RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET om hur långt systemen för märkning av nötkött har kommit i de olika medlemsstaterna enligt artikel 19.3 i rådets förordning (EG) nr 820/97

(framlagt av kommissionen)

RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET

om hur långt systemen för märkning av nötkött har kommit i de olika medlemsstaterna enligt artikel 19.3 i rådets förordning (EG) nr 820/97

1. Inledning

2. Hur märkningssystemet fungerar

3. Förvaltningen av de nationella märkningssystemen

3.1. Förvaltningsstruktur

3.2. Förfarande för inlämning och godkännande av specifikationer

3.3. Kontrollförfarandena och konsekvenserna av dessa

4. Förvaltningen av märkningen av nötkött från andra medlemsstater och tredje land

4.1. Ömsesidigt erkännande mellan medlemsstaterna

4.2. Märkning av nötkött från tredje land

5. Inverkan av bestämmelserna om märkning av nötkött

6. Utvärdering av den framtida utvecklingen av politiken för märkning av nötkött

6.1. Juridiska aspekter

6.2. Statusen för identifieringen av nötkreatur

6.3. Kommissionens förslag

6.3.1. Förslag 1: Fastställande av allmänna bestämmelser för ett obligatoriskt system, men de obligatoriska uppgifterna införs i två separata steg

6.3.2. Förslag 2: Förlängning av tidsfristen för det obligatoriska systemets ikraftträdande med ett år

1. Inledning

Enligt artikel 19.3 i rådets förordning (EG) nr 820/97 skulle medlemsstaterna före den 1 maj 1999 ha överlämnat rapporter till kommissionen om genomförandet av systemet för märkning av nötkött. Eftersom kommissionen i sin tur skall rapportera till och lägga fram förslag för rådet i samma ärende före den 1 januari år 2000, den tidsfrist som rådet fastställt som sin egen tidsfrist för att fatta beslut om de allmänna bestämmelserna för ett obligatoriskt system för märkning av nötkött, har denna rapport följande tre syften:

_ att se över genomförandet av nötköttsmärkningen i hela Europeiska unionen,

_ att bedöma lagstiftningens inverkan på EU:s nötköttsindustri och dess aktörer,

_ att beskriva hur kommissionen ser på den framtida politiken genom nya förslag, baserade på de erfarenheter som hittills gjorts och en bedömning av de tekniska och ekonomiska begränsningarna inom nötköttsindustrin på kort och medellång sikt.

De tekniska och politiska delarna av denna rapport är emellertid inte kompletta utan en redovisning av den process som förts när det gäller den rättsliga grunden till förordningen sedan den antogs den 21 april 1997.

Sammanfattningsvis kan sägas att efter det att rådet antog förordning (EG) nr 820/97, vilken hade artikel 43 i Maastrichtfördraget som rättslig grund, drog kommissionen rådet inför EG- domstolen och pläderade att hela förordningen borde ha varit baserad på artikel 100a (dvs. medbeslutandeförfarandet), eftersom artikel 152, när Amsterdamfördraget trätt i kraft, skulle utgöra riktig rättslig grund eftersom åtgärden huvudsakligen berör folkhälsan.

Det bör emellertid noteras att domstolen i skrivande stund inte har avkunnat dom i mål C-269/97.

2. Hur märkningssystemet fungerar

Det nuvarande märkningssystemet är baserat på principen att aktörer eller organisationer som önskar märka nötkött med uppgifter om "ursprung, vissa kännetecken eller produktionsförhållanden när det gäller det märkta köttet eller djuret från vilket det kommer" skall aktören eller organisationen göra det i enlighet med bestämmelserna i förordning (EG) nr 820/97. Sedan den 1 juli 1997, den dag då förordningen trädde i kraft, har detta frivilliga märkningssystem tillämpats i alla medlemsstater.

Enligt artikel 19.4 i samma förordning får emellertid medlemsstater "om det redan finns ett tillräckligt utvecklat system för identifiering och registrering av nötkreatur redan före den 1 januari 2000 införa ett system för obligatorisk märkning av nötkött som kommer från djur som föds, göds och slaktas på deras territorium". De får dessutom bestämma vilka uppgifter som skall vara obligatoriska.

Hittills har tre medlemsstater utnyttjat denna möjlighet och lämnat in sina specifikationer till kommissionen för godkännande. Den 13 oktober 1998 godkändes de obligatoriska system som lämnades in av Frankrike och Belgien genom kommissionens beslut C(1998) 3050 och det finska systemet godkändes den 14 december 1998 [kommissionens beslut C(1998) 4040].

