Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om försäkringsförmedling (omarbetning) /* COM/2012/0360 final - 2012/0175 (COD) */





MOTIVERING 1. Bakgrund till förslaget Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/92/EG om försäkringsförmedling[1] (nedan kallat första försäkringsförmedlingsdirektivet) är den enda EU-lagstiftningen som reglerar försäljningen av försäkringsprodukter för att skydda konsumenternas rättigheter. Direktivet antogs den 9 december 2002 och medlemsstaterna var skyldiga att införliva direktivet senast den 15 januari 2005. Det har som mål att uppnå en minimigrad av harmonisering med hjälp av vissa överordnade principer, men de 27 medlemsstaterna har genomfört direktivet på väldigt olika sätt. Behovet av att se över det första försäkringsförmedlingsdirektivet erkändes redan under den genomförandekontroll som kommissionen utförde under perioden 2005–2008. Den senaste tidens turbulens på finansmarknaderna visar betydelsen av att skapa ett effektivt konsumentskydd på alla finansiella områden. I november 2010 begärde G20-gruppen att OECD, rådet för finansiell stabilitet (FSB) och andra berörda internationella organisationer skulle utforma gemensamma principer på området finansiella tjänster så att konsumentskyddet kunde stärkas. I utkastet till G20-gruppens överordnade principer om konsumentskydd på finansmarknaderna understryks behovet av en lämplig reglering och tillsyn av alla tillhandahållare av finansiella tjänster och agenter som direkt gör affärer med konsumenter. I dessa principer anges att konsumenter alltid bör omfattas av jämförbara standarder för konsumentskydd. Den här översynen av det första försäkringsförmedlingsdirektivet bör ses mot bakgrund av dessa riktlinjer och relaterade internationella initiativ. Under diskussionerna i Europaparlamentet om det direktiv som fastställer en riskbaserad metod för kapitalisering och tillsyn av försäkringsföretag (Solvens II)[2], vilket antogs 2009, framlades en särskild begäran om översyn av det första försäkringsförmedlingsdirektivet. Vissa parlamentsledamöter och konsumentorganisationer ansåg att det behövdes ett förbättrat skydd för försäkringstagarna i den finansiella krisens kölvatten och att försäljningsmetoderna för olika försäkringsprodukter kunde förbättras. Det uttrycktes i synnerhet allvarliga betänkligheter över standarderna för försäljning av livförsäkringsprodukter med investeringsinslag. För att skapa enhetliga regler för de olika finansiella områdena begärde Europaparlamentet att man vid översynen av det första försäkringsförmedlingsdirektivet skulle beakta den pågående översynen av direktivet om marknader för finansiella instrument (MiFID-direktivet)[3]. Detta innebär att förslaget till ett reviderat direktiv (det andra försäkringsförmedlingsdirektivet) i fråga om reglering av försäljningsmetoder för livförsäkringsprodukter med investeringsinslag bör uppnå samma standarder för konsumentskydd som MiFID-direktivet. 1.1. Syfte Det reviderade direktivet (det andra försäkringsförmedlingsdirektivet) eftersträvar att förbättra regleringen av försäkringsmarknaden för icke-professionella aktörer på ett effektivt sätt. Syftet är att skapa lika villkor för samtliga aktörer som deltar i försäljningen av försäkringsprodukter och att stärka skyddet för försäkringstagare. De övergripande målen med denna översyn är konkurrens utan snedvridningar, konsumentskydd och marknadsintegrering. I konkreta ordalag bör det andra försäkringsförmedlingsdirektivet medföra följande förbättringar: att tillämpningsområdet från det första försäkringsförmedlingsdirektivet utvidgas till att omfatta samtliga distributionskanaler (t.ex. aktörer som vänder sig direkt till allmänheten (direct writers) och biluthyrningsföretag); att intressekonflikter identifieras, hanteras och reduceras; att en högre grad av harmonisering av administrativa påföljder och åtgärder vid överträdelser av viktiga bestämmelser i det nuvarande direktivet uppnås; att rådgivningens lämplighet och objektivitet ökas; att säljarnas yrkeskvalifikationer motsvarar komplexiteten hos de produkter som säljs och att förfarandena för gränsöverskridande tillträde till försäkringsmarknader i EU förenklas och tillnärmas. 1.2. Förenlighet med Europeiska unionens politik och mål på andra områden Förslagets mål är förenliga med Europeiska unionens politik och mål. I fördraget föreskrivs åtgärder för att säkerställa upprättandet av en fungerande inre marknad med ett starkt konsumentskydd och frihet att tillhandahålla tjänster. Detta förslag läggs fram som en del av ett ”paket för konsumentmarknaden” tillsammans med förslaget om informationskrav för paketerade investeringsprodukter för icke-professionella investerare (PRIPs-förslaget) och det femte fondföretagsdirektivet (UCITS V). PRIPs-förslaget syftar till ett övergripande och enhetligt synsätt på informationskrav för investeringsprodukter och försäkringsprodukter med investeringsinslag (”PRIPs-försäkringar”[4]), och bestämmelser om försäljningsmetoder tas med i ändringarna av det första försäkringsförmedlingsdirektivet och MiFID-direktivet. Förslaget är vidare förenligt med, och kompletterar, EU-lagstiftning och unionens politik på andra områden, i synnerhet konsumentskydd, investerarskydd och tillsyn, t.ex. när det gäller Solvens II, MiFID-direktivet och PRIPs-förslaget. Det andra försäkringsförmedlingsdirektivet reglerar försäljningsmetoderna för alla försäkringsprodukter, allt från allmänna försäkringsprodukter som motorfordonsförsäkring till livförsäkring, inbegripet livförsäkring med investeringsinslag, t.ex. av ”unit-linked”-typ. Det andra försäkringsförmedlingsdirektivet är fortfarande en rättsakt som syftar till en ”minimigrad av harmonisering”. Medlemsstaterna kan följaktligen anta ytterligare bestämmelser om det krävs för konsumentskyddet. De minimistandarder som anges i det första försäkringsförmedlingsdirektivet kommer emellertid att höjas avsevärt. Vissa delar av det nya direktivet kommer att stärkas med hjälp av ”nivå 2”-åtgärder så att reglerna anpassas till MiFID-direktivet: detta gäller särskilt kapitlet om distribution av livförsäkringar med investeringsinslag. 2. Resultat av samråd med berörda parter och konsekvensbedömning Kommissionen inhämtade synpunkter från Europeiska försäkrings- och tjänstepensionsmyndigheten (Eiopa) (tidigare kallad ”kommittén för europeiska myndigheter med tillsyn över försäkringar och tjänstepensioner”) på flera frågor rörande översynen av försäkringsförmedlingsdirektivet. Eiopa lämnade sin slutrapport i november 2010[5]. Under 2010 och 2011 hade kommissionen regelbundna möten med företrädare för försäkringsbranschen, konsumentorganisationer och tillsynsorgan, för att diskutera den kommande översynen. Mellan den 26 november 2010 och den 28 februari 2011 anordnade kommissionen ett offentligt samråd angående översynen av det första försäkringsförmedlingsdirektivet. Vid detta samråd uttrycktes också ett allmänt stöd för den inriktning på ändringarna som kommissionen skisserat[6]. En offentlig utfrågning angående det andra försäkringsförmedlingsdirektivet anordnades den 10 december 2010. Diskussionerna inriktades på direktivets tillämpningsområde, försäkringsförmedlares informationskrav, intressekonflikter, gränsöverskridande transaktioner och krav på yrkeskvalifikationer[7]. Den 11 april 2011 hölls ett möte med experter från medlemsstaterna och Eiopa för att diskutera resultaten av det offentliga samrådet och det andra försäkringsförmedlingsdirektivets potentiella struktur och innehåll. En stor majoritet av de intressenter som var med på dessa möten stödde den inriktning på ändringarna av det första försäkringsförmedlingsdirektivet som kommissionen stakat ut. I linje med sin politik för ”bättre lagstiftning” utförde kommissionen en konsekvensbedömning för de olika handlingsalternativen. För att utarbeta denna konsekvensbedömning beställde olika avdelningar inom kommissionen ett flertal särskilda studier. Enligt ett uppdrag från GD Markt utförde för det första PricewaterhouseCoopers (PWC) en studie för att ge en heltäckande översikt över distributionen av försäkringsprodukter i EU. Rapporten färdigställdes i juli 2011 och offentliggjordes på kommissionens webbplats[8]. För det andra tar förslaget hänsyn till resultaten av en under 2010 beställd undersökning av kostnader för och fördelar med potentiella ändringar av distributionsreglerna för försäkringsprodukter och försäkringsprodukter med investeringsinslag[9]. För det tredje har slutsatserna från en studie av kvaliteten på rådgivningen i EU beaktats[10]. För det fjärde har kommissionen beaktat en studie som mot bakgrund av beteendeekonomisk analys undersökt de olika faktorer som avgör investeringsbeslut[11]. De olika handlingsalternativ som diskuterades i konsekvensbedömningen analyserades mot bakgrund av olika kriterier: marknadsintegration för olika marknadsaktörer, konsumentskydd och konsumentförtroende, lika villkor för olika marknadsaktörer och kostnadseffektivitet, dvs. i vilken utsträckning respektive alternativ uppnår de eftersträvade målen och underlättar försäkringsmarknadernas funktion på ett ändamålsenligt och kostnadseffektivt sätt. Utifrån den ovan nämnda studien av PricewaterhouseCoopers och branschstatistik, vilka siffror omarbetats av kommissionen, uppskattas den administrativa börda som förslaget överlag leder till motsvara en relativt blygsam kostnad på i genomsnitt omkring 730 euro per företag, med tanke på det stora antalet berörda företag (ca 1 miljon). Arbetet med konsekvensbedömningen slutfördes 2012. Rekommendationerna från kommissionens konsekvensbedömningsnämnd godtogs, särskilt i fråga om effekterna på små och medelstora företag. Exempelvis innebär förslaget att försäkringsförmedlare som är små och medelstora företag, som i nuläget inte omfattas, kommer att ingå i tillämpningsområdet för direktivet, och det rör sig i huvudsak om företag vars huvudverksamhet inte är försäkringsförmedling (förmedlingen är helt underordnad deras huvudverksamhet som t.ex. resebyråer eller biluthyrningsföretag). Dessa förmedlare kommer inte att bli föremål för något omfattande regelverk (deklarationsförfarande, artikel 4 i förslaget), vilket står i proportion till den underordnade karaktären av deras försäkringsförmedling. I allmänhet har proportionella krav införts för att beakta de små och medelstora företagens situation och principen ”ju mindre komplicerade produkter, desto mindre reglering”. Vissa investeringsprodukter är exempelvis förpackade som livförsäkring. Ett striktare regelverk för försäljningsmetoderna för sådana produkter (livförsäkring med investeringsinslag (försäkringsprodukter med investeringsinslag eller PRIPs-försäkringar)) kommer att införas (kapitel VII). 3. Förslagets rättsliga aspekter 3.1. Rättslig grund Förslaget baseras på artiklarna 53.1 och 62 i EUF-fördraget. Förslaget innebär att direktiv 2002/92/EG ersätts och avser harmonisering av nationella bestämmelser om försäkringsförmedlare och andra säljare av försäkringsprodukter. I direktivets tillämpningsområde inbegrips vissa säljare som har försäkringsförmedling som sidoverksamhet och aktörer som tillhandahåller tjänster efter försäljningen (t.ex. skadereglerare). Förslaget klargör reglerna för utövande av etableringsfriheten och friheten att tillhandahålla tjänster och befogenheterna för tillsynsmyndigheter i hemmedlemsstater respektive värdmedlemsstater i detta avseende. Det huvudsakliga målet och syftet med detta förslag är att harmonisera de nationella bestämmelserna om uppföranderegler för samtliga säljare av försäkringsprodukter och andra aktörer på försäkrings- och återförsäkringsmarknaderna, villkoren för styrning av dessa aktörer och tillsynsregelverket. 