Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Förvaltning av Medelhavets fiskeresurser"

(98/C 129/07)

Den 10 juli 1997 beslutade Ekonomiska och sociala kommittén i enlighet med artikel 23.3 i arbetsordningen att utarbeta ett yttrande om "Förvaltning av Medelhavets fiskeresurser".

Sektionen för jordbruk och fiskeri, som ansvarat för det förberedande arbetet, antog yttrandet den 5 februari 1998. Föredraganden var Jesús Muñoz Guardado.

Vid sin 352:a plenarsession den 25-26 februari 1998 (sammanträdet den 25 februari 1998) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med röstetalet 118 och 1 nedlagd röst.

1. Inledning

1.1. I detta yttrande behandlas förvaltningen av fiskbestånden i Medelhavet. Fisket i Medelhavet är en invecklad och svår fråga och kräver på grund av sin särprägel särskilt anpassade åtgärder.

1.2. Olika fiskeflottor är verksamma i Medelhavet: fartyg från EU, från andra medelhavsländer och från tredje land. Medan EU:s fiskeflotta är underkastad stränga regler (gemenskapliga och, i vissa fall, nationella) varierar situationen i medelhavsländerna utanför EU och flottor från tredje land som fiskar migrerande arter (tonfisk och svärdfisk) opererar fritt och praktiskt taget okontrollerat, vilket skapar en orättvis och alltmer ohållbar situation för samtliga medelhavsländer och särskilt de inom EU.

1.3. Det krävs en verklig och övergripande harmonisering, därför att fiskare från EU har svårt att förstå att de måste efterleva ett (nationellt/gemenskapligt) regelsystem som inte är harmoniserat med ett system som gäller andra fiskare i Medelhavet.

1.4. Fiskare från EU inser att det är nödvändigt att reglera och skydda utrotningshotade fiskbestånd, men de kan inte acceptera att skyddet skall gynna andra oreglerade fiskeflottor på deras egen bekostnad.

1.5. Företrädare för 88 sammanslutningar för medelhavsfisket deltog i ett möte den 7-8 juni 1997 på Ibiza (Spanien). Än en gång framhölls att det krävs en snabb och övergripande reglering, en effektiv förvaltning och åtgärder för övervakning av flottan från medelhavsländerna och tredje land., samt av fartyg under bekvämlighetsflagg, för att motverka den överfiskning som de flesta arter är utsatta för i Medelhavet.

1.6. Problemets allvar och omfattning har redan föranlett två diplomatiska konferenser: en på Kreta i Grekland 1994 och en i Venedig i Italien 1996. Under dessa konferenser avhandlades Medelhavets framtid och en mängd deklarationer utfärdades, men allteftersom tiden gått har fiskesektorn kunnat konstatera att dessa föresatser inte omsatts i konkret handling för att komma närmare en lösning på problemen.

1.7. De behöriga organen måste reagera snabbare och bli effektivare. Trots den allvarliga situationen betraktar man den med alltför stort lugn och med bristande realism och vilja att hitta lösningar, även om några åtgärder vidtagits på nationell nivå de senaste månaderna (ersättning av drivgarn i Italien, införande av en skyddszon i Spanien).

1.8. Däremot har andra åtgärder som många förespråkat ännu inte övervägts. Bland dessa vill sektionen betona handelssanktioner mot länder som inte efterlever reglerna för bevarande av fiskeresurserna.

1.9. Även om många av dessa restriktioner omfattas av gemenskapslagstiftningen innehåller den undantag för en del fiskeflottor från vissa länder, vilket leder till särskilda undantag även för andra länder.

1.10. Att dessa restriktioner inte efterlevs bidrar till utfiskning av samtliga fiskeresurser, och beståndens återhämtning måste därför vara ledstjärnan för alla åtgärder på fiskeområdet. Här har rådets förordning (EG) nr 1626/95 av den 27 juni 1994 () utgjort ett första steg i rätt riktning.

1.11. Likväl måste man konstatera att förordning (EG) nr 1626/94 präglas av en bristande realism och vilja att lösa de konkreta problemen i Medelhavet.

