Förslag till RÅDETS DIREKTIV om miniminormer för att ge tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer och om åtgärder för att främja en balans mellan medlemsstaternas insatser för att ta emot dessa personer och bära följderna av detta

(framlagt av kommissionen)

MOTIVERING

1. ETT INSTRUMENT FÖR DET GEMENSAMMA EUROPEISKA ASYLSYSTEMET OCH FULLSTÄNDIG TILLÄMPNING AV GENÈVEKONVENTIONEN: ETT SYSTEM FÖR TILLFÄLLIGT SKYDD VID MASSIV TILLSTRÖMNING AV FÖRDRIVNA PERSONER, SOM GRUNDAS PÅ SOLIDARITET MELLAN MEDLEMSSTATERNA

1.1. I ordförandeskapets slutsatser från Europeiska rådet i Tammerfors i oktober 1999 sägs att ett gemensamt europeiskt asylsystem måste grundas på en fullständig och allomfattande tillämpning av Genèvekonventionen och på upprätthållande av principen om "non-refoulement", det vill säga att ingen skall skickas tillbaka för att bli utsatt för förföljelse. Systemet bör på kort sikt omfatta ett tydligt och praktiskt genomförbart sätt att fastställa vilken stat som är ansvarig för prövning av en asylansökan, gemensamma normer för ett rättvist och effektivt asylförfarande, gemensamma minimivillkor för mottagande av asylsökande samt tillnärmning av reglerna för erkännande och innebörd av flyktingstatus. Det bör också kompletteras med åtgärder för andra typer av skydd som erbjuder en lämplig status för den som behöver ett sådant skydd. På längre sikt bör gemenskapsbestämmelserna leda till ett gemensamt asylförfarande och en enhetlig status för dem som beviljas asyl, som är giltig i hela unionen. Kommissionen kommer att utarbeta ett meddelande om detta före utgången av 2000. Slutligen måste en överenskommelse snabbt nås om frågan om tillfälligt skydd i situationer av massiv tillströmning av fördrivna personer. Överenskommelsen måste bygga på solidaritet mellan medlemsstaterna.

1.2. Kommissionen lägger denna vår 2000 fram ett utkast till rådsdirektiv om tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer. Direktivförslaget bygger på solidaritet mellan medlemsstaterna. Detta utlovades i den resultattavla för framstegen i skapandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa i Europeiska unionen, som godkändes av rådet den 27 mars 2000.

Kommissionen är medveten om de svårigheter som är förknippade med frågan om tillfälligt skydd. Tre år i rad har förhandlingarna i rådet låst sig. Kommissionen bibehåller dock sin höga ambitionsnivå och stödjer sig därvidlag på fördraget och på uppmaningen från Europeiska rådet i Tammerfors. Det är kommissionens förhoppning att rådet, som gjorde åtaganden i Tammerfors och som godkände resultattavlan, skall ta sitt ansvar och behandla kommissionens förslag i konstruktiv anda. Kommissionens nya förslag är inte enbart en "Amsterdamifiering" av tidigare förslag till gemensamma åtgärder. I förslaget tas hänsyn till inte bara att Amsterdamfördraget har trätt i kraft, utan även diskussionerna i rådet - i synnerhet under de tyska och finländska ordförandeskapen - och medlemsstaternas reaktioner på flyktingkrisen i Kosovo.

1.3. Förslaget är ett i raden av nyligen framlagda eller nära förestående initiativ från kommissionen i fråga om asylpolitiken, som alla företagits inom ramen för det nya Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen. I mars 1999 lade kommissionen fram ett arbetsdokument, Gemensamma normer för asylförfaranden, startskottet för arbetet med asylförfaranden. I maj 1999 föreslog kommissionen en rådsförordning om inrättande av Eurodacsystemet för elektronisk jämförelse av asylsökandes och vissa andra medborgares i tredje land fingeravtryck. Syftet med förordningen är att underlätta tillämpningen av Dublinkonventionen. I december 1999 lade kommissionen fram ett förslag till rådsbeslut om bildande av en europeisk flyktingfond, som innebär en övergripande och solidarisk strategi för att främja medlemsstaternas insatser för asylsökande. Likaledes i december 1999 lade kommissionen fram ett förslag till rådsdirektiv om rätt till familjeåterförening som omfattar flyktingar och personer som åtnjuter subsidiärt skydd. I mars 2000 lades fram ett dokument som skall främja en diskussion om att på längre sikt ersätta Dublinkonventionen med gemenskapslagstiftning. Inom de närmaste månaderna kommer slutligen lagstiftning om asylförfaranden att föreslås.

1.4. En massiv tillströmning av fördrivna personer till Europeiska unionen innebär ett sådant tryck på asylsystemet att det blir oundgängligen nödvändigt med särskilda bestämmelser. Dessa personer måste kunna beredas skydd, samtidigt som man måste undvika att asylsystemet blir överbelastat, med de nackdelar detta medför både för medlemsstaterna och för personer som av andra skäl söker skydd. Det tillfälliga skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer som kommissionen föreslår utgör ingen "tredje" skyddsform vid sidan av Genèvekonventionens flyktingbegrepp eller subsidiärt skydd. Förslaget påverkar således inte medlemsstaternas internationella åtaganden eller arbetet med att harmonisera och konsolidera olika former av subsidiärt skydd i Europa. Tvärtom. Miniminormerna för att bevilja tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer, kombinerade med åtgärder för att solidariskt jämna ut medlemsstaternas insatser, utgör en kugge i systemet, närmare bestämt ett sätt att få systemet att fungera utan att rasa samman i ett sådant läge. Det är därför normerna kan sägas fungera som ett verktyg för det gemensamma europeiska asylsystemet och Genèvekonventionens fullständiga tillämpning.

1.5. Fastställandet av miniminormer för att ge tillfälligt skydd vid en massiv tillströmning av fördrivna personer innebär inte att artikel 63.2 a i EG-fördraget genomförs fullständigt. Gemenskapen kommer senare att ta ytterligare initiativ för att det skall antas miniminormer för beviljande av andra skyddsformer som omfattas av denna bestämmelse.

2. TILLFÄLLIGT SKYDD: SITUATIONEN NATIONELLT OCH INTERNATIONELLT

2.1. De stora flyktingströmmarna från konflikten i före detta Jugoslavien och de problem som detta ger upphov till har inneburit att Europa, för första gången sedan Andra världskriget, direkt berörts av tvångsförflyttningar av människor. Folkförflyttningarna kan inte jämföras med tidigare flyktingvågor, varken till storlek eller art.

2.2. Många medlemsstater har skapat möjligheten till tillfälligt skydd för att kunna möta de problem som en massiv tillströmning av fördrivna personer innebär för asylsystemet. Särskilda bestämmelser, på självständig grund, har införts för att snabba på beslutsprocessen och bevilja rätt till tillfällig vistelse. På så sätt kan man undvika eller skjuta upp det långsamma asylförfarandet. Bestämmelserna gör det möjligt att omedelbart bevilja skydd och vissa bestämda rättigheter. De har också som syfte att undvika att myndigheter och domstolar som handlägger asylärenden överbelastas, med de konsekvenser detta kan få för människor som - utan att vara del av den massiva tillströmningen - ansöker om flyktingstatus enligt Genèvekonventionen eller någon form av subsidiärt skydd och som systemet inte klarar av att hantera. Det tillfälliga skyddet ges per definition för en bestämd, begränsad tid, det vill säga så länge situationen i ursprungslandet inte gör det möjligt för de skyddssökande att återvända under tillräckligt säkra och värdiga förhållanden.

Genèvekonventionen utesluter inte i sig att flyktingstatus beviljas hela grupper av personer, men de flesta av medlemsstaterna är tveksamma till detta. Artikel 1.C i konventionen, som innehåller en uttrycklig hänvisning till möjligheten att dra tillbaka en persons flyktingstatus, tillämpas också mycket sällan av medlemsstaterna.

2.3. Systemet med tillfälligt skydd har utsatts för kritik. Somliga hävdar att det i vissa länder används som ett verktyg för att kringgå eller rentav hindra att skyldigheterna i Genèvekonventionen uppfylls. Risken för övertramp bör heller inte ignoreras. Europeiska unionen har ett stort ansvar för att visa att detta inte är avsikten och det måste framgå av den lagstiftning som unionen antar.

2.4. Tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer är en relativt ny företeelse och den juridiska utformningen varierar mellan Europeiska unionens medlemsstater. Enligt lagstiftningen i de flesta medlemsstater regleras möjligheten till tillfälligt skydd direkt i lag eller annan författning eller genom särskilt beslut. I vissa medlemsstater används inte begreppet "tillfälligt skydd", men reglerna om uppehållstillstånd och förhållandet till asylförfarandet har i praktiken denna innebörd. Lagstiftningarna skiljer sig också åt när det gäller för hur lång tid tillfälligt skydd kan beviljas (till exempel högst 6 månader, 1, 2, 3, 4 eller 5 år). I somliga medlemsstater finns möjligheten att uppskjuta asylprövningen under den tid som det tillfälliga skyddet varar, i andra inte. De största skillnaderna gäller emellertid de rättigheter och sociala förmåner som kan beviljas personer med tillfälligt skydd. Vissa medlemsstater ger dessa personer arbetstillstånd och möjlighet till familjeåterförening, andra inte. Några medlemsstater skiljer mellan personer med tillfälligt skydd och asylsökande: samma förmåner kan inte samtidigt åtnjutas av båda grupperna, utan den skyddssökande måste välja skyddsform. I andra medlemsstater råder ingen sådan motsättning.

2.5. Det ovanstående illustreras av händelserna i Kosovo våren 1999. Det fanns skillnader mellan medlemsstaternas åtgärder för Kosovobor som evakuerades av humanitära skäl, asylsökande, Kosovobor som redan befann sig i medlemsstaterna och de förmåner som beviljades, men också många gemensamma nämnare. Man kunde också konstatera att medlemsstaternas bestämmelser om tillfälligt skydd fortfarande hade brister, var ofullständiga samt ibland fick införas i all hast och för att lösa situationen temporärt.

2.6. På det internationella planet har FN:s flyktingkommissariats exekutivkommitté antagit ett antal texter som tjänar som referens för världssamfundet. Det gäller EXCOM nr 19 (XXXI) från 1980 om tillfällig fristad, nr 22 (XXXII) från 1981 om skydd av asylsökande vid massiv tillströmning, nr 71 (XLIV) från 1993, nr 74 (XLV) från 1994 och nr 85 (XLIX) från 1998 om internationellt skydd. År 1994 tillställde flyktingkommissariatet exekutivkommittén en promemoria om internationellt skydd som fortfarande är aktuell. Vidare påbörjade Europarådet 1999 arbetet med en rekommendation om tillfälligt skydd som antogs av ministerkommittén den 3 maj 2000.

3. EUROPEISKA UNIONENS REGLER OM TILLFÄLLIGT SKYDD

3.1. Inom ramen för Maastrichtfördraget antog medlemsstaterna två rättsakter: rådets resolution av den 25 september 1995 om ansvarsfördelning vid mottagande av fördrivna personer och tillfälligt uppehälle för fördrivna personer (med artikel K.1 i EU-fördraget som grund) och rådets beslut av den 4 mars 1996 om ett varnings- och beredskapsförfarande för ansvarsfördelning vid mottagande av och tillfällig vistelse för fördrivna personer (med artikel K.3.2 a i EU-fördraget som grund). Den bakomliggande orsaken till rättsakterna var tillströmningen av fördrivna personer från före detta Jugoslavien under 1990-talets första år, särskilt från Bosnien och Hercegovina. De har aldrig tillämpats, inte ens under Kosovokrisen våren 1999. Tidigare hade rådet kortfattat tagit upp frågan om fördrivna personer från Jugoslavien i Köpenhamn den 2 juni 1993 (6712/93, Presse 90).

3.2. Händelserna i Kosovo 1999 krävde ytterligare insatser och en besvärlig samordning från medlemsstaternas sida.

Den 6 april 1999 konstaterar FN:s flyktingkommissariat i Genève att man måste evakuera Kosovoflyktingar från de områden på Balkan där de först tagits emot. Detta, i kombination med tillströmningen av flyktingar, föranleder rådet (rättsliga och inrikes frågor) att hålla ett extra möte i Luxemburg den 7 april 1999, där medlemsstaterna emellertid har svårt att komma överens om hur samordningen av mottagandet skall gå till. I ordförandeskapets slutsatser erkänns emellertid att det kan vara nödvändigt, av humanitära skäl och för att undvika att mottagarländerna i närområdet destabiliseras, att lämna tillfälligt skydd och bistånd till personer som fördrivits från sin ursprungsregion. Evakuering av humanitära skäl måste grundas på samtycke från de fördrivna personerna. Principen att familjer skall hållas samman måste tillämpas.