3.2. Subsidiaritets- och proportionalitetsprincipen Enligt subsidiaritetsprincipen (artikel 5.3 i fördraget om Europeiska unionen) ska åtgärder vidtas på EU-nivå endast om och i den mån som målen för den planerade åtgärden inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna och därför, på grund av den planerade åtgärdens omfattning eller verkningar, bättre kan uppnås på unionsnivå. Flertalet av de frågor som ingår i denna översyn täcks redan av det nuvarande regelverket i form av det första försäkringsförmedlingsdirektivet. Försäkringsmarknaderna har i ökande utsträckning en gränsöverskridande karaktär. Konkurrensvillkoren för företag och andra aktörer, oavsett om det rör sig om regler om öppenhet eller konsumentskydd, behöver vara likvärdiga över gränserna, och dessa villkor utgör i dag en central del av det första försäkringsförmedlingsdirektivet. Nu krävs åtgärder på EU-nivå för att uppdatera och ändra regelverket i det första försäkringsförmedlingsdirektivet, så att utvecklingen på försäkringsmarknaderna sedan det direktivet genomfördes kan beaktas. Till följd av denna integrering skulle isolerade nationella åtgärder vara mycket mindre effektiva och medföra en uppsplittring av marknader som leder till regelarbitrage och snedvridning av konkurrensen. Eiopa bör spela en huvudroll i genomförandet av det nya EU-omfattande regelverket. För att försäkringsmarknadernas funktion ska kunna förbättras bör Eiopa få särskilda behörigheter. Förslaget tar full hänsyn till proportionalitetsprincipen, dvs. att EU:s åtgärder bör vara tillräckliga för att nå målen men inte gå utöver vad som är nödvändigt. Det överensstämmer med denna princip eftersom det uppnår den rätta balansen mellan det allmänintresse som står på spel och åtgärdernas kostnadseffektivitet: i synnerhet har behovet av att uppnå en balans mellan konsumentskyddet, marknadernas effektivitet och branschens kostnader varit centralt för fastställandet av dessa krav. Med hänsyn till den principen skiljer förslaget mellan olika försäljningskanaler för försäkringsprodukter, vilket innebär att de aktörer som säljer enkla försäkringsprodukter får mindre betungande registrerings- och yrkeskvalifikationskrav. Aktörer som säljer underordnade försäkringsprodukter med låg risk, t.ex. biluthyrningsföretag och resebyråer, omfattas av ett förenklat deklarationsförfarande och behöver inte registrera sig som försäkringsförmedlare. Förslaget gör också en åtskillnad mellan livförsäkringsprodukter och allmänna försäkringsprodukter när det gäller graden av öppenhet i fråga om ersättningar. Att åtgärderna ska vara proportionella har sin grund i att försäkringsprodukter har olika grader av komplexitet och konsumentrisk och att små och medelstora företag som säljer försäkringsprodukter bör få en mindre administrativ börda. 3.3. Efterlevnad av artiklarna 290 och 291 i EUF-fördraget Den 23 september 2009 antog kommissionen förslag till förordningar om inrättande av Europeiska bankmyndigheten (EBA), Eiopa respektive Europeiska värdepappers- och marknadsmyndigheten (Esma). I detta sammanhang vill kommissionen hänvisa till sitt uttalande avseende artiklarna 290 och 291 i EUF-fördraget i samband med antagandet av förordningarna om inrättande av de europeiska tillsynsmyndigheterna: ”När det gäller processen för antagande av regleringsstandarder framhåller kommissionen den unika karaktären hos sektorn för finansiella tjänster, i enlighet med Lamfalussy-strukturen och uttryckligen erkänd i förklaring 39 till EUF-fördraget. Emellertid hyser kommissionen allvarliga tvivel om huruvida begränsningarna av dess roll vid antagandet av delegerade akter och genomförandeåtgärder är i linje med artiklarna 290 och 291 i EUF-fördraget.” 3.4. Hänvisningar till andra direktiv Eftersom direktiv 2009/138/EG om upptagande och utövande av försäkrings- och återförsäkringsverksamhet (Solvens II) ännu inte har börjat tillämpas hänvisar detta förslag till de definitioner som anges i direktiven 73/239/EEG, 2002/83/EG och 2005/68/EG. Direktiven 73/239/EEG, 2002/83/EG och 2005/68/EG kommer att upphöra att gälla genom direktiv 2009/138/EG. 3.5. Närmare redogörelse för förslaget Kapitel I – Tillämpningsområde och definitioner Genom artikel 1 utvidgas försäkringsförmedlingsdirektivets tillämpningsområde till att omfatta försäkrings- och återförsäkringsföretags försäljning av försäkringsavtal utan medverkan av en försäkringsförmedlare. Det täcker också handläggning av skador som görs av och för försäkringsföretag och värdering och reglering av skador. ”De minimis”-undantaget från tillämpningsområdet kvarstår (aktörer som säljer försäkringar som sidoverksamhet till försäljning av varor, till ett premiebelopp som är mindre än 500 euro på årsbasis och som uppfyller andra kriterier för undantaget), utom att premietröskeln höjs till 600 euro på årsbasis (mindre än 2 euro per dag). Beloppet av 2 euro utgör premiebeloppet per avtal och per dag. Optiker som säljer kompletterande glasförsäkring omfattas t.ex. fortfarande inte av direktivet. Försäljning av försäkringar som utgör sidoverksamhet till försäljningen av tjänster förs in i direktivets tillämpningsområde. Detta gäller exempelvis resebyråers försäljning av reseförsäkring, biluthyrningsföretag som säljer allmän försäkring och leasingföretag. I artikel 2 återges definitionerna från det första försäkringsförmedlingsdirektivet med vissa ändringar, och några nya definitioner införs. · Definitionen av ”försäkringsförmedling” utvidgas för att beakta utvidgningen av tillämpningsområdet i artikel 1 och det anges att vissa verksamheter som utförs av webbplatser för försäkringsportaler utgör försäkringsförmedling. Verksamheten i form av att ”lägga fram” ett avtal utgår. Definitionen av ”återförsäkringsförmedling” ändras på samma sätt. · Begreppet ”försäkringsprodukter med investeringsinslag” definieras i överensstämmelse med definitionen av ”investeringsprodukter” i förordningen om basfaktahandlingar för investeringsprodukter (förordning om paketerade investeringsprodukter för icke-professionella investerare). · Begreppet ”anknuten försäkringsförmedlare” utvidgas så att det innefattar förmedlare som agerar på en annan försäkringsförmedlares ansvar. · Begreppet ”rådgivning” definieras som tillhandahållande av en personlig rekommendation till en kund, på dennes begäran eller ej. · Begreppet ”professionell kund” definieras så att sådana aktörer kan undantas från informationskraven. · Begreppet ”korsförsäljning” definieras som en metod där minst två produkter sammanförs i en paketförsäljning. · Begreppet ”prestationsbaserad provision” definieras som en provision där ersättningen grundas på i hur hög utsträckning överenskomna mål uppnåtts. · Begreppet ”nära förbindelser” definieras som arrangemang med förknippade personer och arrangemang som kan inverka på ett tillsynsorgans förmåga till ändamålsenlig tillsyn. · Begreppet ”ersättning” inkluderar inte bara betalningar (avgifter, provisioner osv.) utan också ekonomiska fördelar av alla slag. · Definitionerna av ”hemmedlemsstat”, ”värdmedlemsstat”, ”försäkringsförmedlare”, ”återförsäkringsförmedlare” och ”varaktigt medium” ändras på ett klargörande sätt. Kapitel II – Registreringskrav Registreringskraven i artikel 3 är i stort sett oförändrade, utom att Eiopa får i uppdrag att upprätta ett gemensamt elektroniskt register (sammanförande av nationella databaser) och att informationsplikt införs för vissa arrangemang med andra personer. Detta gemensamma elektroniska register ska fungera som en portal med länkar till de nationella registren. Vidare undantas personer som omfattas av deklarationsförfarandet (se artikel 4) från registreringskravet. Kapitel III – Deklarationsförfarande Genom artikel 4 inrättas ett förenklat förfarande varigenom följande två kategorier av personer undantas från det ovan nämnda registreringsförfarandet och får möjlighet att bedriva försäkringsförmedling med hjälp av en enkel deklaration: · Personer vars försäkringsförmedling utgör en sidoverksamhet till deras huvudsakliga yrkesverksamhet och som uppfyller vissa andra villkor (t.ex. resebyråer). De andra villkoren är i stort sett att produkterna kompletterar en annan produkt eller tjänst och inte omfattar livförsäkring eller ansvarsförsäkring, utom när sådant skydd är underordnat det huvudsakliga försäkringsskyddet. · Personer vars verksamhet är begränsad till yrkesmässig handläggning av skador och värdering av skador. Deklarationsförfarandet omfattar i huvudsak resebyråer, biluthyrningsföretag som säljer försäkringsprodukter samt skadereglerare. Kapitel IV – Frihet att tillhandahålla tjänster och etableringsfrihet Artiklarna 5, 6 och 7 återspeglar bestämmelserna i artikel 5 i det första försäkringsförmedlingsdirektivet, förslaget till reviderat MiFID-direktiv och Luxemburgprotokollet[12]. De behandlar också uppdelningen av befogenheter mellan tillsynsorganet i hemmedlemsstaten respektive i värdmedlemsstaten, särskilt vid situationer då en försäkrings- eller återförsäkringsförmedlare inte fullgör sina skyldigheter i samband med affärstransaktioner i värdmedlemsstaten. Kapitel V – Andra organisationskrav I artikel 8 fastställs de yrkes- och organisationskrav som utgör artikel 4 i det första försäkringsförmedlingsdirektivet: kravet på att ha lämplig kunskap och kompetens, kravet på god vandel, kravet på att ha en ansvarsförsäkring och kravet på att vidta åtgärder för att skydda kunder mot en försäkringsförmedlares oförmåga att överföra premier till försäkringsföretaget eller att överföra ersättningsbelopp eller återbetala premier till den försäkrade. Det anges också ett krav på löpande fortbildning. Reglerna för de aktörer som har försäkringsförmedling som sidoverksamhet eller vars verksamhet är begränsad till yrkesmässig handläggning av skador kommer att stå i proportion till de sålda produkternas grad av komplexitet. Artikel 8 tillämpas således inte till fullo på sådana förmedlare. Kommissionen får befogenhet att anta delegerade akter för att specificera begreppet ”tillräcklig kunskap och kompetens”. Artikel 9 avser offentliggörande av regler för att skydda allmänintresset. Artikel 6 i det första försäkringsförmedlingsdirektivet ändras och nu anges det att medlemsstaterna ska offentliggöra de regler som syftar till att skydda allmänintresset och att Eiopa ska samla in och offentliggöra uppgifter om sådana regler (för en översikt av principerna om allmänintresset i relation till de tredje försäkringsdirektiven, se kommissionens tolkningsmeddelande om friheten att tillhandahålla tjänster och det allmänna bästa inom försäkringsbranschen (2000/C 43/03)). I artiklarna 10–12 återges de tidigare artiklarna 7, 9 och 10 om behöriga myndigheter, informationsutbyte mellan medlemsstaterna och klagomål. I artikel 13 behandlas förfaranden för tvistlösning utanför domstol i förhållande till kunder, och artikel 11 i det första försäkringsförmedlingsdirektivet stärks genom att medlemsstaterna ska (snarare än att de uppmuntras till att) inrätta sådana förfaranden och se till att aktörerna deltar i dem. Artikel 14 avser begränsning av användningen av förmedlare. Artikel 3.6 i det första försäkringsförmedlingsdirektivet utvidgas till att omfatta återförsäkringsföretag och försäkrings- och återförsäkringsförmedlare, och deklarationsförfarandet (se artikel 4) beaktas. Kapitel VI – Informationskrav och uppföranderegler I artiklarna 15–20 ges en ny version av informationskraven, undantaget för stora risker, de strängare reglerna i den tidigare artikel 12 och formerna för information i den tidigare artikel 13. Bestämmelser om följande tillkommer: · En allmän princip för förmedlare att de ska agera i sina kunders bästa intresse. · Liknande informationskrav för försäkringsföretag. · Ett krav på att försäkringsförmedlare ska informera om grunden för och beloppet av ersättningar. · Ett krav på att försäkringsföretag och försäkringsförmedlare ska informera om beloppet av alla rörliga ersättningar till försäljningspersonal. · En obligatorisk ordning för fullständig information vid försäljning av livförsäkring och en ”på begäran”-ordning (dvs. på begäran av kunden) vid försäljning av skadeförsäkring, med en övergångsperiod på fem år. Efter att denna övergångsperiod löpt ut kommer ordningen för fullständig information att gälla automatiskt även vid försäljning av skadeförsäkring. Under övergångsperioden görs en åtskillnad mellan livförsäkring och skadeförsäkring. Ersättningen (provisionen) tenderar att bli högre vid försäljning av livförsäkring. Livförsäkringsprodukter är också mer lika investeringsprodukter och förvärv av en livförsäkring utgör en långfristig investering. Situationen är annorlunda för skadeförsäkring. Ersättningen är vanligtvis lägre (en provision på omkring 5–10 % av premien) och produkten innebär lägre risk. I de flesta av EU-medlemsstaterna kan konsumenten mycket enkelt byta till en annan ersättningsprodukt till ett överkomligt pris. · En skyldighet för försäkringsföretag och försäkringsförmedlare att ge en kund, innan ett avtal ingås, tillräcklig information om försäkringsprodukten så att denne kan fatta ett välgrundat beslut. · Eiopa får ett krav på sig att vidarebefordra den information den mottar avseende strängare nationella regler till