Förslag till RÅDETS RAMBESLUT om åtgärder för att bekämpa människohandel

MOTIVERING

1. INLEDNING

Den 24 februari 1997 antog rådet en gemensam åtgärd om åtgärder mot människohandel och sexuellt utnyttjande av barn1. Den gemensamma åtgärden omfattar en lång rad ämnen, såsom definitioner (utan att det påverkar mer specifika definitioner i medlemsstaternas lagstiftning), jurisdiktion, rättsförfarande, stöd till offren samt polissamarbete och rättsligt samarbete. Genom den gemensamma åtgärden åtog sig medlemsstaterna att se över sina gällande lagar för att se till att människohandel och sexuell exploatering av barn var straffbelagt.

Sedan den gemensamma åtgärden antogs 1997 har åtgärder och initiativ mot människohandel ökat avsevärt i antal och fått utökat innehåll såväl inom Europeiska unionen som på lokal, regional och internationell nivå i ett bredare sammanhang. Trots detta visar de kvarvarande skillnaderna mellan de rättsliga synsätten i medlemsstaterna att det finns ett uppenbart behov av ytterligare åtgärder för att bekämpa människohandel.

I artikel 29 i Amsterdamfördraget finns dessutom en tydlig hänvisning till människohandel. I den handlingsplan som antogs av Europeiska rådet i Wien2 liksom i slutsatserna från Europeiska rådet i Tammerfors återfinns klara uppmaningar till ytterligare lagstiftningsåtgärder mot människohandel. Lagstiftning nämns också i kommissionens resultattavla3. En av de viktigaste händelserna på den vidare internationella scenen har varit Förenta nationernas konvention om gränsöverskridande organiserad brottslighet, och dess två kompletterande protokoll vilka ägnas åt smuggling av migrerande och människohandel. Kommissionen har deltagit aktivt i utarbetandet av dessa instrument. Viktiga inslag i protokollet om människohandel speglas också i detta förslag och har även utvecklats ytterligare.

Det uppsatta målet att skapa ett område med frihet, säkerhet och rättvisa inom Europeiska unionen bör göra det möjligt för medlemsstaterna att utarbeta ett rambeslut i vilket vissa aspekter av straffrättsligt och annat rättsligt samarbete förs ett steg längre än vad som tidigare var möjligt genom de instrument som stod till förfogande innan Amsterdamfördraget trädde i kraft eller genom instrument utarbetade på en bredare internationell nivå. I ett rambeslut bör exempelvis frågor som kriminalisering, straff och andra påföljder, försvårande omständigheter, jurisdiktion och utlämning tas upp på ett mer konkret sätt.

Sammanfattningsvis anser kommissionen att ytterligare insatser för att bekämpa människohandel krävs på unionsnivå. Användningen av ett rambeslut, ett instrument som infördes genom Amsterdamfördraget, kommer att stärka Europeiska unionens gemensamma strategi på detta område och fylla luckorna i gällande lagstiftning. Behovet av ett tydligt gemensamt synsätt på människohandel bör också ses mot bakgrund av den framtida utvidgningen av Europeiska unionen. Som redan angivits i resultattavlan har kommissionen därför beslutat att lägga fram ett förslag till ett rambeslut om tillnärmning av medlemsstaternas straffrättsliga lagstiftning, inklusive påföljder, beträffande människohandel.

I förslaget tas också upp övergripande rättsliga frågor, såsom jurisdiktion och samarbete mellan medlemsstaterna. Förslaget omfattar handel med människor för arbetskraftsexploatering och sexuell exploatering och innefattar inte sexuell exploatering av barn eller barnpornografi, eftersom dessa frågor behandlas i ett separat förslag. Uppdelningen i två rambeslut kommer att ge rådet möjligheter att fokusera på handel med människor som sker såväl för arbetskraftsexploatering som sexuell exploatering.

2. HANDEL OCH SMUGGLING

Kommissionen anser att uppdelningen på ett FN-protokoll om människohandel och ett FN-protokoll om smuggling av migrerande understryker hur komplicerade de olika former av kriminell förflyttning av människor är, som de internationella kriminella organisationerna bedriver. Medan smuggling av migrerande kan sägas utgöra ett brott mot staten och ofta innefattar ett intresse som delas av smugglaren och den person som smugglas, utgör människohandel ett brott mot person och sker i exploaterande syfte.

