EUROPEISKA KOMMISSIONEN 
Bryssel den 15.12.2011  
SEK(2011) 1488 final 
  
ARBETSDOKUMENT FRÅN KOMMISSIONENS AVDELNINGAR 
Icke-diskriminerande arvsskattesystem: principer enligt EU:s rättspraxis 
Följedokument till 
KOMMISSIONENS REKOMMENDATION 
 
om befrielse från dubbelbeskattning av arv 
 
{C(2011) 8819 final} 
{SEC(2011) 1489 final} {SEC(2011) 1490 final} 
 
 
EN  EN Detta dokument är ett arbetsdokument från Eu ropeiska kommissionens avdelningar och har 
enbart till syfte att ge information. Det ange r inte kommissionens nuvarande eller framtida 
officiella ståndpunkt i de  frågor som behandlas. 
1. INLEDNING OCH BAKGRUND  
 
För närvarande tar arton medl emsstater i EU ut skatt vid en persons dödsfall, medan nio 
medlemsstater (Cypern, Estland, Le ttland, Malta, Portugal, Rumä nien, Slovakien, Sverige och 
Österrike) varken har skatt på kvarlåtenskap el ler arvsskatt, även om en del beskattar arv 
enligt annan skattelagstiftning.  Vissa medlemsstater påför arvsskatt på arvi ngarna, så att utökningen av förmånstagarens 
egendom utgör beskattningsgrundande händels e, medan andra medlemsstater tillämpar 
arvsskatt på kvarlåtenskapen, vilket in nebär att överföringen av egendom utgör 
beskattningsgrundande händelse. Med begreppet arvsskatt i detta dokumen t avses skatter på 
både dödsbo och förmånstagare vid en persons dödsfall.   För enkelhetens skull innefattar begreppet arv sskatt i detta dokument äv en gåvoskatter. Gåvor 
ges ofta för att föregripa senare arv och sådana  gåvor beskattas i många medlemsstater enligt 
samma regler som arv. Vidare behandlas i rä ttspraxisen från Europeiska unionens domstol 
(domstolen) arvs- och gåvoskatt er enligt samma kriterier. 
 I kommissionens konsekvensbedömning angåe nde lösningar på gränsöverskridande 
arvsskatteproblem
1 visas att ett ökande antal individer i EU under sin livstid flyttar från ett 
land till ett annat inom unionen för att bo, arbeta e ller leva som pensi onär och köper egendom 
och investerar i tillgångar i andra länder än sitt hemland. 
 
I kommissionens konsekvensbedömning sägs också att individer och företag kan mötas av två 
typer av arvsskatteproblem i gränsöverskridande situatione r, nämligen diskriminerande 
tillämpning av en medlemsstats arvsskatteregler  och icke-undanröjd dubbelbeskattning eller 
till och med flerfaldig beskattning av ett enda arv. Dessa problem kan göra att EU-
medborgarna inte till fullo kan utöva sin rätt att flytta och verka fritt över EU:s inre gränser 
och kan skapa svårigheter när små företa g ska överföras vid ägarens dödsfall. 
 I detta dokument behandlas problemet  med diskriminering. Problemen med 
dubbelbeskattning behandlas i en rekommenda tion som kommissionen antar samma dag som 
detta dokument offentliggörs
2. 
 Enligt nuvarande EU-rätt har medlemsstaterna och deras organ på lokal oc h regional nivå stor 
frihet att utforma skattesystemet och fördela beskattnings rätter sinsemellan.  
 Denna behörighet måste dock utövas i enlighe t med EU-lagstiftningen. Detta innebär att 
medlemsstaternas skattesystem måste iaktta de grundläggande friheterna, i synnerhet reglerna 
om fri rörlighet för personer, arbetstagare, tjänster och kapital oc h etableringsfriheten 
                                                
 
1  Konsekvensanalys angående lösningar på gränsöverskridande arvsskatteproblem – hänvisning att lägga 
till. 
2  Se kommissionens rekommendation om befrielse från dubbelbeskattning av arv - hänvisning att lägga 
till. 
 