försäkringsföretag, försäkringsförmedlare och konsumenter. · Ytterligare undantag till det allmänna kravet på att information ska ges på ett varaktigt medium. När det gäller att uppnå ett bättre konsumentskydd erbjuder dessa bestämmelser större öppenhet jämfört med det ursprungliga direktivet (2002/92/EG) angående arten och beloppet av samt strukturen på förmedlarens ersättning och klargör relationen mellan huvudman och agent, inbegripet hur detta kan inverka på rådgivningen. Konsumentskyddet har utvecklats avsevärt under de senaste åren och konsumenterna söker i dag alltmer information och är alltmer kostnadsmedvetna. Information om de olika komponenterna av totalpriset – inklusive förmedlarens ersättning – möjliggör för kunden att göra ett val baserat på försäkringsskydd, anknutna tjänster (exempelvis att förmedlaren utför skadereglering) och pris. Detta innebär att konsumenter får lämpligare och mer kostnadseffektiva produkter och förmedlingstjänster. Obligatorisk information om ersättningar bör få positiva effekter på konkurrensen vid distributionen av försäkringsprodukter, eftersom konsumenter får mer information om produkter, kostnader och potentiella intressekonflikter. Det blir enklare för konsumenter att jämföra försäkringsskydd och priser för produkter som säljs via olika distributionskanaler. I ett flertal EU-medlemsstater krävs redan information om ersättningar för vissa försäkringsprodukter och genom MiFID-direktivet blir detta obligatoriskt för investeringsprodukter. Detta ger konsumenter mer fullständig information om de tjänster som förmedlare tillhandahåller och om kostnaderna för detta. Kravet på information om ersättningar måste emellertid genomföras på ett sätt som möjliggör jämförelser mellan förmedlare och aktörer som vänder sig direkt till allmänheten. Information om priset för skyddet och om distributionskostnaden möjliggör jämförbarhet. Särskilt för att undvika intressekonflikter bör försäkringsföretag också ge information om grunden för beräkning av sina anställdas rörliga ersättningar för försäljning av en produkt. Dessa bestämmelser tar också itu med vissa huvudproblem vid tillhandahållande av försäkringsförmedling över gränserna: brist på rättssäkerhet och jämförbarhet. Om det harmoniserade regelverket förbättras kan förmedlare och kunder bli mer villiga att ta steget att sälja eller köpa försäkringsprodukter i ett annat land. Bättre information kommer att underlätta jämförelsen av produkter och distributionskanaler (som nämnts ovan), vilket i dag är särskilt svårt vid gränsöverskridande fall. I artikel 21 införs en regel om paketförsäljning av produkter och anges att kunden måste upplysas om att produkter kan köpas separat och i detta sammanhang måste ges viss information. Eiopa får också i uppdrag att utforma och därefter uppdatera riktlinjer för tillsyn av sådana försäljningsmetoder. Kapitel VII – Ytterligare konsumentskyddskrav för försäkringsprodukter med investeringsinslag I artikel 22 anges tillämpningsområdet för dessa ytterligare bestämmelser, som gäller för en försäkringsförmedlare eller ett försäkringsföretag när de säljer försäkringsprodukter med investeringsinslag. I artikel 23 anges ytterligare regler om intressekonflikter och anges att sådana konflikter måste identifieras. Kommissionen får behörighet att med hjälp av delegerade akter · fastställa de åtgärder som kan krävas för att identifiera, förebygga, hantera och informera om sådana konflikter, · ange kriterier för att fastställa vilka typer av konflikter som kan skada kundens intresse. Artikel 24 baseras på artikel [23] i MiFID-direktivet och anger samma krav på att försäkringsföretag och försäkringsförmedlare ska · agera hederligt, opartiskt och professionellt i enlighet med sina kunders bästa intresse, · se till att information är opartisk, tydlig och inte vilseledande, · ge information om sitt företag och dess tjänster (särskilt huruvida råd ges på oberoende grund), om omfattningen av eventuella marknadsanalyser (huruvida en löpande lämplighetsbedömning kommer att göras), om föreslagna produkter och placeringsstrategier och om kostnader. I artikel 24 fastställs också på vilken grund rådgivning ska sägas vara oberoende, vilket inbegriper ett krav på att bedöma produkterna på marknaden och ett krav på att inte godta ersättning från tredje part. Kommissionen får befogenhet att anta delegerade akter för att säkerställa att denna artikel efterlevs. I artikel 25 anges hur lämplighet och ändamålsenlighet ska bedömas och fastställs att information från kunden måste inhämtas. Vid försäljning utan rådgivning måste förmedlaren eller företaget inhämta information om kundens kunskaper och erfarenhet, för att kunna bedöma om produkten är ändamålsenlig för kunden. Vid försäljning med rådgivning måste förmedlaren eller företaget inhämta information om kundens ekonomiska situation och placeringsmål, för att bedöma om produkten är lämplig. Om en produkt bedöms inte vara ändamålsenlig eller lämplig, måste kunden informeras om detta. Säljaren måste även upprätta register över sina villkor för tillhandahållande av tjänster till kunder och lämna rapporter till kunderna. Kommissionen får befogenhet att anta delegerade akter för att säkerställa efterlevnaden på detta område. Kapitel VIII – Påföljder I artikel 26 anges att medlemsstaterna måste se till att de behöriga myndigheterna beslutar om effektiva, proportionella och avskräckande administrativa påföljder och åtgärder när de nationella bestämmelser som antagits i enlighet med direktivet överträds. Administrativa påföljder och åtgärder måste tillämpas på de fysiska eller juridiska personer som enligt den nationella lagstiftningen är ansvariga för överträdelsen. De behöriga myndigheterna måste ges alla nödvändiga undersökningsbefogenheter och samarbeta i gränsöverskridande fall. I artikel 27 anges att de påföljder eller åtgärder som införs vid överträdelser måste offentliggöras. I artikel 28 specificeras vissa överträdelser och anges de administrativa påföljder som ska tillämpas på förmedlare, däribland återkallelse av registrering, förbud mot personer som utför ledningsfunktioner och ekonomiska påföljder på upp till dubbla beloppet av den förmån som vunnits av överträdelsen, om denna förmån kan fastställas. Detta förslag omfattar inte straffrättsliga påföljder. I artikel 29 anges de faktorer som ska beaktas vid införande av påföljder och åtgärder, bl.a. vilken förmån som vunnits av överträdelsen, förlust för tredje part och graden av samarbetsvilja från den ansvariga personens sida, och Eiopa ska utfärda riktlinjer för påföljder. De påföljder eller åtgärder som beslutas ska också meddelas förmedlaren eller företaget, tillsammans med en motivering till påföljden. I artikel 30 föreskrivs effektiva system för att uppmuntra rapportering av överträdelser och för ett lämpligt skydd av uppgiftslämnare, inbegripet deras personuppgifter, och av personuppgifter för de fysiska personer som påstås ansvara för överträdelser. I artikel 31 föreskrivs årlig rapportering av aggregerade uppgifter om överträdelser till Eiopa, som ska offentliggöra dessa uppgifter. Kommissionen får befogenhet att i detta avseende anta tekniska standarder för genomförande, vilka Eiopa ska utarbeta och lägga fram för kommissionen [6] månader efter offentliggörandet av direktivet. Kapitel IX – Slutbestämmelser I artiklarna 32–39 återges (och uppdateras i relevanta fall) slutbestämmelserna i det första försäkringsförmedlingsdirektivet i fråga om domstolsprövning, införlivande, ikraftträdande, upphävande av tidigare lagstiftning och adressater. I artiklarna 33 och 34 anges villkoren för kommissionens befogenhet att anta delegerade akter enligt direktivet, och i artikel 35 anges att kommissionen ska se över och utvärdera direktivet vid en viss tidpunkt efter dess ikraftträdande. Vid denna översyn ska särskilt effekten av reglerna om information i artikel 17.2 för försäkringsförmedlare som förmedlar skadeförsäkring och som är små eller medelstora företag studeras. 4. BUDGETKONSEKVENSER De specifika budgetkonsekvenserna för kommissionen bedöms i den finansieringsöversikt som åtföljer detta förslag. Förslagets specifika budgetkonsekvenser avser de uppgifter som Eiopa tilldelas i enlighet med den finansieringsöversikt för rättsakt som åtföljer förslaget. Förslaget påverkar unionens budget. ê2002/92/EG (anpassad) 2012/0175 (COD) Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om försäkringsförmedling (omarbetning) (Text av betydelse för EES) EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen Ö fördraget om Europeiska unionens funktionssätt Õ , särskilt artikelartiklarna 47.2 Ö 53.1 Õ och artikel 55 i detta Ö 62 Õ , med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, ò ny efter översändande av utkastet till lagstiftningsakt till de nationella parlamenten, ê2002/92/EG med beaktande av Europeiska Eekonomiska och sociala kommitténs yttrande, ò ny efter att ha hört Europeiska datatillsynsmannen, ê2002/92/EG ð ny i enlighet med ð det ordinarie lagstiftningsförfarandet ï förfarandet i artikel 251 i fördraget, och av följande skäl: ò ny (1) Ett antal ändringar ska göras av Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/92/EG av den 9 december 2002 om försäkringsförmedling[13]. Detta direktiv bör omarbetas av tydlighetsskäl. (2) Eftersom förslagets huvudsakliga mål och syfte är att harmonisera nationella bestämmelser på de omnämnda områdena, bör förslaget baseras på artiklarna 53.1 och 62 i fördraget. Ett direktiv är en lämplig regleringsform för att genomförandebestämmelserna på de områden som omfattas av detta direktiv vid behov ska kunna anpassas till eventuella särdrag hos den särskilda marknaden och rättssystemet i varje medlemsstat. Detta direktiv bör också syfta till en samordning av nationella regler om tillträde till verksamhet inom försäkrings- och återförsäkringsförmedling, inklusive yrkesmässig handläggning av skador och värdering av skador, och baseras således på artikel 53.1 i fördraget. Eftersom det rör sig om en bransch där tjänster erbjuds över gränserna i EU, baseras direktivet också på artikel 62 i fördraget. ê2002/92/EG skäl 1 (anpassad) (3) Försäkrings- och återförsäkringsförmedlare spelar en central roll vid distribution av försäkrings- och återförsäkringsprodukter i gemenskapen Ö unionen Õ . ê2002/92/EG skäl 2 Ett första steg i arbetet för att underlätta utövandet av etableringsfriheten och friheten att tillhandahålla tjänster för försäkringsagenter eller försäkringsmäklare togs i och med rådets direktiv 77/92/EEG av den 13 december 1976 om åtgärder för att underlätta det effektiva utövandet av etableringsfriheten och friheten att tillhandahålla tjänster vid verksamhet som försäkringsagent eller försäkringsmäklare (ur grupp 630 ISIC) och särskilt om övergångsbestämmelser för sådan verksamhet[14]. ê2002/92/EG skäl 3 Direktiv 77/92/EEG skulle gälla till dess att bestämmelser om samordning av nationella regler om att inleda och bedriva verksamhet som försäkringsagent och försäkringsmäklare trätt i kraft. ê2002/92/EG skäl 4 Kommissionens rekommendation 92/48/EEG av den 18 december 1991 om försäkringsförmedlare[15] har till största delen följts av medlemsstaterna och har bidragit till att föra de nationella reglerna om yrkeskrav och registrering av försäkringsförmedlare närmare varandra. ê2002/92/EG skäl 9 ð ny (4) Olika slag av fysiska och juridiska personer samt institut, som agenter, mäklare och kreditinstitut (”bancassurance”-aktörer), ð försäkringsföretag, resebyråer och biluthyrningsföretag ï , kan distribuera försäkringsprodukter. För att aktörerna ska kunna behandlas lika och hänsyn ska kunna tas till kundskyddet bör alla dessa fysiska och juridiska personer omfattas av detta direktiv. ò ny (5) Tillämpningen av direktiv 2002/92/EG har visat att ett antal bestämmelser behöver preciseras ytterligare för att underlätta utövandet av försäkrings- och återförsäkringsförmedling och att kravet på konsumentskydd förutsätter att direktivets tillämpningsområde utvidgas till att omfatta all försäljning av försäkringsprodukter, oavsett om den sker genom försäkringsförmedlare eller försäkringsföretag. När det gäller deras försäljning bör aktörer som tillhandahåller tjänster efter försäljningen och skadereglerare som direkt säljer försäkringsprodukter ingå i det nya direktivets tillämpningsområde på liknande grund som försäkringsagenter och försäkringsmäklare. (6) För att garantera samma nivå på konsumentskyddet oberoende av den kanal genom vilken