Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Förslag till rådets förordning om genomförandet av konkurrensreglerna i artiklarna 81 och 82 i fördraget och om ändring av förordningarna (EEG) nr 1017/68, (EEG) nr 2988/74, (EEG) nr 4056/86 och (EEG) nr 3975/87 (Förordning om tillämpning av artiklarna 81 och 82 i fördraget)"

(2001/C 155/14)

Den 17 oktober 2000 beslutade rådet att i enlighet med artikel 262 i EG-fördraget rådfråga Ekonomiska och sociala kommittén om ovannämnda förslag.

Sektionen för inre marknaden, produktion och konsumtion, som ansvarat för det förberedande arbetet, antog sitt yttrande den 14 mars 2001. Föredragande var Edoardo Bagliano.

Vid sin 380:e plenarsession den 29 mars 2001 antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 83 röster för och 1 nedlagd röst.

1. Inledning

1.1. I vitboken om "Modernisering av reglerna om tillämpning av artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget"(1) - offentliggjord i april 1999 - lade kommissionen fram motiveringarna till behovet av en genomgripande reform. Följden blev en bred diskussion, initierad av kommissionen själv, i vilken samtliga berörda parter deltog - företag, sammanslutningar, jurister och ekonomer, advokater och domare, nationella regeringar - med kritik, uppskattande ord, förslag och analyser, fördjupande argument och ytterligare reflektioner.

1.2. Kort sammanfattning

1.2.1. Reformen innebär avskaffandet av den obligatoriska anmälan av konkurrensbegränsande överenskommelser (förbjudna enligt artikel 81.1) som krävs för att (enligt artikel 81.3) undantag från förbudet (artikel 81.1) skall beviljas. Detta förfarande sköts i dag av kommissionen, som ensam har befogenhet att bevilja undantag (det nuvarande systemet betecknas därför "undantagssystemet"). Kommissionen avstår alltså från sitt "monopol" på beviljandet av undantag (f.d. punkt 3 i artikel 81), men får mer tid och resurser att ägna sig åt problemen med de stora monopolen och internationella kartellerna, och alltså åt allvarligare problem.

1.2.2. Från ett system som är koncentrerat på kommissionen skulle man - för att tillämpa artikel 81 i dess helhet (dvs. även punkt 3, och utan krav på anmälan) - övergå till ett system som är decentraliserat till de nationella konkurrensmyndigheterna och domstolarna, som kan ingripa endast i efterskott i händelse av en anmälan.

1.2.3. Företagen får ansvar för tolkningen av artikel 81 (inklusive punkt 3) när det gäller att bedöma ett avtals legitimitet.

1.2.4. Följande åligger kommissionen:

- Vägledning och kontroll, också genom meddelanden, förordningar och beslut rörande specifika fall.

- Ansvar för samordningen av de nationella konkurrensmyndigheterna, under förutsättning att samarbete mellan alla parter krävs (myndigheter och domstolar).

1.3. Kommitténs yttrande om vitboken

1.3.1. Efter att i enlighet med artikel 262 i EG-fördraget ha rådfrågats av kommissionen, antog Ekonomiska och sociala kommittén den 8 december 1999 närmast enhälligt ett yttrande (endast två nedlagda röster)(2). I sitt yttrande betecknar kommittén vitbokens reform av tillämpningssystemet för artiklarna 81 och 82 som ett "djärvt och mycket innovativt initiativ".

1.3.2. Även om kommittén ansåg att "den reform som föreslås ... är motiverad och välgrundad" betonade ESK likväl "svårigheter och risker" som bara ett "åtgärdsprogram med förberedande och ... kompletterande åtgärder" kan bidra till att lösa. I yttrandet beskrevs dessa åtgärder som "väsentliga och nödvändiga".

1.3.3. Kommitténs yttrande uppskattades för sin i grunden positiva och konstruktiva karaktär, och vid ett flertal konferenser har många hänvisningar gjorts till idéer och förslag i yttrandet.

1.3.4. ESK:s farhågor rörde i huvudsak följande:

- Rättssäkerheten (hela punkt 2.3.6, som också innehåller några viktiga och konkreta anvisningar och förslag).

- Rätten till försvar (2.3.5.7).

- Enhetligheten i tolkningen (2.3.5.10).

- Gemenskapsrättens företräde (1.5.5).