 
EN  EN (artiklarna 21, 45, 56, 63 respektive 49 i fördrage t om Europeiska unionens funktionssätt – 
EUF-fördraget) samt den allmänna principen om  att diskriminering inte får ske på grund av 
nationalitet (artikel 18 i EUF-fördraget)3. 
 Enligt artikel 21 i EUF-fördraget har unionsmedborga rna rätt att fritt rö ra sig och uppehålla 
sig inom medlemsstaternas te rritorier. I vid mening ger de nna frihet individerna i en 
medlemsstat (oavsett om de bedriver ekonomisk aktivitet eller ej) rätt att resa till en annan 
medlemsstat och vistas där stadigvarande eller til lfälligt. Enligt artikel 18 i EUF-fördraget får 
de individer som utövar denna rätt till fri rörlig het inte diskrimineras på grundval av enbart 
nationalitet.   Principen om etableringsfrihet har sin grund i artiklarna 49–55 i EUF-fördraget. Dessa regler 
gör det möjligt för en ekonomisk aktör, oavsett om  det rör sig om en individ eller ett företag, 
att bedriva stabil och kontinuer lig ekonomisk verksamhet i en eller flera medlemsstater. Dessa 
regler gäller också när en person äger en be tydande mängd aktier som ge r rätt att kontrollera 
ett företags verksamhet.  Fri rörlighet för kapital i enlighet med artikel 63 i EUF-fördraget är den viktigaste friheten när 
det gäller arvsbeskattning, i det att dom stolens avgöranden på arvsskatteområdet 
huvudsakligen har baserats på denna frihet. Do mstolen har vid upprepade tillfällen slagit fast 
att ett arv som innefattar en överföring av en avliden persons tillgångar till en eller flera 
personer utgör en kapitalrör else enligt artikel 63 i EUF-fördraget, utom i de fall 
transaktionens väsentliga delar äger  rum inom en enda medlemsstat. 
 Det är av yttersta vikt för den inre markna den att medlemsstaterna inte upprättar hinder för 
utövandet av grundläggande friheter genom att di skriminera vid gränsöverskridande arvsfall 
jämfört med inhemska situationer. Principen om icke-diskriminering är ett centralt inslag i 
fördragets friheter. Enligt fast rättspraxis kan diskriminering uppkomma genom att jämförbara 
situationer behandlas olika eller genom att olik a situationer behandlas på samma sätt. För att 
en nationell ordning som innebär skiljaktig beha ndling ska kunna vara förenlig med friheterna 
enligt fördraget måste den avse situationer so m inte är objektivt jämförbara eller vara 
motiverad av ett tvingande skäl av allmänintr esse. Vidare får en sådan nationell ordning inte 
under några omständigheter vara mer begränsand e än vad som är nödvändigt för att uppnå det 
eftersträvade målet; ordningen måste med andra ord vara proportionell.  
 Under senare år har problemen med skattedisk riminering vid gränsöverskridande arvsfall 
blivit alltmer uppenbara och kommissionen har på grundval av mottagna klagomål och egna 
undersökningar föranletts att in leda överträdelseförfaranden ge ntemot flera medlemsstater i 
fråga om delar av deras lagstiftning.   Sedan 2003 har domstolen granskat medlemssta ters arvsskatteregler i tio ärenden som 
hänskjutits av nationella domstolar. I åtta av  dessa tio ärenden fastslog domstolen att de 
berörda medlemsstaternas nationella arvs- och gå voskatteregler stred mot EU:s regler om fri 
rörlighet för kapital och/ eller etableringsfrihet. 
 Domstolen har också behandlat ar vsskatteregler i ett annat är ende som avsåg högre arvsskatt 
på legat till välgörenhetsorgani sationer i andra medlemsstater.  
 
                                                
 
3  Vidare måste alla selektiva förmåner, i form av differentierad beskattning, för företagstillgångar som 
ingår i ett arv vara förenliga med EU:s konkurrensregler. 
 