konsumenter köper en försäkringsprodukt, antingen direkt av ett försäkringsföretag eller indirekt av en förmedlare, bör direktivets tillämpningsområde omfatta inte bara försäkringsföretag utan också andra marknadsaktörer som har försäljning av försäkringsprodukter som sidoverksamhet (t.ex. resebyråer, biluthyrningsföretag och leverantörer av varor som inte uppfyller villkoren för att undantas). (7) Detta direktiv bör tillämpas på personer som har som verksamhet att bistå (för en kunds eller ett försäkringsföretags räkning) vid förvaltning och fullgörande av ett försäkrings- eller återförsäkringsavtal, inklusive yrkesmässig handläggning av skador och värdering och reglering av skador. ê2002/92/EG skäl 5 (8) Det finns dock fortfarande avsevärda skillnader mellan de nationella bestämmelserna, vilket hindrar försäkrings- och återförsäkringsförmedlare från att inleda och bedriva verksamhet på den inre marknaden. Direktiv 77/92/EEG bör därför ersättas av ett nytt direktiv. ò ny (9) Den senaste tidens turbulens på finansmarknaderna visar betydelsen av att skapa ett effektivt konsumentskydd på alla finansiella områden. Det är därför lämpligt att stärka konsumenternas förtroende och göra lagstiftningen om distribution av försäkringsprodukter mer enhetlig i syfte att uppnå ett tillfredsställande konsumentskydd i hela unionen. Åtgärder för att skydda kunder bör anpassas till särdragen hos varje kundkategori (professionell eller annan typ). ê2002/92/EG skäl 11 (anpassad) ð ny (10) Detta direktiv bör tillämpas på personer vars verksamhet består i att tillhandahålla försäkringsförmedlingstjänster ð försäkrings- eller återförsäkringsförmedlingstjänster ï till tredje man mot ersättning som kan vara pekuniär eller utgöra någon annan form av överenskommen ekonomisk förmån, som är kopplad till utförandet av dessa tjänster. ò ny (11) Detta direktiv bör tillämpas på personer vars verksamhet består i tillhandahållande av information om ett eller flera försäkrings- eller återförsäkringsavtal som ett svar på kriterier som en kund valt ut på en webbplats eller på annat sätt, eller av rangordning av försäkrings- eller återförsäkringsprodukter eller av en rabatt på ett avtalspris, när kunden vid slutet av processen direkt kan ingå ett försäkringsavtal. Det bör inte tillämpas på verksamhet som består i att enbart lägga fram data och information om potentiella försäkringstagare för försäkrings- eller återförsäkringsförmedlare eller försäkrings- eller återförsäkringsföretag, eller information om försäkrings- eller återförsäkringsprodukter eller om försäkrings- eller återförsäkringsförmedlare eller försäkrings- eller återförsäkringsföretag för potentiella försäkringstagare. ê2002/92/EG skäl 12 (12) Detta direktiv bör inte tillämpas på personer med annan yrkesverksamhet, t.ex. skatteexperter eller revisorer, som då och då ger råd om försäkringsskydd inom ramen för denna andra yrkesverksamhet, eller på tillhandahållande som avser endast allmän information om försäkringsprodukter, förutsatt att denna verksamhet inte syftar till att bistå kunden med att ingå eller fullgöra ett försäkrings- eller återförsäkringsavtal eller omfattar yrkesmässig handläggning av ett försäkrings- eller återförsäkringsföretags skador eller värdering och reglering av skador. ê2002/92/EG skäl 13 ð ny (13) Detta direktiv bör inte tillämpas på personer som bedriver försäkringsförmedling som sidoverksamhet i enlighet med vissa strikta villkor ð begränsningar för försäkringen, särskilt i fråga om den kunskap som krävs för att sälja försäkringen, de risker som täcks och premiebeloppet ï . ê2002/92/EG skäl 10 (anpassad) (14) Detta direktiv innehåller en definition av Ö definierar begreppet Õ ”anknuten försäkringsförmedlare”, i vilken det tas hänsyn till Ö för att beakta Õ särdragen hos vissa marknader i medlemsstaterna och där syftet är att fastställa de registreringskrav som är tillämpliga på dessa förmedlare. Denna definition är inte avsedd att hindra medlemsstaterna från att ha liknande begrepp beträffande försäkringsförmedlare som utövar försäkringsförmedling för ett försäkringsföretags räkning och helt och hållet på detta försäkringsföretags ansvar, men som har behörighet att uppbära premier eller penningsummor för kundens räkning i enlighet med villkoren om ekonomisk garanti i detta direktiv. ê2002/92/EG skäl 14 ð ny (15) Försäkrings- och återförsäkringsförmedlare ð som är fysiska personer ï bör registreras vid den behöriga myndigheten i den medlemsstat där de har sin hemvist eller sitt huvudkontor, under förutsättning att de uppfyller höga yrkeskrav rörande kompetens, god vandel, skydd genom ansvarsförsäkring och ekonomiska resurser. ð De som är juridiska personer bör registreras vid den behöriga myndigheten i den medlemsstat där de har sitt säte (eller, om de enligt nationell lagstiftning inte har något säte, sitt huvudkontor), förutsatt att de uppfyller höga yrkeskrav rörande kompetens, god vandel, skydd genom ansvarsförsäkring och ekonomiska resurser. Försäkringsförmedlare som redan är registrerade i medlemsstaterna bör inte få krav på sig att registreras på nytt enligt detta direktiv. ï ê2002/92/EG skäl 6 och skäl 15 (anpassad) ð ny (16) Försäkrings- och återförsäkringsförmedlare bör kunna utnyttja etableringsfriheten och friheten att tillhandahålla tjänster, vilka har fastställts i fördraget. Ö Således bör Õ Fförsäkrings- och återförsäkringsförmedlare som är registrerade ð i eller har lämnat en deklaration till sin hemmedlemsstat ï bör tillåtas att bedriva verksamhet i andra medlemsstater i enlighet med principerna om etableringsfrihet och frihet att tillhandahålla tjänster, under förutsättning att ett lämpligt anmälningsförfarande har följts de behöriga myndigheterna emellan. ê2002/92/EG skäl 16 (ny) (17) Det är nödvändigt att fastställa lämpliga påföljder för personer som bedriver försäkrings- och återförsäkringsförmedling utan att vara registrerade, försäkrings- och återförsäkringsföretag som anlitar förmedlare som inte är registrerade eller förmedlare som inte uppfyller de nationella bestämmelser som antagits i enlighet med detta direktiv. ò ny (18) För att öka öppenheten och underlätta gränsöverskridande handel bör Europeiska försäkrings- och tjänstepensionsmyndigheten (Eiopa) upprätta, offentliggöra och hålla uppdaterad en gemensam elektronisk databas med uppgifter om varje försäkrings- eller återförsäkringsförmedlare som har anmält en avsikt att utöva sin etableringsfrihet eller sin frihet att tillhandahålla tjänster. Medlemsstaterna bör skyndsamt ge Eiopa relevant information så att myndigheten kan utföra denna uppgift. Databasen bör innehålla en länk till varje relevant behörig myndighet i varje medlemsstat. Varje behörig myndighet i medlemsstaterna bör på sin webbplats ange en länk till denna databas. (19) I detta direktiv bör klart fastställas respektive rättigheter och skyldigheter för hem- och värdmedlemsstater i fråga om tillsyn av försäkrings- och återförsäkringsförmedlare som är registrerade hos dem eller som bedriver försäkrings- eller återförsäkringsförmedling på deras territorium i enlighet med etableringsfriheten eller friheten att tillhandahålla tjänster. (20) Medlemsstaterna bör inte tillämpa registreringskraven på försäkringsförmedlare som bedriver försäkringsförmedling för vissa typer av försäkringsavtal som sidoverksamhet eller på yrkesmässig handläggning av skador och värdering och reglering av skador, förutsatt att förmedlarna uppfyller kraven i detta direktiv när det gäller kunskap, kompetens och god vandel samt de tillämpliga informations- och uppförandekraven och att en verksamhetsdeklaration har lämnats till den behöriga myndigheten. ê2002/92/EG skäl 7 (anpassad) (21) Att försäkringsförmedlare inte fritt kan bedriva verksamhet i hela gemenskapen Ö unionen Õ gör att den inre marknaden för försäkringar inte fungerar väl. ò ny (22) Det är viktigt att säkerställa en hög nivå av yrkeskunskap och kompetens hos försäkrings- och återförsäkringsförmedlare och sådana anställda hos direktförsäkringsgivare som är involverade i det förberedande arbetet inför och arbetet under och efter försäljningen av en försäkring. Yrkeskunskapen hos förmedlare, anställda hos direktförsäkringsgivare, biluthyrningsföretag och resebyråer och hos personer som bedriver verksamhet i form av handläggning av skador och värdering och reglering av skador måste således motsvara graden av komplexitet i dessa verksamheter. Fortlöpande utbildning bör säkerställas. ê2002/92/EG skäl 8 ð ny (23) En samordning av de nationella reglerna om yrkeskrav och registrering av personer som inleder och bedriver verksamhet som försäkringsförmedlare ð försäkrings- eller återförsäkringsförmedlare ï kan därför bidra till att förverkliga den inre marknaden för finansiella tjänster och till att förbättra kundskyddet på området. ò ny (24) För att öka den gränsöverskridande handeln bör principer som reglerar det ömsesidiga erkännandet av förmedlares kunskaper och kompetenser införas. (25) En värdmedlemsstat bör godta att en nationell kvalifikation motsvarande minst nivå 3 enligt den europeiska referensram för kvalifikationer som inrättats i enlighet med Europaparlamentets och rådets rekommendation av den 23 april 2008 om en europeisk referensram för kvalifikationer för livslångt lärande[16] visar att en försäkrings- eller återförsäkringsförmedlare uppfyller de krav på kunskaper och kompetens som är ett villkor för registrering i enlighet med detta direktiv. Denna referensram hjälper medlemsstater, utbildningsanstalter, arbetsgivare och privatpersoner att jämföra kvalifikationer från olika utbildningssystem i unionen. Detta verktyg är väsentligt för att en unionsomfattande arbetsmarknad ska kunna utvecklas. Referensramen är inte avsedd att ersätta nationella kvalifikationssystem utan att komplettera medlemsstaternas insatser genom att underlätta samarbetet dem emellan. (26) Trots de befintliga systemen för EU-pass för försäkringsföretag och försäkringsförmedlare är den europeiska försäkringsmarknaden fortfarande mycket uppsplittrad. För att underlätta gränsöverskridande verksamhet och öka öppenheten för konsumenter bör medlemsstaterna se till att offentliggöra de regler för att skydda allmänintresset som gäller på deras territorier, och ett gemensamt elektroniskt register med information om alla medlemsstaters regler för att skydda allmänintresset som gäller för försäkrings- och återförsäkringsförmedling bör bli tillgängligt för allmänheten. ê2002/92/EG skäl 17 (27) Samarbete och utbyte av information mellan behöriga myndigheter är nödvändigt för att skydda kunderna och säkerställa en sund försäkrings- och återförsäkringsverksamhet på den inre marknaden. ê2002/92/EG skäl 22 (anpassad) ð ny (28) Det behövs lämpliga Ö ändamålsenliga Õ och effektiva förfaranden för klagomål och tvistlösning ð utanför domstol ï i medlemsstaterna, så att tvister mellan försäkringsförmedlare ð eller försäkringsföretag ï och kunder kan lösas, varvid befintliga förfaranden kan användas om det är lämpligt. ð Effektiva förfaranden för klagomål och tvistlösning utanför domstol bör vara tillgängliga för att hantera tvister avseende rättigheter och skyldigheter som fastställts inom ramen för detta direktiv mellan försäkringsföretag eller personer som säljer eller erbjuder försäkringsprodukter och kunder. För att tvistlösningsförfaranden utanför domstol avseende klagomål från kunder ska bli mer effektiva bör detta direktiv föreskriva att försäkringsföretag eller personer som säljer eller erbjuder försäkringsprodukter måste delta i sådana tvistlösningsförfaranden som inte resulterar i ett bindande beslut, som inletts mot dem av kunder och som rör rättigheter och skyldigheter som fastställts inom ramen för detta direktiv. Sådana tvistlösningsförfaranden utanför domstol syftar till att nå en snabbare och billigare lösning av tvister mellan försäkringsföretag eller personer som säljer eller erbjuder försäkringsprodukter och kunder, och till att minska bördan på domstolssystemet. Tvistlösningsförfaranden utanför domstol bör dock inte inverka på rättigheterna för parterna i sådana förfaranden att väcka talan vid domstol. ï ê2002/92/EG skäl 23 ð ny Utan att kundernas rätt att väcka talan vid domstol åsidosätts, bör medlemsstaterna ð se till att alternativa tvistlösningsorgan som hanterar tvister inom ramen för detta direktiv ï uppmuntra de offentliga eller privata organ som inrättats för reglering av tvister utanför domstol att samarbetar för att lösa gränsöverskridande tvister.