De tre systemen är i huvudsak baserade på ursprung. I det franska systemet är det obligatoriskt att ange djurkategori (t.ex. ungtjur, stut, ko, kviga, tjur) och rastyp (nötkötts- eller mjölkproduktion). I det belgiska systemet anges vilken typ av information som krävs i varje saluföringsled (t.ex. slakteri, grossist och detaljist) och krävs obligatorisk uppgift om identifiering av enskilda djur eller grupp av djur, namn på ansvarigt organ och slaktdatum. Enligt det finska systemet behöver endast uppgiften "finskt nötkött" lämnas även om även andra uppgifter som omfattas av förordning (EG) nr 820/97 får lämnas.

3. Förvaltningen av de nationella märkningssystemen

3.1. Förvaltningsstruktur

De behöriga myndigheter och kontrollmyndigheter som varje medlemsstat utsett för genomförandet av rådets förordning (EG) nr 820/97 återfinns i tabell 1.

3.2. Förfarande för inlämfootnote contains superfluous white spacening och godkännande av specifikationer

Medlemsstaternas rapporter visar att de utsedda behöriga myndigheterna under de senaste två åren har vunnit värdefull erfarenhet när det gäller förvaltning och bedömning av specifikationerna från de aktörer som önskar söka om förhandsgodkännande av sin nötköttsmärkning. De behöriga myndigheterna har antingen särskilda avdelningar inom sin förvaltning som handlägger ärenden om märkning av nötkött eller har särskilt inrättat kommittéer med medlemmar från flera olika myndigheter inom ramen för sina nationella bestämmelser.

Alla medlemsstater har med framgång utvecklat detaljerade administrativa förfaranden för att handlägga sådana ansökningar och antalet inkomna ärenden återspeglar de olika sätt på vilka medlemsstaternas förvaltningar har lagt fram märkningsbestämmelserna för nötköttsindustrin och hur den har bemött dem. För att hantera ansökningar som innehåller oacceptabla brister eller felaktigheter har det gängse sättet varit att meddela aktören dessa och ange vad som krävs för att rätta till dem och därefter låta aktören avgöra om ansökan skall dras tillbaka eller om de nödvändiga ändringarna skall göras. Följaktligen har mycket få ansökningar avslagits på en gång.

I medlemsstater som Belgien, Frankrike, Luxemburg och Österrike har ett fåtal ansökningar som omfattar ett stort antal enskilda aktörer handlagts. Däremot har medlemsstater som Tyskland, Finland och Förenade kungariket tagit emot många ansökningar (> 200) vilket speglar en större spridning av intresset inom nötköttssektorn och en mer individuell behandling av varje ärende. De flesta medlemsstaterna har tagit emot färre än 100 ansökningar. Antalet ansökningar som varje medlemsstat har behandlat till dags dato anges i tabell 1.

När det gäller vilken typ av uppgifter som aktörer frivilligt har lämnat in för godkännande hänför sig de mest populära uttrycken till olika kvalitetsaspekter, ras och uppfödningssystem, inbegripet ekologisk produktion. En förteckning över de mest populära uttrycken i medlemsstaterna återfinns i tabell 2.

Det bör påpekas att medlemsstaterna ansvarar för tolkningen av vilka uppgifter som är acceptabla. Varje behörig myndighet skall ha bestämt huruvida en uppgift kan godkännas enligt förordning (EG) nr 820/97, huruvida den redan omfattas av de förordningar och direktiv som anges i artikel 12 eller huruvida den är missvisande eller oklar. Detta har inte alltid varit så lätt och vissa medlemsstater har påpekat att det skulle underlätta tolkningen av dessa uttryck om det fastställdes definitioner på europeisk nivå.

När det gäller märkningens utbredning rapporterar de flesta medlemsstaterna att producent- och konsumentledet i hög grad är involverade i märkningssystemen och att de är nöjda med den mängd uppgifter som når försäljningsstället.

Slutligen kan sägas att medlemsstaterna lägger stor vikt vid de problem som drabbar små försäljningsställen och att de är medvetna om dessa aktörers administrativa börda och höga kostnaderna, särskilt i samband med kontroller. De flesta medlemsstaterna önskar att förfarandena på detta område förenklas.