EN  EN Dessa domar har inneburit en viss klarhet och säkerhet i frågan. I många fall står det dock 
kanske inte helt klart vilka e ffekter ett avgörande beträffande lagstiftnin g i en medlemsstat 
borde ha på en annan medlemsstats lagstiftning. När medlemsstater inför nya skatteregler till 
följd av ett avgörande kan de också göra det på helt olika sätt.  Vidare innebär domstolens domar i enskilda ärende n inte alltid att individerna får klarhet i 
vilka principer medlemsstaterna måste iaktta när de beskattar gränsöverskridande arv.  
 Det framstår således som lämpligt att beskriva de principer om icke-diskriminering som följer av rättspraxis och som bör genomsyra beskat tningen av arv. Detta skulle kunna förbättra 
utövandet av de grundläggande friheterna genom  att EU-medborgarna blir medvetna om vilka 
regler som medlemsstaterna måste iaktta när de  beskattar gränsöverskr idande arv. Detta kan 
också hjälpa medlemsstaterna att göra sina arvsskatteregler före nliga med EU-rätten.  
 I kommande kapitel beskrivs översiktligt de viktigaste domar som är relevanta för arvs- och gåvobeskattning och de principer som följer av denna rättspraxis. 
 Som en utgångspunkt kan det noteras att även om  bosatta och icke-bosat ta personer i regel 
kan behandlas olika i samband med direkt beskattning när detta motiveras av olika 
omständigheter har domstolen i flertalet av sina  avgöranden i arvsskatte ärenden konstaterat att 
bosatta och icke-bosatta pers oner bör behandlas likvärdigt.  
 
2. Ö
VERGRIPANDE ANALYS AV RELEVANT RÄTTSPRAXIS  
 
2.1 Ärenden där domstolen ansett att medlemsstaternas arvs- och gåvoskatteregler 
är oförenliga med EU-rätten  
 
 
2.1.1. Barbier-målet (C-364/01) 
 
Domstolen beslutade att en medlemsstat inte få r tillämpa sådana arvsskatteregler som medger 
ett visst avdrag för skatteändamål från en förm ögenhets värde om den avlidne var bosatt i den 
medlemsstaten vid dödsfallet men som inte medge r ett sådant avdrag om den avlidne var 
bosatt i en annan medlemsstat. 
 
I detta ärende beslutade domstole n att ett arv omfattas av reglerna om fri rörlighet för kapital 
när dess väsentliga delar är gränsöverskridande. Det kan noteras att det för att reglerna om fri 
rörlighet för kapital ska vara tillämpliga på  arv inte är nödvändigt  att beakta huruvida 
personerna faktiskt bedriver gränsö verskridande ekonomisk aktivitet.  
 Enligt domstolen skulle det strida mot EU-rätten om man vid en bedömning av värdet på fast 
egendom belägen i den berörda medlemsstaten s kulle göra en åtskillnad i skattebehandlingen 
beroende på om den avlidne var bosatt eller ej i den medlemsstaten vid dödsfallet. I detta fall 
borde värdet av en skyldighet som åvilar eg endomen beaktas för skatteändamål oavsett i 
vilken medlemsstat den avlidne var bosatt.   Domstolen utarbetade en huvudregel utifrån vilk en det kan utredas om nationella regler kan 
innebära en begränsning av de n fria rörligheten för kapital på  arvsskatteområdet. I detta 
avseende får en medlemsstat inte tillämpa en åtgärd som medför att värdet på en egendom 
 
EN  EN tillhörande en i en annan medlemsstat bosatt pers on minskar i större utsträckning än värdet på 
en egendom tillhörande en person som är bosa tt i samma medlemsstat. Domstolen har använt 
detta resonemang i alla efterkommande domar rörande arvs- och gåvobeskattning. 
 Domstolen klargjorde även att förekomsten av skattemässiga fördelar som beviljas unilateralt 
av en annan medlemsstat än bosättningsstaten inte är relevant vid en bedömning av om 
inhemsk arvsskattelagstiftning är förenlig  med EU-rätten. Detta resonemang har också 
använts i efterföljande domar.  Vid undersökningen av detta fall utgick domstolen in te specifikt från rätten till fri rörlighet för 
personer enligt fördraget. Den sa de dock att arvsskatter är en  av de frågor som en EU-
medborgare rimligtvis skulle beakta vid ett beslut  om att utnyttja rätten till fri rörlighet enligt 
fördraget.    
2.1.2. Maria Geurts-målet (C-464/05) 
  
Domstolen ansåg att det utgjorde diskriminering att behandla ägaren till ett familjeföretag och 
efter dennes död, arvingarna, annorlunda beroende på om företaget syss elsatt arbetstagare i 
den berörda medlemsstaten elle r i en annan medlemsstat.  
 
