Yttrande om "Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om insatser mot betalningsförseningar vid handelstransaktioner"

(98/C 407/09)

Den 15 maj 1998 beslutade rådet i enlighet med artikel 100a i EG-fördraget att rådfråga Ekonomiska och sociala kommittén om ovannämnda förslag.

Sektionen för industri, handel, hantverk och tjänster, som ansvarade för kommitténs arbete i frågan, antog sitt yttrande den 8 juli 1998. Föredragande var Henri Malosse.

Vid sin 357:e plenarsession den 9-10 september 1998 (sammanträdet den 10 september 1998) antog Ekonomiska och sociala kommittén enhälligt följande yttrande.

1. Slutsatser och rekommendationer

1.1. Bakgrund

1.1.1. De negativa effekterna av långa betalningsfrister och betalningsförseningar, som framför allt skapar nackdelar för små och medelstora företag och får negativa konsekvenser för sysselsättningen.

1.1.2. Rådets rekommendation av den 12 maj 1995 () har inte fått avsett resultat.

1.1.3. Det finns strukturella orsaker, särskilt en "betalningsförseningskultur" i vissa medlemsstater, och vissa offentliga myndigheter och aktörer inom näringslivet betalar avsiktligt för sent.

1.1.4. De störningar som blir följden på den inre marknaden.

1.2. Mot bakgrund av ovanstående har Ekonomiska och sociala kommittén kommit fram till följande:

1.2.1. ESK stöder principiellt ett EU-direktiv om betalningsförseningar.

1.2.2. ESK stöder helt och fullt de förslagna bestämmelserna om offentlig upphandling, som med fördel skulle kunna kompletteras med krav på information i anbudsmeddelanden i EGT, bestämmelser som ger skydd åt underleverantörer och krav på "full ersättning" till fordringsägare. På sikt bör den maximala betalningsfristen på 60 dagar per kontrakt minskas till 45 dagar och därefter till 30 dagar och dessa åtgärder bör gälla för EU-institutionerna.

1.2.3. ESK anser att förslagen om relationerna mellan företagen skall skärpas för att verkligen ta itu med de strukturella orsakerna till långa betalningsfrister och betalningsförseningar. I direktivet bör de medlemsstater som har flest betalningsförseningar uppmanas införa särskilda kontraktsbestämmelser, stärka sin lagstiftning mot onormalt långa betalningsfrister, rekommendera att kontrakten skall vara tydliga med angivande av betalningsfrister och betalningsvillkor samt underlätta för små och medelstora företag att överlåta rätten till ränta till tredje part.

1.2.4. ESK föreslår en klausul om att direktivet kan ses över efter tre år och ge utrymme för en längsta betalningsfrist i kontrakten om resultaten inte är övertygande.

1.2.5. ESK understryker betydelsen av lättillgängliga och snabba indrivningsförfaranden och anmodar kommissionen att förbättra sina förslag i detta avseende.

1.2.6. ESK föreslår att det skall skapas en rådgivande kommitté bestående av alla berörda parter och som skulle kunna arbeta med ESK:s stöd.

2. Kommissionens förslag

2.1. Inledning

2.1.1. Kommissionen motiverar sitt förslag till direktiv om betalningsförseningar med att dessa utgör en väsentlig orsak till att företag går i konkurs, särskilt små och medelstora företag. Kommissionen framhåller också helt riktigt långa betalningsfristers och betalningsförseningars negativa konsekvenser för sysselsättningen.

2.1.2. Kommissionen konstaterar att betalningsförseningar och gäldenärers uraktlåtenhet att uppfylla sina kontraktsreglerade skyldigheter fortfarande är ett problem, och anser att medlemsstaternas åtgärder för att komma till rätta med problemet är otillräckliga, trots rådets rekommendation av den 12 maj 1995.

2.1.3. Kommissionen har därför beslutat att lägga fram ett förslag till direktiv om betalningsförseningar vid handelstransaktioner mellan privata företag och vid offentlig upphandling.

2.2. Effekter på den inre marknaden och subsidiaritetsprincipen

2.2.1. Betalningsförseningar och skillnader i lagstiftning om dessa (lagstadgad rätt till dröjsmålsränta, indrivningsförfaranden, kostnadsersättning för indrivning av skulder) kan hindra fri rörlighet för varor och tjänster på den inre marknaden och skapa konkurrenssnedvridning.

