. Av den andra uppsättningen förvaltningsplaner och uppgifter för avrinningsområden som offentliggjordes 2020 framgår det att 73,2 % av alla ytvattenförekomster (det vill säga floder, sjöar, vatten i övergångszoner, kustvatten och territorialvatten) i Finland har god miljöstatus (för 1,4 % är statusen okänd) men endast 49,5 % har god kemisk status. När det gäller grundvatten uppnår 2,5 % inte god kemisk status och 98,3 % har god kvantitativ status. I figuren nedan visas den andel ytvattenförekomster i Finland och andra europeiska länder som inte uppnår god miljöstatus. Figur 27: Andel ytvattenförekomster (floder, sjöar, vatten i övergångszoner och kustvatten) som har mindre än god miljöstatus per avrinningsdistrikt

I figuren nedan visas den andel ytvattenförekomster i Finland och andra europeiska länder som inte uppnår god kemisk status. I Finland är andelen 50,5 % om man räknar in vattenförekomster som inte uppnår god status på grund av ämnen som uppträder som allmänt förekommande PBT-ämnen (persistenta, bioackumulerande och toxiska ämnen). Om allmänt förekommande PBT-ämnen inte räknas med är det 1 % av ytvattenförekomsterna som inte uppnår god kemisk status. Figur 28: Andel ytvattenförekomster som inte uppnår god kemisk status Med avseende på industriutsläppsdirektivet bör det påpekas att Finland har uppvisat en betydande minskning under de senaste tio åren (59,3 %) när det gäller utsläpp av tungmetaller som Cd, Hg, Ni, Pb och totalt organiskt kol (TOC) (63 %) från industrin till vatten . Det sammanlagda uttaget av vatten per år (avser år 2019) från yt- och grundvattenkällor i Finland uppgår till 2 456,60 hm3 (EEA, 2022). Andelarna vattenuttag per sektor är 1,26 % för jordbruket, 17,08 % för allmän vattenförsörjning, 17,75 % för elproduktion, 63,37 % för tillverkningsindustrin och 0,53 % för utvinning av mineral, vilket visas i nedanstående figur. Finland kontrollerar vattenuttaget genom ett register. För uttag under 100 m3/dag behövs inget tillstånd i Finland och sådana uttag behöver inte registreras. För alla uttag av vatten för allmän vattenförsörjning krävs tillstånd, liksom för vattenuttag över 250 m3/dygn, och vattenuttag över 100 m3/dygn måste registreras. För uttag som skulle kunna skada eller leda till negativa konsekvenser för naturen krävs alltid tillstånd. Figur 29: Vattenuttag per sektor i Finland I Finland är vattenexploateringsindex plus (WEI+) 0,61 % (år 2017), vilket är väl under de 20 % som anses vara ett tecken på vattenbrist. Den liggande stapeln nedan visar WEI+ i Finland och andra europeiska länder. Finland ligger på 22:a plats (där det högsta värdet ligger på första plats) i EU när det gäller WEI+. Figur 30: Vattenexploateringsindex plus (WEI+) i EU 2017 Översvämningsdirektivet Så som nämnts ovan offentliggjorde kommissionen i december 2021 den sjätte genomföranderapporten om översvämningsdirektivet. Den innehåller en översyn och en uppdatering av de preliminära bedömningarna av översvämningsriskerna som gjordes i den andra omgången (2016–2021). Enligt bedömningsrapporten bör hänsyn tas till den långsiktiga utvecklingen för sådant som befolkningsökningar och ekonomins tillväxt när risken för framtida översvämningar ska bedömas. Det finns även en kortfattad rapport om klimatförändringarnas effekter. Informationsutbytet med svenska och norska myndigheter i internationella förvaltningsenheter har varit systematiskt i alla faser i planeringen. Enligt rapporten har Finland utarbetat en tydlig metod för att definiera tidigare översvämningar med betydande negativa konsekvenser. Bland annat samlas utförliga uppgifter om översvämningarnas konsekvenser in. Det finns dock inga tydliga kriterier för att avgöra framtida översvämningsrisker i områden där möjliga betydande översvämningsrisker föreligger, särskilt inte för risker som uppstår på grund av den långsiktiga utvecklingen. Finland har lämnat in sin andra omgång med planer för hantering av översvämningsrisker enligt översvämningsdirektivet. Europeiska kommissionen kommer att undersöka vilka framsteg som gjorts sedan de första planerna för hantering av översvämningsrisker antogs och, precis som 2019, lägga fram en ny rapport. Dricksvattendirektivet När det gäller dricksvattendirektivet har det inte gjorts någon ny bedömning av kvaliteten på dricksvattnet sedan 2019 års granskning av genomförandet av miljöpolitiken. Det finns inga indikationer på att det skulle finnas några problem med kvaliteten på dricksvattnet i Finland. Det omarbetade direktivet trädde i kraft den 12 januari 2021, och medlemsländerna ska ha införlivat det i sin nationella rättsordning senast den 12 januari 2023. Finland måste uppfylla dessa omarbetade kvalitetsnormer. Badvattendirektivet Angående badvattendirektivet visar figur 31 att 269 finska badvatten, (88,8 %) år 2020 var av utmärkt kvalitet , 20 (6,6 %) var av bra kvalitet, 5 (1,7 %) av tillfredsställande kvalitet, 4 (1,3 %) av dålig kvalitet och 5 (1,7 %) inte klassificerade.