Den 27 maj 1999 antar rådet slutsatser om fördrivna personer från Kosovo, som mer detaljerat tar upp frågan om skydd. Rådet erkänner att det fortfarande finns behov av tillfälligt skydd för dessa personer och att behovet rentav har ökat. Rådet välkomnar medlemsstaternas erbjudanden om hjälp och uttalar sig i allmänna ordalag om skyddsnivå och sociala förmåner. Rådet förutsätter möjligheten att om nödvändigt sammanträda igen för att utreda behoven av krishantering och mottagande, med hänsyn tagen till FN:s flyktingkommissariats bedömning. Hur länge det tillfälliga skyddet skall gälla i medlemsstaterna bestäms därefter utan samordning.

3.3. Kommissionen å sin sida ändrar snabbt i början av april 1999 sitt förslag från februari 1998 till gemensam åtgärd om mottagande och frivillig repatriering av flyktingar, fördrivna personer och asylsökande. Rådet kan den 26 april 1999 besluta om en gemensam åtgärd, på grundval av artikel K.3 i EU-fördraget, med projekt och åtgärder för att praktiskt stödja mottagande och frivillig repatriering av flyktingar, fördrivna personer och asylsökande samt nödhjälp till de personer som har flytt till följd av de senaste händelserna i Kosovo. Med denna som grund har EU finansierat projekt för mottagande och frivilligt återvändande av Kosovobor på cirka 17 miljoner euro.

4. EUROPEISKA UNIONENS ARBETE

4.1. Den 5 mars 1997 lade kommissionen fram ett förslag till rådet om en gemensam åtgärd på grundval av artikel K.3.2 b i EU-fördraget angående tillfälligt skydd för fördrivna personer. Förslaget bestod av definitioner, allmänna bestämmelser, upprättande av ordningar för tillfälligt skydd, förlängning och/eller avveckling av ordningar för tillfälligt skydd, bistånd till särskilt berörda medlemsstater, bestämmelser om uppehållstillstånd, familjeåterförening, förvärvsarbete och social trygghet, boende, sociala förmåner och utbildning, asyl, undantagsbestämmelser, genomförandebestämmelser, bestämmelser om skydd under längre tid. Europaparlamentet yttrade sig positivt om förslaget den 23 oktober 1997 och föreslog en del ändringar.

4.2. Kommissionen tog hänsyn till diskussionerna i rådet, särskilt om solidaritet, och vissa av Europaparlamentets ändringar och lade den 24 juni 1998 fram ett ändrat förslag till gemensam åtgärd samt ett förslag till ytterligare en gemensam åtgärd, separat men kopplad till den första, om solidaritet vad avser mottagandet av fördrivna personer som omfattas av tillfälligt skydd och dessas uppehälle. De gemensamma åtgärderna skulle träda i kraft samtidigt. Det sistnämnda förslaget beaktade medlemsstaternas yttranden och vissa av Europaparlamentets ändringar i syfte att förbättra förslaget och snabbare kunna nå enighet om att anta de gemensamma åtgärderna om tillfälligt skydd. Bland annat sattes en tidsgräns för hur länge personer skall kunna få tillfälligt skydd. Den 25 november 1998 yttrade sig Europaparlamentet återigen positivt om kommissionens förslag. Samtidigt föreslog parlamentet vissa ändringar.

4.3. FN:s flyktingkommissariat betecknade 1997 års förslag som balanserat och konstruktivt. Flyktingkommissariatet påpekade att man föredrog en högsta skyddstid på tre till fem år och en tydligare koppling till Genèvekonventionen samt såg positivt på de rättigheter som förslaget gav personer med tillfälligt skydd. Det ändrade förslaget från 1998 mottogs mycket positivt av flyktingkommissariatet, som konstaterade att 1997 års förslag i flera avseenden förbättrats.

4.4. I början av 1999 konstaterade kommissionen och rådet att förhandlingarna strandat. Frågan om solidaritet utgjorde den främsta stötestenen. Det tyska ordförandeskapet lade fram ett dokument till rådets (rättsliga och inrikes frågor) informella möte i Berlin om solidarisk ersättning vid fördrivna personers inresa och vistelse och där framfördes tanken på "ömsesidigt samtycke" från mottagarländerna och de mottagna personerna. Denna sistnämnda idé mottogs positivt och medlemsstaterna och kommissionen kom överens om att detta kunde utgöra en grund för det fortsatta arbetet. Den 1 maj 1999 blev kommissionens förslag obsolet i och med att det nya fördraget trädde i kraft. För att genomföra punkterna 10-12 i rådets slutsatser av den 27 maj 1999 om fördrivna personer från Kosovo fortsatte kommissionen och medlemsstaterna diskussionerna under det finländska ordförandeskapet om samtliga frågor som rör tillfälligt skydd och solidaritet med hänsyn tagen till medlemsstaternas erfarenheter av Kosovokrisen.

5. ÄNDAMÅLET MED KOMMISSIONENS FÖRSLAG

5.1. Syftet med kommissionens direktivförslag är följande:

(1) Att genomföra fördraget, handlingsplanen från Wien, ordförandeskapets slutsatser från Europeiska rådets möte i Tammerfors och resultattavlan som lades fram för rådet och parlamentet i mars 2000.

(2) Att undvika att medlemsstaternas asylsystem blir fullständigt överbelastat vid en massiv tillströmning av fördrivna personer, vilket skulle få negativa följder för medlemsstaterna, de skyddssökande själva och de personer som söker skydd utan att tillhöra den massiva strömmen av fördrivna personer, kort sagt att trygga det gemensamma europeiska asylsystemet.

(3) Att ge de skyddssökande omedelbart skydd och rättigheter på skälig nivå.

(4) Att förtydliga förhållandet mellan tillfälligt skydd och Genèvekonventionen genom att säkra konventionens fullständiga tillämpning.

(5) Att bidra till en balans mellan medlemsstaternas insatser för att ta emot fördrivna personer, genom att erbjuda samordningsverktyg vid en massiv tillströmning av fördrivna personer till unionen, och för att erbjuda tillfälligt skydd.

(6) Att omsätta principen om solidaritet vid mottagande av fördrivna personer i praktisk handling grundad på en solidarisk ekonomisk fördelning och principen om ömsesidigt samtycke.

5.2. För att uppnå samtliga dessa syften lägger kommissionen fram ett åtgärdspaket i ett enda direktiv, grundat på artikel 63.2 a och 63.2 b, med definitioner som motsvarar fördragets mål och med miniminormer för att ge tillfälligt skydd vid en massiv tillströmning av fördrivna personer. Miniminormerna skall också bidra till en balans mellan medlemsstaternas insatser för att ta emot skyddssökande och bära följderna av detta. Direktivets införlivande kräver att medlemsstaterna antar eller eventuellt behåller lagar eller andra författningar som gör det möjligt att ge tillfälligt skydd vid en sådan massiv tillströmning av fördrivna personer som avses i direktivet från den tidpunkt som den massiva tillströmningen har konstaterats. Solidaritetsmekanismer utlöses då per automatik (se punkt 6 för närmare detaljer).

5.3. I direktivet anges uttryckligen att tillfälligt skydd inte är till hinder för erkännande som flykting enligt Genèvekonventionen. Därigenom framgår tydligt och redan från början att avsikten inte är att begränsa eller kringgå medlemsstaternas internationella åtaganden. Där anges också att det ligger i miniminormernas natur att medlemsstaterna får införa eller behålla bestämmelser som är mer förmånliga för personer med tillfälligt skydd. Slutligen, som Kosovokrisen har visat, är kopplingen till FN:s flyktingkommissariat ett oundgängligt element för att bedöma läget och frågan om skydd. Personer som omfattas av tillfälligt skydd vid en massiv tillströmning av fördrivna personer kan omfattas av flyktingkommissariatets ansvarsområde. I direktivet erkänns därför detta faktum och där föreskrivs regelbundna samråd angående införande, tillämpning och upphävande av tillfälligt skydd.

5.4. Fastställande av en längsta tid för tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer är ett avgörande element i systemet, i synnerhet om tidpunkten för att inleda asylförfarandet för en tid skjuts på framtiden. Kommissionen föreslog 1998 en tid på högst tre år, vilken i undantagsfall skulle kunna förlängas till fem år. Det synes emellertid som om denna tidsrymd fortfarande väcker tvekan eller reservationer hos medlemsstaterna. Därför föreslår kommissionen nu i stället en längsta skyddstid på två år, vilket förefaller både rimligt och ändamålsenligt. Om det inte går att få ihop den kvalificerade majoritet som krävs för att upphäva det tillfälliga skyddet (se punkt 5.6 nedan), upphör det i alla fall efter två år. Det tillfälliga skyddet kan under alla omständigheter när som helst upphävas.

5.5. Metoden för att införa och upphäva tillfälligt skydd är en central fråga i direktivet. Eftersom det inte går att i förväg fastställa kvantitativa rekvisit för vad som utgör en massiv tillströmning av fördrivna personer, måste förekomsten av en sådan tillströmning konstateras genom ett gemensamt beslut. Detta beslut måste emellertid grundas på fastslagna kriterier, bland annat om solidaritet. Beslutet om verkställighet är förbehållet rådet på grund av det tillfälliga skyddets särskilda karaktär och det omöjliga i att i förväg fastställa kvantitativa rekvisit för en massiv tillströmning av fördrivna personer. Beslutet måste fattas med kvalificerad majoritet, eftersom det är ett så viktigt beslut och det krävs att ett tillräckligt antal medlemsstater ger sitt samtycke till att det tillfälliga skyddet införs. Detsamma gäller när skyddet skall upphöra. Ett sådant beslut måste också grundas på bestämda kriterier. I direktivet definieras innehållet i beslutet om att införa tillfälligt skydd och dess verkningar. När det gemensamt beslutats att införa tillfälligt skydd måste alla medlemsstater ge tillfälligt skydd i överensstämmelse med direktivets bestämmelser.

Kommissionen har försökt förenkla beslutsprocessen och göra den mer lättfattlig jämfört med förslagen från 1998. Inom tidsgränsen på två år förlängs det tillfälliga skyddet automatiskt.

5.6. Medlemsstaternas skyldigheter mot de skyddssökande måste vara bindande i flera avseenden. De måste först och främst vara skäliga, det vill säga de måste leva upp till europeiska humanitära traditioner. Det kan tänkas att det bland de fördrivna finns ett stort antal personer som uppfyller rekvisiten för flyktingstatus enligt Genèvekonventionen. De måste för det andra vara tillräckligt förmånliga för att undvika ett alltför stort antal asylansökningar. De skyldigheter som kommissionen föreslår i direktivet ligger på liknande nivå som i de första förslagen från 1997 och 1998, men hänsyn har tagits till synpunkterna i rådet och parlamentet. De är också resultatet av kommissionens grundliga studie av medlemsstaternas bestämmelser om Kosovobor som fått tillfälligt skydd.

Medlemsstaternas första skyldighet gentemot de personer som beviljas tillfälligt skydd måste vara att utfärda ett uppehållstillstånd som är giltigt under hela skyddstiden. Mot bakgrund av diskussionerna under de senaste tre åren och erfarenheterna från Kosovokrisen anges det inte i direktivet exakt hur lång giltighetstid uppehållstillstånden skall ha. De personer som beviljas tillfälligt skydd måste emellertid behandlas enligt miniminormerna oavsett hur lång giltighetstid uppehållstillståndet (eller -tillstånden) har. Om personer kommer från länder som omfattas av viseringstvång, föreskrivs i direktivet förenklade formaliteter och att viseringarna skall vara kostnadsfria.

Kommissionen har tagit med ett ändringsförslag från Europaparlamentet om information till de skyddssökande. Det är viktigt att de känner till sina rättigheter samt bestämmelserna om asylförfarandet och om det tillfälliga skyddets upphörande.

Kommissionen ser det som viktigt att personer som beviljats tillfälligt skydd kan få tillträde till arbetsmarknaden på samma villkor som erkända flyktingar. På så sätt blir personerna i fråga mindre beroende av bistånd och frivilligt återvändande kan underlättas. Rätten att arbeta kan dessutom göra det mycket attraktivt att söka tillfälligt skydd i stället för asyl.

Direktivet innehåller också bestämmelser om inkvartering eller bostad, socialt bistånd eller andra bidrag till uppehället, sjukvård och liknande samt utbildning.