- Skydd av systemets enhetlighet och logik (2.3.5).

- Otillräckliga åtgärder för att förebygga "forum shopping" (2.3.2.8).

- Kravet på att göra de nationella myndigheterna och domstolarna delaktiga i debatten (2.3.2 och 2.3.3).

2. Kommentarer

2.1. Den förordning som kommissionen föreslår utgör det första steget i rätt riktning för att genomföra reformen. ESK är helt överens och stöder kommissionens djärva och innovativa föresatser.

2.2. Det första som emellertid direkt måste påpekas är att kommissionens förslag, även om det innehåller vissa grundläggande principer för reformen, inte tillhandahåller någon fullständig regelram, och därmed kan ingen slutlig, heltäckande utvärdering göras på ett lämpligt och effektivt sätt. Vissa viktiga delar av reformen saknas fortfarande. Texten till artiklarna och motiveringen innehåller många hänvisningar till framtida kommissionsdokument, (förordningar, tillkännagivanden, riktlinjer etc.) som skall behandla nyckelaspekter, men dessa hänvisningar ger inte tillräcklig information om innehåll, kriterier, gränser och tidsperspektiv.

2.3. När det gäller kommitténs farhågor (se punkt 1.3.4 ovan) har man inte tagit hänsyn till vissa väsentliga synpunkter som kommittén framfört, särskilt beträffande rättssäkerheten (se punkterna 2.3.6.3-2.3.6.8 i kommitténs yttrande från 1999) och skyddet av enhetligheten i gemenskapens konkurrenssystem (se hela punkt 2.3.5 i yttrandet från 1999).

2.4. Dessutom har förslaget följande brister:

- Det innehåller eller förutser inte några av de kompletterande åtgärder som enligt kommittén är grundläggande, nödvändiga och förebyggande (se slutsatserna i punkt 3 i yttrandet från 1999).

- Det förutser inte sådana ytterligare kompletterande åtgärder som själva reglerna i förslaget skapar behov av (exempelvis meddelanden om bevisbördan och tillämplig lagstiftning).

2.5. Kommittén välkomnar dock det arbete kommissionen hittills åstadkommit till följd av den omfattande debatten om vitboken, och särskilt detta första lagstiftningsinitiativ.

2.6. Principen om direkt tillämplighet av artiklarna 81 och 82 "utan att det krävs föregående beslut om detta" fastställs i artikel 1 och utgör själva kärnpunkten i reformen, dvs. övergången från systemet med anmälningar och godkännande till ett system med direkt tillämplighet av undantagsregeln.

2.6.1. Artikel 3 - Förhållandet mellan artiklarna 81 och 82 och nationell konkurrensrätt - är tydlig, men framför allt djärvt kortfattad och kärnfull, och bör eliminera ett av de främsta skälen till oro.

2.6.2. I sitt yttrande från december 1999(3) belyste kommittén betydelsen av denna fråga, som "inte endast [kan] bero på [nationella] domstolars och myndigheters godtycke" (punkt 2.3.5.12). Artikel 83 i Romfördraget - alltså ända sedan EG bildades! - inkluderar uttryckligen bland "de förordningar och direktiv som behövs för att tillämpa de principer som anges i artiklarna 81 och 82" (artikel 83.1) sådana som syftar till att "fastställa förhållandet mellan å ena sidan den nationella lagstiftningen" och å andra sidan gemenskapsrätten (artikel 83.2 e).

2.6.3. Kommittén håller med om att skyldigheten (enligt artikel 3) att tillämpa gemenskapslagstiftningen - när faktiska omständigheter eller praxis "kan påverka handeln mellan medlemsstater" - är det lämpligaste svaret på oron för en "åternationalisering" av konkurrensreglerna. Men eftersom denna regel är så viktig kräver den, när förordningen väl träder i kraft, att man antar ett passande meddelande med en tolkning som klargör när handeln påverkas.

2.7. Enligt artikel 2 delas bevisbördan mellan kärandesidan (överträdelse av artikel 81.1) och svarandesidan (uppfyllande av villkoren som fastställs i artikel 81.3).

2.7.1. För att denna princip skall kunna tillämpas måste kommissionen emellertid ge ytterligare riktlinjer för vad artiklarna 81.1 och 81.3 egentligen innehåller, eftersom - vilket kommissionen själv medger i sin vitbok (punkterna 56 och 57) - sambandet mellan artiklarna 81.1 och 81.3 har tolkats på olika sätt (av både kommissionen och domstolen).