Kommissionen hyser därför åsikten att de franska initiativen4 om bekämpade av hjälp till olaglig inresa och olaglig vistelse hänför sig till smuggling av migrerande. Föreliggande förslag avser däremot människohandel med dess särdrag. Kommissionens uppfattning är att det franska initiativet om bekämpande av hjälp till olaglig inresa och olaglig vistelse och det här förslaget om människohandel kompletterar varandra och att de båda bidrar till att inom hela unionen bekämpa de allvarliga former av brottslig verksamhet som internationella kriminella organisationer bedriver.

1. RÄTTSLIG GRUND

Föreliggande förslag till ett rambeslut avser tillnärmning av medlemsstaternas lagar och förordningar på området för polissamarbete och rättsligt samarbete i straffrättsliga frågor. Det avser också till stor del "minimiregler avseende brottsrekvisit och påföljder på områdena organiserad brottslighet...". Den rättsliga grund som anges i ingressen till förslaget är därför artikel 29 med en uttrycklig hänvisning till människohandel, artikel 31 e och artikel 34.2 b i Fördraget om Europeiska unionen. Förslaget kommer inte att medföra några finansiella konsekvenser för Europeiska gemenskapernas budget.

2. RAMBESLUTET: KOMMENTARER TILL DE ENSKILDA ARTIKLARNA

Artikel 1 (människohandel för arbetskraftsexploatering)

I artikel 1 anges att medlemsstaterna är skyldiga att säkerställa att handel med människor för exploatering som arbetskraft är straffbart.

Människohandel definieras i artikeln och innefattar rekrytering, transport eller överföring av en person, inklusive hysande, efterföljande mottagande och överföring av kontroll över honom eller henne i syfte att utnyttja honom eller henne i tillverkning av varor eller tillhandahållande av tjänster. Denna definition speglar de viktigaste inslagen i en del av definitionen av människohandel i Förenta nationernas protokoll om människohandel.

Exploatering som arbetskraft definieras i artikeln som en överträdelse av arbetsmarknadsbestämmelser om löner, arbetstider eller säkerhet på arbetsplatsen. Hänvisningen till arbetsmarknadsbestämmelser är inte på något sätt avsedd att påverka medlemsstaternas arbetsmarknadsbestämmelser. Den är avsedd att ange en måttstock grundad på gällande bestämmelser om vad som är en godtagbar standard på arbetsmarknaden. Det bör understrykas att denna definition skall läsas tillsammans med definitionen av handel och kvalificerande rekvisit som exempelvis tvång. Därutöver innefattar brottet ett krav att personens grundläggande rättigheter, till exempel rättigheterna i stadgan över grundläggande rättigheter som tillkännagavs av Europeiska rådet i Nice, har undertryckts och fortsätter att undertryckas. Detta krav innefattar också brottsoffrets perspektiv (hans eller hennes grundläggande rättigheter) och inte endast förövarens uppträdande enligt de kvalificerande rekvisit som anges nedan. I artikeln anges också ett krav på pågående undertryckande av en persons grundläggande rättigheter.

När det gäller de rekvisit som kvalificerar handel med en person för exploatering som arbetskraft som ett brott, överensstämmer punkterna a och b med FN-protokollet om människohandel. Punkterna c och d, som delvis överensstämmer med FN-protokollet, täcker former av utnyttjande eller utövande av påtryckningar när en person utsätts för handel. Syftet är att ge en heltäckande beskrivning av brottsliga handlingar. Detta innefattar metoder som skuldslaveri, där en person inte har något annat val än att ge efter för påtryckningarna. Det innefattar också utnyttjande av personer i utsatt ställning, exempelvis personer som är mentalt eller fysiskt funktionshindrade eller som olagligt uppehåller sig på en medlemsstats territorium. Sådana människor befinner sig ofta i en situation där de inte har något val, eller uppfattar att de inte har något val, annat än att underkasta sig exploateringen. Dessa sistnämnda rekvisit säkerställer också att brottsbeskrivningen beaktar offrets särskilda situation och inte endast den gärning som människosmugglaren utför.