ð Medlemsstaterna bör uppmuntra alternativa tvistlösningsorgan som hanterar sådana tvister att bli medlemmar i Nätverket för klagomål mot finansiella tjänster (FIN-NET)[17]. ï Detta samarbete skulle till exempel kunna syfta till att göra det möjligt för kunderna att vända sig till organ som inte är domstolar och som finns i den medlemsstat där de har sin hemvist med klagomål mot försäkringsförmedlare som är etablerade i andra medlemsstater. Inrättandet av Nätverket för klagomål mot finansiella tjänster (FIN-NET) innebär ökad hjälp till konsumenterna när de anlitar gränsöverskridande tjänster. I bestämmelserna om förfarandena bör hänsyn tas till kommissionens rekommendation 98/257/EG av den 30 mars 1998 om principer som skall tillämpas på de instanser som är ansvariga för förfaranden för reglering av konsumenttvister utanför domstol[18]. ò ny (29) Den ökande omfattning verksamheter som många försäkringsförmedlare och försäkringsföretag bedriver samtidigt innebär en ökad risk för intressekonflikter mellan dessa olika verksamheter och kundernas intressen. Medlemsstaterna måste därför föreskriva regler som säkerställer att sådana konflikter inte inverkar negativt på kundernas intressen. (30) Konsumenter bör i förväg få tydlig information om statusen hos personer som säljer försäkringsprodukter och om vilken ersättning de får. Det bör bli obligatoriskt för europeiska försäkringsförmedlare och försäkringsföretag att ange sin status. Konsumenterna bör få denna information innan de ingår ett avtal. Denna information syftar till att visa förhållandet mellan försäkringsföretaget och förmedlaren (i tillämpliga fall) samt strukturen på och innehållet i förmedlarens ersättning. (31) För att reducera intressekonflikter mellan säljare och köpare av en försäkringsprodukt är det nödvändigt att tillräcklig information ges om försäkringsdistributörers ersättning. I fråga om livförsäkringsprodukter bör följaktligen förmedlare och anställda hos försäkringsförmedlaren eller försäkringsföretaget bli skyldiga att informera kunder om sina ersättningar, före en försäljning. I fråga om andra försäkringsprodukter och efter en övergångsperiod på fem år måste kunden informeras om sin rätt att begära denna information, vilken på begäran måste ges till kunden. (32) För att kunder ska få jämförbar information om de försäkringsförmedlingstjänster som tillhandahålls, oavsett om de köper tjänsten via en förmedlare eller direkt av ett försäkringsföretag, och för att undvika den snedvridning av konkurrensen som följer av att försäkringsföretag uppmuntras att sälja direkt till kunder snarare än via förmedlare i syfte att undvika dessa informationskrav, bör även försäkringsföretag bli skyldiga att ge information om de ersättningar de mottar vid försäljning av försäkringsprodukter till de kunder med vilka de har direkta transaktioner avseende ett tillhandahållande av försäkringsförmedlingstjänster. (33) Eftersom detta direktiv har som mål att förbättra konsumentskyddet är vissa av dess bestämmelser enbart tillämpliga på förhållandet ”företag till konsument”, särskilt bestämmelserna om uppföranderegler för försäkringsförmedlare eller andra säljare av försäkringsprodukter. (34) För att undvika vilseledande försäljningsmetoder bör försäljning av försäkringsprodukter vid behov ledsagas av hederlig och professionell rådgivning. ê2002/92/EG skäl 18 (anpassad) (35) För kundern är det viktigt att veta om den förmedlare han Ö de Õ anlitar ger råd om produkter från ett brett urval av försäkringsföretag eller från ett begränsat antal försäkringsföretag. ê2002/92/EG skäl 20 (anpassad) ð ny (36) ð Eftersom konsumenter i allt högre utsträckning är beroende av personliga rekommendationer bör en definition av rådgivning införas. Innan rådgivningen sker bör försäkringsförmedlaren eller försäkringsföretaget bedöma kundens behov, önskemål och ekonomiska situation. ï Om förmedlaren anger att han Ö de Õ ger råd om produkter från ett brett urval av försäkringsföretag, bör han Ö de Õ utföra en opartisk och tillräckligt bred analys av de försäkringsavtal som finns på marknaden. Alla ð försäkrings ïförmedlare ð och försäkringsföretag ï bör dessutom redovisa de skäl som ligger till grund för deras rådgivning. ò ny (37) Kunder bör, innan ett avtal ingås och även vid försäljning utan rådgivning, ges relevant information om försäkringsprodukter så att de kan fatta välgrundade beslut. Försäkringsförmedlare bör kunna redovisa för kunden huvudinslagen i de försäkringsprodukter de säljer. (38) Det bör fastställas enhetliga regler om att en person som säljer försäkringsprodukter ska ha viss valfrihet angående det medium på vilket all information ska lämnas till kunden, vilket medger användning av elektroniska kommunikationer när det med hänsyn till omständigheterna vid transaktionen är lämpligt. Kunden bör dock ha rätt att få information på papper. För att ge konsumenter tillgång till information bör alla uppgifter som lämnas innan ett avtal undertecknas tillhandahållas gratis. ê2002/92/EG skäl 21 ð ny (39) Behovet av att kräva att sådan information lämnas är mindre när kunden är ett företag som önskar återförsäkring eller försäkringsskydd för kommersiella och industriella risker ð eller är en professionell kund (se bilaga I till direktivet) ï . ê2002/92/EG skäl 19 (anpassad) ð ny (40) I detta direktiv bör det anges ð minimiskyldigheter i fråga om den ï vilken information som ð försäkringsföretag och ï försäkringsförmedlare bör vara skyldiga attmåste lämna till sina kunder. En medlemsstat får Ö bör Õ i detta avseende Ö kunna Õ bibehålla eller anta striktare bestämmelser, som kan tillämpas på de försäkringsförmedlare ð och försäkringsföretag ï som bedriver sin ð försäkrings ï förmedlingsverksamhet på medlemsstatens territorium oberoende av deras hemvist ð reglerna i deras hemmedlemsstat ï , om dessa striktare bestämmelser är förenliga med gemenskapsrätten Ö unionsrätten Õ , inbegripet Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/31/EG av den 8 juni 2000 om vissa rättsliga aspekter på informationssamhällets tjänster, särskilt elektronisk handel, på den inre marknaden (”Direktiv om elektronisk handel”)[19]. ð En medlemsstat som önskar tillämpa och redan tillämpar bestämmelser om försäkringsförmedlare och försäljning av försäkringsprodukter som går utöver de bestämmelser som anges i detta direktiv bör säkerställa att den administrativa bördan av dessa bestämmelser står i proportion till behovet av konsumentskydd. För att förhindra vilseledande metoder vid försäljning av försäkringsprodukter och skydda konsumenter bör medlemsstaterna undantagsvis få tillämpa de striktare bestämmelserna på försäkringsförmedlare som har försäkringsförmedling som sidoverksamhet, om de anser det nödvändigt och proportionellt.ï ò ny (41) Korsförsäljning (cross-selling) är en vanlig strategi i unionen för företag som tillhandahåller finansiella tjänster till icke-professionella kunder. Metoden kan innebära fördelar för konsumenter men kan också medföra att konsumenternas intressen inte beaktas tillräckligt. Exempelvis kan vissa typer av korsförsäljning, närmare bestämt kopplingsförbehåll (tying practice) där minst två finansiella tjänster säljs tillsammans och minst en av dessa tjänster eller produkter inte är tillgänglig separat, snedvrida konkurrensen och negativt inverka på konsumentens rörlighet och förmåga att fatta välgrundade beslut. Exempel på kopplingsförbehåll är att en konsument som tillhandahålls en försäkringstjänst måste öppna ett checkkonto för betalning av premier, eller att en konsument som finansierar ett bilköp genom en konsumentkredit måste ingå en motorfordonsförsäkring. Även om paketförsäljning (bundling practice) där minst två finansiella tjänster eller produkter säljs tillsammans i ett paket men där varje tjänst också kan köpas separat, också kan snedvrida konkurrensen och negativt inverka på konsumentens rörlighet och förmåga att fatta välgrundade beslut, ger denna metod åtminstone kunden valfrihet och kan således innebära en mindre risk för att försäkringsförmedlare inte iakttar kraven enligt detta direktiv. Användningen av sådana metoder bör granskas noggrant, med syfte att främja konkurrens och konsumenters valfrihet. (42) Försäkringsavtal som innefattar investeringar erbjuds ofta kunder som potentiella alternativ till eller substitut för investeringsprodukter som omfattas av direktiv [MiFID II][20]. För att upprätta ett konsekvent investerarskydd och undvika risken för regelarbitrage är det viktigt att investeringsprodukter för icke-professionella aktörer (försäkringsprodukter med investeringsinslag enligt definitionen i förordningen om basfaktahandlingar för investeringsprodukter) omfattas av samma uppförandestandarder, däribland tillhandahållande av ändamålsenlig information, krav på lämplig rådgivning, begränsning av lockbeten, krav på hantering av intressekonflikter och, i fråga om oberoende rådgivare, begränsningar av typerna av ersättningar. Europeiska värdepappers- och marknadsmyndigheten (Esma) och Eiopa bör samarbeta för att med hjälp av riktlinjer uppnå största möjliga konsekvens i fråga om de uppförandestandarder som gäller för investeringsprodukter för icke-professionella aktörer som omfattas av antingen [MiFID II] eller detta direktiv. När det gäller försäkringsprodukter med investeringsinslag är de standarder i detta direktiv som gäller för samtliga försäkringsavtal (kapitel VII i detta direktiv) och de utökade standarderna för försäkringsprodukter med investeringsinslag av kumulativ natur. Personer som bedriver försäkringsförmedling i fråga om försäkringsprodukter med investeringsinslag bör således iaktta de uppförandestandarder som gäller för samtliga försäkringsavtal samt de utökade standarder som gäller för försäkringsprodukter med investeringsinslag. (43) För att se till att försäkringsföretag och personer som bedriver försäkringsförmedling iakttar bestämmelserna i detta direktiv och behandlas på liknande sätt i hela unionen bör medlemsstaterna föreskriva administrativa påföljder och åtgärder som är effektiva, proportionella och avskräckande. I kommissionens meddelande av den 8 december 2010 om att förstärka sanktionssystemen i den finansiella tjänstesektorn[21] görs en översyn av befintliga befogenheter och deras praktiska tillämpning, med målet att främja mer likformiga påföljder och åtgärder. De administrativa påföljder och åtgärder som medlemsstaterna fastställer bör således uppfylla vissa väsentliga krav när det gäller adressater, vilka kriterier som ska beaktas vid tillämpning av en påföljd eller åtgärd, offentliggörande, centrala befogenheter att utfärda påföljder och nivåer på administrativa ekonomiska påföljder. (44) De behöriga myndigheterna bör i synnerhet få befogenheter att utfärda ekonomiska påföljder som är tillräckligt stora så att de uppväger de fördelar som kan förväntas uppstå och som är avskräckande även för större institut och deras chefer. (45) För att få en konsekvent tillämpning av påföljder i de olika medlemsstaterna bör medlemsstaterna säkerställa att de behöriga myndigheterna beaktar samtliga relevanta omständigheter när de fastställer typen av administrativ påföljd eller åtgärd och nivån på en administrativ ekonomisk påföljd. (46) För att stärka den avskräckande effekten på allmänheten och informera om regelöverträdelser som kan skada konsumentskyddet bör beslutade påföljder och åtgärder offentliggöras, utom under vissa väl avgränsade omständigheter. Med hänsyn till proportionalitetsprincipen bör beslutade påföljder och åtgärder offentliggöras på anonym grund när ett offentliggörande skulle vålla de berörda parterna oproportionellt stor skada. (47) För att upptäcka potentiella överträdelser bör de behöriga myndigheterna ha nödvändiga undersökningsbefogenheter och upprätta effektiva system för att uppmuntra rapportering av potentiella eller faktiska överträdelser. (48) Detta direktiv bör hänvisa till både administrativa påföljder och åtgärder, oavsett om de benämns som påföljder eller åtgärder enligt nationell lag. (49) Detta direktiv bör inte påverka tillämpningen av medlemsstaternas strafflagstiftning. (50) I syfte att uppnå de mål som anges i detta direktiv bör befogenheten att anta akter i enlighet med artikel 290 i fördraget delegeras till kommissionen med avseende på närmare uppgifter om begreppen tillräcklig kunskap och kompetens hos förmedlaren, hantering av intressekonflikter, uppföranderegler när det gäller paketerade investeringsprodukter med försäkringsinslag