2.8. Kommissionens behörighet och befogenheter

2.8.1. Artikel 4.2 (kapitel II - behörighet) ger kommissionen en ganska detaljerad, särskild behörighet (om ändå helt otillräcklig) att ange - genom förordning - "vilka typer av avtal, beslut av företagssammanslutningar och samordnade förfaranden ... som företagen skall vara skyldiga att låta registrera". Typerna av avtal, "förfarandena för en sådan registrering och vilka påföljder som är tillämpliga om skyldigheten inte iakttas" skall också fastställas i en särskild förordning (se även artikel 34 a i förordningen).

2.8.1.1. Denna skyldighet att registrera är utan tvekan en nyhet som vid första anblicken verkar vara oförenlig med att man upphör med systemet med anmälan (som är centralt för reformen). Man bör inte undervärdera den potentiella byråkratiska kostnaden och bördan, som skulle strida mot idén med reformen som är att minska, ta bort och förenkla. I de fall där medlemsstater redan har register måste man självklart undvika överlappning.

2.8.1.2. Kommissionen anser att denna registrering är lämplig "för att öka öppenheten" (skäl 10), även om registreringen inte kan "ge de berörda företagen ... några rättigheter". Utan kunskap om den framtida förordningen verkar det vid första påseendet oacceptabelt att man skall införa en skyldighet (med påföljder om den inte iakttas) utan någon motsvarande rättighet. Artikel 4.2 inleds visserligen med orden "Kommissionen får...", men även om detta formellt sett bara är en potentiell bestämmelse skulle denna rådsförordning ändå ge kommissionen närapå obegränsade befogenheter (även med avseende på sanktioner). Utan kunskap om de tillämpningsregler som kommissionen kommer att anta för att utöva dessa befogenheter är det omöjligt och vore det ansvarslöst att göra en slutgiltig bedömning.

2.8.2. Kommissionen tilldelas även befogenhet att ålägga företag "alla nödvändiga skyldigheter, inbegripet korrigerande åtgärder av strukturell natur" (artikel 7.1) för att få dem att upphöra med överträdelsen.

2.8.2.1. Det relevanta skäl 11 tillför inget, men kommentaren till artikel 7.1 i motiveringen som föregår förordningstexten är mycket klar på denna punkt: "Strukturella åtgärder kan vara nödvändiga för att effektivt bringa en överträdelse att upphöra. Detta kan särskilt vara fallet när det är fråga om vissa samarbetsavtal och missbruk av en dominerande ställning, där det kan bli nödvändigt att avyttra vissa tillgångar."

2.8.2.2. Om avsikten är att åtgärda redan befintliga situationer verkar denna lösning, som för övrigt inte alls nämndes i vitboken, helt oförenlig med mekanismerna bakom och syftet med både gemenskapens befintliga konkurrenslagstiftning och den planerade reformen. Dessutom skulle den skapa ett nytt konkurrenspolitiskt instrument utan tillräcklig föregående debatt och utan att kommissionen har givit de förklaringar som behövs.

2.8.2.3. I detta avseende vill kommittén betona att "strukturella åtgärder" till sin natur är extremt kostsamma både ekonomiskt och socialt, är svåra att genomföra och ofta har oviss och begränsad framgång med att öka konkurrenskraften och den övergripande ekonomiska effektiviteten. Kommissionens och de ekonomiska och sociala aktörernas erfarenheter av tillämpningen av reglerna för koncentrationskontroll visar tydligt att lämpliga förebyggande åtgärder är det bästa sättet att lösa strukturella konkurrensproblem. Därför noterade man i vitboken (punkt 79) att det vore "önskvärt att samriskföretag för produktion som endast delvis är självständigt fungerande i framtiden omfattas av en ordning för förhandskontroll". I sitt yttrande från december 1999 (punkterna 2.3.6.3-2.6.3.7) hoppades kommittén att systemet med förhandsgodkännande skulle utvidgas till att omfatta även andra fall.

