EUROPEISKA KOMMISSIONEN Bryssel den 6.6.2012 COM(2012) 280 final 2012/0150(COD) Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om inrättande av en ram för återhämtning och rekonstruktion av kreditinstitut och värdepappersföretag och om ändring av rådets direktiv 77/91/EEG och 82/891/EG och direktiven 2001/24/EG, 2002/47/EG, 2004/25/EG, 2005/56/EG, 2007/36/EG och 2011/35/EG samt förordning (EU) nr 1093/2010 (Text av betydelse för EES) {SWD(2012) 166 final}

{SWD(2012) 167 final}



MOTIVERING 1.BAKGRUND TILL FÖRSLAGET Finanskrisen blev ett svårt prov för unionens och de nationella myndigheternas förmåga att hantera problem i bankinstitut. Samtidigt har unionens finansmarknader blivit så integrerade, att störningar i en medlemsstat snabbt sprids till andra medlemsstater. Mot denna bakgrund utfärdade kommissionen ett meddelande i oktober 2010 med planer för en EU-ram för krishantering inom finanssektorn. Med ramen skulle myndigheterna få verktyg och befogenheter att preventivt ingripa mot bankkriser, skydda den finansiella stabiliteten och minimera skattebetalarnas förluster vid obestånd. På internationell nivå har ledarna för G20 uppmanat till att med nyvunna erfarenheter se över rekonstruktionssystem och konkurslagstiftning för att säkerställa ordnad avveckling av stora, komplexa gränsöverskridande institut.. I Cannes i november 2011 ställde de sig bakom ”Grunddrag för effektiva rekonstruktionssystem för finansinstitut” (Key Attributes of Effective Resolution Regimes for Financial Institutions) från rådet för finansiell stabilitet (FSB). Här beskrivs de huvudelement som FSB anser krävs för ett effektivt rekonstruktionssystem. Om de genomförs kan myndigheterna rekonstruera finansinstitut på ett ordnat sätt, utan att skattebetalarna tvingas bekosta solvensstöd, samtidigt som finansinstitutens vitala ekonomiska funktioner skyddas. I juni 2012 planeras G20 inleda en utvärdering av framstegen med att genomföra dessa bestämmelser i de olika jurisdiktionerna. I juni 2010 antog Europaparlamentet en rapport på eget initiativ med rekommendationer om gränsöverskridande krishantering inom banksektorn. Det underströk behovet av en EU-ram för hantering av banker i finansiella svårigheter och rekommenderade större samordning och konsekvens i de rekonstruktionskrav och -förfaranden som är tillämpliga på gränsöverskridande institut. I december 2010 antog Ekofinrådet slutsatser som förespråkade en EU-ram för förebyggande, hantering och lösning av kriser. I slutsatserna betonas att ramen bör tillämpas på banker oavsett storlek, förbättra samarbetet över gränserna och bestå av tre pelare (förberedande och förebyggande åtgärder, tidigt ingripande, samt verktyg och befogenheter för rekonstruktion). De ”bör syfta till att bevara den finansiella stabiliteten genom att skydda allmänhetens och marknadens förtroende, inbegripa förebyggande och förberedelse som ett första steg, tillhandahålla trovärdiga rekonstruktionsverktyg, möjliggöra ett snabbt och beslutsamt agerande, minska den moraliska risken och i största möjliga utsträckning minimera de totala kostnader som måste täckas med offentliga medel genom att säkerställa en rättvis fördelning av bördan mellan finansinstitutens berörda parter, underlätta en smidig rekonstruktion av gränsöverskridande koncerner, säkerställa klarhet angående rättsläget och begränsa snedvridningar av konkurrensen.” Vidare ska en högnivågrupp rapportera till kommissionen under andra halvåret 2012 om huruvida strukturella reformer av unionens banker skulle stärka den finansiella stabiliteten och förbättra effektivitet och konsumentskydd, utöver pågående lagstiftningsreformer. Gruppens förslag kommer att bedöma särskilt, sedan den avslutat sitt arbete. Slutligen meddelade kommissionen den 30 maj 2012 att den kommer att igångsätta ”en kartläggning av de huvudsakliga stegen mot en fullständig ekonomisk monetär union. (bland annat) en utveckling mot en bankunion, med bland annat en integrerad finanstillsyn och ett gemensamt insättningsgarantisystem”. 2.RESULTAT AV SAMRÅD MED BERÖRDA PARTER OCH KONSEKVENSBEDÖMNINGAR Mellan 2008 och 2012 genomförde kommissionen ett antal samråd och diskussioner med experter och viktiga berörda parter om bankers återhämtning. I januari 2011 offentliggjordes ett kommissionens arbetsdokument inför det sista samrådet innan förslaget antogs, där de möjliga politiska alternativ som kommissionen övervägde beskrevs i detalj. Samrådet avslutades den 3 mars 2011. Om ett av rekonstruktionsverktygen, det s.k. bail in- eller skuldnedskrivningsverktyget, hölls i april 2012 diskussioner med experter från medlemsstater, bankbranschen, den akademiska världen och advokatbyråer. Diskussionerna gällde detta verktygs nyckelparametrar, särskilt utlösande villkor för rekonstruktion, omfattningen av skuldnedskrivning, dess möjliga miniminivå, rekonstruktion av koncerner samt tillämpning av hävdvunna rättigheter. Dokument om offentliga samråd återfinns på kommissionens webbplats. På grundval av detta har kommissionen utarbetat det bifogade lagstiftningsförslaget. Kommissionen har också tagit fram en konsekvensbedömning för förslaget som även återfinns på kommissionens webbplats. De synpunkter som konsekvensbedömningsnämnden framförde i sitt första och andra yttrande från maj och juni 2011 har beaktats. Dessutom har konsekvensbedömningen uppdaterats så att det motsvarar den senaste utvecklingen i internationella forum samt innehåller resultaten av diskussionerna om skuldnedskrivningsverktyget som ägde rum i april 2012. Konkret förbättrar den reviderade konsekvensbedömningen presentationen av det rättsliga och institutionella sammanhanget, genom att ange de nationella tillsynsmyndigheternas och rekonstruktionsmyndigheternas skyldigheter samt förhållandet mellan förslaget om skuldnedskrivningsverktyget och de planerade kraven i revideringen av kapitalkravsdirektivet (CRD IV). I konsekvensbedömningen förklaras alternativens innehåll i bättre, särskilt de som avser skuldnedskrivningsverktyget. Även detta verktygs effekter på finansieringskostnaderna för bankers och icke-finansiella företag (SMF) har lagts till. Ett avsnitt som rör förslagets förenlighet med andra lagstiftningsförslag har färdigställts. Slutligen har övervaknings- och utvärderingsförfaranden ytterligare förtydligats genom att lyfta fram de mest relevanta indikatorer som ska övervakas.

Konsekvensbedömningens slutsatser är följande: Syftet med den föreslagna EU-ramen för bankrekonstruktion är att öka den finansiella stabiliteten, minska överdrivet risktagande, skydda insättarna och vitala banktjänster, spara samhällets pengar och skydda den inre marknaden för finansinstitut. Ramen väntas få positiva sociala effekter: För det första genom att minska sannolikheten för en kris inom hela bankväsendet och undvika att den ekonomiska välfärden drabbas vid en bankkris. För det andra genom att minimera skattebetalarnas förluster vid insolvensstöd till institut. Ramens kostnader kan bestå av eventuellt ökade finansieringskostnader för institut till följd av avskaffandet av implicit visshet om statligt stöd respektive kostnaderna för rekonstruktionsmedel. Institut kan låta kunder eller aktieägare betala dessa ökade kostnader genom sänkta insättningsräntor, höjda utlåningsräntor och bankavgifter eller minskade utdelningar. Emellertid kan konkurrensen göra att de inte fullt ut kan övervältra kostnaderna. Betydligt högre än den potentiella kostnaden är ramens potentiella ekonomiska välfärdsfördelar på lång sikt i form av minskad sannolikhet för en systemkris. 3.Allmän förklaring: En ram för återhämtning och rekonstruktion Behovet av effektiva ramar för återhämtning och rekonstruktion Banker och värdepappersföretag (nedan kallade institut) tillhandahåller vitala tjänster till medborgarna, företagen och hela ekonomin (som insättningar, in- och utlåning samt drift av betalningssystem). Deras verksamhet bygger till stor del på förtroende, och de kan snabbt bli olönsamma om deras kunder och motparter förlorar tron på deras förmåga att uppfylla sina skyldigheter. Vid obestånd bör banker avvecklas i enlighet med normala insolvensförfaranden. Omfattningen av ömsesidiga beroendeförhållanden mellan institut skapar dock risker för systemkriser, när problem på en bank kan sprida sig till hela systemet. Denna systemrisk och institutens viktiga ekonomiska funktion gör att det normala insolvensförfarandet i vissa fall kan vara olämpligt. Även på förhållandevis små institut har avsaknaden av effektiva verktyg för att förvalta institut i kris alltför ofta krävt att offentliga medel används för att återställa förtroendet, för att förhindra en dominoeffekt där institut på obestånd allvarligt skadar den reala ekonomin.

