Tolkningsmeddelande från kommissionen om körkort inom gemenskapen

(2002/C 77/03)

Syftet med detta tolkningsmeddelande är att ge bakgrundsinformation om den aktuella situationen vad gäller gemenskapens körkortsregler. Denna information skall hjälpa förvaltningsmyndigheter och medborgare att bedöma räckvidden, effekterna och konsekvenserna av det nuvarande rättsliga systemet av gemenskapens körkortsregler.

Del I innehåller bakgrundsinformation om den aktuella situationen vad gäller gemenskapens körkortsregler, en beskrivning av den rättsliga ramen och en jämförande översikt över olika aspekter förbundna med körkort som fortfarande inte är harmoniserade.

Del II i detta meddelande innehåller rättsliga riktlinjer som fastställts genom tolkning av gemenskapens rättsliga ram. Dessa riktlinjer skall bidra till en konsekvent tillämpning av körkortsreglerna inom hela gemenskapen.

Definitioner

I detta meddelande avses med följande:

EG (tillsammans med ett artikelnummer): Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen senast ändrat genom Amsterdamfördraget.

EES: Europeiska ekonomiska samarbetsområdet.

Första direktivet: rådets direktiv 80/1263/EEG om införande av ett gemenskapskörkort(1).

Andra direktivet: rådets direktiv 91/439/EEG om körkort(2).

Grupp 1-körkort: körkort för en av följande fordonskategorier/underkategorier: A, B, BE, A1 och B1 enligt definitionen i direktiv 91/439/EEG (punkt 1.1 i bilaga III).

Grupp 2-körkort: körkort för en av följande fordonskategorier/underkategorier: C, CE, D, DE, C1, C1E, D1 och D1E enligt definitionen i direktiv 91/439/EEG (punkt 1.2 i bilaga III).

Värdstat: den medlemsstat där körkortsinnehavaren har sin permanenta bosättningsort, som inte har utfärdat det ursprungliga körkortet (men som kan ha bytt ut/förnyat körkortet från den utfärdande medlemsstaten.

Utfärdande medlemsstat: den medlemsstat som utfärdade det första körkortet åt den berörda körkortsinnehavaren (som inte nödvändigtvis behöver vara medborgare i den utfärdande staten).

EG-domstolen: Europeiska gemenskapernas domstol.

Del I

BESKRIVANDE SAMMANFATTNING AV GEMENSKAPENS KÖRKORTSREGLER

Den rättsliga ramen, som består av EG:s lagstiftning, EG-domstolens rättspraxis och de aspekter som fortfarande inte harmoniserats, beskrivs nedan.

A. RÄTTSLIG RAM: EG-LAGSTIFTNING OCH RÄTTSPRAXIS

A.1 Rådets direktiv 80/1263/EEG om införande av ett gemenskapskörkort(3)

Detta direktiv har helt upphävts genom artikel 13 i direktiv 91/439/EEG. Det tillämpas emellertid på en mängd konkreta ärenden som ägde rum under det första direktivets giltighetstid vilka har konsekvenser än i dag på grund av deras särskilda karaktär (se del II för beskrivning och tolkning av sådana ärenden).

A.2 Rådets direktiv 91/439/EEG om körkort

Det "andra direktivet" om körkort utgör kärnan i gemenskapens rättsliga ram för körkort. Det trädde i kraft den 1 juli 1996. Rent allmänt innebär det andra direktivet att körkortskategorier harmoniseras, åldersgränser införs som krav för rätten att framföra fordon och obligatoriska teoretiska och praktiska körkortsprov införs. Dessutom fastställs principen om ömsesidigt erkännande av körkort som utfärdats av en medlemsstat och permanent bosättningsort definieras som ett krav för att erhålla körkort. Det andra direktivet innehåller också detaljerade bestämmelser om hälsokriterier och en harmoniserad gemenskapsmall för körkort införs. Andra bestämmelser gäller effekterna av annulering, indragning och begränsning av körkort.

Det andra direktivet är bara en del av utvecklingen när det gäller körkort inom gemenskapen, och det bidrar till en stegvis och successiv harmonisering. Olika aspekter som inte har harmoniserats genom det andra direktivet kommer att belysas nedan (avsnitt B). Det andra direktivet har först ändrats genom rådets direktiv 94/72/EG(4), genom vilket artikel 1.1 i direktiv 91/439/EEG ändrades så att Finland och Sverige beviljades en övergångsperiod till och med den 31 december 1997 för sina plastöverdragna körkort.

Senare ändringar har gjorts genom rådets direktiv 96/47/EG(5), som innebar att en gemenskapsmodell för körkort av plast infördes som alternativ till gemenskapsmodellen för körkort av papper. Ändringen infördes i det andra direktivet som "Bilaga Ia".

Kommissionens beslut 96/427/EEG(6) rör ett undantag från bestämmelserna i bilaga 3 i det andra direktivet vad gäller synkorrektion med hjälp av glasögon.

Genom rådets direktiv 97/26/EG(7) infördes en körkortskommitté, till vilken begränsade lagstiftande befogenheter överfördes vad gäller anpassning till den vetenskapliga och tekniska utvecklingen av förteckningen över gemenskapskoder samt bilagorna II och III till det andra direktivet. I detta direktiv specificerades ytterligare de harmoniserade gemenskapskoderna för inskränkning av rätten att framföra fordon och anpassning av fordon.

I kommissionens beslut 2000/275/EG(8) fastställs tabeller över regler för överensstämmelse för varje giltig körkortsmodell mellan kategorier av körkort som utfärdats före genomförandet av direktiv 91/439/EEG och de harmoniserade kategorier som definieras i artikel 3 i det direktivet. Beslutet antogs i enlighet med den skyldighet som fastställs i artikel 10 i direktivet.

I kommissionens direktiv 2000/56/EG(9), slutligen, specificerades ytterligare förteckningen över harmoniserade gemenskapskoder för inskränkning av rätten att framföra fordon och anpassning av fordon. Genom direktivet ändrades också bilaga II till direktiv 91/439/EEG, som behandlar teoretiska och praktiska förarprov, för att anpassa denna bilaga till den vetenskapliga och tekniska utvecklingen inom området.

A.3 Rättspraxis

- EG-domstolens dom 16/78 - Choquet

I denna första dom som direkt handlar om körkort belyste domstolen den dåvarande bristen på harmonisering inom området. Detta kryphål omöjliggjorde i stort sett ett erkännande av körkort i andra medlemsstater, och det utgjorde ett hinder för den fria rörligheten för personer. Domen var drivkraften bakom de första initiativen till harmonisering av körkort på gemenskapsnivå.

- EG-domstolens dom C-193/94 - Skanavi

Denna dom rör situationen före den 1 juli 1996. Dessutom innehåller den en tolkning av särskilda aspekter av rättsläget efter det andra direktivets ikraftträdande. Domstolen behandlade skyldigheten att byta ut körkort i enlighet med det första direktivet och hur denna skyldighet förhåller sig till räckvidden för artikel 43 i EG-fördraget. Dessutom klargjorde domstolen nationella böters proportionalitet, problemen med en progressiv harmonisering av körkort och omfattningen av principen om ömsesidigt erkännande.

- EG-domstolens dom C-230/97 - Awoyemi

I denna dom klargörs situationen för innehavare av körkort utfärdade i tredje land, och den innehåller en tolkning av skyldigheten att byta ut körkort enligt direktiv 80/1263/EEG. Dessutom hänvisas till räckvidden för och de rättsliga konsekvenserna av principen om ömsesidigt erkännande.

B. JÄMFÖRANDE GENOMGÅNG AV ASPEKTER SOM INTE HAR HARMONISERATS

Syftet med denna del är att göra en jämförande genomgång av alla de aspekter av körkort som hittills inte har harmoniserats på gemenskapsnivå. De flesta av dessa aspekter har uttryckligen undantagits genom särskilda bestämmelser i det andra direktivet. De artiklar som anges i rubrikerna är hänvisningar till dessa undantag.

När det gäller huvuddelen av punkterna i den här delen har en viss harmoniseringsgrad redan uppnåtts genom det andra direktivet. Direktivet ger emellertid medlemsstaterna en viss handlingsfrihet när det gäller de områden som beskrivs i dessa punkter, t.ex. genom att endast miniminormer föreskrivs eller genom att det finns två olika alternativ att välja mellan som för gemenskapens körkortsmodell. Därmed kvarstår inom dessa områden betydande praktiska och rättsliga skillnader mellan de nationella körkortssystemen.

Anm.:

Den jämförande genomgången är inte heltäckande eftersom olika medlemsstater samarbetat i olika grad. I vissa fall är de relevanta uppgifterna inte kompletta eller inte tillgängliga.

B.1 Giltighetstid och frekvens för läkarundersökningar

Allmänna undantag i artikel 1.3

De olika giltighetstiderna i medlemsstaterna beror på det undantag från harmoniseringen som fastställs i artikel 1.3 i det andra direktivet. Genom denna bestämmelse undantas giltighetstiden från harmoniseringen på gemenskapsnivå i och med att medlemsstaterna har rätt att införa nationella bestämmelser. Vissa medlemsstater har inte några begränsningar av giltighetstiden för särskilda kategorier: obegränsad giltighetstid gäller fortfarande för bil- och motorcykelkörkort i följande länder:

- Belgien

- Tyskland

- Frankrike

- Österrike

De olika frekvenserna för läkarundersökningar härrör från bestämmelserna i bilaga III till det andra direktivet. I bilaga III, punkt 1, till det andra direktivet införs en klassificering av förare som innebär att de indelas i två distinkta grupper definierade som "grupp 1-körkort" och "grupp 2-körkort" (se definitionerna).

I bilaga III, punkt 3, anges att de som ansöker om grupp 1-körkort endast måste genomgå läkarundersökning om allvarliga tvivel om huruvida den sökande är i tillräckligt god fysisk form för att framföra fordon framkommer under ansökningsförfarandet. Efter att ett körkort utfärdats föreskrivs ingen obligatorisk läkarundersökning för innehavare av grupp 1-körkort. För innehavare av grupp 2-körkort föreskrivs i bilaga III, punkt 4, att dessa skall genomgå läkarundersökning innan körkort utfärdas första gången. Därefter skall föraren enligt direktivet regelbundet genomgå sådana undersökningar, frekvensen anges dock inte.

De två frågor som beskrivs ovan är nära förbundna med varandra: i de flesta rättsliga system sammanfaller giltighetstiden för en viss körkortskategori med den tidpunkt då en läkarundersökning krävs. Detta innebär att körkortsinnehavaren måste genomgå en läkarundersökning samtidigt som det utgångna körkortet förnyas.

Jämförande genomgång av nationella bestämmelser när det gäller körkorts giltighet

Den exakta rättsliga hänvisningen till nationell lagstiftning anges inom parentes för varje medlemsstat. Om inget annat anges är den angivna giltighetstiden kopplad till ett krav på läkarundesökning vid förnyelse av körkortet i fråga.

Belgien (art. 21, art. 44, Arrêté Royal relatif au permis de conduire, 23.3.1998)

Grupp 1: obegränsad giltighetstid.

Grupp 2: giltigt i 5 år fram till 50 års ålder; när föraren är 48-50 år gammal: giltigt fram till innehavarens 53-årsdag;

giltigt i 3 år när innehavaren är över 50.