Figur 31: Badvattenkvalitet i Europa badsäsongen 2020

Figur 32: Badvattenkvalitet 2017–2020 Nitratdirektivet I kommissionens senaste rapport om genomförandet av nitratdirektivet för 2016–2019 varnas det för att nitrater fortfarande orsakar skadliga vattenföroreningar i EU. Höga halter av nitrater i vattnet är skadligt för både människors hälsa och för ekosystemen och orsakar syreutarmning och övergödning. Åtgärder som vidtagits av nationella myndigheter och jordbrukare för att rena vatten har haft positiva effekter för dricksvattenförsörjningen och den biologiska mångfalden, liksom för sektorer som fiske och turism, som är beroende av vattnet. Icke desto mindre är överdriven gödsling fortfarande ett problem i många delar av EU. Finland är ett av de länder som har de största problemen med näringsämnesutsläpp från jordbruket, medan Finlands kväve- och fosforsnivåer ligger nära genomsnittet i EU. Enligt kommissionens rapport utmärker sig Finland genom sitt stora antal vattenförekomster som är övergödda. Badvattenkvaliteten är även dålig över hela landet, och man har ett systematiskt problem med att hantera näringsförluster från jordbruket. Direktivet om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse Generellt renas 97 % av avloppsvattnet från tätbebyggelse i Finland enligt kraven i direktivet om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse (avloppsdirektivet). Det är över EU-genomsnittet på 76 %. Enligt avloppsdirektivet ska Finland i tätbebyggelse ·samla upp 5,6 miljoner pe avloppsvatten, ·biologiskt rena 5,5 miljoner pe avloppsvatten och ·med fosforfällning biologiskt rena 5,0 miljoner pe avloppsvatten. Figur 33: Andel av avloppsvattnet från tätbebyggelse som uppfyller alla krav i avloppsdirektivet (uppsamling, biologisk rening, och biologisk rening med kväve- och/eller fosforfällning) i tätbebyggda områden enligt avloppsdirektivet 2018 Finansiering från EU har genom åren varit avgörande för arbetet med att förbättra efterlevnaden och tillämpningen av avloppsdirektivet. Enligt de prioriterade åtgärderna i 2019 års granskning av genomförandet av miljöpolitiken skulle Finland förbättra övervakningen av vattenförekomster och vidta åtgärder för att ta itu med diffusa föroreningar från jordbruket, huvudsakligen fosfater, samt för att säkerställa att planerna för hantering av översvämningsrisker samordnas med den nationella anpassningsstrategin för klimatförändringarna. På detta område kan endast begränsade framsteg noteras. Prioriterade åtgärder 2022 ·Undersöka fysiska ändringar av vattenförekomster i enlighet med artikel 4.7 i vattendirektivet. I dessa bedömningar måste alternativa lösningar och lämpliga riskbegränsande åtgärder beaktas.

·Fortsätta att arbeta för att ytterligare minska nitratföroreningar från jordbruket till grundvattnet. Förstärka det nationella åtgärdsprogrammet för att lösa problemen med övergödning i både inlandsvatten och marina vatten. ·Förbättra samordningen av åtgärder för att förverkliga vatten-, havs- och naturpolitiken. ·Slutföra genomförandet av direktivet om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse i alla tätorter genom att uppföra den infrastruktur som behövs. Kemikalier EU har för avsikt att se till att alla kemikalier produceras och används på ett sätt som medför så få betydande negativa effekter på människors hälsa och miljön som möjligt. I oktober 2020 offentliggjorde kommissionen sin kemikaliestrategi för hållbarhet På väg mot en giftfri miljö , som har lett till ett antal systemförändringar i EU:s kemikalielagstiftning. Strategin är en del av EU:s nollföroreningsambition, ett viktigt åtagande i den europeiska gröna given. EU:s kemikalielagstiftning1 ger ett grundläggande skydd för människors hälsa och miljön. Den säkerställer även stabilitet och förutsebarhet för företag som är verksamma på den inre marknaden. Sedan 2007 har kommissionen samlat in information om efterlevnaden av förordningen om registrering, utvärdering, godkännande och begränsning av kemikalier (Reach-förordningen) och förordningen om klassificering, märkning och förpackning (CLP-förordningen). I december 2020 granskade kommissionen medlemsländernas rapporter om tillämpningen av dessa förordningar och om tillsynen över att de följs enligt artikel 117.1 i Reach-förordningen och artikel 46.2 i CLP-förordningen. Enligt de senaste uppgifterna som finns att tillgå har de nationella tillsynsstrukturerna inte förändrats mycket de senaste åren. Det framgår dock tydligt av denna rapport att det finns många skillnader i tillämpningen av Reach-förordningen och CLP-förordningen, särskilt på brottsbekämpningsområdet. Den efterlevnadsgrad som har observerats i medlemsländerna förefaller vara relativt