3.3. Kontrollförfarandena och konsekvenserna av dessa

Nästan alla medlemsstater som har frivillig märkning godkänner endast självreglerande märkningsspecifikationer som är beroende av oberoende organs kontroller. Förfarandena för att godkänna oberoende kontrollorgan har i detta fall inte skapat några problem. Även om få ännu har godkänts, kommer de flesta organisationer som nu sysslar med kontroll av nötköttsmärkningen att uppfylla den europeiska normen EN/45011 i slutet av detta år.

Av de medlemsstater som har frivillig märkning är det endast den behöriga myndigheten i Danmark och en autonom region i Spanien som tagit på sig ansvaret för kontrollerna.

Däremot är de tre medlemsstater som har obligatoriska system beroende av kontroller som görs eller samordnas av deras behöriga myndigheter, eftersom de betraktas som lagstadgade krav för att få saluföra nötkött i de medlemsstaterna.

När det gäller att genomdriva märkningskraven för nötkött kan det urskiljas tre kontrollnivåer som i de olika medlemsstaterna medför olika sanktioner, alltifrån böter till tillbakadragande av märkning eller återtag av varor. För det första kontrollerar de behöriga myndigheterna de oberoende organens arbete och i vissa fall kan höga böter utkrävas om det uppdagas att en specifikation har använts felaktigt. För det andra kan felaktig märkning identifieras i de oberoende organens rapporter, men enligt principen om "självreglering" medför sådana överträdelser mindre omfattande sanktioner. Slutligen har alla behöriga myndigheter, som antingen tillämpar frivillig eller obligatorisk märkning, bemyndigat livsmedels- och hälsomyndigheterna i respektive land att på platsen kontrollera att märkningen görs på rätt sätt på försäljningsstället i enlighet med förordning (EG) nr 820/97.

På det ekonomiska planet rapporterar medlemsstaterna att även om förordning (EG) nr 820/97 har genomförts vid en tidpunkt när normerna för att spåra nötköttet ständigt har förbättrats, särskilt genom ökad datoranvändning, är kontrollkraven (och därmed kostnaderna) alltför höga. Kontrollkraven anses faktiskt avskräcka små aktörer och slaktare från att delta i nötköttsmärkningen och betraktas som ett allvarligt hinder för systemets framtid.

Eftersom flertalet av de nyligen godkända märkningsspecifikationerna endast har fungerat under en kort period, har de flesta medlemsstaterna endast rapporterat ett fåtal överträdelser, förutom Frankrike där det obligatoriska systemet har kontrollerats i stor skala.

4. Förvaltningen av märkningen av nötkött från andra medlemsstater och tredje land

4.1. Ömsesidigt erkännande mellan medlemsstaterna

Inom EU rapporterar medlemsstaterna att relativt få specifikationer har utbytts inom ramen för ömsesidigt erkännande enligt artikel 14 i förordningen. Det finns två orsaker till detta. För det första har få frivilliga specifikationer omfattat produktion och/eller saluföring av nötkött i två eller flera medlemsstater. För det andra har de behöriga myndigheterna, i de fall det rör sig om gränsöverskridande märkning, behandlat specifikationerna direkt genom att aktören med hjälp av ett officiellt intyg bevisar sin rätt att märka produkten på ett visst sätt i sitt hemland.

Det enda problemet tycks vara att de uppgifter som varje medlemsstat godkänner i vissa fall skulle kunna vara lite mera noggranna. Alla skillnader, hur små de än är, i lydelsen på etiketten, jämfört med den godkända specifikationen, gör det svårt för den behöriga myndigheten i importlandet att godkänna den etiketten.

Därför innebär det begränsade antalet ärenden som kräver godkännande genom ömsesidigt erkännande att det förenklade förfarande som fastställs i artikel 14.3 inte har skapat några problem. Medlemsstaterna är emellertid medvetna om att en övergång till ett obligatoriskt system skulle öka arbetsbelastningen enormt när det gäller ömsesidigt erkännande och att ett förenklat förfarande i så fall måste införas.

4.2. Märkning av nötkött från tredje land

Enligt artikel 15 i förordning (EG) nr 820/97 har kommissionen tagit emot och godkänt underrättelser om märkning från tolv länder utanför EU, nämligen Argentina, Australien, Botswana, Brasilien, Kanada, Namibia, Nya Zeeland, Paraguay, Swaziland, Uruguay, Förenta staterna och Zimbabwe. En översikt av underrättelserna från dessa tredje länder återfinns i tabell 3.