Det brott som beskrivs innefattar inte något uttryckligt krav på att offret skall överträda en gräns. Resonemanget följer här Europolkonventionen och FN:s protokoll om människohandel, varvid man med människohandel vanligen avser internationellt organiserad brottslighet men det inte är nödvändigt att offret själv träder över en gräns. Tyngdpunkten i brottet människohandel bör läggas på det exploaterande syftet, snarare än på "flyttningen" över en gräns. Om kravet på förflyttning över en gräns skulle behållas skulle det uppstå en paradox varigenom en gemenskapsmedborgare som tvingas in i prostitution och blir föremål för handel inom sitt eget land skulle få sämre skydd än medborgare från tredje land. Tillvägagångssättet att inte inkludera krav på överträdande av en gräns innebär också att förslaget täcker "vidarehandel" ("re-trafficking") inom ett land, vilket i många fall utgör en integrerad del av handelskedjan/verksamheten.

Artikel 2 (människohandel för sexuell exploatering)

I artikel 2 anges att medlemsstaterna är skyldiga att säkerställa att handel med människor för sexuell exploatering är straffbart. Artikeln motsvarar till sin struktur och sitt innehåll artikel 1.

Sexuell exploatering innefattar avsikten att utnyttja en person inom prostitution, i pornografiska framställningar eller i produktion av pornografiskt material.

Artikel 3 (anstiftan, medhjälp, främjande och försök)

I artikel 3 anges att medlemsstaterna är skyldiga att säkerställa att anstiftan till, medhjälp till, främjande av och försök att bedriva handel med människor för exploatering som arbetskraft och för sexuell exploatering är straffbart.

Artikel 4 (påföljder och försvårande omständigheter)

I artikel 4 behandlas påföljder och försvårande omständigheter. I den första punkten anges att de brott som avses i artiklarna 1, 2, och 3 skall vara belagda med effektiva, proportionerliga och avskräckande påföljder, med ett maximistraff på minst sex års fängelse. Dessa straff är tillräckliga för att människohandel skall falla inom tillämpningsområdet för andra instrument som redan har antagits i syfte att utöka det polisiära och rättsliga samarbetet inom Europeiska unionen för att bekämpa organiserad brottslighet. Exempel på sådana instrument är den gemensamma åtgärden 98/699/RIF5 om penningtvätt, identifiering, spårande, spärrande, beslag och förverkande av hjälpmedel och vinning av brott och den gemensamma åtgärden 98/733/RIF 6 5 4 3 2 16]]]]]] om att göra deltagande i en kriminell organisation i Europeiska unionens medlemsstater till ett brott.

[1] 351, 29.12.1998, s. 1.

[2] L 351, 29.12.1998, s. 1.

[3] L 351, 29.12.1998, s. 1.

[4] T L 351, 29.12.1998, s. 1.

[5] GT L 351, 29.12.1998, s. 1.

[6] EGT L 351, 29.12.1998, s. 1.

Eftersom människohandel innefattar mycket allvarlig brottslighet, anges i punkt 2 att medlemsstaterna skall säkerställa att påföljden för brott, när försvårande omständigheter föreligger, skall vara minst tio års fängelse. Kommissionens förslag att ange tio år som lägsta straff vid försvårande omständigheter bygger på bedömningen att möjliga straff för människohandel bör spegla brottets grovhet och ha kraftigt avskräckande effekt.

Tre omständigheter som skulle kvalificera brottet människohandel som grovt räknas upp. Dessa omständigheter utgör en minimilista, men påverkar inte ytterligare definitioner i medlemsstaternas lagstiftning. En ytterligare förklaring av vad som i detta rambeslut avses med dessa omständigheter är följande:

- "De ger stora inkomster" skulle, i tillämpliga fall, tolkas analogt med grova koppleribrott och bör åtminstone innefatta att förövaren av den kriminella verksamheten berikar sig.

- "Begås inom ramen för en kriminell organisation" skall tolkas i enlighet med artikel 1 i den gemensamma åtgärden 98/733/RIF om att göra deltagande i en kriminell organisation i Europeiska unionens medlemsstater till ett brott [7].