I förslaget till direktiv om rätt till familjeåterförening angav kommissionen att frågan om familjesammanhållning i samband med tillfälligt skydd bör behandlas i ett särskilt förslag och inte i det allmänna förslaget om familjeåterförening. Med tanke på att tillfälligt skydd gäller under en begränsad, angiven tid anser kommissionen att det är nödvändigt att koncentrera sig på den familj som redan bildats i ursprungslandet och som har skilts åt av omständigheterna under massflykten. Ett brett familjebegrepp skulle kunna användas, vilket medlemsstaterna för övrigt gjorde i fråga om Kosovoborna. Rätten till familjeåterförening i det här förslaget är dock mer begränsad än den i familjeåterföreningsdirektivet. Kommissionen döljer inte heller det faktum att de politiska förutsättningarna tycks saknas för att föreslå en mer omfattande rätt till familjeåterförening för personer med tillfälligt skydd. Kommissionen önskar förena erkännandet av en särskild situation med rätten till familjeliv, som finns inskriven i den europeiska människorättskonventionen. Denna rätt gäller även för personer med tillfälligt skydd, vilket också anges i Europarådets ministerkommittés rekommendation av den 15 december 1999 om familjeåterförening för flyktingar och andra personer i behov av internationellt skydd (R(99)23).

I direktivförslaget ägnas barn, underåriga utan medföljande vuxen och andra personer med särskilda behov, till exempel svåra traumata, särskild uppmärksamhet. Där anges också att medlemsstaternas skyldigheter skall tillämpas på ett icke-diskriminerande vis mot personer med tillfälligt skydd.

Direktivet omfattar inte spörsmålet om fri rörlighet för personer med tillfälligt skydd. Därför innehåller förslaget inga särskilda bestämmelser om återtagande av en person med tillfälligt skydd i en medlemsstat som olagligen vistas i en annan medlemsstat. För det första skall redan gällande regler tillämpas för återtagande av personer som olagligen vistas i en medlemsstat och har uppehållstillstånd i en annan medlemsstat. För det andra kommer kommissionen vid lämpligt tillfälle att lägga fram förslag till bestämmelser om fri rörlighet för tredjelandsmedborgare inom EU och villkoren för detta.

5.7. Bestämmelserna om möjligheten att söka asyl gör det möjligt att en gång för alla klargöra förhållandet mellan å ena sidan tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer och Genèvekonventionen å den andra. Kommissionen anser att dessa bestämmelser bör vara kortfattade men innehålla bindande principer. Rätten till asylprövning måste uttryckligen garanteras. Samtidigt måste man respektera medlemsstaternas val av metod för att hantera en massiv tillströmning av fördrivna personer i systemet. Direktivet bör inte förplikta medlemsstaterna att införa eller inte införa bestämmelser om uppskjutande av asylprövning, att förbjuda eller inte förbjuda möjligheten att vara både asylsökande och person med tillfälligt skydd och så vidare. Möjligheten att uppskjuta asylprövning kan vara nödvändigt i medlemsstater som berörs mest av tillströmningen. Att inte låta personer ha ställning både som asylsökande och person med tillfälligt skydd kan vara ytterligare ett sätt för att göra möjligheten till tillfälligt skydd attraktivt och minska trycket på asylsystemet. Däremot måste direktivet innehålla bestämmelser som otvetydigt ger de personer som så önskar rätt till asylprövning. De nationella genomförandebestämmelserna för direktivet kommer på så sätt troligen att få olika utformning, men de kommer alla att innehålla en stark gemensam kärna.

5.8. Precis som när det gäller rätten till asylprövning, måste frågan om återvändande och åtgärder efter det att det tillfälliga skyddet har upphört regleras genom enkla principer och miniminormer inom tillämpningsområdet för artikel 63 i fördraget. Efter det att det tillfälliga skyddet har upphört måste de allmänna reglerna om skydd och om inresa och vistelse för utlänningar äga tillämpning. Olika situationer kan då tänkas:

- Medlemsstaterna måste pröva asylansökningar från personer som har valt att ansöka om asyl.

- Om asylansökan avslås, kan personen i fråga få subsidiärt skydd eller beordras att lämna landet, beroende på sökandens personliga förhållanden och förhållandena i ursprungslandet.

- Om ingen asylansökan görs, gäller vanliga regler om utlänningars vistelse.

- Om en person på nytt reser in i unionen efter att tidigare ha haft tillfälligt skydd, blir de allmänna reglerna om asyl och om utlänningars inresa och vistelse tillämpliga.

- Medlemsstaterna kan upprätta program för vidarebosättning.

Direktivet innehåller normer som gör det möjligt att genomföra grundprincipen, att ta hänsyn till särskilda omständigheter och att upprätta program för frivilligt återvändande.

5.9. Införandet av tillfälligt skydd i Europeiska unionen kräver att man använder instrument som underlättar samordning mellan medlemsstaterna. Därför föreskrivs i direktivet att ett administrativt samarbete skall upprättas mellan medlemsstaterna, där kommissionen deltar. Kommissionen avser att regelbundet sammankalla en samordningsgrupp, med en företrädare för varje medlemsstat, när beslut fattats om att införa tillfälligt skydd. Gruppen skall, om det behövs, sammankallas fram till ett år efter det att det tillfälliga skyddet upphört. Den skall överlägga om alla frågor som gäller det tillfälliga skyddet och som väcks av gruppens ordförande eller av medlemsstaternas företrädare. Gruppen får rådfråga berörda organisationer så fort den anser det nödvändigt.

5.10. I direktivet anges också grunder för att undanta personer som inte lämpligen bör ges tillfälligt skydd och villkoren för att tillämpa dessa grunder.

5.11. Innan vi går närmare in på solidaritetsmekanismen, vill kommissionen erinra om att orsakerna till en massiv tillströmning av fördrivna personer är händelser som berör Europeiska unionens yttre förbindelser, dess gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik samt dess linje i säkerhets- och försvarsfrågor. Gemenskapens humanitära bistånd berörs också. Europeiska unionen har skaffat sig förmåga att förvarnas om kriser och konflikter innan de utbryter, och arbetar också krisförebyggande och med att civilt hantera dessa kriser. Inom området för rättsliga och inrikes frågor gäller det att ytterligare förstärka unionens yttre handlingsförmåga, genom att hänsyn tas till dessa frågor vid utformningen och genomförandet av EU:s övriga politik och verksamhet. Tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer skall alltså ses som en del av unionens förmåga till samstämmigt och allt effektivare handlande, som riktar in sig dels på att i möjligaste mån förebygga kriser som leder till massiv tillströmning av fördrivna personer, dels att ingripa under kriserna genom insatser på plats, dels att bistå efter kriserna, särskilt genom att hjälpa till med återvändande. Detta påverkar inte medlemsstaternas skyldighet att skydda människor på flykt, vilken erinras om i punkt 4 i slutsatserna från Tammerfors. Till medlemsstaternas förfogande står emellertid en rad instrument, som kommissionen kommer att göra allt för att bidra till att genomföra inom ramen för sin behörighet. Förslaget om en mekanism för akuta ingripanden går i denna riktning.

6. SOLIDARITET

6.1. Precis som i sina ändrade förslag till gemensamma åtgärder från 1998 uppmärksammar kommissionen kopplingen mellan tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer och solidaritet. Denna solidaritet måste ta sig uttryck i en finansiell mekanism som är klar, öppen och förutsebar. Kommissionen anser också att erfarenheterna visar att frågan om den konkreta fördelningen av de skyddssökande mellan medlemsstaterna måste behandlas i gemenskapslagstiftningen. Det förespråkas främst av de medlemsstater som har berörts mest av de senaste årens massiva tillströmningar av fördrivna personer. Men det har visat sig att fördelningen måste bygga på ömsesidigt samtycke från mottagarländerna å ena sidan och de fördrivna personerna å den andra, annars kan enighet inte nås inom Europeiska unionen.

6.2. Ekonomisk solidaritet

I direktivförslaget föreskrivs ekonomisk solidaritet uttryckligen genom en hänvisning till rådets beslut om bildande av en europeisk flyktingfond. Den 14 december 1999 antog kommissionen enligt artikel 63.2 i EG-fördraget ett förslag till detta rådsbeslut. Utöver strukturåtgärder för mottagande, integrering och frivilligt återvändande, skall fonden också finansiera akuta åtgärder vid plötslig och massiv tillströmning av flyktingar eller fördrivna personer till Europeiska unionen. Förslaget har mottagits positivt och förhandlingarna i rådet befinner sig i slutskedet. Förslaget godkändes av Europaparlamentet den 11 april 2000. Hänvisningen till Europeiska flyktingfonden är tillräcklig, eftersom den innebär en direkt koppling utan att man i onödan behöver upprepa bestämmelserna. Bestämmelserna om fondens verksamhet påverkas inte och dessa gör det möjligt att finansiera både de strukturella och de akuta åtgärder som föreskrivs i direktivet. Fonden torde få anslag på 216 miljoner euro över fem år (36 miljoner euro för 2000 och 45 miljoner euro per år därefter, varav 10 miljoner euro för akuta åtgärder).

6.3. Solidaritet i mottagandet

Mottagandet av fördrivna personer måste bygga på samtycke från medlemsstaternas sida, naturligtvis med hänsyn tagen till deras internationella åtaganden om "non-refoulement", och på att de personer som får skydd, men som ännu inte befinner sig i en medlemsstat, samtycker till att tas emot av denna medlemsstat. Medlemsstaterna anger sin villighet att ta emot skyddssökande, men detta innebär inte att de i detalj behöver ange hur många personer de kan ta emot. Frivilligheten kan utövas vid två olika tillfällen: dels när man konstaterar en massiv tillströmning av fördrivna personer, dels senare, när skyddet införts, om en medlemsstat ser sig tvungen att vädja till de andra medlemsstaternas solidaritet. För detta sistnämnda fall innehåller direktivet en grund för samarbetet mellan medlemsstaterna och några principer för hur samarbetet skall gå till.

Gemenskapens grundprincip för mottagande är att det skall ske i solidarisk anda. Diskussionerna och erbjudandena om att ta emot fördrivna personer måste vara en del av utarbetandet av det rådsbeslut varigenom tillfälligt skydd införs, och erbjudandena måste därefter bifogas själva beslutet i form av förklaringar från medlemsstaterna. Om dessa smidiga principer visar sig otillräckliga måste det emellertid finnas en möjlighet att göra undantag från principen om fysisk fördelning. Ett sådant undantag måste motiveras.

Denna bestämmelse respekterar till fullo medlemsstaternas fria val och deras internationella åtaganden och gör det möjligt att anpassa åtgärderna till olika typer av massiv tillströmning av fördrivna personer som kan inträffa (tillströmningen sker till exempel inte nödvändigtvis genom evakueringar av humanitära skäl). Samtidigt infogas bestämmelsen i en bredare gemenskapsreglering.

7. VALET AV RÄTTSLIG GRUND

7.1. Valet av rättslig grund ligger i linje med de ändringar av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen som infördes genom Amsterdamfördraget när detta trädde i kraft den 1 maj 1999. I artikel 63.2 föreskrivs bland annat att rådet skall besluta om åtgärder som avser flyktingar och fördrivna personer inom följande områden: a) miniminormer för att ge tillfälligt skydd åt fördrivna personer från tredje land vilka inte kan återvända till sitt ursprungsland och b) främjande av en balans mellan medlemsstaternas insatser för att ta emot fördrivna personer och bära följderna av detta. Artikel 63 är således lämplig rättslig grund för ett förslag som inför miniminormer för tillfälligt skydd, vilka bygger på solidaritet mellan medlemsstaterna och därför åtföljs av åtgärder för att främja en balans mellan medlemsstaternas insatser.

7.2. Direktivet skall antas enligt förfarandet i artikel 67 i fördraget. Enligt artikeln skall rådet under en övergångsperiod av fem år efter Amsterdamfördragets ikraftträdande besluta enhälligt på förslag av kommissionen eller på initiativ av en medlemsstat och efter att ha hört Europaparlamentet. Avdelning IV i EG-fördraget är inte tillämpligt på Förenade kungariket och Irland med mindre dessa båda länder beslutar annat på det sätt som anges i protokollet om Förenade kungarikets och Irlands ställning, som fogats till fördragen. Avdelning IV i EG-fördraget är inte heller tillämpligt på Danmark enligt protokollet om Danmarks ställning, som fogats till fördragen.

