Särskild rapport nr 3/2003

om EU-institutionernas system för invaliditetspension samt institutionernas svar

(i enlighet med artikel 248.4 andra stycket i EG-fördraget)

(2003/C 109/01)

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

>Plats för tabell>

SAMMANFATTNING

I. Revisionsrätten har granskat systemet för invaliditetspension för att bedöma kostnaden för invaliditetspensionerna, finna möjliga kostnadsbesparingar, kontrollera om invaliditetspension beviljas bara i de fall där faktisk invaliditet har konstaterats på ett korrekt sätt och för att avgöra om institutionerna har inrättat de administrationssystem som krävs för tillräcklig övervakning och effektiv kontroll av hur systemet fungerar.

II. Invaliditetspension beviljas varje år i ungefär 200 fall, vilket motsvarar en sammanlagd årlig försäkringsteknisk nettokostnad i storleksordningen 74 miljoner euro. Den senare tidens ökningar av de årliga utgifterna beror i huvudsak på att institutionernas anställda har blivit fler och äldre. Emellertid kommer förmodligen de ändringar i tjänsteföreskrifterna som ingår i det nu aktuella reformpaketet att kunna minska kostnaderna för invaliditetspensioner.

III. Revisionsrättens granskning visade en komplex bild. Å ena sidan har frekvensen vad gäller invaliditetspensioner varit stabil de senaste femton åren samtidigt som revisionsrättens medicinskt sakkunnige anser att invaliditetspension beviljas på ett befogat sätt. Å andra sidan är det i vissa lönegrader vanligare med invaliditetspension än normal pension, och det finns belägg för att frustration i arbetsmiljön påverkar vissa anställda som senare pensioneras på grund av ohälsa.

IV. Brister konstaterades i fråga om den övergripande policyn och de övergripande administrationssystemen för sjukfrånvaro, som kännetecknas av ett medicinskt snarare än ett administrativt angreppssätt, brist på tydlighet och samordning mellan de olika berörda avdelningarna, bristande resurser och olämpliga datasystem för förvaltning samt hinder som har att göra med vissa bestämmelser i tjänsteföreskrifterna.

V. Konsekvensen är att det ofta tar för lång tid innan invaliditetsförfarandet inleds och att själva förfarandet också ofta går för långsamt. Detta är kostsamt, och det faktum att processen är så utdragen innebär dessutom i sig ofta att berörda anställdas hälsa hinner försämras och därigenom att det är mycket få som kan återgå i tjänst, i synnerhet i de 50 % av fallen där psykiska störningar förekommer.

VI. Granskningen visade att det finns utrymme för ekonomiska besparingar genom lämpliga administrativa åtgärder för prevention och tidig behandling, särskilt i de fall där det finns psykiska skäl till invaliditeten. Bland annat bör institutionerna utveckla en övergripande policy vad gäller sjukfrånvaro, skapa en tydligare fördelning av roller och ansvarsområden mellan företagshälsovård och personalavdelning, utföra läkarundersökningar tidigare och oftare, införa datasystem för förvaltning som gör det möjligt att upptäcka frånvaromönster och riskfaktorer som kan leda till invaliditet samt göra ändringar i tjänsteföreskrifterna.

VII. I synnerhet bör man överväga ändringar i tjänsteföreskrifterna för att det ska bli möjligt att hantera situationer där en anställd förhindrar en läkarundersökning eller avsiktligt underlåter att infinna sig till en sådan, för att få till stånd en enklare och snabbare mekanism för överklagande och skiljeförfarande, för att förkorta den period av sjukledighet som krävs innan institutionen kan inleda invaliditetsförfarandet, för att fastställa villkoren för läkarundersökningar efter pensioneringen och för att ändra invaliditetskommitténs sammansättning till förmån för en mer permanent och interinstitutionell struktur.

GRANSKNINGSMÅL OCH GRANSKNINGSMETODER

1. Det allmänna målet för granskningen var att utvärdera EU-institutionernas policy och praxis när det gäller systemet för invaliditetspension. Granskningen syftade till att bedöma kostnaden för invaliditetspensionerna, finna möjliga besparingar och avgöra om institutionerna har inrättat de administrationssystem som krävs för tillräcklig övervakning och effektiv kontroll av hur systemet för invaliditetspension fungerar. Ett av de särskilda målen för granskningen var att kontrollera att invaliditetspension beviljas endast i de fall där faktisk invaliditet har konstaterats på ett korrekt sätt.

2. Granskningen bestod av en rad analytiska förfaranden med syfte att avslöja eventuella risker för missbruk av systemet. Bland annat gjordes en utvärdering av det interna systemet för kontroll av sjukfrånvaro, särskilt inriktad på frågor med anknytning till den medicinska och administrativa övervakningen av långvarig sjukfrånvaro, som oftast leder till invaliditetspension. En substansgranskning gjordes av handlingarna i ett urval ärenden rörande invaliditetspension. Ärendena valdes ut slumpmässigt, men delvis inom ramen för en metod som fokuserade på en del av populationen som uppvisade en eventuellt förhöjd risk att beviljas obefogad invaliditetspension(1). Detta medförde att de allra flesta utvalda ärendena kom att ha samband med psykiska sjukdomar, vilka förmodas vara svårare att bedöma. Dessutom skickade revisionsrätten ut en enkät till ett urval av de berörda mottagarna av invaliditetspension(2). Revisionsrätten uppdrog vidare åt en medicinskt sakkunnig (nedan kallad "revisionsrättens medicinskt sakkunnige") att studera de medicinska handlingarna i hälften av de berörda ärendena för att avgöra om invaliditetskommittéernas yttranden byggde på tillräckligt och lämpligt arbete och om pensionering på grund av invaliditet föreföll befogad på medicinska grunder(3). Granskningsarbetet inriktades på de invaliditetspensioner som beviljades mellan 1996 och 2000. För att få underlag för jämförelser har revisionsrätten besökt fem medlemsstater(4), som återspeglar ett brett spektrum av förvaltningstraditioner inom gemenskapen, och dessutom ett antal internationella organisationer(5) som har likartade problem som EU-institutionerna. Information inhämtades genom intervjuer med företrädare för dessa medlemsstater och organisationer.

SYSTEMET FÖR INVALIDITETSPENSION

Regler

3. Den rättsliga grunden för invaliditetspension till tjänstemän och tillfälligt anställda återfinns i artikel 78 i tjänsteföreskrifterna för tjänstemännen i Europeiska gemenskaperna och i artikel 33 i anställningsvillkoren för övriga anställda i Europeiska gemenskaperna(6). Tjänstemän och övriga anställda har rätt till invaliditetspension vid total bestående invaliditet som hindrar dem från att utföra de arbetsuppgifter som en tjänst i deras tjänsteklass omfattar.

4. Förfarandet för beviljande av invaliditetspension inleds antingen av institutionen, för vilket krävs att den anställde har varit frånvarande på grund av sjukdom i mer än tolv månader under en treårsperiod (artikel 59.1 i tjänsteföreskrifterna), eller på begäran av den anställde.

5. En invaliditetskommitté inrättas (artikel 9.1 b i tjänsteföreskrifterna). Kommittén skall avgöra om den anställde lider av invaliditet i den mening som avses i tjänsteföreskrifterna (artikel 13 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna). Den består av tre läkare (artikel 7 i bilaga II till tjänsteföreskrifterna):

a) en som utses av institutionen,

b) en som utses av den anställde, och

c) en som utses genom överenskommelse mellan de båda första läkarna.

6. Om det inte går att uppnå enighet om valet av den tredje läkaren, utses denne automatiskt av EG-domstolens ordförande. Invaliditetskommittén avger ett enhälligt yttrande eller - i brist på sådant - ett majoritetsyttrande.

7. Om invaliditetskommittén finner att den anställde lider av invaliditet, pensioneras han automatiskt den sista dagen i den månad under vilken tillsättningsmyndigheten fattar beslut om att han är permanent oförmögen att utföra sina uppgifter (artikel 53 i tjänsteföreskrifterna). Hans rätt till invaliditetspension gäller från och med den första dagen i den kalendermånad som följer efter beslutet om pension (artikel 14 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna).

8. Så länge som en tidigare anställd som ännu inte fyllt 60 år mottar invaliditetspension kan institutionen med jämna mellanrum låta läkarundersöka honom för att försäkra sig om att han fortfarande uppfyller villkoren för att vara berättigad till pensionen (artikel 15 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna). Om en tidigare anställd som har varit berättigad till invaliditetspension återinträder i tjänst, ingår den tid då han uppbar invaliditetspension i beräkningen av hans avgångspension utan att han behöver betala upplupna avgifter (artikel 16 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna).

9. Invaliditetspensionen är lika med den avgångspension som den anställde skulle ha haft rätt till vid 65 års ålder om han hade stannat kvar i tjänsten till dess. Om invaliditeten beror på ett olycksfall som inträffat under eller i samband med tjänsteutövningen, på yrkessjukdom, på en uppoffrande handling i allmänhetens intresse eller på att den anställde utsatt sig för livsfara för att rädda människoliv, uppgår invaliditetspensionen till 70 % av den anställdes grundlön. Invaliditetspensionen beräknas på grundval av den grundlön som den anställde skulle ha uppburit i sin lönegrad om han fortfarande hade varit i tjänst vid den tidpunkt då pensionen betalas ut (vilket innebär att en anställd som pensionerats på grund av invaliditet kan flyttas upp i löneklass inom sin lönegrad). Invaliditetspensionen får inte understiga 120 % av existensminimum, som är lika med grundlönen för en tjänsteman i lönegrad D 4 löneklass 1 (artikel 78 i tjänsteföreskrifterna). Detta betyder att från lönegrad D 4 upp till lönegrad C 2 löneklass 5, lönegrad C 1 löneklass 2, lönegrad B 5 och lönegrad B 4 löneklass 2 är maximibeloppet för avgångspension (70 % av grundlönen) mindre än minimibeloppet för invaliditetspension. Enligt det förslag till ändring av tjänsteföreskrifterna som kommissionen lade fram för rådet i april 2002 skall minimibeloppet för invaliditetspension sänkas till 100 % av existensminimum.

Statistik och analyser

10. Anslag för att täcka kostnaderna för invaliditetspensioner till alla institutionernas tjänstemän och övriga anställda tas upp under kommissionens budgetpost A-1 9 0 1. Tabell 1 visar budgetutgifterna under perioden 1985-2000. År 2000 uppgick utbetalningarna till 123,7 miljoner euro. De årliga utgifterna har, efter indexjustering, blivit nästan tre gånger så stora under denna period. Som tabellen och diagram 1 visar har dessa utgifter ökat avsevärt mindre än utgifterna för avgångspensioner, som har blivit nästan sex gånger så stora.

Tabell 1

Budgetutgifter för invaliditetspensioner och avgångspensioner för alla institutioner

>Plats för tabell>

Källa:

Inkomst- och utgiftsredovisningen, volym II, avsnitt III, kommissionen.

Diagram 1

Jämförelse mellan utgifter för avgångspensioner och invaliditetspensioner mellan 1985 och 2000 (betalningar i indexerade priser)

>PIC FILE= "C_2003109SV.000601.TIF">

11. Under perioden 1985-2001 har antalet fall av pensionering på grund av invaliditet varit i genomsnitt 166 per år (se tabell 2). Åren 1986 och 1987 är antalet betydligt större än under den föregående perioden. Antalet faller markant 1988 och varierar därefter måttligt fram till 1997. Gränsen 200 pensioneringar per år passeras 1998, varefter trenden är starkt uppåtgående. 2001 pensionerades 226 personer på grund av invaliditet, dvs. 0,78 % av den personal som var anställd per den 31 december 2000.

Tabell 2

Antal beviljade invaliditetspensioner under perioden 1985-2001

>Plats för tabell>

Anm:

Siffrorna baseras på det datum då beslutet om invaliditetspension trädde ikraft.

Källa:

Kommissionens databas Sysper.

Diagram 2

Utveckling av invaliditetstalet(7) vid kommissionen

>PIC FILE= "C_2003109SV.000701.TIF">

>Plats för tabell>

Källa:

Kommissionens databas Sysper.

Diagram 2 visar (med femårsintervaller) att invaliditetstalet vid kommissionen(8) sjönk mellan 1985 och 1995. Det ökade sedan igen år 2000 för att minska något 2001.