Därför krävs det en effektiv politisk ram för att på ett ordnat sätt hantera banker på obestånd och för att hindra en spridning till andra institut. Syftet med en sådan politisk ram är att förse de behöriga myndigheterna med gemensamma och effektiva verktyg och befogenheter för att föregripa bankkriser, trygga den finansiella stabiliteten och minimera skattebetalarnas förluster. Förberedande och förebyggande, tidigt ingripande och rekonstruktion För detta bör de berörda myndigheterna befogenheter bestå av tre delar: i) Förberedande åtgärder och planer för att minimera riskerna för potentiella problem (förberedande och förebyggande). ii) Vid begynnande problem: befogenheter för att stoppa en banks försämrade situation på ett tidigt stadium för att undvika insolvens (tidigt ingripande). iii) Om ett instituts obestånd angår det allmänna intresset (definieras i artiklarna 27 och 28): väldefinierade medel att omorganisera eller avveckla banken på ett ordnat sätt, samtidigt som dess vitala funktioner bevaras och skattebetalarnas förluster vid obestånd minimeras (rekonstruktion). Tillsammans utgör dessa befogenheter en effektiv ram för återhämtning och, i förekommande fall, rekonstruktion av institut. Eftersom en enskild banks risker för den finansiella stabiliteten inte helt kan fastställas i förväg, bör de berörda myndigheterna kunna tillämpa dessa befogenheter på varje bank, oberoende av dess storlek eller verksamhetsområde. Rekonstruktion - ett särskilt obeståndsförfarande för institut I de flesta länder omfattas banker och andra företag i finansiella svårigheter av normala insolvensförfaranden. Med dessa förfaranden kan företaget antingen omorganiseras (vilket innebär en med borgenärerna överenskommen minskning av dess skuldbörda) och/eller avvecklas, varvid borgenärerna bär förlusterna. I samtliga fall får borgenärer och aktieägare inte full kompensation. Emellertid visar erfarenheterna från olika bankkriser att insolvenslagstiftningen inte alltid på ett effektivt sätt kan hantera finansinstitut på obestånd, i den mån de inte tillräckligt tillgodoser behovet av att undvika störningar av den finansiella stabiliteten, upprätthålla vitala tjänster eller skydda insättarna. Dessutom är insolvensförfaranden långdragna och vid omorganisation kräver de komplicerade förhandlingar och avtal med borgenärer, med potentiella olägenheter för gäldenärerna och borgenärerna i form av dröjsmål, kostnader och resultat. Rekonstruktion utgör ett alternativ till normala insolvensförfaranden och möjliggör omstrukturering eller avveckling av en bank på obestånd, vars obestånd skulle angå det allmänna intresset (hota den finansiella stabiliteten, kontinuiteten i en banks vitala funktioner och/eller insättningars, kundtillgångars och offentliga medels säkerhet). Med beaktande av unionens regler om statligt stöd bör därför instituts rekonstruktion uppnå liknande resultat som normala insolvensförfaranden, när det gäller fördelningen av förluster mellan aktieägare och borgenärer, samtidigt som den finansiella stabiliteten skyddas och skattebetalarnas förluster i form av solvensstöd begränsas. På samma gång bör förfarandet också trygga rättssäkerhet, öppenhet och förutsägbarhet vid behandlingen av aktieägare och bankborgenärer och skydda värden som annars skulle gå förlorade vid en konkurs. Avskaffas den underförstådda regeln att institut undsätts med offentlig medel, bör dessutom rekonstruktionsalternativet uppmuntra oförsäkrade borgenärer att bättre överväga riskerna med sina investeringar. Om vidare de nationella finansieringsarrangemangen vid rekonstruktion utformas i linje med reglerna för statligt stöd, kommer detta att säkerställa att ramens övergripande mål kan uppfyllas. En balans mellan förutsägbarhet för investerare och frihet för myndigheterna För att skydda befintliga egendomsrättigheter, bör en bank rekonstrueras vid en tidpunkt som ligger mycket nära insolvens, dvs. när den befinner sig på gränsen till obestånd. Emellertid kan bedömningen av denna tidpunkt bero av flera variabler och faktorer som är relaterade till rådande marknadsvillkor eller högst speciella likviditets- eller solvensfrågor, varför rekonstruktionsmyndigheten bör ha viss valfrihet. Även de konkreta åtgärder som ska vidtas vid en rekonstruktion bör inte för någon bank vara förutbestämda, utan bör snarare utgå från de konkreta förhållandena. En unionsram med liknande verktyg, principer och förfaranden behövs för att göra nationella myndigheters rekonstruktioner tillräckligt enhetliga. Vid utformandet av ramen bör en balans hittas mellan tillsynsmyndigheters nödvändiga handlingsfrihet för att ta hänsyn till de särskilda omständigheterna i varje enskilt fall och säkerställandet av lika konkurrensvillkor och bevarandet av den inre marknadens integritet. Europeiska bankmyndigheten (EBA) bör få en klar roll och utfärda riktlinjer och tekniska standarder för att säkerställa en konsekvent tillämpning av rekonstruktionsbefogenheter, delta i rekonstruktionsplanering vid alla gränsöverskridande institut och obligatoriskt medla mellan nationella myndigheter vid meningsskiljaktigheter om ramens tillämpning. Slutligen kräver en framgångsrik rekonstruktion tillräckliga medel, exempelvis för att ställa garantier eller ge kortfristiga lån för att bidra till att vitala delar av en enhet åter blir bärkraftiga. Dessa medel bör i princip banksektorn tillhandahålla på ett rättvist och proportionellt sätt och i möjligaste mån (med beaktande av de ekonomiska kostnaderna) i förväg. Oberoende av vidtagna lämpliga rekonstruktionsåtgärder säkerställer dessa åtgärder i förening att kostnaderna främst bärs av instituten själva och deras ägare och investerare. Den inre marknaden - behandling av gränsöverskridande koncerner Gränsöverskridande koncerner består av institut som är etablerade i olika medlemsstater. I rekonstruktionsramen erkänns att förekomsten av gränsöverskridande koncerner i Europa är en av de viktigaste drivkrafterna för integreringen av unionens finansmarknader. I ramen fastställs särskilda regler för gränsöverskridande koncerner som omfattar förberedande och förebyggande (artiklarna 7, 8, 11, 12 och 15), tidigt ingripande (artikel 25) och rekonstruktionsfasen (artiklarna 80–83). Det fastställs även bestämmelser om överföring av tillgångar mellan koncernföretag i finansiella kristider (artiklarna 16–22). Koncernbestämmelserna syftar till att vid behov väga en effektiv rekonstruktion av hela koncernen mot skyddet av den finansiella stabiliteten i både de medlemsstater där koncernen verkar och i unionen. Effektiva metoder för rekonstruktion av koncerner är det enda sättet att uppnå finansiell stabilitet inom unionen och följaktligen förbättra den inre marknadens funktion även i kristider. I synnerhet, och utan att glömma nödvändiga skyddsåtgärder för värdmedlemsstaterna, bör en effektiv och snabb rekonstruktion av en koncern som minimerar dess värdeförluster kunna säkras genom att koncernnivåns rekonstruktionsmyndighet ges en framträdande roll. Trots denna myndighets framträdande roll kommer värdmedlemsstaternas rekonstruktionsmyndigheter att beaktas tillräckligt genom följande: a) Införandet av samarbetsförfaranden mellan rekonstruktionsmyndigheter genom skapandet av rekonstruktionskollegier. b) Erkännandet av att man vid beslut om koncerner måste beakta den finansiella stabiliteten i alla medlemsstater. c) Utformandet av en klar beslutsprocess som tillåter alla myndigheter att framföra sina synpunkter, samtidigt som den säkerställer att ett enda beslut fattas om koncernens rekonstruktion. d) Införandet av mekanismer för lösande av tvister mellan rekonstruktionsmyndigheter (EBA-medling). EBA kommer att ha en obligatorisk medlingsfunktion i enlighet med förordning (EU) nr 1093/2010 (EBA-förordningen), särskilt artikel 19. I detta sammanhang ska alla relevanta bestämmelser i den förordningen tillämpas, inklusive artiklarna 38 och 44.1. Alla dessa mekanismer bör säkerställa att rekonstruktionen av en koncern – eller tillhandahållandet av finansiellt stöd mellan underställda institut – inte skadar någon del av koncernen eller att man förbiser den finansiella stabiliteten i den medlemsstat där ett dotterbolag är etablerat. 4.Rättsliga aspekter 4.1.Rättslig grund Förslagets rättsliga grund är artikel 114 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (nedan kallat EUF-fördraget). Detta möjliggör att åtgärder kan antas för tillnärmning av nationella föreskrifter som syftar till att upprätta den inre marknaden och få den att fungera. Genom förslaget harmoniseras nationell lagstiftning om återhämtning och rekonstruktion av kreditinstitut och värdepappersföretag, i den mån detta krävs för att se till att medlemsstaterna har samma verktyg och förfaranden för att åtgärda systemfel. De harmoniserade ramarna bör sålunda främja finansiell stabilitet på den inre marknaden genom att trygga en baskapacitet för rekonstruktion av institut i alla medlemsstater och genom att främja samarbete mellan nationella myndigheter vid gränsöverskridande koncerners obestånd.