stabil över tid men med en något nedåtgående trend, som sannolikt beror på att tillsynsmyndigheterna har blivit bättre på att upptäcka produkter och företag som inte uppfyller kraven och på att fler produkter som inte uppfyller kraven saluförs på marknaden i EU. I augusti 2021 offentliggjorde kommissionen en mätbar bedömning av tillsynen avseende de två främsta EU-förordningarna om kemikalier, i vilken man använde ett antal indikatorer för olika delar av tillsynen. I Finland har följande myndigheter ansvaret för kontrollera att Reach-förordningen följs: ·Säkerhets- och kemikalieverket (Tukes), som även ansvarar för CLP. ·Arbetarskyddsförvaltningen (regionförvaltningsverk). ·Närings-, trafik- och miljöcentralerna. ·Tullen. ·Försvarsmakten. ·Säkerhets- och utvecklingscentret för läkemedelsområdet Fimea. Finland har utarbetat tillsynsstrategier för både Reach-förordningen och CLP-förordningen som tillämpas utan undantag . Följande beaktas i strategierna: ·Prioriteringen är riskbaserad, vilket innebär att hänsyn tas till vad som skulle kunna hända om kraven inte uppfylls, liksom till sannolikheten för att de inte ska uppfyllas. ·Hur stor risken är för människors hälsa och miljön beror på sannolikheten för exponering, hur stor exponeringen är och hur skadlig kemikalien är medan sannolikheten för att kraven inte uppfylls till exempel beror på hur väl företagen och andra aktörer känner till regleringarna, deras ambitionsnivå när det gäller att leva upp till kraven, kostnaderna för att uppfylla kraven, sannolikheten för att bli upptäckt, och för att allmänheten ska reagera negativt om man inte uppfyller kraven. Som regel anses alla överträdelser av Reach-förordningen som grova eller mycket grova förvaltningsrättsliga miljöförseelser. Om överträdelsen anses vara tillräckligt grov kan den behöriga myndigheten besluta att utdöma ytterligare sanktioner utöver böter. Denna myndighet kan även vid behov beordra att tillgångar och handlingar tillfälligt ska tas i beslag. I Finland är sju heltidsekvivalenter/år avsatta för både Reach och CLP (och andra kemikalieförordningar och marknadskontroll), liksom sex till sju heltidsekvivalenter/år för Reach-kontroller hos tullen . Bara under 2019 gjordes nästan 7 000 Reach-kontroller, och under hela rapporteringsperioden gjordes över 33 000. De flesta Reach-kontroller är proaktiva (inspektioner) snarare än reaktiva (inspektioner till följd av anmälningar, olyckor och remitteringar). Den höga andelen upptäckta överträdelser av det totala antalet kontroller bör understrykas ￼.

Figur 34: Andel överträdelser av det totala antalet Reach- och CLP-kontroller per medlemsland och jämfört med EU-genomsnittet 2019 Prioriterade åtgärder 2022 Uppgradera myndigheternas förmåga att genomföra och upprätthålla Reach-förordningen och CLP-förordningen.





4. Klimatåtgärder I den europeiska klimatlagen sätts, i linje med Parisavtalet och som en del av den europeiska gröna given, EU:s mål om att nå klimatneutralitet senast 2050 och om att fram till 2030 ha minskat utsläppen av växthusgaser med 55 % jämfört med 1990 års nivåer. För att säkerställa att det görs tillräckliga begränsningsinsatser begränsar lagen också den andel av utsläppsminskningarna fram till 2030 som kan utgöras av kolupptag. EU och dess medlemsländer lämnade in uppdaterade nationellt fastställda bidrag till Förenta nationernas ramkonvention om klimatförändringar i december 2020. EU arbetar inom alla sektorer och politikområden för att minska utsläppen av växthusgaser och ställa om till en klimatneutral och hållbar ekonomi, liksom för att hantera konsekvenserna av klimatförändringarna. EU:s klimatlag innehåller incitament för att minska utsläppen från elproduktion, industrin, transporter, sjöfarten och fluorerade gaser (f-gaser) som används i produkter. För vägtransporter skulle växthusgasintensiteten i fordonsbränslen enligt EU:s lagstiftning ha minskat med 6 % mellan 2010 och 2020 , och det finns bindande normer för växthusgasutsläpp från olika kategorier av fordon . Enligt f-gasförordningen ska EU:s utsläpp av f-gaser minska med två tredjedelar fram till 2030 jämfört med 2014 års nivåer. Sedan 2021 ingår utsläpp och upptag av växthusgaser från LULUCF-sektorn i EU:s arbete för att minska utsläppen. EU:s anpassningsåtgärder är en viktig del av den europeiska gröna given. Från och med 2021 måste medlemsländerna rapportera in sina nationella anpassningsåtgärder , eftersom anpassning i EU:s klimatlagstiftning anses vara en viktig del i den långsiktiga globala kampen mot klimatförändringarna. Medlemsländerna måste anpassa sina nationella strategier, och EU kommer regelbundet att bedöma framstegen som en del av sin styrning av klimatåtgärderna. I EU:s