12. Förändringen i antalet beviljade invaliditetspensioner under perioden som helhet visar inte i sig någon onormal trend eftersom den - som framgår av den analys som utförts avseende kommissionen - i huvudsak verkar bero på ökningen av antalet anställda och av de anställdas ålder. Som tabell 3 visar skedde det mellan 1970 och 2000 en tredubbling av antalet anställda samtidigt som personalens medelålder steg från ungefär 40 till 45 år. Andelen anställda över 50 år var bara 13,7 % år 1970 men hade år 2000 stigit till 28,6 %. Som tabell 4 visar är risken att drabbas av invaliditet avsevärt högre för personal över 50 år: denna kategori står för mer än tre fjärdedelar av fallen av pensionering på grund av invaliditet.

Tabell 3

Förändringar i åldersstrukturen för kommissionens personal

>Plats för tabell>

Källa:

Kommissionens databas Sysper.

Tabell 4

Pensionering på grund av invaliditet per åldersgrupp (%) 1968-2000

>Plats för tabell>

Källa:

Kommissionens databas Sysper.

13. Som revisionsrätten framhöll redan i sin årsrapport för budgetåret 1987 tillhör majoriteten av dem som får invaliditetspension kategorierna C och D. Personal i dessa båda kategorier kännetecknas dels av att de oftare får invaliditetspension än personal i andra kategorier, dels av att de oftare lämnar tjänsten med invaliditetspension än med avgångspension. Som tabell 5 visar utgjorde kategorierna C och D i slutet av år 2000 nämligen 62 % av mottagarna av invaliditetspension men bara 21,7 % av mottagarna av avgångspension. Likaså utgör pensioner med belopp i enlighet med regeln om existensminimum fortfarande omkring

Tabell 5

Fördelning på lönegrad av antalet personer med invaliditetspension och avgångspension mellan slutet av 1987 och slutet av 2000

>Plats för tabell>

Anm:

Antalet personer med pension = antalet personer som beviljats pension minus dödsfall minus personal som återgått i arbete.

Källa:

Kommissionens databas Sysper.

en tredjedel av alla invaliditetspensioner, och dessa pensioner går fortfarande praktiskt taget uteslutande - närmare bestämt i 97 % av fallen - till personal i kategorierna C och D(9). Personal i lönegraderna C 3 till D 4 erhåller systematiskt detta pensionsbelopp.

14. Ungefär två tredjedelar av invaliditetskommittéerna sammankallas på initiativ av institutionen sedan den anställde har varit frånvarande på grund av sjukdom i sammanlagt över tolv månader under en treårsperiod, medan den återstående tredjedelen sammankallas på den anställdes begäran. I över 90 % av fallen resulterar förfarandet i att den anställde får invaliditetspension. Psykiska störningar står för omkring hälften av de medicinska orsakerna till invaliditet. De främsta övriga orsakerna är muskel- och skelettsjukdomar (omkring 20 %) och hjärt- och kärlsjukdomar (omkring 15 %).

Psykiska sjukdomar är också den främsta orsaken till invaliditet inom nationella förvaltningar och internationella organisationer (30-60 % av invaliditetsfallen)(10).

REVISIONSRÄTTENS TIDIGARE ARBETE OCH UPPFÖLJNINGEN AV DETTA

Revisionsrättens tidigare arbete

15. I sin årsrapport för budgetåret 1987(11) tog revisionsrätten upp ett antal fakta som kunde inge oro för att systemet, som är långt ifrån restriktivt och närmast har social karaktär, skulle kunna ha vissa negativa effekter, exempelvis följande:

a) En betydande ökning av antalet fall av pensionering på grund av invaliditet under perioden 1983-1987.

b) En hög frekvens av invaliditetspension bland de anställda i kategorierna C och D, för vilka invaliditetspensionen i de allra flesta fallen överstiger de 70 % av grundlönen som är den maximala procentsatsen för avgångspensionen (genom tillämpning av tjänsteföreskrifternas regel om existensminimum).

Uppföljning

Rekommendationerna i Caston-rapporten

16. Med anledning av revisionsrättens arbete och på begäran av förvaltningscheferna tillsattes en särskild interinstitutionell kommitté, som 1989 lade fram sin rapport (vilken kallades för Caston-rapporten efter kommitténs ordförande) för budgetkontrollutskottet. I rapporten rekommenderades en kombination av ändringar i tjänsteföreskrifterna och administrativa åtgärder för att förhindra missbruk av systemet och göra invaliditetspension mindre ekonomiskt lockande. Dessutom rekommenderades det i rapporten att man skulle satsa på lämpliga åtgärder för tidig upptäckt och behandling av problem med anknytning till karriär, rörlighet, relationer med överordnade och beteenden som kan förvärra den anställdes hälsoproblem.

17. Den interinstitutionella kommittén konstaterade att det på området sjukfrånvaro saknades lämplig statistik och ändamålsenliga kontroller. Kommittén föreslog att samordningen mellan medicinska och administrativa åtgärder skulle förbättras, så att man tidigt skulle kunna upptäcka personer som riskerade att pensioneras på grund av invaliditet. Den betonade också att det i vissa fall behövdes snabba administrativa åtgärder för att undvika situationer där invaliditetspension till sist är den enklaste lösningen.

Vidtagna åtgärder

18. Rapporten välkomnades varmt av förvaltningscheferna, som vidarebefordrade dess slutsatser till kommissionen så att man där skulle kunna vidta nödvändiga åtgärder, bl.a. mått och steg för att ändra tjänsteföreskrifterna, lämpliga administrativa åtgärder skulle sedan vidtas av respektive institutions administration.

19. Kommissionen utarbetade förslag till ändring av tjänsteföreskrifternas bestämmelser om invaliditetspension. Förslagen mötte motstånd från fackföreningar och personalorganisationer. År 1991 drog kommissionen tillbaka förslagen med motiveringen att man hade kommit fram till att tjänsteföreskrifternas bestämmelser om invaliditetspension var sunda och att det vore mer ändamålsenligt att intensifiera kontrollerna och beivra eventuella fall av missbruk som upptäcktes. Som ett led i det aktuella förslaget till reform av tjänsteföreskrifterna föreslår kommissionen nu - det vill säga tio år senare - en rad ändringar i tjänsteföreskrifterna som i hög grad påminner om de ändringar som den gången övervägdes och sedan drogs tillbaka. När det gäller de administrativa åtgärderna är situationen - såsom förklaras i denna rapport - att sådana åtgärder antingen inte alls har vidtagits eller också över lag är otillräckliga; för närvarande finns det inte heller några planer på att vidta några mer väsentliga åtgärder på detta område.

IAKTTAGELSER OM SYSTEMET FÖR FRÅNVAROADMINISTRATION VAD GÄLLER SJUKFRÅNVARO

Frånvarotal

20. Frånvaron från arbetet får betydande ekonomiska konsekvenser: enligt den information som kommissionen lämnade till parlamentet i juli 2001(12) varierar frånvarotalen för år 2000 vid de olika institutionerna mellan 3,3 % och 5,9 % av den teoretiska arbetstiden(13), vilket motsvarar omkring 7-12 arbetsdagar per person och år(14).

De genomsnittliga frånvarotalen i vissa nationella förvaltningar och internationella organisationer uppvisade en liknande bild, även om annorlunda beräkningsmetoder kan ha använts.

Den allmänna policyn inom institutionerna

21. Även om vissa interna regler och rutiner har införts, har ingen institution antagit någon övergripande policy med tydliga mål och med samtliga åtgärder som behövs för att hantera alla aspekter av frånvaro på lämpligt sätt, det vill säga rättvist och konstruktivt men bestämt. På grund av detta kan institutionerna inte se till

a) att stöd, när så behövs, ges till anställda som inte kan komma till arbetet under längre perioder,

b) att lämpliga ansträngningar görs för att maximera närvaron, något som är av godo både för de anställda och för de avdelningar de tillhör, eller

c) att närvaron inte påverkas negativt av olämplig tilldelning av arbetsuppgifter eller olämpliga arbetsvillkor.

Som redovisas nedan har det observerats specifika brister och svagheter i fråga om ledningens roll, i fråga om samordningen mellan de olika administrativa och medicinska avdelningarna och i fråga om anordnandet av kontroller.

Olika berörda parters roller och samordningen dem emellan

Allmänna iakttagelser

22. I frånvaroadministrationen medverkar tre parter: den avdelning där den berörde är anställd, personalavdelningen och företagshälsovården. Systemets effektivitet undermineras genom en oklar fördelning av roller och ansvarsområden samt bristande eller försenat utbyte av den information som behövs. Generellt är rollerna och ansvarsområdena tydliga när det gäller rapportering av frånvaro och förande av frånvaroregister, men däremot är det oklart

a) vem som skall bära huvudansvaret för kontakten med den anställde under dennes frånvaro, liksom hur ofta och på vilket sätt kontakt bör tas,

b) vem som är ansvarig för att följa frånvarotalen, både för enskilda personer och för institutionen som helhet, och vilka referensramar som skall användas,

c) vem som är ansvarig för att upptäcka frånvaromönster som ger anledning till oro och för att vidta de nödvändiga åtgärderna,

d) vem som är ansvarig för att besluta om huruvida medicinska kontroller skall göras, och under vilka omständigheter detta i så fall skall ske,

e) vem som är ansvarig för att ge eventuellt ytterligare stöd som den anställde behöver, exempelvis när det gäller att i god tid ställa diagnos på hans hälsoproblem och fastställa sambanden med - och konsekvenser för - hans arbetsmiljö och när det gäller att vidta åtgärder för att bidra till hans rehabilitering, och

f) huruvida särskilda samtal skall hållas med den anställde när han återgår i tjänst efter frånvarons slut, och i så fall under vilka omständigheter, av vem, hur och med vilket syfte samtalen skall genomföras.

23. Bristen på klarhet kring fördelningen av ansvaret för beslutet att göra medicinska kontroller i frånvarofall och kring det primära syftet med sådana kontroller kan vara förklaringen till att det vid kommissionen är sällsynt att personalavdelningen eller de avdelningar som de berörda anställda tillhör begär att kontroller skall göras - där anser man nämligen att detta är företagshälsovårdens ansvar. Företagshälsovården tolkar de övriga avdelningarnas obenägenhet att begära kontroller som ett tecken på att dessa har begränsat intresse för vad som i huvudsak är ledningens ansvar. På just detta område borde institutionerna överväga att införa de förtjänstfulla metoder som används vid domstolen och rådet, där man har inrättat ett gemensamt organ bestående av företrädare för personalavdelningarna och företagshälsovårdsenheterna som regelbundet sammanträffar för att granska frånvaroärenden och fatta beslut om kontroller.

Specifika brister vid vissa institutioner

24. År 1999 inledde kommissionen en process med syftet att decentralisera administrationen av ledighet och frånvaro vid generaldirektoraten. Denna reform genomfördes under förhållanden som orsakade betydande svagheter i kontrollsystemen och som förefaller ha medfört att institutionen delvis förlorade den centrala kontrollen, något som framgår av att kommissionen i samband med revisionsrättens granskning hade svårt att få fram de uppgifter och den information som behövs i det dagliga administrativa arbetet.

25. Generaldirektoraten(15) hade inte begärt denna decentralisering, vilken de upplevde som en ökning av den administrativa bördan snarare än som ett verktyg för förvaltning av sina personalresurser. Det råder också förvirring kring hur de delar ansvaret med Generaldirektoratet för personal och administration: det är oklart om detta generaldirektorat har en enbart rådgivande och stödjande roll eller om det skall ha en vägledande, samordnande och övervakande roll. Dessutom har varje generaldirektorat utsett en person med ansvar för personalfrågor och en med ansvar för ledighetsfrågor, men det är oklart om deras åligganden när det gäller frånvaro bör gå utöver de rent administrativa uppgifter - exempelvis registrering av frånvaro - som de verkar begränsa sig till.

26. Kommissionen hade tidigare en centraliserad databas som gav allmän information om all personal, men trots detta har decentraliseringen åtföljts av en uppsplittring av detta system: en separat databas, kallad SIC Congés, har installerats för varje enskilt generaldirektorat. Detta datorprogram erbjuder relativt få funktioner när det gäller att analysera data och att ta fram data och rapporter, och de funktioner som finns är inte alltid lämpade för övervakning av hur tjänsteföreskrifternas bestämmelser tillämpas. Att varje generaldirektorat är skyldigt att utveckla egna program för dataanalys - program som av nödvändighet måste likna dem som utvecklas av de andra generaldirektoraten - förefaller olämpligt.

27. Dessutom har kommissionens företagshälsovård inte tillgång till programmet SIC Congés utan har utvecklat en egen databas, Sermed, som till skillnad från SIC Congés inte innehåller de fall av sjukfrånvaro där läkarintyg saknas. I regel informeras företagshälsovården nämligen inte om sådana frånvarofall. Denna dubblering leder till förseningar när det gäller vidarebefordran av information och till svårigheter att stämma av information.