Danmark (art. 45-46, Bekendtgorelse om korekort, 11.3.1997)

Grupp 1: giltigt fram till innehavarens 70-årsdag;

giltigt i 4 år när innehavaren är 71, i 3 år när denne är 72 och i 2 år när denne är 73-79 år gammal;

i 1 år när innehavaren är över 80.

Grupp 2: giltigt fram till innehavarens 50-årsdag;

i 5 år när innehavaren är 50-70;

i 4 år när innehavaren är 71, i 3 år när denne är 72 och i 2 år när denne är 73-79 år gammal;

i 1 år när innehavaren är över 80.

Tyskland (§ 23 Fahrerlaubnisverordnung, 26.8.1998)

Grupp 1: obegränsad giltighetstid;

C1, C1E: giltigt fram till innehavarens 50-årsdag; därefter i 5 år;

C, CE: giltigt i 5 år;

D1, D, D1E, DE: giltigt i 5 år; när innehavaren är 46-49: fram till dennes 50-årsdag; i 5 år när innehavaren är över 50.

Grekland (art. 4, förordning 19/95, 31.1.1995)

Grupp 1: giltigt fram till innehavarens 65-årsdag: därefter i 3 år.

Grupp 2, B+E och B för yrkestrafik: giltigt i 5 år fram till innehavarens 65-årsdag; därefter i 3 år.

Spanien (art. 16-17, RD 772/97 - Reglamento General de Conductores, 30.5.1997)

Grupp 1: giltigt i 10 år fram till innehavarens 45-årsdag;

i 5 år när innehavaren är 45-70;

i 2 år när innehavaren är över 70.

Grupp 2: giltigt i 5 år fram till innehavarens 45-årsdag;

i 3 år när innehavaren är 45-60;

i 2 år när innehavaren är över 60.

Frankrike:

Grupp 1: obegränsad giltighet.

Grupp 2: giltigt i 5 år fram till innehavarens 60-årsdag;

i 2 år när innehavaren är 60-76;

i 1 år när innehavaren är över 76.

Irland:

Grupp 1: giltigt i 3-10 år (varierar) fram till innehavarens 60-årsdag;

i 3 år när innehavaren är 60-69;

i 1-3 år (avgörs genom hälsokontroll) när innehavaren är över 70.

Grupp 2: giltigt i 3-10 år (avgörs genom hälsokontroll) fram till innehavarens 60-årsdag;

i 3 år när innehavaren är 60-69;

i 1-3 år (avgörs genom hälsokontroll) när innehavaren är över 70.

Italien (art. 126, Codice della Strada)

Grupp 1: giltigt i 10 år fram till innehavarens 50-årsdag;

i 5 år när innehavaren är 51-70;

i 3 år när innehavaren är över 70.

C, CE: giltigt i 5 år fram till innehavarens 65-årsdag;

i 2 år när innehavaren är över 65.

D, DE: giltigt i 5 år fram till innehavarens 60-årsdag;

i 1 år när innehavaren är 60-65;

förnyas inte efter 65 års ålder.

Luxemburg (Règlement grand ducal, 11.8.1996)

Grupp 1: giltigt fram till innehavarens 50-årsdag;

i 10 år när innehavaren är 51-70;

i 3 år när innehavaren är över 70;

i 1 år när innehavaren är över 80.

Grupp 2: giltigt i 10 år fram till innehavarens 50-årsdag;

i 5 år när innehavaren är över 50;

i 3 år när innehavaren är över 70;

förnyas inte efter 75 års ålder.

Nederländerna (art. 122 WVW 1994)

Giltighet

Grupp 1: i 10 år fram till innehavarens 60-årsdag;

fram till innehavarens 70-årsdag, när denne är 60-65;

i 5 år när innehavaren är över 64.

Grupp 2: i 10 år fram till innehavarens 60-årsdag;

fram till innehavarens 70-årsdag, när denne är 60-65;

i 5 år när innehavaren är över 64.

Frekvens för läkarundersökningar

Grupp 1: vid 70 års ålder; därefter vart femte år;

Grupp 2: vid 70 års ålder; därefter vart femte år (under revidering).

Österrike (art. 20-21 Führerscheingesetz (FSG) 30.10.1997)

Grupp 1: obegränsad giltighet (enligt § 27(1)4 i FSG är körkortet i praktiken giltigt i 100 år).

Grupp 2: giltigt i 5 år fram till innehavarens 60-årsdag;

i 2 år när innehavaren är över 60.

Portugal (art. 7, Decreto Regulamentar 65/94, 18.11.1994)

Grupp 1: giltigt fram till innehavarens 65-årsdag;

i 5 år när innehavaren är över 65;

i 2 år när innehavaren är över 70.

C, CE: giltigt fram till innehavarens 40-årsdag;

i 5 år när innehavaren är över 40;

i 3 år när innehavaren är över 65;

i 2 år när innehavaren är över 68.

D, DE: giltigt fram till innehavarens 40-årsdag;

i 5 år när innehavaren är över 40;

förnyas inte när innehavaren är över 65;

Finland (art. 33, förordning 5.1.1996)

Giltighet

B: en inledande giltighetstid på 2 år; efter denna periods utgång: giltigt fram till innehavarens 70-årsdag;

i 5 år när innehavaren är över 70.

A1, A, C1, C: giltigt fram till innehavarens 70-årsdag;

i 5 år när innehavaren är över 70.

C1E, CE, D1, D1E, D, DE: giltigt fram till innehavarens 70-årsdag;

förnyas inte när innehavaren är över 70.

Frekvens för läkarundersökning

Grupp 1: vid 45, 60, 70 års ålder; därefter vart femte år.

Grupp 2: vid 45 års ålder; därefter vart femte år.

Sverige:

Giltighet

Grupp 1: i 10 år.

Grupp 2: i 10 år.

Frekvens för läkarundersökning

Grupp 1: vid 70 års ålder.

Grupp 2: vid 45 års ålder; därefter vart femte år.

Förenade kungariket:

Giltighet

Grupp 1: Körkort av papper: giltigt fram till innehavarens 70-årsdag; körkort av plast: i 10 år;

i 3 år när innehavaren är över 70.

Grupp 2: fram till innehavarens 45-årsdag;

i 5 år när innehavaren är över 45;

i 1 år när innehavaren är över 65.

Frekvens för läkarundersökningar

Grupp 1: vid 70 års ålder; därefter vart tredje år.

Grupp 2: vid 45 års ålder;

vart femte år när innehavaren är över 45;

varje år när innehavaren är över 65.

Norge:

Grupp 1: giltigt fram till innehavarens 100-årsdag.

Grupp 2: i 10 år fram till innehavarens 60-årsdag;

i 5 år när innehavaren är över 60;

i 1 år när innehavaren är över 70.

Läkarundersökning av grupp 1-förare vid första utfärdandet av körkortet - bilaga III

För närvarande finns det endast krav på en läkarundersökning vid första utfärdandet av ett grupp 1-körkort i en minoritet av medlemsstaterna. I praktiken är det enda kravet att ett läkarintyg skall inlämnas. Detta anses vara tillräckligt bevis på att den sökande är i tillräckligt god fysisk form för att framföra fordon.

B.2 Överensstämmelse för olika fordonskategorier - artikel 10

I artikel 10 i det andra direktivet fastställs att medlemsstaterna, efter samråd med kommissionen, får fastställa regler för överensstämmelsen mellan de kategorier av körkort som utfärdats före genomförandet av det andra direktivet och de körkort som anges i artikel 3 i samma direktiv. Gemenskapens regelverk omfattar därmed ingen harmonisering av fordonskategorier för dessa körkort, som utfärdats före det andra direktivets ikraftträdande.

I praktiken varierade de nationella kategoriseringssystemen mycket innan gemenskapslagstiftningen inom detta område trädde i kraft. De olika standarder för kategorisering av fordon som tidigare använts kommer att fortsätta påverka ett stort antal EU-medborgare. Dessa effekter kommer framför allt att vara märkbara när det gäller körkort utfärdade i medlemsstater där giltighetstiden då var obegränsad, eftersom körkort med icke-harmoniserade fordonskategorier kommer att vara i cirkulation även fortsättningsvis.

I enlighet med artikel 10 i det andra direktivet har tabeller över överensstämmelse nyligen upprättats, och de ingår i kommissionens beslut om överensstämmelse(10). Tabellerna avslöjar att över 80 olika körkortsmodeller för närvarande är giltiga och i cirkulation inom EES-området. De flesta av dem hade utfärdats innan det andra direktivet införlivats.

Den aktuella situationen kan lösas på ett av följande sätt:

- En allmän indragning av samtliga körkort som utfärdats före det andra direktivets ikraftträdande och som fortfarande är i cirkulation. I utbyte skulle körkort som uppfyller kraven i det andra direktivet utfärdas.

- Ett införande av en harmoniserad giltighetstid för alla körkortskategorier. Ett sådant tillvägagångssätt skulle innebära att alla gamla körkortsmodeller så småningom skulle avskaffas.

B.3 Aspekter kopplade till särskilda fordonskategorier/underkategorier

- Införande av underkategorier - artikel 3.2

Enligt artikel 3.2 i det andra direktivet får en medlemsstat införa vissa eller samtliga av följande underkategorier för framförandet av särskilda fordon som omfattas av fordonskategorierna A, B, B + E, C, C + E, D och D + E(11).

A1: Lätta motorcyklar med en slagvolym på minst 50 cm³ och högst 125 cm³ eller en maximal hastighet som inte överstiger 45 km/tim och en effekt på högst 11 kW.

B1: Tre- och fyrhjuliga motordrivna cyklar med en slagvolym på minst 50 cm³ eller en hastighet på över 45 km/tim och en tjänstevikt som inte överstiger 550 kg.

C1: Lastbilar med en tillåten totalvikt som överstiger 3500 kg men inte 7500 kg.

C1+E: Fordonskombinationer som består av ett dragfordon i underkategori C1, under förutsättning att kombinationens totalvikt inte överstiger 12000 kg. Släpvagnens tillåtna totalvikt får inte vara högre än dragfordonets tjänstevikt.

D1: Bussar som har fler än 8 men inte fler än 16 sittplatser (förarplatsen oräknad).

D1+E: Fordonskombinationer som består av bussar som omfattas av underkategori D1 med en släpvagn på högst 750 kg. Kombinationens tillåtna totalvikt får inte överstiga 12000 kg och släpvagnens tillåtna totalvikt får inte vara högre än dragfordonets tjänstevikt. Släpvagnen får inte användas för persontransport.

Följande underkategorier har införts i medlemsstaterna:

Belgien: C1, D1, C1+E, D1+E

Danmark: Inga underkategorier

Tyskland: A1, C1, D1, C1+E, D1+E

Grekland: A1

Spanien: A1, C1, D1, C1+E, D1+E

Frankrike: A1, B1

Irland: A1, C1, D1, C1+E, D1+E

Italien: A1

Luxemburg: A1, C1, D1, C1+E, D1+E

Nederländerna: Inga underkategorier

Österrike: C1, C1+E

Portugal: A1

Finland: A1, C1, D1, C1+E, D1+E

Sverige: A1

Förenade kungariket: A1, B1, C1, D1, C1+E, D1+E

- Ytterligare kriterier för kategori A1 - artikel 3.5

Enligt artikel 3.5 får medlemsstaterna fastställa ytterligare begränsningar för underkategori A1. Följande två medlemsstater har infört ytterligare begränsningar:

Tyskland: Förare under 18 har inte rätt att framföra motorcyklar med en maximal hastighet som överstiger 80 km/tim (artikel 5 § 28 Fahrerlaubnisverordnung 18.8.1998).