1.12. Med denna förordning har man ännu inte uppnått en verklig och effektiv harmonisering, vilket innebär att Medelhavet fortfarande inte omfattas av ett regelsystem som kan motverka resursnedgången, fiskeflottornas kris, förlust av arbetstillfällen och snedvridning av marknaden. Sektionen anser därför att följande kriterier måste uppställas:

- Fiskeresurserna i Medelhavet måste bevaras.

- Man bör samråda med dem som arbetar inom sektorn om de planerade åtgärderna för att öka möjligheten att genomföra dem.

- En ansvarsfull saluföring måste säkerställas för att möjliggöra ett uthålligt och ansvarsfullt fiske.

- Ett effektivt kontrollsystem måste upprättas för fiskeflottor från tredje land som bedriver ett oreglerat industriellt fiske till skada för icke-industriella fiskare.

2. Allmänna kommentarer

2.1. Medelhavet ("medias terras") betyder "mellan landområden" och det är faktiskt ett litet hav jämfört med andra hav i världen, även om det är det enda hav som har fått ge namn till en klart definierad klimattyp. Medelhavet utmärks av en stor rikedom av ekonomiskt intressanta arter. Bland djuphavsarterna är följande av särskilt stor betydelse: kummel, marulk, multe, sjötunga, rödbarb, räkor och havskräftor. De pelagiska arterna är uppdelade i små, bl.a. sardiner, ansjovis, taggmakrill och makrill, och stora, t.ex. röd tonfisk och svärdfisk.

2.1.1. Dessa fiskbestånd lever och reproducerar sig huvudsakligen i kontinentalsockelområdet (ned till 180 meters djup). Medelhavet har en mycket begränsad kontinentalsockel som är ojämnt fördelad längs kusterna. Detta framgår av följande tabell, som också återger territorialvattengränsen i sjömil:

>Plats för tabell>

2.2. De flottor från EU-länderna som fiskar i medelhavsområdet har följande data:

>Plats för tabell>

2.2.1. I bilaga I anges de utmärkande dragen för gemenskapens fiskeflotta i Medelhavet, enligt beskrivningen i det arbetsdokument som utarbetades 1990 om riktlinjerna för ett gemensamt fiskesystem i Medelhavet.

2.2.2. Dessa siffror visar att det finns många små företag som bedriver en utpräglat icke-industriell verksamhet. Fiskesamhällenas närhet till fångstplatserna och marknadernas lättillgänglighet (åtminstone i EU-länderna) ger upphov till en långt driven uppdelning av sektorn. Hur stor flotta länderna har beror främst på hur stor deras andel av kontinentalsockeln är. I nedanstående tabell illustreras fisketrycket på varje 1 000 km2 av sockeln i EU-länderna:

>Plats för tabell>

2.3. Medelhavet är också ett mycket stort centrum för konsumtion av fiskeprodukter. I området äter man av tradition mycket havsprodukter, befolkningstätheten längs kusterna är hög och där finns en splittrad men intensiv marknad där priset på fiskeprodukterna ofta kraftigt överstiger andra marknaders. Under sådana förhållanden är det svårt att övervaka hur mycket fisk som landas. Kontrollen försvåras av minst två ytterligare faktorer: att de möjliga landningsplatserna är så utspridda och att administrationerna har begränsade medel för att skärpa kontrollen (övervakning till lands och till havs).

2.4. Statsförvaltningarnas övervakningssystem måste i så hög grad som möjligt engagera fiskesektorn och dess organisationer på grundval av ett tydligt, lättförståeligt och rättvist regelsystem. Fiskbestånden har exploaterats länge i Medelhavet, i några fall under fiskesektorns egen kontroll. Den tekniska utvecklingen, fiskefartygens ökade rörlighet och marknadens globalisering har emellertid lett till att även balansen bland Medelhavets fiskbestånd har rubbats.