2.2.2. I "handlingsplanen för den inre marknaden", som tillkännagavs i slutsatserna från Europeiska rådets möte i Dublin, angavs att färre dröjsmål med betalningarna är ett högprioriterat område för att fördelarna med den inre marknaden skall realiseras fullt ut innan etapp III i Ekonomiska och monetära unionen inleds, samt att ett förslag till direktiv om betalningsförseningar skall läggas fram.

2.2.3. Att medlemsstaterna inte agerat tillräckligt kraftfullt trots att betalningsförseningar fortfarande får skadliga effekter motiverar, med hänsyn till subsidiaritetsprincipen (artikel 3 b), ett EU-ingripande i form av ett direktiv för att i högre grad kunna begränsa betalningsförseningar på den inre marknaden.

2.2.4. Det föreslagna direktivet syftar inte till att harmonisera medlemsstaternas lagstiftning utan till respekt för vissa minimikrav och ömsesidigt erkännande av vissa bestämmelser. Därmed är direktivet i överensstämmelse med proportionalitetsprincipen, som styr tillämpningen av subsidiaritetsprincipen (artikel 3b.3).

2.3. Konsekvenserna av betalningsförseningar för små och medelstora företag

2.3.1. Små och medelstora företag drabbas hårdast av betalningsförseningar, dels därför att deras likviditet är mycket sårbar, dels därför att de har en svag konkurrensförmåga (de är ekonomiskt beroende av ett begränsat antal leverantörer och har svag ställning gentemot de stora företag som de levererar till). Detta leder till stora ekonomiska kostnader för små och medelstora företag eftersom de måste täcka sitt likviditetsbehov (kortfristiga banklån eller checkkrediter med hög ränta), men också till administrativa kostnader för indrivning av fordringar.

2.3.2. Små och medelstora företag har mest att vinna på en effektiv lagstiftning mot betalningsförseningar. Förhållandena i de nordiska länderna visar just att små och medelstora företag har vunnit på en sådan lagstiftning. Små och medelstora företag har i själva verket mycket större utestående fordringar än egna skulder till stora företag.

2.3.3. För att dra maximal nytta av den inre marknaden är det viktigt att små och medelstora företag kan utnyttja enkla och snabba indrivningsförfaranden.

2.4. Den offentliga sektorn

2.4.1. Offentliga sektorn (förvaltningar, lokala och regionala myndigheter, offentliga organ) är ofta ansvariga för betalningsförseningar i vissa medlemsstater. Att offentliga myndigheter agerar på detta sätt är inte acceptabelt, när de snarare borde uppmuntra samtliga ekonomiska aktörer att förbättra sin betalningspraxis, inte minst på grund av att deras inköpsvolymer ger dem ett betydande ekonomiskt inflytande.

2.5. Initiativ under senare tid

2.5.1. I sin rekommendation av den 12 maj 1995 om betalningsfrister vid handelstransaktioner uppmanade kommissionen medlemsstaterna att ta itu med problemet med betalnings-förseningar. Kommissionens meddelande av den 9 juli 1997 () visade dock att det bara var ett fåtal länder som vidtagit några åtgärder för att förbättra betalningssituationen mellan företagen och att betalningsförseningarna samtidigt hade ökat (i genomsnitt 15 dagars försening 1996).

2.5.2. Kommissionen föreslog därför att det skulle läggas fram ett direktiv, vilket fick stöd av Europaparlamentet 1996 och av Ekonomiska och sociala kommittén 1997 (), som efterlyste införande av längsta betalningsfrister och straffavgifter från offentliga sektorns sida.

2.5.3. Vissa medlemsstater har antagit lagar för att stävja betalningsförseningar och alltför långa betalningsfrister. Man kan särskilt nämna den franska lagen om en längsta tidsfrist för färskvaror, den italienska lagen om en längsta tidsfrist när det gäller underleverantörsförhållanden och den spanska lag som ålägger köparen att ställa betalningsgaranti vid betalningar senare än 60 eller 120 dagar. Under 1998 har den brittiska regeringen helt nyligen antagit en lag som innefattar nya intressanta metoder, bl.a. möjligheten att i domstol få onormalt långa betalningsfrister omvandlade till betalningsförseningar samt möjligheten för små och medelstora företag med utestående fordringar att överlåta sin rätt till ränta till tredje part.