Förordningen innehåller inga bestämmelser om detta. Bara i den sista meningen i motiveringsdelens kortfattade avsnitt I - och då enbart beträffande samriskföretag för produktion som endast delvis är självständigt fungerande - senarelägger kommissionen frågan för behandling "inom ramen för [diskussionerna beträffande] översynen av förordningen" (om koncentrationer).

2.8.2.4. Fyrtio års erfarenhet av tillämpningen av gemenskapens konkurrensregler har visat - långt utöver koncentrationsförordningens tillämpningsområde - att ganska många viktiga initiativ inte ansetts vara genomförbara av de berörda parterna för att man saknat ett formellt eller informellt godkännande av kommissionen. I sitt yttrande från 1999 (se punkt 2.3.6.9) påpekade kommittén att "I vilket fall som helst måste man klargöra och säkerställa att avskaffandet av det tidigare systemet med förhandsanmälan inte på något vis skall hindra - utan snarare främja - att det uppstår en förhandsdialog mellan företagen, kommissionen och de nationella myndigheterna, om företagen så önskar. Denna dialog skall naturligtvis inte ersätta 'beslut' eller rättssäkerhet, men kan utgöra en oundgänglig, informell och icke bindande förhandskontroll i viktiga ärenden, och skulle kunna bli rutin för ett samarbete under öppna former och med ömsesidigt förtroende". Kommissionen medger själv i kommentaren till artikel 4 (Kommissionens behörighet), femte stycket, att företagen "i det nya systemet ... som en generell regel själva måste bedöma om deras beteende är förenligt med lagen".

2.8.2.5. Att man introducerar "motiverade yttranden" som "generell regel" verkar innebära ett lämpligt erkännande av företagens rättigheter, även om detta begrepp återfinns i motiveringsdelen (i slutet av avsnitt II):

"Avslutningsvis kommer kommissionen att fortsätta att vara öppen att diskutera specifika ärenden med företagen där detta är lämpligt. Den kommer i synnerhet att ge vägledning om avtal, beslut och samordnade förfaranden som ger upphov till olösta, verkligt nya tolkningsfrågor. Kommissionen kommer för detta ändamål att offentliggöra ett tillkännagivande, där villkoren för att kommissionen kan komma att utfärda motiverade yttranden kommer att fastställas. Det är emellertid inte nödvändigt att varje sådant system för yttranden ger företagen en rättighet att erhålla ett yttrande, eftersom detta skulle innebära att ett slags anmälningssystem återinfördes." I slutet av punkt 3 (sista strecksatsen) i formuläret för konsekvensbedömning är kommissionen möjligen mer precis, eftersom den hänvisar till "sällsynta ärenden" som "väcker nya eller obesvarade frågor".

Kommissionen bör under alla omständigheter vara beredd att avge ett "yttrande" inte endast i "sällsynta fall", utan även när det gäller större investeringar eller omfattande eller oåterkalleliga strukturella ändringar.

2.8.3. I kapitel III tilldelas kommissionen ett antal andra befogenheter och behåller därmed, genom möjligheten att fatta beslut, en mycket framträdande, operativ roll när det gäller att

- "få överträdelsen att upphöra" (artikel 7.1),

- "förordna om interimistiska åtgärder" (artikel 8.1),

- göra det obligatoriskt för företag att göra sådana åtaganden "att kommissionens invändningar undanröjs" (artikel 9.1),

- om så behövs ta upp förfarandet på nytt (artikel 9.3) genom beslut,

- konstatera om artikel 81 (och artikel 82) inte är tillämplig på ett visst avtal (artikel 10).

2.8.3.1. Beträffande artikel 10 skulle den rättssäkerhet som erbjuds företagen vara betydligt större om kommissionen kunde besluta om att icke-tillämplighet kan konstateras inte bara av hänsyn till allmänintresset utan också när de berörda företagen har ett legitimt intresse av det, särskilt när det gäller större investeringar eller strukturella ändringar.

2.8.3.2. Kommissionen kan använda de vittomfattande befogenheter som föreskrivs i artikel 7 "till följd av ett klagomål eller på eget initiativ" (artiklarna 7.1 och 10.1) och kan anta interimistiska åtgärder "i fall som är brådskande" (artikel 8.1). Ytterligare möjligheter bör inkluderas i enlighet med förslagen i punkt 2.8.3.1.