2.4.1. Redan 1972 bildades Allmänna rådet för fiske i Medelhavet (GFCM) () en arbetsgrupp om föroreningar i Medelhavet. Men de allmänna villkoren och många resursers lokala karaktär innebar att länderna inte kunde uppnå några väsentliga framsteg vad gäller internationellt samarbete, vilket gav GFCM en begränsad, huvudsakligen rådgivande roll.

2.4.2. Greklands och Spaniens EU-inträde under 1980-talet och den gemensamma fiskeripolitiken i Atlanten (tillbakadragspriser, moderniseringsbidrag osv.) ledde emellertid till att medlemsstaterna inledde en uppföljningsprocess tillsammans med fiskesektorn i Medelhavet.

2.5. I mitten av 1990-talet lade Europeiska kommissionen fram ett arbetsdokument om "Riktlinjer för ett gemensamt fiskesystem i Medelhavet", som utgjorde ett första diskussionsunderlag om problemen och möjliga lösningar. Det var nu uppenbart att man måste utforma en gemenskapspolitik för att bevara och förvalta fiskeresurserna i Medelhavet och säkerställa att de gagnar kustbefolkningen. För att uppnå dessa mål vidtogs en rad åtgärder, bland annat fastställdes en tidsplan med etapper och medlen för att utforma ett gemensamt fiskesystem för Medelhavet. Sju år efter publiceringen av dokument kan man utvärdera hur dessa riktlinjer utvecklats på olika områden: regleringsmässigt, politiskt, tekniskt, socioekonomiskt och i fråga om internationellt samarbete.

2.5.1. På regleringsområdet angavs att även om många bestämmelser i den gemensamma fiskeripolitiken var tillämpliga fullt ut på fisket i Medelhavet, måste man genomföra dem stegvis och slå vakt om medelhavsfiskets särprägel. Man föreslog därför att man skulle:

- utforma en gemensam grund på högsta nivå och ta hänsyn till de allmänna principerna i FN:s havsrättskonvention och till befintlig lagstiftning om tekniska bestämmelser för bevarande och förvaltning,

- upprätta ett samarbete eller stärka samarbetet mellan medlemsstaterna om vetenskaplig forskning,

- sträva efter en bättre samordning av vetenskaplig och teknisk forskning för att utnyttja de specialiserade organens driftsbudgetar optimalt,

- säkerställa en systematisk spridning av vetenskapliga data och av arbetsresultaten.

2.5.1.1. På detta område har framsteg gjorts framför allt genom antagandet av rådets förordning (EG) nr 1626/94 av den 27 juni 1994 om vissa tekniska åtgärder för bevarande av fiskeresurserna i Medelhavet. ESK antog ett yttrande om denna förordning den 6 maj 1993, och kom med en rad allmänna kommentarer som man tyvärr inte tog hänsyn till i sin helhet när förordningen antogs. I bilaga II bifogas en tabell över undantagen i förordning (EG) nr 1626/94 och som sammanställts av Europeiska kommissionens GD XIV.

2.5.1.2. Trots framstegen på regleringsområdet har man långt ifrån uppnått en verklig och effektiv harmonisering i Medelhavet. Detta skulle kräva att man gradvis upphävde alla nuvarande undantag så länge de inte är vetenskapligt motiverade och tillämpade samma tekniska bestämmelser på samtliga fiskeflottor. Målet skulle bestå i att garantera en minimal referensram, utan diskriminerande inslag, för samtliga medlemsstater. Om ett land inte kan godta förslaget i dess nuvarande form måste man göra en översyn av bestämmelserna så att de blir lika för alla länder som är bundna av dem. Därför är det inte acceptabelt att anta förslag till förordningar som, även om de är tillfälliga och tidsbegränsade, utgör ett allvarligt prejudikat som skulle kunna äventyra de insatser som gjorts för att omdefiniera politiken för bevarande av fiskeresurserna i Medelhavet, vilket Ekonomiska och sociala kommittén också framhåller i sitt yttrande ().