2.6. Rådfrågning

2.6.1. Av den skriftliga rådfrågningen och den offentliga hearing som anordnades av kommissionen om meddelandet den 9 juli 1997 framgick att det fanns ett mycket starkt gensvar för gemenskapsåtgärder bland en majoritet av de nationella och europeiska branschorganisationer som företräder företag, jurister och inkassoföretag.

3. Kommitténs allmänna kommentarer

3.1. Kommittén stöder principiellt ett initiativ från kommissionen för att ta itu med onormalt långa betalningsfrister och betalningsförseningar.

3.2. Kommitténs tidigare synpunkter: ESK presenterade redan i sitt yttrande om "Arbetsdokument från kommissionen om betalningsförseningar vid handelstransaktioner" () sin ståndpunkt i frågan. Den kan sammanfattas i tre punkter:

3.2.1. Kommittén stöder rekommendationer till medlemsstaterna - med förbehåll för avtalsfriheten - om bland annat följande: enkla och tydliga betalningsvillkor och respekt för dessa villkor, strikt tillämpning av avtalade tidsfrister utan behov av betalningsanmodan, påförande av dröjsmålsränta när tidsfristen löpt ut, rätt att fastställa dröjsmålsräntan till en nivå som motsvarar marknadsräntor, straffklausulers giltighet, möjlighet att utnyttja skiljeförfarande, införande av enkla förfaranden för betalningsföreläggande.

3.2.2. Kommittén uttryckte oro över svårigheterna att i en medlemsstat verkställa ett beslut som utfärdats av en juridisk instans i en annan medlemsstat.

3.2.3. Kommittén krävde bindande lagstiftning i form av ett EU-direktiv om betalningsförseningar i samband med offentlig upphandling.

3.3. ESK upprepade denna ståndpunkt beträffande offentlig upphandling i sitt yttrande av den 29 maj 1997 om "Grönbok om offentlig upphandling inom Europeiska unionen: överväganden inför framtiden" ().

3.3.1. I detta yttrande rekommenderade ESK att offentliga myndigheter skall iaktta en längsta betalningsfrist och betala dröjsmålsränta. Kommissionen hänvisar till detta yttrande i beaktandesatserna i sitt förslag (ESK:s yttrande om offentlig upphandling utgör den fjärde beaktandesatsen).

3.4. I fråga om privata transaktioner fick ESK gensvar på sina synpunkter genom kommissionens rekommendation av den 12 maj 1995 (). Av den senaste statistiken framgår emellertid att situationen när det gäller betalningsförseningar har försämrats snarare än förbättrats sedan 1996. Enligt kommissionens undersökningar ökade återigen betalningsförseningarna detta år. Det finns ingen anledning att ifrågasätta om denna trend verkligen är belagd eftersom den bekräftats genom en mängd enkäter bland företagsledare, men man kan däremot ifrågasätta omfattningen av den senaste studie som anförs av kommissionen (). Dessutom går denna studie inte på djupet för att reda ut orsakerna till denna försämring.

3.5. Huvudorsakerna till långa betalningsfrister och betalningsförseningar: Innan man behandlar ett problem måste man känna till dess bakomliggande orsaker. Man måste skilja mellan konjunkturbetingade orsaker och strukturella orsaker. Att en konjunkturbetingad avmattning inom ekonomin är en riskfaktor framgår av de senaste samlade resultaten om betalningsfristernas utveckling, som har löpt parallellt med den ekonomiska utvecklingen (försämring 1996, förbättring 1997). Under en svår period försöker företagen "vinna tid". I svåra tider ökar dessutom ofta kreditkostnaden, något som kan få vissa ekonomiska aktörer att använda betalningsförseningar istället för bankkrediter. Man måste likväl konstatera att det också finns två, mer oroväckande, strukturella orsaker till längre betalningsfrister: dels att vissa ekonomiska aktörer agerar enligt en medveten strategi, något som är så mycket mer oacceptabelt när det handlar om offentliga myndigheter, stora industriföretag eller stormarknadskedjor, dels den "förseningskultur" som tyvärr har vuxit fram de senaste åren i vissa medlemsstater och närmast blivit ett etablerat ekonomiskt beteendemönster.