[7] EGT L 351, 29.12.1998, s. 1.

- "Utförs med särskild hänsynslöshet" avser graden av det våld eller de påtryckningar som utövas av den som bedriver handeln och graden av åsidosättande av offrets såväl fysiska som mentala hälsa och integritet. Ju allvarligare våld, påtryckningar eller åsidosättande, desto grövre är brottet.

Artikel 5 (juridiska personers ansvar)

Det är nödvändigt att också täcka situationen när juridiska personer är involverade i människohandel. Artikel 5 innehåller därför bestämmelser om att en juridisk person kan ställas till ansvar för de brott som avses i artiklarna 1, 2, och 3 och som i syfte att gynna dem begås av en person som agerar antingen enskilt eller som en del av den juridiska personens organisation. Termen ansvar skall tolkas så att den innefattar antingen straffrättsligt eller civilrättsligt ansvar (se också artikel 6 om påföljder).

Därtill anges i punkt 2 att en juridisk person också kan ställas till ansvar när brist på tillsyn eller kontroll av en person i position att utöva kontroll har gjort det möjligt att begå brotten och gynnat den juridiska personen. I punkt 3 anges att rättsliga förfaranden mot en juridisk person inte utesluter parallella rättsliga förfaranden mot en fysisk person och i punkt 4 ges en definition av vad som i detta rambeslut avses med en juridisk person.

Artikel 6 (påföljder för juridiska personer)

I artikel 6 ställs ett krav på påföljder för juridiska personer. Där sägs att de skall vara effektiva, proportionerliga och avskräckande, vilket åtminstone innebär en skyldighet att införa bötesstraff eller administrativa avgifter. Andra tänkbara påföljder för juridiska personer anges också.

Artikel 7 (behörighet och åtal)

Människohandel är ett internationellt brott. Därför måste rättsliga motåtgärder, för att vara effektiva, inbegripa förfarandebestämmelser om jurisdiktion och om utlämning som är så tydliga och långtgående som de nationella rättssystemen medger för att förhindra att förövare undgår åtal.

I punkt 1 anges en rad kriterier som ger nationella brottsbekämpande och rättsvårdande myndigheter behörighet att väcka åtal och döma i fall som inbegriper de brott som avses i detta rambeslut. En medlemsstat skall fastställa sin behörighet i tre situationer:

a) när gärningen helt eller delvis begåtts på medlemsstatens territorium, oavsett den berörda personens status eller nationalitet (territorialitetsprincipen), eller

(b) när gärningsmannen är medborgare i medlemsstaten (principen om aktiv person). Kriteriet om medborgarskap innebär att behörighet kan fastställas oavsett lex loci delicti. Det är upp till medlemsstaterna att åtala för brott som begåtts utomlands. Detta är särskilt viktigt när det gäller medlemsstater som inte utlämnar sina egna medborgare, eller

(c) när gärningen begåtts till förmån för en juridisk person som är etablerad inom den medlemsstatens territorium.

Eftersom inte alla medlemsstaters rättstradition erkänner extraterritoriell behörighet för alla typer av brottsliga handlingar, får emellertid medlemsstaterna, om inte annat följer av skyldigheten enligt punkt 1, begränsa sin behörighet till den första av dessa tre situationer. Om de inte gör det, kan de ändå anta bestämmelser så att punkterna 1 b och c begränsas till att gälla för fall där brottet har begåtts utanför den medlemsstatens territorium.

Punkt 3 beaktar det faktum att vissa medlemsstater inte utlämnar sina medborgare. Avsikten är att säkerställa att personer som misstänks ha bedrivit människohandel inte undgår åtal på grund av att utlämning principiellt vägras med motiveringen att de är medborgare i den staten. En medlemsstat som inte utlämnar sina egna medborgare måste i enlighet med punkt 3 vidta nödvändiga åtgärder för att fastställa sin behörighet och i tillämpliga fall väcka åtal för de berörda brotten när de begås av dess egna medborgare utanför dess territorium. I punkt 4 anges att medlemsstaterna skall meddela generalsekretariatet och kommissionen om de beslutar att tillämpa punkt 2.