Enligt den berörda inhemska lagstiftningen beviljades ett undantag från arvsskatt för aktier i 
familjeföretag som ägs av nära familjemedlemmar på villkor att företaget sysselsatt ett minsta antal arbetstagare i den medlemsstaten.   
Domstolen granskade den berörda lagstiftni ngen enbart med utgångspunkt i principen om 
etableringsfrihet. Skälet till detta var att lagstiftningen bara var tillämplig när minst 50 % av aktiekapitalet i företaget under de tre år som föregick döds fallet ägdes av den avlidne, 
eventuellt tillsammans med de närmaste familje medlemmarna. Domstolen ansåg att en sådan 
aktieandel gav dessa personer ett inflytande över företagets beslut och gjorde det möjligt för dem att besluta om företagets verksamhet. Domstolen ansåg också att alla begränsande 
effekter av denna lagstiftning på  kapitalets fria rörlighet en bart var en oundviklig följd av 
lagstiftningens effekter på gr änsöverskridande etablering.  
 Domstolen fastslog att en medlemsstat inte kunde vägra ett undantag från arvsskatt i samband 
med ett arv av ett familjeföretag som sysselsatt minst fem arbetstagare i en annan medlemsstat 
samtidigt som den medgav ett sådant undantag när de fem arbetstagarna varit anställda i 
samma medlemsstat. 
 
 2.1.3.  Jäger-målet (C-256/06)  
 
Domstolen fastslog att i utlandet belägna tillgånga r i ett arv inte borde värderas på ett mindre 
förmånligt sätt än inhemskt belägna tillgångar i ett arv. 
 
Jäger-målet avsåg ett fall där bosättningsmedl emsstaten behandlade tillgångar belägna i en 
annan medlemsstat mindre förmånligt i skattehänseende.  
 
EN  EN Domstolen slog fast att reglerna om fri rörlighet för kapital inte medgav 
medlemsstatslagstiftning som i nnebär att tillgångar belägna i den medlemsstaten omfattas av 
ett särskilt förmånligt värdering ssystem och partiella undantag jämfört med tillgångar belägna 
i andra medlemsstater som värderas enligt no rmala regler om marknadsvärde. Eftersom 
beräkningen av skatten var direkt knuten till tillgångarnas värde fanns det objektivt sett ingen 
olikhet i situationerna som kunde motivera ojämlik skattemässig behandling.  
 
 
2.1.4. Eckelkamp-målet (C-11/07) och Arens-Sikken-målet (C-43/07) 
 
I dessa ärenden fastslog domstolen att det var oförenligt med EU-rätten att tillämpa olika 
skatteregler för beräkning av arvs- och övergån gsskatt för tillgångar beroende på huruvida 
den avlidne var bosatt i medlemsstaten i fråga eller utomlands vid tidpunkten för dödsfallet.  
 
I Eckelkamp-målet beslutade domstolen att det var olagligt för en medlemsstat att inte medge 
att panträttsrelaterade kostnader dras av från värdet på en egendom enbart på grund av att 
arvlåtaren vid tidpunkten för dödsfallet var bosatt i en annan medlemsstat.  
 
I Arens-Sikken-målet beslutade domstolen att det var oförenligt med EU-rätten att låta en 
arvtagare få dra av skulder som avser den är vda egendomen bara i de fall arvlåtaren vid 
tidpunkten för dödsfallet var bosatt i den me dlemsstat där egendomen är belägen.  
 
I båda dessa ärenden behandl as metoden för att beräkna arvsskatt och avses liknande 
situationer som den som gällde i Barbier-målet.   I Eckelkamp -målet slog domstolen fast att en vägr an att medge avdrag för skulder och 
belastningar stred mot reglerna om fri rörlig het för kapital. Den berörda medlemsstaten 
beaktade inte skulder och belast ningar knutna till arvet vid be räkningen av arvsskatten i de 
fall testatorn vid tidpunkten för dödsfallet inte var bosatt i medl emsstaten. Den skulle dock ha 
medgett avdrag för dessa skulder och belastning ar om testatorn vid tidpunkten för dödsfallet 
hade varit bosatt i medlemsstaten. Eftersom be räkningen av arvs- och öv ergångsskatten enligt 
lagstiftningen i fråga var direkt knuten till fast ighetens värde var det enligt domstolen inte 
fråga om olikartade situa tioner som skulle kunna motiver a en ojämlik skattemässig 
behandling av fastigheter i den berörda medl emsstaten på grundval av den plats där den 
avlidne var bosatt vid tidpunkten för dödsfallet.   I Arens-Sikken-målet hade en egendom tillfallit en efterlevande maka som emellertid enligt ett testamentariskt förordnande om bodelning var s kyldig att till sina ba rn erlägga värdet av 
deras respektive arvslo tter i kontanter. Vid be räkningen av den efterlevande makans 
övergångsskatt beaktades dock inte dessa ”skulde r som var hänförliga ti ll övertilldelningen”. 
Om testatorn hade varit bosatt i medlemsstaten  vid tidpunkten för dödsfallet hade ett sådant 
avdrag medgetts. Domstolen slog fast att denna olikartade behandling st red mot principen om 
fri rörlighet för kapital.  
2.1.5. Mattner-målet (C-510/08)  
 