3.6. Betalningsfristerna måste betraktas utifrån ett riskperspektiv och inte längre enbart som ett likviditetsproblem. Kreditgivning mellan företag är i sig mindre osund än den dåliga riskkontrollen i samband med krediterna. Genom att koncentrera sig på färre betalningsförseningar betraktar också kommissionen sena betalningar som ett särskilt problem, som utgör ett långt mer oroande förfallsymptom. Men även onormalt långa avtalsenliga betalningsfrister utgör en risk för ekonomin, särskilt när offentliga myndigheter försäkrar sig om en kostnadsfri kredit hos företag och därmed vältrar över kostnaderna för de budgetanpassningar som EMU kräver på den privata sektorn. Onormalt långa betalningsfrister vittnar också om en "förseningskultur" och beror ofta på missbruk av en dominerande ställning på bekostnad av de mindre företagen. Det vore också lämpligt att ändra föreliggande direktivförslagsrubrik så att det framstår tydligt och klart att förkortade betalningsfrister är en målsättning som är jämställd med kampen mot betalningsdröjsmål.

3.7. Kommittén ser självfallet med oro på denna situation, framför allt på grund av de negativa konsekvenserna för små och medelstora företag, som ofta har likviditetsproblem, och för de arbetstillfällen som de svarar för. ESK är bestört över den slappa och oansvariga attityden hos offentliga myndigheter som tvingar fram överdrivet långa betalningsfrister eller betalar sina leverantörer för sent. Dessa offentliga myndigheter, som borde vara ett föredöme, är därmed roten till ett ont som de för övrigt säger sig vilja råda bot på lagstiftningsvägen. Kommittén har också mycket riktigt understrukit att om det krävs lagstiftning, då bör de offentliga förvaltningarna börja med att tillämpa bindande bestämmelser på sig själva.

3.8. Förslaget till direktiv tar inte upp alla synpunkter som framfördes av ESK i yttrandet från 1993 () och i rekommendationen av den 12 maj 1995 beträffande målet att öka tydligheten för betalningsvillkoren i affärskontrakt. Det föreliggande förslaget respekterar således avtalsfriheten, eftersom det för relationerna mellan företag fastställer en referensfrist för sista betalningsdag. Om denna dag överskrids har borgenären rätt att kräva dröjsmålsränta. Bestämmelsen är bara tillämplig om inte något annat anges i kontraktet.

3.9. Erfarenheter från de nordiska länderna visar att på medellång sikt har en liknande åtgärd lett till en allmän minskning av betalningsfristerna och betalningsförseningarna, särskilt för små och medelstora företag. Man kan dock fråga sig vilka negativa effekter det kan få på kort sikt - stora företag som trycker på för att införa längre avtalsreglerade betalningsfrister, likviditetsproblem för mindre affärsrörelser - och om det verkligen är effektivt med bestämmelser som inte får någon direkt inverkan på avtalsvillkoren, som i vissa länder allmänt präglas av onormalt långa betalningsfrister.

3.10. Förslag för att stärka kommissionens förslag: Eftersom betalningsförseningar skadar den europeiska ekonomin och innebär missbruk av dominerande ställning ligger det i det allmänna intresset att bekämpa detta bruk. Målet med detta direktiv måste under alla omständigheter vara att minska betalningsfristerna, även de som regleras genom kontrakt. Det borde vara möjligt att utan att kränka avtalsfriheten förbättra slagkraften i kommissionens förslag till direktiv för att på ett effektivare sätt undanröja de strukturella orsakerna till onormalt långa betalningsfrister.

Kommittén rekommenderar därför att kommissionens förslag kompletteras med följande bestämmelser:

3.10.1. Med hänsyn till subsidiaritetsprincipen bör de medlemsstater som mest berörs av problemet uppmanas att fastställa kontraktsbestämmelser på de områden där sena betalningar uppenbart hindrar en väl fungerande marknad (t.ex. distribution av färskvaror, relationer till underleverantörer).

3.10.2. Med hänsyn till effektiviteten bör kommissionen ange i direktivet att när det varit i kraft i tre år och följts upp en gång om året skall det i fråga om kontraktsvillkor vara möjligt att fastställa en obligatorisk längsta betalningstid som skall tillämpas gradvis.