2.8.4. I sitt yttrande om vitboken uttalade sig kommittén positivt om den vägledande och kontrollerande roll som kommissionen bör behålla även i ett decentraliserat system för att garantera en enhetlig tillämpning av gemenskapens konkurrensregler och erbjuda företagen rättssäkerhet. ESK anser därför att följande aspekter av direktivförslaget omedelbart behöver klargöras ytterligare för att skapa ökad klarhet i fråga om kommissionens befogenheter.

2.8.5. Både för antagandet av beslut (kapitel III) och genomförandet av utredningar (kapitel V) tilldelas kommissionen särskilda befogenheter som är mer omfattande och koncentrerade än tidigare. I direktivförslaget motiveras dessa enligt följande:

"Det blir allt svårare att upptäcka överträdelser av konkurrensreglerna, och för att effektivt skydda konkurrensen är det därför nödvändigt att komplettera kommissionens undersökningsbefogenheter." (skäl 21).

Detta gäller i synnerhet möjligheten att

- utreda branscher (artikel 17),

- begära upplysningar (artikel 18),

- inhämta redogörelser (artikel 19),

- genomföra inspektioner (artikel 20).

Även här anser kommittén att förordningen klart och tydligt skall indikera gränserna för dessa befogenheter.

2.8.5.1. Kommittén har noterat innehållet i skäl 29: "I enlighet med principerna om subsidiaritet och proportionalitet i artikel 5 i fördraget inskränker sig denna förordning till det minimum som krävs för att dess mål skall kunna uppnås, nämligen en effektiv tillämpning av gemenskapens konkurrensregler, och går inte utöver vad som är nödvändigt för det ändamålet". Kommittén är dock helt övertygad om att denna princip bör vara bindande på andra sätt än enbart teoretiskt, och anmodar kommissionen att konkret ta hänsyn till den i alla de praktiska handlingar den kommer att utföra för att tillämpa denna radikalt nydanande förordning.

2.9. Gruppundantag

I sitt yttrande från december 1999 framhåller kommittén att den "accepterar den roll som vitboken tillskriver ... gruppundantagsförordningar" (punkt 2.3.4.1), vilka kommissionen, även inom det nya decentraliserade systemet, reserverar sig rätten att anta "så att den kan anpassa och förtydliga den rättsliga ramen" (skäl 9). Dessa gemenskapsförordningar "skapar skyddshamnar för särskilt angivna typer av överenskommelser", som kommissionen uttrycker det i motiveringen (avsnitt II C, punkt 2 b, första stycket).

2.9.1. Kommissionen påpekar också i motiveringsdelen (avsnitt II C, punkt 3, femte stycket) att "På området för EG:s konkurrensrätt gör gruppundantagen det lättare för företagen att bedöma sitt handlande. Genom kommissionens tillkännagivanden och riktlinjer klargörs reglernas tillämpning. Som ett komplement till den nuvarande reformen åtar sig kommissionen att göra ökade insatser på detta område. I kraft av artikel 28 i förslaget till förordning tilldelas kommissionen behörighet att anta gruppundantagsförordningar. Genom denna behörighet kommer det att säkerställas att kommissionen har möjlighet att reagera tillräckligt snabbt på nya utvecklingstendenser och förändrade marknadsvillkor."

2.9.2. Denna allmänna behörighet ger kommissionen möjlighet att utnyttja ett instrument som inte bara kan förenkla förfaranden och öka insynen, utan också vägleda och styra gemenskapens konkurrenspolitik inom det nya decentraliserade systemet. ESK stöder detta förslag, men framhåller att den allmänna behörigheten bör vara förknippad med vissa villkor.

2.10. Samarbete med nationella myndigheter och domstolar

2.10.1. Kapitel IV i förordningen är centralt för det nya systemet, eftersom det behandlar samarbete

- mellan kommissionen och medlemsstaternas konkurrensmyndigheter,

- mellan kommissionen och medlemsstaternas domstolar.

2.10.1.1. Artikel 11.1 preciserar att samarbetet med nationella konkurrensmyndigheter skall vara "nära" i syfte att skapa ett nätverk som kommer att utgöra en mycket viktig infrastruktur för informationsutbyte och hjälp. Idén med ett nätverk, med mekanismer för information och rådfrågning och med möjlighet att översända akter och även hela ärenden, är självklart ett steg i rätt riktning som dock bör kompletteras med principen att skydda rättigheterna för dem som berörs av det nya decentraliserade systemet (företag och konsumenter).