Spanien: Motorcyklar inom kategori A1 får inte ha ett effekt/viktförhållande som överstiger 0,11 kW/kg (artikel 5.1 Real Decreto 772/97).

Inga andra medlemsstater har infört ytterligare kriterier för underkategori A1.

- Framförande av B1-fordon med A1- eller A-körkort - artikel 5.3 a

När det gäller körning endast inom eget territorium får medlemsstaterna dessutom tillåta att fordon av kategori B1 framförs av personer med A1- eller A-körkort. Följande förteckning innehåller en översikt över kraven för framförande av B1-fordon, när denna kategori har införts i medlemsstaten i fråga.

Belgien: B1 endast med B-körkort.

Danmark: Trehjuliga fordon får framföras med A- eller B-körkort, fyrhjuliga fordon får endast framföras med B-körkort.

Tyskland: B1 endast med B-körkort (§ 6 Fahrerlaubnisverordnung 18.8.1998).

Grekland: B1 endast med B-körkort (artikel 4.7 i förordning 19/95).

Spanien: B1 med A-körkort (Real Decreto 772/1997, artikel 5).

Frankrike: B1 med A- eller A1-körkort.

Irland: B1 endast med B-körkort.

Italien: B1 med A- eller A1-körkort.

Luxemburg: B1 endast med B-körkort.

Nederländerna: B1 endast med B-körkort.

Österrike: B1-fordon med en tillåten totalvikt som inte överstiger 400 kg får framföras av personer med A- eller B-körkort. B1-fordon med en tillåten totalvikt som överstiger 400 kg får endast framföras med B-körkort (§ 2.1 Führerscheingesetz 30.10.1997).

Portugal: B1 med A- eller A1-körkort.

Finland: B1 med A-körkort.

Förenade kungariket: B1 med A-körkort (Regulation No. 2824/1996, Article 6.8)

Norge: B1 endast med B-körkort.

- Framförande av A1-fordon med B-körkort - artikel 5.3 b

När det gäller körning endast inom eget territorium får medlemsstaterna tillåta att lätta motorcyklar (som skulle omfattas av underkategori A1) framförs av personer med B-körkort. Denna rätt behöver emellertid inte erkännas av någon annan medlemsstat.

Följande översikt omfattar endast de medlemsstater som har infört ovannämnda rätt och de ytterligare kraven anges:

Belgien: Två års praktisk erfarenhet med B-körkort.

Spanien: Två års erfarenhet med B-körkort och ett teoriprov.

Frankrike: Två års erfarenhet med B-körkort. En frivillig utbildning på 6 timmar håller för närvarande på att övervägas. Denna utbildning kan komma att bli obligatorisk i framtiden.

Italien: Rätten har införts utan några ytterligare krav.

Österrike: Fem års erfarenhet med B-körkort och 6 timmars praktisk förarutbildning som är obligatorisk.

- Framförande av ett C1- eller D1-fordon med B-körkort - artikel 5.4

Enligt artikel 5.4 a får medlemsstaterna, efter samråd med kommissionen, inom sitt territorium tillåta att fordon i kategori D1 framförs av personer som har fyllt 21 år och som har innehaft B-körkort i minst två år. Förutsättningen är att fordonen används i samhällsnyttig verksamhet av organisationer som inte är affärsdrivande och att föraren utan ersättning bidrar med sina tjänster.

Endast Förenade kungariket har infört denna rätt.

Enligt artikel 5.4 b kan medlemsstaterna under vissa andra omständigheter än de som anges i artikel 5.4 a tillåta att fordon i kategori C framförs av personer med B-körkort.

Ingen medlemsstat har infört denna rätt.

- Direkt behörighet för tung motorcykel - artikel 6.1 b

Enligt denna artikel får medlemsstaterna åsidosätta kravet på två års erfarenhet som förare av motorcyklar med lägre prestanda som innehavare av ett A-körkort, om den som ansöker om ett A-körkort är minst 21 år gammal ("direkt behörighet"(12)).

Följande medlemsstater har inte direkt behörighet för tung motorcykel från 21 års ålder.

Tyskland: Direkt behörighet är inte möjlig före 25 års ålder.

Irland: Direkt behörighet är aldrig möjlig; två års praktisk erfarenhet krävs alltid.

Spanien: Direkt behörighet är aldrig möjlig; två års praktisk erfarenhet krävs alltid.

Alla andra medlemsstater tillåter direkt behörighet för tung motorcykel för sökande som fyllt 21 år.

B.4 Aspekter förbundna med åldersgränser

- Lägre åldersgräns för fordon i kategori B - artikel 6.2

Enligt artikel 6.2 får medlemsstaterna göra undantag för de ålderskrav som gäller för kategorierna A, B och B + E (18 år) och utfärda sådana körkort till personer som fyllt 17 år.

I följande medlemsstater är åldersgränsen lägre än 18 år:

Tyskland: 17 år inom ramen för yrkesträning för C och D.

Irland: 17 år. Inga ytterligare krav.

Österrike: 17 år inom ramen för "Vorgezogene Lenkberechtigung" (körning med handledare);

Förenade kungariket: 17 år. Inga ytterligare krav.

Åldersgränsen i alla andra medlemsstater är 18 år.

- Erkännande av B-körkort utfärdade åt innehavare som är under 18 år - artikel 6.3.

Medlemsstaterna får inom sitt territorium vägra att erkänna giltigheten av körkort som har utfärdats i enlighet med artikel 6.2.

Tyskland, Österrike, Irland och Förenade kungariket erkänner körkort utfärdade i enlighet med artiklarna 6.2 och 6.3.

Danmark och Luxemburg erkänner sådana körkort för turister, men inte för förare som bosätter sig på deras territorium.

Inga andra medlemsstater erkänner B-körkort som innehas av personer som är under 18, och dessa har därför inte rätt att framföra fordon på deras territorium innan de uppnår 18 års ålder.

B.5 Körkort utfärdade i tredje land - artikel 8.6

Medlemsstaterna måste inte erkänna körkort som har utfärdats i länder utanför Europeiska unionen. Enligt artikel 8.6 gäller denna rätt att vägra erkänna körkort även om det körkort som ursprungligen utfärdats redan bytts ut mot ett körkort enligt gemenskapsmallen i en annan medlemsstat (dock endast om innehavaren förlägger sin permanenta bosättningsort till en annan medlemsstat).

B.6 Körkortsmall - bilaga I och bilaga Ia

Genom direktiv 96/47/EG om ändring av det andra direktivet infördes en gemenskapsmodell för körkort av plast som alternativ till gemenskapsmodellen för körkort av papper i bilaga I till det andra direktivet. Denna gemenskapsmodell för körkort av plast har införts i det andra direktivet som "bilaga Ia". Medlemsstaterna har rätt att välja vilken av de två modellerna som de önskar använda.

Körkortens form har fortfarande inte harmoniserats helt. Orsaken är inte bara ovannämnda rätt att välja mellan två modeller. Gemenskapens regelverk omfattar i nuläget varken några bestämmelser om att körkort som utfärdats före det andra direktivets ikraftträdande skall bytas ut eller om en harmoniserad begränsad giltighetstid. I praktiken finns det därför över 80 olika körkortsmodeller som fortfarande är giltiga och i cirkulation i EES-staterna.

Denna siffra kommer successivt att sjunka i takt med att körkort vars giltighetstid går ut i enlighet med nationell lagstiftning, byts ut mot en av de två harmoniserade gemenskapsmodellerna i samtliga medlemsstater. I de medlemsstater där giltighetstiden är obegränsad för särskilda fordonskategorier kommer emellertid denna utveckling att ta flera årtionden om inte några kompletterande bestämmelser antas.

Innehållet (dvs. rättigheterna) i de körkort som utfärdats före gemenskapslagstiftningens ikraftträdande behandlas i avsnittet om överensstämmelse för olika fordonskategorier.

>Plats för tabell>

B.7 Provisoriska körkort och intyg

I Förenade kungariket och Irland kan så kallade provisoriska körkort ("provisional licences") utfärdas. Dessa ger under vissa omständigheter rätten att framföra fordon inom det egna landet. I den nationella lagstiftningen betraktas dessa körkort som en del av den praktiska förarutbildningen. De utfärdas emellertid utan någon skyldighet att klara något förarprov.

I artikel 1.2 i direktiv 91/439/EEG fastställs att körkort som är utfärdade av medlemsstater skall erkännas ömsesidigt. Ovannämnda provisoriska körkort är dock inte kompletta körkort i den mening som avses i direktivet. Enligt artikel 7 i direktivet skall de endast utfärdas till sökande som har godkänts i ett körprov och ett kunskapsprov. Provisoriska körkort är nationella dokument som utfärdas inom ramen för förarutbildningen och de ger därmed inte rätt att framföra fordon utanför den utfärdande statens territorium.

Dessutom utfärdas en mängd olika intyg i medlemsstaterna, till exempel intyg för förarprov, provisoriska intyg för borttappade eller stulna körkort och läkarintyg. Dessa intyg utgör inte några körkort och de behöver därmed inte erkännas av andra medlemsstater. Om ett körkort gått ut, tappats bort eller stulits måste innehavaren skaffa ett nytt körkortsdokument för att omfattas av principen om ömsesidigt erkännande.

B.8 Anteckningar om trafikförseelser i körkortsdokument

Enligt nationella bestämmelser i Förenade kungariket skall ett körkort utgöras av både själva körkortsdokumentet och en kopia av detta. På kopian antecknas senare trafikdomar visuellt i form av straffpoäng ("penalty points"). För närvarande är de nationella systemen med straffpoäng inte harmoniserade och trafikförseelser omfattas endast av bilaterala avtal(13); därför saknar sådana anteckningar om trafikförseelser betydelse i andra medlemsstater.

När det gäller anteckningar i körkort som utfärdats i andra medlemsstater tillämpas bilaga I, punkt 4, (för körkortsmodellen av papper) och punkt 3 a i bilaga Ia (för körkortsmodellen av plast): en värdmedlemsstat får föra in sådana upplysningar på körkortet som är nödvändiga för dess administration, under förutsättning att detta slags upplysningar också förs in på de körkort som utfärdas av medlemsstaten och att det finns nödvändigt utrymme för detta ändamål.

C. ÖVERSIKT ÖVER BEFINTLIGA KÖRKORTSKATEGORIER

Grupp 1

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

Grupp 2

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

Del II

RÄTTSLIGA RIKTLINJER FÖR TOLKNINGEN AV DIREKTIV 91/439/EEG

I denna del fastställs en rättslig tolkning av specifika bestämmelser i direktiv 91/439/EEG om körkort, för att säkra en konsekvent praktisk tillämpning av detta direktiv enligt principerna i gemenskapslagstiftningen. Praktiska erfarenheter visar att ansvariga myndigheter, lokala förvaltningar och medborgarna själva har stort behov av en kortfattad sammanfattande beskrivning av de situationer som är vanligast i praktiken och den rättsligt korrekta tolkningen av gällande gemenskapslagstiftning.

De olika tolkningsavsnittten är uppbyggda efter samma mönster: problemet beskrivs ur rättslig synvinkel, konkreta exempel ger en ytterligare illustration av frågan, och varje avsnitt avslutas med en rättslig tolkning.