Artikel 114 i EUF-fördraget är därför den lämpliga rättsliga grunden. 4.2.Subsidiaritet Enligt subsidiaritetsprincipen i artikel 5.3 i fördraget om Europeiska unionen ska unionen, på de områden där den inte har exklusiv befogenhet, vidta en åtgärd endast om och i den mån som målen för den planerade åtgärden inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna, vare sig på central nivå eller på regional och lokal nivå, och därför, på grund av den planerade åtgärdens omfattning eller verkningar, bättre kan uppnås på unionsnivå. Bara åtgärder på unionsnivå kan säkerställa att medlemsstaterna använder tillräckligt förenliga åtgärder för att hantera institut på obestånd. Även om unionens banksektor är starkt integrerad, är systemen för att hantera bankkriser nationella och skiljer sig avsevärt åt. I många nationella rättssystem har myndigheterna för närvarande inte de befogenheter som krävs för att avveckla finansinstitut på ett ordnat sätt, samtidigt som de tjänster bevaras som är viktiga för den ekonomiska stabiliteten och skattebetalarnas förluster för solvensstöd minimeras. Sådana avvikelser i nationell lagstiftning är olämpliga, om man på lämpligt sätt söker hantera krisers gränsöverskridande dimension, och de komplicerar eventuella arrangemang för samarbete mellan hem- och värdmedlemsstater. Dessutom kan väsentliga skillnader mellan nationella rekonstruktionsförfaranden medföra oacceptabla risker för den finansiella stabiliteten och äventyra en effektiv rekonstruktion av gränsöverskridande koncerner. Eftersom ett införande av adekvata rekonstruktionsförfaranden på unionsnivå kräver en betydande harmonisering av nationella metoder och förfaranden, är det lämpligt att EU föreslår nödvändiga lagstiftningsåtgärder. Emellertid är rekonstruktion nära kopplad till icke-harmoniserade områden i nationell lagstiftning, exempelvis insolvens och förmögenhetsrätt. Därför är ett direktiv det lämpliga rättsliga instrumentet, eftersom införlivande är nödvändigt för att säkerställa att ramen genomförs på ett sätt som ger den avsedda effekten, med hänsyn till den relevanta nationella lagstiftningens särdrag. 4.3.Proportionalitet Enligt proportionalitetsprincipen bör unionens åtgärder till innehåll och form inte gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå målen i fördragen. I princip bör en bank omfattas av normala insolvensförfaranden, som alla andra företag. Banksektorn skiljer sig dock från de flesta andra sektorer genom att den utför för ekonomin kritiska funktioner och är särskilt sårbar för systemkriser. Dessa särdrag gör att avvecklandet av en bank kan få allvarligare konsekvenser än när andra företag lämnar marknaden. Detta kan motivera användning av särskilda regler och förfaranden vid en bankkris. Eftersom en bank på obestånd har en systemvikt som inte exakt kan förhandsberäknas, bör den föreslagna krishanteringsramen i princip tillämpas på alla banker, oberoende av deras storlek och komplexitet. Om ett multinationellt institut hamnar på obestånd och har marknadsvikt och är globalt sammanflätad, rubbar detta förvisso det globala finansiella systemet och får negativa ekonomiska effekter på en rad olika länder. Det är dock uppenbart att om många små institut utgör en betydande del av ett lands banksektor, får det också förödande effekter på ekonomin om de samtidigt hamnar på obestånd vid en omfattande kris. Ramen säkerställer därför att tillsynsmyndigheter och rekonstruktionsmyndigheter har särskilda bestämmelser och förfaranden till sitt förfogande för att effektivt kunna hantera bankers obestånd eller nästan obestånd med systemrisker. De nationella myndigheterna kommer att beakta en banks risker, storlek och beroendeförhållanden i samband med återhämtnings- och rekonstruktionsplaner och vid användningen av olika verktyg som står till deras förfogande, för att säkerställa att ordningen tillämpas på ett lämpligt sätt. Bestämmelserna är därför proportionella till vad som är nödvändigt för att uppnå målen. Begränsningar av egendomsrätten som utövandet av de föreslagna befogenheterna kan medföra måste dessutom vara förenliga med stadgan om de grundläggande rättigheterna så som den tolkats av domstolen. Det är av detta skäl som rekonstruktionsmässighet bör ligga så nära insolvens som möjligt, och som utövandet av rekonstruktionsbefogenheter bör begränsas till vad som är nödvändigt för att uppfylla mål av allmänt intresse, nämligen att bevara unionens finansiella stabilitet. 4.4.Närmare redogörelse för förslaget 4.4.1.Syfte och tillämpningsområde (artikel 1) Förslaget avser krishantering med avseende på alla kreditinstitut och vissa värdepappersföretag (förberedande, återhämtning och rekonstruktion). Förslagets tillämpningsområde är identiskt med kapitalkravsdirektivet som förenar tillsynskrav för institut, inklusive finansinstitut som ingår i en bankkoncern och värdepappersföretag. Lehman Brothers-konkursen visar att värdepappersföretag måste omfattas av ramen, eftersom deras obestånd kan få allvarliga systemeffekter. Dessutom bör rekonstruktionsmyndigheternas befogenheter också omfatta holdingbolag, om ett eller flera kreditinstitut eller värdepappersföretag som är dotterbolag uppfyller villkoren för rekonstruktion och rekonstruktionsverktygen och -befogenheterna måste tillämpas på moderbolaget för att rekonstruera ett eller flera av dess dotterbolag eller rekonstruera hela koncernen. 4.4.2.Myndigheter med ansvar för rekonstruktion (artikel 3) I förslaget krävs att medlemsstaterna ska ge offentliga förvaltningsmyndigheter befogenheter att rekonstruera och avveckla, för att se till att målen kan uppnås i tid. I förslaget anges det inte närmare vilken myndighet som bör utses till rekonstruktionsmyndighet, eftersom detta inte är nödvändigt för att säkerställa effektiv rekonstruktion och skulle ingripa i medlemsstaternas författningar och administrativa strukturer. Medlemsstaterna har därför frihet att till rekonstruktionsmyndighet välja exempelvis nationella centralbanker, finansiella tillsynsorgan, insättningsgarantisystem, finansministerier eller särskilda myndigheter. Rekonstruktionsmyndigheterna måste ha tillräcklig kompetens och resurser att kunna hantera bankrekonstruktioner på nationell och gränsöverskridande nivå. Med tanke på sannolikheten för intressekonflikter föreskrivs det att rekonstruktionsverksamheten funktionellt ska skiljas från utsedd myndighets övriga verksamhet. 4.4.3.Återhämtnings- och rekonstruktionsplaner (artiklarna 5–13) Tidiga åtgärder utifrån återhämtningsplaner kan förhindra upptrappningen av problem och minska risken för att en bank hamnar på obestånd. Institut kommer att få skyldighet att utarbeta återhämtningsplaner, med angivande av förfaranden och åtgärder för att tidigt kunna ingripa och återställa sin långsiktiga bärkraft vid en väsentlig försämring av deras finansiella läge. Koncerner kommer att åläggas att utarbeta planer både på koncernnivå och för enskilda institut inom koncernen. Återhämtningsplaner ska bedömas och godkännas av tillsynsorgan. Med rekonstruktionsplaner kommer ett institut att kunna rekonstrueras och avvecklas medan skattebetalarnas förluster i form av solvensstöd minimeras och vitala ekonomiska funktioner skyddas. En rekonstruktionsplan som i en normal situation utarbetas av rekonstruktionsmyndigheter i samarbete med tillsynsorgan ska innehålla alternativ för en rekonstruktion av institutet vid olika scenarier, inklusive systemkris. Sådana planer bör innehålla närmare uppgifter om hur verktyg och metoder för rekonstruktion ska tillämpas för att trygga att vitala funktioner kan vidmakthållas. Rekonstruktionsplaner för koncerner ska bestå av en plan för koncernen och planer för varje enskilt institut inom denna. 4.4.4.Befogenheter att åtgärda eller undanröja hinder för rekonstruktion (artiklarna 14–16)

Utifrån rekonstruktionsplanen ska rekonstruktionsmyndigheterna bedöma om ett institut eller en koncern kan rekonstrueras eller avvecklas. Om dessa myndigheter konstaterar väsentliga hinder för rekonstruktion av ett institut eller en koncern, får de kräva att institutet eller koncernen ska vidta åtgärder för att underlätta sin rekonstruktion. Sådana åtgärder kan bland annat omfatta följande: Minska komplexitet genom förändrade juridiska eller operativa strukturer så att vitala funktioner juridiskt och ekonomiskt kan skiljas från andra funktioner, ta fram serviceavtal för säkrande av vitala funktioner, begränsa maximal individuell och samlad exponering, ålägga rapporteringskrav, begränsa eller lägga ned befintlig eller föreslagen verksamhet, begränsa eller förhindra att nya affärsverksamheter eller produkter utvecklas samt emittera ytterligare konvertibler. Bedömningen av om koncerner kan rekonstrueras bygger på rekonstruktionsmyndigheters samordning, samråd och gemensamma bedömning med dotterbolagens rekonstruktionsmyndigheter, med andra relevanta behöriga myndigheterna och EBA. EBA kommer att spela en viktig roll, för att säkerställa att bedömningen av möjligheterna till rekonstruktion tillämpas på ett enhetligt sätt i alla medlemsstater, och detta gäller också de berörda myndigheternas användning av förebyggande befogenheter. Konkret behöver EBA utarbeta förslag till tekniska standarder som fastställer parametrar som krävs för bedömningen av rekonstruktionsplaners systempåverkan och standarder för vad som måste utredas för att kunna bedöma ett instituts eller en koncerns möjligheter till rekonstruktion. 