28. Vid parlamentet föreligger det onödig dubblering av databaserna över ledighet och frånvaro, eftersom både de generaldirektorat som de berörda anställda tillhör och generaldirektoratet för personal (personalavdelningen och företagshälsovården) upprätthåller egna databaser med i stort sett samma informationsinnehåll. Det finns ingen förbindelse mellan de båda databaserna, och eftersom de generaldirektorat som de berörda anställda tillhör och generaldirektoratet för personal inte har tillgång till varandras databaser utbyter de information i pappersform.

29. Vid rådet har de generaldirektorat som de berörda anställda tillhör inte tillgång till - inte ens möjlighet att läsa uppgifter i - den databas som upprätthålls av generaldirektoratet för personal och administration, vilket innefattar personalavdelningen och företagshälsovården. Generaldirektoraten anmäler frånvaro på papper, något som orsakar förseningar i registreringen av frånvaro i databasen och följaktligen också förseningar i utförandet av de eventuella kontroller som krävs. De generaldirektorat som de berörda anställda tillhör erhåller utdrag ur frånvaroregistren från generaldirektoratet för personal och administration men däremot inte de rapporter, analyser och varningslistor som det sistnämnda generaldirektoratet producerar regelbundet eller vid vissa tillfällen, och de har inte heller möjlighet att själva producera denna typ av data.

Medicinska kontroller i frånvarofall

30. Vid sidan av de redan nämnda svårigheterna kompliceras de medicinska kontrollerna i frånvarofall även av ett antal brister och begränsningar som i betydande grad inverkar på deras ändamålsenlighet.

Mångfalden av åligganden för institutionernas företagsläkare

31. Institutionernas företagsläkare har ett stort antal olika ansvarsområden. Deras främsta arbetsuppgifter avser följande:

a) Yrkesmedicin, undersökningar inför rekrytering, årliga hälsokontroller, arbetsmiljöfrågor.

b) Medicinska kontroller, även frånvarokontroll.

c) Avgivande av medicinska utlåtanden, tjänstgöring i invaliditetskommittéer.

d) Medicinska frågor som tas upp i tjänsteföreskrifterna, utlåtanden om medicinska aspekter av ansökningar om bidrag (t.ex. fördubbling av familjetillägget för familjer med ett handikappat barn).

e) Akutfall samt behandlingar och utlåtanden på begäran av anställda.

32. Enligt de yrkesetiska reglerna i Internationella arbetsorganisationens konvention nr 161(16) och i de nationella lagar(17) som antagits med syftet att genomföra rådets direktiv 89/391/EEG av den 12 juni 1989 om åtgärder för att främja förbättringar av arbetstagarnas säkerhet och hälsa i arbetet(18) går det inte att förena uppdrag som företagsläkare inom en organisation och uppdrag som undersökande läkare. I strid mot dessa bestämmelser kombinerade företagsläkarna vid domstolen och revisionsrätten under den granskade perioden uppdrag som företagsläkare och uppdrag som undersökande läkare. Vid parlamentet utförs läkarkontrollerna i samband med frånvaro av undersökande läkare som anställts för detta ändamål under överinsyn av interna företagsläkare. Dessa förhållanden ger upphov till yrkesetiska problem för läkarna(19) och är en källa till förvirring både för institutionen och för personalen när det gäller uppfattningen om vilken läkarnas roll är i en viss situation.

Kontrollverksamhetens intensitet

33. Institutionernas resurser i fråga om undersökande läkare är begränsade. Till nyligen hade exempelvis kommissionen för sin personal i Bryssel (omkring 16000 personer) bara två deltidsanställda undersökande läkare i kategorin extraanställd personal. Deras arbetsbörda var så tung att hembesök i princip var uteslutna(20), liksom tidiga eller oanmälda kontroller. Rådet har en undersökande läkare på deltid. Vid domstolen och revisionsrätten måste företagsläkaren, som är deltidsanställd, i mån av möjlighet utföra kontrollerna själv, vid sidan av alla sina andra uppgifter.

34. Revisionsrätten har visserligen bara lyckats erhålla ofullständig information, men det förefaller som om kontrollfrekvensen av dessa skäl är relativt låg. Vid kommissionen är exempelvis kontrollfrekvensen ungefär 6 % av frånvarofallen. Från parlamentet kunde inga uppgifter erhållas för att fastställa kontrollernas intensitet. Vid domstolen och revisionsrätten är kontroller sällsynta, vid rådet något mer frekventa. Generellt inriktas kontrollerna mot upprepad långvarig frånvaro och sådan frånvaro som är förenad med en särskilt hög risk för missbruk. Att systemet inte medger tidigare och mer intensiv kontroll innebär att det varken avskräcker missbruk i nödvändig grad(21) eller ger stöd i rätt tid till de anställda som verkligen behöver det (se punkterna 53 och 54).

Tidsfrister för inlämnande av läkarintyg och för utförande av kontroller

35. Tjänsteföreskrifterna (artikel 59.1) medger sammanlagt tolv dagar per år av sjukfrånvaro som inte varar längre än tre dagar; läkarintyg måste uppvisas för den fjärde frånvarodagen och de därpå följande frånvarodagarna. Däremot sägs inget i tjänsteföreskrifterna om hur snart läkarintyget måste lämnas in. Var och en av institutionerna har antagit regler eller praxis för genomförandet som skiljer sig något från de övriga institutionernas(22). Dessa regler, som i vissa fall är otydliga, tillämpas i praktiken med betydande flexibilitet, och detta inverkar sannolikt på effektiviteten för frånvarokontrollen, i synnerhet kortvarig frånvaro.

36. Den tid en anställd har på sig att lämna in läkarintyg och den tid som går åt för interna rutiner för förmedling av informationen mellan olika avdelningar innebär tillsammans att det i regel är omöjligt att lägga några kontroller under de två veckorna närmast efter den första frånvarodagen. Kontrollerna genomförs därför sent, ibland - vilket är normal praxis vid rådet - till och med efter det att den anställde har återgått till arbetet. Detta påverkar kontrollernas ändamålsenlighet i de fall där frånvaron misstänks vara ogiltig, eftersom det vid den tidpunkten inte längre är möjligt att ifrågasätta om frånvaron varit befogad ens i de mest tvivelaktiga fall. Förstainstansrätten har i sin rättspraxis(23) förbjudit ifrågasättande av giltigheten vad gäller ett läkarintyg som avser den period som föregår kontrollen.

Institutionens rätt att kräva läkarundersökning

37. Tjänsteföreskrifterna stipulerar (artikel 59.1) att en anställd som är frånvarande på grund av sjukdom kan åläggas att genomgå en läkarundersökning som institutionen ordnar och (artikel 60) att konstaterad otillåten frånvaro skall dras av från den anställdes semesterdagar eller, om han redan har utnyttjat dessa, från hans lön, utan att detta påverkar en eventuell tillämpning av gällande disciplinåtgärder. Däremot sägs det inget i tjänsteföreskrifterna om vilka åtgärder som skall vidtas om en anställd förhindrar eller avsiktligt underlåter att infinna sig till en läkarundersökning.

38. Det förefaller vara ett rimligt antagande att om en institution på grund av en anställds vägran är oförmögen att utöva kontroll, skulle detta förhållande i sig kunna vara ett fullgott skäl att förklara frånvaron otillåten, från och med den utsatta dagen för läkarundersökningen. Rådets generalsekretariat har fastställt tydliga interna bestämmelser med den innebörden. Parlamentets interna bestämmelser säger bara att den anställde i ett sådant fall inte fullgör sina skyldigheter och kan bli föremål för disciplinåtgärder, men i praktiken har parlamentet använt samma tillvägagångssätt som rådet. Båda institutionerna tvingades emellertid upphöra med detta tillvägagångssätt sedan en dom i förstainstansrätten(24) slagit fast att det saknar rättslig grund. Enligt förstainstansrätten skapar uppvisandet av ett läkarintyg en presumtion om att frånvaron varit giltig. Om man drar av frånvarotid från de årliga semesterdagarna, innebär detta att man förutsätter att frånvaron på vederbörligt sätt har visats vara otillåten. Den anställde är skyldig att genomgå en undersökning, men hans underlåtenhet att fullgöra denna skyldighet ger inte i sig institutionen rätt att upphäva den presumtion om giltighet vad gäller sjukfrånvaro som är knuten till ett i laga ordning uppvisat läkarintyg. Däremot kan sådan underlåtenhet i förekommande fall bli föremål för ett disciplinärt förfarande. I realiteten är institutionerna således praktiskt taget maktlösa i de - lyckligtvis sällsynta - situationer där det finns anledning att betvivla det befogade i frånvaron, eftersom sådant inte i något fall kan klargöras genom ett disciplinärt förfarande.

I Frankrike innebär bestämmelserna för statstjänstemän(25) att om den berörde inte kan uppge giltiga skäl till att inte genomgå läkarundersökningen, kan förvaltningen hålla inne hans lön, förklara frånvaron otillåten och inleda ett förfarande avseende övergivande av ställning som kan leda till att han avskedas från sin tjänst.

39. Den undersökande läkarens slutsatser om den anställdes förmåga att återgå i tjänst kan överklagas, vilket är normalt. Mekanismen för överklagande och skiljeförfarande är emellertid ytterst tungrodd och olämplig. Om den anställde lämnar in ett nytt läkarintyg och åsiktsskiljaktigheten mellan den behandlande och den undersökande läkaren kvarstår även efter en andra undersökning, skall ärendet enligt förstainstansrättens rättspraxis(26) hänskjutas till invaliditetskommittén. Detta förfarande, med den tidsåtgång det medför, är helt olämpligt för hantering av tvister av detta slag eftersom man svårligen kan föreställa sig att invaliditetskommittén skulle kunna träffa något välgrundat avgörande om huruvida den anställde vid en tidpunkt flera månader tidigare kunde eller inte kunde återgå i tjänst(27).

I Frankrike innebär bestämmelserna för statstjänstemän(28) att den anställde måste återgå i tjänst så snart han erhåller det administrativa beslut som säger att han skall göra detta. Han kan överklaga den undersökande läkarens slutsatser inför ett medicinskt kollegium bestående av läkare som utses på tre år av förvaltningen (och sammanträder minst två gånger i månaden). Om tvisten avser förlängning av en frånvaro som har varat i mer än sex på varandra följande månader, kan den anställde överklaga det medicinska kollegiets yttrande inför ett högre medicinskt kollegium (vars medlemmar utses på tre år av hälsoministeriet).

40. Dessa faktorer påverkar de medicinska kontrollernas ändamålsenlighet, särskilt i de fall där det råder starkt tvivel om huruvida frånvaron är befogad.

IAKTTAGELSER OM INVALIDITETSPENSIONERNA

Beräkning och övervakning av kostnaden för systemet

41. Institutionerna har inte sett till att de har möjligheter att beräkna och övervaka kostnaden för invaliditetspensionssystemet. Denna brist innebär dessutom att de anställda, som också bidrar till finansieringen av systemet, inte är medvetna om sitt ansvar och inte kan utöva någon kontroll över systemets funktion. Detta beror otvivelaktigt på att eftersom kostnaden för invaliditetspensioner finansieras över budgeten från år till år, ansågs det inte nödvändigt att upprätta några övervaknings- och kontrollmekanismer liknande dem som används för att se till att en pensionsfond befinner sig i jämvikt. För andra institutioner än kommissionen gäller att budgetkostnaden för de pensioner som tilldelats deras anställda inte visas i deras egen redovisning, vilket innebär att man där blir än mindre benägen att anse att det är önskvärt med sådana mekanismer.

42. De budgetutgifter som debiteras kommissionens budgetpost A-1 9 0 1 ger av flera orsaker inte någon information om kostnaden för systemet. För det första återspeglar beloppet bara kostnaden för de pensioner som utbetalas under det berörda budgetåret. Den specifika framtida kostnaden för invaliditetspensionerna är okänd och ingår i den uppgift om sammanlagda framtida pensionskostnader som finns i balansräkningen. För det andra utbetalas invaliditetspension enligt gemenskapens system ända tills mottagaren dör, till skillnad från andra system där invaliditetspensionen upphör att utbetalas när mottagaren uppnår pensionsåldern och börjar få avgångspension. Revisionsrätten uppskattar att omkring 40 % av de 123,7 miljoner euro som budgetåret 2000 utgjorde budgetutgifter under post A-1 9 0 1, det vill säga 50 miljoner euro, utbetalades till mottagare över 65 år och således snarare var att betrakta som avgångspension(29). De ändringar i tjänsteföreskrifterna som för närvarande övervägs syftar till att en sådan distinktion skall göras i framtiden.

