Meddelande från kommissionen - Yttrande över Republiken Kroatiens ansökan om medlemskap i Europeiska unionen

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

A. INLEDNING

a) Förord

b) Förbindelserna mellan EU och Kroatien

B. KRITERIER FÖR MEDLEMSKAP

1. Politiska kriterier

1.1. Demokrati och rättsstat

1.1.1. Parlamentet

1.1.2. Den verkställande makten

1.1.3. Rättsväsendet

1.1.4. Åtgärder för att bekämpa korruption

1.2. Mänskliga rättigheter och skydd av minoriteter

1.2.1. Medborgerliga och politiska rättigheter

1.2.2. Ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter

1.2.3. Minoriteters rättigheter, skydd av minoriteter och flyktingar

1.3. Övriga skyldigheter enligt Europeiska rådets slutsatser av den 29 april 1997

1.3.1. Samarbetet med Internationella krigsförbrytartribunalen för f.d. Jugoslavien (ICTY)

1.3.2. Regionalt samarbete

1.4. Allmän bedömning

2. Ekonomiska kriterier

2.1 Ekonomisk utveckling

2.2 Bedömning enligt Köpenhamnskriterierna

2.3 Allmän bedömning

3. Förmåga att påta sig de skyldigheter som följer av ett medlemskap

Kapitel 1: Fri rörlighet för varor

Kapitel 2: Fri rörlighet för personer

Kapitel 3: Frihet att tillhandahålla tjänster

Kapitel 4: Fri rörlighet för kapital

Kapitel 5: Bolagsrätt

Kapitel 6: Konkurrens

Kapitel 7: Jordbruk

Kapitel 8: Fiske

Kapitel 9: Transport

Kapitel 10: Beskattning

Kapitel 11: Ekonomisk och monetär union

Kapitel 12: Statistik

Kapitel 13: Socialpolitik och sysselsättning

Kapitel 14: Energi

Kapitel 15: Industripolitik

Kapitel 16: Små och medelstora företag

Kapitel 17: Vetenskap och forskning

Kapitel 18: Utbildning

Kapitel 19: Telekommunikation och informationsteknik

Kapitel 20: Kultur och audiovisuell politik

Kapitel 21: Regionalpolitik och samordning av strukturinstrument

Kapitel 22: Miljö

Kapitel 23: Konsumentskydd och hälsoskydd

Kapitel 24: Samarbete på området rättsliga och inrikes frågor

Kapitel 25: Tullunion

Kapitel 26: Yttre förbindelser

Kapitel 27: Gemensam utrikes- och säkerhetspolitik

Kapitel 28: Finansiell kontroll

Kapitel 29: Finans- och budgetfrågor

C. SAMMANFATTNING OCH SLUTSATS

1. Politiska kriterier

2. Ekonomiska kriterier

3. Förmåga att påta sig de skyldigheter som ett medlemskap medför

Bilagor

A. INLEDNING

a) Förord

Ansökan om medlemskap

Kroatien lämnade in sin ansökan om medlemskap i Europeiska unionen den 21 februari 2003 och ministerrådet beslutade den 14 april 2003 att tillämpa det förfarande som föreskrivs i artikel 49 i fördraget om Europeiska unionen, i vilken föreskrivs följande: "Varje europeisk stat som respekterar de principer som anges i artikel 6.1 får ansöka om att bli medlem av unionen. Ansökan skall ställas till rådet, som skall besluta enhälligt efter att ha hört kommissionen och efter samtycke av Europaparlamentet, som skall fatta sitt beslut med absolut majoritet av sina ledamöter."

Artikel 6.1 i EU-fördraget har följande lydelse: "Unionen bygger på principerna om frihet, demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna samt på rättsstatsprincipen, vilka principer är gemensamma för medlemsstaterna."

Detta utgör den rättsliga grunden för det yttrande som kommissionen nu lägger fram.

Bakgrund till yttrandet

Kroatiens ansökan om medlemskap skall ses som ett led i en historisk process i vilken länderna i västra Balkan lägger den politiska krisen i regionen bakom sig och inriktar sig på att ansluta sig till det område av fred, stabilitet och välstånd som unionen utgör. I Thessaloniki-agendan för västra Balkan, som antogs av Europeiska rådet i juni 2003, betonade EU att "den takt i vilken länderna i västra Balkan fortsätter att närma sig EU ligger i deras egna händer och beror på de enskilda ländernas förmåga att genomföra reformer med respekt för de kriterier som fastställdes av Europeiska rådets möte i Köpenhamn 1993 och stabiliserings- och associeringsprocessens villkorlighet".

Europeiska rådet drog följande slutsats i Köpenhamn i juni 1993:

"De associerade länder i Central- och Östeuropa som så önskar skall bli medlemmar i unionen. Anslutning kommer att äga rum så snart ett land kan påta sig de skyldigheter som ett medlemskap medför och uppfyller de ekonomiska och politiska villkoren.

Ett medlemskap förutsätter att

- kandidatlandet har uppnått en institutionell stabilitet som garanterar demokrati, rättsstatsprincipen, mänskliga rättigheter och respekt för och skydd av minoriteter,

- det finns en fungerande marknadsekonomi samt förmåga att hantera konkurrens och marknadskrafter inom unionen,

- landet kan påta sig de skyldigheter som ett medlemskap medför och ansluta sig till målen för den politiska, ekonomiska och monetära unionen.

Unionens förmåga att ta emot nya medlemmar, utan att takten i den europeiska integrationen blir lidande, är också en viktig faktor som ligger i både unionens och kandidatländernas allmänna intresse."

I denna förklaring redogjordes i detalj för de politiska och ekonomiska kriterierna för behandlingen av ansökningarna om anslutning från de ansökande länderna.

Europeiska rådet hänvisade vid sitt möte i Madrid i december 1995 till behovet av att "skapa förutsättningar för en gradvis och harmonisk integrering av dessa stater, särskilt genom att utveckla marknadsekonomin, anpassa de administrativa strukturerna, och skapa stabila ekonomiska och monetära förhållanden".

Villkoren inom ramen för stabiliserings- och associeringsprocessen fastslogs av rådet den 29 april 1997 och inbegriper samarbete med Internationella krigsförbrytartribunalen för f.d. Jugoslavien (ICTY) och regionalt samarbete. Dessa villkor är grundläggande för stabiliserings- och associeringsprocessen och har införlivats med det stabiliserings- och associeringsavtal som undertecknats med Kroatien.

Kommissionen analyserar därför i sitt yttrande Kroatiens ansökan mot bakgrund av landets förmåga att påta sig de skyldigheter som följer av de kriterier som Europeiska rådet angav i Köpenhamn 1993 och att uppfylla villkoren inom ramen för stabiliserings- och associeringsprocessen, särskilt de villkor som rådet fastslog i sina slutsatser av den 29 april 1997.

Yttrandets innehåll

Yttrandet är upplagt med beaktande av slutsatserna från Europeiska rådets möte i Köpenhamn. I yttrandet

* beskrivs förbindelserna mellan Kroatien och unionen fram till nu, särskilt inom ramen för det gällande avtalet,

* analyseras situationen när det gäller de politiska villkor som Europeiska rådet anger (demokrati, rättsstatsprincipen, mänskliga rättigheter, skydd av minoriteter), däribland uppfyllande av villkoren inom ramen för stabiliserings- och associeringsprocessen,

* bedöms Kroatiens situation och framtidsutsikter när det gäller de ekonomiska villkor som Europeiska rådet anger (fungerande marknadsekonomi, förmåga att hantera konkurrens),

* analyseras Kroatiens förmåga att påta sig de skyldigheter som ett medlemskap medför, dvs. landets förmåga att anta unionens regelverk i form av fördraget, sekundärrätten och unionens politik på olika områden, och

* ges en allmän bedömning av Kroatiens situation och möjligheter att uppfylla villkoren för medlemskap i unionen och en rekommendation beträffande anslutningsförhandlingar.

I samband med bedömningen av Kroatien med hänsyn till de ekonomiska kriterierna och till landets förmåga att anta regelverket har kommissionen också gjort en bedömning av framtidsutsikterna: den har försökt uppskatta vilka framsteg som Kroatien rimligen kan förväntas göra under de närmaste åren, före anslutningen, med beaktande av att också själva regelverket kommer att fortsätta att utvecklas. Av denna anledning är yttrandet inriktat på ett medellångt tidsperspektiv på omkring fem år, utan att detta innebär en förhandsbedömning av den faktiska tidpunkten för anslutningen.

Vid utarbetandet av yttrandet har kommissionen erhållit en mängd upplysningar om Kroatiens situation från de kroatiska myndigheterna, och många andra informationskällor har också använts, däribland medlemsstaterna och ett stort antal internationella organisationer (Europarådet, OSSE, UNHCR, ICTY, Stabilitetspakten, IMF, Världsbanken, EBRD, EIB m.fl.) och icke-statliga organisationer.

b) Förbindelserna mellan EU och Kroatien

I det spända läge som rådde inom Socialistiska förbundsrepubliken Jugoslavien förklarade Kroatien sig självständigt den 25 juni 1991. Självständighetsförklaringen sköts upp med tre månader och bekräftades den 8 oktober 1991 (genom ett beslut av parlamentet om att bryta de statsrättsliga förbindelserna med f.d. Socialistiska förbundsrepubliken Jugoslavien). En väpnad konflikt följde, som ledde till tvångsförflyttning av etniska grupper, och delar av landet ockuperades av lokala serbiska rebellstyrkor och jugoslaviska armén (JNA). EU erkände Kroatien som självständig stat i januari 1992, och i maj 1992 upptogs landet som medlem i Förenta nationerna. I maj och augusti 1995 kunde de kroatiska styrkorna genom operationerna "Blixt" och "Storm" ta kontrollen över alla ockuperade områden utom den kroatiska delen av Donauområdet (Östslavonien), som kvarstod under FN:s beskydd. Kroatien anslöt sig till Dayton/Paris-fredsavtalet från december 1995, i vilket Bosnien och Hercegovinas internationella gränser erkänns och alla flyktingars rätt att återvända till sina hem bekräftas. Genom Erdutavtalet från november 1995 möjliggjordes Östslavoniens fredliga återförening med Kroatien, som slutfördes i januari 1998. Under denna period var emellertid framstegen t.ex. när det gäller demokratisering, respekt för mänskliga rättigheter (inbegripet minoriteters rättigheter) och rättsstatsprincipen inte tillräckliga för att förbindelserna med EU skulle kunna uppgraderas.

Parlamentsvalen i januari 2000 och valet av Stjepan Mesi till republikens president i februari 2000 innebar en vändpunkt i förbindelserna mellan EU och Kroatien. Det nya kroatiska ledarskapet visade omedelbart sin beslutsamhet att befästa demokratiska värderingar och principer och göra snabba och stora framsteg i fråga om de viktigaste politiska frågor som fortfarande måste lösas, d.v.s. särskilt respekten för de mänskliga rättigheterna (inbegripet minoriteters rättigheter), demokratiseringen av medierna, fullständigt iakttagande av Dayton- och Erdutavtalen, samarbete med ICTY och förbättrade relationer med grannländerna.

Detta åtagande ledde till en snabb utveckling av förbindelserna med Europeiska unionen. I maj 2000 antog kommissionen en rapport [1] i vilken den föreslog att förhandlingar om ett stabiliserings- och associeringsavtal skulle inledas. Sedan november 2000 omfattas Kroatien av de autonoma handelsåtgärder som Europeiska unionen unilateralt beviljar länderna i stabiliserings- och associeringsprocessen. Stabiliserings- och associeringsavtalet undertecknades i oktober 2001 och ett interimsavtal är i kraft sedan mars 2002.

[1] KOM(2000) 311 av den 24 maj 2000.

I en resolution som i december 2002 antogs av samtliga politiska partier i det kroatiska parlamentet fastställdes Kroatiens anslutning till EU som ett nationellt strategiskt mål, och regeringen uppmanades att lämna in en ansökan om EU-medlemskap. Ansökan ingavs av regeringen i februari 2003. Enigheten mellan partierna rörande EU-medlemskapet som politiskt mål bibehölls även efter regeringsbytet till följd av parlamentsvalen i november 2003. Medlemskap i Europeiska unionen och i Nato, bättre förbindelser med grannländerna, utveckling av den ekonomiska diplomatin och nyansering av omvärldens bild av Kroatien angavs av den nya regeringen som prioriterade frågor i dess utrikespolitik.