uppdaterade strategi för klimatanpassning, som kom i februari 2021, beskrivs hur EU kan anpassa sig till de oundvikliga effekterna av klimatförändringarna och bli ett klimatresilient samhälle 2050. De främsta nationella klimatåtgärderna och klimatstrategierna Finland har lämnat in sin integrerade nationella energi- och klimatplan för 2021–2030. Arbetet bygger på långsiktiga planer och färdplaner för energi och klimat, som den långsiktiga strategin för att minska växthusgasutsläppen (2020). Regeringens mål är att uppnå klimatneutralitet till 2035 och bli ett koldioxidnegativt land snart därefter. Regeringen har lagt fram en proposition till en ny klimatlag , som ska säkerställa att Finlands mål om koldioxidneutralitet för 2035 och andra klimatmål, internationella mål såväl som EU-mål, ska uppnås. Förutom målet om koldioxidneutralitet innehåller lagen även utsläppsminskningsmål för 2030, 2040 och 2050. I lagen finns dessutom bestämmelser om klimatpolitiska planer, och reformen skulle innebära att lagen utvidgas till att omfatta även markanvändningssektorn. Här återfinns även ett mål om att öka sänkan. I sin återhämtnings- och resiliensplan avsätter Finland 50 % av planerna till klimatmål och beskriver viktiga reformer och investeringar för att fortsätta med omställningen till ett koldioxidsnålt samhälle, bland annat inom produktion av ren energi och tillhörande infrastruktur (mer information i kapitel 5). Finland var det första landet i EU som antog en nationell strategi för klimatanpassning 2005, som sedan uppdaterades genom den nationella anpassningsplanen 2022 . I april 2019 offentliggjordes en halvtidsutvärdering av den nationella anpassningsplanen från 2014. Utvärderingen hade samordnats av Finlands miljöcentral (Syke) och Naturresursinstitutet (Luke), och många olika berörda aktörer deltog. Den nationella anpassningsplanen för 2030 håller just nu på att utarbetas Förutom sin nationella strategi och plan för klimatanpassning har Finland även sektorsspecifika anpassningsplaner.

Mellan 1990 och 2020 minskade utsläppen av växthusgaser i Finland med 32 %. Växthusgasintensiteten ligger under genomsnittet i EU, men utsläppen per capita ligger väl över EU-genomsnittet. Figur 35: Totala växthusgasutsläpp (inkl. internationell luftfart) i Finland (index 1990 = 100 %) Ansvarsfördelningsmålet För utsläpp som inte omfattas av EU:s utsläppshandelssystem har medlemsländerna bindande nationella mål enligt lagstiftningen om ansvarsfördelning. För 2020 var Finlands nationella mål enligt EU:s lagstiftning att minska utsläppen som inte omfattas av utsläppshandelssystemet med 16 % jämfört med 2005. Enligt sin integrerade nationella energi- och klimatplan ska Finland göra minskningar som liknar deras nuvarande ansvarsfördelningsmål för 2030. Figur 36: Utsläpp och mål enligt ansvarsfördelningsbeslutet och ansvarsfördelningsförordningen i Finland 2020 och 2030 som förändring i % sedan 2005 Figur 37: Utsläpp, årliga utsläppstilldelningar och samlat över-/underskott av årliga utsläppstilldelningar enligt ansvarsfördelningsbeslutet i Finland 2013–2020 Utveckling inom olika sektorer När det gäller transporter på väg minskade växthusgasintensiteten i fordonsbränslen i Finland med 7,7 %, vilket innebär att Finland uppnådde det gällande EU-omfattande minskningskravet på 6 % senast 2020. Det finns flera olika typer av åtgärder som medlemsländer kan ta för att uppnå detta, till exempel i) ytterligare öka användningen av el i vägtransporter, ii) stötta användningen av biobränslen, och i synnerhet avancerade biobränslen, iii) uppmuntra utveckling och användning av förnybara drivmedel av icke-biologiskt ursprung och iv) minska utsläppen i leden före raffineringen. År 2019 stod vägtransporter i Finland för 19 % av de totala utsläppen av växthusgaser. Utsläppen har minskat med 11 % sedan 2005. Det mål som har satts i regeringens program för transportsektorn är att fram till 2030 halvera utsläppen jämfört med 2005 års nivåer. För att uppnå detta antog regeringen i maj 2021 ett principbeslut om en färdplan för fossilfria transporter, som är tänkt att utgöra en grund för målet ska uppnås. Utsläppen från jordbruket har varit oförändrade de senaste åren. De åtgärder som i dag finns i den klimatpolitiska planen (2021) på medellång sikt förväntas leda till en något nedåtgående trend i utsläppen från jordbruket. Utsläppen från byggnader, främst från uppvärmning, har minskat de senaste åren eftersom man eldar mindre med olja och på grund av förbättrad energieffektivitet i byggnaderna. Finland har en åtgärdsplan för att fasa ut fossil oljeuppvärmning av byggnader, samt ett bidragsprogram för att fasa ut oljeanvändningen i bostäder. Figur 38: Växthusgasutsläpp per