3.10.3. Med hänsyn till tydligheten bör medlemsstaterna anmodas att skärpa sin lagstiftning om transaktionernas entydighet (t.ex. i kontrakten, de allmänna försäljningsvillkoren) och att obligatoriskt ange betalningsfrister och eventuell dröjsmålsränta.

3.10.4. Med hänsyn till en sund konkurrens bör medlemsstaterna anmodas att utforma konkurrensrättsliga regler för att bekämpa illojal affärspraxis och förbjuda kontraktsbestämmelser med orimligt långa betalningsfrister som utan giltigt skäl överskrider den genomsnittliga försäljningscykeln (över 60 dagar). Den europeiska lagstiftaren skulle kunna få vägledning av den nya brittiska lag som gör det möjligt för domstolarna att omvandla onormalt långa betalningsfrister (längre än en rimlig tidsfrist vilken vanligen uppskattas till 30 dagar) till betalningsförseningar för vilka ränta får krävas.

3.11. Övriga frågor som bör beaktas: Kommittén konstaterar att kommissionens förslag inte omfattar vissa aspekter av följande frågor:

3.11.1. I en medlemsstat kan det vara svårt att verkställa en exekutionstitel som utfärdats av en juridisk instans i en annan medlemsstat trots bestämmelserna i Brysselkonventionen från 1968, som ännu inte har ratificerats. Genom att föreslå ett snabbare och enklare förfarande för tvister om mindre skulder behandlar kommissionen delvis denna fråga, men löser inte svårigheten för små och medelstora företag att utverka sin rätt av en domstol i en annan medlemsstat.

3.11.2. Organisationen av indrivning av fordringar i EU: frihet att tillhandahålla tjänster, etikregler, licenser, etableringsrätt osv. I detta avseende skulle man kunna få vägledning av den brittiska lagen och rekommendera medlemsstaterna att i sin lagstiftning tillåta att rätten att inkräva ränta överförs till tredje part. En sådan åtgärd skulle framför allt uppmuntra små och medelstora företag att till en mindre kostnad utnyttja inkassoföretag och minska riskerna för motåtgärder från de stora företagen eller offentliga upphandlarna genom att konflikten "decentraliseras".

3.11.3. Relationerna till konsumenterna, som inte omfattas av direktivets tillämpningsområde. Kommittén inser att det i detta fall handlar om ett annat problem men dessa relationer kan betraktas ur olika synvinklar: skydd av konsumenter om ett företag går i konkurs, sociala konsekvenser av för hög skuldsättning, skydd av företag mot betalningssvårigheter eller mot konsumenter som inte håller sina betalningsförpliktelser: försenade utbetalningar av social- eller försäkringsbidrag. Kommittén anmodar kommissionen att studera dessa frågor och ta ställning till om man antingen bör föra in vissa aspekter av relationerna till konsumenterna i direktivet eller utforma särskilda förslag.

3.11.4. Slutligen är det frågan om direktivet bör tillämpas på EU:s institutioner, vilket vore politiskt lämpligt även om frågan uteslutits av välgrundade institutionella skäl.

4. Särskilda kommentarer

4.1. Artikel 1

Förslaget till direktiv gäller betalningsförseningar vid handelstransaktioner i såväl den privata som offentliga sektorn. Kommittén stöder denna inriktning eftersom den direkt syftar till att införa bindande bestämmelser för alla offentliga myndigheter, inklusive för den upphandling som understiger tröskelvärdena i EU:s direktiv om offentlig upphandling.

4.2. Artikel 3.1.a

Fastställandet av en betalningsfrist som om den överskrids ger borgenären rätt att kräva dröjsmålsränta, om inget annat anges i kontraktet, ger företagen en referenspunkt som sannolikt på sikt kommer att fungera som standard och som bör bidra till att det före en affärstransaktion fastställs betalningsfrister och betalningsvillkor.

4.2.1. De 21 kalenderdagar som anges förefaller föga realistiskt för länder som är vana vid längre perioder. Å andra sidan skulle längre betalningsfrister ses med liten förståelse i länder där 21 dagar är den genomsnittliga betalningsfristen.