A. KRAVET ATT BYTA UT KÖRKORT

A.1 Lagstiftning

I artikel 8 i det första direktivet fastställdes att om en körkortsinnehavare bosatte sig i en annan medlemsstat skulle körkortet förbli giltigt i ett år. Inom denna tid krävde värdmedlemsstaten ett obligatoriskt utbyte av körkort utfärdade i en annan medlemsstat.

I artikel 8.1 formuleras detta på följande sätt: "Medlemsstaterna skall föreskriva att, om innehavaren av ett giltigt nationellt körkort eller ett giltigt körkort enligt EG-mall, som utfärdats av en medlemsstat, bosätter sig i en annan medlemsstat, skall detta körkort förbli giltigt där under högst ett år efter det att bosättningsorten ändrats. Under denna tid skall den stat där körkortsinnehavaren har bosatt sig, på hans begäran och mot inlämnande av körkortet, utfärda ett körkort (enligt EG-mall) för samma kategori(er) utan att tillämpa villkoren i artikel 6."

Genom artikel 13 i det andra direktivet upphävdes emellertid det första direktivet från och med den 1 juli 1996. Genom artikel 1.2 i det andra direktivet infördes principen om ömsesidigt erkännande av körkort som utfärdats av medlemsstater, och därmed avskaffades ovannämnda förpliktelse att byta ut körkort.

I nionde skälet i ingressen till direktiv 91/439/EEG fastställs att själva skyldigheten att byta ut körkort utgör ett hinder för individers fria rörlighet, och att detta inte kan accepteras med tanke på den europeiska integrationsprocessen.

Sedan direktiv 91/439/EEG trätt i kraft är utbytet av körkort som utfärdats i medlemsstater i allmänhet helt frivilligt, eftersom följande fastställs i artikel 8.1 i direktivet: "Om innehavaren av ett giltigt nationellt körkort utfärdat av en medlemsstat har förlagt sin permanenta bosättningsort till en annan medlemsstat, får han begära att hans körkort skall bytas ut mot ett likvärdigt körkort."

Det förblir emellertid tillåtet att byta ut körkort i ett mycket begränsat antal fall inom ramen för det andra direktivet, nämligen följande:

i) Enligt artikel 8.2 får en medlemsstat byta ut ett körkort för att tillämpa nationell straffrätt och nationella ordningsbestämmelser. Mot bakgrund av den allmänna principen i artikel 8.1 skall detta förfarande användas restriktivt och endast tillämpas på allvarliga trafikbrott.

ii) Om körkort, vars giltighetstid går ut, förnyas utanför den utfärdande statens territorium måste körkortet bytas ut. Detta utbyte är emellertid snarare en praktisk bieffekt av förnyandet än ett verkligt utbyte.

A.2 Praktiska situationer

Exempel 1:

En körkortsinnehavare förlägger sin permanenta bosättningsort till Frankrike efter den 1 juli 1996. Han/hon byter inte ut sitt körkort. 1997 kräver de franska myndigheterna att personen skall byta ut sitt körkort. Han/hon hävdar att det ursprungliga körkortet borde erkännas utan några formaliteter(14) i enlighet med artikel 1.2 i direktiv 91/439/EEG. Dessutom hävdar han/hon att artikel 1.2 har direkt effekt(15).

Exempel 2:

Fakta i ärendet är samma som i exempel 1, förutom att körkortsinnehavaren förlägger sin permanenta bosättningsort till den andra medlemsstaten mellan den 1 juli 1995 och den 1 juli 1996.

Exempel 3:

Fakta i ärendet är samma som i exempel 1, förutom att körkortsinnehavaren förlägger sin permanenta bosättningsort till den andra medlemsstaten före den 1 juli 1995.

A.3 EG-domstolens tolkning i C-193/94 (Skanavi)

En del av bestämmelserna i direktiv 80/1263/EEG förtydligades av EG-domstolen i C-193/94 av den 29 februari 1996 (Skanavi). Trots att det första direktivet upphävts genom direktiv 91/439/EEG krävs en hänvisning till ovannämnda dom, eftersom vissa bestämmelser i det första direktivet påverkar aktuella ärenden.

I denna dom skiljer EG-domstolen på rätten att framföra ett fordon och själva körkortsdokumentet. Rätten att framföra fordon påverkas inte om innehavaren underlåtit att byta ut sitt körkort inom den tidsfrist på ett år som fastställs i direktiv 80/1263/EEG. Enligt artikel 8.1 i det första direktivet, som var i kraft fram till den 1 juli 1996, skall en medlemsstat inom tidsfristen på ett år föreskriva att innehavaren av ett körkort, som utfärdats av en annan medlemsstat, byter ut det (se ovan för den exakta formuleringen i artikeln).

Domstolen fastställde också att utfärdandet av ett körkort i utbyte inte utgör en ny rättighet att framföra fordon på medlemsstatens territorium, utan endast ett intyg på att en sådan rätt föreligger. Denna rätt har innehavaren erhållit från en annan medlemsstat, och den uttrycks genom det körkort som utfärdas i utbyte. EG-domstolen påpekade att det ursprungliga körkortet alltjämt var gällande i den medlemsstat som utfärdat det och att det även fortsättningsvis skulle erkännas av övriga medlemsstater, oavsett om det bytts ut eller inte (punkt 32).

När det gäller frågan om böter för underlåtelse att byta ut ett körkort står i proportion till överträdelsens art, fastställde EG-domstolen att artikel 43 i EG-fördraget utgör hinder för att en person som underlåtit att byta ut sitt körkort skulle behandlas som en person som gjort sig skyldig till olovlig körning (punkt 39 i domen). Denna juridiska bedömning är av avgörande betydelse för bedömningen av böternas proportionalitet.

A.4 Lösning

Mot bakgrund av de befintliga principerna i gemenskapens regelverk, som ytterligare specificerats av EG-domstolen, skall följande tillämpas på de praktiska exempel som beskrivs ovan.

A.4.1 Innehavaren bytte permanent bosättningsort efter den 1 juli 1996

Principen om ömsesidigt erkännande i artikel 1.2 i direktiv 91/439/EEG är direkt tillämpbar, eftersom detta direktiv trädde i kraft den 1 juli 1996(16). Detta innebär att ett utbyte inte kan krävas efter detta datum, och utbytet är därmed helt frivilligt i enlighet med artikel 8.1 i det andra direktivet. Därför kan inte medlemsstaterna föreskriva ett obligatoriskt utbyte i exempel 1.

A.4.2 Innehavaren bytte permanent bosättningsort mellan den 1 juli 1995 och den 1 juli 1996

Såsom anges ovan föreskrivs i artikel 8.1 i det första direktivet ett obligatoriskt utbyte av körkort inom ett år. Genom direktiv 91/439/EEG, som trädde i kraft den 1 juli 1996, infördes en utbytesordning som byggde på frivillighet. Förekomsten av två direktiv med olika bestämmelser ledde i praktiken till att det obligatoriska utbytet retroaktivt avskaffades från och med den 1 juli 1995, ett år innan det andra direktivet trädde i kraft. Därmed kan en körkortsinnehavare i exempel 2 inte åläggas att byta ut sitt körkort.

A.4.3 Innehavaren bytte permanent bosättningsort före den 1 juli 1995

I det här fallet körde körkortsinnehavaren med ett körkort som blivit ogiltigt efter det att tidfristen på ett år gått ut, och därmed hade nationella förvaltningsrättsliga bestämmelser överträtts. I allmänhet förblev emellertid det ursprungliga körkortet giltigt i den medlemsstat som utfärdat det och erkändes fortfarande av alla övriga medlemsstater. Av denna anledning, och mot bakgrund av att utbytet av körkort blivit frivilligt i och med att direktiv 91/439/EEG trätt i kraft, måste ett obligatoriskt utbyte av körkort efter det att detta direktiv antagits betraktas som en juridisk formalitet, som utgör en överträdelse av reglerna om fri rörlighet för personer(17).

I exempel 3 kan en körkortsinnehavare därmed endast åläggas att byta ut sitt körkort under mycket särskilda omständigheter, framför allt om en nationell bestämmelse tillämpas på händelser som ägt rum före detta datum. En EU-medborgare har emellertid möjlighet att överklaga om regler som föreskriver ett obligatoriskt utbyte tillämpas efter den 1 juli 1996, eftersom en sådan tillämpning då strider mot gemenskapslagstiftningen även om det andra direktivet inte införlivats med den berörda medlemsstatens lagstiftning.

Exempel 3 är, såvitt kommissionen kan bedöma, av rent teoretisk natur eftersom inget sådant ärende förts till domstol i någon medlemsstat.

A.4.4 Böter för underlåtelse att byta ut körkort

När det gäller överträdelser som begåtts före den 1 juli 1996 (exempel 3) kan följande härledas ur de principer som fastställts av EG-domstolen: Underlåtelse att byta ut körkortet inom ett år i enlighet med det första direktivet påverkar inte rätten att framföra ett fordon, utan kan snarare betecknas som en underlåtelse att uppfylla en administrativ skyldighet. Domstolen fastslog därför att det inte stod i proportion till överträdelsens art att tillämpa straffrättsliga påföljder på underlåtelsen att byta ut körkort, även om påföljden endast skulle vara av ekonomisk karaktär (punkt 37 i C-193/94 Skanavi).

Medlemsstaterna har emellertid rätt att använda administrativa påföljder. Dessa påföljder måste emellertid vara skäliga och stå i proportion till överträdelsens art. De får i synnerhet inte vara så allvarliga att de hindrar den fria rörligheten för personer. Dessa inskränkningar när det gäller användning av påföljder upprätthålls konsekvent i EG-domstolens rättspraxis(18). Böter kan dessutom endast utdömas om den nationella lagstiftningen saknar bestämmelser om en retroaktiv tillämpning av mer fördelaktiga straffrättsliga bestämmelser som kan ha trätt i kraft under den tid då domstolen behandlade ärendet. Dessutom hindrar inte gemenskapslagstiftningen en nationell domstol från att tillämpa artiklarna 1.2 och 8.1 i det andra direktivet, även om överträdelsen inträffat före den 1 juli 1995 (se EG-domstolens mål 230/97, punkt 2 i domslutet).

En EU-medborgare som ändrat sin permanenta bosättningsort efter den 1 juli 1995 (exemplen 1 och 2) och underlåter att byta ut sitt körkort har inte begått någon överträdelse, eftersom utbytet har blivit frivilligt. I dessa fall är alla påföljder uteslutna, oavsett om de är av straffrättslig eller administrativ natur.

B. ÖMSESIDIGT ERKÄNNANDE AV KÖRKORT

B.1 Erkännande av körkort där rättigheterna inskränkts vid tidpunkten för utbytet

B.1.1 Lagstiftning

Inom ramen för det första direktivet förblir det ursprungliga körkortet giltigt i den utfärdande medlemsstaten. Ett körkort som utfärdats som utbyte utgör endast ett intyg på rätten att framföra ett fordon, men är inte avgörande för den, eftersom det är den utfärdande medlemsstaten som definierar räckvidden för denna rätt(19). Inom gemenskapens sekundärlagstiftning görs efter ikraftträdandet av direktiv 91/439/EEG ingen skillnad mellan själva körkortsdokumentet och rätten att framföra ett fordon. Detta direktiv omfattar bland annat en harmonisering av körkortskategorier, åldersgränser och villkor för utfärdande av körkort. Detta innebär att körkorten tydligt visar vilka rätter en förare besitter. Därför måste samtliga rättigheter som anges på ett körkort erkännas i enlighet med principen om ömsesidigt godkännande.