sektor i Finland – historiska utsläpp 1990–2020, prognos 2021–2030 När det gäller markanvändning, förändrad markanvändning och skogsbruk (LULUCF-sektorn) förutspår Finland en mindre ökning av nettoupptagen i sektorn för markanvändning och skogsbruk fram till 2030. De rapporterade mängderna enligt Kyotoprotokollet för LULUCF-sektorn i Finland visar ett nettoupptag med i genomsnitt –34,6 miljoner ton koldioxidekvivalenter för åren 2013 till 2019. I detta avseende bidrar Finland med 10,0 % till EU:s årliga genomsnittliga sänka på –344,9 miljoner ton koldioxidekvivalenter. Samma period bokfördes nettoutsläpp på i genomsnitt 0,5 ton koldioxidekvivalenter, vilket motsvarar -0,4 % av EU:s redovisade sänka på -115,0 ton koldioxidekvivalenter. De rapporterade nettoupptagen uppvisar en nedåtgående trend från 2013 till 2018 men en ökning 2019. För de bokförda nettoutsläppen ses en sjunkande trend. Finland är en av sex medlemsländer i EU med nettoutsläpp i genomsnitt och en av 14 medlemsländer i EU som uppvisar nettoutsläpp minst ett år i denna preliminära redovisning. Figur 39: Rapporterade och bokförda utsläpp och upptag från LULUCF-sektorn i Finland

Användning av auktionsintäkter från EU:s system för handel med utsläppsrätter De sammanlagda intäkterna från utauktionering av utsläppsrätter i EU:s utsläppshandelssystem mellan 2012 och 2021 uppgick till över 1,5 miljarder euro. Alla dessa auktionsintäkter har använts för klimat- och energirelaterade ändamål. I Finland är intäkterna inte öronmärkta. De nationella utgifterna för klimat och energi överstiger den summa som fås in via auktioner. Endast en del av de faktiska utgifterna har redovisats, men upp till 100 % av intäkterna gick till särskilda projekt vissa år, även om denna finansiering inte kan kopplas direkt till auktionsintäkterna. Prioriterade åtgärder 2022 ·Öka ansträngningarna för att minska både slut- och primärenergiförbrukningen till 2030. Byggnadsrenoveringar leder även till att fler gröna arbetstillfällen skapas i landet. ·Förbättra elnäten. ·Öka elektrifieringen av transporter genom att sätta upp fler laddplatser. ·Öka användningen av förnybar energi och teknik för förnybar energi, särskilt vindkraft. ·Säkerställa biomassans hållbarhet. Del II: Förutsättningar: verktyg för genomförande 5. Finansiering

Behoven av miljöinvesteringar i Europeiska unionen För att miljöåtgärderna ska ge resultat måste de finansieras. Det mesta av finansieringen kommer från nationella källor, med ett väsentligt bidrag från EU-medel som täcker upp där det fattas. Efter 2020 går det även att få stöd för genomförandet av miljöpolitiken från EU:s fond för återhämtning efter pandemin (via faciliteten för återhämtning och resiliens), och principen om att inte orsaka betydande skada tillämpas sedan 2021 på alla delar av EU:s budget. I EU-budgeten kommer hänsyn även att tas till de förnyade åtaganden som gjordes på FN:s 26:e klimatkonferens (i Glasgow i oktober–november 2021) och konventionen om biologisk mångfald (april–maj 2022) . Investeringsgap i EU EU behöver göra investeringar för den gröna omställningen på en rad olika sammankopplade områden. De ytterligare investeringar som behövs på klimat-, energi- och transportområdet utöver de investeringar som är planerade, om inga ytterligare åtgärder vidtas, (investeringsgapen) beräknades 2021 till 390 miljarder euro per år (EU) , och för att EU:s centrala miljömål ska uppnås behövs ytterligare 130 miljarder euro . Kostnaderna för klimatanpassningar kan också bli stora och beräknas uppgå till sammanlagt 35–62 miljarder euro (den lägsta beräkningen) eller 158–518 miljarder euro (den högsta beräkningen) per år . Dessa investeringsbehov motsvarar genomförandemålen för 2020 och 2030 (med undantag för klimatanpassningar, för vilka kostnaderna förväntas finnas kvar under en längre tid). I tabellen nedan visas en preliminär uppdatering av hur stora centrala miljöinvesteringar som fattas . Nästan 40 % av miljöinvesteringsbehoven gäller föroreningar. Detta område står för nästan två tredjedelar av de investeringar som fattas om det slås samman med vattenförvaltning. De investeringar som fattas inom cirkulär ekonomi och avfall beräknas till mellan 13 och 28 miljarder euro per år beroende på vilka nivåer av cirkularitet som ska uppnås. Inom biologisk mångfald beräknas det fattas investeringar på runt 20 miljarder euro per år. Tabell 1: Beräknade miljöinvesteringsgap i EU uppdelat per miljömål 2021–2030 (per år) Miljömål Investeringsgap (EU, per år) Md euro % Förebyggande och begränsning av föroreningar 42,8 39 % Vattenförvaltning och industri 26,6 24 % Cirkulär ekonomi och avfall 13,0 12 % Biologisk mångfald och ekosystem 21,5 20 % Forsking, utveckling och