Avtalsförbindelser

Stabiliserings- och associeringsavtalet mellan Europeiska unionen och Kroatien paraferades den 14 maj 2001 och undertecknades den 29 oktober 2001. Ratificeringsprocessen har ännu inte slutförts. När avtalet väl trätt i kraft kommer det att utgöra rättslig grund för förbindelserna med Europeiska unionen under hela tiden fram till Kroatiens anslutning i framtiden. Det kommer att utgöra ramen för den politiska dialogen och det stärkta regionala samarbetet, främja en utvidgning av handeln och de ekonomiska förbindelserna mellan parterna och ligga till grund för gemenskapens tekniska och ekonomiska stöd. De institutionella ramarna enligt stabiliserings- och associeringsavtalet kommer att fungera som en mekanism för genomförande, förvaltning och övervakning på alla områden av förbindelserna. Frågor på teknisk nivå kommer att granskas i olika underkommittéer. Stabiliserings- och associeringskommittén kommer att vara ett forum för diskussioner mellan höga tjänstemän, och avsikten är att de problem som uppstår i samband med avtalet skall kunna lösas inom kommittén. Stabiliserings- och associeringsrådet kommer att granska den övergripande situationen och framtidsutsikterna för förbindelserna, vilket ger tillfälle att se över Kroatiens framsteg i stabiliserings- och associeringsprocessen.

I väntan på att stabiliserings- och associeringsavtalet skall träda i kraft tillämpas provisoriskt sedan den 1 januari 2002 ett interimsavtal, som trädde i kraft den 1 mars 2002. Interimsavtalet innehåller stabiliserings- och associeringsavtalet bestämmelser om varuhandel, konkurrens samt immateriella, industriella och kommersiella rättigheter. Genom avtalet upprättas ett frihandelsområde mellan parterna i överensstämmelse med tillämpliga WTO-bestämmelser. Genom avtalet blev EU:s långtgående autonoma handelsåtgärder, som tillämpas sedan november 2000, avtalsgrundade (med undantag för systemet med "ingångspris" för vissa frukter och grönsaker, som avskaffats inom ramen för de autonoma handelsåtgärderna). Genom dessa åtgärder beviljas Kroatien fritt tillträde till EU-marknaden för praktiskt taget alla produkter, dock med förmånstullkvoter för vin, "baby beef" och vissa fiskeriprodukter. Interimsavtalet är asymmetriskt till förmån för Kroatien, som gradvis skall liberalisera sin import från EU under en övergångsperiod som löper ut den 1 januari 2007. Fram till dess skall Kroatien avskaffa alla tullar på import av industrivaror och en del jordbruks- och fiskeriprodukter, men landet kommer att bibehålla tullar och tullkvoter för vissa känsliga jordbruks- och fiskeriprodukter.

Interimskommittén har hållit två möten, i april 2002 och april 2003. Ett system med fem underkommittéer har trätt i funktion och utgör ett användbart forum för tekniska diskussioner rörande alla frågor i anslutning till genomförandet av avtalet och tillnärmningsprocessen. Kroatien har överlag genomfört interimsavtalet korrekt och har bidragit till att de olika gemensamma institutionerna fungerar smidigt. Under de två första tillämpningsåren har dock vissa problem uppstått i fråga om genomförandet på jordbrukshandelsområdet.

Ett tilläggsprotokoll till interimsavtalet/stabiliserings- och associeringsavtalet rörande handeln med viner och spritdrycker samt ömsesidigt erkännande och skydd och ömsesidig kontroll av namn på viner och beteckningar för spritdrycker och aromatiserade drycker är i kraft sedan mars 2002.

Ett avtal mellan Europeiska gemenskapen och Republiken Kroatien om handel med textilprodukter har tillämpats sedan januari 2001.

Förhandlingarna om ett protokoll om anpassning av stabiliserings- och associeringsavtalet och interimsavtalet för att ta hänsyn till den förestående anslutningen av tio nya medlemsstater till unionen har avslutats. Interimsavtalet kommer att gälla i det utvidgade EU från och med den 1 maj 2004, men protokollet är nödvändigt för att de tio nya medlemsstaterna formellt skall kunna ansluta sig till stabiliserings- och associeringsavtalet. Dessutom behöver tekniska anpassningar göras på många områden, bland annat av handelsförmånerna i stabiliserings- och associeringsavtalet/interimsavtalet när det gäller jordbruksprodukter (både basprodukter och bearbetade produkter) och fiskeriprodukter, i syfte att undvika störningar i den traditionella handeln mellan Kroatien och den utvidgade unionen. Det bör påpekas att frihandelsavtalen mellan de nya medlemsstaterna och Kroatien kommer att upphöra att gälla den 1 maj 2004, då de nya medlemsstaterna börjar tillämpa den gemensamma handelspolitiken.

Ministeriet för europeisk integration samordnar genomförandet av stabiliserings- och associeringsavtalet på ett mycket effektivt och professionellt sätt. Regeringen har tillsatt integrationssamordnare vid alla statliga förvaltningsmyndigheter och även tillsatt ett antal arbetsgrupper mellan olika ministerier för harmonisering av lagstiftningen.

I oktober 2001 antog Kroatien en genomförandeplan för stabiliserings- och associeringsavtalet i syfte att planera och övervaka lagstiftningsåtgärder och andra åtgärder i anslutning till skyldigheterna enligt avtalet. Kroatien lägger regelbundet fram rapporter över genomförandet av planen. I december 2002 antog Kroatien det första "nationella programmet för Republiken Kroatiens integrering i EU". I detta strategiska dokument fastställdes Kroatiens målsättningar och uppgifter när det gäller de politiska och ekonomiska kriterierna, harmoniseringen av Kroatiens lagstiftning med gemenskapens regelverk, stärkandet av den offentliga förvaltningens förmåga samt en informationsstrategi för den kroatiska allmänheten. I programmet planerades antagandet av 83 lagar och annan sekundärlagstiftning för att främja harmoniseringen av den kroatiska lagstiftningen med gemenskapens regelverk i fråga om 13 kapitel av detta. Dessa åtgärder har i allmänhet antagits inom den planerade tidsramen. Det andra nationella programmet antogs i januari 2004 och omfattar samtliga kapitel i gemenskapens regelverk.

Kroatien har arbetat hårt med att anpassa sin lagstiftning till gemenskapens regelverk och ett stort antal viktiga lagtexter har antagits av parlamentet, i synnerhet under 2003. Dock har inrättandet av de nödvändiga administrativa strukturerna och, mer allmänt, stärkandet av den offentliga förvaltningens och rättsväsendets förmåga i allmänhet inte gått framåt i samma takt, vilket äventyrar det praktiska genomförandet av den nya lagstiftningen och övervakningen av att den efterlevs. Kroatien måste nu prioritera uppbyggnaden av den offentliga förvaltningens och rättsväsendets förmåga och helt och hållet inlemma denna dimension i sina nationella program.

Handelsförbindelser

EU är Kroatiens största handelspartner. Mellan 1998 och 2002 ökade handeln mellan EU och Kroatien avsevärt. EU:s import från Kroatien ökade med 38 %, från 1,8 miljarder euro 1998 till 2,5 miljarder euro 2002. EU:s export till Kroatien ökade med 47 % under samma period, från 4,4 till 6,5 miljarder euro. Den sammantagna utvecklingen av importen och exporten ledde till att Kroatiens underskott i handelsbalansen gentemot EU ökade med mer än 50 %, från 2,6 miljarder euro 1998 till 4 miljarder euro 2002. Dessutom har Kroatien ett underskott i handelsbalansen på ca 1 miljard euro gentemot de länder som ansluter sig till EU i maj 2004. Kroatiens export utgör omkring 23 % av BNP, och 2002 var ca 54 % av landets utrikeshandel inriktad på EU. Detta tal stiger till nästan 70 % om man beaktar handeln med de länder som ansluter sig till EU i maj 2004. Kroatiens andel av EU:s utrikeshandel uppgick till 0,45 % år 2002.

Under 2002 bestod Kroatiens export till EU huvudsakligen av textilprodukter (22 % av totalen) och maskiner och elvaror (18 %). EU:s export till Kroatien bestod huvudsakligen av maskiner och elvaror (25 %), fordon, luftfartyg, fartyg och därtill hörande transportutrustning (17 %) och kemikalier (10 %).

Kroatien är medlem i Världshandelsorganisationen (WTO) och Centraleuropeiska frihandelsavtalet. Landet är aktivt i handelsarbetsgruppen inom ramen för stabilitetspakten för sydöstra Europa. I detta sammanhang har Kroatien förhandlat fram ett nätverk av bilaterala frihandelsavtal med alla grannländerna.

Gemenskapsstöd

Kroatien har mellan 1991 och 2003 tagit emot 550 miljoner euro i stöd från EU. Mellan 1991 och 2000 inriktades detta stöd på katastrofbistånd genom Europeiska kommissionens kontor för humanitärt bistånd (ECHO) och Obnovaprogrammet. EU konsoliderade under 2000 sitt stöd inom ramen för gemenskapens biståndsprogram för återuppbyggnad, utveckling och stabilisering (Cards), samtidigt som unionen lanserade stabiliserings- och associeringsprocessen. Kroatien fick 2001 ta emot 60 miljoner euro inom ramen för Cardsprogrammet.

I enlighet med Cardsförordningen antogs i december 2001 ett landstrategidokument i vilket de viktigaste samarbetsområdena för perioden 2002-2006 fastställs. I det fleråriga vägledande program som hör till landstrategidokumentet anges prioriteringarna för perioden 2002-2004 mer detaljerat. I de nationella programmen inom ramen för Cards uppgår det totala anslaget för perioden 2001-2004 till 257 miljarder euro för följande fem huvudprioriteringar: demokratisk stabilisering, ekonomisk och social utveckling, rättsliga och inrikes frågor, stärkande av den offentliga förvaltningens förmåga samt miljö och naturresurser.

Kroatien deltar direkt i programplaneringen av Cardsstödet, inbegripet i diskussioner om aktuella strategier och fastställandet av det fleråriga vägledande programmet. I dessa diskussioner deltar inte bara den nationella stödsamordnaren utan också berörda ministerier, potentiella stödmottagare, internationella finansiella institut och den icke-statliga sektorn.

Kroatien omfattas också av det regionala Cardsprogrammet, Europeiska initiativet för demokrati och mänskliga rättigheter, Life-Tredjeland, programmet Ungdom - Samarbete med tredjeland, det regionala samarbetsprogrammet för minröjning i sydöstra Europa och en rad andra specialiserade program.

Genomförandet av stödet från Cards har varit långsamt, men det finns tecken på förbättringar i och med att den kroatiska förvaltningens förmåga att tillgodogöra sig stödet ökat. Sedan januari 2002 ansvarar gemenskapens delegation i Zagreb för förvaltningen av stödet, och genomförandet går nu betydligt snabbare. För att Kroatien skall kunna använda stöd inför anslutningen effektivt kommer den offentliga förvaltningens förmåga att behöva utvecklas.

Ett antal projekt håller på att genomföras genom partnersamverkan (avseende gränspolisen, tullen, statistikorganet och asylfrågor), och flera sådana projekt är under planering inom integrerad gränsförvaltning, jordbruk och rättsväsende.

Den kroatiska förvaltningen måste fortsatt anstränga sig för att uppfylla de avtalade villkoren i samband med projekt (t.ex. policybeslut, inrättande och stärkande av institutioner, tilldelning av personal och finansiering), men vissa framsteg kan dock noteras.

En mekanism för stödsamordning mellan kommissionen och EU:s medlemsstater inrättades 2001 för att optimera verkningarna av Cardsstödet och medlemsstaternas bilaterala stöd.

Det finns också ett effektivt samarbete med andra givare. Sedan 1993 har Världsbanken understött 21 projekt till ett sammanlagt värde av 1 064 miljoner US-dollar och lämnat 20 miljoner US-dollar i gåvobistånd. Utlåningsverksamheten är inriktad på investeringar i infrastruktur, hälso- och sjukvård, jord- och skogsbruk, reform av företags- och finanssektorerna, utveckling av kapitalmarknaden samt reform av rättsväsendet och pensionssystemen. Sedan 1994 har Europeiska banken för återuppbyggnad och utveckling (EBRD) gjort investeringar till ett belopp av sammanlagt 1 325 miljoner euro, därav över 300 miljoner under 2002. Investeringarna inriktas huvudsakligen på företagssektorn (läkemedel, livsmedel, cement och kommunikationer), finanssektorn och kommunal infrastruktur. Under 2002 tillhandahöll Europeiska investeringsbanken (EIB) lån på sammanlagt 130 miljoner euro för regional utveckling (transport- och kommunikationsinfrastruktur), ekonomisk och social sammanhållning samt miljöskydd.

B. KRITERIER FÖR MEDLEMSKAP

1. POLITISKA KRITERIER

Vid Europeiska rådets möte i Köpenhamn 1993 fastställdes ett antal "politiska" kriterier för ansökarländernas anslutning. Länderna skall ha stabila institutioner som utgör en garanti för demokrati, rättsstatsprincipen, mänskliga rättigheter och respekt för och skydd av minoriteter. När det gäller västra Balkan är även de villkor som fastställts inom ramen för stabiliserings- och associeringsprocessen grundläggande inslag i EU:s politik, och deras uppfyllande kommer att bedömas i detta yttrande.