2.10.1.2. I motiveringen (kommentarer till artikel 11, första stycket) står det uttryckligen att

"Kommissionen kommer att fastställa detaljerade regler i en tillämpningsförordning enligt artikel 34 och i ett tillkännagivande om samarbete mellan konkurrensmyndigheter."

Detta klargörande lugnar bara delvis ESK:s farhågor, och även om dessa mekanismer för samarbete mellan kommissionen och de nationella myndigheterna (vertikalt samarbete) välkomnas bör det framhållas att inget nämns om samarbete mellan de nationella myndigheterna själva (horisontellt samarbete), vilket är lika viktigt och kräver tydliga och bindande regler. I artikel 13 föreskrivs en mekanism för (partiellt) samarbete mellan de nationella myndigheterna (som kan avbryta förfarandet om samma ärende har behandlats av en annan nationell myndighet) som dock är frivillig. Artikel 11 förefaller vara mer tvingande än artikel 13 och även jämfört med artikel 12.

2.10.1.3. Artikel 11 bör konkretisera det system med ansvarsområden och därmed tilldelningen av ärenden som beskrivs i artikel 5. Enskilda fall kan tilldelas en medlemsstats konkurrensmyndighet när konkurrensbegränsningarna främst får effekter inom denna medlemsstat. Kommissionen skulle också på grundval av specifika kriterier kunna besluta vilken nationell myndighet som skall ansvara för att bedöma ett avtal som påverkar konkurrensen. Det är viktigt att det inte råder förvirring angående befogenheter och ansvarsområden inom nätverket, utan att de är tydligt fastställda och igenkännbara för företagen. Syftet är att skapa ett instrument som i kombination med andra instrument och mekanismer kan garantera att gemenskapens konkurrenslagstiftning tillämpas enhetligt inom ett nätverk av konkurrensmyndigheter.

2.10.2. Samarbetet med nationella domstolar har otvivelaktigt känsliga aspekter som under alla förhållanden är svåra att reglera med tvingande bestämmelser. Artikel 15 är praktiskt taget frivillig (både för nationella domstolar och kommissionen), med undantag för punkt 2 som innehåller ett i stort sett bindande, om än inte kategoriskt, krav på att

"Medlemsstaternas domstolar skall till kommissionen översända kopior av alla avgöranden där artiklarna 81 och 82 i fördraget tillämpats inom en månad från den dag de meddelades."

2.10.2.1. Kommissionen (artikel 15.3) kan också begära att de nationella domstolarna översänder "alla nödvändiga handlingar". Dessutom kan kommissionen lämna in yttranden och låta sig företrädas. Det sägs dock ingenting i denna artikel om de berörda företagens rättigheter (att bli informerade, lämna in motyttranden etc.).

2.10.2.2. I de fall där gemenskapens konkurrenslagstiftning är tillämplig bör parterna i en tvist som skall avgöras i domstol ha rätt att begära ett yttrande från en konkurrensmyndighet. Möjligheten att lämna yttranden av hänsyn till det allmänna intresset (artikel 15.3) räcker inte. Bara om parterna har rätt till ett yttrande från konkurrensmyndigheter bekräftas dessa myndigheters jurisdiktion på marknaderna i fråga och det garanterar att gemenskapens konkurrenslagstiftning tillämpas vid rättsprocesser. Detta skulle avsevärt minska risken för att nationella domstolar fattar motstridiga beslut.

2.10.3. Samarbetet mellan kommissionen och medlemsstaternas konkurrensmyndigheter och mellan kommissionen och de nationella domstolarna behandlades i två meddelanden som publicerades 1996 och 1993.

2.10.3.1. I sitt yttrande(4) om meddelandet från 1996 om samarbete med nationella myndigheter drog kommittén följande slutsats:

"Avsikten med detta meddelande är utan tvivel lovvärd. Man har talat om och diskuterat detta sedan flera år tillbaka. Resultatet verkar dock inte övertygande, eftersom det bara verkar kunna förbättra de formella förhållandena mellan kommissionen och de nationella myndigheterna i hopp om att tidsperioderna inte förlängs utan istället kortas ner påtagligt. En effektiv decentralisering går i själva verket via tydligare åtgärder, som till exempel

- revidering av förordning (EÖG) nr 17/62 och

- harmonisering av den nationella konkurrensrätten genom en snabb prioritering av procedurreglerna."