Domstolen ansåg att sådana regler om gåvos katt (och arvsskatt)  som innebär att det 
skattemässiga grundavdraget för barn till gåvogiva ren i de fall ingen av parterna är bosatt i 
medlemsstaten är lägre än grunda vdraget när en av parterna är  bosatt där inte var förenliga 
med principen om fri rö rlighet för kapital. 
 
EN  EN  
I detta ärende utvidgade domstolen sin rätt spraxis på arvsskatteområdet till nationella 
gåvoskatteregler.   Ärendet avsåg gåva av fastighet belägen i de n beskattande medlemsstat en. Både gåvogivaren 
och gåvotagaren, som var barn till gåvogiva ren, var bosatta i en annan medlemsstat. 
 I den nationella lagstiftningen gjordes en åtskillnad mellan de fall där den skattskyldiga personen anses vara begränsat  skattskyldig, dvs. när både gåvogivaren och gåvotagaren är 
bosatta i en annan medlemsstat  vid tidpunkten för gåvan, och de  fall där den skattskyldiga 
anses vara obegränsat  skattskyldig, dvs. när minst en av parterna är bosatt i den beskattande 
medlemsstaten. I den senare situationen medga v lagstiftningen ett re lativt högt skattefritt 
grundavdrag vid gåvor mellan föräldrar och ba rn, medan grundavdraget var mycket lägre i 
den förstnämnda situationen.  
 Domstolen ansåg att det inte fanns någon objektiv  skillnad mellan de två situationerna som 
skulle kunna motivera olika behandling i skat tehänseende. Domstolen granskade också ett 
antal framlagda motiveringar, nämligen behovet av att undvika att en och samma 
skattskyldiga person får en skattemässig förd el två gånger och att fö rhindra att gränserna 
kringgås genom gåvor vid fler a tillfällen, samt kravet på  att bevara det nationella 
skattesystemets inre sammanhang. Domstolen godtog emellertid in gen av dessa motiveringar. 
  
2.1.6. Halley-målet (C-132/10) 
 
Domstolen ansåg att det utgjorde diskriminering att ange olika pr eskriptionstider för värdering 
av registrerade aktier för arvsskatteändamål be roende på huruvida platsen för det emitterande 
företagets verkliga ledning, i vilket företag den avlidne var aktieägare, är belägen i den 
beskattande medlemsstaten eller i en annan stat. 
 
I detta ärende innefattade arve t registrerade aktier i ett före tag vars verkliga ledning var 
belägen i en annan medlemsstat än den beska ttande staten och dessa registrerade aktier 
överfördes genom ett arv till en arvtagare i den beskattande staten.   I den beskattande medlemsstatens inhemska la gstiftning angavs att dess skattemyndighet får 
begära en expertvärdering av vi ssa tillgångar belägna i den medlemsstaten i syfte att fastställa 
huruvida dessa tillgångar undervär derats i deklarationen för ar vsskatt. Den preskriptionstid 
inom vilken en skattemyndighet fick kräva en sådan expertvärdering och eventuellt justera 
upp arvsskattebeloppet var två år från den dag deklarationen för arvsskatt lämnas.  
 När det gäller aktier i ett företag vars verk liga ledning är belägen utanför den beskattande 
medlemsstatens territorium var dock en expert värdering inte möjlig och skattemyndigheterna 
fick lämna ett krav avseende undervärdering sa mt uppjustering av arvsskatten, jämte räntor 
och böter, under en mycket längre period, nämligen upp till tio år. 
 Enligt domstolen stred sådan lagstiftning mot regl erna om fri rörlighet för kapital, eftersom 
tillämpningen av en längre preskriptionstid för arvtagare som innehar aktier i ett företag vars verkliga ledning är belägen utomlands ka n medföra att bosatta  i den beskattande 
medlemsstaten avskräcks från att investera e ller behålla investeringa r i tillgångar belägna 
 
EN  EN utanför den medlemsstaten. Arvt agare till sådana pe rsoner kommer under en längre tid att 
vara osäkra på om de kommer att utsättas för en skattejustering.  
 Domstolen kunde inte finna någon  motivering för en sådan begränsning av kapitalets fria 
rörlighet, i synnerhet eftersom  preskriptionstiden på  tio år inte basera des på den tid som 
behövs för att ändamålsenligt utnyttja meka nismer för ömsesidigt bistånd mellan 
skatteförvaltningar eller andra metoder för att granska värdet av aktierna i fråga. 
  