Sedan Köpenhamnsmötet har, genom ikraftträdandet av Amsterdamfördraget i maj 1999, de politiska kriterier som där fastställdes i allt väsentligt införlivats som en konstitutionell princip i Fördraget om Europeiska unionen. Artikel 6.1 i det konsoliderade EU-fördraget har följande lydelse: "Unionen bygger på principerna om frihet, demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna samt på rättsstatsprincipen, vilka principer är gemensamma för medlemsstaterna." I överensstämmelse med detta anges följande i artikel 49 i det konsoliderade EU-fördraget: "Varje europeisk stat som respekterar de principer som anges i artikel 6.1 får ansöka om att bli medlem av unionen." Dessa principer framhävs i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, som proklamerades vid Europeiska rådets möte i Nice i december 2000.

För att kunna utföra den bedömning som krävs i detta sammanhang har Europeiska kommissionen använt sig av ett flertal informationskällor: de kroatiska myndigheternas svar på det frågeformulär som kommissionen skickade ut i juli 2003, bilaterala uppföljningsmöten, diskussioner med medlemsstaternas ambassader, bedömningar som gjorts av internationella organisationer (särskilt Europarådet, OSSE, UNHCR och Stabilitetspakten), rapporter från internationella och lokala icke-statliga organisationer, företrädare för minoriteter osv.

Nedanstående bedömning inbegriper en systematisk undersökning av de viktigaste aspekterna av statsmakternas organisation och sätt att fungera och av de åtgärder dessa vidtagit för att värna de grundläggande rättigheterna. Den är inte enbart en rent formell beskrivning utan ett försök att bedöma hur demokratin och rättsstaten i själva verket fungerar. Denna bedömning avser situationen i slutet av februari 2004. Det görs ingen grundlig genomgång av förändringar som kan ha inträffat i det förflutna eller kan komma att inträffa i framtiden, även om en uttalad avsikt att reformera en viss sektor oftast har tagits i beaktande vid bedömningen.

1.1. Demokrati och rättsstat

Parlamentarisk demokrati infördes i Kroatien efter valen våren 1990. Den nya konstitutionen antogs i december 1990, strax före krigsutbrottet i det forna Jugoslavien. Kroatien blev självständigt 1991 och därefter har en rad ändringar av konstitutionen gjorts. Konstitutionen ändrades 2000 och 2001 i syfte att avskaffa parlamentets överhus och stärka parlamentets och regeringens roll i förhållande till presidenten. Valen den 3 januari 2000 satte punkt för Kroatiska demokratiska unionens (HDZ) - president Franjo Tudjmans partis - elvaåriga tid vid makten. Under perioden 2000-2003 gjorde Kroatien, med en koalitionsregering bestående av (till en början) sex partier, stora framsteg på områden som rör rättsstat och demokrati. Det konstitutionella systemet respekterades och institutionerna fungerade på normalt sätt.

Republikens president väljs genom direkta allmänna val för en ämbetsperiod på fem år, som kan förnyas. Presidenten utlyser parlamentsval och folkomröstningar, ger den person som åtnjuter en majoritet av parlamentsledamöternas förtroende i uppdrag att bilda regering samt utför andra uppgifter som närmare anges i konstitutionen. I samarbete med regeringen deltar presidenten också i utformningen och genomförandet av utrikespolitiken. Presidenten är överbefälhavare för armén och utnämner och entledigar officerare. Under vissa bestämda omständigheter får presidenten upplösa parlamentet om regeringen förlorar en förtroendeomröstning eller om statsbudgeten inte antas inom 120 dagar från dagen för framläggandet. Presidenten är ansvarig för brott mot konstitutionen som han eventuellt begår under utövandet av sina ämbetsplikter. Förfarandet för fastställande av presidentens ansvarighet inleds på förslag av två tredjedelar av alla parlamentsledamöter. Författningsdomstolen avgör sådana frågor med två tredjedelars majoritet.

Den sittande presidenten är Stjepan Mesi, som valdes i februari 2000 i två omgångar. Nästa presidentval skall hållas i februari 2005.

Konstitutionen antogs den 22 december 1990 efter landets första flerpartival till parlamentet våren 1990. Den ändrades 1997, 2000 och 2001 med två tredjedels majoritet av alla parlamentsledamöter, såsom föreskrivs i konstitutionen. I konstitutionen fastställs att Kroatien är en parlamentarisk demokrati. De kroatiska institutionerna mötte dock en rad svårigheter under de första tio åren efter självständigheten. Genom revideringen av konstitutionen i november 2000 övergick Kroatien från ett delvis presidentiellt system till ett fullständigt parlamentariskt system. Detta har lett till en förbättring av förhållandet och maktbalansen mellan presidenten, parlamentet och regeringen.

1.1.1. Parlamentet

Roll och uppbyggnad

Parlamentet (Sabor) består av en enda kammare, representanthuset. Antalet ledamöter är enligt konstitutionen minst 100 och högst 160, och mandattiden är fyra år. Vallagen föreskriver proportionell representation genom partilistor i tio valkretsar. Åtta platser i parlamentet är reserverade för minoriteter, som utgör den elfte valkretsen. Den serbiska minoriteten har tre garanterade platser, den italienska och den ungerska en var, den slovakiska och den tjeckiska en tillsammans, och övriga minoriteter indelas i två grupper som var och en har rätt till en representant. Den kroatiska "diasporan", som utgör den tolfte valkretsen, har också rätt till representation i parlamentet. Antalet valda representanter för "diasporan" beror på den s.k. icke-fasta kvoten, dvs. antalet ledamöter som väljs från "diaspora"-valkretsen beräknas genom att det totala antalet röster som avgivits utomlands delas med det genomsnittliga antal röster som krävs för att säkra ett mandat i landets tio valkretsar.

Parlamentet kan upplösa sig självt eller upplösas genom beslut av presidenten om regeringen förlorar en förtroendeomröstning i parlamentet eller om statsbudgeten inte antas inom 120 dagar från och med det att den läggs fram av regeringen.

Parlamentsledamöterna åtnjuter parlamentarisk immunitet. Oppositionens roll och deltagande i institutionernas arbete erkänns. Den parlamentariska minoriteten har rätt att ställa upp sin kandidat för posten som parlamentets vice talman. Oppositionens representanter i parlamentet sitter också med i de 25 utskotten, vars ordförande i 12 fall kommer från HDZ och i 13 fall från något annat parti.

Kroatien har flerpartisystem. Antalet registrerade politiska partier är 94. Det finns inga inskränkningar när det gäller rätten att bilda partier och partierna får stadsstöd i proportion till antalet platser i föregående val.

Parlamentet utövar lagstiftningsmakten och delar rätten att ta lagstiftningsinitiativ med regeringen. Vanligen genomgår lagarna ett långdraget parlamentsförfarande med tre på varandra följande behandlingar. Konstitutionen medger dock att ett påskyndat förfarande med två behandlingar tillämpas. På senare tid har många lagar antagits genom det påskyndade förfarandet.

En femtedel av parlamentsledamöterna kan inleda ett förfarande för förtroendeomröstning om regeringen.

Parlamentet kan utlysa folkomröstning när det gäller förslag om ändring av konstitutionen eller något annat lagförslag eller någon annan fråga av betydelse.

Parlamentets funktionssätt

De senaste parlamentsvalen hölls den 23 november 2003. Kroatiska demokratiska unionen (HDZ), den förre presidenten Franjo Tudjmans parti, vann 66 platser av 152, inbegripet fyra platser för "diasporan". Den nya HDZ-regeringen får stöd från Kroatiska socialliberala partiet (HSLS) och koalitionen Demokratisk center (DC), Kroatiska pensionärspartiet (HSU) och minoriteternas representanter.

Det nya parlamentet höll sin konstituerande session den 22 december 2003 och premiärminister Ivo Sanaders nya regering fick parlamentets förtroende vid omröstning den 23 december 2003 (88 parlamentsledamöter röstade för, 29 emot och 14 lade ner sin röst).

Kroatiska demokratiska unionen (HDZ), som var i opposition under föregående mandatperiod (2000-2003), har uppenbarligen för avsikt att omvandla sig till ett demokratiskt parti med en Europavänlig agenda. Vissa uttalanden som gjorts nyligen, under den tid då HDZ befann sig i opposition, oroar dock fortfarande kommissionen. Det bör klarläggas huruvida alla valda medlemmar verkligen har tagit avstånd från den radikala nationalismen.

Sedan Kroatien blev självständigt har parlamentsval hållits 1992, 1995, 2000 och 2003. En tydlig förbättring i valprocessen har kunnat iakttas under de sista två allmänna valen, som allmänt bedömdes som fria och rättvisa. De två sista valen har lett till att koalitionsregeringar bildats.

Parlamentet fungerar tillfredsställande, dess behörighet respekteras och oppositionen fyller sin funktion. Parlamentsarbetet blir ibland lidande av att det saknas tillräckligt antal ledamöter för beslutsmässighet, vilket kan leda till att lagstiftningsprocessen förlängs i onödan.

1.1.2. Den verkställande makten

Roll och uppbyggnad

Republikens president beslutar om premiärministerns utnämning, som också undertecknas av parlamentets talman efter det att parlamentet avgivit förtroendevotum för regeringen. Ministrarna godkänns också av parlamentet på förslag av premiärministern. Regeringen är ansvarig inför parlamentet. Premiärministern och regeringsledamöterna bär gemensamt ansvaret för regeringens beslut, medan varje enskild minister är ansvarig för sitt eget område.

Regeringen är skyldig att på parlamentets begäran underrätta detta om sin politik på olika områden, om genomförandet av lagar och andra författningar och om skötseln av andra frågor inom dess behörighet. Interpellationsinstitutet, som införs genom konstitutionen, är grundläggande för regeringens ansvarighet inför parlamentet och för frågan om huruvida premiärministern, enskilda regeringsmedlemmar eller hela regeringen åtnjuter riksdagens förtroende. Under perioden 1990-2004 har nio interpellationer framställts.

På grundval av konstitutionen har regeringen autonoma lagstiftningsbefogenheter och får således utfärda förordningar för genomförande av enskilda lagar. Parlamentet kan bemyndiga regeringen att utfärda förordningar om vissa frågor, dock inte frågor som gäller mänskliga fri- och rättigheter, minoriteters rättigheter, valsystemet och det lokala och regionala självstyrets organisation och funktionssätt. Sådana förordningar kan gälla i högst ett år. Dessutom har regeringen befogenhet att utanför parlamentets mötesperiod eller under den tid som parlamentet är upplöst på grund av val utfärda förordningar med verkan som lag rörande den gällande ekonomiska politiken, som normalt faller under parlamentets behörighet. Dessa förordningar måste dock läggas fram för parlamentets godkännande så snart det samlas.

Regeringen är ansvarig för det arbete som utförs i alla organ inom statsförvaltningen, dvs. ministerier, statliga förvaltningsorganisationer och offentliga förvaltningsorgan. Ministerierna och de statliga förvaltningsorganisationerna är centrala statliga förvaltningsorgan, men det finns också statliga förvaltningsorgan inom de lokala (regionala) självstyrda enheterna. För vissa uppgifter kan dessutom fackorgan inrättas på grevskapsnivå eller inom kommuner eller städer.

Statsförvaltningens uppbyggnad och uppgifter har setts över och fastställs genom lagen om ministeriernas och de statliga förvaltningsorganisationernas organisation och behörighetsområden, antagen den 22 december, genom vilken 14 ministerier och 5 statliga förvaltningsorganisationer inrättas. En central statlig förvaltningsbyrå inrättades också i december 2003, men den är ännu inte fullt fungerande. Lagen om tjänstemän och andra anställda i offentlig tjänst styr anställningsvillkoren. Genom lagen om regeringen regleras regeringens arbete och behörighet, medan statliga tjänstemäns rättigheter och skyldigheter fastställs i lagen om statstjänstemäns skyldigheter och rättigheter.

Lokalförvaltningens uppbyggnad fastställs i konstitutionen. Enheter inom det lokala självstyret är "kommuner" och "städer". Enligt lag finns det 426 kommuner, 121 städer och 20 grevskap (inbegripet staden Zagreb, som har grevskapsstatus). Lokalförvaltningens skyldigheter fastställs i lagen om lokalförvaltningen från 2001 och inbegriper t.ex. vattenförsörjning och avlopp, primär hälso- och sjukvård samt utbildning på förskole- och primärstadiet. Finansieringen regleras genom lagen om finansiering av lokalförvaltningen. Den bygger främst på fördelning av skatteintäkter och på intäkter från andra källor. Det lokala självstyrets intäkter härrör från egna källor (avkastning på egna tillgångar, grevskaps- och kommunalskatt, böter samt olika avgifter), delade skatteintäkter (inkomstskatt, vinstskatt, skatt på fastighetstransaktioner, skatt på spelverksamhet) och bidrag.