innovation samt övrigt 6,2 6 % Totalt 110,1 100 % Miljöinvesteringsbehov i Finland Av Finlands plan för återhämtning och resiliens framgår tydligt att man i allt högre grad prioriterar investeringar för att ställa om energisystemet, minska klimat- och miljöpåverkan på byggnadsbeståndet och reformer och investeringar för grön och digital omställning inom industrin. Från fonden för återhämtning och resiliens kommer 2,1 miljarder euro att tas till dessa prioriteringar och uppmuntra till ytterligare privata investeringar. Trots det behövs det fortfarande stora investeringar inom nedanstående områden för att genomföra EU:s miljölagstiftning. Förebyggande och begränsning av föroreningar I EU:s första utsiktsrapport om ren luft inom ramen för programmet för ren luft beräknas Finlands sammanlagda luftvårdskostnader uppfylla kraven på utsläppsminskningar i direktivet om nationella utsläppstak 2030. Sammanlagt uppgår dessa kostnader till 1 107 miljoner euro per år, inklusive 792 miljoner euro för kapitalinvesteringar (förutsatt att klimat- och energimålen för 2030 uppnås). I den andra utsiktsrapporten om ren luft hävdas att EU som helhet i stort sett skulle klara av att minska utsläppen av luftföroreningar i enlighet med direktivet om nationella utsläppstak för 2030 i) om all lagstiftning inom området som antogs före 2018 följdes (här ingår all lagstiftning om luftföroreningar och de klimat- och energimål för 2030 som sattes upp 2018) och ii) om medlemsländerna även genomförde de åtgärder som de föresatt sig i sina nationella luftvårdsprogram. Det enda undantaget är ammoniak (NH3) i 15 medlemsländer, däribland Finland. Vattenförvaltning Enligt OECD:s studie Financing a Water Secure Future (2022) följer Finland dricksvattendirektivet och direktivet om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse i stor utsträckning; behoven av finansiering för att rusta upp, förnya och ersätta vattenförsörjningssystemet ökar och med dagens prisnivåer ser landet ut att kunna täcka kostnaderna för arbeten på vattenförsörjningssystemet. Goda statsfinanser gör det möjligt att ta till offentliga medel om så behövs. EU-finansiering har utgjort en betydande del av den offentliga finansieringen de senaste tio åren . Enligt beräkningar kommer Finland att behöva investera ytterligare sammanlagt 1 309 miljoner euro fram till 2030 för dricksvatten och sanitet (utöver de planerade investeringarna), varav över 90 % på avloppsrelaterade arbeten. Utöver detta är den nyligen färdigställda sjätte rapporten om genomförandet av vattendirektivet och översvämningsdirektivet , och tillhörande studie om finanser och ekonomi , också en relevant källa till information på detta område. Avfall och cirkulär ekonomi Enligt en studie från kommissionen måste Finland fortfarande investera ytterligare 289 miljoner euro (cirka 41,3 miljoner euro per år) (utöver de planerade investeringarna) mellan 2021 och 2027 på insamling, återvinning och upparbetning av avfall, hantering av biologiskt avfall, källsorteringsmöjligheter och digitalisering av avfallsregister för att uppfylla målen för materialåtervinning av kommunalt avfall och förpackningsavfall. Här ingår inte de investeringar som behövs på olika områden inom ekonomin för att åstadkomma mer cirkularitet, förebygga avfall och hantera andra betydande typer av avfall, som plast, textilier och möbler. Biologisk mångfald och ekosystem

Enligt den nyligen inlämnade ramen för prioriterade åtgärder för Finland kommer kostnaderna för naturskydd (inklusive Natura 2000) att uppgå till 6,03 miljarder euro sammanlagt eller omkring 862,4 miljoner euro per år perioden 2021 till 2027. Av dessa är 99 miljoner euro årliga engångskostnader. Här ingår dock inte de ytterligare kostnaderna för att genomföra det som krävs enligt strategin för biologisk mångfald för 2030, till exempel för ökat skydd och återställande. EU:s miljöstöd 2014–2020 I den fleråriga budgetramen för 2014–2020 avsattes nästan 960 miljarder euro (åtaganden, i 2011 års priser) som EU:s utgifter under denna period. Åtagandet avseende den gröna omställningen i den fleråriga budgetramen för 2014–2020 omfattade ett mål om att 20 % av utgifterna skulle gå till klimatåtgärder. Här fanns även finansieringsmöjligheter för miljön, främst genom de europeiska struktur- och investeringsfonderna (ESI-fonderna) . Senare fylldes den fleråriga budgetramen för 2014–2020 på med över 50 miljarder euro (i dagens priser) från React-EU-programmet för sammanhållningspolitiska åtgärder mot covid-19 . Finland fick 4,9 miljarder euro från ESI-fonderna 2014–2020 för att investera i jobbskapande och en hållbar och sund europeisk ekonomi och miljö. Den summa som planerades gå till direkta miljöinvesteringar