43. Revisionsrätten uppskattar den genomsnittliga nettokostnaden för ett fall av invaliditet till omkring 370000 euro(30). Med den nuvarande pensioneringstakten - omkring 200 fall per år - motsvarar de invaliditetspensioner som beviljas varje år följaktligen en sammanlagd nettokostnad i storleksordningen 74 miljoner euro. Såsom förklaras i noten till denna punkt är nettokostnadsbeloppet inte det belopp som den tidigare anställde får i invaliditetspension.

Bedömningen av invaliditet

44. Enligt artikel 78 i tjänsteföreskrifterna skall en tjänsteman eller tillfälligt anställd ha rätt till invaliditetspension vid total bestående invaliditet som hindrar honom att utföra de arbetsuppgifter som en tjänst i hans tjänsteklass omfattar.

45. Om total bestående invaliditet här avsåg ett tillstånd där den berörde helt förlorat sin fysiska och/eller psykiska integritet, skulle nästan ingen av de personer som beviljats invaliditetspension och ingick i det urval som granskades av revisionsrättens medicinskt sakkunnige ha klassificerats som totalt invalidiserad. I praktiken rör det sig dock, i enlighet med tjänsteföreskrifternas andemening, om att bedöma invaliditet i betydelsen arbetsoförmåga, det vill säga att avgöra om den anställde är oförmögen att utföra de arbetsuppgifter som en tjänst i hans tjänsteklass omfattar. Detta innebär att invaliditet omfattar många faktorer och bedöms dels på grundval av strikt medicinska faktorer som kan identifieras och mätas genom kliniska undersökningar och test, dels med hjälp av icke-medicinska fakta som bygger på subjektiva snarare än kvantifierbara kriterier. Tjänsteföreskrifterna innehåller inga krav på att man skall överväga andra möjliga åtgärder mot ohälsa, exempelvis deltidsarbete eller arbete på en mindre krävande nivå i organisationen i de fall där den berörde har förmågan till detta.

De flesta av de nationella förvaltningar och internationella organisationer som revisionsrätten har besökt använder ett liknande begrepp. I Frankrike fastställer man dock, i enlighet med bestämmelserna för statstjänstemän(31), graden av arbetsoförmåga på en officiell skala. I Sverige kan arbetsoförmågan vara fullständig eller partiell; vid partiell arbetsoförmåga (t.ex. 75 %) är den anställde skyldig att arbeta deltid (t.ex. 25 %)(32).

46. För att man skall kunna bedöma om en person är oförmögen att utföra de arbetsuppgifter som en tjänst i hans tjänsteklass omfattar, behöver man god kännedom om arbetsbakgrunden och en god medicinsk-administrativ samverkan, i synnerhet när det gäller psykisk sjukdom(33). Det är särskilt viktigt att man är bekant med den anställdes specifika arbetsbakgrund och att man noggrant och i god tid undersöker de möjliga alternativen till invaliditetspension. Härvidlag uppvisar de system som används inom EU-institutionerna betydande brister.

47. Inom institutionerna behandlar man för närvarande invaliditetsärenden enbart från medicinsk synpunkt, något som institutionernas företagsläkare är de första att beklaga. De avdelningar som ansvarar för personaladministration och de avdelningar där de berörda personerna är anställda begränsar sig i huvudsak till förfarandets rent administrativa aspekter. Invaliditetskommittén får därför ansvar för att bedöma inte bara den rent medicinska delen av problemet utan också de icke-medicinska aspekterna(34). Mycket ofta har invaliditetskommittén inte tillräckligt exakt information om vilka typer av arbetsuppgifter som patienten utför och vilka han rimligen skulle kunna utföra. Arbetsoförmågan bedöms då i förhållande till en teoretisk referensram som förutsätter att alla tjänster i den berörda kategorin är likadana, något som inte stämmer med verkligheten - arbetsmiljön och i synnerhet relationerna på arbetsplatsen är en av de punkter där det finns störst skillnader mellan olika tjänster. Systemet främjar således en bred tolkning av begreppet invaliditet.

Övervakning, orsaksanalys och motåtgärder

48. Institutionerna har inte skapat något övervakningssystem som ger dem möjlighet att löpande eller regelbundet bestämma omfattningen av i synnerhet frekvensen av pensionering på grund av invaliditet, att få fram information om vilka sjukdomar som förekommer i samband med sådan pensionering, att analysera tendenser på grundval av en serie relevanta parametrar (ålder, kön, kategori, anställningstid m.m.), att avgöra vilka grupper som löper de största riskerna, att analysera de oftast förekommande orsakerna eller att utforma och genomföra möjliga åtgärder i fråga om prevention, tidig upptäckt och undersökning av alternativa lösningar. Detta ger vid handen en viss brist på intresse från institutionernas sida, både när det gäller den ekonomiska förvaltningen av systemet och när det gäller de aspekter av arbetsmiljön och personaladministrationen som mer sannolikt inverkar på problemet.

49. En del statistik utarbetades i samband med eller omedelbart efter offentliggörandet av revisionsrättens iakttagelser i årsrapporten för 1987. Det är väsentligen information som kommissionen lämnade som svar på två frågor från parlamentsledamöter i oktober 1991 och juni 1993 samt en rapport som kommissionen på rådets begäran lade fram i december 1993 i samband med behandlingen av det preliminära budgetförslaget för 1994. Analysen är dock mycket ytlig. Revisionsrätten fann inga belägg för att det gjorts några försök att ta fram sifferuppgifter om systemets funktion eller att göra någon allmän analys därav för perioden efter dessa datum.

50. Partiell eller mycket specifik information finns ibland tillgänglig, exempelvis om vilka sjukdomar som förekommer i samband med beviljande av invaliditetspension, men denna information är resultatet av individuella initiativ från enskilda företagsläkare snarare än svar på önskemål från institutionerna. Informationen har dessutom antingen förblivit inom företagshälsovården för internt bruk eller vidarebefordrats till administrationen men då inte följts upp(35). Ett förslag från en interinstitutionell medicinsk nämnd om att en epidemiologisk studie skulle göras fick inte den nödvändiga finansieringen, och en mer nyligen framförd idé från det gemensamma sjukförsäkringssystemet om att en studie skulle göras av personalens allmänna hälsotillstånd mötte motstånd från personalrepresentanter och vissa förvaltningar, med motiveringen att det saknades tillräckliga garantier i fråga om hur uppgifterna skulle kunna komma att användas.

51. När det gäller analysen av orsakerna till invaliditet togs ett beaktansvärt initiativ av parlamentets företagsläkare i Luxemburg. Han utarbetade femårsrapporter för perioden 1983-1998 som kan tjäna som förebild för vad som skulle kunna göras systematiskt för alla institutionerna. Dessa rapporter är fulla av information, bland annat om frekvensen av pensionering på grund av invaliditet och om de sjukdomar som förekommer i detta sammanhang, och där framläggs ett antal hypoteser om orsakerna till invaliditet samt rekommendationer om vilka typer av åtgärder man skulle kunna vidta, särskilt när det gäller arbetsorganisationen, arbetsmiljön och vissa aspekter av personaladministrationen.

52. Enligt dessa rapporter är arbetsorganisationen och den psykiska och sociala miljön väsentliga faktorer bakom stress och förlorad motivation. Dessa faktorer påverkar de anställdas hälsotillstånd och kan tänkas bidra till den stora andelen (omkring 50 %) fall av psykisk sjukdom bland de medicinska tillstånd som ligger till grund för invaliditetspension. Upplevelser av orättvis arbetsfördelning, utestängning från beslutsprocessen och tillkortakommanden på chefsnivån finns bland orsakerna till bristande tillfredsställelse i arbetet. Om en anställd lider av fysisk eller psykisk sjukdom kan dessa faktorer ha avgörande betydelse i den process som leder till invaliditetspension. Dessa problem drabbar i synnerhet anställda i de lägre tjänsteklasserna, som upplever att deras arbete inte värderas och uppmärksammas tillräckligt. Samma analys görs i stor utsträckning av företagsläkarna vid de andra institutionerna och av personalavdelningarna. Dessutom verkar denna analys få stöd av svaren på den enkät som revisionsrätten skickade till ett urval av tidigare anställda som får invaliditetspension (se punkt 2). I omkring en tredjedel av fallen sade nämligen de tidigare anställda att de hade varit missnöjda med den typ av arbetsuppgifter de utförde och/eller med de villkor under vilka de utförde uppgifterna, och i två tredjedelar av dessa fall uppgav de att detta hade varit en bidragande orsak till att de hade ansökt om eller gått med på invaliditetspension. Generellt skyllde de på överansträngning, snäva tidsramar och bristande personalresurser och materiella resurser samt - relativt ofta - ledningens roll med anknytning till dessa problem.

Tidig upptäckt, medicinsk-administrativ samverkan och alternativa åtgärder

53. På grund av de ovannämnda svagheterna i systemen för frånvarokontroll kan institutionerna inte systematiskt upptäcka tidiga tecken på att personer får försämrad hälsa och/eller börjar prestera sämre och därmed löper förhöjd risk. Därför kan de inte vidta lämpliga åtgärder (t.ex. förflyttning eller ändrad arbetsorganisation) i god tid, det vill säga medan det fortfarande är möjligt för företagshälsovården och administrationen att göra en samordnad insats för att undvika en kedja av händelser som ofrånkomligen leder till förflyttning från arbetsplatsen och därmed till invaliditetspension.

54. Svaren på en enkät som revisionsrätten skickade till ett urval av tidigare anställda tydde på att under dessa personers perioder av sjukledighet året innan invaliditetsförfarandet inleddes hade ungefär hälften av dem inte tillfrågats av de administrativa avdelningarna eller av sina överordnade om hur de mådde eller om de kunde återvända till arbetet. Detta tolkade de som ett allmänt ointresse för dem - just vid en tid då de upplevde svårigheter och sökte efter stöd och omtanke från institutionen i allmänhet och sina överordnade i synnerhet.

55. Den studie som gjordes av revisionsrättens medicinskt sakkunnige visade att handlingarna i de undersökta ärendena med några få undantag inte innehöll några tecken på att mer påtagliga åtgärder hade vidtagits på ett tidigare stadium med syftet att finna en alternativ lösning, och företagsläkarens förslag - oftast om byte av tjänst - hade i praktiken nästan aldrig följts upp. Alternativ till invaliditetspension erbjöds sällan eller alltför sent. En fjärdedel av personerna i urvalet av tidigare anställda med invaliditetspension skulle antagligen ha kunnat fortsätta arbeta om institutionen hade upptäckt och tagit itu med deras fall på ett tidigt stadium. Enkätsvaren bekräftar denna känsla: 20 % av de tidigare anställda trodde att de skulle ha kunnat fortsätta arbeta om de hade erbjudits en alternativ lösning. På grundval av detta uppskattar revisionsrätten att besparingar på omkring 10 miljoner euro i princip skulle kunna göras varje år i fråga om nettokostnaden för de invaliditetspensioner som beviljas under året, om man genomförde en policy som syftade till tidig upptäckt av och motåtgärder mot upprepad eller långvarig sjukfrånvaro.

Inledandet av invaliditetsförfarandet

56. Enligt artikel 59.1 i tjänsteföreskrifterna får institutionen hänskjuta ett ärende till invaliditetskommittén bara om den anställde har varit sjukledig i mer än tolv månader under en treårsperiod. Här måste man ställa den svåra frågan om det är en lagom lång period av tillfällig arbetsoförmåga som måste ha förflutit innan förfarandet inleds. För varje läkare med erfarenhet av socialtjänst och varje specialist på personalfrågor är det ett välkänt faktum att en person som har varit borta från arbetsmiljön en längre tid sällan kan komma tillbaka fullständigt, beroende på en kombination av medicinska, psykiska, tekniska eller sociala faktorer. Detta bekräftas av att nästan samtliga ärenden av den här typen leder till invaliditetspension. En granskning av det urval av ärenden som revisionsrättens medicinskt sakkunnige tillsänts för undersökning tyder på att en gräns på sex månaders frånvaro vore lämpligare, dels för att man skall kunna hantera de ärenden där samordnade insatser kan ge resultat och fortfarande är möjliga, dels för att personer som i själva verket aldrig kommer att återvända till permanent tjänstgöring inte under alltför lång tid skall få obefogade ekonomiska fördelar(36). Den information som revisionsrätten har tillgång till tyder också på att när invaliditetsförfarandet inleds på initiativ av en anställd sker detta i genomsnitt efter en frånvarotid på fem månader under en treårsperiod.

Nationella myndigheters och internationella organisationers system för invaliditetspension skiljer sig avsevärt från varandra när det gäller längden på den period av arbetsoförmåga som måste ha förflutit innan förfarandet kan inledas på myndighetens eller organisationens initiativ. Jämfört med gemenskapens system är perioden kortare i Tyskland (tre månader under en sexmånadersperiod) och vid EBRD (sex månader). Vid Internationella arbetsorganisationen (ILO) (18 månader under en fyraårsperiod) liknar villkoren mer gemenskapssystemets(37).