För körkort som erhållits före den 1 juli 1996 kan man inte bedöma omfattningen på en innehavares rätt utifrån det som står angivet på körkortsdokumentet. Dessa körkort omfattas av artikel 10 i det andra direktivet: tabellerna över överensstämmelse, som har upprättats i enlighet med artikel 10 i det andra direktivet, avgör de faktiska rättigheterna inom ramen för artikel 3 i det andra direktivet. I artikel 8 i direktiv 80/1263/EEG föreskrivs dessutom att värdmedlemsstaten bör utfärda ett körkort för samma kategori eller kategorier åt den berörda körkortsinnehavaren. Inskränkningar av rättigheter som erhållits i andra medlemsstater (som ofta förekom innan direktiv 91/439/EEG trädde i kraft) kan därför endast motiveras om inskränkningen rör själva dokumentet och inte den ursprungliga rätten att framföra fordon.

Eftersom innehavaren var skyldig att erhålla ett annat körkortsdokument i utbyte kunde denne inte styrka sin ursprungliga rätt med (det inskränkta) körkortet. Därmed hade innehavaren inte rätt att framföra fordon av andra kategorier än de för vilka rätten angavs på körkortet.

En inskränkning som värdmedlemsstaten infört i enlighet med direktiv 80/1263/EEG gällde endast på nationellt territorium, och därför var inte andra medlemsstater skyldiga att erkänna inskränkningen om körkortsinnehavaren förlade sin permanenta bosättningsort till en annan medlemsstat. I och med detta kunde en körkortsinnehavares rätt, som inskränkts i värdmedlemsstaten, omfattas både inskränkas och utvidgas ytterligare om bosättningsorten senare förlades till en tredje medlemsstat.

I enlighet med artikel 8.1 (sista meningen) i direktiv 80/1263/EEG hade värdmedlemsstaten endast rätt att vägra byta ut ett körkort om dess nationella bestämmelser inte tillät att ett körkort utfärdades.

B.1.2 Praktiska situationer

Exempel 4:

En tysk körkortsinnehavare förlägger sin permanenta bosättningsort till Frankrike före den 1 juli 1995. Enligt den praxis för utbyte som tillämpas vid den tidpunkten beviljas denne ett franskt kategori B-körkort, vilket ger rätt att framföra fordon på upp till 3,5 ton, i utbyte mot sitt tyska "Klasse 3"-körkort, vilket gav rätt att framföra fordon på upp till 7,5 ton (t.o.m. 18,25 ton med vissa kombinationer) på tyskt territorium. Körkortsinnehavaren är fortfarande bosatt i Frankrike och hävdar att han/hon efter den 1 juli 1996 bör ha samma rätt att framföra fordon som han/hon hade enligt det ursprungliga tyska körkortet, med hänvisning till principen om ömsesidigt godkännande.

Exempel 5:

Precis som i exempel 4 har den ursprungliga rätten inskränkts. Efter den 1 juli 1996 flyttar körkortsinnehavaren till en tredje medlemsstat och yrkar där på erkännande av samtliga ursprungliga rättigheter.

Exempel 6:

Precis som i exempel 4 har den ursprungliga rätten inskränkts. Efter den 1 juli 1996 flyttar körkortsinnehavaren tillbaka till den utfärdande medlemsstaten och yrkar där på att återfå samtliga sina utrsprungliga rättigheter där, i enlighet med den ursprungliga rätt att framföra fordon som körkortsinnehavaren beviljades när det ursprungliga körkortet utfärdades av den utfärdande staten.

B.1.3 Lösning

I punkt 32 i mål C-193/94 klargjorde EG-domstolen att den ursprungliga rätten att framföra fordon förblir oförändrad och giltig i den utfärdande medlemsstaten. I direktiv 91/439/EEG görs ingen åtskillnad mellan rätten att framföra ett fordon och själva körkortsdokumentet, och där fastställs principen om ömsesidigt erkännande av körkort. Bevarandet eller det fullständiga återställandet av den ursprungliga rätten att framföra fordon är resultatet av att den ursprungliga rätten hela tiden varit intakt i den utfärdande staten, och den är oberoende av införandet av principen om ömsesidigt erkännande.

Återställandet av inskränkta rättigheter bygger alltså på annan rättslig grund än bevarandet av utvidgade rättigheter (se nedan).

När det gäller yrkandet på erkännande av den ursprungliga rätten att framföra fordon efter det att direktiv 91/439/EEG trätt i kraft, antingen i värdmedlemsstaten eller i en tredje medlemsstat (exempel 4 och 5), följer det av ovanstående att en körkortsinnehavare inte kan kräva samtliga sina ursprungliga rättigheter. Medlemsstaterna är endast tvungna att erkänna körkortsdokumentet. I de angivna exemplen utgör detta dokument ett intyg på en rätt att framföra fordon som är mindre omfattande än den ursprungliga rätten. Denna ursprungliga rätt att framföra fordon kvarstår endast oförändrad i den utfärdande medlemsstaten och därför kan denna rätt inte återställas i andra medlemsstater på grundval av principen om ömsesidigt erkännande, eftersom hela omfattningen av denna rätt inte uttryckligen anges på dokumentet.

Om en körkortsinnehavare yrkar på ett fullständigt erkännande av den ursprungliga rätten att framföra fordon i den utfärdande staten (exempel 6), har denne rätt att återfå denna rättighet eftersom den ursprungliga rätten att framföra fordon i det landet kvarstått oförändrad i enlighet med de principer som fastställts av EG-domstolen(20).

Det rekommenderas att körkortsinnehavare som har rätt att kräva tillbaka tidigare rättigheter endast skall beviljas dessa mer långtgående rättigheter på begäran och efter att de lämnat in det körkort som utfärdats i utbyte. På så sätt kan samtliga rättigheter anges på ett körkort, som nyutfärdats av den utfärdande medlemsstaten.

B.2 Erkännande av körkort där rättigheterna utvidgats vid utbytet

B.2.1 Lagstiftning

Första och nionde skälet i direktiv 91/439/EEG, samt artikel 13 i samma direktiv som helt upphäver direktiv 80/1263/EEG, har innebörden att endast fullständigt ömsesidigt erkännande skall tillämpas från och med det andra direktivets ikraftträdande. Om ytterligare rättigheter beviljades vid utbytet är dessa rättigheter inte kopplade till den ursprungliga rätten att framföra fordon utan de följer av tillämpningen av den gällande nationella lagstiftningen i värdmedlemsstaten. Därför är det tillåtet med en inskränkning av den utvidgade rätten vid ett senare byte av bosättningsort till en annan medlemsstat eller den utfärdande staten, om den andra ändringen av bosättningsort genomfördes innan det andra direktivet trätt i kraft. Detta beror på att den utvidgade rätten beviljades på grundval av nationell lag i en annan medlemsstat.

Endast rättigheter som uttryckligen finns angivna på körkorten måste erkännas fullt ut efter ikraftträdandet av direktiv 91/439/EEG. Om körkortsinnehavaren sedan byter bosättningsort efter den 1 juli 1996 utesluts allmänt sett en inskränkning av sådana rättigheter, eftersom möjligheterna till en restriktiv tillämpning av nationella bestämmelser begränsas genom artikel 1.3 i direktiv 91/439/EEG.

B.2.2 Praktiska situationer

Exempel 7:

En fransk innehavare av ett B-körkort med rätt att framföra fordon på upp till 3,5 ton förlade 1990 sin permanenta bosättningsort till Tyskland. Där beviljades ett körkort med den vanliga "Klasse 3"-rätten i utbyte, som ger rätt att framföra fordon på upp till 7,5 ton (t.o.m. 18,25 ton). Före den 1 juli 1996 ändrade innehavaren permanent bosättningsort tillbaka till Frankrike, och där ålades denne att åter byta ut sitt tyska körkort mot ett franskt körkort. Detta innebar att den tyska rätten inskränktes. Efter ikraftträdandet av direktiv 91/439/EEG yrkar innehavaren åter på ett fullständigt erkännande av sin tyska rätt.

Exempel 8:

En innehavare av ett irländskt B-körkort förlade 1993 sin permanenta bosättningsort till Förenade kungariket. Där beviljades ett bilkörkort som omfattade ytterligare rättigheter att icke-yrkesmässigt framföra såväl C1- och C1+E-fordon som D1- och D1+E-fordon i utbyte mot det ursprungliga körkortet. Efter den 1 juli 1996 förlägger innehavaren åter sin permanenta bosättningsort till Irland och hänvisar till den princip om ömsesidigt erkännande som fastställs i artikel 1.2 i direktiv 91/439/EEG och motsätter sig varje ändring av rättigheter jämfört med det körkort som Förenade kungariket utfärdat i utbyte.

Exempel 9:

En fransk körkortsinnehavare förlade sin permanenta bosättningsort till Tyskland före den 1 juli 1996, och där utvidgades dennes rätt till "Klasse 3". Innan direktiv 91/439/EEG trätt i kraft ändrade denne permanent bosättningsort från Tyskland till en tredje medlemsstat, och där kräver innehavaren ett fullständigt erkännande av den utvidgade rätten.

Exempel 10:

Precis som i exempel 9 utvidgas den ursprungliga rätten vid utbytet. Efter det att direktiv 91/439/EEG trätt i kraft förlägger körkortsinnehavaren sin bosättningsort till en tredje medlemsstat och kräver ett fullständigt erkännande av den utvidgade rätten i enlighet med principen om ömsesidigt godkännande.

B.2.3 Lösning

Om körkortet utvidgats vid utbytet, men åter inskränkts på grund av en senare återflyttning till den utfärdande staten före den 1 juli 1996 (exempel 7), får denna inskränkning bibehållas även efter det att direktiv 91/439/EEG trätt i kraft. För en körkortsinnehavare vars körkort tidigare utvidgats för en viss tidsperiod, men åter inskränkts innan principen om ömsesidigt erkännande trätt i kraft, saknas rättslig grund att basera en begäran om bibehållande av den utvidgade rätten på. En sådan körkortsinnehavares dokument, på vilket den utvidgade rätten anges, har bytts ut, och på det befintliga dokumentet anges den ursprungliga rätten. Därmed är den ursprungliga rätten att framföra fordon oförändrad.

Om körkortet utvidgats vid ett utbyte och körkortsinnehavaren åter bytte bosättningsort till den utfärdande staten efter den 1 juli 1996 (exempel 8), skall innehavarens utvidgade rätt erkännas fullt ut i enlighet med principen om ömsesidigt erkännande. Tillämpningen av artikel 1.2 utesluter en senare inskränkning av dessa utvidgade rättigheter och även alla hänvisningar till den ursprungliga mindre långtgående rätten.

Om rätten utvidgats, och innehavaren flyttade till en tredje medlemsstat före den 1 juli 1996 (exempel 9), förblev en senare inskränkning av den utvidgade rätten lagligt tillåten, eftersom den tredje medlemsstaten kan ha haft en mer restriktiv politik för utfärdande av körkort än den medlemsstat där körkortet utvidgats. Den tredje medlemsstaten måste också erkänna den ursprungliga rätten att framföra fordon som erhållits från den utfärdande medlemsstaten, men den kunde inskränka den på sitt eget nationella territorium.