Artikel 8 (brottsoffer)

I Europeiska unionens strategi mot människohandel har särskild vikt lagts vid stöd till brottsoffren. I många fall har människohandelns offer fått utstå allvarliga övergrepp från gärningsmännen. Kommissionen anser därför att en artikel om offren bör ingå i detta rambeslut. Socialt stöd till barn för att hjälpa dem att bearbeta följderna av sådana händelser och göra det möjligt för dem att bland annat återinträda på arbetsmarknaden utgör en del av den övergripande politiken.

Artikel 9 (samarbete mellan medlemsstaterna)

Artikel 9 syftar till att utnyttja instrument om internationellt rättsligt samarbete som medlemsstaterna är parter i och som kan tillämpas på de frågor som omfattas av detta rambeslut. Ordningar för ömsesidig rättslig hjälp (tidigare inbördes rättshjälp) och utlämning finns exempelvis i ett antal bilaterala och multilaterala avtal liksom i Europeiska unionens konventioner. Ett annat syfte med denna artikel är att underlätta informationsutbyte.

I punkt 1 anges att medlemsstaterna i största möjliga omfattning skall lämna varandra ömsesidig rättslig hjälp i judiciella förfaranden om människohandel. Om en positiv behörighetskonflikt uppstår, skall medlemsstaterna i enlighet med punkt 2 rådfråga varandra i syfte att samordna sina insatser att effektivt lagföra brottet. I denna punkt anges också att befintliga samarbetsmekanismer som samarbetspersoner [8] och det europeiska rättsliga nätverket [9] skall utnyttjas på lämpligt sätt. I punkt 3 betonas vikten av att ha utnämnt kontaktpersoner för informationsutbyte. Det anges uttryckligen att Europol skall engageras på ett lämpligt sätt. I punkt 4 anges att medlemsstaterna skall sprida uppgifter om de kontaktpersoner som har utsetts för utbyte av information om människohandel.

[8] EGT L 105, 27.4.1996.

[9] EGT L 191, 7.7.1998, s. 4.

Artikel 10 (genomförande)

Artikel 10 behandlar genomförande och uppföljning av rambeslutet. Det fastställs att medlemsstaterna senast den 31 december 2002 skall vidta nödvändiga åtgärder för att följa rambeslutet. I artikeln föreskrivs också att medlemsstaterna senast detta datum till rådets generalsekretariat och till kommissionen skall ha överlämnat de bestämmelser varigenom de införlivar skyldigheterna enligt rambeslutet med deras nationella lagstiftning. Baserat på en rapport som upprättas på grundval av denna information och på en skriftlig rapport från kommissionen skall rådet senast den 30 juni 2004 bedöma i vilken utsträckning medlemsstaterna har vidtagit nödvändiga åtgärder för att följa rambeslutet.

Artikel 11 (upphävande av den gemensamma åtgärden från februari 1997)

Genom artikel 11 upphävs den gemensamma åtgärden från februari 1997. Den gemensamma åtgärden skulle genomföras senast den 31 december 1999 och samma dag skulle medlemsstaterna också till rådets generalsekretariat ha rapporterat om de förslag som de lagt fram för antagande i syfte att uppfylla sina skyldigheter enligt den gemensamma åtgärden. Detta rambeslut tillsammans med rambeslutet om sexuell exploatering av barn och barnpornografi täcker i stor utsträckning samma frågor. Även om det torde följa av allmänna rättsprinciper att den gemensamma åtgärden är obsolet och inte längre har några rättsverkningar, anser kommissionen att det är viktigt att klargöra att rambeslutet upphäver den gemensamma åtgärden.

Artikel 12 (ikraftträdande)

I artikel 12 anges att rambeslutet skall träda i kraft samma dag som det offentliggörs i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.

2001/0024 (CNS)

Förslag till RÅDETS RAMBESLUT om åtgärder för att bekämpa människohandel

EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR FATTAT DETTA BESLUT

med beaktande av Fördraget om Europeiska unionen, särskilt artiklarna 29, 31 e och 34.2 b i detta,

med beaktande av kommissionens förslag,

med beaktande av Europaparlamentets yttrande, och

med beaktande av följande:

(1) I rådets och kommissionens handlingsplan för att på bästa sätt genomföra bestämmelserna i Amsterdamfördraget om upprättande av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa [10], i slutsatserna från Europeiska rådets möte i Tammerfors den 15 och 16 oktober 1999 och från dess möte i Santa Maria da Feira den 19 och 20 juni 2000, i kommissionens resultattavla [11] samt parlamentets resolution av den 19 maj 2000 [12] nämns eller efterlyses lagstiftningsåtgärder mot människohandel inklusive gemensamma definitioner, grunder för åtal och påföljder.