8. HUR FÖRHÅLLER SIG FÖRSLAGET TILL SUBSIDIARITETS- OCH PROPORTIONALITETSPRINCIPERNA-

8.1. Genom att införa en ny avdelning IV (visering, asyl, invandring och annan politik som rör fri rörlighet för personer) i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen har medlemsstaterna visat sin beredvillighet att ge Europeiska gemenskapen behörighet i dessa frågor. Europeiska gemenskapen är emellertid inte ensam behörig. Även om viljan finns att skapa en gemensam asyl- och invandringspolitik, måste gemenskapen agera i överensstämmelse med artikel 5 i EG-fördraget. Detta innebär att gemenskapen endast skall vidta en åtgärd om och i den mån som målen för den planerade åtgärden inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna och därför, på grund av den planerade åtgärdens omfattning eller verkningar, bättre kan uppnås på gemenskapsnivå. Förslaget till direktiv uppfyller dessa krav.

8.2. Subsidiaritetsprincipen

För att upprätta ett område med frihet, säkerhet och rättvisa krävs det åtgärder som avser asyl, flyktingar och fördrivna personer. Förslagets närmare syfte är att införa miniminormer för beviljande av tillfälligt skydd vid en massiv tillströmning av fördrivna personer samt att främja en balans mellan medlemsstaternas insatser för att ta emot dessa personer och bära följderna av detta. Normerna och bestämmelserna måste kunna tillämpas på samma sätt och enligt samma grundprinciper av alla medlemsstater. För närvarande skiljer sig bestämmelserna om beviljande av tillfälligt skydd mellan medlemsstaterna. Fastställandet av miniminormer på gemenskapsnivå måste ske genom en åtgärd av den typ som föreslagits. Genom att fastställa miniminormer kan man också begränsa risken för att tredjelandsmedborgare väljer destinationsland enbart på grund av att villkoren där är mer förmånliga. Dessutom är det endast på gemenskapsnivå som solidaritetsaspekten kan tillgodoses. Slutligen skulle avsaknaden av gemenskapsbestämmelser om tillfälligt skydd i förlängningen kunna få negativa konsekvenser för andra instrument inom asylpolitiken.

8.3. Proportionalitetsprincipen

Gemenskapsåtgärden skall utformas på enklast möjliga sätt, bara den planerade åtgärdens mål och effektiva genomförande kan förverkligas. Därför har vi valt ett direktiv. Direktivformen gör det möjligt att fastställa miniminormer, samtidigt som medlemsstaterna själva kan välja den lämpligaste formen och de lämpligaste medlen för att genomföra normerna inom sina egna rättsliga ramar och specifika förhållanden. Direktivförslaget har vidare inte till syfte att införa normer för exempelvis tolkningen av Genèvekonventionen, subsidiärt skydd eller andra aspekter på utlänningars vistelse. Detta kommer att ske genom andra förslag. Direktivet är inriktat på en kärna av miniminormer som är strikt nödvändig för att åtgärden skall fungera.

KOMMENTARER TILL DE ENSKILDA ARTIKLARNA

Kapitel I: Allmänna bestämmelser

Artikel 1

I artikeln anges direktivets syfte, nämligen att fastställa miniminormer för tillfälligt skydd vid en massiv tillströmning av fördrivna personer från tredje land vilka inte kan återvända till sitt ursprungsland, och att utforma åtgärder som främjar en balans mellan medlemsstaternas insatser för att ta emot dessa personer och bära följderna av detta. Tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer regleras enligt förslaget av materiella och förfarandemässiga miniminormer och av bestämmelser som garanterar en balans mellan medlemsstaternas insatser för att ta emot sådana fördrivna personer och att bära följderna av detta.

Artikel 2

Artikeln innehåller definitioner av de olika begrepp som används i direktivförslaget.

(a) Begreppet "tillfälligt skydd vid massiv tillströmning" definieras noggrant, så att direktivets tillämpningsområde klart framgår. Med begreppet avses en åtgärd av undantagskaraktär vid en särskilt omfattande tillströmning av fördrivna personer. Syftet är att erbjuda ett lämpligt utformat och tidsbegränsat skydd som hindrar att asylsystemet utsätts för skadliga påfrestningar. För att göra direktivet mer lättläst används uttrycket "tillfälligt skydd" i resten av texten.

(b) Med "Genèvekonventionen" avses konventionen angående flyktingars rättsliga ställning av den 28 juli 1951, ändrad genom New York-protokollet av den 31 januari 1967.

(c) Med lokutionen "fördrivna personer från tredje land vilka inte kan återvända till sitt ursprungsland" avses medborgare i tredje land eller statslösa personer som har tvingats lämna sitt land och som av olika skäl inte kan återvända. I artikeln ges exempel på sådana skäl. I gruppen kan eventuellt ingå flyktingar eller personer som skulle kunna omfattas av subsidiära skyddsformer.

(d) För att det skall röra sig om "massiv tillströmning" måste några förutsättningar vara uppfyllda. För det första måste tillströmningen komma från samma land eller geografiska område. Detta innebär att cykliska anhopningar av asylsökande från olika länder inte utgör en massiv tillströmning och att tillfälligt skydd således inte blir aktuellt i det fallet. För det andra kan en sporadisk tillströmning av asylsökande, flyktingar eller fördrivna personer från ett land eller geografiskt område inte i sig motivera införande av tillfälligt skydd. Det kan emellertid tänkas att tillströmningen, som varit sporadisk från början, vid en given tidpunkt intensifieras och blir massiv och att det normala asylsystemet inte kan hantera tillströmningen. Slutligen måste rådet i ett beslut konstatera att det är fråga om "massiv tillströmning". Förutom att det måste röra sig om ett betydande antal människor, är det omöjligt att i förväg ange i exakta tal vad som utgör en massiv tillströmning.

(e) Flyktingbegreppet omfattar medborgare i tredje land eller statslösa personer som uppfyller villkoren i Genèvekonventionen angående flyktingars rättsliga ställning.

(f) Definitionen av "underåriga utan medföljande vuxen" bygger på definitionen i rådets resolution av den 26 juni 1997 om underåriga medborgare i tredje land utan medföljande vuxen.

(g) Definitionen av uppehållstillstånd är vid. Den omfattar alla former av uppehållstillstånd som medlemsstaterna utfärdar, utan avseende på grunderna för utfärdandet eller tillståndets form. Det måste emellertid röra sig om tillstånd att vistas och inte en handling som bara innebär att man tillfälligt får befinna sig i en medlemsstat.

Artikel 3

I artikeln preciseras de allmänna skyldigheter som måste omgärda det tillfälliga skyddet på grund av medlemsstaternas internationella åtaganden.

1. I punkten anges klart att tillfälligt skydd inte utgör ett undantag från tillämpningen av Genèvekonventionen, utan är en reglering för sig.

2. I punkten anges att europeiska människorättskonventionen också tjänar som referens vid tillämpningen av tillfälligt skydd.

3. I denna punkt föreskrivs att regelbundna överläggningar skall hållas med FN:s flyktingkommissariat och andra organisationer under det tillfälliga skyddets olika stadier. Skälen till detta är flera. För det första har flyktingkommissariatet ett ansvar för flyktingar och andra personer i behov av internationellt skydd. För det andra har kommissariatet en viktig funktion som samarbetspartner till världssamfundet vid kriser som skapar flyktingar och fördrivna personer. Det är därför viktigt att känna till kommissariatets lägesbedömning. För det tredje föreskrivs i förklaring nr 17 om artikel 73k i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, som fogats till Amsterdamfördraget, att samråd skall ske med FN:s flyktingkommissarie och andra relevanta internationella organisationer i frågor som rör asylpolitik.

4. I bestämmelsen anges att direktivet inte är tillämpligt på personer som fått tillfälligt skydd innan direktivet trädde i kraft.

5. Till den del som direktivet innehåller miniminormer får medlemsstaterna anta eller behålla bestämmelser som är mer förmånliga för tillfälligt skyddade personer.

Kapitel II : Det tillfälliga skyddets giltighetstid och införande

Artikel 4

Artikeln anger det tillfälliga skyddets varaktighet. Huvudregeln är ett år. Skyddet kan förlängas med sex månader i taget i ytterligare ett år. Skyddet får inte gälla längre än två år. I artikeln anges också hur förlängning går till: det sker automatiskt för att förenkla beslutsprocessen.

Artikel 5

I artikeln anges villkoren för och följderna av att införa tillfälligt skydd, hur beslutet skall antas, beslutets innehåll och dess grunder.

1. I punkten föreskrivs att det tillfälliga skyddet gäller från den tidpunkt då rådet beslutar att införa det, efter att ha konstaterat att det är fråga om en massiv tillströmning av fördrivna personer. Rådet fattar beslutet med kvalificerad majoritet på förslag av kommissionen. Kommissionen skall också pröva en eventuell begäran från en medlemsstat om att kommissionen skall lägga fram ett sådant förslag till rådet. Här anges också vad beslutet måste innehålla. Berörda målgrupper och personer skall angivas och det datum från vilket skyddet införs. Medlemsstaternas förklaringar med frivilliga erbjudanden om att ta emot skyddssökande enligt artikel 25 skall också tas med, liksom eventuella förklaringar från en eller flera medlemsstater om att den/de saknar möjlighet att stå fast vid sitt erbjudande.

2. I punkten anges de tre grunderna för rådets beslut om att införa tillfälligt skydd. Så får ske när det är motiverat med hänsyn till situationen, människoförflyttningarnas omfattning, lämpligheten - mot bakgrund av möjligheten till nödhjälp och insatser på plats eller att sådana åtgärder är otillräckliga - samt uppgifter från medlemsstaterna, kommissionen, FN:s flyktingkommissariat och andra relevanta organisationer.

3. Enligt punkten kan bestämmelserna i rådets arbetsordning om brådskande åtgärder tillämpas, om så skulle behövas.

4. I punkten föreskrivs att Europaparlamentet skall underrättas om rådets beslut.

Artikel 6

I artikeln anges villkoren för att upphäva det tillfälliga skyddet, för att anta beslutet om upphävande och vad beslutet skall innehålla.

1. Enligt punkten kan tillfälligt skydd upphöra på två sätt. För det första vid utgången av den längsta skyddstiden (två år) i artikel 4. För det andra kan rådet när som helst inom dessa två år fatta beslut om att upphäva skyddet. Rådet fattar beslutet med kvalificerad majoritet på förslag av kommissionen. Kommissionen skall också pröva en eventuell begäran från en medlemsstat om att kommissionen skall lägga fram ett sådant förslag till rådet. Om rådet inte kan fatta beslut, upphör det tillfälliga skyddet under alla omständigheter vid utgången av de två åren.

2. I punkten anges grunderna för rådets beslut. Det måste vara fastlagt att personer med tillfälligt skydd kan återvända under trygga och värdiga former. Situationen i ursprungsregionen måste ha stabiliserats. Förhållandena skall vara sådana att de berörda personernas liv och frihet inte hotas på grund av deras ras, religion, nationalitet, tillhörighet till viss samhällsgrupp eller politiska åskådning och att de inte riskerar att utsättas för omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Trygga och värdiga former innebär att de förhållanden som utlöst den massiva tillströmningen skall ha ändrats, eventuellt att en freds- och återuppbyggnadsprocess har inletts och att förhållandena är sådana att respekt för mänskliga rättigheter och rättsstatsprincipen kan garanteras. Europaparlamentet skall underrättas om beslutet.

Artikel 7

Trots att rådet enligt artikel 5.1 enats om vilka grupper som skall omfattas av tillfälligt skydd, kan det hända att en medlemsstat önskar utvidga skyddet till ytterligare en grupp människor som inte omfattas av rådets beslut. Enligt denna artikel har medlemsstaten i så fall en sådan möjlighet. Medlemsstaten är emellertid skyldig att omedelbart underrätta rådet och kommissionen. De berörda personerna måste ha fördrivits av samma orsaker och från samma ursprungsland som de personer som omfattas av rådsbeslutet. Det kan exempelvis röra sig om personer som anlänt till medlemsstaten strax före referensdatumet i rådets beslut, eller personer som anlänt spontant, om beslutet inte skulle omfatta sådana personer.

Kapitel III : Medlemsstaternas skyldigheter gentemot personer med tillfälligt skydd

Artikel 8

1. I punkten anges medlemsstaternas främsta skyldighet mot en person med tillfälligt skydd, nämligen att låta utfärda uppehållstillstånd för hela skyddsperioden. Rent konkret innebär detta att relevanta dokument skall utfärdas.

2. Enligt punkten får medlemsstaterna bestämma giltighetstid för uppehållstillståndet(n). Reglerna får dock inte vara mindre förmånliga än dem som anges i direktivet.