I sina rapporter nämner medlemsstaterna få problem när det gäller etiketter från tredje land. Vissa medlemsstater påpekar dock att de uppgifter som lämnas i underrättelsen kunde vara mera exakta eftersom det då och då uppstår praktiska problem när importerat nötkött inte är märkt exakt på samma sätt som den märkning kommissionen godkänt. I tveksamma fall måste de behöriga myndigheterna avslå märkningen, vilket kan orsaka svårigheter i handelsledet, till dess att aktören i exportlandet antingen rättar till sina etiketter eller ber sin nationella myndighet ändra det tredje landets underrättelse.

5. Inverkan av bestämmelserna om märkning av nötkött

Medlemsstaterna ombads redogöra för vilken inverkan förordning (EG) nr 820/97 hade haft på deras nötköttsindustri sedan den infördes i mitten av 1997. Huvudinnehållet i dessa rapporter sammanfattas nedan.

När det gäller om politiken fungerar enligt förväntningarna:

- endast Danmark, Frankrike och Italien anger utan förbehåll att bestämmelserna på ett effektivt sätt har hjälpt till att återvinna konsumenternas förtroende och/eller ökat nötköttskonsumtionen, medan Spanien och Österrike är mera modesta i sina positiva utvärderingar av politiken. Spanien anser att det krävs mer tid för att se hur effektivt systemet har varit, medan Österrike påpekar att förordning (EG) nr 820/97 på ett oväntat och oönskat sätt har avskräckt vissa österrikiska aktörer som tidigare märkte sitt kött enligt nationella bestämmelser på grund av de extrakostnader och den administrativa börda som det europeiska systemet innebär.

- övriga medlemsstater anser att bestämmelsernas inverkan har varit obetydlig eller, mera bestämt, att det inte finns några bevis för att införandet av dem har haft positiv verkan (t.ex. Irlands, Nederländerna och Förenade kungarikets åsikt).

Följaktligen varierar även medlemsstaternas åsikter om konsumenternas reaktion.

- medlemsstater som Tyskland, Frankrike, Luxemburg, Österrike och Finland anser att deras konsumenter är välinformerade och ser positivt på nötköttsmärkningen, även om denna entusiasm i Tysklands fall har svalnat något sedan slutet av 1998.

- andra medlemsstater rapporterar att deras konsumenter, även om de är välinformerade, inte märkbart har ändrat sina konsumtionsvanor när det gäller nötkött. Italien påpekar till exempel att de europeiska insatserna för att märka nötkött måste få större spridning bland konsumenterna för att få en reell inverkan.

Som svar på kommissionens begäran till medlemsstaterna om att ange huruvida nötköttsmärkningen har haft oväntade biverkningar, har flera betydelsefulla kommentarer lämnats:

- Irland, Nederländerna och Förenade kungariket påpekade att ursprungsmärkningen, enligt deras sätt att se det, hade skapat en oönskad tendens att främja en åternationalisering av unionens nötköttsmarknad.

- Danmark, Frankrike, Österrike och Förenade kungariket angav att ökade förvaltnings- och kontrollförfaranden i samband med märkning av nötkött hade gjort det svårare för aktörer att fritt handla sinsemellan och har gjort förvaltningen av köttleveranserna mera problematisk och byråkratisk.

- Finland nämnde att landets konsumenter har blivit förbryllade över det faktum att nötkött med ursprung i Finland obligatoriskt måste märkas, medan kött som importeras till Finland inte nödvändigtvis behöver märkas enligt bestämmelserna i förordning (EG) nr 820/97.

- Förenade kungariket, som erkänner att förordning (EG) nr 820/97 rent generellt har förbättrat märkningen av nötkött, oroar sig för att aktörers och kontrollorgans investeringar i denna handelsverksamhet har skapat ett antal rimliga förväntningar, som skulle kunna bestämma politikens framtida utveckling.

Slutligen var medlemsstaterna strängast i sina bedömningar av de höga kostnaderna i samband med de nu gällande märkningsbestämmelserna och den tunga administrativa börda som de innebär både för den offentliga och privata sektorn. De erkänner emellertid att de endast har få kriterier eller oberoende marknadsundersökningar för att kunna bedöma om politiken har varit kostnadseffektiv.

6. Utvärdering av den framtida utvecklingen av politiken för märkning av nötkött

Samtidigt som hänsyn har tagits till medlemsstaternas synpunkter har kommissionen varit tvungen att basera sin syn på framtiden för nötköttsmärkningen på en bedömning av den rättsliga grunden för förordning (EG) nr 820/97 och den tekniska status som identifiering av nötkreatur har inom EU. Dessa två faktorer har i sig visat sig så viktiga för den framtida politiken att de i stor grad har bestämt kommissionens alternativ när det gäller att lämna förslag.