2.2 Ärenden där domstolen ansett att medlem sstaternas arvsskatteregler är förenliga 
med EU-rätten  
 
 
2.2.1. Van Hilten-van Der He ijden-målet (C-513/03 ) 
 
 
Domstolen fastslog att reglerna om fri rörlighet för kapital inte hindrade en regel enligt vilken 
kvarlåtenskapen från en medborgare i en medlem sstat som avlider inom tio år efter att ha 
flyttat från medlemsstaten ska beskattas som om medborgaren hade fort satt att vara bosatt i 
den medlemsstaten. Det viktiga är att regeln i fr åga inte skiljer mellan bos atta och icke-bosatta 
personer. 
 
I enlighet med dubbelbeskattningsavtalet mellan de  två berörda staterna ska kvarlåtenskapen 
från en medborgare i en medlemsstat som avlid er inom tio år efter att ha flyttat från 
medlemsstaten beskattas som om medborgare n hade fortsatt att vara bosatt i den 
medlemsstaten. Enligt dubbelbeska ttningsavtalet ska också den be skattande staten minska den 
skatt den tar ut med det skattebe lopp som tas ut i den andra stat en till följd av bosättningen 
där.   De berörda reglerna ansågs inte utgöra diskrimi nering eftersom de till skillnad från vad som 
var fallet i Barbier-målet inte gjorde en åtskillnad mellan skattebetalare beroende på var de är bosatta. Tvärtom föreskriver de identisk beha ndling av kvarlåtenskapen från medborgare som 
flyttat utomlands och kvarlåtenskapen från de som stannat kvar i den berörda medlemsstaten.  
 Enligt domstolen skulle denna lagstiftning va rken avskräcka en medborgare som flyttat 
utomlands från att investera i den beskattande medlemsstaten eller avskräcka en medborgare 
som stannat kvar i den beskattande staten från  att investera i en annan medlemsstat. Denna 
lagstiftning skulle inte heller minska värdet på kvarlåtenskapen från en medborgare som 
flyttat utomlands. Som domstolen påpekar har me dlemsstaterna, så länge det inte råder någon 
EU-harmonisering på detta område, frihet a tt fastställa kriterier na för fördelning av 
beskattningsrätter. Som ett sätt att bekämpa mi ssbruk får de också fastställa en utvidgad 
definition av bosättning, som i detta ärende.  
  
 2.2.2. Block-målet (C-67/08)  
 
Domstolen beslutade att medlemsstaterna inte  är skyldiga att undvika dubbelbeskattning av 
arv till följd av att medlemsstaterna parallel lt utövar sina beskattnin gsrätter, exempelvis 
genom att avräkna arvsskatt som betalats i utlandet mot statens egen arvsskatt. 
 
EN  EN  
I Block-målet hade domstolen till uppgift att besluta om huruvida na tionell lagstiftning som 
inte medger avräkning av arvsskatt betalad i en annan medlemsstat mot arvsskatt som ska 
betalas av en arvtagare i denne s bosättningsmedlemsstat var fö renlig med reglerna om fri 
rörlighet för kapital.   Detta fall skiljer sig från de ti digare granskade fallen i det att de t inte avser arvsskattesystemet 
i en enda medlemsstat utan följderna av att två medlemsstater parallellt utövar sina beskattningsrätter.   Både arvtagaren och den avlidne  var bosatta i en medlemsstat medan lös egendom som ingick 
i arvet var belägen i en annan medlemsstat och beskattades både där och i arvtagarens 
bosättningsland.  Domstolen fastställde att användningen av olika anknytningskriterier för uttag av arvsskatt på 
kapitalfordringar inte stred mo t EU-rätten, eftersom det för närvarande inte finns några 
allmänna kriterier i lagstiftningen på EU-nivå för behörighetsfördelning mellan 
medlemsstaterna när det gäller avska ffande av dubbelbeskattning inom EU.  
 