Om innehavaren av det utvidgade körkortet flyttade till en tredje medlemsstat efter den 1 juli 1996 (exempel 10) måste alla övriga medlemsstater erkänna samtliga rättigheter, inbegripet de ytterligare rättigheter som senare kan ha erhållits från en andra medlemsstat, i enlighet med principen om ömsesidigt erkännande (se exempel 8).

Om ett körkort blir stulet eller förkommet gäller följande om en utvidgad rätt hade beviljats (exemplen 8 och 10): Den utfärdande medlemsstaten besitter fortfarande originaldokumentet. Om körkortsinnehavaren har sin bosättningsort där (exempel 8) måste de berörda myndigheterna inleda en undersökning i samarbete med de myndigheter som beviljat ytterligare rättigheter, och de måste utfärda ett nytt körkort som inbegriper samtliga rättigheter. I exempel 10 har värdmedlemsstaten behörighet att utfärda ett nytt körkort i enlighet med artikel 8.5, och detta körkort skall omfatta alla rättigheter som tidigare erhållits.

Det bör noteras att de juridiska lösningar som anges ovan inte kan orsaka en ny "körkortsturism"(21), eftersom direktiv 91/439/EEG införlivats i alla medlemsstater, och körkortskategorierna och villkoren för utfärdande av körkort därmed harmoniserats. Efter införlivandet av det andra direktivet kan därmed ingen utvidgad rätt erhållas. Rättigheter som innebär en utvidgning av den rätt som anges i artikel 3 i direktivet (t.ex. i enlighet med artikel 5.4) är giltiga endast på nationellt territorium, och endast den grundläggande rätten enligt artikel 3 anges på körkortet. Andra medlemsstater är inte tvungna att erkänna sådana utvidgade rättigheter, även om de beviljats i enlighet med det andra direktivet.

B.2.4 Förklarande kommentarer rörande alternativa lösningar

En inskränkning av rättigheter som efter den 1 juli 1996 utvidgats, jämfört med den ursprungliga rätten i den utfärdande staten, skulle strida mot grundläggande principer i gemenskapslagstiftningen, framför allt principerna om fri rörlighet för personer och icke-diskriminering. Varje EU-medborgare kan hänvisa till rättigheter som erhållits inom ramen för det andra direktivet, även i förhållande till den egna medlemsstaten. Sådana hänvisningar kan göras utan diskriminering kopplad till platsen för utfärdande av körkortet, som är den medlemsstat där körkortsinnehavaren har sin permanenta bosättningsort(22).

Detta skulle dessutom resultera i en inskränkning endast i den utfärdande staten. Om innehavaren av en sådan rättighet byter permanent bosättningsort till ett tredje land inom EU (se exempel 10) måste innehavarens fullständiga rätt erkännas i den tredje medlemsstaten, i enlighet med artikel 1.2 i direktiv 91/439/EEG.

B.3 Underlåtelse att lämna in det ursprungliga körkortet

B.3.1 Lagstiftning

Om en förare innehar mer än ett körkort, på grund av att denne inte bytt ut sitt ursprungliga körkort eller på otillbörligt sätt erhållit ett andra körkortsdokument, är det uppenbart att artikel 7.5 i direktiv 91/439/EEG överträtts. Innehav av mer än ett körkort strider också mot det första direktivet, eftersom det där föreskrivs att ett obligatoriskt utbyte av körkort skall genomföras inom ett år från det att den permanenta bosättningsorten förlagts till en annan medlemsstat.

I artikel 7.5 i direktiv 91/439/EEG fastställs klart och entydigt att det är förbjudet att inneha körkort i mer än en medlemsstat. Om en körkortsinnehavare som innehar mer än ett körkort skulle hänvisa till principen om ömsesidigt erkännande efter den 1 juli 1996 strider hänvisningen mot reglerna.

Dessutom har EG-domstolen konsekvent förklarat(23) att medlemsstater kan ha ett legitimt intresse av att, med hjälp av de möjligheter som finns i fördraget, hindra vissa medborgares försök att undvika tillämpningen av nationell lagstiftning. Eftersom det juridiska intresset är identiskt tycks det vara lämpligt med en analog tillämpning av denna regel för samtliga medborgare på en medlemsstats territorium, oavsett om de är medborgare i den berörda staten eller i andra medlemsstater. I sådana fall får medlemsstaterna vidta erforderliga åtgärder för att förhindra att medborgare (och andra som är bosatta i landet) hänvisar till gemenskapens regelverk på ett bedrägligt eller oriktigt sätt.

B.3.2 Praktiska situationer

Exempel 11:

En EG-medborgare förlade sin permanenta bosättningsort till en annan medlemsstat före den 1 juli 1995 och bytte ut sitt körkort där. Det ursprungliga körkortet sändes tillbaka till den utfärdande myndigheten, men körkortsinnehavaren behöll (olagligt) ett andra exemplar av detta originalkörkort. Efter den 1 juli 1996 yrkade innehavaren på att återfå sina ursprungliga rättigheter i värdmedlemsstater, kopplade till den ursprungliga rätten att framföra fordon, och innehavaren kan fortfarande styrka dessa rättigheter genom att lämna in det andra körkortsdokumentet.

Exempel 12:

En gemenskapsmedborgare förlade sin permanenta bosättningsort till Norge eller Sverige före den 1 januari 1994. I dessa länder var körkortsinnehavare inte ålagda att lämna in sina originalkörkort till myndigheterna efter det att det nationella körkortet utfärdats. (Anm.: det är troligt att samma sak inträffat i andra medlemsstater.) Efter det att direktiv 91/439/EEG trätt i kraft, och i enlighet med principen om ömsesidigt godkännande i artikel 1.2, yrkade en sådan körkortsinnehavare på att återfå sina ursprungliga rättigheter (utan att ha bytt bosättningsort), som denne kan styrka med sitt ursprungliga körkort.

B.3.3 Lösning

Medlemsstaterna bör ålägga en individ att lämna in alla körkortsdokument till de behöriga myndigheterna i värdmedlemsstaten och därefter utfärda ett nytt körkort, så fort de får kännedom om att en körkortsinnehavare innehar mer än ett körkort. Detta tillvägagångssätt skall användas i både exemplen 11 och 12.

När det gäller rättigheternas omfattning måste det fastställas hur situationen skulle sett ut om gemenskapslagstiftningen hade följts från början. När en körkortsinnehavare innehar två körkort och det ena omfattar mer långtgående rättigheter än det andra och det senare körkortet är det enda som personen skulle ha innehaft om denne från början följt gemenskapslagstiftningen, så får den utvidgade rätten inskränkas även efter det att direktiv 91/439/EEG trätt i kraft. Denna lösning skall tillämpas på sådana fall av bedrägeri som i exempel 11.

Om en körkortsinnehavare är medborgare i den medlemsstat som kräver utbytet av körkort finns den rättsliga grunden för det ovan beskrivna förfarandet i den tillämpliga rättspraxis från EG-domstolen som anges ovan. Medlemsstaterna kan hindra sina medborgare från att på ett oriktigt eller bedrägligt sätt hänvisa till gemenskapslagstiftning (t.ex. principen om ömsesidigt erkännande) (exempel 11).

När det gäller administrativa påföljder för bedrägeri (exempel 11) hänvisas till beskrivningen av bötfällande i samband med underlåtelse att byta ut körkort (se B.4.4 ovan).

När det däremot gäller exempel 12 kan innehavare av mer än ett körkort inte åläggas att betala några böter, eftersom den beskrivna situationen är resultatet av gällande nationella regler i länder som inte var EES-medlemmar vid den aktuella tidpunkten och som därmed inte var tvungna att tillämpa bestämmelserna i det första direktivet. Samma sak gäller för medlemsstater som satt i kraft motsvarande praxis, trots att de är förpliktade att följa gemenskapslagstiftningen, eftersom medborgare med bosättningsort i en medlemsstat inte kan bötfällas för värdmedlemsstatens luckor i lagstiftningen eller brott mot gemenskapslagstiftningen. Dessa innehavare behöll sina dokument i enlighet med den nationella lagstiftning som var i kraft vid den aktuella tidpunkten. När det gäller länder som i början inte omfattades av gemenskapslagstiftningen måste det noteras att det inte är tillåtet med en retroaktiv tillämpning av gemenskapslagstiftning när det berörda landet har gått med i EES.

C. KÖRKORT SOM UTFÄRDATS I STRID MED GEMENSKAPSLAGSTIFTNINGEN

C.1 Överträdelse av artikel 7.1 a

C.1.1 Lagstiftning

Om körkort utfärdats i strid med artikel 7.1 a i direktiv 91/439/EEG måste det avgöras vilken myndighet som har behörighet att dra in dessa körkort i de fall då innehavaren bytt permanent bosättningsort inom EU.

I allmänhet måste en medlemsstat i enlighet med artikel 1.2 erkänna körkort som utfärdats i en annan medlemsstat, även om den utfärdande medlemsstaten inte följer de regler som fastställs i artikel 7.1 a i det andra direktivet. Därför har värdmedlemsstaten inte rätt att vägra att erkänna körkort som inte har utfärdats i enlighet med bestämmelserna i detta direktiv.

Trots förpliktelsen att erkänna körkort får värdmedlemsstaten tillämpa vissa nationella regler i enlighet med artikel 1.3. Endast i vissa specifika fall, som uttryckligen beskrivs i direktiv 91/439/EEG(24), får värdmedlemsstaten vägra erkänna ett körkort.

C.1.2 Praktisk situation

Exempel 13:

Efter det att direktiv 91/439/EEG trätt i kraft utfärdas körkort i medlemsstat A i enlighet med den nationella lagstiftning som tidigare antagits och som står i strid med bestämmelserna i direktivet. Medlemsstat B vägrar erkänna körkort för körkortsinnehavare som förlagt sin permanenta bosättningsort till medlemsstat B.

C.1.3 Lösning

- Den utfärdande medlemsstaten införlivade inte direktivet i tid

I detta fall skall övriga medlemsstater vara skyldiga att erkänna körkort som utfärdats i strid med gemenskapslagstiftningen enligt artikel 1.2. Värdmedlemsstaten får endast tillämpa sina nationella regler inom de ramar som anges i artikel 1.3. Europeiska kommissionen har inlett flera överträdelseförfaranden mot medlemsstater som inte hade införlivat direktivet den 1 juli 1996, och dessa medlemsstater har sedan dess införlivat det. Miljontals körkort utfärdades emellertid mellan den tidpunkt då det andra direktivet trädde i kraft och (den ofta försenade) tidpunkten för införlivande. Dessa dokument måste erkännas.

- Överträdelse av artikel 7.1 a trots att det andra direktivet införlivats

I detta fall skall ett särskilt förfarande tillämpas i enlighet med bestämmelserna i det andra direktivet och primärlagstiftningen.

För det första skall värdmedlemsstaten begära ytterligare upplysningar från den utfärdande medlemsstaten i enlighet med artikel 12.3 i direktivet. Jämfört med direktiv 80/1263/EEG läggs i det andra direktivet en starkare tonvikt på ömsesidigt bistånd mellan medlemsstater (som en följd av att artikel 12.3 fått en annan formulering än artikel 12.3 i direktiv 80/1263/EEG). Europeiska gemenskapernas råd och Europeiska kommissionen klargjorde räckvidden för ovannämnda bestämmelse genom att fastställa följande under antagningsförfarandet för direktiv 91/439/EEG: "Rådet och kommissionen anser att de bestämmelser i direktivet som rör fullständigt ömsesidigt erkännande av körkort nödvändiggör ett närmare samarbete mellan de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna. I detta sammanhang betyder det framför allt att upprätta ett faktiskt utbyte av upplysningar."