3. Punkten avser den situationen att målgruppen i vanliga fall omfattas av viseringstvång. Om så är fallet är det med hänsyn till den akuta situationen nödvändigt att lätta på formaliteterna och erbjuda visum kostnadsfritt.

Artikel 9

Bestämmelsen ålägger en skyldighet för medlemsstaterna att informera personer med tillfälligt skydd om vilka bestämmelser som gäller för dem. Europaparlamentet begärde detta i sin resolution om tillfälligt skydd från november 1998.

Artikel 10

Medlemsstaterna skall ge personer med tillfälligt skydd tillträde till arbetsmarknaden (avlönad eller oavlönad sysselsättning) och i detta avseende behandla dem på samma sätt som flyktingar. Likabehandlingen gäller också för ersättningar, social trygghet kopplad till sysselsättningen och övriga arbetsvillkor. Möjligheten att arbeta innebär att personerna blir självständiga och självförsörjande och inte hänvisas till att leva på bidrag. Det kan också vara ett lämpligt sätt att förbereda personernas återanpassning inför återvändandet till ursprungslandet.

Artikel 11

1. I punkten fastslås principen om rätt till inkvartering eller bostad. Genom miniminormerna i denna punkt kan medlemsstaterna låta personer med tillfälligt skydd omfattas av sina gällande regler för flyktingmottagande. I dessa regler föreskrivs ibland provisorisk inkvartering för flyktingar. Inkvarteringen kan bestå av kollektiva förläggningar eller lägenheter.

2. Alla personer som är i behov av någon form av skydd har rätt till socialt bistånd och medel till uppehälle under normala och värdiga förhållanden. Detta gäller även för personer med tillfälligt skydd. Medlemsstaterna är skyldiga att säkra detta, men får själva avgöra vilken form biståndet och medlen skall ta sig, så att de passar in i varje medlemsstats system för social trygghet. Samma sak gäller för läkarvård. Denna måste åtminstone täcka akutsjukvård och behandling av sjukdomar.

3. Om en person med tillfälligt skydd bedriver avlönat eller oavlönat arbete, får medlemsstaterna anpassa nivån på socialt bistånd och medel till uppehälle samt läkarvård till personens möjlighet att själv tillgodose dessa behov.

4. Vissa personer med tillfälligt skydd kan ha särskilda behov. Det gäller till exempel minderåriga utan medföljande vuxen, funktionshindrade, vissa helt ensamma vuxna, personer som utsatts för tortyr, våldtäkter eller andra former av grovt fysiskt eller sexuellt våld. Det kan röra sig om sjukvård i allmänhet, barnsjukvård, psykiatrisk hjälp, psykologiskt stöd eller behandling samt hjälp till psykomotorisk utveckling. Medlemsstaterna skall se till att dessa behov tillgodoses i största möjliga utsträckning.

Artikel 12

1. Underåriga med tillfälligt skydd skall ha tillträde till utbildningssystemet på samma villkor som mottagarlandets medborgare, i enlighet med andan i konventionen om barnets rättigheter. Medlemsstaterna får föreskriva att detta enbart gäller det offentliga utbildningssystemet. Vad som avses med underårig anges i punkten.

2. Vuxna personer med tillfälligt skydd kan ha tvingats att lämna studier eller yrkesutbildning vid flykten från ursprungslandet. Deras tillträde till det allmänna utbildningssystemet och till yrkesutbildning, vidareutbildning och omskolning under den tid som det tillfälliga skyddet varar måste således erkännas. De kunskaper de förvärvar kan för övrigt vara till nytta vid återanpassningen i ursprungslandet.

Artikel 13

I artikeln anges villkoren för att hålla samman familjer under skyddstiden. Det är inte fråga om en rätt till familjeåterförening i den mening som avses i förslaget till om rätt till familjeåterförening av den 1 december 1999 (KOM(1999) 638 slutlig), eftersom vi anser att skyddets tillfälliga karaktär inte gör det möjligt att ha samma regler. Rätten grundar sig på humanitära skäl som har med flykten att göra. Familjebegreppet är vidare än i förslaget till familjeåterföreningsdirektiv, men omfattar bara familjer som redan bildats i ursprungslandet och inte nya familjebildningar. Rätten till familjeåterförening omfattar inte heller den situationen att en familjemedlem vistas lagligt i ett annat tredje land än ursprungslandet. Denna person får inte återförenas med familjemedlemmar med tillfälligt skydd i en medlemsstat. Personer som återförenats på detta sätt får uppehållstillstånd för tillfälligt skydd. Genom artikeln genomförs den folkrättsliga principen om rätt till respekt för familjelivet, som finns intagen i bland annat europeiska människorättskonventionen. Samtidigt tas det hänsyn till det tillfälliga skyddets särdrag.

1. De familjemedlemmar som har rätt till familjeåterförening vid tillfälligt skydd anges i direktivet.

(a) Punkt a omfattar makar och ogifta par, inklusive par av samma kön. Bestämmelsen om ogifta par är endast tillämplig i medlemsstater där ogifta par jämställs med gifta par i rättsligt hänseende. Bestämmelsen innebär inte på minsta vis någon harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning om erkännande av ogifta par. Det är endast fråga om att tillämpa principen om likabehandling. För att undvika eventuella missbruk av rätten till familjeåterförening måste ogifta par ha ett varaktigt förhållande, vilket kan styrkas genom bevis om samboende, tillförlitliga vittnen eller dylikt.

(b) Punkt b omfattar barn till gifta eller ogifta par. Barnen skall själva vara ogifta och beroende av föräldrarna, men om de är underåriga eller myndiga saknar betydelse. Det spelar heller ingen roll om barnen är födda utom äktenskapet, i tidigare äktenskap eller adopterade. Myndiga barn omfattas således om de är beroende av föräldrarna, är ogifta och av hälsoskäl objektivt sett inte kan försörja sig själva.

(c) Punkt c omfattar övriga familjemedlemmar, om de är beroende av andra familjemedlemmar. De skall objektivt sett inte kunna försörja sig själva eller ha allvarliga hälsoproblem eller ha särskilda traumatiska upplevelser bakom sig. Det kan röra sig om små barn, far- och morföräldrar, andra släktingar i rakt uppstigande led eller andra vuxna som är beroende av familjemedlemmar.

2. I punkten anges den tid under vilken familjeåterförening får ske och vilken ställning familjemedlemmarna får. Familjeåterförening får ske senast två månader innan den längsta tid på två år som det tillfälliga skyddet kan gälla. De personer som återförenats får uppehållstillstånd för tillfälligt skydd. Det kan visserligen vara önskvärt att personer med tillfälligt skydd kan återförenas med en familjemedlem som redan vistas lagligen i en medlemsstat sedan lång tid tillbaka, men det rör sig därvidlag om en faktisk situation som inte omfattas av denna punkt och inte heller av förslaget till familjeåterföreningsdirektiv, eftersom det inte ingår i syftet.

3. I punkten anges vem som skall ansöka om familjeåterförening vid tillfälligt skydd. För att inte tvinga fram en familjeåterförening som strider mot en familjemedlems vilja skall medlemsstaten kontrollera att familjemedlemmarna samtycker. Medlemsstaten väljer själv hur denna kontroll skall gå till.

4. Punkten innehåller bestämmelser om bevisning av familjeband.

5. Denna punkt omfattar fall av återförening av medlemmar av en och samma familj, som skilts åt på grund av omständigheterna under flykten och som fått tillfälligt skydd i olika medlemsstater. Sådan återförening är tillåten och bygger på familjens eget val. Uppehållstillstånden för familjemedlemmar som lämnar en medlemsstat upphör att gälla i den medlemsstaten, liksom de skyldigheter som den medlemsstaten har mot personen(rna) i fråga.

6. I punkten fastslås att medlemsstaterna skall handlägga ansökningar om familjeåterförening snabbt, att avslagsbeslut skall vara motiverade och att det skall finnas möjlighet till rättslig prövning av beslutet. Vid beslutsfattandet skall man i första hand beakta underåriga barns bästa.

7. Ibland kan det vara nödvändigt att medlemsstaternas myndigheter och internationella organisationer samarbetar. Ett sådant samarbete möjliggörs i denna punkt.

Artikel 14

Artikeln innehåller särskilda skyldigheter gentemot underåriga utan medföljande vuxen vid tillfälligt skydd.

1. En underårig utan medföljande vuxen skall ha en person som företräder honom. Punkten bygger på bestämmelser i resolutionen om underåriga medborgare i tredje land utan medföljande vuxen (juni 1997).

2. En underårig utan medföljande vuxen skall tas emot på ett sätt som är avpassat för barns och ungdomars behov. Denna punkt återger också bestämmelser från resolutionen.

3. Det kan tänkas att en underårig, vars familjemedlemmar inte har återfunnits, skulle må bra av att återförenas en medlem av en annan familj, som tagit hand om den underåriga under flykten. Det kan till exempel röra sig om en grannfamilj från ursprungslandet. Enligt denna punkt får en sådan återförening göras med de båda parternas samtycke. Detta hindrar inte att medlemsstaterna tillämpar bestämmelser för att bekämpa människohandel.

Artikel 15

Inom den målgrupp som angivits i beslutet om tillfälligt skydd kan finnas personer av olika ras, etniskt ursprung, nationalitet, religion och övertygelse. I artikeln understryks att det tillfälliga skyddet inte får användas på ett sätt som diskriminerar människor i något av dessa avseenden eller på grund av kön, ålder, sexuell läggning eller funktionshinder. Medlemsstaterna skall se till att denna princip respekteras.

Kapitel IV : Rätt till asylprövning vid tillfälligt skydd

Artikel 16

Denna artikel är ett exempel på att det tillfälliga skyddet inte innebär att medlemsstaterna kan göra undantag från sina internationella åtaganden, i detta fall rätten till asylprövning vid tillfällig skydd.

1. Här fastslås den allmänna och absoluta förpliktelsen att ge personer med tillfälligt skydd möjlighet till asylprövning, om de så önskar.

2. I punkten anges tidpunkten för när möjligheten till asylprövning kan utnyttjas, och skyldigheterna vid uppskjutande av handläggningen av asylansökan, om asyl sökts före eller under det tillfälliga skyddet. Asylansökan skall göras senast när det tillfälliga skyddet upphör. Medlemsstaterna har under skyddsperioden möjlighet att välja det system som passar dem bäst. Under alla omständigheter måste asylansökan lämnas in senast vid slutet av den tvåårsperiod som det tillfälliga skyddet högst kan omfatta. Om rådet fattar ett beslut enligt artikel 6.1 b efter nio månader, skall möjligheten att lämna in asylansökan ha givits inom denna niomånadersperiod. Om prövningen av ansökan har uppskjutits, får medlemsstaterna föreskriva att detta skall bekräftas, antingen genom att de asylsökande själva hör av sig till berörda myndigheter, eller genom att myndigheterna hör av sig till de asylsökande, förutsatt att det ges skäliga tidsfrister och tydlig information till de asylsökande.

Artikel 17

I artikeln understryks att det tillfälliga skyddet inte får tillämpas på ett sätt som avviker från gällande kriterier och mekanismer för att avgöra vilken medlemsstat som har ansvaret för att pröva en asylansökan. Nu innehåller Dublinkonventionen sådana kriterier och mekanismer, men de kommer att bli föremål för en översyn inom ramen för en gemenskapsrättsakt.

Artikel 18

1. Enligt punkten har medlemsstaterna en valmöjlighet när det gäller att tillåta eller inte tillåta personer att samtidigt ha ställning av asylsökande och få tillfälligt skydd.

2. I punkten anges skyldigheten att under alla omständigheter ge tillfälligt skydd för resten av skyddsperioden åt en person i målgruppen som har ansökt om asyl men vars ansökan har avslagits. Bestämmelsen påverkar inte tillämpningen av undantagen i artikel 29.

Kapitel V : Återvändande och andra åtgärder efter skyddsperiodens slut

Artikel 19

I artikeln fastslås huvudregeln vid det tillfälliga skyddets upphörande, nämligen att medlemsstaterna då får tillämpa allmänna regler om asyl och om utlänningars inresa och vistelse.

Artikel 20

Efter det att det tillfälliga skyddet har upphört, om beslut fattas om återvändande eller om utvisning av en asylsökande som fått avslag på sin ansökan eller en person som fått tillfälligt skydd, skall medlemsstaten enligt denna artikel pröva huruvida det finns starka humanitära skäl för att ge subsidiärt skydd, för att avvakta med utvisningen eller för att tillämpa mer långsiktiga lösningar som vidarebosättning eller permanent eller långvarigt uppehållstillstånd. Fall som åsyftas är till exempel om en väpnad konflikt eller allvarliga kränkningar av de mänskliga rättigheterna fortfarande pågår, om ett återvändande är orealistiskt på grund av en persons eller en grupps etniska tillhörighet eller om återvändande är omöjligt därför att personerna riskerar att utsättas för tortyr eller grym eller omänsklig behandling.