för icke-professionella investerare och förfaranden och formulär för inlämning av uppgifter i fråga om påföljder. Det är av särskild betydelse att kommissionen genomför lämpliga samråd under sitt förberedande arbete, inklusive på expertnivå. Kommissionen bör, då den förbereder och utarbetar delegerade akter, se till att relevanta handlingar översänds samtidigt till Europaparlamentet och rådet och att detta sker så snabbt som möjligt och på lämpligt sätt. (51) Tekniska standarder för finansiella tjänster bör säkerställa en konsekvent harmonisering och ett tillräckligt skydd för konsumenter i hela unionen. Eiopa är ett organ med högt specialiserade expertkunskaper på området, och det är därför effektivt och lämpligt att det anförtros uppgiften att utarbeta utkast till tekniska standarder för tillsyn och för genomförande som inte inbegriper policyval, vilka sedan läggs fram för kommissionen. (52) Med hjälp av delegerade akter i enlighet med artiklarna 290 och 291 i fördraget och i enlighet med artiklarna 10–15 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1094/2010 av den 24 november 2010 om inrättande av en europeisk tillsynsmyndighet (Europeiska försäkrings- och tjänstepensionsmyndigheten)[22], bör kommissionen anta delegerade akter enligt artikel [8] i fråga om begreppen tillräcklig kunskap och kompetens hos förmedlaren, enligt artiklarna [17 och 23] i fråga om hantering av intressekonflikter och enligt artiklarna [24 och 25] i fråga om uppföranderegler när det gäller paketerade investeringsprodukter med försäkringsinslag för icke-professionella investerare, och anta tekniska standarder för genomförande enligt artikel [30] i fråga om förfaranden och formulär för inlämning av uppgifter i fråga om påföljder. Utkasten till dessa delegerade akter och tekniska standarder för genomförande bör utarbetas av Eiopa. (53) Eiopas behandling av personuppgifter inom ramen för detta direktiv bör styras av Europaparlamentets och rådets direktiv 95/46/EG av den 24 oktober 1995 om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter[23], under tillsyn av medlemsstaternas behöriga myndigheter, särskilt de offentliga oberoende myndigheter som utsetts av medlemsstaterna, och av Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 45/2001 av den 18 december 2000 om skydd för enskilda då gemenskapsinstitutionerna och gemenskapsorganen behandlar personuppgifter och om den fria rörligheten för sådana uppgifter[24], under tillsyn av Europeiska datatillsynsmannen. (54) Detta direktiv respekterar de grundläggande rättigheter och principer som erkänns i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, såsom de fastställs i fördraget. (55) Enligt medlemsstaternas och kommissionens gemensamma politiska förklaring av den 28 september 2011 om förklarande dokument har medlemsstaterna åtagit sig att i motiverade fall låta en anmälan av införlivandeåtgärder åtföljas av ett eller flera dokument som beskriver förhållandet mellan de olika delarna i ett direktiv och motsvarande delar i de nationella instrumenten för införlivande. När det gäller detta direktiv anser lagstiftaren det vara motiverat att sådana dokument översänds. (56) Detta direktiv bör ses över fem år efter den dag då det träder i kraft, så att marknadsutvecklingen och utvecklingen på andra områden av unionslagstiftningen eller medlemsstaternas erfarenheter av att genomföra unionslagstiftningen kan beaktas, särskilt i fråga om de produkter som omfattas av direktiv 2003/41/EG. ê2002/92/EG skäl 24 (anpassad) (57) Direktiv 77/92/EEG Ö 2002/92/EG Õ bör därför upphävas. ò ny (58) Skyldigheten att införliva detta direktiv med nationell lagstiftning bör endast gälla de bestämmelser som utgör en innehållsmässig ändring i förhållande till direktiv 2002/92/EG. Skyldigheten att införliva de oförändrade bestämmelserna följer av direktiv 2002/92/EG. (59) Detta direktiv bör inte påverka medlemsstaternas skyldigheter när det gäller tidsfristerna för införlivande med nationell lagstiftning av direktiv 2002/92/EG. ê2002/92/EG HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE. KAPITEL I TILLÄMPNINGSOMRÅDE OCH DEFINITIONER Artikel 1 Tillämpningsområde ê2002/92/EG ð ny 1. I detta direktiv fastställs bestämmelser om inledande och bedrivande av försäkrings- och återförsäkringsförmedling ð , inklusive yrkesmässig handläggning av skador och värdering av skador, ï av fysiska och juridiska personer som är etablerade i en medlemsstat eller som önskar etablera sig där. ê2002/92/EG 2. Detta direktiv ska inte tillämpas på personer som tillhandahåller förmedlingstjänster för försäkringsavtal, om samtliga följande villkor är uppfyllda: (a) Försäkringsavtalet kräver endast kunskaper om det försäkringsskydd som erbjuds. (b) Försäkringsavtalet avser inte livförsäkring. (c) Försäkringsavtalet omfattar inte ansvarsförsäkring. (d) Personen i fråga har inte försäkringsförmedling som huvudsaklig yrkesverksamhet. ê2002/92/EG (anpassad) (e) Försäkringen kompletterar en levererad produkt eller tjänst Ö vara Õ , vem som än levererat den, när en sådan försäkring täcker i) risken för förlust av eller funktionsfel eller skada på de varor som personen i fråga levererat, eller Ö . Õ ê2002/92/EG (anpassad) ð ny ii) skada på eller förlust av bagage och övriga risker i samband med en resa som bokats hos denna person, även om försäkringen omfattar livförsäkring eller ansvarsförsäkring, förutsatt att detta försäkringsskydd är underordnat det huvudsakliga försäkringsskyddet för risker i samband med resan. (f) Det årliga premiebeloppet ð för försäkringsavtalet, i tillämpliga fall beräknat proportionellt för att motsvara ett belopp på årsbasis, ï överstiger inte 500 Ö 600 Õ euro och försäkringsavtalets totala giltighetstid, inbegripet eventuella förlängningar, överstiger inte fem år. ê2002/92/EG (anpassad) 3. Detta direktiv ska inte tillämpas på försäkrings- och återförsäkringsförmedlingstjänster som tillhandahålls för risker och åtaganden utanför gemenskapen Ö unionen Õ . ê2002/92/EG ð ny Detta direktiv påverkar inte en medlemsstats lagstiftning om försäkrings-förmedling ð och återförsäkringsförmedling ï som utövas av ð försäkrings- och återförsäkringsföretag eller ï försäkrings- och återförsäkringsförmedlare som är etablerade i tredje land och som är verksamma på medlemsstatens territorium med stöd av principen om frihet att tillhandahålla tjänster, under förutsättning att det kan garanteras att samtliga personer som utövar eller har rätt att utöva försäkrings-förmedling ð och återförsäkringsförmedling ï på denna marknad behandlas lika. Genom detta direktiv regleras inte försäkrings-förmedling ð eller återförsäkringsförmedling ï i tredje land eller verksamhet i försäkrings- eller återförsäkringsföretag inom gemenskapen såsom de definieras i rådets första direktiv 73/239/EEG av den 24 juli 1973 om samordning av lagar och andra författningar angående rätten att etablera och driva verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring(8) och rådets första direktiv 79/267/EEG av den 5 mars 1979 om samordning av lagar och andra författningar om rätten att starta och driva direkt livförsäkringsrörelse(9), som utförs genom försäkringsförmedlare i tredje land. ò ny Medlemsstaterna ska underrätta kommissionen om alla svårigheter av allmän natur som deras försäkringsförmedlare möter vid etablering eller bedrivande av försäkringsförmedlingsverksamhet i tredjeländer. ê2002/92/EG ð ny Artikel 2 Definitioner I detta direktiv gäller följande definitioneranvänds följande beteckningar med de betydelser som här anges: 1. försäkringsföretag: ett företag som har beviljats officiell auktorisation i enlighet med artikel 6 i direktiv 73/239/EEG eller artikel 6 i direktiv 79/267/EEG. 2. återförsäkringsföretag: ett företag som varken är ett försäkringsföretag eller ett försäkringsföretag i ett icke-medlemsland, och vars huvudsakliga verksamhet är att acceptera sådana risker som överlåts av ett försäkringsföretag, ett försäkringsföretag i ett icke-medlemsland eller andra återförsäkringsföretag ð som har beviljats officiell auktorisation i enlighet med artikel 3 i direktiv 2005/68/EG ï . ê2002/92/EG ð ny 3. försäkringsförmedling: verksamhet som består i att lägga fram ð ge råd om ï , föreslå eller utföra annat förberedande arbete inför ingåendet av försäkringsavtal, eller att ingå sådana avtal, eller att bistå vid förvaltning och fullgörande av sådana avtal, särskilt vid skada ð , och verksamhet som består i yrkesmässig handläggning av skador och värdering av skador ï . När sådan verksamhet bedrivs av ett försäkringsföretag eller av en anställd vid ett försäkringsföretag som handlar på företagets ansvar skall verksamheten inte anses vara försäkringsförmedling. ð Dessa verksamheter ska betraktas som försäkringsförmedling även när de bedrivs av ett försäkringsföretag utan medverkan av en försäkringsförmedlare. ï ò ny Följande verksamheter ska inte betraktas som försäkringsförmedling enligt detta direktiv: ê2002/92/EG ð ny (a) Tillhandahållande av information i enskilda fall ð till en kund ï inom ramen för annan yrkesverksamhet förutsatt att denna verksamhet inte syftar till ð , om tillhandahållaren inte vidtar några ytterligare åtgärder för ï att bistå kunden med ingåendet eller fullgörandet av ett försäkringsavtal, yrkesmässig handläggning av ett försäkringsföretags skador samt värdering och reglering av skador skall inte heller anses vara försäkringsförmedling. ò ny (b) Verksamhet som består i att enbart lägga fram data och information om potentiella försäkringstagare för försäkringsförmedlare eller försäkringsföretag, eller i att enbart lägga fram information om försäkringsprodukter, försäkringsförmedlare eller försäkringsföretag för potentiella försäkringstagare. 4. försäkringsprodukt med investeringsinslag: ett försäkringsavtal som också kan klassificeras som en ”investeringsprodukt” enligt definitionen i artikel 2 a i [förordning om basfaktahandlingar för investeringsprodukter (förordning om paketerade investeringsprodukter för icke-professionella investerare)]. ê2002/92/EG ð ny 5. försäkringsförmedlare: varje fysisk eller juridisk person ð , utom försäkringsföretag, ï som mot ersättning inleder eller bedriver försäkringsförmedling. ê2002/92/EG ð ny 64. återförsäkringsförmedling: verksamhet som består i att lägga fram ð ge råd om ï, föreslå eller utföra annat förberedande arbete inför ingåendet av återförsäkringsavtal, eller att ingå sådana avtal, eller att bistå vid förvaltning och fullgörande av sådana avtal, särskilt vid skada ð , och verksamhet som består i yrkesmässig handläggning av skador och värdering av skador ï . När sådan verksamhet bedrivs av ett återförsäkringsföretag eller av en anställd vid ett återförsäkringsföretag som handlar på företagets ansvar skall verksamheten inte anses vara återförsäkringsförmedling ð Dessa verksamheter ska betraktas som återförsäkringsförmedling även när de bedrivs av ett återförsäkringsföretag utan medverkan av en återförsäkringsförmedlare. ï ò ny Följande verksamheter ska inte betraktas som återförsäkringsförmedling enligt detta direktiv: ê2002/92/EG (a) Tillhandahållande av information i enskilda fall inom ramen för annan yrkesverksamhet förutsatt att denna verksamhet inte syftar till att bistå kunden med ingåendet eller fullgörandet av ett återförsäkringsavtal, yrkesmässig handläggning av ett återförsäkringsföretags skador samt värdering och reglering av skador skall inte heller anses vara återförsäkringsförmedling. ò ny (b) Verksamhet som består i att enbart lägga fram data och information om potentiella försäkringstagare för återförsäkringsförmedlare eller återförsäkringsföretag, eller i att enbart lägga fram information om återförsäkringsprodukter, återförsäkringsförmedlare eller återförsäkringsföretag för potentiella försäkringstagare. ê2002/92/EG ð ny 76. återförsäkringsförmedlare: varje fysisk eller juridisk person ð , utom återförsäkringsföretag, ï som mot ersättning inleder eller bedriver återförsäkringsförmedling. 