Armén och polisen står under civil kontroll. En reform av armén pågår, som kommer att leda till en avsevärd minskning av den militära personalen. Armén kontrolleras av parlamentet och den verkställande makten. Underrättelsetjänsten står enligt lag under civil kontroll av Rådet för övervakning av underrättelsetjänsten, vars medlemmar nyligen utnämnts.

En omstrukturering av poliskåren pågår också. I april 2003 tillkännagav inrikesministeriet en strategisk reformplan, som ännu inte är färdig. Det står klart att Kroatien har beslutat att övergå från ett krigstida system till ett system som är förenligt med EU:s normer. Det krävs dock ett ihärdigt arbete för att denna genomgripande förändring skall kunna genomföras.

Den allmänna säkerhetsnivån i Kroatien är tillfredsställande. Det har förekommit ett fåtal etniskt relaterade incidenter.

Den verkställande maktens funktionssätt

Lagen om tjänstemän och andra anställa i offentlig tjänst från 2001 utgör rättslig grund för offentliganställda tjänstemäns och andra offentligt anställdas ställning. Lagen skiljer inte mellan politiskt tillsatta och offentliganställda tjänstemän och lämnar därmed sådana frågor olösta som vilken ställning och vilka uppgifter och skyldigheter politiskt tillsatt personal inom den offentliga förvaltningen bör ha, varaktigheten av deras anställning inom den offentliga förvaltningen samt vilka former och förfaranden som bör gälla när politiskt tillsatta får ställning som offentliganställda tjänstemän.

Det stora antalet "regelböcker" (dvs. interna dokument för varje ministerium i vilka arbetsbeskrivningar, antal anställda etc. fastställs) och den bristande överensstämmelsen mellan dem ger upphov till ett stort antal olika normer för den offentliga förvaltningen. Lagstiftningen innehåller ytterligare brister, särskilt när det gäller befordringssystemet, rörlighet, skiljande från tjänst samt disciplinåtgärder. Reglerna för rekrytering och urval av kandidater skulle också kunna förbättras. Det är allmänt erkänt att lönerna för offentliganställda tjänstemän är för låga för att kunna locka tillräckligt många unga och välutbildade personer till ett arbete inom statsförvaltningen, i synnerhet som det krävs samma eller högre utbildning som för arbete inom andra sektorer.

Offentliganställda tjänstemäns åtgärder och beslut som gäller enskilda medborgares rättigheter och skyldigheter grundas på lagen om allmänna administrativa förfaranden. Alla administrativa beslut kan överklagas till ett förvaltningsorgan i andra instans. Om överklagandet ogillas kan det föras vidare till förvaltningsdomstolen. Genom ett beslut av författningsdomstolen [2] har det dock fastställts att förvaltningsdomstolen, i frågor som rör medborgerliga rättigheter och skyldigheter, inte har full jurisdiktion i den mening som avses i rättspraxis vid Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna, eftersom [se avsnitt 1.1.3 om rättsväsendet].

[2] Författningsdomstolens beslut nr U-I-745/1999 av den 8 november 2000, Officiella tidningen 112/00.

Ärendet kan också läggas fram för ombudsmannen, som väljs av parlamentet för en åttaårsperiod. Att mandattiden är så lång bidrar till att göra posten mera oberoende av politiska påtryckningar. Under de senaste åren har många ärenden lagts fram för ombudsmannen, som 2002 fick ta emot 1 558 klagomål. 104 av dessa fall har lett till en rekommendation till den berörda myndigheten, och endast 72 klagomål har bifallits. Ombudsmannen undersöker medborgares klagomål över maktmissbruk både från statliga myndigheters och enskilda tjänstemäns sida. Utöver de fall som tas upp av enskilda personer undersöker ombudsmannen också frågor som hänger samman med skyddet av konstitutionella och lagliga rättigheter och som han fått kännedom om via andra källor (t.ex. medierna) och rapporterar om oegentligheter i arbetet vid statliga förvaltningsorgan och byråer. Ombudsmannen avlägger en årsrapport till parlamentet.

Stadgan för Republiken Kroatiens regering, som antogs 2000, utgör den rättsliga ramen för utformningen av politiken på olika områden och omfattar också samråd mellan ministerier. Det finns inget enskilt organ som ansvarar för att ge beslutsfattarna en samordnad överblick över politiken på olika områden. Eftersom det finns flera strukturer tenderar den politiska planeringen och samordningen att bli tämligen politiserad och fragmenterad.

Ministeriet för europeisk integration ansvarar för samordningen av frågor som rör den europeiska integrationen. Ministerierna har sinsemellan upprättat ett nät av Europasamordnare, och särskilda enheter för europeisk integration har inrättats vid vissa ministerier.

Det finns ingen central utbildningsinrättning för offentliganställda tjänstemän och regeringen har inget utbildningsprogram. Genom omorganisationen i november 2003 av ministeriet för justitiefrågor, förvaltning och lokalt självstyre inrättades ett utbildningscenter för offentliganställda tjänstemän inom ramen för justitieministeriet. Till följd av antagandet den 22 december 2003 av lagen om ministeriernas och de statliga förvaltningsorganisationernas organisation och behörighetsområden antog regeringen den 22 januari 2004 en förordning om den centrala statliga förvaltningsbyråns interna struktur. Enligt förordningen skall byrån består av 11 organisatoriska enheter, däribland ett center för utbildning av offentligt anställda. Ministeriet för europeisk integration organiserar för närvarande utbildning i EU-frågor för offentliganställda tjänstemän.

Utvecklingen av lokalförvaltningen pågår fortfarande. Den decentralisering som förutses i regeringens program för 2000-2004 har gått långsammare än planerat och bör påskyndas. Sedan juli 2001 har reformen av lokalförvaltningen genomförts på grevskapsnivå och i 32 städer. Följande poster har överförts från statsbudgeten till grevskapens budgetar: grundutbildning och sekundärutbildning, sociala vårdcentraler och hem, underhåll av sjukhus. Till städernas budgetar har området grundutbildning överförts. Sedan början av 2002 ankommer underhåll av sjukhus samt inrättande och finansiering av sociala vårdcentraler och hem för åldringar och missgynnade personer på grevskapen. Överföringen av personal och löner på utbildningsområdet har inte genomförts. Den ekonomiska situationen regleras visserligen i lagen om finansiering av lokalförvaltningen men behöver dock klarläggas ytterligare.

1.1.3. Rättsväsendet

Roll och uppbyggnad

Det kroatiska domstolsväsendet är organiserat hierarkiskt i tre instanser. Det finns 22 kommunala domstolar, 114 brottmålsdomstolar, 12 handelsdomstolar och 21 grevskapsdomstolar, vilka är domstolar i första instans. Grevskapsdomstolarna prövar också överklaganden av kommunala domstolars avgöranden. Kroatien garanterar rätten att överklaga domar och beslut (till grevskapsdomstolar, brottmålsöverdomstolen, handelsöverdomstolen, Högsta domstolen). Högsta domstolen är högsta instans i Kroatien.

Högsta domstolens ordförande och riksåklagaren utses av parlamentet och utnämns av republikens president.

Förvaltningsdomstolen skall garantera rättsskyddet i fråga om slutgiltiga förvaltningsbeslut. Enligt författningsdomstolens utslag från november 2000 har emellertid förvaltningsdomstolen inte full jurisdiktion i enlighet med artikel 6 (om rätt till rättvis prövning) i den europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna, främst på grund av dess begränsade förmåga att på ett oberoende sätt fastställa fakta i ett mål och att hålla muntliga och kontradiktoriska utfrågningar.

Författningsdomstolen bilägger intressekonflikter mellan de tre statsmakterna och har behörighet att bedöma lagars förenlighet med konstitutionen och andra föreskrifters förenlighet med konstitutionen och lagar. Den har också befogenhet att avgöra framställningar från enskilda medborgare som anser att deras konstitutionella rättigheter har kränkts genom slutgiltiga beslut av statliga myndigheter eller organ eller av enheter inom det lokala eller regionala självstyret. Författningsdomstolen får in ett stadigt ökande antal framställningar från enskilda. Den är också behörigt appellationsorgan för förfaranden rörande beslut om entledigande av eller disciplinär ansvarighet för domare. Enligt det kroatiska systemet anses inte författningsdomstolen tillhöra domstolsväsendet.

Det kroatiska domstolsväsendets oberoende garanteras i konstitutionen och i domstolslagen. Domarna utnämns permanent efter en femårig provanställning. Deras permanenta ställning garanteras i konstitutionen. Domarna utnämns av Statens rättsliga råd på grundval av utlåtanden från de rättsliga råd som tillsatts vid varje domstol. Justitieministeriet prövar huruvida kandidaterna uppfyller de formella kraven, och det behöriga parlamentsutskottet och den berörda domstolens ordförande har också rätt att yttra sig. Allmänna åklagare utnämns av Åklagarrådet efter ett liknande förfarande. De båda råden är autonoma och oberoende organ. När det gäller urvalet av domarkandidater hålls inga uttagningsprov. För att bli domare måste en jurist uppfylla två krav: han skall för det första vara upptagen som medlem i advokatsamfundet och för det andra ha ett visst antal års yrkeserfarenhet, beroende på vilken kategori av domstol han söker anställning hos. Enligt domstolslagen får domare inte tillhöra något politiskt parti eller utföra någon annan verksamhet som kan påverka deras autonomi, opartiskhet och oberoende.

Domarna åtnjuter immunitet enligt konstitutionen och domstolslagen. För att häva en domares immunitet och godkänna att straffrättsliga förfaranden inleds mot honom måste den behöriga åklagaren lägga fram ett förslag för Statens rättsliga råd. Statens rättsliga råd beslutar om domares ansvarighet för tjänstefel eller överträdelse av yrkesregler i disciplinära förfaranden. Rådets granskning av domarnas arbete existerar emellertid i stor utsträckning endast i teorin. Frånsett ett fall av påstådd korruption som är under behandling har Statens rättsliga råd endast fattat ett fåtal beslut i disciplinära förfaranden mot domare. Det finns inga bindande etiska regler som gäller samtliga anställda inom domstolsväsendet. Kroatiska domares förbund (en lokal icke-statlig organisation) har dock antagit etiska regler för sina medlemmar.

Uppgifterna för domstolstjänstemän och kontorspersonal beskrivs i arbetsordningen för domstolsväsendets interna organisation. Domarna har många uppgifter som skulle kunna utföras av kontorspersonal. För att befria domarna från administrativa uppgifter antog parlamentet vissa lagändringar i januari 2004.

Rättsväsendet håller fortfarande på att återhämta sig från en period av hög personalomsättning och personalbrist. Lediga poster fylls undan för undan med unga domare, åklagare och kontorspersonal, och en ytterligare allmän ökning av antalet anställda planeras i princip. Kroatien har dock redan ett högt antal domare i förhållande till folkmängden, jämfört med EU och de anslutande länderna. I slutet av 2003 fanns det 1 868 domare, 513 åklagare, 378 domstolstjänstemän och 6 023 kontorsanställda (2,8 per magistrat).

Budgeten för rättsväsendet (inbegripet åklagarna och fängelserna) uppgick 2003 till 231 miljoner euro, jämfört med 192 miljoner euro 2002. I detta belopp ingår 10,2 miljoner euro för investeringar i byggnader och kontorsutrustning, en ökning från 5,5 miljoner 2002. En ytterligare ökning av rättsväsendets budget med omkring 10 % har godkänts för 2004.

Domstolarnas infrastruktur och utrustning utgör fortfarande ett allvarligt problem. Datoriseringen av handelsdomstolarna, fastighetsregistret och jordbruksregistret har påbörjats först nyligen och stora investeringar kommer att krävas. Under de senaste åren har 3 300 datorer levererats, och ytterligare 2 500 skall enligt planerna levereras under 2004-2005. Domstolarna har ännu inte tillgång till de rättsvårdande organens databaser. Datoriseringen av domstolsförvaltningssystemet bör vara slutförd 2008. Det finns ännu inga datoriserade nät som sammankopplar domstolarna med varandra. Domstolsbyggnaderna är vanligen gamla och slitna och behöver rustas upp eller byggas om.