Artikel 21

1. Den mest eftersträvansvärda lösningen för personer som har haft tillfälligt skydd är frivilligt återvändande, och därför skall medlemsstaterna underlätta sådant återvändande. Fullständiga upplysningar om villkoren för återvändande skall lämnas till dem som väljer att återvända frivilligt. Medlemsstaterna kan arrangera resor till ursprungslandet för personer som vill återvända. Sådana resor gör det möjligt för dem att på plats, under en kortare tid, undersöka förhållandena i ursprungslandet, om de tryggt kan återvända, hur möjligheterna ser ut till återanpassning och så vidare, innan själva återvändandet äger rum.

2. Vissa personer med tillfälligt skydd kan ha bestämt sig för att frivilligt återvända innan skyddsperioden har löpt ut. Särskilda förhållanden i ursprungslandet kan göra dem tvungna att fly igen. Enligt direktivet får medlemsstaterna, efter att ha undersökt förhållandena i ursprungslandet, tillåta att de kommer tillbaka, så länge det tillfälliga skyddet gäller.

3. Det frivilliga återvändandet, som i regel anordnas av den mottagande medlemsstaten och/eller en internationell organisation, kan ta tid. Enligt direktivet får medlemsstaterna på individuell basis förlänga rättigheterna som gäller under skyddsperioden till dess att personerna verkligen återvänder.

Artikel 22

1. När det tillfälliga skyddet upphör kan det tänkas att vissa personer med tillfälligt skydd fortfarande behöver medicinsk eller psykologisk behandling. Medlemsstaterna skall göra det möjligt för dessa personer, om de så önskar, att fullfölja behandlingen och därvidlag ta hänsyn till personernas bästa. Medlemsstaterna behåller möjligheten att själva välja lämplig form för den fortsatta vistelsen. Bestämmelsen utesluter inte att behandlingen kan fullföljas i ursprungslandet, om detta inte är till nackdel för de berörda personernas bästa.

2. Liknande regler skall föreskrivas för familjer som inte önskar att deras underåriga barn bryskt skall behöva avbryta skolgången mitt i terminen. Medlemsstaterna får själva avgöra vad som avses med terminen (första, andra eller tredje terminen, slutet av läsåret).

Artikel 23

En långsiktig lösning som kan visa sig nödvändig är vidarebosättning i samarbete med FN:s flyktingkommissariat. Denna åtgärd ingår i flyktingkommissariatets program och de bilaterala avtal som slutits mellan detta och olika länder. Enligt artikeln skall medlemsstaterna med lämpliga åtgärder underlätta genomförandet av sådana program på sätt som de själva bestämmer.

Kapitel VI : Solidaritet

I direktivet erkänns kopplingen mellan tillfälligt skydd och solidaritet mellan medlemsstaterna. Direktivet innehåller bestämmelser för att förverkliga en sådan solidaritet.

Artikel 24

Ekonomisk solidaritet är viktig för att uppnå direktivets ändamål. I direktivet tar sig denna solidaritet uttryck i en hänvisning till Europeiska flyktingfonden.

Artikel 25

Artikeln handlar om solidaritet i mottagandet. Denna solidaritet bygger på principen om ömsesidigt samtycke.

1. Punkten handlar om mottagarstaternas samtycke. Principen om solidaritet inom gemenskapen fastslås och medlemsstaterna är skyldiga att ange sina möjligheter att ta emot skyddssökande. Möjligheterna att ta emot personer behöver inte nödvändigtvis anges i siffror. Det föreskrivs en koppling till beslutet om att införa tillfälligt skydd: mottagningsmöjligheterna skall anges i förklaringar som fogas till beslutet. En medlemsstat får senare underrätta rådet och kommissionen om den har möjlighet att ta emot fler personer. En medlemsstat får också ange om den saknar möjlighet att ta emot fördrivna personer. En sådan förklaring skall bifogas beslutet om införande av tillfälligt skydd. Förklaringen skall vara motiverad. En skyldighet att snabbt underrätta FN:s flyktingkommissariat föreskrivs. Skyldigheten följer av flyktingkommissariatets uppgifter och dess eventuella engagemang i ursprungszonen.

2. Punkten handlar om de skyddssökandes samtycke. Skyddssökande som ännu inte anlänt till medlemsstaterna måste samtycka till att bli mottagna. Därigenom kan tvångsförflyttningar undvikas.

Artikel 26

I artikeln föreskrivs ytterligare en möjlighet att omsätta solidariteten i praktisk handling. Efter det att beslutet om att införa tillfälligt skydd har fattats, kan det tänkas att en medlemsstat vill vädja till de övriga medlemsstaternas solidaritet, om den massiva tillströmningen fortsätter till den medlemsstaten. Detta betyder i praktiken att personer som redan fått tillfälligt skydd i den medlemsstaten kan byta medlemsstat. Villkoren för detta framgår av artikeln.

1. Enligt denna punkt kan medlemsstaterna samarbeta för att överföra personer från en medlemsstat till en annan. De berörda personerna måste ge sitt samtycke, så att tvångsförflyttningar inte sker och de mänskliga rättigheterna inte kränks.

2. I punkten anges hur ansökan om överföring går till. Även här gäller principen om mottagarstatens samtycke.

3. I punkten anges följderna av överföringen av de berörda personerna. Uppehållstillståndet i den första medlemsstaten upphör att gälla, liksom det tillfälliga skyddet där.

4. Syftet med denna punkt är att underlätta överföringen mellan medlemsstaterna genom användning av ett särskilt "laissez-passer" (se bilagan till direktivet).

Artikel 27

I artikeln erinras om att frivilligheten i mottagandet inte får innebära en avvikelse från skyldigheten till "non-refoulement", som framgår av Genèvekonventionen och europeiska människorättskonventionen. Principen är inte beroende av ett avtal om ansvarsfördelning.

Kapitel VII : Administrativt samarbete

Artikel 28

Genomförandet av tillfälligt skydd kräver god samordning, ömsesidig information och administrativt samarbete mellan medlemsstaterna.

1. I varje medlemsstat måste det finnas ett ställe att kontakta. Det är nödvändigt för att det administrativa samarbetet skall kunna fungera. Uppgifter om kontaktstället måste finnas omedelbart tillgängliga för medlemsstaterna och kommissionen. Medlemsstaterna skall också vidta de åtgärder som behövs för att förbättra samarbetet och informationsutbytet i samarbete med kommissionen.

2. Medlemsstaterna skall översända ett antal uppgifter och upplysningar. De anges i denna punkt tillsammans med bestämmelser om hur översändandet skall gå till.

Kapitel VIII : Särskilda bestämmelser

Artikel 29

Enligt denna artikel får medlemsstaterna bestämma att undanta personer från tillfälligt skydd.

1. I punkten anges de enda skäl som får åberopas för att undanta personer från tillfälligt skydd.

2. I punkten anges begränsningar för att åberopa skälen. De får endast bygga på den berörda personens personliga beteende. Åtgärderna måste vara proportionerliga och kunna överklagas.

Kapitel IX : Slutbestämmelser

Artikel 30

Denna artikel innehåller en gemenskapsrättslig standardbestämmelse, som föreskriver att påföljder skall vara effektiva, proportionerliga och avskräckande. Medlemsstaterna får själva fastställa påföljderna för brott mot nationella bestämmelser som antagits i enlighet med direktivet. Exempel på sådana brott är olaglig avhysning av en person med tillfälligt skydd från dennes bostad eller en vårdinrättning som vägrar att ge en sådan person akutsjukvård.

Artikel 31

Kommissionen skall utarbeta en rapport om medlemsstaternas tillämpning av direktivet. Detta överensstämmer med kommissionens uppgift att övervaka tillämpningen av bestämmelser som institutionerna antagit i enlighet med fördraget. Kommissionen skall också föreslå eventuella ändringar. En första rapport skall läggas fram inom två år efter det att direktivet har genomförts av medlemsstaterna. Därefter skall kommissionen utarbeta en rapport minst vart femte år.

Artikel 32

Medlemsstaterna skall ha införlivat direktivet senast den 31 december 2002. De skall underrätta kommissionen om ändringar i sina lagar och andra författningar. Vid antagandet av lagstiftningen skall medlemsstaterna hänvisa till direktivet.

Artikel 33

I artikeln anges dag för direktivets ikraftträdande.

Artikel 34

Direktivet riktar sig enbart till medlemsstaterna.

Bilaga

Bilagan innehåller en förlaga till laissez-passer för överföring, enligt artikel 26 i direktivet, av personer med tillfälligt skydd.

Förslag till RÅDETS DIREKTIV om miniminormer för att ge tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer och om åtgärder för att främja en balans mellan medlemsstaternas insatser för att ta emot dessa personer och bära följderna av detta

EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 63.2 a och 63.2 b i detta,

med beaktande av kommissionens förslag [1],

[1] EGT C

med beaktande av Europaparlamentets yttrande [2],

[2] EGT C

med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande [3],

[3] EGT C

med beaktande av Regionkommitténs yttrande [4], och

[4] EGT C

av följande skäl:

(1) Utarbetandet av en gemensam asylpolitik och ett gemensamt europeiskt asylsystem är ett grundläggande inslag i Europeiska unionens målsättning att gradvis upprätta ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, öppet för alla som av omständigheterna tvingas att söka skydd inom Europeiska unionen.

(2) Antalet fall av massiv tillströmning av fördrivna personer som inte kan återvända till sitt ursprungsland har ökat betydligt de senaste åren i Europa. I sådana fall är det ofta nödvändigt att införa undantagsbestämmelser för att omedelbart ge tillfälligt skydd åt dessa människor, och därigenom undvika risken för att asylsystemet utsätts för allvarliga störningar.

(3) Medlemsstaterna och Europeiska gemenskapens institutioner gav uttryck för sin oro för de fördrivna personernas situation i slutsatserna om personer som fördrivits till följd av konflikten i före detta Jugoslavien, antagna av ministrarna med ansvar för invandring vid deras möten i London den 30 november och 1 december 1992 respektive i Köpenhamn den 1 och 2 juni 1993.

(4) Den 25 september 1995 antog rådet en resolution om ansvarsfördelning vid mottagande av fördrivna personer och tillfälligt uppehälle för fördrivna personer [5]. Den 4 mars 1996 antog rådet beslut 96/198/RIF om ett varnings- och beredskapsförfarande för ansvarsfördelning vid mottagande av och tillfällig vistelse för fördrivna personer [6].

[5] EGT C 262, 7.10.1995, s. 1.

[6] EGT L 63, 13.3.1996, s. 10.

(5) Till de åtgärder som enligt rådets och kommissionens handlingsplan av den 3 december 1998 [7] skall vidtas så snart som möjligt i enlighet med bestämmelserna i Amsterdamfördraget hör miniminormer för att ge tillfälligt skydd åt fördrivna personer från tredje land vilka inte kan återvända till sitt ursprungsland och åtgärder för att främja en balans mellan medlemsstaternas insatser för att ta emot fördrivna personer och bära följderna av detta.

[7] EGT C 19, 23.1.1999, s. 1.

(6) Rådet antog den 27 maj 1999 slutsatser om fördrivna personer från Kosovo. I slutsatserna uppmanas kommissionen och medlemsstaterna att dra lärdom av sina insatser under Kosovokrisen för att vidta åtgärder i enlighet med fördraget.

(7) Vid Europeiska rådets särskilda möte i Tammerfors den 15 och 16 oktober 1999 erkändes behovet av nå en överenskommelse om frågan om tillfälligt skydd för fördrivna personer på grundval av solidaritet mellan medlemsstaterna.

(8) Det är således nödvändigt att införa miniminormer för att ge tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer och att vidta åtgärder för att säkerställa en balans mellan medlemsstaternas insatser för att ta emot dessa personer och bära följderna av detta.

(9) Dessa miniminormer och åtgärder är kopplade till och beroende av varandra av hänsyn till effektivitet, samstämmighet och solidaritet och för att undvika att fördrivna personer förflyttar sig mellan medlemsstaterna och trygga det gemensamma europeiska asylsystemet. Normerna och åtgärderna bör därför införas i en enda rättsakt.