87. anknuten försäkringsförmedlare: varje person som bedriver försäkringsförmedling för ett försäkringsföretags räkning eller för flera försäkringsföretags räkning, om försäkringsprodukterna inte konkurrerar med varandra, men som inte uppbär vare sig premier eller penningsummor för kundens räkning ð eller för en eller flera försäkringsförmedlares räkning ï och som agerar helt och hållet på dessa försäkringsföretags ð eller försäkringsförmedlares ï ansvar för de produkter som berör respektive försäkringsföretag ð , förutsatt att de försäkringsförmedlare på vars ansvar personen agerar inte själva agerar på ett annat försäkringsföretags eller en annan försäkringsförmedlares ansvar ï . Som anknuten försäkringsförmedlare skall även den anses som bedriver försäkringsförmedling vid sidan av sin huvudsakliga yrkesverksamhet och som agerar på ett eller flera försäkringsföretags ansvar för de produkter som berör respektive försäkringsföretag, om försäkringen utgör ett komplement till varor som levereras eller tjänster som tillhandahålls inom ramen för denna huvudsakliga yrkesverksamhet och om denne inte uppbär vare sig premier eller penningsummor för kundens räkning. ò ny 9. rådgivning: tillhandahållande av en rekommendation till en kund, antingen på dennes begäran eller på initiativ av ett försäkringsföretag eller en försäkringsförmedlare. ò ny 10. prestationsbaserad provision: ersättning i form av en provision där det belopp som ska betalas grundas på i hur hög utsträckning förmedlaren uppnått överenskomna mål för försäljningen av försäkringar från en viss försäkringsgivare. ê2002/92/EG 118. stora risker: risker i den mening som avses i artikel 5 d i direktiv 73/239/EEG. 129. hemmedlemsstat: (a) om förmedlaren är en fysisk person, den medlemsstat där förmedlaren har sin hemvist och bedriver sin verksamhet, (b) om förmedlaren är en juridisk person, den medlemsstat där förmedlarens säte är beläget, eller om förmedlaren enligt nationell lagstiftning inte har något säte, den medlemsstat där förmedlarens huvudkontor är beläget. ê2002/92/EG (anpassad) ð ny 1310. värdmedlemsstat: den medlemsstat där en försäkrings- eller återförsäkringsförmedlare har en filial Ö permanent närvaro eller ett etableringsställe Õ eller tillhandahåller tjänster ð , och som inte är förmedlarens hemmedlemsstat ï . 1412. varaktigt medium: ett varaktigt medium varje medel som gör det möjligt för kunden att bevara information som riktas till denne personligen, på ett sätt som är tillgängligt för användning i framtiden under en tid som är lämplig med hänsyn till vad som är avsikten med informationen och som tillåter oförändrad återgivning av den bevarade informationen ð enligt definitionen i artikel 2 m i direktiv 2009/65/EG ï . Som varaktigt medium räknas särskilt disketter, CD-rom, DVD och den hårddisk i persondatorer på vilken elektronisk post lagras, men inte webbplatser på Internet, utom de webbplatser som uppfyller kriterierna i första stycket. ò ny (15) korsförsäljning: en metod där man erbjuder en försäkringstjänst eller -produkt tillsammans med en annan tjänst eller produkt som en del av ett paket eller som ett villkor för att ingå en annan överenskommelse eller godta ett annat paket. (16) nära förbindelser: en situation som avses i artikel 4.31 i direktiv [MIFID II]. (17) huvudsakligt verksamhetsställe: den plats där huvudverksamheten sköts. (18) ersättning: alla provisioner, avgifter eller betalningar, inbegripet ekonomiska fördelar av alla slag, som erbjuds eller utbetalas i samband med försäkringsförmedling. (19) kopplingsförbehåll: en metod där en eller flera sidotjänster erbjuds tillsammans med en försäkringstjänst eller -produkt i ett paket och när denna försäkringstjänst eller -produkt inte är tillgänglig för kunden separat. (20) paketförsäljning: en metod där en eller flera sidotjänster erbjuds tillsammans med en försäkringstjänst eller -produkt i ett paket och när denna försäkringstjänst eller -produkt också är tillgänglig för kunden separat, även om det inte nödvändigtvis är på samma villkor som när tjänsten eller produkten erbjuds i ett paket med sidotjänsten. ê2002/92/EG ð ny KAPITEL II KRAV FÖR REGISTRERINGSKRAV Artikel 3 Registrering 1. ð Utom när annat föreskrivs i artikel 4 ska ï Fförsäkrings- och återförsäkringsförmedlare skall registreras i sin hemmedlemsstat vid en sådan behörig myndighet som avses i artikel 7.2. ð Försäkringsföretag som är registrerade i medlemsstaterna i enlighet med direktiv 73/239/EEG, direktiv 2002/83/EG och direktiv 2005/68/EG samt deras anställda ska inte behöva registrera sig på nytt enligt detta direktiv. ï Utan att det påverkar tillämpningen av första stycket, får medlemsstaterna föreskriva att försäkrings- och återförsäkringsföretag eller andra organ får samarbeta med de behöriga myndigheterna vid registrering av försäkrings- och återförsäkringsförmedlare samt när de krav som anges i artikel 4 8 ska tillämpas på dessa. I synnerhet får anknutna försäkringsförmedlare registreras av ett försäkringsföretag eller, en sammanslutning av försäkringsföretag ð eller av en försäkrings- eller återförsäkringsförmedlare ï som kontrolleras av en behörig myndighet. ò ny Medlemsstaterna får föreskriva att i de fall en försäkrings- eller återförsäkringsförmedlare agerar på ett försäkrings- eller återförsäkringsföretags ansvar eller på en annan registrerad försäkrings- eller återförsäkringsförmedlares ansvar, ska den senare förmedlaren eller företaget ansvara för att den förstnämnde förmedlaren uppfyller villkoren för registrering enligt detta direktiv. I ett sådant fall ska den person eller enhet som påtar sig ansvaret, efter att ha informerats av medlemsstaterna om de villkor som avses i punkt 7 a och b, förvissa sig om att villkoret enligt punkt 7 c är uppfyllt. Medlemsstaterna får också föreskriva att den person eller enhet som påtar sig ansvaret för förmedlaren ska registrera den förmedlaren. ê2002/92/EG ð ny Medlemsstaterna behöver inte tillämpa det krav som avses i första och andra stycket på alla fysiska personer som arbetar på ett ð försäkrings- eller återförsäkrings ï företag ð eller hos en registrerad försäkrings- eller återförsäkringsförmedlare ï och ð som ï utövar försäkrings- eller återförsäkringsförmedling. ê2002/92/EG (anpassad) Juridiska personer skall registreras av mMedlemsstaterna Ö ska se till att juridiska personer registreras och Õ , som dessutom i registret skall ange namnen på de fysiska personer i ledningen som ansvarar för förmedlingsverksamheten. 2. Medlemsstaterna får upprätta mer än ett register för försäkrings- och återförsäkringsförmedlare, förutsatt att de fastställer kriterier för registrering av förmedlarna. ò ny Medlemsstaterna ska införa ett registreringssystem online bestående av en enda registreringsblankett som är tillgänglig på en webbplats på internet, vilken är lättillgänglig för försäkringsförmedlare och försäkringsföretag och medger att blanketten fylls i direkt online. ê2002/92/EG 3. Medlemsstaterna ska se till att det inrättas ett enda informationsställe som gör det möjligt att enkelt och snabbt få tillgång till upplysningar från dessa olika register och som ska upprättas på elektronisk väg och uppdateras kontinuerligt. Detta enda informationsställe ska även innehålla upplysningar om de behöriga myndigheter i varje medlemsstat som avses i punkt 1 första stycket. I detta register ska det dessutom anges vilket land eller vilka länder som försäkringsförmedlaren är verksam i med stöd av etableringsfriheten eller friheten att tillhandahålla tjänster. ò ny 4. Eiopa ska upprätta, på sin webbplats offentliggöra och hålla uppdaterat ett gemensamt elektroniskt register med upplysningar om försäkrings- och återförsäkringsförmedlare som har anmält en avsikt att bedriva gränsöverskridande verksamhet i enlighet med kapitel IV. Medlemsstaterna ska skyndsamt ge Eiopa relevant information så att myndigheten kan utföra denna uppgift. Registret ska innehålla en länk till varje relevant behörig myndighet i varje medlemsstat. Registret ska innehålla länkar till och vara tillgängligt från respektive webbplats för varje medlemsstats behöriga myndigheter. ê2002/92/EG 3 Medlemsstaterna ska se till att registrering av försäkringsförmedlare, inbegripet anknutna försäkringsförmedlare, och återförsäkringsförmedlare endast är möjlig om yrkeskraven i artikel 4 8 är uppfyllda. Medlemsstaterna ska även se till att försäkringsförmedlare, inbegripet anknutna försäkringsförmedlare, och återförsäkringsförmedlare som inte längre uppfyller dessa krav stryks ur registret. Den behöriga myndigheten ska regelbundet göra en översyn av registreringens giltighet. Vid behov ska hemmedlemsstaten på lämpligt sätt underrätta värdmedlemsstaten om denna strykning ur registret. ò ny 5. Medlemsstaterna ska sörja för att de behöriga myndigheterna inte registrerar en försäkrings- eller återförsäkringsförmedlare såvida de inte har förvissat sig om att förmedlaren uppfyller kraven i artikel 8. ê2002/92/EG ð ny 4. De behöriga myndigheterna får till försäkrings- eller återförsäkringsförmedlaren utfärda ett dokument som gör det möjligt för alla som är intresserade att, genom att ta del av det eller ð något av ï de register som avses i punkt 2, kontrollera att denne är vederbörligen registrerad. Detta dokument ska innehålla åtminstone de uppgifter som avses i artikel 12.1 a och b16 a och b och, om det gäller en juridisk person, namn på den eller de fysiska personer som avses i punkt 1 fjärde stycket. Medlemsstaten ska kräva att dokumentet återlämnas till den utfärdande behöriga myndigheten när försäkrings- eller återförsäkringsförmedlaren inte längre är registrerad. 5. Registrerade försäkrings- och återförsäkringsförmedlare skall kunna inleda och bedriva försäkrings- och återförsäkringsförmedling inom gemenskapen med stöd av såväl etableringsfriheten som friheten att tillhandahålla tjänster. ò ny 6. Medlemsstaterna ska föreskriva att ansökningar från förmedlare om att tas med i registret behandlas inom sex månader från det att en fullständig ansökan inlämnats, och att den sökande underrättas skyndsamt om beslutet. Medlemsstaterna ska se till att de behöriga myndigheterna har infört lämpliga åtgärder som gör det möjligt för dem att övervaka huruvida försäkrings- och återförsäkringsförmedlare kontinuerligt uppfyller registreringskraven enligt detta direktiv. 7. Medlemsstaterna ska se till att de behöriga myndigheterna begär följande uppgifter från försäkrings- och återförsäkringsförmedlare som ett villkor för registrering: (a) Uppgifter till de behöriga myndigheterna om identiteter för sådana aktieägare eller delägare, oavsett om de är fysiska eller juridiska personer, som har ett innehav i förmedlingsföretaget som överskrider 10 % och om hur stora dessa innehav är. (b) Uppgifter till de behöriga myndigheterna om identiteter för personer som har nära förbindelser med försäkrings- eller återförsäkringsförmedlaren. (c) Uppgifter som på ett tillfredsställande sätt visar att innehavet eller de nära förbindelserna inte hindrar de behöriga myndigheterna från att på ett ändamålsenligt sätt utöva sin tillsyn. 8. Medlemsstaterna ska sörja för att de behöriga myndigheterna vägrar registrering om lagar och andra författningar i ett tredjeland som reglerar en eller flera fysiska eller juridiska personer med vilken eller vilka försäkrings- eller återförsäkringsförmedlaren har nära förbindelser, eller svårigheter att kontrollera efterlevnaden av dessa lagar och andra författningar, hindrar myndigheterna från att på ett ändamålsenligt sätt utöva sin tillsyn. KAPITEL III FÖRENKLAT REGISTRERINGSFÖRFARANDE – DEKLARATION AV VERKSAMHET Artikel 4 Förfarande för att deklarera utövande av försäkringsförmedling som sidoverksamhet; yrkesmässig handläggning av skador eller värdering av skador 1. Registreringskraven i artikel 3 ska inte tillämpas på försäkringsförmedlare som har försäkringsförmedling som sidoverksamhet, förutsatt att förmedlarens verksamhet uppfyller samtliga följande villkor: (a) Försäkringsförmedlarens huvudsakliga yrkesverksamhet är inte försäkringsförmedling. (b) Försäkringsförmedlaren förmedlar bara vissa försäkringsprodukter som kompletterar en produkt eller tjänst och som är tydligt identifierade i deklarationen. (c) De berörda försäkringsprodukterna täcker inte livförsäkring eller ansvarsförsäkring, utom när sådant skydd är underordnat det huvudsakliga försäkringsskyddet. 2. Registreringskraven i artikel 3 ska inte tillämpas på försäkringsförmedlare vars verksamhet enbart består i yrkesmässig handläggning av skador eller värdering av skador. 3. Försäkringsförmedlare som omfattas av punkterna 1 och 2 ska till den behöriga myndigheten i sin hemmedlemsstat lämna en deklaration där de informerar den behöriga myndigheten om sin identitet, adress och yrkesverksamhet. 