Centret för utbildning av domare och andra tjänstemän inom rättsväsendet inrättades 1999 men började fungera först 2003, och då endast delvis. Centret är formellt ett oberoende organ under justitieministeriet och skall ansvara för kontinuerlig utbildning av domare och åklagare, men i praktiken har det ännu inte byggt upp tillräcklig kapacitet för att kunna utföra sina uppgifter. Det har endast fyra anställda, direktören medräknad, och ingen permanent budget. Utbildningspersonalen väljs för närvarande inte ut genom uttagningsprov och deras arbete utvärderas inte. Centret behöver snarast utarbeta en utbildningsstrategi, upprätta en lärarkår och börja tillhandahålla långsiktig utbildning och ordna kurser i regionerna. Centret har organiserat seminarier i specifika frågor (vanligen med finansiering av internationella givare), t.ex. om förfaranden och rättspraxis vid Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna och andra frågor, men någon utbildning i EU-rätt ges ännu inte. Centret bör också upprätta ett institutionaliserat samarbete med Högsta domstolen, som enligt domstolslagen skall övervaka domarutbildningen. Ett annat problem är att domstolarna inte har tillräckliga budgetmedel för utbildning. Man bör energiskt arbeta för att förverkliga planerna på att förstärka centret eller inrätta en akademi för juridisk vidareutbildning.

Rättsväsendets funktionssätt

Under senare delen av 1990-talet led rättsväsendet i Kroatien av bristande oberoende och effektivitet, och personalbrist rådde. Det har skett märkbara förbättringar och domstolsväsendets oberoende har etablerats, men stora utmaningar kvarstår. Det största problemet är rättsväsendets utbredda ineffektivitet och den långa tid det tar att avkunna och verkställa domar samt svagheterna i samband med urval och utbildning av domare. Dessutom tas alltför många sådana ärenden upp till domstolsprövning som skulle kunna avgöras på annat sätt. Alla dessa faktorer leder sammantaget till ett mycket stort antal icke avgjorda mål hos domstolarna. Ett ytterligare problem är att domstolarna och delar av statsförvaltningen inte alltid iakttar eller i tid genomför högre instansers beslut. Medborgarnas rättigheter åtnjuter därför inte ett fullgott skydd inom rättsväsendet enligt vad som föreskrivs i konstitutionen.

Antalet icke avgjorda mål uppgår till ca 1,38 miljoner, vilket tyder på allvarliga brister i domstolarnas förmåga att klara av sitt arbete. För att förkorta domstolsförfaranden och minska domstolarnas arbetsbörda har en rad åtgärder nyligen tillkännagivits. Lagarna om förfaranden i brottmål respektive civilmål har ändrats i syfte att förenkla och påskynda förfarandena, men det återstår att se vilken verkan detta får i praktiken. Ytterligare åtgärder behövs på detta område. När det gäller brottmål bör den huvudsakliga utredningsbehörigheten överföras från domstolarna till riksåklagarämbetet. Otvistiga arvsärenden bör i princip handläggas av notarius publicus och inte av domstolar. Ett första steg i denna riktning har tagits genom antagandet av arvslagen. Genom en ändring av lagen om domstolsregistret har man försökt förenkla, påskynda och minska kostnaderna för förfarandet för registrering i domstolsregistret. Det har också antagits en förlikningslag för att införa ett alternativt sätt att avgöra tvister, men de kroatiska medborgarna är ännu inte förtrogna med förlikningsförfarandet, så man kan inte vänta några konkreta resultat inom den närmaste framtiden.

Strukturreformen av det kroatiska rättsväsendet inleddes med att regeringen i november 2002 antog ett strategidokument om reform av rättsväsendet. En genomförandeplan antogs i juli 2003. I strategin fastställdes åtgärder för att råda bot på en rad strukturella svagheter. Den innehöll förslag till hur ett system för vidareutbildning skulle kunna införas, domstolarnas arbetsbörda minskas och domstolsförfarandena förenklas. Strategin inbegrep planer för antagande av ny lagstiftning, inköp av utrustning och tillsättande av lediga tjänster inom rättsväsendet, men tidsramen var ganska orealistisk. Den reform som föreslogs 2002 tog inte upp behovet av att ändra domstolslagen för att möjliggöra rörlighet och obligatorisk utbildning för domare och skapa ett samband mellan yrkesmässiga prestationer och befordran.

I januari 2004 gav parlamentet ny drivkraft åt en fortsatt reform av rättsväsendet genom att anta en serie ändringar av domstolslagen. Ändringarna syftar till att minska antalet icke avgjorda mål och går ut på att överföra ärenden från överbelastade domstolar till domstolar med samma jurisdiktion men en mindre arbetsbörda, att utvidga domstolstjänstemännens befogenheter till att omfatta vissa processuella åtgärder och därigenom minska domarnas arbetsbörda samt att utvidga möjligheterna att förflytta domare, med deras samtycke, från en domstol till en annan. Ändringarna omfattar dessutom en detaljerad beskrivning av domarnas skyldigheter och ett bättre utvärderingssystem. Regeringen har också antagit förslag som går ut på att tjänstemän med offentliga maktbefogenheter vid rättsvårdande myndighet skall anförtros verkställighetsförfaranden. Denna åtgärd kräver dock att parlamentet ändrar lagen om verkställighet av domar, vilket ännu inte har skett. Vidare bör man till fullo dra nytta av de ändringar som gjorts i lagen om förfaranden i civilmål och som trädde i kraft i december, genom vilka tidsfrister och andra åtgärder infördes för att förhindra att procedurfrågor missbrukas. Genomförandet av alla dessa åtgärder kommer att kräva ihärdiga insatser från de kroatiska myndigheternas sida.

Verkställighet av domar i brottmål faller under särskilda domares behörighet och regleras på ett annat sätt än verkställghet av andra typer av domar som avser andra, särskilt finansiella, klagomål. Största delen av de icke avgjorda målen vid de kroatiska domstolarna är registreringsfall eller har att göra med verkställighet av domar i civilrättsliga mål, särskilt mål som leder till finansiella skyldigheter för gäldenärer eller kräver vissa åtgärder från deras sida. Planerna på en reform av lagen om verkställighet av domar bör därför beslutsamt drivas vidare.

1.1.4. Åtgärder för att bekämpa korruption

Kroatien har ratificerat Europarådets straffrättsliga respektive civilrättsliga konvention om korruption och anpassat sin lagstiftning till dem. Korruption är ett brott enligt kroatiskt lag. Kroatien anslöt sig till Group of States against Corruption (gruppen av stater mot korruption, GRECO) i december 2000. Vid GRECO:s plenarmöte i maj 2002 antogs 16 rekommendationer till de kroatiska myndigheterna. Rekommendationerna gäller både lagstiftnings- och förvaltningsåtgärder. Kroatien skall inom kort lämna en rapport till GRECO om genomförandet av rekommendationerna.

Kroatien är inte medlem i OECD men ingår i arbetsgruppen för icke-medlemmar och deltar aktivt i nätverket för bekämpning av korruption (Anti-Corruption Network, ACN). Förberedelser pågår för anslutning till OECD:s konvention om bekämpande av bestickning av utländska offentliga tjänstemän i internationella affärsförbindelser.

Internationella rapporter och undersökningar tyder på att korruption fortsatt är ett problem i Kroatien och inverkar på samhället på olika sätt. Trots avsevärda insatser under de senaste åren för att trappa upp kampen mot korruption krävs det ytterligare åtgärder.

På nationell nivå har Kroatien antagit och genomfört flera lagar mot korruption. Det finns också en övergripande handlings- och åtgärdsplan och ett nationellt program för korruptionsbekämpning. Hittills har det emellertid inte gjorts någon uppföljning av genomförandet av det nationella programmet, trots att många av tidsfristerna i programmet löpte ut 2001. Den nationella lagstiftningen har delvis anpassats till bestämmelserna i 1995 års konvention om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen och protokollen till den, men ytterligare förbättringar krävs. Flera rättsakter, särskilt lagen om förebyggande av intressekonflikter vid utövandet av offentliga uppdrag, innehåller bestämmelser som syftar till att förhindra intressekonflikter mellan den privata och den offentliga sektorn.

I och med inrättandet av Byrån för bekämpning av korruption och organiserad brottslighet (USKOK) finns det numera ett specialiserat organ som har till uppgift att undersöka och väcka åtal mot korruption. Byrån är en specialenhet vid Riksåklagarämbetet. Den skall ha ett nära samarbete med Byrån för bekämpning av penningtvätt. USKOK är emellertid ännu inte fullt fungerande och dess administrativa och operationella förmåga behöver förbättras avsevärt. Utbildning tillhandahålls på olika nivåer och via olika organisationer och program.

Det finns olika källor till statistik om korruption. Riksåklagaren utfärdar en årsrapport som innehåller statistik om korruptionsfall och som behandlas i parlamentet. Dessutom för inrikesministeriet sin egen statistik över korruptionsfall, och den kroatiska statistikbyrån samlar in relevanta uppgifter från statliga förvaltningsorgan, inbegripet Riksåklagarämbetet och USKOK.

Olika åtgärder vidtas som bäst för att höja personalens kapacitet, förbättra arbetsvillkoren och ge domstolarna, Riksåklagarämbetet och USKOK lämplig IT-utrustning och andra hjälpmedel. Avsevärda ytterligare förbättringar kommer dock att krävas. Dessutom bör fler åtgärder vidtas för att höja allmänhetens medvetenhet om att korruption är ett allvarligt brott.

1.2. Mänskliga rättigheter och skydd av minoriteter

Kroatien har antagit en rad bestämmelser för att garantera respekten för de mänskliga rättigheterna och minoriteters rättigheter. I konstitutionen stadgas om grundläggande fri- och rättigheter. Dessa rättigheter understöds också av vissa internationella konventioner, främst Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de viktigaste tilläggsprotokollen till den. På det hela taget utgör dessa texter - i enlighet med artikel 6 i Fördraget om Europeiska unionen - en del av gemenskapens regelverk, och alla stater som önskar ansluta sig till Europeiska unionen måste ha ratificerat dem.

Kroatien är medlem i Europarådet sedan 1996 och ratificerade Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och dess tilläggsprotokoll 1997. Enskilda medborgare har rätt att vända sig till Europadomstolen om de anser att deras rättigheter enligt konventionen har kränkts.

Av de övriga konventioner som rör skyddet för de mänskliga rättigheterna och minoriteters rättigheter har Kroatien ratificerat Europeiska konventionen om förhindrande av tortyr och Europarådets konvention om regionala språk och minoritetsspråk, men har fortfarande inte undertecknat Europeiska sociala stadgan från 1996. Kroatien har ratificerat de viktigaste gällande FN-konventionerna på området mänskliga rättigheter och protokollen till dem.

Enligt artikel 140 i konstitutionen utgör internationella fördrag en del av Republiken Kroatiens interna rättsordning och har företräde framför sedvanlig nationell lagstiftning.

1.2.1. Medborgerliga och politiska rättigheter

Rätten till domstolsprövning garanteras i konstitutionen. Rättshjälp finns att tillgå i brottmål. I civilmål kan gratis rättshjälp fås endast genom advokatsamfundet. Utlänningar kan inte få rättshjälp i civilmål. Personer utan medborgarskap har inte rätt till gratis rättshjälp (detta gäller t.ex. många romer). Advokatsamfundet fastställer självt avgifterna för sina juridiska tjänster. Staten organiserar ingen rättshjälp i civilmål och har ingen kontroll över kriterierna för att få rättshjälp från advokatsamfundet. Enligt lagen om domstolsavgifter är återvändande flyktingar och internt fördrivna personer befriade från skyldigheten att betala domstolsavgifter. I asyllagen anges det emellertid inte på vilket sätt asylsökande skall få juridisk rådgivning. Dödsstraffet har avskaffats och Kroatien har undertecknat protokoll 13 till konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, gällande avskaffande av dödsstraffet i alla sammanhang. Protokoll 13 trädde i kraft den 1 juli 2003. Tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling är förbjudna enligt konstitutionen. Tvångsarbete är inte heller tillåtet.

I oktober 2002 antog Kroatien en nationell plan för bekämpning av människohandel som överensstämmer med internationella normer. För närvarande kriminaliseras människohandel endast i artikel 175 i 1997 års brottsbalk, enligt vilken slaveri är straffbart men inga uttryckliga hänvisningar till människohandel görs. [3]

[3] I juli 2003 ändrades brottsbalkens artikel 175 så att den överensstämmer med den internationella konvention som rör människohandel. Författningsdomstolen upphävde emellertid den 27 november 2003 av formella procedurskäl de ändringar av brottsbalken som parlamentet antagit den 9 juli och som skulle ha trätt i kraft den 1 december 2003. Författningsdomstolen fastställde att ändringarna inte antagits med kvalificerad majoritet.

I den kroatiska konstitutionen förbjuds alla former av diskriminering, inbegripet på grund av ras. I brottsbalken föreskrivs straffrättsligt ansvar för den som på grund av ras kränker medborgares lika rättigheter samt för dem som på grund av ras, kön, hudfärg, nationalitet eller etniskt ursprung kränker grundläggande mänskliga fri- och rättigheter. Det finns ingen särskild straffrättslig bestämmelse som förbjuder främlingsfientliga gärningar.