2.5.1.3. Sammanfattningsvis är det möjligt att gå vidare med ett striktare regleringssystem utifrån en gemensam minimiram som fiskebedrivande medlemsstater, regioner eller kommuner kan komplementera. Men det kan bara bli rättvist för fiskare från EU, som befinner sig i ständig konkurrens med varandra, om ramen med bindande minimikrav är lika för alla. Det säger sig självt att om en regel skall accepteras i samhället måste den uppfattas som rättvis. I ett område som är så mångfasetterat, rörligt och komplext som Medelhavet är det inte möjligt att få människor att verkligen efterleva reglerna om de inte accepterar dem.

2.5.2. På det politiska området utfärdades en rad anvisningar som grovt sett kan sammanfattas på följande sätt:

- De berörda medlemsländerna skall samordna sina åtgärder i avsikt att fastställa fiskerätten i zoner utanför territorialvattengränserna.

- De skall upprätta kontakter med andra medelhavsländer och främja vetenskapligt samarbete.

- De skall stärka det internationella samarbetet inom de organisationer som redan finns.

2.5.2.1. På detta område har framsteg gjort främst på nationell nivå. I detta sammanhang bör man framhålla Spanien, som nyligen har infört (kungligt dekret 1315/97) en fiskeskyddszon i Medelhavet mellan Cabo de Gata och franska gränsen. I denna zon reserverar sig Spanien oinskränkt rätt i avsikt att bevara de levande marina resurserna liksom över förvaltning och övervakning av fisket (artikel 2). Och detta naturligtvis utan negativ inverkan på de åtgärder för att skydda och bevara resurserna som Europeiska unionen har vidtagit eller kan komma att vidta.

2.5.2.2. Denna spanska regeringens avsikt med denna åtgärd är att ge ett fullgott skydd åt bestånd av stora pelagiska arter (särskild röd tonfisk) och i zonen bibehålla en arbetskraftsintensiv icke-industriell fiskeflotta som främst ägnar sig åt kvalitetsfiske.

2.5.2.3. De senaste åren har industriellt fiskande fartyg från länder utanför medelhavsområdet ökat sitt fiske påtagligt (uppskattningsvis fler än 100 fartyg, varav flera under bekvämlighetsflagg). Dessa fartyg fiskar i många fall helt okontrollerat och mycket nära 12 sjömil från kusten, i strid mot rekommendationerna från Internationella kommissionen för bevarande av tonfisk i Atlanten (ICCAT). Detta okontrollerade rovfiske har skapat en kritisk situation för bestånden de senaste åren.

2.5.2.4. Den okontrollerade fångsten understryker ytterligare behovet av att skapa ett effektivt förvaltningssystem för fisket i Medelhavet. Den viktigaste strävan vid utvecklingen av förvaltningssystemet är att stärka GFCM:s ställning så att detta organ blir den centrala regionala organisationen för fiske. Vid GFCM:s senaste möte i Rom den 13-16 oktober 1997 fattade man viktiga beslut om att stärka organisationens ställning (vetenskaplig kommitté, egen budget osv). Ändringarna av reglerna och arbetsordningen för GFCM, om vilka man beslutade vid samma tillfälle och vilka gör det möjligt för gemenskapen att ansluta sig till GFCM, är även ägnade att öka EU:s betydelse i organisationen.

2.5.3. På det tekniska området fastslogs att det krävs en särskild modell för bevarande av resurserna i Medelhavet. Av tidigare nämnda skäl bygger denna modell på kontroll av fiskeinsatserna (restriktioner för fiskeredskap, antal båtar osv.) och inte på fångstkvoter. Medelhavsfiskets speciella karaktär tillåter inte att man allmänt tillämpar ett kontrollsystem som bygger på tillåten total fångst (TAC) eftersom fångsterna består av så många arter och fiskeflottorna är av så olika karaktär. Därför fäste man särskild vikt vid utformningen av tekniska regler, som omfattade följande inslag:

- Teknisk undersökning av redskapens selektivitet.

- Gradvis minskning av redskap som skadar den marina miljön, i synnerhet drivgarn.

- Utformning av ett regelsystem inom EU som anger specifikationer och användningskrav för de olika fiskeredskapen.

- Omställning av fiskeflottorna för att de uteslutande skall använda selektiva redskap.