4.4.5.Finansiellt stöd inom koncerner (artiklarna 17–23) Förslaget syftar till att övervinna nuvarande rättsliga begränsningar för tillhandahållandet av finansiellt stöd mellan enheter inom en koncern. Institut inom koncerner ska kunna avtala om finansiellt stöd till andra koncernenheter med ekonomiska svårigheter (i form av lån, ställda garantier eller tillhandahållande av tillgångar som säkerhet vid transaktioner). Sådant tidigt finansiellt stöd kan förhindra att finansiella problem utvecklas i enskilda koncernenheter. Sådana avtal ska förhandsgodkännas på bolagsstämmor enligt nationell lag med alla berörda enheter och ge ledningsorganen mandat att vid behov tillhandahålla finansiellt stöd enligt avtalet. Rättslig osäkerhet kommer att minska, då det kommer att vara klart när och hur sådant finansiellt stöd kan tillhandahållas. Avtalen är frivilliga, varför bankkoncerner får bedöma om sådana arrangemang är i koncernens intresse (en koncern kan vara mer eller mindre integrerad och föra en mer eller mindre gemensam strategi). De får också välja vilka företag som bör vara avtalsparter (det kan vara lämpligt att utesluta olika typer av riskbolag). Som säkerhetsåtgärd kommer den överförande enhetens tillsynsorgan att ha befogenhet att förbjuda eller begränsa finansiellt stöd enligt avtalet, om detta skulle hota den enhetens likviditet eller solvens eller den finansiella stabiliteten. 4.4.6.Tidiga ingripanden – Särskild förvaltning (artiklarna 23–26) I förslaget förstärks tillsynsorganens befogenheter att tidigt ingripa, när ett instituts finansiella situation eller solvens försämras. De befogenheter som övervägs i förslaget kompletterar tillsynsorganens befogenheter enligt artikel 136 i kapitalkravsdirektivet. Dessa befogenheter inkräktar inte på rättigheter eller avviker från förfarandekrav som fastställts enligt bolagsrätten. I befogenheterna att tidigt ingripa ingår följande befogenheter: att ålägga institutet att genomföra förfaranden och åtgärder enligt återhämtningsplanen, utforma ett åtgärdsprogram med tidsplan för genomförandet, inkalla eller ålägga ledningen att inkalla en stämma, föreslå dagordning och fattandet av vissa beslut, och ålägga institutet att ta fram en plan för skuldomläggning i förhållande till borgenärerna. Dessutom skulle tillsynsorganet ha befogenhet att utnämna en särskild förvaltare för en begränsad period, när ett instituts solvens anses vara i riskzonen. Den särskilda förvaltarens huvuduppgift är att återställa institutets finansiella situation och en sund och försiktig affärsverksamhet. En särskild förvaltare kommer att ersätta institutets ledning och ha alla dess befogenheter, utan att det påverkar hävdandet av stamaktieägares rättigheter. Befogenheten att utse en särskild förvaltare kommer dessutom att verka disciplinerande på ledning och aktieägare och som ett sätt att främja den privata sektorns lösningar på problem som utan åtgärder kan leda till att ett institut hamnar på obestånd. 4.4.7.Villkor för rekonstruktion (artikel 27) I förslaget fastställs de utlösande faktorerna för att rekonstruktionsverktyg ska kunna tillämpas. När ett institut är insolvent eller mycket nära insolvens ska myndigheterna kunna vidta en åtgärd, om institutet inom en nära framtid kommer att bli insolvent om det inte vidtas någon åtgärd. Samtidigt måste det säkerställas att ingrepp bara utlöses, när ingrepp i berörda parters rättigheter är motiverade. Därför bör rekonstruktionsåtgärder bara vidtas, när institutet är eller torde hamna på obestånd och det i rimlig tid inte finns andra möjligheter att rädda det. Dessutom måste ett ingripande med rekonstruktionsåtgärder motiveras av allmänintresset i den mening som avses i artikel 28. 4.4.8.Allmänna principer – särskilt inte sämre villkor för borgenär (artikel 29) I ramen fastställs ett antal allmänna principer som rekonstruktionsmyndigheterna måste följa. Dessa principer hänför sig bland annat till fördelning av förluster och behandling av aktieägare och borgenärer samt hur användningen av verktyg kan påverka institutets förvaltning. I ramen fastställs att förlusterna, när de beräknats genom ett värderingsförfarande (artikel 30), ska fördelas mellan institutets aktieägare och borgenärer, i enlighet med den prioriteringsordning som föreskrivs i respektive nationellt insolvensförfarande. Som påpekats ovan (se avsnitt 3) tar emellertid normala insolvensförfaranden inte tillräcklig hänsyn till den finansiella stabiliteten eller annat av allmänt intresse. Därför fastställs det i rekonstruktionsramen vissa principer för fördelning av förluster som bör följas, oberoende av vad som föreskrivs i de olika nationella insolvensförfarandena. Dessa principer är följande: a) Att förlusterna i första hand ska bäras av aktieägarna och sedan av borgenärerna, och b) att borgenärer med samma prioritet får behandlas olika, om detta motiveras av det allmänna intresset och särskilt för att stärka den finansiella stabiliteten. Dessa principer tillämpas på samtliga rekonstruktionsverktyg. Beträffande skuldnedskrivningsverktyget fastställs dessutom en mer detaljerad prioriteringsordning (artikel 43). Denna mer detaljerade prioriteringsordning kommer att komplettera och vid behov ha företräde framför den som föreskrivs i respektive nationell insolvenslagstiftning. Om borgenärernas ekonomiska utdelning blir mindre än om institutet hade tvingats i likvidation genom ett normalt insolvensförfarande, måste myndigheterna se till att de erhåller mellanskillnaden. Denna eventuella ersättning ska betalas av rekonstruktionsfonden. Principiellt avgörande för att säkerställa att målet att minimera skattebetalarnas förluster iakttas är principen att förlusterna i första hand ska bäras av aktieägarna och sedan av borgenärerna, samt att rekonstruktionsåtgärder måste vidtas före extraordinärt offentligt finansiellt stöd (artikel 29). 4.4.9.Värdering (artikel 30) Användningen av rekonstruktionsverktyg och rekonstruktionsbefogenheter grundar sig på en bedömning av tillgångarnas och skuldernas verkliga värde på det institut som är på väg att hamna på obestånd. I detta syfte innehåller ramen en värdering baserad på ”marknadsvärdesprincipen”. Detta kommer att säkerställa att förlusterna redovisas när institutet hamnar på obestånd.

Värderingen bör göras av en oberoende expert, om inte brådskande skäl föreligger. I så fall skulle rekonstruktionsmyndigheterna göra en preliminär värdering som därefter kompletteras med en definitiv värdering med hjälp av en oberoende expert. Rekonstruktionsmyndigheterna har beviljats de befogenheter som krävs för att ändra sina rekonstruktionsåtgärder alltefter eventuella avvikelser mellan den preliminära och definitiva värderingen. 4.4.10.Rekonstruktionsverktyg och rekonstruktionsbefogenheter (artiklarna 31–64) När de utlösande villkoren för rekonstruktion uppfylls, ska myndigheterna ha befogenhet att tillämpa följande rekonstruktionsverktyg: (a)Försäljning av affärsverksamhet. (b)Broinstitut. (c)Avskiljande av tillgångar. (d)Skuldnedskrivning. För att kunna använda dessa verktyg ska myndigheterna ha befogenhet att ta kontroll över ett institut på obestånd eller på väg att bli det, ta över aktieägarnas och ledningens roll, överföra tillgångar och skulder samt se till att avtal efterlevs. Rekonstruktionsverktygen kan tillämpas var för sig eller i förening. Alla medför en viss omstrukturering av banken. Sådana omstruktureringar utmärker inte bara skuldnedskrivningsverktyget. Verktyget avskiljande av tillgångar ska alltid tillämpas i förening med de andra verktygen (artikel 32). I tillämpliga fall måste tillämpandet av rekonstruktionsverktyg vara förenligt med unionens regler för statligt stöd. Användning av offentligt stöd och/eller rekonstruktionsfonder vid rekonstruktion av institut på obestånd måste då anmälas till kommissionen. Detta kommer att bedömas enligt bestämmelserna om statligt stöd för att granska förenligheten med den inre marknaden. I förslaget anges en minimiuppsättning rekonstruktionsverktyg som alla medlemsstater bör införa. Emellertid ska nationella myndigheter dessutom kunna behålla särskilda nationella verktyg och befogenheter för institut på obestånd, om dessa är förenliga med principerna och målen i unionens rekonstruktionsram samt med EUF-fördraget, och om de inte utgör hinder för en effektiv rekonstruktion av koncerner. Nationella rekonstruktionsmyndigheter ska endast kunna använda dessa nationella verktyg och befogenheter om det kan motiveras av att de inte kan vidta effektiva rekonstruktionsåtgärder med unionsramens verktyg (var för sig eller i förening). Genom avyttringsverktyget kan rekonstruktionsmyndigheterna sälja av hela eller delar av institutets verksamhet på affärsmässiga villkor, utan aktieägarnas medgivande eller utan att följa förfarandekrav som annars skulle gälla. I möjligaste mån bör rekonstruktionsmyndigheterna bjuda ut hela eller delar av verksamheten som ska säljas på marknaden. Genom broinstitutverktyget kan rekonstruktionsmyndigheterna föra över hela eller delar av ett instituts verksamhet till en av den offentliga sektorn kontrollerad