57. Dessutom förhåller det sig så att medan de minsta institutionerna (domstolen och revisionsrätten) hänskjuter ärendena till invaliditetskommittén så snart gränsen på tolv månaders frånvaro uppnås, är det vanligt med förseningar vid de största institutionerna. I det undersökta urvalet hade invaliditetsförfarandet inletts efter mer än fjorton månaders frånvaro i 20 % av fallen vid kommissionen och i 38 % av fallen vid parlamentet; i genomsnitt var den sammanlagda frånvaroperioden omkring sjutton månader(38).

Invaliditetskommittén

Tillsättandet

58. En egenskap vad gäller gemenskapens system som gör detta ganska tungrott jämfört med andra invaliditetssystem (se nedan) är att två av de tre läkare som utgör invaliditetskommittén inte utses av den organisation som finansierar pensionen. Dessa båda är den läkare som företräder den anställde och den tredje läkare som utses genom överenskommelse mellan den förstnämnde läkaren och den läkare som företräder institutionen.

De offentliga förvaltningarna i de besökta medlemsstaterna gör på följande sätt:

I Österrike låter "Bundespensionsamt" göra två läkarundersökningar som vardera utförs av en ensam läkare. I Tyskland avges det medicinska utlåtandet av förvaltningens företagsläkare. I Storbritannien avges utlåtandet av "Medical Services Advice Board", i Sverige av pensionssystemets läkare och vid EBRD av försäkringsbolagets läkare. Vid FN lämnar personalpensionskommittén - som består av representanter för personalen, administrationen och medlemsstaterna - en rekommendation som bygger på en medicinsk rapport från den gemensamma företagshälsovården. I Frankrike yttrar sig det berörda ministeriets "Commission de réforme" - som består av avdelningschefen, controllern, två personalrepresentanter och den medicinska kommitténs tre läkare. Den berörda avdelningens företagsläkare får studera handlingarna i ärendet, redovisa sina synpunkter och vara närvarande vid mötet i "Commission de réforme", där han har en rådgivande roll. Därutöver kan denna "Commission de réforme" välja att höra de läkare som utsetts av den anställde och av administrationen(39).

59. Samarbetsviljan hos den anställde, som måste utse en av medlemmarna i invaliditetskommittén, föreföll vara bristfällig i vissa fall där förfarandet inletts på initiativ av institutionen. I själva verket visade det sig att det i det granskade urvalet tog i genomsnitt 50 dagar innan invaliditetskommittén kunde sammanträda i de fall där begäran hade kommit från den anställde, men dubbelt så lång tid i de fall där det var institutionen som hade tagit initiativet(40). I 20 % av fallen tog det i genomsnitt mer än sex månader.

60. Att så är fallet kan i viss mån förklaras av att de berörda journalerna i väsentlig grad rör psykisk sjukdom, att det i vissa fall kan finnas en konflikt med institutionen och att den tidigare anställde får full lön medan han är sjukledig.

61. Tidsåtgången kan också bero på svårigheter för institutionens företagsläkare och den läkare som utsetts av den anställde att enas om valet av den tredje läkaren. Företagsläkarna nämnde att de ganska ofta tvingades motsätta sig förslag som avsåg läkare med en känd benägenhet att konstatera invaliditet. Slutligen uppstår det förseningar även på grund av att det ofta är svårt att samla de tre läkarna.

62. Den studie som gjorts av revisionsrättens medicinskt sakkunnige föranleder trots detta slutsatsen att man i samtliga ärenden som ingick i urvalet hade gjort ett mycket lämpligt val av tredje medlem i invaliditetskommittén med avseende på den berörde läkarens yrkeskunnande och renommé, oberoende gentemot parterna, förtrogenhet med rådgivningsarbete och kunskaper inom de medicinska specialområden som arbetet i fråga berörde.

Underlaget för yttrandena

63. Som anges i punkt 1 var ett av målen för granskningen att kontrollera att invaliditetspension beviljas bara i de fall där invaliditet har konstaterats på ett korrekt sätt. Revisionsrättens medicinskt sakkunnige konstaterade att yttrandena i alla 63 ärendena i det urval som han studerade byggde på ett tillräckligt och lämpligt arbete som visade att det fanns ett (för en läkare) tydligt och begripligt samband mellan bedömningsresultaten och invaliditetskommitténs slutsatser. Yttrandena var systematiskt uppbyggda och understöddes av uppgifter om diagnosen på och utvecklingen av sjukdomstillståndet, om prognosen för bättring eller tillfrisknande, eller - i motsatt fall - om sannolikheten för (eller vissheten om) att orsakerna till arbetsoförmågan skulle bestå. I yttrandena beaktades både de medicinska aspekterna och de aspekter som rörde den anställdes integration i sin arbetsmiljö - dock med förbehåll för de begränsningar för invaliditetskommitténs arbete som beskrivs i punkt 47. Studien avslöjade inte något fall där invaliditetspension var uppenbart obefogad; i två fall föreföll det visserligen kunna diskuteras hur allvarligt sjukdomstillståndet var och i vilken mån det medförde arbetsoförmåga, men detta är inte onormalt med tanke på det spelrum som måste finnas vid alla bedömningar av det aktuella slaget.

64. Icke-psykiatriska tillstånd konstaterades med hjälp av lämpliga test, som gav ett gott underlag för en korrekt och exakt diagnos. Yttrandena byggde på en normal rådgivningsmetod, som tillämpades korrekt och gav ett gott underlag för ett tillförlitligt och reproducerbart yttrande som var oklanderligt formulerat. Också när det gäller de psykiatriska tillstånden stöder handlingarna i ärendena diagnosen, och de medger en bedömning av tillståndets relativa svårighetsgrad.

Beslutet om invaliditet

65. När invaliditetskommittén har fastslagit att en anställd uppfyller villkoren för invaliditet, pensioneras denne automatiskt den sista dagen i den månad under vilken tillsättningsmyndigheten fattar beslut om att han är permanent oförmögen att utföra sina uppgifter, och hans rätt till invaliditetspension gäller från och med den första dagen i den kalendermånad som följer efter den kalendermånad under vilken beslutet fattas. I nästan 25 % av ärendena i urvalet kunde revisionsrätten konstatera att tillsättningsmyndigheten hade dröjt med att fatta sitt beslut, varvid den anställdes pensionering på grund av invaliditet i onödan hade försenats med en månad.

Läkarundersökningar efter beviljandet av invaliditetspension

66. Enligt tjänsteföreskrifterna (artikel 15 i bilaga VIII) kan institutionen med jämna mellanrum låta läkarundersöka en tidigare tjänsteman som mottar invaliditetspension och ännu inte har fyllt 60 år, för att försäkra sig om att han fortfarande uppfyller villkoren för att vara berättigad till pensionen.

67. Hur ofta sådana kontroller skedde varierade markant mellan institutionerna. Domstolen och revisionsrätten låter systematiskt undersöka sina tidigare anställda vartannat år, utom i de fall där invaliditetskommittén anser att sådana undersökningar inte behövs eftersom sjukdomen är obotlig. Vid kommissionen sker undersökningar så ofta som invaliditetskommittén föreskriver - oftast varje eller vartannat år. Vid rådet görs en enda undersökning, som äger rum mellan ett och ett halvt och tre år efter beviljandet av invaliditetspension, och detta bara i en liten andel av fallen (omkring 17 % enligt företagsläkaren). Medicinska kontroller av den här typen är sällsynta vid parlamentet.

68. I det urval som studerades av revisionsrättens medicinskt sakkunnige hade invaliditetskommittén i 60 % av fallen(41) valt att inte göra läkarundersökning obligatorisk. Invaliditetskommittéernas beslut var i samtliga fall motiverade med lämpliga överväganden rörande den berördes tillstånd och prognos. I de fall där kommittén hade krävt läkarundersökning hade denna utförts på ett korrekt sätt och slutsatserna av undersökningen var välgrundade.

69. Den möjlighet till läkarundersökning som personalföreskrifterna medger innebär i praktiken inte någon möjlighet att undanröja invaliditetstillståndet. I själva verket är det mycket sällsynt att en person vars invaliditet avbryts kan återgå i tjänst på ett framgångsrikt sätt. Av de skäl som nämns i punkt 56 brukar de sällsynta fall där en tidigare anställd börjar arbeta igen nästan alltid sluta med att den berörde efter relativt kort tid får invaliditetspension.

Utkastet till reform av systemet

70. Inom ramen för den föreslagna reformen av tjänsteföreskrifterna har kommissionen lagt fram en serie förslag med syftet att göra invaliditetspension mindre ekonomiskt lockande. Dessa förslag är väsentligen identiska med de förslag som redovisades 1989 i Caston-rapporten (se punkterna 16 och 17):

a) Invaliditetspensionen ersätts med ett invaliditetstillägg som när mottagaren uppnår pensionsåldern (mellan 60 och 65 års ålder, då den maximala procentsatsen uppnås) ersätts av en avgångspension.

b) Invaliditetstillägget beräknas som 70 % av grundlönen i stället för att baseras på den procentsats för avgångspension som den tidigare anställde skulle bli berättigad till vid 65 års ålder om han förblev i aktiv tjänst fram till den åldern.

c) Möjligheten att flyttas upp i löneklass under invaliditetsperioden avskaffas.

d) Existensminimum sänks från 120 % till 100 % av grundlönen för en tjänsteman i första löneklassen i den lägsta lönegraden.

e) Förbud mot att addera ersättningar införs: invaliditetstillägget skall minskas med den del av förvärvsinkomsten som överstiger den slutliga totallönen då den tidigare anställde var i aktiv tjänst.

f) Den som erhåller invaliditetstillägg skall betala pensionsavgifter baserade på tilläggsbeloppet.

g) Avgångspensionen beräknas utifrån den sista grundlön som den berörde erhöll under sin anställning.

71. Enligt revisionsrättens uppfattning skulle dessa åtgärder resultera i en minskning med omkring 25 % av den sammanlagda nettokostnaden för de invaliditetspensioner som beviljas varje år. Med dagens pensioneringstakt skulle denna kostnad minska från omkring 74 miljoner euro (se punkt 43) till omkring 55 miljoner euro. Revisionsrätten uppskattar vidare att åtgärderna skulle leda till en genomsnittlig minskning med omkring 10 % av beloppet för den invaliditetspension som utbetalas till tidigare anställda; effekten skulle bli större för anställda i kategorierna C och D som erhåller ett belopp motsvarande existensminimum, vilket skulle sänkas med omkring 14 %.

72. Ändringen av regeln om existensminimum skulle kunna förväntas resultera i besparingar på omkring 2 miljoner euro i fråga om nettokostnaden för de invaliditetspensioner som beviljas varje år. För de berörda mottagarna skulle ändringen medföra en sänkning med omkring 6 % av det sammanlagda pensionsbelopp som de erhåller. Syftet med denna åtgärd är att skapa rättvisare villkor för de anställda som fortsätter att arbeta fram till den normala pensionsåldern och dessutom att se till att arbete blir ekonomiskt mer fördelaktigt än invaliditet och därigenom skapa incitament för de anställda att fortsätta att arbeta. I vissa fall kommer minimibeloppet för invaliditetspension dock fortfarande att vara högre än avgångspensionen.

73. Kommissionen diskuterade inte frågan med institutionernas företagsläkare, trots att det är de som har den viktigaste rollen inom systemet, och underlät dessutom att beakta de icke-ekonomiska faktorerna, vilka - som revisionsrätten har visat i denna rapport - är de som har den största effekten. Invaliditetsproblemet är både ett mänskligt och ett ekonomiskt problem. Den föreslagna reformen tar ingen hänsyn till de åtgärder som borde ha vidtagits i förväg, inom ramen för en policy för det förebyggande arbetet (arbetsvillkor, informationskampanjer, övervakning av frånvaro, rörlighet m.m.), och inte heller till de åtgärder som bör vidtas i efterhand, som del i en policy för rehabilitering eller ändrade arbetsförhållanden (deltidsarbete, justering av arbetstiden m.m.), med syftet att uppmuntra anställda med dålig hälsa att fortsätta arbeta under rimliga villkor, utan att det behöver bli nödvändigt att begära invaliditetspension för dem.