2.5.3.1. Även på detta område har resultatet varit klent. Framsteg har gjorts beträffande vissa sidoaspekter (räkning av gemenskapens fiskeflotta) men problemets väsentliga aspekt har enbart behandlats i förordning nr 1626. Antagandet av rådets förordning (EG) nr 1626/94 av den 27 juni 1994 om vissa tekniska åtgärder för bevarande av fiskeresurserna i Medelhavet innebar emellertid inte några större framsteg på de tidigare nämnda punkterna, eftersom

- den inte införde förbud mot drivgarn,

- diskriminering skapas i fråga om redskap för fiske på stora djup och medeldjup samt parflyttrål, eftersom det anges att det är medlemsstaterna som skall fastställa restriktionerna med hänsyn till de tekniska specifikationerna (artikel 5).

2.5.3.2. Däremot kan man ha kommit närmare en lösning på problemet med drivgarn efter antagandet av rådets beslut om en särskild åtgärd för att främja omställningen från vissa fiskeaktiviteter som utövas av italienska fiskare (), som antogs vid rådsmötet (fiske) den 14-15 april 1997 i Luxemburg.

2.5.3.3. Man har också fortsatt genomföra vetenskapliga undersökningar som, även om de ökar kunskapen om problemet, inte beaktats tillräckligt för att bilda underlag för de bestämmelser som antagits hittills. Man måste dock tillstå att de har utgjort ett viktigt framsteg inom forskningen, som måste bedrivas vidare i alla tänkbara fora, särskilt i dem som samlar alla länder vars fiskefartyg fiskar i Medelhavet.

2.5.3.4. Allmänna rådet för fiske i Medelhavet (GFCM) bör vara prioriterat organ utan att undervärdera betydelsen av det mellanstatliga vetenskapliga samarbetet (t.ex. projektet COPEMED inom ramen för FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation).

2.5.3.5. Sammanfattningsvis görs framsteg på det tekniska området men det går alldeles för långsamt, vilket innebär att deras praktiska effekter fortfarande är föga relevanta för att effektivt reglera gemenskapens fiskeaktivitet på ett stabilt sätt och i samförstånd.

2.5.4. På det socioekonomiska området var utgångspunkten att fiskesektorn skulle göras medansvarig för genomförandet av den gemensamma fiskeripolitiken. På grund av medelhavsfiskets särdrag (mångfald, små båtar osv.) var det nödvändigt att försäkra sig om att de som är verksamma i sektorn accepterar de förpliktelser som är oundvikliga om den gemensamma fiskeripolitiken skall fungera. Bland annat avsåg man att stärka branschorganisationerna för att skapa ett aktivt centrum för kollektivt ansvar att samråda med i frågor som rör förvaltning av resurserna och marknaden.

2.5.4.1. De producentorganisationer som avses i den gemensamma marknadsorganisationen har inte stärkts i medelhavsområdet, vilket förklaras av den socioekonomiska strukturen och sättet att saluföra produkterna. Regleringen av fisket skulle kunna stärkas om man gjorde en territoriell indelning av det kustnära havsområdet. Officiellt erkännande av branschorganisationer i länder som Frankrike och Spanien, där de är starkt etablerade, kunde föras upp på en kvalitativt högre nivå. Man skulle kunna studera vilken faktisk kontroll som branschorganisationer utövar i vissa delar av Medelhavet, vilket bör leda till ett rättsligt erkännande som innebär att staten ger dem befogenhet att i viss utsträckning delta i förvaltningen av fiskbestånden i deras lokala territorialvatten. Ett sådant erkännande finns redan idag för kustfiske i Japan och i lagunen utanför Valencia. Ett sådant systems restriktiva karaktär skulle leda till ett bättre skydd av bestånden.

2.5.4.2. Åtgärderna på detta område har hittills varit begränsade till samråd, däribland de följande två som fiskesektorn deltagit i:

- Kommissionens och Europaparlamentets seminarie i Ancona den 22-23 juni 1995, där man diskuterade politiken för att bevara fiskeresurserna i Medelhavet. Efter seminariet, den 24 juni, hölls ett möte där företrädare för branschorganisationer medverkade. Här diskuterades olika aspekter av harmoniseringen, tekniska åtgärder på gemenskapsnivå, internationellt samarbete, strukturpolitiken och fiskeorganisationernas delaktighet. Kontakterna med organisationer från tredje land diskuterades som en särskild punkt.