2.10.4. Utvecklingen går i den riktning kommittén hoppades, tyvärr utom när det gäller att närma de nationella konkurrenslagstiftningarna till gemenskapens lagstiftning på området. I motiveringen (avsnitt II C, punkt 2.a, andra stycket) medger kommissionen att "ett flertal nationella konkurrenslagar har utformats med artiklarna 81 och 82 som förebild", men "någon formell harmonisering har emellertid inte ägt rum och skillnader kvarstår både i fråga om lagstiftning och praxis. Sådana skillnader kan leda till skiljaktig behandling av avtal och beteenden som påverkar handeln mellan medlemsstaterna". Kommissionen anser emellertid också att det genom artikel 3 "säkerställs på ett enkelt och effektivt sätt att alla transaktioner med gränsöverskridande effekter omfattas av en enda uppsättning lagregler."

2.10.5. Man kan dock inte ignorera betydelsen av förfaranderegler. Därför kan kommittén inte stödja kommissionens åsikt i frågan. I sista stycket i motiveringens avsnitt III fastställer man att

"Avsikten med förslaget är således inte att harmonisera nationell processrätt, förutom i fråga om att ge kommissionen och de nationella konkurrensmyndigheterna befogenhet att göra framställningar på eget initiativ."

2.10.6. Kommittén kan bara upprepa sin oro över att stora skillnader i medlemsstaternas praxis skall omintetgöra användningen av enhetliga principer som alla parter trots allt är ense om. Förfarandena (åtminstone administrativa förfaranden och rättegångar) bör i viss mån avspegla principernas enhetlighet. Därför vill kommittén på nytt rekommendera att kommissionen inte bortser från att artikel 83 i Romfördraget ger möjlighet att använda direktiv som ett instrument "för att tillämpa de principer som anges i artiklarna 81 och 82". Direktivet är det mest flexibla instrumentet, både för att det generellt sett ger valmöjligheter och för att det medger en lämplig tidsrymd för att uppdatera reglerna. Därför är det ett instrument som kan användas för att börja ge en rättslig form, om än bara på längre sikt, åt förhoppningen om en harmonisering även på komplicerade områden som "förfaranden".

2.11. Den rådgivande kommittén

2.11.1. Artikel 14 placerar den rådgivande kommittén i centrum av samarbetsmekanismen (kapitel IV) och förstärker dess roll genom att föreskriva både ett skriftligt förfarande och en möjlighet att diskutera ärenden som behandlas av nationella myndigheter. I sitt yttrande om vitboken uttryckte ESK sitt fulla stöd för en sådan förstärkning av den rådgivande kommitténs roll i syfte att säkerställa "samordning mellan kommissionens och konkurrensmyndigheternas beslut" (punkt 1.5.4.2).

2.11.2. ESK anser dock att den rådgivande kommitténs roll fortfarande är otillräcklig inom den regelram som den nya rådsförordningen fastställer, och hoppas att dess yttranden publiceras snabbare och får en vidare läsekrets, och att man utvidgar dess ansvarsområde till att inkludera meddelanden och riktlinjer och kanske även förordningar, samtidigt som man undviker betungande förfaranden eller förseningar.

2.12. Rätt till försvar

2.12.1. Artikel 26.1 svarar bara delvis på frågorna kring rätten till försvar. Enligt artikeln "skall [kommissionen] lämna de företag och företagssammanslutningar som förfarandet avser tillfälle att yttra sig över dess invändningar", men detta begränsas till beslut som rör konstaterande och upphörande av överträdelser (artikel 7), interimistiska åtgärder (artikel 8), böter (artikel 22) och viten (artikel 23). Artikel 26.2 hänvisar också till dessa artiklar, även om formuleringen är allmänt hållen: "Berörda parters rätt till försvar skall iakttas fullt ut under förfarandet."

2.12.2. Kommittén anser att denna princip - som i huvudsak är en garanti för den kontradiktoriska principen - är en allmän princip som därför uttryckligen bör få ett allmänt erkännande i förordningen.