4.3. Fastställande av en ränta som motsvarar Europeiska centralbankens reporänta plus 8 procentenheter är en drastisk åtgärd, men det handlar även här om en referenssats om inget annat anges i kontraktet. Denna räntesats är ändå betydligt lägre än vad bankerna tar ut vid utebliven betalning, framför allt av små och medelstora företag, och kommittén bedömer denna räntesats som realistisk och rimlig (denna referenssats skulle i dag uppgå till ca 1 % månaden). Detta gäller desto mer som de berörda parterna sinsemellan kan fastställa mer flexibla bestämmelser och som medlemsstaterna i sina interna rättsordningar kan ge utrymme för andra förfaranden.

4.4. Artikel 4

En klausul om äganderättsförbehåll på gemenskapsnivå kommer att påverka kontraktsvillkoren i positiv riktning mot minskade betalningsförseningar genom att äganderätten övergår till köparen vid betalning. Även om klausulen om äganderättsförbehåll finns i alla medlemsstater varierar tillämpningen av den. Förbehållet bör således endast vara giltigt om parterna kommit överens om detta i kontraktet eller om säljaren förklarar att så är fallet och köparen inte gör invändningar. Dessutom bör det vara giltigt vid konkurs. Slutligen kan det krav på registrering som finns i vissa medlemsstater betraktas som ett hinder, framför allt för affärstransaktioner över gränserna. I direktivet bör man även ange villkoren för att tillämpa och använda klausulen om äganderättsförbehåll så att det kan tillämpas på en kedja av kontrakt. Man måste slopa artikel 4.2 där äganderättsförbehållet begränsas till skulder som skall betalas genom en enda betalning. Även om man har kommit överens om avbetalning, bör detta tillämpas så länge som skulden inte är fullständigt reglerad. Klausulen om äganderättsförbehåll i bilagan till direktivet bör således ha följande lydelse: "Varorna förblir säljarens egendom tills de helt betalats."

4.5. Artiklarna 5 och 6

Kommissionen föreslår att vissa rättsliga förfaranden skall förbättras. Förslagen om snabbare indrivningsförfaranden vid obestridda fordringar och om enklare förfaranden i domstol vid tvister om mindre skulder är tveklöst mycket värdefulla för små och medelstora företag, eftersom företagen därmed får snabba och billiga förfaranden för att driva in skulder. Kommittén anser att kommissionen skall gå ännu längre och i stället för att invänta en harmonisering av verkställighetsförfarandena föreslå principen att avgöranden enligt det snabbare förfarandet omedelbart skall kunna verkställas i alla medlemsstater, förutsatt att gäldenären inte har motsatt sig det.

4.5.1. Utan att ifrågasätta lämpligheten i bestämmelserna i artiklarna 5 och 6 vill kommittén i ett längre perspektiv anmoda kommissionen att arbeta vidare med denna frågeställning efter de riktlinjer som den lade fram i sitt meddelande "Effektivisering av hur domar meddelas och verkställs inom Europeiska unionen" (). Kommissionen skulle kunna undersöka förutsättningarna för att införa samma förfarande i alla medlemsstater så att små och medelstora företag kunde lämna in en stämning till en domstol i den egna medlemsstaten mot en gäldenär från en annan medlemsstat och få en exekutionstitel, även om gäldenären motsätter sig detta.

4.6. Artiklarna 5 och 6

Det räcker inte alltid att införa bindande bestämmelser för att undvika betalningsförseningar mellan företag, och företagen undviker ofta att gå lagstiftningsvägen. Det vore därför intressant att, fortfarande inom ramen för det ovannämnda meddelandet från kommissionen, utveckla lösningar som kan uppmuntra till avtalsenliga förhandlingar, som till exempel skiljeförfarande eller förlikning utanför domstol, med tanke på de många fördelar som dessa lösningar ger i affärsrelationer (snabbt, konfidentiellt, billigt, kontroll över skeendet, ingen formalism, samförstånd). En sådan lösning skulle vara i linje med det önskemål som kommittén framförde i sitt yttrande av den 30 juni 1993 om att uppmuntra skiljeförfarande.