[10] EGT C 19, 23.1.1999.

[11] KOM(2000) 167 slutlig, punkt 2.4 (hantering av migrationsströmmar) och punkt 4.3 (bekämpning av vissa former av brottslighet).

[12] A5-0127/2000.

(2) Den gemensamma åtgärden av den 24 februari 1997 om åtgärder mot människohandel och sexuellt utnyttjande av barn [13] bör följas upp med ytterligare lagstiftningsåtgärder som syftar till att komma till rätta med skillnaderna i rättsliga tillvägagångssätt i medlemsstaterna och som bidrar till utveckling av ett effektivt samarbete mellan rättsvårdande organ för att bekämpa människohandel.

[13] EGT L 63, 4.3.1997.

(3) Människohandel utgör en allvarlig kränkning av de grundläggande mänskliga rättigheterna och den mänskliga värdigheten och bedrivs med hänsynslösa metoder såsom övergrepp och vilseledande av utsatta personer, liksom våld, hot, skuldslaveri och tvång.

(4) Det viktiga arbete som utförs av internationella organisationer och i synnerhet Förenta nationerna måste kompletteras med det arbete som Europeiska unionen genomför.

(5) För att komma till rätta med det allvarliga brott som människohandel utgör, är det nödvändigt att utnyttja ett övergripande tillvägagångssätt där gemensamma brottsrekvisit i samtliga medlemsstaters straffrätt, inklusive effektiva, proportionerliga och avskräckande påföljder, ingår som en integrerad del tillsammans med bredast möjliga rättsliga samarbete. I enlighet med subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna, inskränker sig detta rambeslut till det minimum som krävs för att målen skall uppnås och går inte utöver vad som är nödvändigt för det syftet.

(6) Det är nödvändigt att införa påföljder för gärningsmännen som är tillräckligt stränga för att människohandel skall omfattas av de instrument som redan har antagits i syfte att bekämpa organiserad brottslighet såsom den gemensamma åtgärden 98/699/RIF [14] om penningtvätt, identifiering, spårande, spärrande, beslag och förverkande av hjälpmedel och vinning av brott och den gemensamma åtgärden 98/733/RIF [15] om att göra deltagande i en kriminell organisation i Europeiska unionens medlemsstater till ett brott.

[14] EGT L 333, 9.12.1998, s. 1.

[15] EGT L 351, 29.12.1998, s. 1.

(7) Detta rambeslut bör bidra till att bekämpa och förhindra människohandel genom att komplettera de instrument som antagits av rådet såsom den gemensamma åtgärden 96/700/RIF [16] om upprättande av ett program för stöd och utbyte för personer ansvariga för att bekämpa människohandel och sexuellt utnyttjande av barn, den gemensamma åtgärden 96/748/RIF [17] om utvidgning av det uppdrag Europols narkotikaenhet erhöll, rådets och Europaparlamentets beslut 293/2000/EG [18] om att anta ett program för gemenskapens insatser (Daphne-programmet) (2000-2003) för förebyggande åtgärder i kampen mot våld mot barn, ungdomar och kvinnor, den gemensamma åtgärden 98/428/RIF [19] om inrättande av ett europeiskt rättsligt nätverk, den gemensamma åtgärden 96/277/RIF [20] om en ordning för utbyte av sambandspersoner för att förbättra det rättsliga samarbetet mellan Europeiska unionens medlemsstater och den gemensamma åtgärden 98/427/RIF [21] om goda rutiner vid inbördes rättshjälp i brottmål.

[16] EGT L 322, 12.12.1996.

[17] EGT L 342, 31.12.1996.

[18] EGT L 34, 9.2 2000.

[19] EGT L 191, 7.7.1998, s. 4.

[20] EGT L 105, 27.4.1996.