SLUTSATSER

74. De främsta slutsatserna av granskningen är följande:

a) De invaliditetspensioner som beviljas varje år motsvarar en sammanlagd nettokostnad i storleksordningen 74 miljoner euro, med en genomsnittlig nettokostnad per fall av invaliditet på omkring 370000 euro (punkt 43).

b) I samtliga granskade fall av pensionering på grund av invaliditet hade invaliditet konstaterats på ett korrekt sätt (punkt 63).

c) Institutionerna har inte utvecklat någon övergripande policy för administrationen av frånvaro och invaliditet, beroende på att den högsta ledningen inte har visat prov på tillräckligt engagemang (punkterna 21 och 41).

d) Administrationssystemen var behäftade med vissa brister på olika områden, och frånvaro- och invaliditetsärenden behandlades enbart från medicinsk synpunkt (punkterna 20-40 och 44-54).

e) Ekonomiska besparingar skulle kunna göras genom lämpliga administrativa åtgärder för prevention, tidig diagnostisering och behandling (punkt 55).

75. Revisionsrättens granskning avslöjar en sammansatt bild. Å ena sidan har frekvensen av pensionering på grund av invaliditet varit stabil de senaste femton åren, och ökningen av antalet beviljade invaliditetspensioner skulle kunna förklaras med att de anställda inom institutionerna har blivit fler och äldre. Revisionsrättens medicinskt sakkunnige anser att invaliditetspension beviljas på ett befogat sätt och att arbetet i invaliditetskommittéerna är tillräckligt och lämpligt för att man skall kunna bedöma om ett visst sjukdomstillstånd faktiskt föreligger, hur allvarligt det är och i vilken mån det medför arbetsoförmåga. Å andra sidan är det i vissa lönegrader vanligare med invaliditetspension än normal pension. Rapporter från institutionernas företagsläkare och undersökningar bland personer med invaliditetspension avslöjar att frustration i arbetsmiljön ofta är en väsentlig faktor bakom förlusten av motivation hos anställda som sedermera pensioneras på grund av ohälsa. En betydande del av antalet beviljade invaliditetspensioner skulle dessutom kunna undvikas om man i god tid vidtog lämpliga administrativa åtgärder för att förebygga och i ett tidigt skede behandla medicinska problem och de problem på arbetet som har samband med dessa.

76. Brister konstaterades vad gäller den övergripande policyn och de övergripande administrationssystemen för sjukfrånvaro, vilka generellt lider av bristande tydlighet och samordning mellan de olika berörda avdelningarna, bristande resurser och olämpliga datasystem för förvaltning samt ett antal hinder som härrör från tjänsteföreskrifternas bestämmelser. Avsaknaden av medicinsk-administrativ samverkan i hanteringen av frånvaro som beror på långvarig och/eller upprepad sjukdom medför, i kombination med den låga prioritet som ges åt strävan att i god tid finna alternativa lösningar, att det är relativt lätt att sätta igång en process som oundvikligen leder till förflyttning från arbetsplatsen och pensionering på grund av invaliditet. I stor utsträckning behandlas invaliditetsärenden enbart från medicinsk synpunkt, eftersom de avdelningar som ansvarar för personaladministration och de avdelningar som de berörda anställda tillhör inte engagerar sig i processen och över lag begränsar sig till att behandla invaliditetsärenden med rent administrativa medel.

77. Ofta förekommande förseningar när det gäller inledandet av förfarandet för pensionering på grund av invaliditet och under loppet av en väsentlig del av detta förfarande medför en betydande budgetkostnad och ett betydande missbruk av personalresurser. Detta beror främst på att det ofta är svårt att tillsätta och sammankalla en invaliditetskommitté för vilken gäller att två av de tre medlemmarna utses av den anställde eller genom överenskommelse med denne. Dessutom konstaterades det att det ofta tar alltför lång tid för förvaltningen att fatta beslut om att en anställd skall beviljas invaliditetspension.

78. Tjänsteföreskrifternas bestämmelser om läkarundersökningar efter beviljandet av invaliditetspension är i teorin tillfredsställande, men i praktiken har de ingen märkbar effekt eftersom det är ytterst sällsynt att resultatet blir en framgångsrik återgång i tjänst, det vill säga att den berörde verkligen börjar arbeta igen och fortsätter att göra så under längre tid. En person vars hälsotillstånd försämras, i synnerhet när det rör sig om psykiska problem, och som är frånvarande från arbetsmiljön under längre tid kan sällan återvända till arbetet på ett framgångsrikt sätt; med ytterst få undantag är invaliditet alltid ett slutgiltigt tillstånd.

79. Som en del i utkastet till reform av tjänsteföreskrifterna har kommissionen lagt fram förslag som begränsar sig till de ekonomiska aspekterna av systemet för invaliditetspension och som väsentligen är en omarbetning av de förslag som lades fram 1989 och sedan drogs tillbaka. När kommissionen lade fram de nya förslagen hade den inte gjort någon utvärdering av systemet i dess helhet för att ta reda på vilka faktorer som påverkar invaliditetsfenomenet, och den hade inte heller låtit institutionernas företagsläkare delta i det preliminära utredningsarbetet, trots att företagsläkarna för närvarande spelar huvudrollen i processen och hade kunnat ge ett nyttigt bidrag genom att vidga området för översynen.

REKOMMENDATIONER

80. Institutionerna behöver utveckla en övergripande policy i fråga om sjukfrånvaro och invaliditet som baseras på resultatindikatorer, som åtnjuter starkt stöd från den högsta ledningen, som har en tydlig fördelning av roller och ansvarsområden, som kännetecknas av god medicinsk-administrativ samverkan och som innebär att omsorgsfull och resursintensiv uppmärksamhet ägnas behoven hos de anställda som behöver stöd. Denna policy bör vara inriktad både på de åtgärder som skall vidtas på ett tidigt stadium, i form av förebyggande insatser där hänsyn tas till arbetsorganisationen och arbetsvillkoren, och på de åtgärder som krävs på ett senare stadium för att bidra till rehabiliteringen och uppmuntra anställda med dåligt hälsotillstånd att arbeta vidare under rimliga förhållanden.

81. Även om medicinska frågor uppenbart är relevanta i sammanhanget är denna policy i första hand ledningens ansvar. Cheferna måste därför göras medvetna om sina roller och ansvarsområden, och de bör få nödvändig vägledning och utbildning. Ett ändamålsenligt informations- och övervakningssystem bör inrättas åt ledningen, så att man dels i tid kan upptäcka frånvaromönster och fall av pensionering på grund av invaliditet som inger oro, dels kan vidta lämpliga åtgärder. Institutionerna bör följa hur systemet fungerar genom att utarbeta årsrapporter.

82. Det kan behöva övervägas ändringar i tjänsteföreskrifterna med syftet dels att förbättra möjligheterna att hantera situationer där en anställd förhindrar en läkarundersökning eller avsiktligt underlåter att infinna sig till en sådan, dels att få till stånd en enklare och snabbare mekanism för överklagande och skiljeförfarande i de fall där den undersökande läkarens slutsatser ifrågasätts. När det gäller reglerna om invaliditet kan det vara lämpligt att se över den period av sjukledighet som krävs innan institutionen kan inleda förfarandet, liksom behovet av läkarundersökningar efter pensioneringen eller villkoren för sådana undersökningar. En ändring av invaliditetskommitténs sammansättning bör också utredas, och man bör överväga att skapa en mer permanent och interinstitutionell struktur.

Revisionsrätten har antagit denna rapport vid sitt sammanträde i Luxemburg den 27 februari 2003.

För revisionsrätten

Juan Manuel Fabra Vallés

Ordförande

(1) Följande riskfaktorer beaktades:

- Ingen vedertagen allvarlig sjukdom enligt reglerna för det gemensamma sjukförsäkringssystemet (JSIS).

- Inget större kirurgiskt ingrepp.

- Låg nivå på den ersättning för sjukvårdskostnader som utbetalats genom JSIS under de två åren närmast före beviljandet av invaliditetspensionen.

- Anställda som antingen varit föremål för en administrativ utredning, ett disciplinärt förfarande eller ett förfarande avseende bristande arbetsinsats, eller fått betyget otillräcklig i sina personalrapporter.

- Beviljande av pension motsvarande existensminimum.

- Fall där den avgångspension som den berörde skulle ha fått vid 60 års ålder baseras på en procentsats som är lägre än den maximala.

(2) Svarsfrekvensen för denna enkät var 57 %.

(3) Revisionsrätten har redovisat resultaten av detta på ett sådant sätt att ingen överträdelse av sekretessreglerna för medicinska uppgifter har skett; rapporten från den medicinskt sakkunnige innehåller ingen information som skulle kunna göra det möjligt att koppla samman en identifierbar person och ett sjukdomstillstånd.

(4) Österrike, Frankrike, Tyskland, Storbritannien och Sverige.

(5) Europeiska investeringsbanken (EIB), Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling (EBRD), Internationella arbetsbyrån (ILO) och Världshälsoorganisationen (WHO), Förenta nationernas gemensamma personalpensionsfond (FN).

(6) Rådets förordning (EEG, Euratom, EKSG) nr 259/68 (EGT L 56, 4.3.1968, s. 1), senast ändrad genom rådets förordning (EG, EKSG, Euratom) nr 1986/2001 (EGT L 271, 12.10.2001, s. 1).

(7) Invaliditetstalet kan definieras som det antal anställda som varje år beviljas pension på medicinska grunder delat med det totala antalet tjänstemän och tillfälligt anställda vid kommissionen.

(8) Kommissionsanställda utgör omkring 75 % av dem som erhåller invaliditetspension.

(9) För kategorierna A/LA och B tillämpas regeln om existensminimum bara i de sällsynta fall där invaliditet inträder efter en relativt kort anställningstid.

(10) 30 % för Tyskland år 2000 (Daten und Schlussfolgerungen zum Zweiten Versorgungsbericht der Bundesregierung, Bundesministerium des Innern, 12 september 2001), 60 % åren 1998-1999 för FN enligt information som erhölls under besöket vid FN:s gemensamma personalpensionsfond.

(11) EGT C 316, 12.12.1988, s. 151.

(12) SEK(2001) 1128 slutlig (rapport fogad till förslag nr 17/2001 om anslagsöverföring för att täcka utgifter för extraanställd personal).

(13) Sjukfrånvaro anges i kalenderdagar. I regel mäts sjukfrånvaron under en referensperiod av ett kalenderår och uttrycks som ett genomsnittligt frånvarotal i procent för hela populationen under det året (antalet frånvarodagar delat med 365).

(14) Räknat på 205 arbetsdagar per år.

(15) Intervjuer gjordes vid tre generaldirektorat.

(16) Artikel 15 i ILO-konvention nr 161 säger följande: Företagshälsovården skall informeras om förekomst av ohälsa bland arbetstagare och arbetsfrånvaro av hälsoskäl för att kunna fastställa om det finns något samband mellan orsakerna till ohälsan eller frånvaron och eventuella hälsorisker på arbetsplatsen. Företagshälsovårdspersonal skall inte åläggas av arbetsgivaren att intyga frånvaroorsaker.

(17) I Luxemburg sägs följande i artikel 12 i lagen av den 17 juni 1994 om företagshälsovård: Le médecin du travail exerce sa fonction en toute indépendance professionnelle par rapport à son employeur et aux travailleurs. En aucun cas le médecin ne peut vérifier le bien-fondé des congés de maladie. La fonction de médecin du travail est incompatible avec l'exercice libéral de la profession. [Företagsläkaren skall i sin tjänsteutövning åtnjuta fullständigt professionellt oberoende från sin arbetsgivare och från arbetstagarna. Läkaren får under inga omständigheter intyga att sjukfrånvaro är befogad. Tjänstgöring som företagsläkare kan inte kombineras med extern yrkesverksamhet. - Revisionsrättens översättning.]

(18) EGT L 183, 29.6.1989.

(19) Av dessa orsaker beslutade dessutom parlamentets företagsläkare i Luxemburg nyligen att inte längre intyga att sjukfrånvaro är befogad.

(20) Sedan slutet av 2000 har kommissionen anlitat ett utomstående företag för kontroller i hemmet.

(21) Dessutom måste det noteras - även om detta saknar inverkan när det gäller invaliditet - att korta frånvaroperioder i stor utsträckning undgår kontrollerna, bl.a. de frånvaroperioder på mindre än tre dagar för vilka det saknas läkarintyg. Detta innebär en risk för missbruk av en tidsgräns som av vissa skulle kunna tolkas som en rätt till tolv dagars extra ledighet per år.

(22) De perioder som anges i dessa interna regler är följande:

- Kommissionen: ingen bestämd period (så snart som möjligt).

- Parlamentet: senast den fjärde kalenderdagen.

- Rådet: senast den sjätte arbetsdagen.

- Domstolen: inga skrivna regler; i allmänhet senast efter en vecka.

- Revisionsrätten: ingen bestämd period; i allmänhet senast vid återgången i tjänst.