Om de upplysningar som den utfärdande medlemsstaten tillhandahåller är otillräckliga eller otillfredsställande får värdmedlemsstaten därefter, i enlighet med artikel 227 i fördraget, föra ärendet till EG-domstolen eller begära att kommissionen, i enlighet med artikel 226 i fördraget, skall föra ärendet vidare till EG-domstolen.

Värdmedlemsstaten har i allmänhet inte behörighet att besluta om att inte erkänna körkort som kan ha utfärdats i strid med gemenskapens regelverk, för att inte principen om ömsesidigt erkännande skall göras ineffektiv. Endast efter att ovannämnda förfarande misslyckats och i mycket speciella fall(25) är det tillåtet att vägra erkänna körkort som utfärdats i en annan medlemsstat.

Denna rättighet som medlemsstaterna besitter bygger på en analog tillämpning av regler som fastställts genom en dom i EG-domstolen(26) och den måste tillämpas på ett mycket restriktivt sätt. I domen betonas att felaktigheten måste vara uppenbar. En hänvisning kan också göras till EG-domstolens dom C-212/97 (Centros Ltd), enligt vilken en medlemsstat tillåts att vidta lämpliga åtgärder för att förhindra att vissa av dess medborgare, samt medborgare i andra medlemsstater som är bosatta på dess territorium, hänvisar till bestämmelser i gemenskapslagstiftningen (här: principen om ömsesidigt erkännande) på ett bedrägligt eller oriktigt sätt(27).

C.2 Överträdelser av artikel 7.1 b

C.2.1 Lagstiftning

Värdmedlemsstaten är enligt artikel 1.2 förpliktad att erkänna körkort som utfärdats i en annan medlemsstat, oavsett om körkortet utfärdats i enlighet med artikel 7.1 b.

Vid tillämpning av artikel 8.2 i det andra direktivet, som i första hand införts för att hantera allvarliga trafikbrott och inte överträdelser av gemenskapslagstiftningen, har värdmedlemsstaten endast behörighet att på det egna territoriet inskränka rätten att använda körkort som utfärdats i en annan medlemsstat i särskilda fall. Artikel 8.2 måste tillämpas med vederbörlig hänsyn till territorialitetsprincipen för straffrätt och ordningsbestämmelser.

Tillämpningsområdet för artikel 8.2 har också förtydligats genom kommentarerna till förslaget till direktiv 91/439/EEG: "Nationella bestämmelser som rör tillfälligt upphävande eller indragande av rätten att använda körkort måste tillämpas på förare som inte uppfyller de villkor som krävs för utfärdande och förnyande av körkort vad gäller kunskaper, färdigheter och beteenden förbundna med framförandet av motordrivna fordon samt förarens hälsa."

Därmed utesluts i allmänhet att artikel 8.2 tillämpas på överträdelser som rör bosättningskravet, eftersom formuleringen strukturellt avser bötfällande i de fall då de faktiska villkoren inte uppfylls (framför allt hälsovillkor och kunskapskrav) och inte de fall då det formella bosättningskravet inte följs.

C.2.2 Praktisk situation

Exempel 14:

En körkortsinnehavare förlägger 1980 sin permanenta bosättningsort till en annan medlemsstat och börjar arbeta där. 1997 registrerar han/hon sig hos det lokala förvaltningsorganet i sitt ursprungsland där vissa av hans/hennes släktingar, som faktiskt är bosatta där, är registrerade. Sex månader senare, då körkortsinnehavaren fortfarande arbetar i värdmedlemsstaten, tar denne under sin sommarsemester körkort i ursprungslandet. Körkortet erkänns inte av värdmedlemsstatens myndigheter, som hävdar att körkortsinnehavaren haft sin permanenta bosättning i värdmedlemsstaten och inte i den utfärdande staten.

C.2.3 Lösning(28)

Allmänt sett har medlemsstater inte rätt att vägra erkänna körkort som utfärdats i andra medlemsstater, om de inte följer de föreskrivna förfaranden som ovan beskrivits för allmänna fall. Detta innebär att kontakt måste upprättas mellan de berörda medlemsstaterna, och först därefter får kommissionen eller medlemsstaten föra ärendet till EG-domstolen i enlighet med artiklarna 226 och 227 i fördraget.

Medlemsstaterna kan inte själva besluta om att bosättningskravet skall respekteras i en annan medlemsstat. Medlemsstaterna saknar därmed i allmänhet behörighet för att vägra erkänna körkort som utfärdats i andra medlemsstater eller återkalla körkort utan att följa ovannämnda förfarande.

Endast myndigheterna i den medlemsstat där innehavaren är permanent bosatt har behörighet att utfärda eller förnya körkort. Om ovannämnda förfarande visar att bosättningskravet inte har uppfyllts har myndigheterna i värdmedlemsstaten behörighet att återkalla körkortet och skicka tillbaka det till den utfärdande staten. Då blir också rätten att framföra fordon förverkad, eftersom innehavaren inte uppfyllt alla formella krav för ett körkort.

Mot bakgrund av att ett stort antal praktiska ärenden kan förväntas bör man överväga att införa ett alternativt förfarande.

En möjlighet vore att begära en formell skriftlig sanningsförsäkran från varje person som ansöker om körkort (eller då körkort förnyas), där denne intygar att han/hon är bosatt i det berörda landet, inte innehar ett annat körkort och inte har fått ett annat körkort indraget. Om bosättningskravet inte uppfylls skulle därmed innebära att personen begår en bedräglig handling som denne kan åtalas för i enlighet med bestämmelserna i den nationella straffrätten. I sådana fall skulle värdmedlemsstaten dra in körkortet (med verkan endast på värdmedlemsstatens territorium) efter att ha genomfört ovannämnda förfarande och återsänt körkortet till den utfärdande staten. Denna stat skulle sedan kunna dra in körkortet med allmän verkan eftersom en bedräglig handling utförts.

D. BERÄKNING AV GILTIGHETSTIDER

D.1 Lagstiftning

Enligt artikel 1.3 i direktiv 91/439/EEG har värdmedlemsstaten rätt att tillämpa sina nationella regler om giltighetstid på körkort som utfärdats i en annan medlemsstat. Datumet för byte av bosättningsort är avgörande för beräkningen av den giltighetstid som en värdmedlemsstat avser att tillämpa på utländska körkortsinnehavare när de förlägger sin permanenta bosättningsort till det landet.

D.2 Praktiska situationer

Exempel 15:

En nederländsk körkortsinnehavare förlägger år 2000 sin permanenta bosättningsort till Frankrike. Dennes nederländska B-körkort, som är giltigt i tio år, går ut i Frankrike 2005. Trots att B-körkort i Frankrike i allmänhet utfärdas på livstid och inte behöver bytas ut eller förnyas var denna körkortsinnehavare ändå tvungen att förnya sitt körkort för att ha ett giltigt dokument för att framföra fordon.

Exempel 16:

En fransk körkortsinnehavare förlägger 1995 sin permanenta bosättningsort till Nederländerna. Dennes franska B-körkort var giltigt på livstid. De nederländska myndigheterna tillämpar då artikel 1.3 och körkortet ges den nederländska giltighetstiden på tio år 2005.

I sådana fall uppkommer frågan om vilken medlemsstat som har behörighet att förnya dessa körkort som gått ut och vilken rättslig grund ett sådant förnyande kan bygga på.

D.3 Lösning

Av artikel 1.3 följer att en medlemsstat endast kan tillämpa sina egna nationella regler på giltighetstiden.

Om en körkortsinnehavare förlägger sin permanenta bosättningsort till en värdmedlemsstat där giltighetsperioden är längre än i den utfärdande staten (eller där körkort utfärdas på livstid), upphör körkort som utfärdats i den ursprungliga medlemsstaten att vara giltiga den dag som den ursprungliga giltighetstiden går ut (2005 i exempel 15). Detta grundas på det faktum att den ursprungliga (i exemplet, holländska) rätten att framföra fordon är tidsmässigt begränsad och att körkortsdokumentets giltighetstid går ut oavsett om innehavaren byter permanent bosättningsort. Det är inte tillåtet att köra med ett körkort som gått ut. Därför måste värdmedlemsstatens regler avseende giltighetstid tillämpas när det ursprungliga körkortet går ut. I exempel 15 utfärdar de franska myndigheterna ett franskt körkort som kommer att vara giltigt på livstid.

Om en körkortsinnehavare förlägger sin permanenta bosättningsort till en värdmedlemsstat där giltighetstiden är kortare än i den utfärdande staten upphör körkortet att gälla efter utgången av den giltighetstid som tillämpas i värdmedlemsstaten, beräknad från den dag då bosättningsorten förläggs dit (t.ex. 2005 i exempel 16).

Varje annan metod för att beräkna den återstående giltighetstiden i dessa fall, framför allt om den beräknas från dagen för utfärdandet av körkortet, skulle i praktiken betyda icke-erkännande av körkort(29).

De olika strategierna för exemplen 15 och 16 beror på att i det ena fallet är den ursprungliga rätten att framföra fordon tidsbegränsad i sig, och i det andra fallet har en ny ytterligare begränsning av giltighetstiden införts.

I bägge fallen är det endast värdmedlemsstaten som har behörighet att förnya körkort, en behörighet som direkt följer av artikel 1.3. Om körkortsinnehavaren underlåtit att i tid byta ut sitt körkort måste värdmedlemsstaten begära upplysningar från den utfärdande staten för att tillämpa artikel 8.5 i direktiv 91/439/EEG på samma sätt. I enlighet med artikel 12.3 måste den medlemsstat som begärt upplysningar utfärda ett nytt körkort efter det att upplysningar mottagits från den utfärdande staten. Detta följer av EG-domstolens dom C-193/94, där en åtskillnad görs mellan rätten att framföra fordon och själva körkortsdokumentet, som endast utgör ett intyg på att en sådan rätt föreligger. Rätten att framföra fordon existerar även om körkortsdokumentet gått ut. I detta fall skall därför ett nytt körkort utfärdas.

E. FÖRNYANDE AV KÖRKORT

E.1 Förnyande

Enligt artikel 1.2 i direktiv 91/439/EEG skall körkort som utfärdats av medlemsstater erkännas ömsesidigt. Denna princip gäller även för de körkort som utfärdats innan direktivet trätt i kraft, om körkorten fortfarande är giltiga.

Under följande omständigheter kan ett körkort gå ut i en annan medlemsstat medan körkortsinnehavaren är bosatt i denna medlemsstat.

- Körkortet är giltigt för en begränsad tidsperiod eller till dess att innehavaren uppnår en viss ålder i enlighet med de giltighetsregler som tillämpas i den utfärdande staten. Om ett av dessa krav avseende utgångstid uppfylls medan innehavaren har sin permanenta bosättning i en annan medlemsstat måste det avgöras vilken stat som har den juridiska behörigheten att förnya körkortet.

- Innehavaren av ett giltigt körkort förlägger sin permanenta bosättningsort till en medlemsstat där en kortare giltighetstid tillämpas. I detta fall förpliktar de nationella giltighetsreglerna i medlemsstaten för den permanenta bosättningen innehavaren att förnya sitt körkort efter den kortare tidsperiodens utgång. Också i detta fall måste det avgöras vilken medlemsstat som har behörighet att förnya körkortet.