[21] EGT L 191, 7.7.1998.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1 Brott som avser människohandel för arbetskraftsexploatering

Varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att rekrytering, transport eller överföring av en person, inklusive hysande, efterföljande mottagande och överföring av kontroll över honom eller henne är straffbart om den personens grundläggande rättigheter har varit undertryckta och fortsätter att undertryckas i syfte att utnyttja honom eller henne i tillverkning av varor eller tillhandahållande av tjänster i överträdelse av arbetsmarknadsbestämmelser om villkor för arbete, löner, och hälsa och säkerhet på arbetsplatsen och:

(a) tvång, våld eller hot, inklusive bortförande, brukas, eller

(b) svikligt förfarande eller bedrägeri brukas, eller

(c) missbruk av makt, inflytande eller påtryckningar förekommer, eller

(d) någon annan form av övergrepp förekommer.

Artikel 2 Brott som avser människohandel för sexuell exploatering

Varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att rekrytering, transport eller överföring av en person, inklusive hysande, efterföljande mottagande och överföring av kontroll över honom eller henne är straffbart om syftet är att utnyttja honom eller henne i prostitution eller pornografiska föreställningar eller produktion av pornografiskt material och:

(a) tvång, våld eller hot, inklusive bortförande, brukas, eller

(b) svikligt förfarande eller bedrägeri brukas, eller

(c) missbruk av makt, inflytande eller påtryckningar förekommer, eller

(d) någon annan form av övergrepp förekommer.

Artikel 3 Anstiftan, medhjälp, främjande och försök

Varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att anstiftan, medhjälp, främjande och försök att begå de brott som anges i artikel 1 och 2 är straffbart.

Artikel 4 Påföljder och försvårande omständigheter

1. Varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att de brott som avses i artiklarna 1, 2 och 3 är belagda med effektiva, proportionerliga och avskräckande påföljder inklusive ett maximistraff på minst sex års fängelse.

2. Utan att det påverkar ytterligare definitioner i nationell lagstiftning, skall varje medlemsstat vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att de brott som avses i artiklarna 1, 2, och 3 är belagda med ett maximistraff på minst tio års fängelse om brotten

- utförs med särskild hänsynslöshet, eller

- ger stora inkomster, eller

- begås inom ramen för en kriminell organisation.

Artikel 5 Juridiska personers ansvar

1. Varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att juridiska personer kan ställas till ansvar för brott som avses i artiklarna 1, 2 och 3 och som begås till deras förmån av en person som agerar antingen enskilt eller som en del av den juridiska personens organisation och har en ledande ställning inom den juridiska personens organisation grundad på

(a) befogenhet att företräda den juridiska personen, eller

(b) befogenhet att fatta beslut på den juridiska personens vägnar, eller

(c) befogenhet att utöva kontroll inom den juridiska personen.

2. Bortsett från de fall som redan anges i punkt 1 skall varje medlemsstat vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att juridiska personer kan ställas till ansvar när brister i övervakning eller kontroll som skall utföras av en sådan person som avses i punkt 1 har gjort det möjligt för en person, som är underställd den juridiska personen, att begå ett brott som avses i artiklarna 1, 2 och 3 till förmån för den juridiska personen.

3. Den juridiska personens ansvar enligt punkterna 1 och 2 utesluter inte lagföring av fysiska personer som är gärningsmän, anstiftare eller medhjälpare till de brott som avses i artiklarna 1, 2 och 3.

4. Med "juridisk person" avses varje enhet som har denna ställning enligt tillämplig nationell lagstiftning, med undantag av stater eller andra offentliga organ vid utövandet av de befogenheter som de har i egenskap av statsmakter samt internationella offentliga organisationer.

Artikel 6 Påföljder för juridiska personer

Varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att en juridisk person som anses ansvarig i enlighet med artikel 5 omfattas av effektiva, proportionerliga och avskräckande påföljder, som skall innefatta bötesstraff eller administrativa avgifter och som får innefatta andra påföljder, såsom

(a) fråntagande av rätt till offentliga förmåner eller stöd,

(b) tillfälligt eller permanent näringsförbud,

(c) rättslig övervakning,

(d) rättsligt beslut om upplösning av verksamheten,

(e) tillfällig eller permanent stängning av inrättningar som har använts för att begå brottet.