4. Förmedlare som omfattas av punkterna 1 och 2 ska omfattas av bestämmelserna i kapitlen I, III, IV, V, VIII och IX och artiklarna 15 och 16. KAPITEL IV FRIHET ATT TILLHANDAHÅLLA TJÄNSTER OCH ETABLERINGSFRIHET ê2002/92/EG (anpassad) ð ny Artikel 65 Anmälan av etablering eller tillhandahållande av tjänster i andra medlemsstater Ö Utövande av friheten att tillhandahålla tjänster Õ 1. Varje försäkrings- eller återförsäkringsförmedlare som avser att för första gången inleda verksamhet ð på en annan medlemsstats territorium ï i en eller flera medlemsstater inom ramen för friheten att tillhandahålla tjänster eller etableringsfriheten, ska underrätta ð lämna följande uppgifter till ï den behöriga myndigheterna Ö myndigheten Õ i Ö sin Õ hemmedlemsstaten. Inom en månad efter denna anmälan skall dessa behöriga myndigheter underrätta de behöriga myndigheterna i de värdmedlemsstater som så önskar om försäkrings- eller återförsäkringsförmedlarens avsikt och samtidigt underrätta den berörda förmedlaren. Försäkrings- eller återförsäkringsförmedlaren får inleda sin verksamhet en månad efter den dag då han fått information av de behöriga myndigheterna i hemmedlemsstaten om den underrättelse som avses i andra stycket. Förmedlaren får dock inleda sin verksamhet omedelbart om värdmedlemsstaten inte önskar bli underrättad. 2. Medlemsstaterna skall meddela kommissionen om de önskar bli underrättade i enlighet med punkt 1. Kommissionen skall i sin tur underrätta medlemsstaterna om detta. 3. De behöriga myndigheterna i värdmedlemsstaten får vidta nödvändiga åtgärder för att på lämpligt sätt offentliggöra vilka villkor som, med hänsyn till allmänintresset, måste uppfyllas för att bedriva den berörda verksamheten inom deras territorier. ò ny (a) Namn, adress och eventuellt registreringsnummer. (b) Den eller de medlemsstater där förmedlaren avser att bedriva verksamhet. (c) Kategori av förmedlare och, om tillämpligt, namn på det eller de försäkrings- eller återförsäkringsföretag som representeras. (d) Relevanta försäkringsklasser, om tillämpligt. (e) Dokumentation av yrkeskunskap och kompetens. 2. Hemmedlemsstatens behöriga myndigheter ska inom en månad efter att ha mottagit de uppgifter som avses i punkt 1 vidarebefordra dem till värdmedlemsstatens behöriga myndighet, som ska bekräfta mottagandet utan dröjsmål. Hemmedlemsstaten ska informera försäkrings- eller återförsäkringsförmedlaren skriftligen om att uppgifterna har mottagits av värdmedlemsstaten och att försäkrings- eller återförsäkringsföretaget kan inleda verksamhet i värdmedlemsstaten. Vid mottagandet av de uppgifter som avses i punkt 1 ska värdmedlemsstaten godta tidigare erfarenheter av försäkrings- eller återförsäkringsförmedlingsverksamhet, dokumenterade genom bevis på registrering eller deklarationer i hemmedlemsstaten, som bevisning för att nödvändig kunskap och kompetens innehas. 3. Bevis på tidigare registrering eller deklarationer ska fastställas med hjälp av bevisning för registrering som utfärdats eller deklarationer som mottagits av den behöriga myndigheten eller det behöriga organet i den sökandes hemmedlemsstat, vilken den sökande ska lämna till stöd för sin ansökan till värdmedlemsstaten. 4. Om någon av de uppgifter som lämnats i enlighet med punkt 1 ändras ska försäkrings- eller återförsäkringsförmedlaren skriftligen meddela ändringen till hemmedlemsstatens behöriga myndighet minst en månad innan ändringen genomförs. Hemmedlemsstatens behöriga myndighet ska också informera värdmedlemsstatens behöriga myndighet om ändringen så snart som det är praktiskt möjligt och senast en månad från den dag då den mottog meddelandet om ändring. Artikel 6 Utövande av etableringsfriheten 1. Medlemsstaterna ska föreskriva att försäkrings- eller återförsäkringsförmedlare som avser att utöva sin etableringsfrihet genom att etablera en filial på en annan medlemsstats territorium först ska underrätta sin hemmedlemsstats behöriga myndighet och lämna följande uppgifter till den: (a) Namn, adress och, om tillämpligt, registreringsnummer. (b) Den medlemsstat på vars territorium förmedlaren avser att etablera en filial eller en permanent närvaro. (c) Kategori av förmedlare och, om tillämpligt, namn på det eller de försäkrings- eller återförsäkringsföretag som representeras. (d) Relevanta försäkringsklasser, om tillämpligt. (e) Ett verksamhetsprogram med beskrivning av de försäkrings- eller återförsäkringsförmedlingsverksamheter som ska bedrivas och etableringsställets organisatoriska struktur, inbegripet uppgifter om agenters identitet om förmedlaren avser att använda sådana. (f) Den adress i värdmedlemsstaten där dokument kan erhållas. (g) Namn på den person som ska ansvara för ledningen av etableringsstället eller den permanenta närvaron. 2. Såvida hemmedlemsstatens behöriga myndighet inte har skäl att anse att försäkrings- eller återförsäkringsförmedlarens organisatoriska struktur eller ekonomiska situation är otillräcklig med tanke på den planerade förmedlingsverksamheten, ska den inom en månad efter att ha mottagit de uppgifter som avses i punkt 1 vidarebefordra dem till värdmedlemsstatens behöriga myndighet, som ska bekräfta mottagandet utan dröjsmål. Hemmedlemsstaten ska informera försäkrings- eller återförsäkringsförmedlaren skriftligen om att uppgifterna har mottagits av värdmedlemsstaten och att försäkrings- eller återförsäkringsföretaget kan inleda verksamhet i värdmedlemsstaten. 3. Om hemmedlemsstatens behöriga myndighet vägrar att vidarebefordra uppgifterna till värdmedlemsstatens behöriga myndighet, ska den meddela försäkrings- eller återförsäkringsförmedlaren skälen till denna vägran inom en månad efter att ha mottagit samtliga de uppgifter som avses i punkt 1. 4. Om någon av de uppgifter som lämnats i enlighet med punkt 1 ändras ska försäkrings- eller återförsäkringsförmedlaren skriftligen meddela ändringen till hemmedlemsstatens behöriga myndighet minst en månad innan ändringen genomförs. Hemmedlemsstatens behöriga myndighet ska också informera värdmedlemsstatens behöriga myndighet om ändringen så snart som det är praktiskt möjligt och senast en månad från den dag då den mottog meddelandet om ändring. Artikel 7 Uppdelning av befogenheter mellan hemmedlemsstater och värdmedlemsstater 1. Om en försäkringsförmedlares huvudsakliga verksamhetsställe är beläget i en annan medlemsstat kan den behöriga myndigheten i den medlemsstaten överenskomma med hemmedlemsstatens behöriga myndighet att den ska agera som behörig myndighet i hemmedlemsstaten i fråga om de skyldigheter som avses i kapitlen VI, VII och VIII. Om en sådan överenskommelse nås ska hemmedlemsstatens behöriga myndighet utan dröjsmål informera försäkringsförmedlaren och Eiopa. 2. Värdmedlemsstatens behöriga myndighet ska åta sig ansvaret för att säkerställa att tillhandahållandet av tjänster från etableringsstället på dess territorium sker i enlighet med de skyldigheter som anges i kapitlen VI och VII och de bestämmelser som antagits i enlighet med dessa kapitel. Värdmedlemsstatens behöriga myndighet ska ha rätt att granska arrangemangen för etablering och begära de ändringar som är strikt nödvändiga för att myndigheten ska kunna kontrollera efterlevnaden av skyldigheterna enligt kapitlen VI och VII och de bestämmelser som antagits i enlighet med dessa kapitel, när det gäller de tjänster som tillhandahålls eller den verksamhet som bedrivs av etableringsstället på dess territorium. 3. Om värdmedlemsstaten har skäl att dra slutsatsen att en försäkrings- eller återförsäkringsförmedlare som verkar på dess territorium inom ramen för friheten att tillhandahålla tjänster eller via ett etableringsställe överträder någon av de skyldigheter som anges i detta direktiv, ska den meddela dessa slutsatser till hemmedlemsstatens behöriga myndighet, som ska vidta lämpliga åtgärder. Om en försäkrings- eller återförsäkringsförmedlare, trots de åtgärder som vidtagits av hemmedlemsstatens behöriga myndighet, fortsätter att agera på ett sätt som tydligt skadar intresset för värdmedlemsstatens konsumenter eller som hindrar försäkrings- och återförsäkringsmarknaderna att fungera väl, ska försäkrings- eller återförsäkringsförmedlaren omfattas av följande åtgärder: (a) Efter att ha informerat hemmedlemsstatens behöriga myndighet ska värdmedlemsstatens behöriga myndighet vidta alla lämpliga åtgärder som behövs för att skydda konsumenterna och se till att försäkrings- och återförsäkringsmarknaderna fungerar väl, inbegripet genom att förhindra att den berörda försäkrings- eller återförsäkringsförmedlaren genomför ytterligare transaktioner på dess territorium; värdmedlemsstatens behöriga myndighet ska informera kommissionen om dessa åtgärder utan onödigt dröjsmål. (b) Värdmedlemsstatens behöriga myndighet kan hänskjuta ärendet till Eiopa och begära dess hjälp i enlighet med artikel 19 i förordning (EU) nr 1094/2010, i vilket fall Eiopa kan agera i enlighet med de befogenheter som den tilldelats genom den artikeln i fall där värdmedlemsstatens och hemmedlemsstatens behöriga myndigheter inte är överens. 4. När en värdmedlemsstats behöriga myndigheter fastställer att en försäkrings- eller återförsäkringsförmedlare som har ett etableringsställe på dess territorium överträder sådana lagar och andra författningar som antagits i den medlemsstaten i enlighet med de bestämmelser i detta direktiv som tilldelar befogenheter till en värdmedlemsstats behöriga myndigheter, ska dessa myndigheter kräva att den berörda försäkrings- eller återförsäkringsförmedlaren upphör med sin överträdelse. Om en försäkrings- eller återförsäkringsförmedlare, trots de åtgärder som vidtagits av värdmedlemsstatens behöriga myndighet, fortsätter att agera på ett sätt som tydligt skadar intresset för värdmedlemsstatens konsumenter eller som hindrar försäkrings- och återförsäkringsmarknaderna att fungera väl, ska försäkrings- eller återförsäkringsförmedlaren omfattas av följande åtgärder: (a) Efter att ha informerat hemmedlemsstatens behöriga myndighet ska värdmedlemsstatens behöriga myndighet vidta alla lämpliga åtgärder som behövs för att skydda konsumenterna och se till att marknaderna fungerar väl, inbegripet genom att förhindra att den berörda försäkrings- eller återförsäkringsförmedlaren genomför ytterligare transaktioner på dess territorium; värdmedlemsstatens behöriga myndighet ska informera kommissionen om dessa åtgärder utan onödigt dröjsmål. (b) Värdmedlemsstatens behöriga myndighet kan hänskjuta ärendet till Eiopa och begära dess hjälp i enlighet med artikel 19 i förordning (EU) nr 1094/2010, i vilket fall Eiopa kan agera i enlighet med de befogenheter som den tilldelats genom den artikeln i fall där värdmedlemsstatens och hemmedlemsstatens behöriga myndigheter inte är överens. KAPITEL V ANDRA ORGANISATIONSKRAV ê2002/92/EG ð ny Artikel 48 Yrkeskrav ð och organisationskrav ï ê2002/92/EG ð ny 1. Försäkrings- och återförsäkringsförmedlare ð , även de som har sådan verksamhet som sidoverksamhet, personer som utför yrkesmässig handläggning av skador och värdering och reglering av skador samt sådana anställda hos försäkringsföretag som utför försäkringsförmedling, ï ska ha lämplig kunskap och kompetens enligt reglerna i förmedlarens ð eller företagets ï hemmedlemsstat ð , så att de kan fullgöra sina uppgifter och skyldigheter på ett tillfredsställande sätt, samt kunna styrka lämplig yrkeserfarenhet som är relevant för komplexiteten hos de produkter de förmedlar ï . ò ny Medlemsstaterna ska se till att försäkrings- och återförsäkringsförmedlare och anställda hos försäkringsföretag som utför försäkringsförmedling uppdaterar sin kunskap och kompetens via löpande fortbildning, så att de kan utföra sina arbetsuppgifter på ett tillfredsställande sätt. ê2002/92/EG (anpassad) ð ny HemmMedlemsstaterna får anpassa kraven på kunskaper och kompetens i förhållande till försäkrings- och återförsäkringsförmedlarens ð särskilda ï verksamhet och till de produkter som distribueras Ö förmedlas Õ , särskilt om förmedlaren bedriver en annan huvudsaklig yrkesverksamhet än försäkringsförmedling. I sådant fall får den berörda förmedlaren endast utöva försäkringsförmedling, om en försäkringsförmedlare som uppfyller villkoren i denna artikel eller ett försäkringsföretag tar fullt ansvar för dennes Ö förmedlarens Õ handlande. Medlemsstaterna får i fråga om de fall som avses i artikel 3.1 andra stycket föreskriva att försäkringsföretaget ð eller försäkringsförmedlaren ï ska kontrollera att förmedlarnas kunskaper och kompetens stämmer överens med kraven i första stycket i denna punkt, samt att företaget eller förmedlaren i förekommande fallvid behov ska tillhandahålla sådana förmedlare en utbildning som motsvarar de krav som gäller för de produkter som er