Medlemsstaterna har således frihet att själva fast ställa regler om direkt  beskattning, inklusive 
de anknytningsfaktorer som avgör huruvida en person eller en i nkomst är beskattningsbar på 
deras territorium.   Medlemsstaterna har inte heller någon skyldighet att anpassa sina skattesystem till de andra medlemsstaternas skattesystem i syfte att avskaffa dubbelbeskattning som följer av att 
medlemsstater parallellt utövar sina beskattnings rätter. I synnerhet har de ingen skyldighet att 
avräkna arvsskatt som betalats utomlands mo t den arvsskatt som de själva tar ut.  
 
 2.3. Andra relevanta ärenden – Sk attebehandling av utländska 
välgörenhetsorganisationer  
  
I Missionswerk Werner Heukelbach-målet (C-25/ 10) beslutade domstolen att en medlemsstat 
som beviljar vissa arvsskattefördelar till inhemska välgörenhetsorganisationer måste tillämpa 
samma skattebehandling på utländska välgör enhetsorganisationer, om dessa uppfyller 
villkoren i den medlemsstaten för beviljande av skattefördelar. 
 
Domstolen hade tidigare granskat me dlemsstaternas skattebehandling av 
välgörenhetsorganisationer som är etablerade i andra medlemsstater samt gåvor till sådana 
organisationer. I Stauffer-målet (C-386/04) be handlas den förstnämnda frågan och i Persche-
målet (C-318/07) behandlas den sistnämnda. I båda ärendena besl utade domstolen att 
inhemska skatteregler som diskriminerar ut ländska välgörenhetsor ganisationer inte är 
förenliga med reglerna om fri rörlighet för kapital.   I Missionswerk Werner Heukelbach-målet utvi dgade domstolen de principer om icke-
diskriminering som anges i dessa tidigare domar  till medlemsstaternas arvsskattelagstiftning. 
Ärendet rörde tillämpningen av en reducerad arvsskattesats på ett arv till en ideell organisation. I den berörda nati onella lagstiftningen föreskrevs att en reducerad skattesats 
bara får tillämpas när organisa tionen har sätet för sin verksamh et antingen i den beskattande 
 
EN  EN medlemsstaten eller i en medlemsstat där den av lidne vid tidpunkten för dödsfallet faktiskt var 
bosatt eller hade sin faktiska ar betsplats eller där denne tidigare faktiskt varit bosatt eller haft 
sin faktiska arbetsplats.   Domstolen fastställde att artikel 63 i fördrage t förhindrar sådan lags tiftning om en erkänd 
ideell organisation i sin etableringsmedlemsstat  även uppfyller de villkor för jämförbara 
organisationer som införts av den beskattande  medlemsstaten. Det faktum att en utländsk 
välgörenhetsorganisation inte har sitt säte fö r verksamheten i den medlemsstaten eller i en 
medlemsstat där den avlidne arbetat elle r varit bosatt ansågs  sakna betydelse. 
3. P
RINCIPER SOM FÖLJER AV RÄTTSPRAXIS  
 
Ur den relevanta rättspraxise n kan principer härledas som kan grupperas under följande 
rubriker:  
Geografisk anknytning fö r tillgångar som ingår i gränsöverskridande arv
 
 
1. En medlemsstats arvsskatteregler strider mo t reglerna om fri rörlighet för kapital om 
de föreskriver annorlunda skattebehandling av tillgångar som ingår i ett arv beroende på huruvida dessa tillgångar ha r en viss anknytning till de t nationella territoriet, i 
synnerhet huruvida de är belägna där. Detta innebär bl.a. följande: 
 
a. Metoder för att värdera tillgångar som är belägna i utlandet får inte vara 
mindre förmånliga.  
 
b. Det får inte finnas några begränsningar av möjligheterna till avdrag för skulder 
och belastningar för tillgångar som är belägna i utlandet om det inte finns 
några sådana begränsningar för inhemska tillgångar. 
 c. En medlemsstats arvs skatteregler får inte föreskri va en högre arvsskattesats på 
tillgångar som är be lägna i utlandet. 
 d. En medlemsstat får inte ange olika preskriptionstider för omvärdering av 
registrerade aktier för arvsskatteä ndamål beroende på platsen för det 
emitterande företagets verkliga ledning.  
 