enhet. Broinstitutet måste ha verksamhetstillstånd enligt kapitalkravsdirektivet och ska ledas affärsmässigt inom de ramar som föreskrivs enligt reglerna om statligt stöd. Ett broinstituts verksamhet är tillfällig, för målet är att avyttra verksamheten till den privata sektorn på förmånliga marknadsvillkor. Med verktyget avskiljande av tillgångar ska rekonstruktionsmyndigheterna kunna föra över risk- eller problemtillgångar till en särskild tillgångsförvaltning, så att de kan förvaltas och på sikt omstruktureras. Tillgångar bör överföras till marknadsvärde eller långsiktigt ekonomiskt värde (i enlighet med artikel 30), så att alla förluster redovisas vid den tidpunkt då överföringen sker. För att minimera snedvridning av konkurrensen och riskerna för överdrivet risktagande bör detta verktyg kombineras med annat rekonstruktionsverktyg. Skuldnedskrivningsverktyget (artiklarna 37–51) Med skuldnedskrivningsverktyget får rekonstruktionsmyndigheterna befogenhet att på institut på obestånd skriva ner borgenärernas fordringar utan säkerhet och att konvertera fordringar till aktier. Verktyget kan användas för att rekapitalisera ett institut som är eller håller på att komma på obestånd, på så sätt att myndigheterna kan omstrukturera det genom rekonstruktionsprocessen och återställa dess bärkraft efter omorganisering och omstrukturering. Detta skulle ge myndigheterna mer flexibilitet vid hanterandet av stora, komplexa finansinstitut på obestånd. Parallellt kan ledningen som förorsakat institutets problem avsättas och en plan för att återställa verksamheten genomföras. Rekonstruktionsmyndigheterna bör ha befogenhet att skriva ned institutets alla skulder. Det finns emellertid vissa skulder som skulle uteslutas på förhand (som fordringar med säkerhet, garanterade insättningar och skulder med en återstående löptid på mindre än en månad). Rekonstruktionsmyndigheten kan i undantagsfall utesluta derivatskulder, när det är motiverat för att säkerställa institutets vitala funktioner och kärnverksamhet eller finansiella stabilitet (artikel 38). Harmoniserad tillämpning av möjliga undantag på unionsnivå skulle säkerställas genom delegerade akter antagna av kommissionen. För att kunna tillämpa detta verktyg måste rekonstruktionsmyndigheterna försäkra sig om att institut har tillräckligt mycket skulder i sin balansräkning som kan omfattas av nedskrivningsbefogenheten. Minimibeloppet ska vara proportionellt och anpassat till varje institutkategori, grundat på dess risker eller finansieringskällors sammansättning (artikel 39). Harmoniserad tillämpning av minimikravet på unionsnivå ska säkerställas genom kommissionens delegerade akter. En lämplig procentandel kunde exempelvis vara 10 % av de totala skulderna (med undantag av lagstadgat kapitalkrav), vilket grundar sig på uppgifter från den senaste finanskrisen och gjorda modellsimuleringar, Som det förklaras i punkt 4.4.8, fastställs i artiklarna 43 och 44 en detaljerad prioriteringsordning som kompletterar och vid behov ersätter den som föreskrivs i respektive nationell insolvenslagstiftning. I princip bör aktieägares fordringar täckas före de oprioriterade borgenärernas. Först när dessa fordringar täckts, kan rekonstruktionsmyndigheterna skriva ner prioriterade fordringar (artiklarna 43 och 44). Det kan dock finnas omständigheter, då rekonstruktionsmyndigheterna skulle kunna inskränka borgenärernas rättigheter utan att ha täckt aktieägares fordringar. Dessa omständigheter är specifika för skuldnedskrivningsverktyget och kan inträffa när ett institut under rekonstruktion kan ha visst reservkapital (enligt villkoren för rekonstruktion ska ett institut anses vara eller sannolikt komma på obestånd om det uttömt allt eller i princip allt sitt kapital). Efter att ha fördelat förlusterna på aktieägarna och skrivit ned eller helt avskrivit de flesta aktieägarfordringar, kan rekonstruktionsmyndigheterna i detta fall omvandla efterställda fordringar och vid behov även prioriterade fordringar till kapital. Denna omvandling måste ske på ett sätt som väsentligt späder ut aktieägarnas återstående fordringar. 4.4.11.Begränsningar av uppsägning och skydd av motparter (artiklarna 68–73 och 77) För att rekonstruktionsverktyg ska fungera väl måste rekonstruktionsmyndigheter tillfälligt kunna inskränka borgenärers och motparters rätt att hävda sina fordringar och säga upp, påskynda eller på annat sätt avsluta avtal med ett institut på obestånd. Ett sådant tillfälligt upphävande, som inte skulle vara längre än till kl. 17.00 påföljande bankdag, ger myndigheterna tid att identifiera och värdera de avtal som behöver överföras till en solvent tredje man, utan att riskera att finansiella avtals värde och omfattning ändras genom att motparter hävdar sin rätt att avsluta dem. Efter denna tidsperiod skulle de aktuella motparterna till institutet på obestånd åter ha rätt att avsluta sina avtal. Emellertid bör överföring till en solvent tredje man inte anses vara ett fall av betalningsförsummelse som ger rätt till uppsägning.

Dessa nödvändiga begränsningar av avtalsenliga rättigheter uppvägs av skydd av motparter, för att förhindra att myndigheterna delar upp knutna skulder, rättigheter och avtal: vid delvis överlåtelse av äganderätt måste knutna arrangemang antingen överlåtas i sin helhet eller inte alls. Sådana arrangemang omfattar slutavräkningsavtal, kvittningsöverenskommelser, avtal om finansiell äganderättöverföring, avtal om säkerheter och avtal om strukturerad finansiering. 4.4.12.Begränsning av rättsliga förfaranden (artiklarna 77 och 78) I enlighet med artikel 47 i stadgan om grundläggande rättigheter har de berörda parterna rätt till en rättvis rättegång och till ett effektivt rättsmedel mot åtgärder som berör dem. Därför bör beslut som fattas av rekonstruktionsmyndigheterna kunna bli föremål för rättslig prövning. För att säkerställa stabiliteten på finansmarknaderna och skydda tredje män som har förvärvat tillgångar, rättigheter och skulder i institutet under rekonstruktion i kraft av myndigheternas rekonstruktionsbefogenheter, bör den rättsliga prövningen dock inte påverka varje administrativ akt och/eller transaktion som ingåtts på grundval av det ogiltigförklarade beslutet. Rättsverkningar vid ett felaktigt beslut bör därför begränsas till gottgörelse för skador som drabbat de berörda personerna. Dessutom måste det förhindras att talan väcks eller andra rättsliga åtgärder inleds mot en bank som är under rekonstruktion. Därför anger ramen att innan den nationella domstolen inleder insolvensförfaranden mot ett institut, ska den delge rekonstruktionsmyndigheten varje ansökan. Rekonstruktionsmyndigheten har då rätt att inom 14 dagar från delgivningen besluta att vidta rekonstruktionsåtgärder mot det berörda institutet. 4.4.13.Gränsöverskridande rekonstruktion (artiklarna 80–83) Det tas i återhämtnings- och rekonstruktionsramen hänsyn till vissa bankkoncerners gränsöverskridande karaktär, i syfte att skapa en övergripande och integrerad återhämtnings- och rekonstruktionsram inom unionen. I enlighet med detta måste återhämtnings- och rekonstruktionsplaner utarbetas, beslutas och genomföras för hela koncernen, samtidigt som hänsyn tas till särdragen i respektive koncerns struktur och ansvarsfördelningen mellan värd- och hemmedlemsstatens myndigheter. Detta kommer att ske genom åtgärder som kommer att kräva ett utökat samarbete mellan nationella myndigheter och skapande av incitament till att tillämpa en koncernmetod under alla faser av förberedande, återhämtning och rekonstruktion. Rekonstruktionskollegier ska inrättas med klar ledningsstruktur och med deltagande av EBA. EBA ska underlätta myndigheternas samarbete och vid behov medla. Syftet med kollegier är att samordna nationella myndigheters förberedelse- och rekonstruktionsåtgärder för att uppnå optimala lösningar på EU-nivå. 4.4.14.Förbindelser med tredjeländer (artiklarna 84–89) Eftersom många av unionens institut och bankkoncerner är verksamma i tredjeland, måste en effektiv rekonstruktionsram även omfatta samarbete med myndigheter i tredjeland. Genom förslaget får EU-myndigheter nödvändiga befogenheter att bistå vid utländsk rekonstruktion av utländska banker på obestånd genom att överföra tillgångar och skulder inom deras jurisdiktion. Emellertid kan sådant bistånd bara bli aktuellt om lokala insättare och borgenärer behandlas rättvist och jämlikt vid den utländska insatsen och denna inte äventyrar medlemsstatens finansiella stabilitet. EU:s rekonstruktionsmyndigheter bör också ha behörighet att tillämpa rekonstruktionsverktyg på nationella filialer till tredjeländers institut, om finansiell stabilitet eller skydd av lokala insättare påkallar en separat rekonstruktion. Enligt förslaget ska bistånd ges vid utländsk rekonstruktion, om rekonstruktionsmyndigheterna har ett samarbetsavtal med den utländska rekonstruktionsmyndigheten. När det gäller internationella koncerner bör sådana avtal vara ett sätt att trygga effektiv planering, beslutsfattande och samordning. EBA bör utveckla och ingå administrativa ramavtal med myndigheter i tredjeland i enlighet med artikel 33 i förordning (EU) nr 1093/2010 och nationella myndigheter bör ingå bilaterala avtal som i möjligaste mån ligger i linje med EBA:s ramavtal. 