uppgick till 64,6 miljoner euro, med ytterligare 81,5 miljoner euro till indirekta miljöinvesteringar, vilket ger en totalsumma på 146,1 miljoner euro. I figur 41 ges en översikt över de (planerade) medlen från ESI-fonderna som är öronmärkta för Finland (EU-belopp, utan nationella belopp). Figur 40: Anslagna medel till Finland från ESI-fonderna 2014–2020 Tabell 2: Direkta och indirekta miljöinvesteringar från ESI-fonderna i Finland 2014–2020 Instrument Avsättningar till miljön (i miljoner euro) Sammanhållningspolitiken (Eruf) Direkta miljöinvesteringar klimat och riskhantering Indirekta miljöinvesteringar förnybar energi energieffektivitet övrigt energi affärsutveckling, FoI 78,8 6,2 6,2 72,6 2,8 22,9 0,8 46,1 Ejflu/landsbygdsutveckling Direkta miljöinvesteringar klimat och riskhantering Indirekta miljöinvesteringar förnybar energi energieffektivitet 28,1 19,4 19,4 8,7 7,4 1,4 EHFF Direkta miljöinvesteringar miljöskydd och resurseffektivitet Indirekta miljöinvesteringar affärsutveckling 39,2 39,0 39,0 0,2 0,2 ESI-fonderna totalt Direkta miljöinvesteringar Indirekta miljöinvesteringar 146,1 64,6 81,5 Finansieringen till miljöåtgärder från ESI-fonderna har även kompletterats genom andra EU-finansieringsprogram som alla medlemsländer kan söka stöd från, som Life-programmet, Horisont 2020 och lån från EIB. Detta innebär att Finland uppskattningsvis har fått sammanlagt 679 miljoner euro i miljöfinansiering från EU under åren 2014 till 2020. Målen för Life-programmet handlar helt och hållet om miljö och klimat. Genom programmet ges finansiering till demonstrations- och bästa praxis-projekt för nya gröna lösningar. Mellan 2014 och 2020 mottog Finland EU-stöd till tolv Life-projekt (för natur och miljö) uppgående till 65,5 miljoner euro (av 1 028 Life-projekt i EU med ett sammanlagt EU-bidrag på 1,74 miljarder euro) . Mellan 2014 och 2020 fick Finland runt 75,4 miljoner euro för miljöinsatser från Horisont 2020 (främst för klimatåtgärder och cirkulär ekonomi), vilket är 5 % av de sammanlagda anslagen från Horisont 2020 . Finland fick även 150,0 miljoner euro i direkt miljöfinansiering, samt ytterligare 82,0 miljoner euro för miljöinsatser inom olika projekt där miljömål ingick bland andra mål. I och med detta uppgick den sammanlagda summan som Finland fick från de europeiska struktur- och investeringsfonderna till 232,0 miljoner euro av de sammanlagda anslagen från dem på 1,23 miljarder euro . EIB:s stöd till miljöområdet uppgick till 361,5 miljoner euro, främst till vatten och avlopp, med en mindre andel till avfall, av Finlands totala stöd från EIB denna period (10,38 miljarder euro) . Landet ligger på elfte plats i EU vad gäller sammanlagda lån från EIB. Under 2020 tillhandahöll EIB 24,2 miljarder euro i finansiering för åtgärder mot klimatförändringarna över hela Europa, vilket var 37 % av bankens totala finansiering. EIB tillhandahöll även 1,8 miljarder euro (3 % av all sin finansiering) i mer allmänna miljölån . EU:s miljöstöd 2021–2027 Enligt investeringsplanen för den gröna given från 2020 bör en biljon euro i gröna investeringar (offentliga och privata) göras runtom i Europa fram till 2030. Genom den fleråriga budgetramen för 2021–2027 och utgiftsprogrammet för NextGenerationEU ska 2,018 biljoner euro (i dagens priser) uppbådas för återhämtning från covid-19-pandemin och för EU:s långsiktiga prioriteringar, där miljöskydd ingår . Efter åtagandena i EU:s gröna giv om att ”inte vålla skada” och det interinstitutionella avtalet om den fleråriga budgetramen 2021–2027 ska 30 % av EU:s budget 2021–2027 gå till klimatinsatser, medan 7,5 % av budgeten från och med 2024 och 10 % från och med 2026 ska gå till biologisk mångfald. För att dessa mål ska nås måste fler finansiella resurser avsättas till biologisk mångfald, särskilt inom ramen för sammanhållningspolitiken 2021–2027 och den gemensamma jordbrukspolitiken 2023–2027. Hållbar finansiering ger betydligt mer insyn vad gäller miljömässig hållbarhet (ett mål som främjas av EU:s hållbarhetstaxonomi) . Med sådan finansiering stärks även kraven på icke-finansiell rapportering och det blir enklare att ge ut gröna obligationer (genom att en EU-standard för gröna obligationer tas fram) . Nu när hållbar finansiering har stärkts genom den förnyade strategin för hållbar finansiering (2020) bör investeringsflödena till klimat och miljö öka. Den nya strategin om klimatanpassning kan bidra till att åtgärda klyftan i försäkringsskyddet, som i dag innebär att det inte finns något försäkringsskydd vid många olika klimatrelaterade händelser . EIB ska se till att 50 % av dess utlåning går till klimat- och miljöprojekt senast 2025 , bland annat med ett bidrag på 250 miljarder euro till investeringsplanen för den gröna given fram till 2027. Tabell 3: De främsta EU-medlen som avsatts för Finland (i dagens priser) 2021–2027