6.1. Juridiska aspekter

Enligt artikel 19, i dess nuvarande lydelse, i förordning (EG) nr 820/97 gäller följande:

_ det frivilliga system för märkning som för närvarande används i de flesta medlemsstaterna kommer automatiskt att upphöra i slutet av 1999,

_ Rådet skall med kvalificerad majoritet enligt förordningen anta allmänna bestämmelser för ett obligatoriskt system.

Kommissionen drog rådet inför EG-domstolen när förordning (EG) nr 820/97 antogs enligt artikel 43 i EG-fördraget i dess lydelse före Amsterdamfördraget. Dom har ännu inte avkunnats i mål C-269/97. I kommissionens förslag, som ligger i linje med kommissionens officiella ståndpunkt innan ärendet togs upp i domstolen, har artikel 152 i det nya fördraget valts som rättslig grund eftersom den omfattar alla åtgärder där det främsta målet är att skydda folkhälsan och eftersom den engagerar Europaparlamentet i ett nära samarbete genom det medbeslutandeförfarande som föreskrivs i artikel 251 i fördraget.

Kommissionen föreslår därför att förordning (EG) nr 820/97 upphör att gälla och ersätts med en förordning som är baserad på artikel 152 i fördraget och som inbegriper allmänna bestämmelser för det obligatoriska systemet för märkning av nötkött.

6.2. Statusen för identifieringen av nötkreatur

För att kunna göra en utvärdering av det nuvarande och framtida läget för nötköttsmärkningen, särskilt när det gäller att spåra köttets ursprung, krävs en utvärdering av i vilken omfattning avdelning I i förordning (EG) nr 820/97 (identifiering och registrering av nötkreatur) har genomförts inom hela EU.

Enligt den information som medlemsstaterna lämnat och enligt kommissionens egna förfrågningar har medlemsstaterna [1] gjort tydliga framsteg efter det att de delar i direktiv 92/102 som rörde nötkreatur ersattes med förordning (EG) nr 820/97 1997. Vissa brister i tillämpningen av märkningen av nötkött har emellertid konstaterats och kan sammanfattas på följande sätt:

[1] Eftersom medlemsstaterna fortfarande håller på att införa dessa bestämmelser kan den nuvarande situation som beskrivs i denna rapport ha ändrats sedan rapporten utarbetades i juni 1999.

_ djurpass med alla uppgifter om ursprung och som används för djur inom en medlemsstat eller för djur som är föremål för handel inom gemenskapen används i de flesta medlemsstaterna endast för djur födda efter den 1 januari 1998,

_ medlemsstaterna behåller inte nödvändigtvis all den information de erhåller om sådana djur när de utfärdar ett nytt pass. I bästa fall, men långt i från i alla fall, anges numret på den anläggning från vilken djuret kom senast i det nya passet,

_ avsaknaden av en enhetlig utformning av passet eller av ett kodsystem inom EU för att identifiera anläggningar kan orsaka praktiska problem när det gäller att överföra samtliga uppgifter om ett djur till den mottagande medlemsstaten,

_ databaserna är fullt eller nästan fullt fungerande i åtta medlemsstater, men endast Belgien, Luxemburg och Nederländerna har möjlighet att utbyta information elektroniskt,

_ övriga medlemsstaternas databaser kommer mer eller mindre att vara fullt fungerande i slutet av 1999, men det kommer definitivt inte att finnas fullständiga uppgifter om ursprung i alla medlemsstaters databaser innan dess.

Kommissionen drar därför slutsatsen att de flesta medlemsstaterna

_ antingen på grund av bristande information eller bristande tillgång till den från och med den 1 januari år 2000 för varje slaktat djur saknar kännedom om var det fötts och alla de platser där de hållits under dess levnad,

_ inte kan fullgöra de skyldigheter de åläggs i artikel 19 i förordning (EG) nr 820/97 genom vilken det den 31 december 1999 automatiskt inrättas ett obligatoriskt system för märkning av nötkött baserat på ursprung,

_ genom att de inte på ett tillförlitligt sätt kan genomföra obligatorisk märkning kommer att skapa en otillfredsställande oro, orättvisa och osäkerhet för hela EU:s nötköttssektor från producent till konsument.