(23) I synnerhet mål T-36/96, Gaspari mot parlamentet - dom av den 10 juli 1997.

(24) De förenade målen T-110/99 och T-260/99, F. mot parlamentet - dom av den 13 december 2000.

(25) Fonctionnaires et stagiaires de l'Etat, Protection sociale contre les risques maladie et accidents de service (cirkulär av den 30 januari 1989).

(26) Mål T-171/98, Biasutto mot rådet - dom av den 22 februari 2000.

(27) Ett exempel: Detta skiljeförfarande tog elva månader i ett ärende vid domstolen.

(28) Fonctionnaires et stagiaires de l'Etat, Protection sociale contre les risques maladie et accidents de service (cirkulär av den 30 januari 1989).

(29) Skattningen bygger på information från kommissionens databas Sysper, som innehåller personuppgifter om aktiv och pensionerad personal.

(30) Nettokostnaden för ett fall av invaliditet definieras i denna rapport som den försäkringstekniska nettoeffekten (utgifter minus intäkter) på gemenskapens budget av beviljandet av en invaliditetspension. Denna effekt är lika med den försäkringstekniska skillnaden mellan å ena sidan budgetkostnaden netto för pensionering på grund av invaliditet (dvs. kostnaden för en invaliditetspension plus lönen till den person som rekryteras som ersättare till mottagaren av invaliditetspensionen) och å andra sidan budgetkostnaden netto om den berörde anställde hade fortsatt en normal karriär (dvs. den lön som den anställde skulle ha erhållit fram till den normala pensionsåldern plus hans avgångspension och lönen till hans ersättare från och med hans pensionering).

(31) Fonctionnaires et stagiaires de l'Etat, Protection sociale contre les risques maladie et accidents de service (cirkulär av den 30 januari 1989).

(32) Information som erhölls vid besöket vid Arbetsgivarverket i Sverige.

(33) Psykiska sjukdomar svarar för nästan hälften av invaliditetsfallen inom EU-institutionerna.

(34) Exempel på sådana icke-medicinska aspekter är graden av tillfredsställelse i arbetet, kvaliteten på relationerna med kollegerna och förmågan att använda ny teknik.

(35) En läkare vid kommissionen i Bryssel har sedan 1997 löpande fört statistik över de medicinska orsakerna till invaliditet, men denna statistik cirkuleras inte till andra avdelningar. Sedan 1999 har rådets företagsläkare redovisat liknande årlig statistik för förvaltningen; åtgärder övervägs.

(36) Nämligen att de fortsätter att uppbära full lön.

(37) Information som erhållits under besöken.

(38) Det var inte möjligt att göra motsvarande skattningar för rådet, eftersom man där inte tillhandahöll de nödvändiga uppgifterna.

(39) Information som erhållits under besöken.

(40) Denna skillnad är dock delvis oundviklig: när förfarandet inleds på initiativ av den anställde uppger denne oftast omedelbart - i samband med ansökan - namnet på den läkare som företräder honom.

(41) 38 av 63 fall.

Institutionernas svar

SVAR FRÅN EUROPEISKA UNIONENS RÅD

Revisionsrättens rapport om EU-institutionernas system för invaliditetspension föranleder inga kommentarer från rådets sida.

EUROPAPARLAMENTETS SVAR

1 och 2. Syfte och tillvägagångssätt

Efter en grundlig undersökning av 127 av de svåraste fallen (förtidspension som beviljats av psykiska skäl) och efter att en av revisionsrätten utsedd expert kontrollerat 63 av dessa fall, har man glädjande nog inte hittat belägg för att förtidspensioner har beviljats felaktigt eller istället för andra åtgärder. Parlamentet välkomnar även att man i rapporten betonar vikten av bättre kontroll och förebyggande åtgärder som det bästa sättet att bemöta detta svåra problem.

10-14. Statistik och analys

I rapporten framhålls att andelen C- och D-tjänstemän som slutar sin anställning med förtidspension är hög, både relativt och i absoluta tal, och att en iögonfallande stor del av denna personal utnyttjar bestämmelserna om minimiinkomst. När man tittar närmare på dessa siffror är det inte helt klart om man i rapporten syftar på sådana effekter som nämnts ovan (se punkterna 1 och 2 ovan). Om detta verkligen är fallet kommer parlamentet upprepa sin ståndpunkt att så länge som granskningen visar att förtidspension har tilldelats på ett riktigt sätt i alla personalkategorier bör man bortse från detta. De medicinska huvudorsakerna till förtidspensionering (se punkt 14) visar att EU-institutionerna långt ifrån har möjlighet att verkligen påverka dessa orsaker (exempelvis sådant som inte har med arbetet att göra).

21-23. Allmän policy och samordning

Parlamentet godtar utan invändningar synpunkterna i rapporten (punkt 22) om behovet av att fastställa korrekta rutiner och de olika aktörernas och enheternas roller. Dessa principer i kombination med ett nära samarbete med de anställdas avdelningar utgör grunden för de förändringar som föreslås för systemet för att hantera frånvaro (se svar till punkterna 30-34 nedan). Men det är inte helt korrekt att påstå (punkt 23) att ansvarsfördelningen är otydlig vid beslut om läkarundersökning av frånvarande personer. I parlamentets fall ligger frågan på chefen för personalavdelningen, som agerar på eget initiativ, på rekommendation av företagshälsovården eller på begäran av generaldirektören för den avdelning där den sjukskrivne arbetar. Det finns ingenting som tyder på att de inblandade inte är fullt införstådda med dessa rutiner.

28. Datasystem

Generaldirektoratet för personal är för närvarande i högsta grad delaktig i förberedelserna för att köpa in ett heltäckande, välfungerande och modernt personaladministrativt datasystem med information för alla avdelningar. När systemet är installerat kommer man att kunna komma till rätta med de problem som tagits upp i rapporten, inklusive dagens oförmåga att hålla reda på sjukdagar som infaller på andra dagar än arbetsdagar.

30-34. Läkarundersökningar

Som anges i rapporten utförs läkarundersökningar av kontraktsanställda läkare som anställts särskilt för detta ändamål, både i Luxemburg och i Bryssel, där 60 respektive 21 undersökningar genomfördes 2001 (kontroller gjordes även tidigare, men det saknas statistik för dessa år).

Idag arbetar dessa läkare under överinseende av parlamentets företagsläkare och i rapporten tar man upp problemet med att läkarna har flera oförenliga roller (punkt 32) och att det nuvarande systemet strider mot internationella normer på området. På parlamentets generaldirektorat för personal är man medveten om detta och arbetar för närvarande med att göra en rad förändringar som skulle göra mycket för att lösa detta och andra problem som uppmärksammas och kritiseras i rapporten. Dessa reformer skulle innefatta:

- Överföring av allt ansvar för läkarundersökningar, inklusive ansvaret för de undersökande läkarna, från läkarmottagningen till personalavdelningen.

- Förbättrade rutiner för hantering av läkarintyg, som eventuellt bör skötas av personalavdelningen och inte som idag av läkarmottagningen.

- Noggranna kontroller vid frånvarokontoret av sjukfrånvaro för att tidigt upptäcka problem och vidta rätt åtgärd.

- Nära samarbete med avdelningen för socialfrågor på ett tidigt stadium för att upptäcka problemfall. Avdelningen för socialfrågor skall ha huvudansvaret och tillsammans med läkaren och eventuellt andra avdelningar, se till att lämpliga åtgärder vidtas, till exempel rekommendationer och synpunkter till tillsättningsmyndigheten.

Detta system skall fungera inom ramen för ett nära samarbete mellan GD Personal och den anställdes avdelning. Avsikten är inte endast att lösa problemet med oförenliga roller som berörts tidigare, utan att skapa rutiner där allas roller är tydliga och som uppmuntrar noggrann kontroll och tidig upptäckt av problem. Detta är frågor som revisorerna med rätta har ansett vara viktiga. Vi hoppas att ett system som grundas på dessa principer kan börja användas i början av 2003 och att det även kan leda till att förtidspensioneringskommittéerna kan sammankallas snabbare när så krävs och att deras rekommendationer genomförs snabbare.

35 och 36. Tidsfrister för inlämning av läkarintyg

I Europaparlamentets bestämmelser anges att läkarintyg skall lämnas in dag fyra i frånvaroperioden. Det är en relativt kort tidsfrist och i praktiken går vanligen längre tid innan man vidtar åtgärder för att fastställa sjukdom och vidta åtgärder för att ta itu med situationen. Detta betyder vanligen att frånvarokontoret tar kontakt med företagsläkaren för att kontrollera om ett läkarintyg är på väg och sedan med den anställdes avdelning för att kontrollera om de har information som kan förklara eventuella oklarheter. Den sista utvägen som vidtas när det inte finns någon rimlig förklaring eller inget läkarintyg är på väg är att efter kontakt med chefen för personalavdelningen dra av motsvarande frånvarodagar från den anställdes semester (eller lön) och skicka den anställde ett brev som informerar om denna åtgärd. I praktiken skulle ett sådant beslut omprövas om ett läkarintyg lämnas in senare och man får en rimlig förklaring till dröjsmålet.

Som revisorerna påpekar, ifrågasätts oundvikligen med ett sådant system parlamentets förmåga att genomföra läkarkontroller tidigt nog (när detta annars vore lämpligt - säkerligen i en minoritet av fallen). Å andra sidan skulle alla försök att till varje pris tillämpa bestämmelsen om läkarintyg från dag fyra vara av värde. Hur som helst minskar de i betydelse på grund av Förstainstansrättens beslut i fallen T-110/99 och T-260/99 (att det är i sin ordning att lämna in läkarintyg senare). Möjliga förslag till lösningar på detta problem kommer därför att behandlas i samband med andra aspekter av detta domslut (se nedan).

37-40. Kontrollrätt

Som påpekas i rapporten, har det domslut från Förstainstansrätten som nämns ovan smulat sönder EU-institutionernas oomstridda (om än numera till stor del teoretiska) rätt att kräva läkarundersökning på samma sätt som rätten att tillämpa bestämmelserna om krav på snabbt inlämnande av läkarintyg undergrävs, om resonemanget ovan stämmer.

Samtidigt som man försöker att finna en utväg från detta dilemma - som, vilket revisorerna påpekar, riskerar att göra det mycket svårt att ta itu med den lilla minoritet som är fast beslutna att utnyttja systemets svagheter - är det viktigt att förstå att man i praktiken har frångått ett system där man utgår från att frånvaron är otillåtlig om den anställde inte lämnar in läkarintyg. Kravet på läkarintyg är i sig inte undergrävt, och inte heller möjligheten att vidta andra disciplinära åtgärder. Problemet är självklart att alternativet - att vidta formella disciplinära åtgärder - är ganska otympligt och svårt att tillämpa genomgående. Även om kravet att lämna in läkarintyg tillämpas och efterföljs, motverkas det, vilket revisorerna påpekar (punkt 39), ytterligare av det tungrodda systemet för att lösa tvister mellan den undersökande och den behandlande läkaren.

I sådana fall är det klart att EU-institutionerna måste lita mindre till standardrutiner, som exempelvis intyg om otillåten frånvaro som berörts tidigare, och mera på sådana administrativa system som föreslås ovan. Då skulle det vara möjligt att, med samma kraft som endast realistiskt sett kan ägnas ett fåtal fall, upptäcka och komma till rätta med de mest flagranta fallen, trots att rutinerna är tidsödande och krångliga. En sådan strategi skulle säkerligen inte vara enkel och knappast ge snabba resultat. Men om dessa åtgärder genomfördes med kraft skulle deras pedagogiska effekt på hela personalen bli stor.

47. Hur man hanterar långvarig arbetsoförmögenhet

Som revisorerna påpekar är den nuvarande sättet att hantera arbetsoförmögenhet främst en medicinsk fråga. Åtgärderna som skall bemöta punkterna 30-34 i rapporten skall bland annat motverka denna tendens. Den roll som man tänker ge särskilt avdelningen för socialfrågor bör göra det möjligt att fatta beslut i enskilda fall utifrån en större sammanvägning av bedömningar, så att man undanröjer problemen med de teoretiska referenser som rapporten hänvisar till.

48-55. Kontroll, orsaksanalys och motåtgärder

Parlamentets företagsläkare har gjort ett bra arbete med att kontrollera arbetsoförmögenhet och dess orsaker. Förslagen till åtgärder som svar på punkterna 30-34 ovan kommer att leda till förbättrad kontroll, tidig upptäckt och åtgärder för att lösa de problem som det talas om i rapportens punkter 53-55, och är ett svar på företagsläkarens oro. Ett antal andra åtgärder har också vidtagits, bland annat:

- Man har utsett två psykologer som skall arbeta på läkarmottagningen i Bryssel. En liknande åtgärd planeras för Luxemburg.