2. De underliggande principerna skulle ocks å kunna förhindra bl.a. arvsskatteregler 
som  a. är mindre förmånliga i fråga om ärvda aktier registrerade på utländska börser 
eller som innehas i företag belägna i utlandet än vad som gäller för aktier registrerade på inhemska  börser eller som innehas i inhemska företag,  
 b. gynnar betalningar från inhemska pens ionsförsäkringar inom ramen för arv 
jämfört med betalningar från utländska  försäkringar i samma situation,  
 
c. är mindre förmånliga i fråga om st atspapper som emitterats av andra 
medlemsstater än vad som är fallet med liknande värdepapper som emitterats av den beskattande medlemsstaten.  
 
 
EN  EN  
Bosättning för personer som berörs av gränsöverskridande arv  
 
 
2. En medlemsstats arvsskatteregler strider mo t EU-rätten om de föreskriver ett högre 
skattefritt avdrag för bosatta personer jä mfört med icke-bosatta personer i samband 
med gåvor eller arv när de bos atta respektive icke-bosatta personerna är i en jämförbar 
situation.   
 
Beroende på fallet i fråga skulle detta bl.a . kunna innebära att en medlemsstat inte får 
föreskriva ett lägre avdrag för arvsskatt enbart på den grunden att den avlidne och 
arvtagaren inte var/är bosatta i de n medlemsstat där avdraget beviljas. 
 
3. När det gäller fastställande av värdet på ärvda tillgångar strider det mot EU-rätten att 
medge avdrag enbart om den avlidne va r bosatt i den beskattande medlemsstaten. 
 
Detta skulle bl.a. också kunna innebära att en medlemsstats arvsskatteregler inte är 
förenliga med EU-rätten om de begränsar möjligheten till avdrag av skulder och belastningar för tillgångar som ärvs av en ic ke-bosatt person men inte tillämpar sådana 
begränsningar för tillgångar som ärvs av bosatta personer.  
 
4. Mer generellt och i avsaknad av objektivt giltiga motiveringar är en medlemsstats 
bestämmelser oförenliga med principen om fr i rörlighet för kapital om de föreskriver 
en mindre förmånlig behandling i arvsska ttehänseende för arvtagare eller avlidna 
personer som inte är bosatta i medlemsstaten. 
 
 
Behandling av företag, t.ex. små och mede lstora företag, i arvsskattehänseende
 
 
5. En medlemsstat får inte föreskriva en gynns am skattebehandling av ett arv i form av 
ett företag på villkor att företage t fortsätter att drivas inhemskt. 
 6. En medlemsstat får inte föreskriva en mindre förmånlig skattebehandling av ett ärvt 
företag enbart på grund av att dess anställda är pla cerade i utlandet. 
 7. Arvsskattelättnad för företag, exempelvis undantag eller särskild skattereduktion för 
överföringar av familjeägda företag och fåmansföretag vid dödsfall, bör tillämpas på samma sätt för bosatta arvtagare och arvtag are som inte är bosatta i medlemsstaten. 
 
 
Behandling av välgörenhetsorganisat ioner i arvsskattehänseende
 
 
8. En medlemsstats arvsskatteregler får inte innebära en mindre förmånlig 
skattebehandling av legat till en välgöre nhetsorganisation enbart på den grunden att 
organisationen är etablerad i en annan medl emsstat än den beskattande medlemsstaten. 
  
 
EN  EN 4. SLUTSATSER  
Många principer avseende icke-d iskriminering i fråga om arvssk atter har redan fastställts i 
rättspraxis. Domstolen kan i framtiden komma att ombes att granska andra situationer som 
hittills inte tagits upp där den tillämpliga lagstiftningen skiljer mellan rent inhemska 
situationer och situationer med gr änsöverskridande inslag. Det st år emellertid redan klart att 
en åtskillnad mellan rent inhemska och gränsöve rskridande situationer inte är förenlig med 
EU-rätten om det inte finns några objektivt re levanta skillnader mellan situationerna eller om 
det inte finns ett tvingande skäl av allmänintresse.  EU:s medborgare har rätt att begära pr övning om de upptäcker att en medlemsstats 
arvsskatteregler inte är förenliga med EU-rätten.   För sin del har kommissionen som väktare av EU:s fördrag rätt att vidta lämpliga åtgärder om 
den upptäcker att EU-rätten inte efterlevs på arvs- och gåvoskatteområdet.