Godtyckliga arresteringar är förbjudna enligt konstitutionen. Ingen får anhållas eller häktas utan en skriftlig domstolsorder. En person som arresterats har rätt att överklaga hos den domstol som avgör lagligheten hos frihetsberövandet och skall omedelbart underrättas om orsaken till arresteringen. I konstitutionen föreskrivs dessutom att skadestånd skall betalas till den som arresterats utan grund. I lag fastställs exakt hur länge en person får hållas häktad i väntan på rättegång, och den frihetsberövade personen garanteras att detta överensstämmer med internationella normer.

Rösträtt garanteras i konstitutionen för alla medborgare som uppnått 18 års ålder. Denna bestämmelse gäller även medborgare som befinner sig utomlands när val hålls.

Förenings- och mötesfrihet garanteras i konstitutionen. Lagen om detta, som trädde i kraft den 1 januari 2002, har genomförts utan att några problem rapporterats. De registrerade organisationerna inom det civila samhället i Kroatien blir snabbt allt fler och allt mera varierade. Medan endast 15 375 icke-statliga organisationer var registrerade 1999, hade deras antal ökat till 23 740 fram till augusti 2003. Dessutom har 70 stiftelser, 6 fonder och 120 internationella icke-statliga organisationer registrerats. Genom åren har de icke-statliga organisationerna spelat en oerhört viktig roll för främjandet av de mänskliga rättigheterna, särskilt när det gäller flyktingfrågor och valövervakning.

Yttrandefrihet garanteras i konstitutionen. Före 2000 förekom öppna påtryckningar, trakasserier, ekonomisk utpressning och godtyckliga åtal. Situationen har förbättrats avsevärt sedan dess. Medierna är nu i stor utsträckning avreglerade och verkar i allmänhet enligt fria marknadsregler. Det råder dock farhågor över att det fortfarande kan vara möjligt att utöva politiskt inflytande på lokal nivå.

De tryckta medierna kännetecknas av en rik flora av dagstidningar. Det finns fem nationella dagstidningar och dessutom tidningar med lokal eller regional utbredning. Det finns tre politiska veckotidningar. Alla tidningar utom två av de nationella dagstidningarna är privatiserade, och journalisterna möter inte längre några större hinder i sitt yrkesutövande. Det råder en hög grad av politiskt mångfald. Inte desto mindre bör ytterligare åtgärder vidtas för att säkerställa öppenhet när det gäller vem som äger medierna. Den dominerande ställning inom distributionssektorn som en grupp av förläggare innehar kan komma att leda till illojal konkurrens (några av de största utgivarna kontrollerar tillsammans över 50 % av det största distributionsnätet i Kroatien).

På det audiovisuella området finns det över 130 radiostationer och utländska sändningsbolag som sänder program. Det statliga televisionsbolaget (HTT) har inte längre monopolställning. Privatiseringen av den tredje nationella TV-kanalen till ett kroatiskt konsortium skulle kunna gynna den privata radio- och televisionssektorns utveckling och medföra konkurrens och pluralism på televisionsmarknaden. Utöver de tre rikstäckande TV-kanalerna finns det flera regionala televisionsnät. Det finns inga begränsningar när det gäller tillgång till utländska nyhetskällor. Utländska TV-kanaler kan tillgås via satellit eller kabel-TV.

Den gällande lagstiftningen och administrativa ramen i Kroatien antogs i avsikt att harmonisera den kroatiska lagstiftningen med europeiska normer. Farhågor råder dock när det gäller möjligheten att utöva politiskt inflytande på de tillsynsorgan som inrättats.

Det finns fyra viktiga lagar på medieområdet: i) Lagen om Kroatiens radio och television (HRT) från mars 2003, som reglerar det statliga sändningsbolaget HRT:s verksamhet och innehåller föreskrifter om principer och skyldigheter när det gäller program. Förfarandet för utnämning av ledamöter i HRT:s styrelse brister i öppenhet och garanterar inte det politiska oberoende och den åsiktspluralism som krävs av ett tillsynsorgan på radio- och televisionsområdet. Efter en lång fördröjning valdes ledamöterna i styrelsen ut [4] på grundval av politiska preferenser snarare än relevant erfarenhet. Företrädare för det civila samhället bör få ett större inflytande över valet och utnämnandet av styrelseledamöter. ii) Lagen om elektroniska medier, som antogs i juli 2003, reglerar både elektroniska radio- och TV-sändningar och elektroniska publikationer. Den innehåller också bestämmelser om förfarandet för tilldelning av licenser för offentliga och privata radio- och TV-bolag. Tillsynsmyndighet är Rådet för elektroniska medier, som skall bevilja och återkalla licenser för frekvenstilldelning, utöva tillsyn och ta emot klagomål. Förfarandet för utnämning av rådets ledamöter brister i öppenhet och garanterar inte det politiska oberoende och den åsiktspluralism samt de ekonomiska medel och den personal som krävs för ett tillsynsorgan på radio- och televisionsområdet. Lagen överensstämmer inte till fullo med Europeiska konventionen om gränsöverskridande television och direktivet "Television utan gränser" (se även kapitel 20 - Kultur och audiovisuell politik). iii) Lagen om telekommunikation, antagen i juli 2003, syftar till att bana väg för en liberalisering av telekommunikationstjänster genom att skapa förutsättningar för nya operatörer på området för fasta och mobila telekommunikationstjänster. Genom lagen inrättas en telekommunikationsbyrå som ett oberoende regleringsorgan, vilken tilldelar frekvenser och handhar andra tekniska frågor. Förhållandet mellan Telekommunikationsbyrån och Rådet för elektroniska medier är dock inte klarlagt, vilket gör att det kan komma att uppstå dödlägen i arbetet vid de två organen. Lagen överensstämmer i stort sett med internationella normer, men dess sändningsrelaterade bestämmelser behöver revideras snarast. iv) Medielagen (tidigare lagen om offentlig information), som antogs i oktober 2003, innehåller grundprinciperna för de icke-elektroniska (dvs. främst de tryckta) medierna, såsom yttrandefrihet, allmänhetens rätt till information, skydd av privatlivet och regler för ägande av medierna. Författningsdomstolen upphävde dock i januari 2004 lagen av procedurskäl (den hade inte antagits med absolut majoritet trots att den avsåg grundläggande mänskliga rättigheter). Enligt författningsdomstolens beslut får medielagen tillämpas provisoriskt till och med den 30 april 2004. Kroatien bör se till att den reviderade medielagen i full utsträckning beaktar artikel 10 i Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna och andra relevanta rekommendationer som Europarådets ministerkommitté antagit.

[4] Den 17 oktober 2003 godkände parlamentet valet av ledamöter i styrelsen. Sex ledamöter har utnämnts av den tidigare regeringskoalitionen och fem av oppositionen. Styrelen består av 11 ledamöter från olika grupper inom det civila samhället.

Den lag om ändring av brottsbalken som antogs i juli 2003 och i vilken smädelse från journalisters sida kriminaliseras upphävdes av författningsdomstolen i november 2003 eftersom den inte antagits med absolut majoritet. Det är viktigt att den reviderade lagens bestämmelser om smädelse följer europeiska normer (vilka framgår av rättspraxis vid Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna).

Slutsatsen blir att de ovannämnda lagarna behöver ändras så att de överensstämmer med europeiska normer. Detta bör ske i enlighet med de rekommendationer som i februari 2004 utfärdades av Europarådets, kommissionens och OSSE:s gemensamma expertuppdrag.

Äganderätten erkänns i konstitutionen. Utlänningar omfattas dock fortfarande av vissa lagstadgade begränsningar, främst när det gäller ägande av jordbruksmark, skogsmark och skyddade naturområden (nationalparker, naturreservat etc.). Utländska fysiska och juridiska personer får förvärva fastigheter i Kroatien förutsatt att reciprocitet gäller och med utrikesministeriets godkännande. Även när det gäller utlänningars rätt att ärva måste reciprocitetsvillkoret vara uppfyllt.

Processen för återlämnande av egendom som beslagtagits av den jugoslaviska kommunistregimen regleras genom en lag som trädde i kraft i januari 1997. Processen framskrider mycket långsamt: efter sju tillämpningsår har ett lagakraftvunnet beslut fattats i endast 34 % av fallen (över 51 000 fall har anmälts) och endast 21 % av anspråken har lett till ett positivt avgörande. Enligt lagen har endast efterkommande i rakt nedstigande led rätt att begära kompensation, och de måste dessutom uppfylla vissa kriterier. Regeringen är inte i stånd att uppskatta hur länge det kommer att ta innan processen avslutats.

Respekt för privatlivet garanteras. I konstitutionen garanteras hemmets okränkbarhet samt korrespondensfrihet och post- och telehemlighet. Endast en domstol kan genom ett motiverat förordnande ge order om att någons hem eller andra lokaler skall genomsökas.

Enligt tillgängliga uppgifter finns det inga registrerade statslösa personer i Kroatien till följd av Socialistiska förbundsrepubliken Jugoslaviens upplösning.

1.2.2. Ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter

År 1999 ratificerade Kroatien 1961 års Europeiska sociala stadga och tilläggsprotokollet från 1999, vilka båda trädde i kraft i mars 2003. I februari 2003 ratificerade Kroatien också 1991 års protokoll om ändring av Europeiska sociala stadgan. Kroatien har ännu inte undertecknat 1996 års Europeiska sociala stadga.

Den kroatiska konstitutionen innehåller bestämmelser om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. Fri företagsamhet och marknadsfrihet garanteras och staten har förbundit sig att se till att alla företagare har samma rättsliga ställning. Vidare erkänns rätten till arbete, med oinskränkt tillträde till alla slag av sysselsättning för var och en på lika villkor, inbegripet företagares och deras familjemedlemmars rätt till social trygghet och socialförsäkring. En rad olika sociala förmåner är inskrivna i konstitutionen. I konstitutionen föreskrivs allmän rätt till hälso- och sjukvård och rätt till specialvård för svaga, hjälplösa och funktionshindrade, med särskild vikt vid program för social integration. Dessa rättigheter kringskärs emellertid av budgetbegränsningar. Familjer åtnjuter särskilt skydd. Moderskap och barndom åtnjuter statligt skydd.

Kroatien tillämpar som successorstat till Jugoslavien FN:s konvention om barnens rättigheter. Kroatien bör lägga fram den andra inledande rapporten om framsteg när det gäller genomförandet av konventionen i maj 2004. Sommaren 2003 inrättades i Kroatien barnombudsmannens institution.

Det finns inga hinder för att grunda fackföreningar. Strejkrätten är garanterad, med vissa begränsningar för personal inom militär, polis, offentlig förvaltning och offentliga tjänster (t.ex. hälso- och sjukvårdspersonal).

Rätten till gratis utbildning på primärstadiet och fri tillgång till utbildning på sekundär- och högskolenivå är etablerad, liksom friheten att grunda privata skolor och utbildningsinrättningar.

Religionsfrihet garanteras. Kyrkan är skild från staten, men ett avtal mellan Kroatien och Heliga stolen ger den katolska kyrkan en gynnsam ställning för sitt arbete i samhället. Religionsundervisning är inte obligatorisk men erbjuds inom ramen för det statliga utbildningssystemet. Kroatien har undertecknat liknande avtal med de viktigaste trosinriktningarna i Kroatien (t.ex. de katolska och ortodoxa kyrkorna och det muslimska samfundet) med undantag för det judiska samfundet. Återbördandet av judisk egendom är det svåraste hindret för ingåendet av ett sådant avtal.

Homosexuella relationer erkänns i lag. Lagen om jämställdhet mellan könen förbjuder diskriminering på grund av sexuell läggning.

1.2.3. Minoriteters rättigheter, skydd av minoriteter och flyktingar

Minoriteter

Vid folkräkningen 2001 framgick det att 7,5 % av den kroatiska befolkningen tillhör någon av de 16 nationella minoriteterna. Den största gruppen är serberna, som utgör 4,5 % av den totala befolkningen, följd av bosnier (0,47 %), italienare (0,44 %), ungrare (0,37 %), albaner (0,34 %) och slovener (0,3 %). Enligt den senaste officiella statistiken utgör romerna 0,21 % av landets befolkning, men deras andel är i själva verket sannolikt betydligt större.

Kroatien har ratificerat alla konventioner av Europarådet som landet undertecknat, bl.a. Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, ramkonventionen om skydd av nationella minoriteter och Europarådets konvention om regionala språk och minoritetsspråk, samt FN:s konvention om medborgerliga och politiska rättigheter. Dessutom har Kroatien ingått bilaterala avtal om skydd av nationella minoriteter med Ungern och Italien. Ett bilateralt avtal med Serbien och Montenegro håller på att utarbetas.