4.4.15.Rekonstruktionsfinansiering (artiklarna 90–99) Rekonstruktion möjliggör en bättre fördelning mellan aktieägare och borgenärer av rekonstruktionens kostnadsbördor, när insolvensförfaranden anses olämpliga på grund av eventuella risker för den finansiella stabiliteten. Emellertid är detta kanske inte alltid tillräckligt utan kan behöva kompletteras med ytterligare finansiering, exempelvis för att tillhandahålla likvida medel till en brobank. Tidigare erfarenheter visar att det är nödvändigt att införa finansieringssystem som instituten själva finansierar, för att minimera skattebetalarnas förluster vid solvensstöd. I artiklarna 90–99 fastställs nödvändiga bestämmelser i detta syfte. I artikel 89 föreskrivs inrättandet av finansieringssystem i varje medlemsstat. Deras tillåtna ändamål anges i artikel 89.2 och de spänner från garantier till lån eller bidrag. Förluster ska i första hand bäras av aktieägare och borgenärer, men andra finansieringsmöjligheter kan i princip inte uteslutas. I artikel 90 fastställs bidragsregler för finansieringssystemen och innebär en blandning av förfinansiering, kompletterat med bidrag i efterhand och möjligheter att ta upp lån hos finansinstitut eller centralbanken vid behov. För att se till att vissa medel alltid är tillgängliga och med tanke på att finansiering i efterhand är konjunkturförstärkande, fastställs en lägsta målnivå för medlen som ska uppnås genom förfinansiering under en tioårsperiod. På grundval av modellberäkningar fastställs en optimal lägsta målnivå på 1 % av täckta insättningar. För att öka de nationella finansieringssystemens motståndskraft, föreskrivs i artikel 97 en rätt för dessa att låna från sina motparter i andra medlemsstater. För att återspegla ansvarsfördelningen mellan de olika nationella myndigheterna vid rekonstruktion av koncerner, föreskrivs det i artikel 98 om olika nationella finansieringssystems bidrag till rekonstruktion av koncerner. Detta bidrag ska baseras på vad som tidigare överenskommits i samband med rekonstruktionsplanerna för koncerner. Nationella finansieringssystem utgör ett EU-finansieringssystem i förening med upplåningsmekanismer och ömsesidiga nationella arrangemang för rekonstruktion av gränsöverskridande koncerner (artikel 98). I artikel 99 behandlas insättningsgarantisystemens roll i rekonstruktionsramarna. Dessa system kan på två sätt behöva bidra vid rekonstruktioner. För det första måste de bidra till att säkerställa kontinuerlig tillgång till täckta insättningar. Insättningsgarantiordningar är för närvarande inrättade i alla medlemsstater i enlighet med direktiv 94/19/EG. De ska kompensera icke-professionella insättare med högst 100 000 euro för icke tillgängliga insättningar, innan de övertar dem i ett likvidationsförfarande. Däremot undviker man genom rekonstruktion att täckta insättningar inte är tillgängliga, vilket är att föredra ur insättarens synvinkel. Det är därför önskvärt att insättningsgarantisystemen bidrar med ett belopp som motsvarar de förluster som de annars skulle tvingas göra vid normala insolvensförfaranden, vilket uttrycks i artikel 99.1. För nöjaktig finansiering inordnas insättningsgarantisystem i prioriteringsordningen för fordringar, så att dessa system likställs med oprioriterade fordringar utan förmånsrätt. Deras bidrag måste vara kontant för att täcka förluster som avser täckta insättningar. För det andra ska insättningsgarantisystemen själva få avgöra hur de ska finansiera rekonstruktion, samtidigt som medlemsstaterna åtminstone måste använda dem för att tillhandahålla kontanter för säkrande av kontinuerlig tillgång till täckta insättningar: De får besluta att inrätta från garantisystemen skilda finansieringsarrangemang eller också att även använda garantisystemen för finansieringsarrangemang enligt artikel 91. Det finns synergieffekter mellan insättningsgarantisystem och rekonstruktion. Om befintliga rekonstruktionsramar bromsar spridningseffekter, minskar de antalet banker på obestånd och därmed sannolikheten för utbetalningar från garantisystemen. Genom förslaget får därför medlemsstaterna använda garantisystem vid rekonstruktionsfinansiering för att utnyttja stordriftsfördelar. Om de två arrangemangen är separata, omfattar insättningsgarantisystemets ansvar skyddet av täckta insättningar i den omfattning och på de villkor som fastställs i artikel 99.1–4, medan kompletterande finansiering tillhandahålls genom separata finansieringsarrangemang som fastställs i artikel 91. Om de däremot väljer ett enda finansieringsarrangemang, kommer detta att täcka både förluster för täckta insättningar och andra ändamål enligt artikel 92. I det fallet måste insättningsgarantisystemet uppfylla alla villkor för bidrag, upplåning och ömsesidighet som fastställs i artiklarna 93–98. Om institutet under rekonstruktion erhåller bidrag från garantisystemet och senare hamnar på obestånd, varvid garantisystemets medel inte är tillräckliga för att återbetala insättare, måste detta ha arrangemang för att omedelbart kunna anskaffa motsvarande belopp från sina medlemmar.

Det är troligt att statligt stöd förekommer när rekonstruktionsmedel används, oavsett typen av nationellt finansieringsarrangemang (dvs. en rekonstruktionsfond skild från insättningsgarantisystemet eller insättningsgarantisystemet använt som en rekonstruktionsfond). 4.4.16.Förenlighet med artiklarna 290 och 291 i EUF-fördraget Den 23 september 2009 antog kommissionen förslag till förordningar om inrättande av EBA, Eiopa och Esma. Kommissionen vill här påminna om sina uttalanden om artiklarna 290 och 291 i EUF-fördraget i samband med att förordningarna om inrättande av de europeiska tillsynsmyndigheterna antogs: När det gäller processen för att antaga standarder, understryker kommissionen den finansiella tjänstesektorns unika karaktär enligt Lamfalussystrukturen och uttryckligen erkänd i förklaring 39 till EUF-fördraget. Kommissionen hyser dock allvarliga tvivel om huruvida begränsningarna av dess roll vid antagandet av delegerade akter och genomförandeåtgärder är i linje med artiklarna 290 och 291 i EUF-fördraget. 4.4.17.Ändringar av direktivet om likvidation, bolagsrättsdirektiven och EBA-förordningen (artiklarna 104–111) Direktiv 2001/24/EG föreskriver om ömsesidigt erkännande och verkställighet av rekonstruktions- och likvidationsåtgärder som avser kreditinstitut med filialer i andra medlemsstater. Direktivet syftar till att säkerställa att ett kreditinstitut och dess filialer i andra medlemsstater omorganiseras eller tvångslikvideras enligt principerna om enhet och universalitet, för att se till att det bara finns ett insolvensförfarande där kreditinstitutet behandlas som en enhet. Förfarandenas enhet och universalitet säkerställer att borgenärer behandlas lika, oavsett nationalitet, bostad eller hemvist. För att borgenärer ska behandlas lika även vid rekonstruktionsförfaranden, ändras direktiv 2001/24/EG så att även värdepappersföretag omfattas och rekonstruktionsverktygen kan tillämpas på alla enheter som omfattas av rekonstruktionsordningen. EU:s bolagsrättsdirektiv innehåller regler om skydd av aktieägare och borgenärer. Vissa av dessa regler kan förhindra snabba ingrepp av rekonstruktionsmyndigheter. I andra bolagsrättsdirektivet föreskrivs det att alla kapitalökningar i aktiebolag ska beslutas av bolagsstämman, medan det i direktiv 2007/36 (direktivet om aktieägares rättigheter) föreskrivs att kallelse ska utfärdas senast 21 dagar före detta möte. Detta gör det omöjligt att genom kapitaltillskott snabbt stärka ett kreditinstituts finanser. Genom förslaget ändras därför direktivet om aktieägares rättigheter, så att bolagsstämman på förhand kan besluta om att förkorta kallelsetiden för en bolagsstämmas beslut som kapitaltillskott i nödsituationer. Sådant godkännande ska ingå i återhämtningsplanen. Detta kommer att möjliggöra snabba ingrepp, samtidigt som aktieägarnas beslutsfattande bevaras. Vidare föreskrivs det i bolagsrättsdirektiven att aktieägarna ska tillstyrka ökningar och minskningar av kapitalet, fusioner och delningar samt att företrädesrätt ska gälla vid varje likvid ökning av det tecknade kapitalet. I direktivet om uppköpserbjudanden föreskrivs det dessutom budplikt, om en person – även staten – förvärvar aktier i ett börsnoterat företag, så att tröskeln för kontroll överskrids (normalt 30–50 %). För att åtgärda dessa hinder får medlemsstaterna enligt förslaget avvika från de bestämmelser som föreskriver borgenärers eller aktieägares bifall eller som på annat sätt förhindrar en effektiv och snabb rekonstruktion. För att se till att de myndigheter som ansvarar för rekonstruktion finns företrädda i det europeiska systemet för finansiell tillsyn som fastställs i förordning (EU) nr 1093/2010 och se till att EBA har den sakkunskap som krävs för att utföra de uppgifter som föreskrivs i detta direktiv, bör förordning (EU) nr 1093/2010 ändras för att infoga nationella rekonstruktionsmyndigheter enligt detta direktiv i begreppet behöriga myndigheter enligt den förordningen. 