6.3. Kommissionens förslag

Med hänsyn till dessa viktiga juridiska och tekniska aspekter anser kommissionen därför att det i detta läge är lämpligast att lägga fram två förslag som båda är baserade på ett gemensamt beslut av rådet och parlamentet.

6.3.1. Förslag 1: Fastställande av allmänna bestämmelser för ett obligatoriskt system, men de obligatoriska uppgifterna införs i två separata steg

Förslaget innebär följande:

_ de användbara delarna av förordning (EG) nr 820/97 (dvs. identifiering och registrering av nötkreatur och delar av systemet för märkning av nötkött) behålls i en ny text. Endast små ändringar i den nuvarande lydelsen av förordning (EG) nr 820/97 föreslås i avdelning I (identifiering och registrering av nötkreatur). I artikel 4.7 föreslås det att tidsfristen för att lägga fram en rapport till rådet om elektronisk identifiering förlängs med ett år, dvs. till den 31 december 2001. Anledningen till detta är de förseningar som uppstått i igångkörningsfasen av kommissionens IDEA-projekt, en pilotstudie som för närvarande testar teknologin på en miljon djur i sex medlemsstater och där resultaten inte väntas vara färdiga förrän i slutet av år 2001,

_ texten bör föreslås som en ny förordning (och anta artikel 152 som rättslig grund),

_ tet bör införas realistiska allmänna bestämmelser för det obligatoriska märkningssystemet så att identifiering av nötkreatur och märkning av nötkött även fortsättningsvis omfattas av samma förordning. Anledningen till detta är att märkningen är beroende av att köttet kan spåras genom ett tillförlitligt identifieringssystem, vilket gör att de två närmast är oskiljbara.

Fördelen med detta förslag är att det behåller innebörden i den nuvarande politiken för märkning av nötkött och att de rättmätiga förväntningarna hos konsumenterna och hos de aktörer som har satsat på märkning inom nötköttssektorn kvarstår eftersom man övergår till ett obligatoriskt system.

Kommissionen anser att de obligatoriska uppgifterna inledningsvis bör fokuseras på tillförlitlig information som finns tillgänglig för alla djur vid slakttillfället (dvs. slaktdatum, slaktplats och djurslag).

Enligt förslaget skall sedan övriga obligatoriska uppgifter som rör ursprung och som av tekniska skäl inte kan införas från början träda i kraft den 1 januari år 2003.

Det frivilliga systemet för alla andra uppgifter än ursprung (dvs. ras, uppfödningssystem etc.) bör behållas i sin nuvarande form, men med ett förenklat administrativt godkännandesystem.

Eftersom det enligt förordning (EG) nr 820/97 skall fattas beslut om ett sådant obligatoriskt system före den 31 december 1999 och rådet och parlamentet inte har tillräckligt med tid för att diskutera detta förslag, föreslår kommissionen att ett andra förslag antas före årets utgång.

6.3.2. Förslag 2: Tillfällig förlängning av giltighetstiden för de nu gällande märkningsbestämmelserna

Detta förslag består i en ändring av förordning (EG) nr 820/97 som förlänger giltighetstiden för de nu gällande märkningsbestämmelserna tills det första förslaget till regler för ett obligatoriska system har antagits.

Förslaget måste antas snabbt för att undvika att det nuvarande frivilliga märkningssystemet kollapsar och att det automatiskt byts ut mot ett obligatoriskt system utan att det finns några allmänna bestämmelser för det.

Om rådet och parlamentet inte lyckas fatta ett beslut före den 31 december 1999, måste kommissionen förbehålla sig rätten att lägga fram ett brådskande förslag för rådet som skall antas före 1999 års utgång och som är baserat på nuvarande artikel 19 i förordning (EG) nr 820/97 (dvs. ett beslut som rådet fattar med kvalificerad majoritet på förslag från kommissionen). Ett sådant förslag skulle läggas fram för att undvika att det uppstår några luckor i lagstiftningen genom att det frivilliga systemet automatiskt upphör att gälla.

Tabell 1 RAPPORT OM MÄRKNING AV NÖTKÖTT Behöriga myndigheter, kontrollorgan och antal ansökningar

>Plats för tabell>

Tabell 2 RAPPORT OM MÄRKNING AV NÖTKÖTT Typ av upgift

>Plats för tabell>

Tabell 3 RAPPORT OM MÄRKNING AV NÖTKÖTT Tredje land, behöriga myndigheter och lämnade uppgifter

>Plats för tabell>