(10) Det är viktigt att det tillfälliga skyddet är förenligt med medlemsstaternas internationella åtaganden i fråga om flyktingars rättigheter. Skyddet får framför allt inte vara till hinder för erkännande av flyktingstatus enligt Genèvekonventionen av den 28 juli 1951 angående flyktingars rättsliga ställning, i dess ändrade lydelse enligt New York-protokollet av den 31 januari 1967, som alla medlemsstater har ratificerat.

(11) Förenta nationernas flyktingkommissariat har ett mandat över flyktingar och andra personer i behov av internationellt skydd. Detta mandat bör respekteras. Vidare bör man i samband med tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer ge verkan åt förklaring nr 17 om artikel 73k (numera artikel 63) i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, som fogats till Amsterdamfördraget.

(12) Det bör föreskrivas att detta direktiv inte skall vara tillämpligt på personer som tagits emot och fått tillfälligt skydd innan direktivet trädde i kraft.

(13) Det ligger i miniminormernas natur att medlemsstaterna är behöriga att föreskriva eller behålla bestämmelser som är mer förmånliga för personer med tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer.

(14) Tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer är en åtgärd av särskild karaktär. Det är omöjligt att på förhand kvantitativt ange när det är fråga om en massiv tillströmning. Därför är det nödvändigt att bestämma en längsta giltighetstid för detta skydd och att vidta åtgärden först när rådet har fattat ett beslut om det. Beslutet bör vara obligatoriskt i alla medlemsstater med avseende på de fördrivna personer som avses i beslutet. Villkor för när beslutet skall upphöra att gälla bör också föreskrivas.

(15) Medlemsstaterna bör tillåtas att, om de så önskar, låta andra grupper få tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer, under förutsättning att dessa personer fördrivits av samma orsaker och från samma ursprungsland som de personer som avses i rådets beslut och att fastställa villkoren för detta.

(16) Det är viktigt att fastställa medlemsstaternas skyldigheter i fråga om mottagande och vistelse för personer med tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer. Skyldigheterna bör vara rättvisa och ge de berörda personerna en tillräcklig skyddsnivå.

(17) All diskriminering som kan vara skadlig för målet att göra Europeiska unionen till ett område med säkerhet, rättvisa och frihet bör undvikas, även i fråga om asylpolitiken och tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer.

(18) Regler bör fastställas om möjligheten till asylprövning i samband med tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer. Reglerna måste överensstämma med medlemsstaternas internationella åtaganden och bestämmelserna i fördraget.

(19) Det är lämpligt att fastslå de principer och åtgärder som skall gälla för återvändande till ursprungslandet och för situationen i medlemsstaterna när det tillfälliga skyddet vid massiv tillströmning av fördrivna personer upphör.

(20) Det måste finnas bestämmelser om solidaritet vilka kan bidra till att uppnå en balans mellan medlemsstaternas insatser för att ta emot en massiv tillströmning av fördrivna personer och bära följderna av detta. Bestämmelserna omfattar två aspekter. Först och främst den ekonomiska. Den andra aspekten är själva mottagandet av personer i medlemsstaterna. Bestämmelserna bygger här på ömsesidigt samtycke från mottagarmedlemsstaterna och de fördrivna personerna. Det måste finnas möjlighet att avböja mottagande och bestämmelser om detta.

(21) Genomförandet av tillfälligt skydd kräver administrativt samarbete.

(22) Det är viktigt att ange villkoren för att undanta personer från tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer.

(23) Medlemsstaterna måste införa ett påföljdssystem för brott mot detta direktiv.

(24) Direktivets genomförande bör utvärderas regelbundet.

(25) I överensstämmelse med subsidiaritetsprincipen och proportionalitetsprincipen såsom de kommer till uttryck i artikel 5 i fördraget kan målen för den planerade åtgärden, nämligen införandet av miniminormer för att ge tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer och främjandet av en balans mellan medlemsstaternas insatser för att ta emot dessa personer och bära följderna av detta, inte i tillräcklig utsträckning uppnås av medlemsstaterna och därför, på grund av den planerade åtgärdens omfattning eller verkningar, bättre uppnås på gemenskapsnivå. Detta direktiv inskränker sig till det minimum som krävs för att dessa mål skall kunna uppnås och går inte utöver vad som är nödvändigt för det ändamålet.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Kapitel I

Allmänna bestämmelser

Artikel 1

Syftet med detta direktiv är att införa miniminormer för att ge tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer från tredje land vilka inte kan återvända till sitt ursprungsland och att främja en balans mellan medlemsstaternas insatser för att ta emot dessa personer och bära följderna av detta.

Artikel 2

I detta direktiv används följande beteckningar med de betydelser som här anges:

a) tillfälligt skydd vid massiv tillströmning: åtgärd av undantagskaraktär som, vid massiv tillströmning av fördrivna personer från tredje land vilka inte kan återvända till sitt ursprungsland, säkrar ett omedelbart och tillfälligt skydd för dessa personer, om det finns risk för att tillströmningen inte kan hanteras av asylsystemet utan negativa följder för detta systems funktion, i berörda personers och i övriga skyddssökandes intresse; nedan kallat "tillfälligt skydd".

b) Genèvekonventionen: konventionen av den 28 juli 1951 angående flyktingars rättsliga ställning, i dess ändrade lydelse enligt New York-protokollet av den 31 januari 1967.

c) fördrivna personer från tredje land vilka inte kan återvända till sitt ursprungsland: medborgare i tredje land eller statslösa personer vilka har måst lämna sitt ursprungsland och inte kan återvända på trygga och människovärdiga villkor på grund av de förhållanden som råder i det landet och vilka eventuellt kan omfattas av artikel 1.A i Genèvekonventionen eller av andra internationella eller nationella skyddsregler. Detta omfattar i synnerhet personer som

- flytt från områden där det råder väpnad konflikt eller ständigt återkommande utbrott av våld, eller

- är utsatta för en allvarlig risk för eller som har blivit offer för systematiska eller omfattande kränkningar av de mänskliga rättigheterna.

d) massiv tillströmning: ankomst till Europeiska gemenskapen av ett betydande antal fördrivna personer från tredje land vilka inte kan återvända till sitt ursprungsland, med ursprung i ett bestämt land eller ett bestämt geografiskt område.

e) flyktingar: medborgare i tredje land eller statslösa personer som omfattas av artikel 1.A i Genèvekonventionen.

f) underåriga utan medföljande vuxen: medborgare i tredje land som är yngre än arton år och som anländer till medlemsstaternas territorium utan att vara i sällskap med en vuxen som enligt lag eller sedvana ansvarar för dem, och så länge de inte faktiskt tas om hand av en sådan person.

(g) uppehållstillstånd: tillstånd som utfärdats av myndigheterna i en medlemsstat i enlighet med dennas lagstiftning och som ger en medborgare i tredje land tillstånd att bosätta sig på dess territorium.

(h) den som ansöker om familjeåterförening (sökande): en medborgare i tredje land med tillfälligt skydd i en medlemsstat och som ansöker om att återförenas med en eller flera familjemedlemmar.

Artikel 3

1. Tillfälligt skydd hindrar inte erkännande av flyktingstatus enligt Genèvekonventionen.

2. Medlemsstaterna skall ge tillfälligt skydd i överensstämmelse med de grundläggande rättigheterna såsom dessa garanteras i Europakonventionen angående skydd av de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, undertecknad i Rom den 4 november 1950.

3. Införandet, genomförandet och upphörandet av tillfälligt skydd skall vara föremål för regelbundna samråd med Förenta Nationernas flyktingkommissariat (nedan kallat flyktingkommissariatet) och andra berörda organisationer.

4. Direktivet är inte tillämpligt på personer som har tagits emot enligt andra bestämmelser om tillfälligt skydd innan direktivet trädde i kraft.

5. Direktivet är inte till hinder för att medlemsstaterna inför eller behåller bestämmelser som är mer förmånliga för personer med tillfälligt skydd.

Kapitel II

Det tillfälliga skyddets giltighetstid och införande

Artikel 4

Tillfälligt skydd gäller i ett år. Det tillfälliga skyddet förlängs automatiskt med sex månader i taget i högst ett år till, om inte skyddet upphävs enligt artikel 6.1 b.

Tillfälligt skydd får inte gälla längre än två år.

Artikel 5

1. Rådet beslutar att det råder massiv tillströmning av fördrivna personer; beslutet skall fattas med kvalificerad majoritet, på förslag av kommissionen, som även prövar en begäran från en medlemsstat om att kommissionen skall lägga fram ett sådant förslag till rådet. Rådets beslut innebär att de fördrivna personer som avses i beslutet i samtliga medlemsstater får tillfälligt skydd enligt detta direktiv. Beslutet skall åtminstone innehålla följande:

a) En redogörelse för vilka grupper av personer som skall få tillfälligt skydd.

b) Vilken dag det tillfälliga skyddet börjar gälla.

c) Medlemsstaternas förklaringar enligt artikel 25.

2. Rådets beslut skall grundas på följande:

a) En lägesbedömning och folkomflyttningarnas omfattning.

b) En bedömning av behovet av att införa tillfälligt skydd, med hänsyn till möjligheterna att erbjuda nödhjälp och göra brådskande insatser på plats eller att sådan hjälp och sådana insatser är otillräckliga.

c) Uppgifter från medlemsstaterna, kommissionen, flyktingkommissariatet och andra berörda organisationer.

3. Bestämmelserna om brådskande fall i rådets arbetsordning får tillämpas i relevanta delar.

4. Europaparlamentet skall underrättas om rådets beslut.

Artikel 6

1. Det tillfälliga skyddet upphör

a) när den längsta tillåtna giltighetstiden har löpt ut, eller

b) om rådet vid något tillfälle beslutar om detta med kvalificerad majoritet på förslag av kommissionen, som även bedömer en begäran från en medlemsstat om att kommissionen skall lägga fram ett förslag till rådet.

2. Rådets beslut skall grundas på ett fastslående av att läget på lång sikt i ursprungslandet gör det möjligt för de fördrivna personerna att tryggt och under människovärdiga förhållanden återvända, i överensstämmelse med artikel 33 i Genèvekonventionen och med Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Europaparlamentet skall underrättas om rådets beslut.

Artikel 7

En medlemsstat får ge tillfälligt skydd åt ytterligare grupper av personer, som fördrivits av samma skäl och från samma ursprungsland och som inte omfattas av rådets beslut enligt artikel 5. Medlemsstaten skall genast underrätta rådet och kommissionen om detta.

Kapitel III

Medlemsstaternas skyldigheter gentemot personer med tillfälligt skydd

Artikel 8

1. Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som behövs för att personer med tillfälligt skydd skall få uppehållstillstånd under den tid som det tillfälliga skyddet varar. Handlingar skall utfärdas för detta.

2. Oavsett giltighetstid för de uppehållstillstånd som anges i punkt 1 får medlemsstaterna inte ge personer med tillfälligt skydd en mindre förmånlig behandling än den som anges i artiklarna 9 till 15.

3. Medlemsstaterna skall ge personer som tillåts resa in på deras territorium för att få tillfälligt skydd all hjälp som behövs för att skaffa visum, däribland transitvisum. Viseringarna skall vara kostnadsfria. Formaliteterna skall begränsas i största möjliga utsträckning med hänsyn till det brådskande läget.

Artikel 9

Medlemsstaterna skall utfärda en handling till personer med tillfälligt skydd på ursprungslandets och mottagarlandets officiella språk, där bestämmelserna om tillfälligt skydd tydligt anges.

Artikel 10

Medlemsstaterna skall tillåta personer med tillfälligt skydd att utföra avlönat eller oavlönat arbete på samma villkor som flyktingar. Personer med tillfälligt skydd och flyktingar skall även behandlas lika när det gäller ersättningar, social trygghet knuten till det avlönade eller oavlönade arbetet och andra arbetsvillkor.

Artikel 11

1. Medlemsstaterna skall säkerställa att personer med tillfälligt skydd får lämplig inkvartering eller medel till att skaffa sig bostad.

2. Medlemsstaterna skall föreskriva att personer med tillfälligt skydd vilka saknar tillräckliga medel, får sina behov tillgodosedda när det gäller socialt bistånd och uppehälle samt sjukvård. Utan att det påverkar tillämpningen av punkt 4, skall sjukvården åtminstone innefatta akutsjukvård och behandling av sjukdomar.

3. Om personer med tillfälligt skydd utför avlönat eller oavlönat arbete, skall deras förmåga att själva tillgodose sina behov beaktas vid fastställandet av biståndsnivån.

4. Medlemsstaterna skall föreskriva att lämpligt bistånd i form av sjukvård och annat skall ges till personer med tillfälligt skydd vilka har särskilda behov därför att de är underåriga utan medföljande vuxen eller har utsatts för tortyr, våldtäkt eller andra former av psykiskt, fysiskt eller sexuellt våld.