2.12.3. Denna garanti bör även erbjudas vid nationella förfaranden som är knutna till gemenskapsförfaranden. Exempelvis måste man åtminstone höra företag innan man avbryter ett förfarande eller innan ärendet överförs från en myndighet till en annan, och företagen måste få möjlighet att framföra sina egna synpunkter på avbrottet eller överföringen.

2.13. Decentralisering, enhetliga domar och överklagande

2.13.1. Överklaganden utgör ett annat grundläggande problem, eftersom det i ett decentraliserat system som inte har en gemensam instans för överklagande är svårt att garantera inte bara rätten till försvar utan också en konsekvent och enhetlig tillämpning av gemenskapens konkurrensregler inom hela EU. Kommissionens befogenheter inom ramen för det nära samarbetet med nationella myndigheter och domstolar är definitivt inte tillräckliga för att uppnå detta mål.

2.13.2. I sitt yttrande från 1999 om vitboken (punkt 2.3.5.11) betonade kommittén att ett instrument bör baseras på ett gemenskapssystem för överklaganden för att på bästa sätt garantera otvetydiga beslut och granskningar och ett enhetligt system. Kommissionens befogenheter i fråga om samordning (inklusive möjligheten att avge yttranden) och förvaltning eller möjligheten att hänvisa ett ärende till EG-domstolen är inte tillräckligt för att lösa dessa frågor.

2.13.3. Kommittén är medveten om hur komplicerat och svårt detta problem är med hänsyn till både gemenskapsrätten och nationell lagstiftning, men anser att man bör ta itu med det, eftersom denna reform är så långtgående i sin decentralisering av tillämpningen av konkurrensreglerna. Det gäller att tänka sig en "legislativ horisont" som på medellång sikt bör omfatta ytterligare revideringar av fördraget. Innan dess bör gemenskapslagstiftaren som en mindre åtgärd söka efter lösningar som är förenliga med idén med reformen.

2.13.4. Naturligtvis måste ett eventuellt gemenskapssystem för överklaganden omfattas av lämpliga begränsningar och i princip gälla nationella beslut som fattats på högsta nivå. Behörigt organ för överklaganden skulle vara EG-domstolen eller förstainstansrätten sedan man gjort de ändringar som behövs av deras respektive behörighetsområden.

2.14. EG-domstolens nuvarande befogenhet att meddela förhandsavgöranden är omfattande men inte tillräcklig. Många beslut (fattade av kommissionen) överklagades tidigare till förstainstansrätten, men efter decentraliseringen kan beslut (fattade av nationella myndigheter) överklagas till myndigheterna. Det är omöjligt att de problem som uppstår, inklusive problem i sak, kan lösas enbart genom förhandsavgöranden.

2.14.1..I artikel 32 i denna nya förordning nöjer man sig med att föreslå prövning av domstolen med exakt samma ordalydelse som artikel 17 i förordning nr 17/62. Prövning av domstolen förblir därmed begränsad till "beslut genom vilka kommissionen har fastställt böter eller viten".

2.14.2. Frågan om att skapa en europeisk instansnivå för överklagande är oundviklig; i vilket fall som helst är det absolut nödvändigt att ta itu med problemet med de nödvändiga anpassningarna av domstolens befogenheter.

3. Slutsats

3.1. Kommittén stöder helhjärtat reformen av tillämpningssystemet för konkurrensreglerna och detta första lagstiftningsinstrument som konkretiserar grundläggande strukturer och mekanismer. ESK uppskattar förslagets tydliga och djärva utformning.

3.2. Just för att frågan är komplicerad och för att återgälda kommissionens lovvärda engagemang döljer kommittén inte att man helst velat få bättre preciseringar och mer information med hjälp av kompletterande formella åtgärder i förslaget, vilket kommittén efterlyste i sitt yttrande från december 1999.

3.3. Kommittén kommer att med stort intresse följa kommissionens framtida arbete, särskilt beträffande de utlovade, viktiga kompletteringsbestämmelserna, och förbinder sig att samarbeta med kommissionen på sitt vanliga, konstruktiva sätt.

Bryssel den 29 mars 2001.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Göke Frerichs

(1) KOM(1999) 101 slutlig - EGT C 132, 12.5.1999.

(2) EGT C 51, 23.2 2000, s. 55.

(3) EGT C 51, 23.2.2000, s. 55.

(4) CES 1510/96 av den 19 december 1996, punkt 11, EGT C 75, 10.3.1997, s. 22.