4.4.18.Ikraftträdande Direktivet träder i kraft den tjugonde dagen efter det att det har offentliggjorts i EUT. I linje med gällande praxis sätts tidsfristen för direktivets införlivande till 18 månader, dvs. den 31 december 2014. Bestämmelserna om skuldnedskrivningsverktyget ska omfattas av en längre införlivandeperiod och bör tillämpas från och med den 1 januari 2018. Detta datum tar hänsyn till befintliga skulders observerade löptidscykler, behovet av att undvika skuldsanering och institutens behov av att genomföra de nya kapitalkraven senast 2018. I enlighet med medlemsstaternas och kommissionens gemensamma politiska förklaring av den 28 september 2011 om förklarande dokument, bör medlemsstaterna åtfölja anmälan om införlivandeåtgärder med jämförelsetabeller. Detta motiveras av att direktivet är komplicerat, täcker olika ämnesområden, torde kräva en mängd genomförandeåtgärder och att vissa medlemsstater redan har antagit lagstiftning som delvis genomför det. 5.BUDGETKONSEKVENSER Ovannämnda politiska alternativ kommer att få konsekvenser för unionens budget. Detta förslag skulle kräva att EBA i) utvecklar cirka 23 tekniska standarder och 5 riktlinjer, ii) deltar i rekonstruktionskollegier, fattar beslut vid eventuell oenighet och svarar för bindande medling, och iii) sörjer för att tredjeländers rekonstruktionsförfaranden erkänns i enlighet med artikel 85 och ingår icke bindande ramavtal om samarbete med tredjeländer i enlighet med artikel 88. Tekniska standarder ska föreligga 12 månader efter det att detta direktiv har trätt i kraft vilket beräknas ske mellan juni och december 2013. I kommissionens förslag ingår långsiktiga arbetsuppgifter för EBA som kommer att kräva att 5 ytterligare (temporära) tjänster inrättas från och med 2014. Dessutom väntas 11 utstationerade nationella experter utföra temporära arbetsuppgifter under åren 2014 och 2015. 2012/0150 (COD) Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV

om inrättande av en ram för återhämtning och rekonstruktion av kreditinstitut och värdepappersföretag och om ändring av rådets direktiv 77/91/EEG och 82/891/EG och direktiven 2001/24/EG, 2002/47/EG, 2004/25/EG, 2005/56/EG, 2007/36/EG och 2011/35/EG samt förordning (EU) nr 1093/2010 (Text av betydelse för EES) EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 114, med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, efter översändande av utkastet till lagstiftningsakt till de nationella parlamenten, med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande, med beaktande av Europeiska centralbankens yttrande, i enlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet, och av följande skäl: (1)Finanskrisen som inleddes 2008 har visat att det finns en klar brist på lämpliga verktyg på unionsnivå för att effektivt hantera kreditinstitut med osunda finanser eller på obestånd. Sådana verktyg behövs särskilt för att förebygga insolvens. När insolvens är ett faktum, behövs de för att minska de negativa följdverkningarna genom att bevara systemviktiga funktioner inom det berörda institutet. Under krisen var dessa problem en viktig orsak till att medlemsstater tvingades rädda kreditinstitut med hjälp av offentliga medel. (2)Unionens finansmarknader är mycket integrerade och inbegriper många kreditinstitut med stor gränsöverskridande verksamhet. Om ett kreditinstitut med gränsöverskridande verksamhet hamnar på obestånd, torde detta påverka finansmarknadernas stabilititet i de olika medlemsstater där det är verksamt. Medlemsstaternas oförmåga att ta kontroll över ett kreditinstitut på obestånd och rekonstruera det på ett sätt som effektivt förhindrar omfattande systemskador kan undergräva medlemsstaternas ömsesidiga förtroende och den inre marknadens trovärdighet när det gäller finansiella tjänster. Finansmarknadernas stabilitet är därför en väsentlig förutsättning för upprättandet av den inre marknaden och dennas funktion. (3)På unionsnivå finns det för närvarande ingen harmonisering av rekonstruktionsförfaranden för kreditinstitut. För kreditinstitut använder vissa medlemsstater samma förfaranden som för andra företag på obestånd, i vissa fall anpassade till kreditinstitut. Mellan medlemsstaterna finns det betydande materiella och formella skillnader mellan lagar och andra författningar om kreditinstituts insolvens. Dessutom har finanskrisen visat att de allmänna insolvensförfarandena för företag inte alltid är lämpliga för kreditinstitut, eftersom de inte alltid medger tillräckligt snabba ingrepp, fortsatt fungerande nyckelverksamheter inom kreditinstitut och bevarad finansiell stabilitet. (4)Därför behövs det en ordning som ger myndigheter verktyg att ingripa tillräckligt tidigt och snabbt i kreditinstitut med osunda finanser eller på obestånd, så att deras nyckelverksamheter kan fortsätta fungera. Ordningen bör också innebära att deras obestånd minimalt påverkar det finansiella systemet och att aktieägare och borgenärer bär adekvata förluster. Med nya befogenheter skulle myndigheterna kunna säkra oavbruten tillgång till insättningar och betalningstransaktioner, vid behov sälja bärkraftiga delar av företaget och fördela förluster på ett rimligt och förutsägbart sätt. Med dessa mål bör en destabilisering av finansmarknaderna kunna undvikas och skattebetalarnas kostnader minimeras. (5)Vissa medlemsstater har redan ändrat lagstiftningen och infört mekanismer för rekonstruktion av kreditinstitut på obestånd. Andra har meddelat sina avsikter att införa sådana mekanismer, om de inte antas på unionsnivå. Nationella skillnader när det gäller villkor, befogenheter och förfaranden för rekonstruktion av kreditinstitut torde utgöra hinder för en väl fungerande inre marknad samt hindra samarbete mellan nationella myndigheter vid hanterandet av gränsöverskridande bankkoncerner på obestånd. Så är särskilt fallet när olika angreppssätt gör att nationella myndigheter inte har samma kontrollmöjligheter eller möjligheter att rekonstruera kreditinstitut. Skiljaktiga rekonstruktionsförfaranden kan också göra att bankernas lånekostnader påverkas olika i olika medlemsstater och snedvrida konkurrensen mellan banker. Effektiva rekonstruktionsförfaranden i alla medlemsstater krävs också för att instituts etableringsfrihet på den inre marknaden inte ska begränsas av hemmedlemsstatens finansiella kapacitet att hantera institutens obestånd. (6)Ovannämnda hinder bör undanröjas och regler antas som säkerställer att inremarknadsbestämmelserna inte åsidosätts. I detta syfte bör rekonstruktionsregler för institut bli föremål för gemensamma harmoniserade minimiregler. (7)Eftersom målen för den planerade åtgärden, nämligen att harmonisera regler och förfaranden för rekonstruktion av kreditinstitut, inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna själva och målen, med tanke på hur instituts obestånd kan påverka hela unionen, därför bättre kan uppnås på unionsnivå, får unionen vidta åtgärder i enlighet med subsidiaritetsprincipen i artikel 5 i fördraget om Europeiska unionen. I enlighet med proportionalitetsprincipen i samma artikel går detta direktiv inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå dessa mål. (8)För att säkra överensstämmelse med gällande unionslagstiftning om finansiella tjänster och största möjliga finansiella stabilitet över hela spektrat av institut, bör rekonstruktionsordningen inte bara avse kreditinstitut utan även värdepappersföretag, med beaktande av tillsynskraven i Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/49/EG av den 14 juni 2006 om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut. Ordningen bör också tillämpas på finansiella holdingföretag, blandade finansiella holdingföretag enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/87/EG av den 16 december 2002 om extra tillsyn över kreditinstitut, försäkringsföretag och värdepappersföretag i ett finansiellt konglomerat och om ändring av rådets direktiv 73/239/EEG, 79/267/EEG, 92/49/EEG, 92/96/EEG, 93/6/EEG och 93/22/EEG samt Europaparlamentets och rådets direktiv 98/78/EG och 2000/12/EG, finansiella holdingföretag med blandad verksamhet samt finansinstitut, om de senare är dotterbolag till kreditinstitut eller värdepappersföretag. Krisen har visat att om en företagsenhet i en koncern blir insolvent, kan detta snabbt påverka hela koncernens solvens och på detta sätt få sin egen systempåverkan. I dessa företagsenheters fall bör myndigheter därför också ha effektiva handlingsmöjligheter för att kunna förebygga spridningseffekter och utforma en heltäckande rekonstruktionslösning för koncernen, i och med att en enskild företagsenhets obestånd snabbt kan påverka hela koncernens solvens. (9)Användningen av rekonstruktionsverktyg och rekonstruktionsbefogenheter enligt detta direktiv kan inkräkta på aktieägares och borgenärers rättigheter. Ett inkräktande på aktieägares äganderätt är särskilt myndigheternas befogenhet att utan aktieägarnas medgivande överlåta ett instituts aktier eller helt eller delvis överlåta dess tillgångar till en privat köpare. Dessutom kan likabehandlingen av borgenärer påverkas av befogenheten att kunna besluta vilka skulder som ska lyftas ur ett kreditinstitut på obestånd, för att trygga fortsatt tillhandahållande av tjänster och undvika negativa effekter på den finansiella stabiliteten. (10)Nationella myndigheter bör beakta ett instituts risker, storlek och beroendeförhållanden i samband med återhämtnings- och rekonstruktionsplaner och vid användningen av olika tillgängliga verktyg, för att säkerställa att ordningen tillämpas på ett lämpligt sätt.