- Det första mötet för yrkesverksamma i fiskesektorn från länder i medelhavsområdet, som anordnades av kommissionen, hölls i Neapel i Italien den 28 september.

2.5.5. Slutligen betraktades det internationella samarbetet som den andra etappen vid utformningen av en övergripande politik för bevarande och rationell förvaltning av fiskeresurserna. Efter gemenskapens harmonisering måste man gå vidare och reglera fisket i Medelhavet på global nivå, vilket innebär att de åtgärder som kuststaterna enats om skall vara bindande för alla.

2.5.5.1. Den lämpligaste väg som föreslogs var att man skulle anordna en diplomatisk konferens med uppgift att lägga grunden till en internationell samrådsstruktur. Utgångspunkten var att detta samråd skulle garantera att det som uppnåtts under den första etappen inom gemenskapens politik för förvaltning och bevarande av resurserna skulle vidmakthållas, vilket skulle underbyggas av en oberoende vetenskaplig institution som skulle utarbeta ett underlag för bedömning av beståndens tillstånd.

2.5.5.2. På detta område har inga framsteg gjorts utöver samråden. Två diplomatiska konferenser har anordnats, en på Kreta i Grekland 1994 och en i Venedig i Italien 1996, vilket dock inte har lett att man vidtagit några konkreta åtgärder som skulle kunna bidra till en lösning av problemen.

2.5.5.3. En annan fråga som varit aktuell sedan 1990 är att GFCM skulle stärkas som institutionell ram som samlar samtliga kuststater. Inte heller här har man gjort några större framsteg. GFCM:s verksamhet har inte ökat märkbart (vilken sannolikt beror på bristande finansiella resurser, vilka huvudsakligen EU skulle stå för). EU:s medlemskap har dock godkänts (även om man måste invänta rådets godkännande för att det skall vinna laga kraft). Rådets aktivitet kan komma att förändras mot bakgrund av de resultat som uppnåddes vid GFCM:s senaste möte i Rom i oktober 1997.

2.5.5.4. En rad kuststater i medelhavsområdet, EU-länder och andra, som Spanien, Grekland, Marocko, Algeriet m.fl., bedriver i allmänhet ett icke-industriellt fiske. I kontrast till dessa finns en annan flotta av industriell karaktär, under japansk eller koreansk flagg eller bekvämlighetsflagg (Panama, Honduras, Belize osv), och som bedriver ett okontrollerat fiske utanför gränsen på 12 sjömil. Denna flotta består av mer än 100 fartyg med stor räckvidd som fiskar industriellt med nät och redskap med stor fångstkapacitet och som bedriver ett intensivt fiske av röd tonfisk och svärdfisk.

2.5.5.5. Fiskbestånden kan inte uthärda detta tryck hur länge som helst. Situationen måste regleras och fås under kontroll snarast möjligt. Det småskaliga icke-industriella fisket måste under alla omständigheter ha företräde framför det industriella och kuststaternas intressen gå före andra länders.

3. Slutsatser

3.1. Medelhavet uppvisar ett antal särdrag som förvaltningssystemen måste anpassas till för att bli effektiva.

3.2. Förvaltningssystemens effektivitet kommer också att bero på om de är rättvist utformade och inte diskriminerande.

3.3. Den vetenskapliga forskningen måste stärkas ytterligare, genom att GFCM görs mera dynamiskt och till ett prioriterat organ, utan att försvaga det vetenskapliga samarbete som bland annat innebär att medelhavsländerna utarbetar studier gemensamt.

3.4. Villkoren för att bedriva fiske i Medelhavet är olika, och det krävs därför en verklig och övergripande harmonisering av fisket i Medelhavet. En förutsättning för harmoniseringen är att man gradvis upphäver alla nuvarande undantag i förordning (EG) nr 1626/94, om de inte är vetenskapligt motiverade, och tillämpar samma tekniska bestämmelser på alla flottor.