Instrument Finansieringsanslag (miljoner euro) Sammanhållningspolitiken Eruf ESF+ ETS (Eruf) Totalt: 1 655,1 887,8 604,6 162,7 Fonden för en rättvis omställning 465,7 Ejflu/landsbygdsutveckling enligt de strategiska GJP-planerna 2023–2027 772,8 Europeiska havs-, fiskeri- och vattenbruksfonden (EHFVF) 71,8 Faciliteten för återhämtning och resiliens (RRF) 2021–2026 2 085,3 (bidrag)

Programplaneringen för det flesta av EU-fonderna (de sammanhållningspolitiska fonderna, Ejflu och EHFVF) pågår just nu i Finland. Finlands plan för återhämtning och resiliens innehåller 39 investeringar och 18 reformer som finansieras genom 2,1 miljarder euro i bidrag. En andel på 50,3 % av planen kommer att gå till klimatmål (se figur 42). Det är mer än det generella klimatmålet för planerna för återhämtning och resiliens på 37 % och gör Finland till en av de bästa medlemsländerna när det gäller klimatåtaganden. Finlands klimatåtaganden för den gröna omställningen återspeglas i planen för återhämtning och resiliens genom en omställning av energisystemet (318,7 miljoner euro), stöd till industrin för grön och digital omställning (326 miljoner euro), en minskning av byggnadsbeståndets klimat- och miljöpåverkan (110 miljoner euro), tillhandahållande av koldioxidsnåla lösningar för samhällen och transportsektorn (40 miljoner euro) och stöd till miljömässig hållbarhet och naturbaserade lösningar (30 miljoner euro) . Figur 41: Klimatsatsningar i återhämtnings- och resiliensplanerna 2021–2026 Inom ramen för NextGenerationEU kommer kommissionen att ge ut upp till 250 miljarder euro i gröna EU-obligationer (en tredjedel av NextGenerationEU) fram till 2026 som kommer att följa den generella principen om att inte orsaka betydande skada men däremot inte bestämmelserna i de nu gällande delegerade akterna om EU:s taxonomi eller den föreslagna EU-standarden för gröna obligationer. Förutom de EU-medel som öronmärkts specifikt för Finland 2021–2027 finns det flera andra EU-finansieringsprogram som alla medlemsländer kan söka medel från, bland andra Life-programmet (5,4 miljarder euro), Horisont Europa (95,5 miljarder euro) , fonden för ett sammanlänkat Europa (33,7 miljarder euro) och InvestEU . Från dessa instrument kommer även stöd att ges till den gröna omställningen, till exempel för forskning och innovation inom miljöskydd (Horisont Europa) , rena transporter och ren energi (fonden för ett sammanlänkat Europa) och hållbar infrastruktur (InvestEU) . Nationell miljöfinansiering De sammanlagda utgifterna för miljöskydd (inklusive alla relevanta löpande utgifter och kapitalutgifter) i EU uppgick år 2020 till 272,6 miljarder euro, vilket motsvarar 2 % av EU:s BNP. Denna andel har i stort sett alltid varit lika stor. När det gäller absoluta tal återfinns de flesta utgifterna i ett mindre antal länder, räknat som andel av BNP. De flesta länders utgifter ligger på mellan 1 och 2 %, precis som i Finland (1,6 %). Av dessa utgifter uppgick EU:s kapitalutgifter för miljöskydd (det vill säga investeringar) till 56,3 miljarder euro 2018 men föll till 54,5 miljarder euro 2020, vilket motsvarar runt 0,4 % av EU:s BNP. De flesta medlemsländer investerade mellan 0,2 och 0,5 % av sin BNP i miljöskydd. Finland investerade 0,3 % av BNP. Under perioden 2014 till 2020 motsvarade det 376 miljarder euro i miljöinvesteringar i EU, varav 4,6 miljarder var för Finland. De nationella sammanlagda utgifterna för miljöskydd (inklusive alla relevanta löpande utgifter och kapitalutgifter) i EU uppgick år 2020 till 272,6 miljarder euro, vilket motsvarar 2 % av den gemensamma bruttonationalprodukten, och denna nivå har legat relativt still över tid. Figur 42: Direkta och indirekta miljöskyddsinvesteringar i EU (miljoner euro och % av BNP) 2018

Uppdelat efter institutionell sektor står specialiserade producenter (av miljöskyddstjänster som avfalls- och vattenbolag) och näringslivet (företag) för huvuddelen av Finlands miljöskyddsinvesteringar (49 respektive 48 %), medan den offentliga sektorn endast stod för 3 %. På EU-nivå (genomsnitt i EU) kommer 37 % från den offentliga sektorn, 33 % från specialiserade producenter och 30 % från näringslivet (företag). Figur 43: Medlemsländernas miljöskyddsinvesteringar (kapitalutgifter) i EU uppdelat efter institutionell sektor (hela ekonomin = 100 %) 2018



Att dela upp investeringarna efter miljöområde går endast inom varje institutionell sektor (inte i hela ekonomin) eftersom rapporteringsmönstren skiljer sig åt . Utifrån de uppgifter som Finland rapporterat in går 48 % av den offentliga sektorns miljöskyddsinvesteringar