- Inom avdelningen för socialfrågor har man inrättat en enhet som skall analysera orsaken bakom upprepad eller långvarig sjukfrånvaro, och kontakta berörda anställda för att lösa deras problem.

- På samma avdelning skall man inrätta en enhet som i nära samarbete med läkarmottagningen och parlamentets socialtjänstemän skall arbeta med alkohol- och narkotikafrågor.

Dessa åtgärder skall ses mot bakgrund av parlamentets breda personalpolitik, särskilt när det gäller dess betoning av förbättrad personaladministration genom ledarutbildning, bättre yrkes- och karriärrådgivning, bättre matchning av personalen kompetens och arbetsuppgifter med hjälp av ROME-PE-programmet, åtgärder för att komma till rätta med mobbning på arbetsplatsen och för att underlätta deltidsarbete.

Förslagen från läkarna om ändrade anställningsvillkor skall följas upp. Mot bakgrund av EU-institutionernas tröga anställningsstrukturer, är sådana lösningar inte alltid möjliga att genomföra. Revisorerna har tydligen inte stött på några sådana fall i sin undersökning.

56 och 57. Inledning av förtidspensioneringsärenden

I rapporten föreslås att tidsfristen för att inleda ett förtidspensioneringsärende kanske bör minskas från tolv månader till sex, eftersom den som varit borta från arbetsplatsen under en längre tid (vilket i detta fall antas vara sex månader eller mer) sällan kan återgå till heltidsarbete. Det finns fall med långtidssjuka (sex månader eller mer) som inte har behövt leda till förtidspensionering, vilket tyder på att denna syn är alltför pessimistisk. Europaparlamentet kan därför inte se något rimligt skäl till att man skall ändra tolvmånadersregeln, utom möjligen i ett mycket begränsat antal undantag.

De dröjsmål med att inleda förfaranden efter tolv månader som revisorerna nämner beror inte enbart på tröghet i administrationen. Det är inte alltid den drabbade vill bli förtidspensionerad och när personer kämpar mot långvariga och ibland dödliga sjukdomar skulle ett beslut från deras arbetsgivare (EU-institutionen i fråga) om att inleda ett förfarande för förtidspensionering vara mycket skadligt från psykologisk synpunkt. I sådana fall måste arbetsgivarens (EU-institutionernas) ekonomiska intressen vägas mot det sociala ansvaret gentemot de anställda. I rapporten påpekas det dessutom att beslut om förtidspension nästan alltid blir definitiva och att pensioneringarna är dyra för EU-budgeten. Det är inte självklart att en snabbare hantering alltid skulle vara i EU-institutionernas ekonomiska intresse (exempelvis genom att man minskar tidsfristen vilket föreslås i punkt 82 i rapporten).

65. Beslut om förtidspensionering

Som påpekats tidigare (se svaren på punkterna 30-34 ovan), hoppas Europaparlamentet att den administrativa reform man tänker sig kommer att leda till snabbare genomförande av förtidspensioneringskommitténs beslut.

66-69. Läkarundersökning efter förtidspensionering

Enligt punkt 56 i revisionsrapporten sägs "För varje läkare med erfarenhet av socialtjänst och varje specialist på personalfrågor är det ett välkänt faktum att en person som har varit borta från arbetsmiljön en längre tid sällan kan komma tillbaka fullständigt, beroende på en kombination av medicinska, psykiska, tekniska eller sociala faktorer." Mot denna bakgrund avser parlamentet att inrikta sitt arbete på att tidig upptäcka och förebygga långtidssjukdom.

KOMMISSIONENS SVAR

SAMMANFATTNING

I-VII. Kommissionen välkomnar revisionsrättens iakttagelser vad gäller systemet med invaliditetspensioner. Dessa iakttagelser motsvarar i hög grad kommissionens egen analys.

Kommissionen noterar att det vid revisionen inte har upptäckts några allvarliga oegentligheter i verksamheten, såsom omotiverad pensionering under förebärande av ohälsa.

Kommissionen delar uppfattningen att rätt avpassat stöd till tjänstemän som lider av ohälsa, förbättrade förebyggande åtgärder, bättre administrativ övervakning av ärendena eller rent av tillskapandet av en stående multidisciplinär grupp inom institutionen för att följa varje problematiskt fall skulle leda till en förbättring av situationen. Kommissionen avser att undersöka om det är möjligt genomföra de nämnda åtgärderna mot bakgrund av de personalresurser som finns tillgängliga.

Det skulle i vilket fall som helst bli en gradvis snarare än omedelbar effekt av sådana åtgärder.

Kommissionen tror att de åtgärder som för närvarande utvecklas för att bekämpa trakasserier på arbetsplatsen, pilotförsöken som är på gång inom familjerådgivningen men också reformerna av arbetsvillkoren, t.ex. det nya karriärsystemet, eller rent av den nya ordningen för personalrapporterna, som kommissionen hoppas snart skall antas av rådet, kommer att göra sitt till för att höja personalens motivation och, som revisionsrätten noterar, därigenom reducera betydelsen av de faktorer som leder till invaliditet.

REVISIONSRÄTTENS TIDIGARE ARBETE OCH UPPFÖLJNINGEN AV DETTA

19. Det är riktigt att tidigare administrativa åtgärder (särskilt i fråga om organisationen) när det gäller frånvaro på grund av ohälsa och invaliditet har varit otillräckliga. Av just det skälet har kommissionen föreslagit ändringar i tjänsteföreskrifterna i sitt "reformpaket" som revisionsrätten sammanfattade i punkt 71.

IAKTTAGELSER OM SYSTEMET FÖR FRÅNVAROADMINISTRATION VAD GÄLLER SJUKFRÅNVARO

21. Kommissionen delar uppfattningen att ett övergripande förhållningssätt som inbegriper förebyggande åtgärder, lämpligt stöd till tjänstemän som lider av ohälsa och bättre administrativ uppföljning av ärendena skulle kunna leda till en förbättring av läget. Vissa aspekter av det administrativa reformprogrammet, t.ex. punktåtgärder för att bekämpa trakasserier på arbetsplatsen, psykologiskt stöd, förbättrade arbetsvillkor och det nya systemet för karriärutveckling och intern förflyttning borde också kunna bidra till att öka personalens motivation.

När det gäller individuellt medicinskt stöd vid fall av ohälsa, pågår det för närvarande försök att anordna sådant stöd inom läkartjänsten. Ansvaret kommer att ligga hos en psykiater som skall få stöd av kuratorer; enheten kommer att ha nära samarbete med personalenheterna.

Decentraliseringen innebär inte att det blir en oklar rollfördelning mellan läkartjänsten och personalcheferna och deras personal vid generaldirektoraten som handlägger frånvaro och ledigheter.

Från central utgångspunkt har läkartjänsten en nyckelroll, eftersom den med hjälp av en administrativt strukturerad inspektionsenhet väljer ut problemfall som kräver individuell medicinsk övervakning av en läkare som inte är en inspektör. Det skall också noteras att inspektionsenheten med personalcheferna delar rätten att, med hjälp av IT-stöd för att finna de mest relevanta fallen, ta initiativ till inspektioner.

23. Den metod som används vid EG-domstolen och vid rådet skulle antagligen vara svår att tillämpa vid kommissionen, som troligen genomför tio gånger så många kontroller. Dessutom genomförs ett ökande antal kontroller på begäran av generaldirektoratens enhetschefer. Det här är resultatet av en kampanj för att medvetandegöra personalen som kommer att fortsätta.

24. De decentraliseringsåtgärder som genomfördes 1998/1999 som en del av MAP 2000-reformen fick ett antal negativa effekter som betonas av revisionsrätten. Särskilt var det målet att decentralisera ansvar till generaldirektoraten som inte uppnåddes helt och fullt i alla generaldirektorat. Situationen har förbättrats och fortsätter att förbättras särskilt på grund av de åtgärder som nämns i punkterna 21 och 22.

25. Se kommentarerna i punkt 24.

26 och 27. SIC Congés fungerar nu tillfredsställande efter en större ansträngning att förbättra funktionen.

Sermed-databasen är ett arbetsredskap som används uteslutande av läkartjänstens inspektörer. Uppgifterna är förstås konfidentiella av medicinska skäl. Det redskap som används vid handläggningen av frånvaro är SIC Congés.

Det är nödvändigt med dubblering eftersom läkartjänsten inte är ansvarig för personalens frånvaro. Det står emellertid klart att en förbättring måste till när det gäller hastigheten i överföringen av uppgifter från läkartjänstens inspektionsenheter till SIC för administrativ handläggning av frånvaron.

33. Kommissionen framhåller att undersökande läkare inte har något annat internt ansvar. Dessutom tror kommissionen att kvalitet och relevans för närvarande är tillfredsställande och att båda dessa kriterier är viktigare än det faktiska antalet undersökningar (som ibland möter motstånd under förebärande av trakasserier).

Läkartjänsten anlitar också ett medicinskt inspektionsföretag (ett externt företag som arbetar enligt ett avtal), som på begäran utför patientundersökningar i hemmen nästan genast.

34. Kommissionen tror att det är värdefullare att undersökningarna är relevanta än att de förekommer ofta.

I det här sammanhanget utarbetade kommissionen vid slutet av 2001 ett system för att bättre målinrikta de undersökningar som utförs på initiativ av inspektionsenheten. Kommissionen tror också att de förvaltningar som personalen tillhör i många fall är bäst lämpade att fästa uppmärksamheten på de viktigaste fallen. Den senaste tidens ökning av framställningar om inspektioner från olika förvaltningar är ett faktum som talar för relevansen i undersökningarna.

35, 36 och 38. Kommissionen tror inte att reglerna för att utfärda läkarintyg tillämpas alltför flexibelt. Tvärtom hyser kommissionen uppfattningen att reglerna tillämpas så restriktivt att klagomål enligt artikel 90 i tjänsteföreskrifterna har börjat göras i ökande omfattning.

Vad gäller tidsfrister för att sända in intyg kommer kommissionen att ge en kvantitativ tolkning av uttrycket "så snart som möjligt".

Kommissionen fruktar att större stränghet skulle leda till klagomål eller rent av överklaganden till förstainstansrätten, som normalt inte gynnar kommissionen i sina utslag.

37. Trots frånvaron av särskilda regler i tjänsteföreskrifterna rekommenderar läkartjänsten i de nämnda fallen att tillsättningsmyndigheten skall förklara att en individ är frånvarande utan giltigt skäl. Följaktligen gäller artikel 60.1 i tjänsteföreskrifterna: dagar kan dras från den årliga ledigheten eller en del av lönen dras av, oavsett andra disciplinära åtgärder (vissa fall förs vidare till IDOC, Byrån för undersökningar och disciplinåtgärder).

39. Kommissionen delar uppfattningen att det nuvarande förfarandet för tvister om frånvaro på grund av ohälsa är otillfredsställande. En total översyn bör utan tvivel göras.

IAKTTAGELSER OM INVALIDITETSPENSIONERNA

41. Kommissionen har inte offentliggjort siffror över kostnaderna på lång sikt för invaliditeten, fastän dessa kostnader förekommer i budgeten under en särskild budgetrubrik. Uppgifterna finns alltså i den offentliga delen och är som sådana tillgängliga för personalen.

Det skall i det här sammanhanget hållas i minnet att personalen genom vissa fackföreningar har framfört invändningar mot de förändringar som kommissionen har föreslagit i reformen.

Kommissionen betvivlar att medvetenheten om kostnaderna för invaliditet och de därav föranledda utgifterna skulle reducera antalet fall av pensionering på grund av ohälsa. De tillämpliga besluten grundar sig på medicinska bedömningar och tas från fall till fall.

42. En översikt över kostnaderna för "invaliditetssystemet" uttryckt som långtidsskuld skulle kunna åstadkommas, eftersom kommissionen varje år gör uppskattningar av åtagandena inom pensionssystemet. Genom att utvärdera effekterna av varje komponent i systemet, särskilt invaliditetskomponenten, skulle en översikt kunna göras när nästa försäkringsmässiga studie görs av systemet.

Det är sant att när en anställd når en viss ålder skall han eller hon få avgångspension. Alltså borde en del av de utgifter som nu tas upp under invaliditetspensioner i stället tas upp som avgångspension. Den här frågan kommer att få en lösning genom kommissionens reformförslag, som gör en åtskillnad mellan de faktiska utbetalningarna för invaliditet och avgångspensionen.

43. Kommissionen vill framhålla att det, som i de enskilda medlemsstaterna, är absolut nödvändigt med någon form av invaliditetspension. Om det