Den konstitutionella lagen om nationella minoriteters rättigheter, antagen den 13 december 2002, utgör den inhemska rättsliga ramen för minoriteters rättigheter i Kroatien. Nationella minoriteter garanteras rätt till upp till åtta representanter i parlamentet. Inom kommuner och städer har minoriteter rätt till representation i valda organ och i domstolar och förvaltningsorgan. I lagen föreskrivs också att minoriteter skall vara representerade i domstolar och förvaltningsorgan på central och lokal nivå.

Dessutom har ett rådgivande organ, Rådet för nationella minoriteter, inrättats centralt och lokala rådgivande organ har inrättats inom stads- och kommunstyrelser. Regeringen bör ha ett nära samarbete med Rådet för nationella minoriteter vid genomförandet av lagen om nationella minoriteters rättigheter.

Det finns en särskilt lagstiftningsram som gäller rättigheterna för den serbiska minoriteten i Donauområdet. Detta regelverk infördes genom Erdutavtalet och regeringens avsiktsförklaring från 1997. De flesta av de rättigheter som garanteras genom Erdutavtalet har införlivats i lagen om nationella minoriteters rättigheter, men avsiktsförklaringen ligger fortfarande till grund vissa särskilda rättigheter, exempelvis proportionell representation inom polis- och rättsväsende och rätt till minoritetsskolor.

Medlemmar av nationella minoriteter i Kroatien utövar sin rätt att på jämlik grundval använda sitt modersmål officiellt inom de städer eller kommuner och de grevskap där deras andel av befolkningen uppgår till minst en tredjedel, eller i de situationer då detta föreskrivs i internationella avtal. De har också enligt konstitutionen, den konstitutionella lagen om nationella minoriteters rättigheter (2002), lagen om användning av nationella minoriteters språk i tal och skrift (2000) och lagen om utbildning i nationella minoriteters språk i tal och skrift (2000) rätt till utbildning på sitt eget språk från förskolan till sekundärskolan.

En utbildningsinrättning som undervisar i en nationell minoritets tal- och skriftspråk kan vara en offentlig institution som finansieras genom statsbudgeten eller en privatskola som grundats av en juridisk eller fysisk person på samma villkor som gäller för grundandet av vilken annan utbildningsinrättning som helst. Principerna om jämlikhet och icke-diskriminering, skydd av den nationella identiteten, social integration, frihet att grunda utbildningsinrättningar och utarbeta utbildningsprogram och läroplaner samt tillhandahållande av lämplig lärarutbildning förefaller ha införlivats i den kroatiska lagstiftningen. Dessa principer överensstämmer med de grundläggande principerna i Europarådets ramkonvention om skydd av nationella minoriteter och Europarådets konvention om regionala språk och minoritetsspråk.

Ombudsmannen kunde ha en viktig roll att spela för skyddet av minoriteters rättigheter men är ställd inför allvarliga budgetbegränsningar. Det finns en statlig byrå för nationella minoriteter. I statsbudgeten för 2003 anslås 20 miljoner kroatiska kuna (2,6 miljoner euro) till minoriteter via byrån.

Vid parlamentsvalen den 23 november 2003 valdes åtta representanter för nationella minoriteter, vilket är en ökning jämfört med valen 2000 då de nationella minoriteterna valde fem representanter.

På grundval av den senaste folkräkningen har 331 383 kroatiska medborgare som tillhör de 16 nationella minoriteterna rätt att välja 471 minoritetsråd med 6 662 rådgivare och 143 representanter på lokal nivå (kommun- och stadsnivå) och regional nivå (grevskapsnivå). Val till lokala rådgivande minoritetsråd hölls den 18 maj 2003. På grund av den korta förberedelsetiden, klent stöd från regeringen och bristande organisation från minoritetsorganisationernas sida valdes emellertid mindre än hälften av de råd som minoriteterna enligt den konstitutionella lagen om nationella minoriteters rättigheter har rätt att utse. Fyllnadsval av ledamöter till minoritetsråden hölls den 15 februari 2004 i 15 grevskap, 64 städer och 132 kommuner. Valdeltagandet uppgick till ca 8 % av den sammanlagda minoritetsbefolkningen. Det råder fortfarande missuppfattningar och brist på kunskap när det gäller det formella inrättandet av de lokala råden, inte bara hos de lokala myndigheterna utan också hos minoriteterna själva.

Enligt den konstitutionella lagen om nationella minoriteter måste fyllnadsval hållas i de grevskap och kommuner där tillräckligt många minoritetsrepresentanter inte kunnat nomineras genom partilistor. Dessa fyllnadsval hölls först den 15 februari 2004, medan de enligt lagen skulle ha hållits före den 23 mars 2003. Det bör noteras att dessa val enligt 2001 års lag om lokala val borde ha hållits redan före september 2002.

När det gäller minoritetsrepresentation i förvaltningsorgan och domstolsväsende på central nivå är minoriteterna fortfarande underrepresenterade i förhållande till vad som föreskrivs i lagen om nationella minoriteters rättigheter. Regeringen hänvisar till praktiska svårigheter, de begränsningar statsbudgeten dras med och, när det gäller domstolsväsendet, till domstolarnas oberoende när det gäller att utse domare, men den har inte utarbetat något program för att åtgärda denna underrepresentation på sikt. Även om ett stort antal poster inom statsförvaltningen och domstolsväsendet har lediganslagits är det inte känt om några medlemmar av nationella minoriteter har rekryterats. Vissa lagar måste också anpassas till den konstitutionella lagen om minoriteters rättigheter, såsom lagen om statsförvaltningen, domstolslagen, lagen om Statens rättsliga råd och lagen om Riksåklagarämbetet. Det krävs följaktligen att lämpliga åtgärder vitas för att åtgärda denna situation.

I medierna har minoriteter och frågor som är viktiga för dem fått större - om än inte tillräckligt stor - uppmärksamhet under senare år, både i elektroniska medier och i pressen. Även om hatfyllda uttalanden förekommer allt mera sällan, uppfattas och framställs nationella minoriteter som separata enheter och inte som en integrerad del av samhället. De bestämmelser i lagen om nationella minoriteters rättigheter enligt vilka offentliga radio- och TV-stationer på nationell och lokal nivå måste producera eller sända program avsedda för minoriteter på deras språk har ännu inte genomförts.

När det gäller domstolsförfaranden avseende diskriminering av minoriteter finns det inga uppgifter om domar i vilka diskriminering av minoriteter eller skuld till spridande av rashat skulle ha fastställts.

Den serbiska minoriteten har en särställning. Den är visserligen fortfarande den största minoritetsgruppen i landet, men dess andel av befolkningen har minskat drastiskt från 13 % (folkräkningen 1991) till 4,5 % (folkräkningen 2001). Dessutom belastas relationerna mellan kroatiska staten och den serbiska minoriteten av arvet från kriget i form av flyktingars återvändande och återbördandet av deras egendom [se avsnittet "Flyktingar" nedan]. I och med att Kroatien blev självständigt såg de kroatiska serberna sin ställning förändras från ett konstituerande folk i f.d. Jugoslavien till en nationell minoritet. I december 2003 undertecknade den nya regeringen ett avtal med företrädare för de serbiska minoriteterna och erbjöd dem bl.a. ett antal poster inom förvaltningen. Det bör dock noteras att den serbiska minoritetens befintliga institutioner (politiska partier, skolor, kulturorganisationer) kan arbeta obehindrat. I Donauområdet har största delen av bestämmelserna i Erdutavtalet och regeringens avsiktsförklaring genomförts, med undantag för den viktiga frågan om serbernas proportionella representation inom rättsväsendet. Staten behöver fortsatt arbeta för att integrera det serbiska samfundet på alla nivåer av det kroatiska samhället.

Den romska minoriteten bör ägnas särskild uppmärksamhet. Officiellt utgör den romska befolkningen 0,21 % av landets befolkning (9 463 personer enligt folkräkningen 2001). Det uppskattas dock att deras antal i själva verket är avsevärt högre (30 000-40 000) eftersom romerna ofta uppger sig tillhöra majoritetsbefolkningen eller låter bli att registrera sig. De flesta romer är inte integrerade i det kroatiska samhället och diskrimineras på alla områden av det offentliga livet, t.ex. i fråga om tillgång till arbete, hälso- och sjukvård och politisk representation.

För att råda bot på den extrema marginalisering som drabbar största delen av den romska befolkningen i Kroatien antog regeringen den 16 oktober 2003, med stöd av Europarådet och OSSE, ett nationellt åtgärdsprogram för romerna. I programmet planeras en rad åtgärder för att sörja för romernas integrering i samhället och för att bevara deras traditioner och kultur. Programmet tar upp sådana frågor som status, politisk representation på lokal nivå, sysselsättning, barns rättigheter, utbildning, hälso- och sjukvård, socialvård, bostäder och miljöskydd. Det återstår dock att se om de medel som anslås för detta initiativ i statsbudgeten för 2004 räcker till för att programmet skall kunna genomföras.

Vid Europadomstolen har ett mycket stort antal ärenden mot Kroatien anhängiggjorts. Detta tyder på i) procedurmässiga problem inom det kroatiska domstolsväsendet, inbegripet frågan om författningsdomstolens förmåga att på ett effektivt sätt handha ärenden som rör mänskliga rättigheter, och ii) allvarliga människorättsliga problem avseende vissa lagar, särskilt rörande krigsrelaterade egendomsfrågor.

Flyktingar

Kroatien har ratificerat Genèvekonventionen om flyktingar från 1951. Ett antal flyktingar från Bosnien och Hercegovina har fått flyktingstatus enligt den kroatiska lagen om fördrivna personers och flyktingars ställning. Lagens definition av begreppet flykting skiljer sig avsevärt från Genèvekonventionens. Lagen om utlänningars rörlighet och uppehåll innehåller visserligen bestämmelser om förfarandena för beviljande av asyl, men hittills har inget positivt asylbeslut fattats. Den 1 juli 2004 borde den nya asyllagen träda i kraft.

Under perioden 1991-1997 uppgick det totala antalet flyktingar och internt fördrivna personer i Kroatien till omkring 950 000.

Under kriget fördrevs omkring 550 000 kroater [5] från sina hem. Antalet serbiska flyktingar från Kroatien, varav de flesta flydde i samband med operationerna "Blixt" och "Storm" 1995 genom vilka Kroatien återtog kontrollen över alla ockuperade områden, uppgick till 370 000 (330 000 i Serbien och Montenegro och 40 000 i Bosnien och Hercegovina). Utöver dessa var 32 000 serber i slutet av 1997 registrerade som internt fördrivna personer i östra Slavonien, som kontrollerades av FN:s övergångsförvaltning (UNTAES). Förutom de ovannämnda 950 000 flyktingarna och internt fördrivna personerna fanns det också bosniska kroater som antingen bosatte sig i Kroatien (omkring 130 000) eller flyttade via Kroatien till ett annat land.

[5] Med "kroater" och "serber" avser etnisk tillhörighet medan "kroatisk" avser medborgarskap i Republiken Kroatien.

I slutet av 2003 uppgick antalet serbiska flyktingar från Kroatien till ca 209 000 (189 500 i Serbien och Montenegro och 19 500 i Bosnien och Hercegovina). Antalet internt fördrivna personer som var etniska serber uppgick till 1 700. Vid slutet av samma period hade 108 000 kroatienserbiska flyktingar återvänt till Kroatien.

Huvudsakligen på grund av den långa bortavaron och de hinder som lagts i vägen för deras återvändande förefaller en stor del av de kvarvarande serbiska flyktingarna att ha valt att integrera sig lokalt i det land där de uppehåller sig. Den folkräkning som under senare hälften av 2000 genomfördes av regeringarna i dåvarande Förbundsrepubliken Jugoslavien och i Bosnien och Hercegovina i samarbete med UNHCR tydde på att den maximala potentialen för återvändande bland de återstående flyktingarna låg kring 30 %, dvs. uppskattningsvis drygt 83 000 personer (76 500 från Serbien och Montenegro och 6 500 från Bosnien och Hercegovina). En undersökning som OSSE:s uppdrag i Kroatien låtit utföra under andra hälften av 2003 ger vid handen att 15 % av de flyktingar som nu uppehåller sig i Serbien och Montenegro och i Bosnien och Hercegovina kan tänkas återvända, vilket motsvarar ca 30 000 personer.