3.5. Kommittén anser att man måste samråda med dem som arbetar i fiskesektorn om föreslagen lagstiftning för att de skall medverka vid genomförandet av den. Sektionen stöder således det förslag som Europeiska unionen framfört inom GFCM om att skapa en kommitté med företrädare för fiskesektorn.

3.6. Lämpliga åtgärder bör vidtas mot producenter som inte respekterar reglerna för bevarande av resurserna. Man måste främja en ansvarstagande handel för att undvika den orättvisa konkurrens som för närvarande råder, särskilt i förhållande till flottor från tredje land.

3.7. Att införa fiskeskyddszoner i Medelhavet är en lämplig åtgärd för att åtgärderna för att skydda och bevara bestånden skall bli effektiva.

3.8. De diplomatiska konferenserna måste leda till mer än avsiktsförklaringar. Det är nödvändigt att utveckla ett närmare samarbete mellan samtliga länder, som på ett förberedande stadium kan utarbeta underlag som efter diskussion kan leda till förslag som direkt kan omsättas i konkreta åtgärder.

3.9. Under omställningen till ett hållbart fiske i Medelhavet måste det icke-industriella ha företräde framför det industriella, och medelhavsländernas intresse måste gå före andra länders.

Bryssel den 25 februari 1998.

Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande

Tom JENKINS

() EGT L 171, 6.7.1994, s. 1.

ESK:s yttrande, EGT C 201, 26.7.1993.

() En mellanstatlig organisation som skapades 1949 inom ramen för FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation (FAO). Den konvention som upprättade GFCM trädde i kraft den 20 februari 1952.

() EGT C 30, 30.1.1997.

BILAGA I till Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande

Utmärkande drag för gemenskapens fiskeflotta i Medelhavet

Rent allmänt kan de utmärkande dragen för gemenskapens fiskeflotta beskrivas på följande sätt:

- Den består av ett stort antal båtar (cirka 47 000), som utmärks av sin ringa storlek och av att de ofta saknar motor.

- Såväl båtarna som utrustningen för fiske eller beredning och djupfrysning av fångsten är föråldrade.

- Hygienen och säkerheten ombord är bristfällig.

Efter analyser av de socioekonomiska modellerna för utnyttjande av fiskeresurserna, kan man sammanfatta situationen i de fyra berörda medlemsstaterna på följande sätt:

- Det icke-industriella kustnära fiskets struktur - som består av båtar utan överbyggnad som understiger 9 meter mellan för och akter och i allmänhet saknar motor - är av familjetyp och svarar för ett mycket stort antal arbetstillfällen, om än föga inkomstbringande. På grund av sin traditionella sociala strukturer uppvisar denna sektor dessutom ett visst motstånd dels mot utifrån kommande krav (lagstiftning, kontroll), dels mot tekniska framsteg, till vilket skall läggas dess socioekonomiska strukturer som främjar individualism.

- Den medelstora industriella fiskeflottan består av båtar över 9 meter och under 18 meter mellan för och akter och som ofta är gamla och föråldrade. Det är lättare att övervaka deras verksamhet eftersom de är färre än de förstnämnda och på grund av sin storlek måste landa sin fångst i hamnarna. Nämnas bör att vissa delar av medelhavsflottan är underkastade rigorösa regler, som till exempel fiskeförbud eller till och med förbud mot att bygga nya båtar för att kontrollera fiskeuttaget (byggnadstillstånd, tillstånd för att tas i bruk, licenser, osv.).

- Djuphavsfiske bedrivs av relativt moderna och produktiva fartyg som fiskar i områden som i allmänhet ligger utanför territorialvattengränsen. Viktig i detta sammanhang är en flotta specialiserad på fiske av tonfisk och andra stora migrerande arter och som konkurrerar direkt med flottor från tredje land.

Källa: KOM(90) 1136 slutlig - Bilaga I, s. 13-14.

BILAGA II till Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande

>Plats för tabell>