Giltighetsperioderna och tidsgränserna för körkort kan variera på grund av den bristande harmoniseringen av tidsintervall för förnyande av körkort. Enligt artikel 1.3 i direktivet får en medlemsstat tillämpa sina nationella bestämmelser på giltighetstider.

E.2 Tolkning av de tillämpliga bestämmelserna i det andra direktivet

I artikel 7.1 i det andra direktivet fastställs följande: "Körkort får dessutom endast utfärdas till [...] sökande med permanent bosättningsort inom den medlemsstat som utfärdar körkortet."

Denna bestämmelses omfattning kan endast bedömas om man samtidigt tittar på de andra bestämmelserna i direktivet som rör permanent bosättningsort. Artikel 7.1 klargör, tillsammans med definitionen av permanent bosättningsort i artikel 9, att körkort endast skall utfärdas till sökande som bor i den utfärdande medlemsstaten längre än 185 dagar.

I artikel 8.1 fastställs dessutom följande: "Om innehavaren av ett giltigt nationellt körkort utfärdat av en medlemsstat har förlagt sin permanenta bosättningsort till en annan medlemsstat, får han begära att hans körkort skall bytas ut mot ett likvärdigt körkort."

I denna artikel fastställs behörigheten för den medlemsstat där den permanenta bosättningsorten finns när det gäller utbyte av körkort, en tolkning som också stöds vid en läsning av artikel 7.1 och artikel 9 i det andra direktivet. Ett frivilligt utbyte av körkort kan därmed endast utföras av den medlemsstat där innehavaren har sin permanenta bosättningsort. Denna bedömning understryks av nästa stycke i direktivet, artikel 8.2: "[...] får den medlemsstat där innehavaren av ett körkort som har utfärdats av en annan medlemsstat har sin permanenta bosättningsort tillämpa sina nationella bestämmelser [...] och, om det behövs, byta ut körkortet i detta syfte."

När det gäller att avgöra den juridiska behörigheten för utbyte av körkort görs i direktiv 91/439/EEG ingen skillnad mellan körkortsinnehavare som frivilligt byter ut sina körkort och innehavare som är förpliktade att byta ut sitt körkort, i och med att den medlemsstat där den permanenta bosättningsorten finns tillämpar sina nationella regler (straffrätt och ordningsbestämmelser). Med beaktande av strukturen i artikel 8 i direktiv 91/439/EEG finns det inget utrymme att skilja mellan de innehavare som är förpliktade att byta ut sina körkort, på grund av tillämpningen av nationell straffrätt eller nationella ordningsbestämmelser, och de innehavare som måste byta ut sitt körkort på grund av tillämpningen av förvaltningsrättsliga bestämmelser (dvs. bestämmelser som giltighetstid). Det står därmed tillräckligt klart att det är den medlemsstat där den permanenta bosättningsorten finns som har exklusiv behörighet att byta ut körkort när det gäller ett frivilligt utbyte.

I artikel 8.5 i direktivet fastställs också att den medlemsstat där den permanenta bosättningsorten finns har exklusiv juridisk behörighet i ett annat sammanhang: "Vid t.ex. förlust eller stöld av ett körkort får de behöriga myndigheterna i den stat där innehavaren har sin permanenta bosättningsort utfärda ett körkort som ersätter det förlorade."

I artikel 8.5 fastställs alltså att det är den medlemsstat där den permanenta bosättningsorten finns som har behörighet när det gäller ärenden som kan betraktas som "förnyande" av körkort.

I artiklarna 8.3 och 12.3 i direktivet föreskrivs dessutom ett system för reguljärt informationsutbyte mellan medlemsstater. Syftet är att förbättra kommunikationen mellan värdmedlemsstater, vars behörighet omfattar en mängd aspekter av körkort som utfärdats i andra medlemsstater, och utfärdande medlemsstater. Detta system skulle göras helt ineffektivt av en eventuell begränsning av värdmedlemsstaternas behörighet när det gäller förnyande av körkort som gått ut eller håller på att gå ut.

E.3 Lösning

I direktiv 91/439/EEG fastställs att värdmedlemstaten har exklusiv juridisk behörighet när det gäller ett första utfärdande av körkort, ersättning av körkort, tillämpning av nationella bestämmelser inom nationell straffrätt och nationella ordningsbestämmelser samt frivilligt utbyte av körkort. Dessutom syftar direktivet till att upprätta en mekanism för informationsutbyte mellan värdmedlemsstater och utfärdande medlemsstater.

Av detta följer att om den utfärdande medlemsstaten skulle ha behörighet när det gäller förnyande av körkort som går ut i en annan stat, skulle detta stå i strid med systemet, direktivets syfte och den logiska strukturen i de bestämmelser som anges ovan.

Ett resonemang e contrario understryker också slutsatserna ovan. Enligt artikel 1.3 får medlemsstaterna tillämpa sina nationella bestämmelser om körkorts giltighetstid på alla körkortsinnehavare på det egna territoriet. Om medlemsstater skulle ha rätt att byta ut körkort åt innehavare med permanent bosättning i en annan medlemsstat skulle det underminera behörigheten att tillämpa nationella regler för den medlemsstat där den permanenta bosättningen finns. Då skulle bestämmelserna i artikel 1.3 vara onödiga.

Därför måste den medlemsstat där den permanenta bosättningen finns anses ha exklusiv behörighet när det gäller alla aspekter av förnyande av körkort, även i de fall då körkort gått ut och alltså inte förnyas medan de fortfarande är giltiga. I sådana fall bör körkort som gått ut och som ursprungligen utfärdats av en annan medlemsstat förnyas enligt samma villkor som körkort som gått ut och som utfärdats av den medlemsstat där den permanenta bosättningen finns. Om körkort utfärdade av värdmedlemsstaten har obegränsad giltighetstid skall förnyandet av körkort som utfärdats av en annan medlemsstat vara ovillkorligt.

E.4 Förfaranden

När det gäller förnyande av körkort måste det understrykas att samma administrativa förfaranden för förnyande måste användas utan åtskillnad för alla körkortsinnehavare, oavsett om körkortet utfärdats i den medlemsstat som genomför utbytet eller i en annan medlemsstat. Detta gäller samtliga aspekter av förfarandet, exempelvis administrativa avgifter och tidsgränser.

(1) EGT L 375, 31.12.1980, s. 1.

(2) EGT L 237, 24.8.1991, s. 1.

(3) EGT L 375, 31.12.1980, s. 1.

(4) EGT L 337, 24.12.1994, s. 86.

(5) EGT L 235, 17.9.1996, s. 1.

(6) EGT L 175, 13.7.1996, s. 34.

(7) EGT L 150, 7.6.1997, s. 41.

(8) EGT L 91, 12.4.2000, s. 1.

(9) EGT L 237, 21.9.2000, s. 45.

(10) Kommissionens beslut 2000/275/EG av den 21 mars 2000 om regler för överensstämmelse mellan vissa kategorier av körkort (EGT L 91, 12 april 2000, s. 1).

(11) Definitionernas exakta formulering härrör från en kombinerad läsning av artiklarna 3.2 och 3.3 i det andra direktivet.

(12) I artikel 6.1 b i kombination med punkt 8.1.2 i bilaga II till det andra direktivet föreskrivs följande distinktion mellan direkt och erfarenhetsbaserad behörighet för tung motorcykel:

Erfarenhetsbaserad behörighet: för behörighet att föra motorcyklar med en högre effekt än 25 kW eller ett effekt/viktförhållande som överstiger 0,16 kW/kg krävs minst två års erfarenhet som förare av motorcyklar med lägre prestanda som innehavare av ett körkort för kategori A.

Direkt behörighet: kravet avseende tidigare erfarenhet får åsidosättas om den som ansöker har fyllt 21 år och godkänns i ett särskilt körprov.

(13) I en konvention som utarbetas på grundval av artikel K.3 i fördraget om Europeiska unionen (artikel 31 EU) föreskrivs ett ömsesidigt erkännande av kördiskvalifikationer (Konventionen om kördiskvalifikationer, EGT C 216, 10.7.1998, s. 2) vilket kan förbättra situationen. Till dags dato har emellertid endast en medlemsstat ratificerat konventionen.

(14) I punkt 26 i C-193/94 (Skanavi) påpekade EG-domstolen att körkort måste erkännas utan några formaliteter.

(15) I punkt 43 i EG-domstolens dom C-230/97 (Awoyemi) anges uttryckligen att artikel 1.2 i det andra direktivet har direkt effekt.

(16) Se punkt 43 i EG-domstolens dom C-230/97.

(17) Enligt en analog tillämpning av de regler som fastställts av EG-domstolen i mål C-265/88 Messner (se särskilt punkt 8 i denna dom).

(18) Se särskilt mål C-265/88 Messner (punkt 14) och mål C-24/97 Europeiska gemenskapernas kommission mot Förbundsrepubliken Tyskland (punkt 14).

(19) Se punkterna 31, 32 och 34 i EG-domstolens dom C-193/94 - Skanavi.

(20) Om principen om ömsesidigt erkännande skulle tillämpas i detta fall skulle den utfärdande medlemsstaten endast vara förpliktad att erkänna den inskränkta rätt som anges på det körkort som redan hade bytts ut.

(21) "Körkortsturism" är ett praktiskt fenomen av följande typ: personer som ansöker om körkort tar körkortsprovet i ett annat land än det där de är permanent bosatta. Skälen är antingen att det är lättare att ta körkortet i ett annat land (t.ex. för att obligatoriska körlektioner eller teoriprov inte krävs) eller att de sammanlagda utgifterna för att ta körkort är lägre än i det land där de är permanent bosatta.

(22) För en beskrivning av denna dyp av diskriminering, se EG-domstolens domar C-19/92 Kraus och C-212/97 Centros.

(23) Se särskilt punkt 24 i dom C-212/97 Centros Ltd av den 9 mars 1999 och punkt 14 i C-61/89 Bouchoucha.

(24) T.ex. i artiklarna 6.3 och 8.4.

(25) Nämligen vid fall av uppenbara och systematiska felaktigheter, exempelvis organiserat bedrägeri.

(26) Mål C-130/88 (Van de Bijl).

(27) Se särskilt punkterna 24 (med ytterligare hänvisningar till tidigare domar från EG-domstolen) och 25 i ovannämnda dom.

(28) Anm.:

En medlemsstats utfärdande av körkort till innehavare som inte är permanent bosatta i den staten, som därmed strider mot artikel 7.1 b i direktiv 91/439/EEG, förekommer ofta i praktiken. På grund av det stora antal körkort som måste utfärdas i medlemsstaterna måste de nationella myndigheterna hitta ett sätt att säkerställa att denna artikel tillämpas. Medlemsstaterna måste för varje ansökande undersöka om bosättningskravet uppfylls vid det tillfälle då körkortet utfärdas.

(29) Detta illustreras av följande exempel: En fransk förare innehar ett körkort i 12 år. Därefter förlägger denne sin permanenta bosättningsort till Nederländerna. Innehavaren skulle vara förpliktad att byta ut sitt körkort utan dröjsmål, trots principen om ömsesidigt erkännande och det faktum att redan det första direktivet garanterade att körkortsinnehavare under en tidsperiod på ett år har rätt att köra i en annan medlemsstat.