De största svårigheter som möter återvändande flyktingar är bostadsfrågan, landminor, den ekonomiska återanpassningen, risken för trakasserier på grund av anklagelser om krigsförbrytelser och den föga välkomnande atmosfären i de mottagande lokala samhällena. Dessutom ställs de inför sådana administrativa problem som att den tid de arbetat i de tidigare serbkontrollerade områdena inte erkänns som pensionsgrundande. När det gäller ekonomisk återanpassning har regeringen infört åtgärder för ekonomisk utveckling av de områden till vilka flyktingarna återvänder, som dock inte uttryckligen är avsedda för de återvändande. För minröjning har nödvändiga budgetmedel ställts till förfogande och processen beräknas kunna avslutas före 2010.

Under och efter kriget förstördes eller ockuperades många hus och lägenheter. Bostadsproblemet består således av tre delproblem: i) återuppbyggnad, ii) återbördande av egendom, och iii) tillhandahållande av bostäder för tidigare innehavare av hyresrätter.

Återuppbyggnad: Hittills har regeringen återuppbyggt omkring 130 000 av uppskattningsvis 200 000 hus och lägenheter som förstörts. Sju procent (7%) av detta program har finansierats av det internationella samfundet. Det verkar inte förekomma några större förseningar i genomförandet av återuppbyggnadsprogrammet när det gäller de ca 16 000 återstående husen, och det beräknas kunna avslutas före utgången av 2005. Detta skulle underlätta återvändandet för ca 48 000 personer. Genom ändringen av 2000 års lag om återuppbyggnad avskaffades de sista diskriminerande bestämmelserna. Tidsfristen för att begära återuppbyggnad löpte ut vid utgången av 2001. I mars 2004 beviljade emellertid regeringen, i enlighet med det avtal som undertecknats med serbiska företrädare, en ny frist för att begära återuppbyggnad som omfattar perioden 1 april-30 september 2004. Detta innebär troligen att återuppbyggnadsprogrammet kommer att fortsätta fram till 2006.

Återbördande av egendom: Återbördandet av bostadsegendom som överlåtits på tillfälliga användare enligt lagen om tillfälligt övertagande och förvaltning av viss egendom regleras genom 2002 års ändringar av lagen om områden av särskilt statligt intresse. Lagen om egendomsrätt och andra former av äganderätt avser återbördande av andra slag av egendom, t.ex. affärsfastigheter och jordbruksmark, som även den kunnat överlåtas på tillfälliga användare med stöd av lagen om tillfälligt övertagande och förvaltning av viss egendom. Regeringen har anslagit medel för tillhandahållande av alternativa bostäder. Av de ca 20 000 hus som begärts återbördade [6] hade vid utgången av 2003 knappt 16 000 återbördats (varav 4 000 står tomma eftersom det inte är känt var ägarna befinner sig). Återbördandet av egendom går dock mycket trögt. Huvudorsakerna till detta är i) den självpåtagna uppgiften att erbjuda de tillfälliga innehavarna en alternativ bostad som en förutsättning för återbördandet (vilket innebär att ägarnas rättigheter inte till fullo erkänns), ii) den långsamma takten i arbetet på lägre nivåer av statsförvaltningen när det gäller att erbjuda de tillfälliga innehavarna alternativa bostäder [7], och iii) domstolarnas underlåtenhet att besluta om avhysning samt bristerna när det gäller verkställandet av beslut om avhysning av dem som olagligen uppehåller sig i bostäderna. Ursprungligen hade regeringen planerat att slutföra återlämnandet av egendom före utgången av 2002. Denna tidsfrist förlängdes senare till utgången av 2003. Den nya tidsfristen har dock redan överskridits. I slutet av 2003 var 3 500 hus fortfarande bebodda av tillfälliga innehavare, av vilka ca 2 200 begärts återbördade. Enligt regeringens avtal med de serbiska företrädarna skall processen vara slutförd vid utgången av 2004.

[6] Här avses återbördande av hus som tagits i besittning enligt lagen om tillfälligt övertagande och förvaltning av viss egendom från 1995.

[7] Återlämnandet av egendomen till ägaren avses ske först sedan en alternativ bostad erbjudits den tillfälliga innehavaren. Detta innebär att de tillfälliga innehavarnas intresse har företräde framför ägarnas lagliga rätt.

Bostäder för tidigare innehavare av hyresrätter: Fram till nyligen hade flyktingar som bott i socialt ägda hus med besittningsrätt/hyresrätt inte tillgång till bostäder om de beslutade att återvända till Kroatien. Denna situation gav upphov till diskriminering av flyktingar från tätorter. I juli 2002 ändrades lagen om områden av särskilt statligt intresse [8], varigenom tidigare innehavare av hyresrätter i dessa områden för första gången fick möjlighet till kompensation. Den 12 juni 2003 antog regeringen vidare ett beslut om att också återvändande innehavare av hyresrätter utanför områdena av särskilt statligt intresse skall erbjudas bostäder [9]. Enligt detta beslut skall offentligt finansierade bostäder ställas till de sökandes förfogande. Tidsfristen för ansökningarna löper ut vid utgången av 2004. Bostäderna skall ha ställts till förfogande senast den 31 december 2006. Programmet tar inte upp frågan om huruvida det var rättsligt motiverat att upphäva besittningsrätten/hyresrätten, och ett stort antal domstolsförfaranden rörande detta är anhängiga i Kroatien. Åtminstone ett sådant fall har godkänts för att tas upp till prövning i Europadomstolen ("Blecic mot Kroatien").

[8] Se bifogad karta. Dessa områden av särskilt statligt intresse, som fastställdes genom en lag från 1996 (senare ändrad), skapades för att lindra följderna av kriget, sörja för ett snabbare återvändande av internt fördrivna personer och flyktingar, främja demografisk och ekonomisk återhämtning och bidra till en balanserad utveckling i alla regioner i Kroatien.

[9] De ändringar av lagen om områden av särskilt statligt intresse som antogs i juli 2000 och juli 2002 rör denna fråga med avseende på fall inom dessa områden.

Genomförandeplanen för regeringens beslut undertecknades efter avsevärda förseningar först den 29 oktober 2003, varför inga konkreta resultat ännu kan uppvisas. Hittills har inga beslut fattats till förmån för tidigare innehavare av hyresrätter. Regeringen planerar att ha bemött alla krav fram till slutet av 2006. I statsbudgeten för 2004, som godkändes den 4 mars 2004, anslås medel för byggande av ca 1 500-1 600 lägenheter för att täcka de första ansökningarna. Det är svårt att bedöma vilken verkan dessa åtgärder kan komma att få på återvändandet.

Slutsatsen blir att den kroatiska regeringen har infört bestämmelser som syftar till att lösa bostadsfrågan för flyktingar och internt fördrivna personer som vill återvända till Kroatien. Med undantag för återuppbyggnadsprogrammet behöver dock genomförandet av dessa bestämmelser påskyndas och förbättras. Återbördandet av vissa andra slag av egendom än bostadsegendom har ännu inte lagligen åtgärdats på samma sätt som återbördandet av bostäder. Utökade insatser bör också göras när det gäller att skapa stabila förhållanden för de återvändande. Detta innebär förbättringar av både den ekonomiska situationen och den allmänna atmosfären i de mottagande områdena.

1.3. Övriga skyldigheter enligt Europeiska rådets slutsatser av den 29 april 1997

Regeringen har förbundit sig att uppfylla sina skyldigheter enligt Dayton/Paris-avtalen. Den respekterar Bosnien och Hercegovinas suveränitet och territoriella integritet. Inom ramen för Erdutavtalet, som undertecknades i november 1995, godtog Kroatien en rad skyldigheter i syfte att uppnå en fredlig återintegrering av den kroatiska delen av Donauområdet (östra Slavonien, Baranja och västra Sirmium) under den kroatiska regeringens suveräna kontroll från och med januari 1998 (när UNTAES, FN:s övergångsförvaltning, drog sig tillbaka från området). Detta avtal utgör tillsammans med den kroatiska regeringens avsiktsförklaring till FN:s säkerhetsråd från januari 1997 fortfarande rättsligt bindande skyldigheter. Vissa av bestämmelserna har införlivats med den konstitutionella lagen om nationella minoriteters rättigheter, som dock ännu inte tillämpas i full utsträckning. Kroatien står i synnerhet fast vid sitt åtagande att genomföra alla skyldigheter i anslutning till flyktingars och internt fördrivna personers återvändande.

1.3.1. Samarbetet med Internationella krigsförbrytartribunalen för f.d. Jugoslavien (ICTY)

Kroatiens samarbete med Internationella krigsförbrytartribunalen för f.d. Jugoslavien (ICTY) har förbättrats avsevärt under de senaste månaderna. I april 1996 antog Kroatien den konstitutionella lagen om samarbete med ICTY och inrättade "Regeringens byrå för samarbete med Internationella tribunalen och andra internationella brottmålsdomstolar". Hittills har ICTY åtalat sammanlagt fem kroater från Republiken Kroatien för brott som begåtts i Kroatien och 27 kroater från Bosnien och Hercegovina för brott som begåtts på den statens territorium.

Av olika orsaker har ingen av de tre kroatiska medborgare som åtalades 2001 och 2002 överlämnats till ICTY av regeringen. Rahim Ademi (åtalad den 8 juni 2001) överlämnade sig frivilligt till tribunalen i juli 2001, general Janko Bobetko (åtalad den 17 september 2002) avled i april 2003 (efter det att regeringen bestridit ICTY:s åtal på vissa punkter som enligt regeringens uppfattning innebar ett ifrågasättande av det politiska berättigandet och legitimiteten av en viss åtgärd av den kroatiska armén) och general Ante Gotovina (åtalad den 8 juni 2001 för krigsförbrytelser under och efter "Operation Storm" 1995 som han anklagas för på grundval av både personligt ansvar och befälsansvar) är fortfarande på fri fot. Den 1 mars 2004 mottog Kroatien förseglade åtal mot de pensionerade generalerna Ivan Cermak och Mladen Markac, som överlämnade sig frivilligt till ICTY den 11 mars 2004.

Av de 27 åtalade kroaterna från Bosnien och Hercegovina har fyra arresterats i Kroatien och överlämnats till ICTY. 18 har frivilligt överlämnat sig till ICTY. I detta sammanhang kan nämnas att ICTY i början av april 2004 offentliggjorde ett åtal från den 4 mars 2004 mot sex kroater som innehaft politiska eller militära tjänster i Herceg-Bosna, en krigstida entitet upprättad av etniska kroater i Bosnien och Hercegovina. Alla de sex misstänkta, som har kroatiskt medborgarskap och är fast bosatta i Kroatien, överlämnade sig frivilligt till ICTY den 5 april, ställdes inför tribunalen den 6 april och förklarade sig icke skyldiga på samtliga 26 punkter i åtalet. De övriga åtalade kroaterna från Bosnien och Hercegovina har arresterats av SFOR eller av myndigheter i andra länder.

Kroatien har nyligen vidtagit åtgärder för att ge tillgång till intern dokumentation och tillåter nu intervjuer med potentiella vittnen för att gå ICTY till mötes. I oktober 2003 antog Kroatien lagen om vittnesskydd för att sörja för permanent skydd för vittnen i straffrättsliga förfaranden [10].

[10] I lagen föreskrivs fyra typer av skydd: fysiskt och tekniskt skydd, förflyttning av personen, åtgärder för att dölja personens identitet och delaktighet samt ny identitet.

I augusti 2003 uppmanade FN:s säkerhetsråd Kroatien att intensifiera sitt samarbete med ICTY och i synnerhet att överlämna den åtalade rymlingen general Ante Gotovina till tribunalen. Tidigare har Kroatien förhalat utfärdandet av en arresteringsorder för general Bobetko före hans död.

Kroatien godtar definitionen av begreppet befälsansvar i ICTY:s stadgar (artikel 7.3) och i Romstadgan för den internationella brottmålsdomstolen (artikel 28). I den gällande brottsbalken straffbeläggs inte uttryckligen befälsansvar. En lag från juli 2003 om ändring av brottsbalken, genom vilken den grundläggande typen av befälsansvar enligt Romstadgan införs i den nationella lagstiftningen, upphävdes av författningsdomstolen i november 2003 eftersom den inte antagits med erforderlig majoritet. Högsta domstolen har dock i åtminstone ett beslut antytt att befälhavare med stöd av den gällande brottsbalken kan ställas till svars för underlåtenhet att förhindra krigsförbrytelser som de haft eller borde ha haft kännedom om.

Slutsatsen blir att samarbetet med ICTY har förbättrats avsevärt under de senaste månaderna. I april 2004 fastslog chefsåklagaren att Kroatien nu i full utsträckning samarbetar med ICTY. Kroatien bör vidta alla åtgärder som krävs för att den sista av de åtalade personerna skall påträffas och överlämnas till ICTY.

Myndigheterna verkar fast beslutna att förbättra förutsättningarna för att åtala krigsförbrytare i inhemska domstolar. Under perioden 1991-2003 inleddes straffrättsliga förfaranden mot ca 3 100 perso