4.7. Artiklarna 7 och 8

Kommissionen föreslår bindande bestämmelser för betalningsfrister vid offentlig upphandling. För närvarande är de krav som anges i direktiven om "offentlig upphandling" tillräckligt allmänna för att medlemsstaterna skall kunna kringgå denna princip om klara och tydliga villkor. Skyldigheten att i offentliga upphandlingskontrakt ge noggranna uppgifter om betalningsfrister och tidsgränser och en längsta betalningsfrist på 60 kalenderdagar räknat från och med fakturadagen, om parterna inte kommit överens om en kortare tidsfrist, är i linje med ESK:s önskemål i yttrandet av den 7 maj 1997 om "Grönbok om offentlig upphandling inom Europeiska unionen: överväganden inför framtiden", där ESK föreslår att offentliga myndigheter som bedriver upphandling skall ha fler skyldigheter gentemot anbudsgivande företag med hänsyn till kortare betalningsfrister och fastställa längsta betalningsfrist och erlägga straffavgifter vid betalningsförseningar.

4.7.1. Kommittén hoppades att en sådan bestämmelse skulle införas i EU:s lagstiftning om offentlig upphandling. En fördel med föreliggande direktiv är att det täcker all offentlig upphandling, även upphandling av små volymer som inte omfattas av direktiven om offentlig upphandling. Kommittén stöder denna inriktning, men EU:s politik på det offentliga upphandlingsområdet bör ta hänsyn till att det är nödvändigt att minska betalningsfristerna, särskilt när det gäller information till anbudsgivande företag och utbildning av upphandlingsansvariga. Det skulle till exempel kunna finnas krav på att de avtalsenliga betalningsfristerna skall anges i meddelandet om offentlig upphandling i EGT. Det vore dessutom ett utmärkt sätt för företag och EU-myndigheter att utöva kontroll över de offentliga upphandlarnas affärspraxis.

4.7.2. När det gäller stora anläggningsarbeten och stora europeiska nät måste man säkerställa att det finns bestämmelser i upphandlingskontrakten om väl utfört arbete och godkännande före betalning. Dessutom bör direktivets tillämpningsområde, särskilt kompensationsåtgärderna (bl.a. dröjsmålsränta) även omfatta de underleverantörer som är inblandade i projekten.

4.8. I direktivet bör även preciseras att för offentlig upphandling omfattar betalningsfristen på 60 dagar både förfarandet för betalningsattesteringen (som gäller i vissa länder) och för själva betalningen. Under alla omständigheter bör en längsta betalningsfrist på 60 dagar efter mottagande av fakturan vara bindande.

4.9. Kommittén betonar att de offentliga upphandlarna bör omfattas av samma regler och krav som de privata företagarna. Det är inte godtagbart att offentliga myndigheter på grund av dålig organisation eller budgetsvårigheter låter de egna problemen drabba företagarna. Det bör således anges i artiklarna 7 och 8 i direktivet att borgenären har rätt att kräva "full ersättning för varje annan skada" i likhet med vad som anges i bestämmelserna om transaktioner mellan företag (artikel 3.1.g). När det gäller betalningsfrister bör direktivet - om 60 dagar anses som ett realistiskt mål för kontrakten i de minst välartade länderna - omfatta en klausul om översyn, så att betalningsfristen på sikt kan minskas till 45 dagar och därefter till 30 dagar.

4.10. Artikel 9

Kommissionen vill skapa en kommitté med företrädare för medlemsstaterna, vars objektivitet kan ifrågasättas eftersom den är båda domare och part i målet. Utöver denna kommitté skulle kommittén också vilja skapa en rådgivande grupp bestående av företrädare för olika berörda grupper (bl.a. industrin, små och medelstora företag, handel, banker, konsumenter, jurister) som skulle arbeta i anslutning till den observationsgrupp för inre marknaden som upprättats av ESK. Denna grupp skulle bland annat ha till uppgift att tillsammans med medlemsstaterna och kommissionen medverka till utvärderingen av direktivets inverkan, särskilt för att bedöma om det skulle behöva förstärkas efter att ha varit i kraft under tre år.

Bryssel den 10 september 1998.

Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande

Tom JENKINS

() EGT L 127, 10.6.1995, s. 19.

() EGT C 216, 17.7.1997.

() EGT C 287, 22.9.1997.

() EGT C 249, 13.9.1993, s. 21.

() EGT C 287, 22.9.1997, s. 92.

() Rekommendation EGT L 127, 10.6.1995 och meddelande EGT C 144, 10.6.1995.

() "European Payment Habits Survey 1996", Intrum Justitia, april 1997.

() EGT C 249, 13.9.1993, s. 21.

() EGT C 33, 31.1.1998, s. 3.