Artikel 12

1. Medlemsstaterna skall ge underåriga med tillfälligt skydd tillträde till utbildningsväsendet på samma villkor som medborgarna i mottagarlandet. Medlemsstaterna får begränsa tillträdet till att gälla det offentliga utbildningsväsendet. Underårig är den som inte uppnått myndig ålder enligt lagstiftningen i medlemsstaten i fråga.

2. Medlemsstaterna skall ge vuxna med tillfälligt skydd tillträde till det allmänna utbildningsväsendet samt till yrkesutbildning, vidareutbildning och omskolning.

Artikel 13

1. Om omständigheterna kring den massiva tillströmningen har splittrat familjer som bildats i ursprungslandet, skall medlemsstaterna bevilja inresa och vistelse för följande personer:

(a) Make/maka eller ogift partner, om relationen är varaktig och lagstiftningen i den berörda medlemsstaten likställer ogifta par med gifta par.

(b) Ogifta barn till par som nämnts i led a eller till sökanden, under förutsättning att barnen är beroende av någon av ovanstående personer och utan avseende på om barnen är födda inom äktenskapet, utom äktenskapet eller adopterade.

(c) Andra familjemedlemmar, om de är beroende av sökanden eller om de har haft särskilt traumatiska upplevelser eller är i behov av särskild medicinsk behandling.

2. Familjeåterförening får ske under hela den tid som det tillfälliga skyddet gäller, dock senast två månader före utgången av den längsta giltighetstiden av det tillfälliga skyddet. Återförenade personer skall erhålla uppehållstillstånd för tillfälligt skydd.

3. Ansökan om familjeåterförening skall göras av sökanden i den medlemsstat där denne vistas. Medlemsstaterna skall förvissa sig om att familjemedlemmarna samtycker till återföreningen.

4. Avsaknad av bevis för familjeband skall inte i sig betraktas som ett hinder för ett beslut enligt punkt 1. Medlemsstaterna skall beakta samtliga faktiska omständigheter och särskilda förhållanden vid bedömningen av värdet av bevis och förklaringar från de berörda personerna.

5. Om medlemmar av samma familj, enligt punkt 1, har fått tillfälligt skydd i olika medlemsstater, skall medlemsstaterna tillåta dem att hålla samman familjen i en mottagarmedlemsstat som de själva väljer på de villkor som anges i punkt 2. Vid överföring för familjeåterförening till den medlemsstaten, dras uppehållstillståndet tillbaka i den medlemsstat som lämnas och alla skyldigheter knutna till tillfälligt skydd mot den eller de berörda personerna upphör i den medlemsstat som lämnas.

Ansökan om familjeåterförening skall göras i den medlemsstat där familjemedlemmarna vill återförenas. Medlemsstaterna skall förvissa sig om att familjemedlemmarna samtycker till återföreningen.

6. Den berörda medlemsstaten skall handlägga ansökan om familjeåterförening med största möjliga skyndsamhet. Ett beslut om avslag skall motiveras och kunna bli föremål för domstolsprövning. Vid prövningen av ansökan skall medlemsstaterna ta vederbörlig hänsyn till att underåriga barns bästa skall komma i främsta rummet.

7. Genomförandet av denna artikel får ske i samarbete med berörda internationella organisationer.

Artikel 14

1. Medlemsstaterna skall så snart som möjligt ordna så att underåriga med tillfälligt skydd utan medföljande vuxen får en lämplig företrädare genom en förmyndare, en företrädare för en organisation som ansvarar för underårigas vård och välfärd eller en annan lämplig företrädare.

2. Medlemsstaterna skall föreskriva att underåriga utan medföljande vuxen under skyddsperioden skall placeras

(a) hos vuxna släktingar,

(b) i ett familjehem, eller

(c) på ett mottagningscentrum som är särskilt avpassat för underåriga eller på en annan förläggning som är lämpad för underåriga.

3. Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som behövs för att en underårig utan medföljande vuxen, vars släktingar inte har kunnat återfinnas, om möjligt skall kunna återförenas med en person eller personer som tagit hand om den underårige under flykten. Medlemsstaterna skall förvissa sig om att den underårige utan medföljande vuxen och den eller de berörda personerna samtycker till återförening.

Artikel 15

Medlemsstaterna skall fullgöra skyldigheterna i artiklarna 8 till 14 utan diskriminering mellan personer med tillfälligt skydd grundad på kön, ras, etniskt ursprung, nationalitet, religion eller övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning.

Kapitel IV

Rätt till asylprövning vid tillfälligt skydd

Artikel 16

1. De personer med tillfälligt skydd som så önskar skall tillförsäkras rätten att få tillgång till ett förfarande för att avgöra flyktingstatus.

2. Tillgång till prövning skall beviljas senast när det tillfälliga skyddet upphör. Om en asylansökan har inlämnats innan det tillfälliga skyddet infördes eller under skyddsperioden, och prövningen av ansökan har uppskjutits, får prövningen inte uppskjutas till efter det att tillfälliga skyddet har upphört att gälla. Medlemsstaterna får föreskriva sätt att bekräfta asylansökan med skäliga frister för dess prövning och tydlig information till de asylsökande.

Artikel 17

Kriterierna och mekanismerna för att avgöra vilken medlemsstat som har ansvaret för att pröva en asylansökan skall tillämpas.

Artikel 18

1. Medlemsstaterna får föreskriva att en person inte får ges tillfälligt skydd samtidigt som personen har ställning som asylsökande medan ansökan prövas.

2. Om en asylansökan från en person som kan få tillfälligt skydd avslås, skall medlemsstaterna, utan att det påverkar tillämpningen av artikel 29, ge personen i fråga tillfälligt skydd under resten av skyddsperioden.

Kapitel V

Återvändande och andra åtgärder efter skyddsperiodens slut

Artikel 19

När det tillfälliga skyddet upphör, skall medlemsstaternas vanliga regler om utlänningars skydd och om inresa och vistelse tillämpas.

Artikel 20

Medlemsstaterna skall pröva om det i enskilda fall finns starka humanitära skäl som kan göra det omöjligt eller föga realistiskt att återvända.

Artikel 21

1. Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som behövs för att underlätta frivilligt återvändande under trygga och människovärdiga förhållanden för personer med tillfälligt skydd eller vilkas tillfälliga skydd har löpt ut. Medlemsstaterna skall se till att personerna i fråga fattar beslutet om återvändande med kännedom om följderna. Medlemsstaterna får föreskriva att studieresor får göras till ursprungslandet.

2. Så länge det tillfälliga skyddet inte har upphört, skall medlemsstaterna, med välvilja och med hänsyn till de förhållanden som råder i ursprungslandet, pröva ansökningar om återvändande till den mottagande medlemsstaten från personer som har haft tillfälligt skydd och utnyttjat sin rätt till frivilligt återvändande.

3. När det tillfälliga skyddet upphör, får medlemsstaterna i enskilda fall förlänga giltighetstiden för skyldigheterna i kapitel III till förmån för personer som har haft tillfälligt skydd och som deltar i ett program för frivilligt återvändande. Förlängningen skall gälla fram till dagen för återvändande.

Artikel 22

1. Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som behövs angående uppehållstillstånd för att personer som har haft tillfälligt skydd och som har särskilda behov av medicinsk eller psykologisk behandling eller dylikt, inte skall behöva avbryta behandlingen till nackdel för deras personliga medicinska behov trots att det tillfälliga skyddet har upphört.

2. Medlemsstaterna skall se till att familjer vilkas underåriga barn går i skolan i en medlemsstat, får uppehållstillstånd som gör det möjligt för barnen att fullfölja pågående termin eller läsår.

Artikel 23

Medlemsstaterna skall genom lämpliga åtgärder underlätta de vidarebosättningsprogram som kan vara nödvändiga, efter att ha inhämtat de berörda personernas samtycke och i samarbete med behöriga internationella organisationer.

Kapitel VI

Solidaritet

Artikel 24

De åtgärder som föreskrivs i detta direktiv kan få ekonomiskt stöd från Europeiska flyktingfonden, som bildades genom beslut .../... [8], på de villkor som anges i det beslutet.

[8] EGT L

Artikel 25

1. Medlemsstaterna skall solidariskt ta emot personer som kan omfattas av tillfälligt skydd. De skall i siffror eller allmänt ange sin förmåga att ta emot personerna eller skälen till att de inte kan ta emot personerna. Mottagningsförmågan skall anges i en förklaring från medlemsstaterna som skall fogas till beslutet enligt artikel 5. Om en medlemsstat efter det att beslutet har antagits har ytterligare förmåga att ta emot personer, får den underrätta rådet och kommissionen om detta. Flyktingkommissariatet skall snabbt underrättas om mottagningsförmågan.

2. Medlemsstaterna skall i samarbete med behöriga internationella organisationer se till att personerna som anges i beslutet enligt artikel 5 och som ännu inte anlänt till deras territorium, samtycker till att bli mottagna i respektive medlemsstat.

Artikel 26

1. Så länge det tillfälliga skyddet varar, skall medlemsstaterna samarbeta sinsemellan i syfte att vid behov överföra personer med tillfälligt skydd från en medlemsstat till en annan. De berörda personernas samtycke skall inhämtas.

2. En medlemsstat skall meddela de övriga medlemsstaterna sin begäran om överföring och underrätta kommissionen och flyktingkommissariatet. De övriga medlemsstaterna skall underrätta den medlemsstat som har gjort begäran om sin möjlighet att ta emot personer.

3. Om överföring sker från en medlemsstat till en annan, skall uppehållstillstånd och de skyldigheter som är knutna till tillfälligt skydd i den medlemsstat från vilken överföring sker upphöra att gälla. Den nya mottagarmedlemsstaten skall ge tillfälligt skydd till de berörda personerna.

4. Medlemsstaterna skall använda förlagan till laissez-passer i bilagan vid överföring mellan medlemsstater av personer med tillfälligt skydd.

Artikel 27

Tillämpningen av artiklarna 25 och 26 påverkar inte medlemsstaternas åtaganden i fråga om förbudet mot utvisning och avvisning (non-refoulement).

Kapitel VII

Administrativt samarbete

Artikel 28

1. I syfte att bedriva det administrativa samarbete som behövs för att genomföra det tillfälliga skyddet, skall medlemsstaterna utse en nationell kontaktpunkt vardera, vars adressuppgifter de skall utbyta och underrätta kommissionen om. Medlemsstaterna skall tillsammans med kommissionen vidta alla åtgärder som behövs för att upprätta ett direkt samarbete och informationsutbyte mellan behöriga myndigheter.

2. Medlemsstaterna skall regelbundet och snabbt översända uppgifter om hur många personer som fått tillfälligt skydd och om alla lagar och andra författningar som är av betydelse för genomförandet av tillfälligt skydd.

Kapitel VIII

Särskilda bestämmelser

Artikel 29

1. Medlemsstaterna får undanta en person från tillfälligt skydd, om denne kan anses utgöra ett hot mot den nationella säkerheten, om det finns allvarliga skäl att anta att personen har begått krigsförbrytelser eller brott mot mänskligheten eller om det under handläggningen av asylprövningen framkommit att undantagen i artikel 1.F i Genèvekonventionen är tillämpliga.

2. Skälen för undantag får uteslutande grundas på den berörda personens egna handlingar. Beslut eller åtgärder för att undanta en person från tillfälligt skydd skall grundas på proportionalitetsprincipen. Personen i fråga skall ha rätt till domstolsprövning i den berörda medlemsstaten.

Kapitel IX

Slutbestämmelser

Artikel 30

Medlemsstaterna skall bestämma det påföljdssystem som är tillämpligt på överträdelser av nationella bestämmelser som har utfärdats enligt detta direktiv och skall vidta alla åtgärder som behövs för att säkerställa att dessa påföljder kan införas. Påföljderna skall vara effektiva, väl avvägda och avskräckande. Medlemsstaterna skall anmäla dessa bestämmelser till kommissionen senast den dag som anges i artikel 32, och alla senare ändringar som gäller dem utan dröjsmål.

Artikel 31

1. Inom två år efter det datum som anges i artikel 32 skall kommissionen rapportera till Europaparlamentet och rådet om tillämpningen av detta direktiv i medlemsstaterna och eventuella ändringar som behövs. Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna alla uppgifter som behövs för att utarbeta rapporten.

2. Efter den första rapporten enligt punkt 1, skall kommissionen minst vart femte år rapportera till Europaparlamentet och rådet om tillämpningen av detta direktiv i medlemsstaterna.

Artikel 32

Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 31 december 2