Artikel 7 Behörighet och åtal

1. Varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att fastställa sin behörighet beträffande de brott som avses i artiklarna 1, 2 och 3 när

(a) gärningen helt eller delvis begåtts inom medlemsstatens territorium, eller

(b) gärningsmannen är medborgare i medlemsstaten, eller

(c) gärningarna begås till förmån för en juridisk person som är etablerad inom medlemsstatens territorium.

2. En medlemsstat får besluta att den inte kommer att tillämpa eller endast i särskilda fall eller under särskilda omständigheter kommer att tillämpa bestämmelserna om behörighet som anges i punkt 1 b och c när brottet har begåtts utanför dess territorium.

3. En medlemsstat som enligt sin lagstiftning inte utlämnar sina egna medborgare skall vidta nödvändiga åtgärder för att fastställa sin behörighet över och i tillämpliga fall lagföra de brott som avses i artiklarna 1, 2 och 3 som har begåtts av dess egna medborgare utanför dess territorium.

4. Medlemsstater som beslutar att tillämpa bestämmelserna i punkt 2, skall underrätta rådets generalsekretariat och kommissionen om detta, i tillämpliga fall med uppgift om i vilka särskilda fall eller under vilka särskilda omständigheter som beslutet gäller.

Artikel 8 Brottsoffer

Varje medlemsstat skall säkerställa att offer för brott som avses i detta rambeslut erhåller lämpligt rättsskydd och ställning i rättsliga förfaranden. Medlemsstaterna skall i synnerhet säkerställa att brottsutredningar och rättsliga förfaranden inte orsakar brottsoffer ytterligare skada.

Artikel 9 Samarbete mellan medlemsstaterna

1. I enlighet med tillämpliga konventioner, multilaterala eller bilaterala avtal eller arrangemang, skall medlemsstaterna ge varandra ömsesidig hjälp i största möjliga omfattning när det gäller rättsliga förfaranden som hänför sig till de brott som avses i detta rambeslut.

2. När flera medlemsstater är behöriga att lagföra brott som avses i detta rambeslut, skall dessa stater rådfråga varandra i syfte att samordna sina åtgärder för att lagföra gärningen på ett effektivt sätt. Befintliga samarbetsmekanismer som samarbetspersoner och det europeiska rättsliga nätverket skall utnyttjas på lämpligt sätt.

3. För informationsutbyte som hänför sig till de brott som avses i artiklarna 1, 2 och 3, skall medlemsstaterna inrätta operativa kontaktpunkter eller utnyttja befintliga samarbetsmekanismer. Medlemsstaterna skall i synnerhet säkerställa att Europol, inom ramen för dess uppdrag, engageras till fullo.

4. Varje medlemsstat skall underrätta rådets generalsekretariat och kommissionen om den kontaktpunkt som utsetts för informationsutbyte avseende människohandel. Generalsekretariatet skall underrätta alla andra medlemsstater om de utsedda kontaktpunkterna.

Artikel 10 Genomförande

1. Medlemsstaterna skall senast den 31 december 2002 vidta nödvändiga åtgärder för att följa detta rambeslut.

2. Senast samma dag skall medlemsstaterna till rådets generalsekretariat och till kommissionen överlämna texten till de bestämmelser som införlivar de skyldigheter som de åläggs enligt detta rambeslut med deras nationella lagstiftning. Rådet skall senast den 30 juni 2004, på grundval av en rapport upprättad mot bakgrund av den information som medlemsstaterna lämnat och en skriftlig rapport från kommissionen, bedöma i vilken utsträckning medlemsstaterna har vidtagit nödvändiga åtgärder för att följa detta rambeslut.

Artikel 11 Upphävande av den gemensamma åtgärden 97/154/RIF

Detta rambeslut upphäver den gemensamma åtgärden av den 24 februari 1997 beslutad av rådet på grundval av artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen om åtgärder mot människohandel och sexuellt utnyttjande av barn.

Artikel 12 Ikraftträdande

Detta rambeslut träder i kraft samma dag som det offentliggörs i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.

Utfärdat i Bryssel den

På rådets vägnar

Ordförande