(11)För att tillgodose behovet av snabba ingrepp, säkerställa oberoendet gentemot ekonomiska aktörer och undvika intressekonflikter bör medlemsstaterna välja offentliga administrativa myndigheter att utföra rekonstruktionsfunktionerna och rekonstruktionsuppgifterna enligt detta direktiv. Medlemsstaterna bör se till att dessa rekonstruktionsmyndigheter får adekvata resurser. Att offentliga myndigheter utses bör inte utesluta delegering, under rekonstruktionsmyndighetens ansvar. Det är dock inte nödvändigt att exakt föreskriva vilken myndighet medlemsstaterna bör utse till rekonstruktionsmyndighet. Även om en harmonisering här skulle underlätta samordningen, skulle den också väsentligt inkräkta på medlemsstaternas författningar och förvaltningssystem. Tillräcklig samordning kan ändå uppnås med ett mindre inkräktande krav: att alla nationella myndigheter som handlägger rekonstruktion av institut bör vara företrädda i rekonstruktionskollegier som samordnar över gränserna eller på unionsnivå. Medlemsstater bör därför fritt kunna välja vilka myndigheter som ska tillämpa de rekonstruktionsverktyg och utöva de befogenheter som föreskrivs i detta direktiv. (12)Med tanke på vilka konsekvenser ett kreditinstituts eller värdepappersföretags obestånd kan få för en medlemsstats finansiella system och ekonomi och att offentliga medel kan krävas för en krislösning, bör finansministerierna eller andra relevanta ministerier i medlemsstaterna redan på ett tidigt stadium involveras i krishantering och krislösning. (13)En effektiv rekonstruktion av institut eller koncerner som verkar över hela unionen kräver ett samarbete mellan behöriga myndigheter och rekonstruktionsmyndigheter inom övervaknings- och rekonstruktionskollegier i alla led som omfattas av detta direktiv, från förberedandet av återhämtnings- och rekonstruktionsplaner till institutets faktiska rekonstruktion. I händelse av oenighet mellan nationella myndigheter om beslut om institut som ska fattas i enlighet med detta direktiv, bör Europeiska bankmyndigheten (nedan kallad EBA) som en sista utväg svara för bindande medling. För detta ändamål bör EBA få befogenhet att besluta om att nationella myndigheterna ska vidta eller avstå från specifika åtgärder i enlighet med Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1093/2010 av den 24 november 2010 om inrättande av en europeisk tillsynsmyndighet (Europeiska bankmyndigheten), om ändring av beslut nr 716/2009/EG och om upphävande av kommissionens beslut 2009/78/EG. (14)För att säkerställa ett enhetligt och konsekvent tillvägagångssätt på direktivets tillämpningsområde, bör EBA också ges befogenhet att anta riktlinjer och utarbeta tillsynsstandarder och tekniska standarder, för godkännande av kommissionen genom delegerade akter i enlighet med artikel 290 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt. (15)För att effektivt hantera institut på obestånd bör myndigheterna ha befogenhet att vidta förberedande och förebyggande åtgärder. (16)Det är viktigt att alla institut utarbetar och regelbundet uppdaterar återhämtningsplaner med åtgärder som de ska vidta under olika omständigheter eller scenarier. Planerna bör vara detaljerade och baseras på realistiska antaganden om en rad olika detaljerade och strikta scenarier. Kravet på att ta fram en återhämtningsplan bör dock tillämpas proportionellt och återspegla institutets eller koncernens systemvikt. Sålunda bör det krävas att planen också anger institutets finansieringskällor och i vilken utsträckning man rimligen kan påräkna koncernens stöd. Det bör krävas att institut lämnar in sina planer till tillsynsorgan för en fullständig bedömning, inklusive av om planerna är heltäckande och om de i tid torde kunna återställa ett instituts bärkraft, även under perioder av finansiella påfrestningar. (17)Om ett institut inte företer en lämplig återhämtningsplan, bör tillsynsmyndigheter ha befogenhet att kräva att det vidtar alla nödvändiga åtgärder för att avhjälpa planens brister, inklusive ändra sin affärsmodell eller finansieringsstrategi. Detta krav kan påverka näringsfriheten som garanteras genom artikel 16 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Begränsningen av denna grundläggande rättighet är dock nödvändig för att uppfylla målen om finansiell stabilitet och skydd av insättare och borgenärer. Särskilt är en sådan begränsning nödvändig för att stärka institutens verksamhet och undvika att de växer för mycket eller tar alltför stora risker, utan att kunna hantera bakslag och förluster och återställa sin kapitalbas. Begränsningen är också proportionell, eftersom bara förebyggande åtgärder kan säkerställa att man vidtar lämpliga försiktighetsåtgärder och är därför förenlig med artikel 52 i stadgan om de grundläggande rättigheterna. (18)Rekonstruktionsplanering är en nyckelkomponent i effektiv rekonstruktion. Myndigheterna bör ha all nödvändig information för att kunna planera hur ett instituts eller en multinationell koncerns nyckelverksamheter ska kunna skiljas från resten av affärsverksamheten och överlåtas, för att trygga att dessa kan bevaras och fortsättas. Kravet på att ta fram en rekonstruktionsplan bör dock förenklas och vara anpassat till institutets eller koncernens systemvikt. (19)Rekonstruktionsmyndigheter bör ha befogenhet att kräva att instituts eller koncerners struktur och organisation ändras, för att undanröja praktiska hinder för tillämpningen av rekonstruktionsverktyg och säkerställa att berörda företagsenheter kan rekonstrueras. Alla instituts potentiella systempåverkan gör det viktigt att myndigheterna har möjlighet att rekonstruera vilka institut som helst för att bevara den finansiella stabiliteten. Av hänsyn till rätten till näringsfrihet enligt artikel 16 i stadgan om de grundläggande rättigheterna, bör myndigheternas bestämmanderätt begränsas till vad som är nödvändigt för att förenkla institutets struktur och drift och därmed underlätta dess rekonstruktion. Alla åtgärder som vidtas i detta syfte bör vara förenliga med unionslagstiftningen. Åtgärder bör varken direkt eller indirekt vara nationellt diskriminerande och bör ytterst motiveras av allmänintresset av finansiell stabilitet. För att avgöra om en åtgärd varit motiverad av allmänintresset, bör rekonstruktionsmyndigheter med detta för ögonen kunna uppnå sina rekonstruktionsmål utan att möta hinder vid användningen av rekonstruktionsverktyg eller utövandet av sina befogenheter. Dessutom bör en åtgärd inte gå utöver vad som är absolut nödvändigt för att uppnå målen. Vid övervägandet av vilka åtgärder som ska vidtas, bör rekonstruktionsmyndigheter beakta varningar och rekommendationer från Europeiska systemrisknämnden, inrättad genom Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1092/2010 av den 24 november 2010 om makrotillsyn av det finansiella systemet på EU-nivå och om inrättande av en europeisk systemrisknämnd. (20)Insatser för att åtgärda eller undanröja hinder för ett instituts eller en koncerns rekonstruktion bör inte hindra dessa från att utöva sin etableringsfrihet enligt fördraget om Europeiska unionens funktionssätt. (21)Återhämtnings- och rekonstruktionsplaner bör inte förutsätta tillgång till extraordinärt offentligt finansiellt stöd eller utsätta skattebetalarna för risker för förluster. Tillgång till centralbankers likviditetsfaciliteter, inklusive akut sådana, bör inte betraktas som extraordinärt offentligt finansiellt stöd i följande fall: om institutet är solvent när de likvida medlen tillhandahålls och de inte ingår i ett större stödpaket, om faciliteten helt omfattas av säkerheter med värdeminskningsavdrag (”haircuts”) med avseende på facilitetens kvalitet och marknadsvärde, om centralbanken tar ut en straffränta av stödmottagaren, om åtgärden vidtas på centralbankens eget initiativ och i synnerhet inte stöds av någon statlig motgaranti. (22)Finansiellt stöd från en företagsenhet i en multinationell koncern till en annan omfattas för närvarande av en rad begränsningar enligt medlemsstaternas lagstiftning. Syftet med dessa är att skydda varje företagsenhets borgenärer och aktieägare. Emellertid tar de ingen hänsyn till företagsenheternas ömsesidiga beroende inom en viss koncern eller till koncernintresset. Internationellt sett har begreppet koncernintresse utvecklats bara i vissa nationella rättssystem, genom rättspraxis eller rättsregler Utöver varje enskild företagsenhets intresse beaktas med detta begrepp det indirekta intresse som varje företagsenhet i en koncern har av hela koncernens framgång. Emellertid skiljer sig begreppet åt mellan medlemsstaterna och det erbjuder inte nödvändig rättslig förutsebarhet. Det är därför lämpligt att uppställa villkor för finansiellt stöd mellan företagsenheter i multinationella bankkoncerner, för säkerställande av hela koncernens finansiella stabilitet. Finansiellt stöd mellan koncernföretag bör vara frivilligt. Det är lämpligt att medlemsstaterna inte direkt eller indirekt förenar utövandet av etableringsrätten med villkor om att det finns ett avtal om finansiellt stöd. (23)För bevarad finansiell stabilitet är det viktigt att behöriga myndigheter kan åtgärda ett instituts försämrade finansiella och ekonomiska situation, innan detta når en punkt där myndigheterna inte har något annat alternativ än att rekonstruera det. I detta syfte bör behöriga myndigheter ges befogenheter att ingripa tidigt, inklusive befogenheten att ersätta ett instituts ledning med en särskild förvaltare. Detta skulle vara ett sätt att påverka institutet att vidta åtgärder för att sanera sina finanser och/eller reorganisera sin affärsverksamhet för tidigt tryggande av dess bärkraft. Den särskilde förvaltarens uppgift bör vara att vidta alla nödvändiga åtgärder och verka för lösningar som återställer institutets finansiella ställning. Tillsättandet av den särskilde förvaltaren får dock inte inkräkta på aktieägarnas eller ägarnas rättigheter eller avvika från formella förfarandekrav som fastställs i unionens eller medlemsstaternas bolagsrättsliga lagstiftning och bör följa unionens eller medlemsstaternas internationella skyldigheter när det gäller investeringsskydd. Befogenheter att tidigt ingripa bör även inbegripa de som redan anges i Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/48/EG av den 14 juni 2006 om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut för andra fall än tidigt ingripande och fall där det anses nödvändigt att återställa ett instituts finanser. (24)Rekonstruktionsramen bör sörja för att finansinstitut träder i rekonstruktion i tid, innan det är insolvent och innan hela kapitalbasen förbrukats. Rekonstruktion bör inledas, när ett företag inte längre är, eller sannolikt inte längre kommer att vara, bärkraftigt och andra åtgärder för att förhindra obestånd har visat sig vara otillräckliga. Det faktum att ett institut inte uppfyller villkoren för auktorisation bör i sig inte motivera att det träder i rekonstruktion, särskilt om institutet fortfarande är, eller sannolikt är, bärkraftigt. Ett institut bör anses vara på obestånd, eller sannolikt komma att komma på obestånd, när det bryter mot eller sannolikt kommer att bryta mot kapitalkraven för fortsatt auktorisation, eftersom det har uppstått eller sannolikt kommer att uppstå förluster som kommer att förbruka hela eller nästan hela dess kapitalbas, när institutets tillgångar understiger eller kommer att understiga dess skulder, när institutet är eller kommer att vara oförmöget att betala sina skulder när de förfaller till betalning, eller när institutet kräver extraordinärt offentligt finansiellt stöd. Behovet av ett brådskande likviditetsstöd från en centralbank bör inte i sig vara ett villkor som nöjaktigt visar att ett institut på kort sikt är eller kommer att bli oförmöget att betala sina skulder när de förfaller till betalning. För att bevara den finansiella stabiliteten, bland annat vid systembetingad likviditetsbrist, bör statliga garantier för centralbankers likviditetsfaciliteter eller statliga garantier för nyligen emitterade skulder inte utlösa rekonstruktion, förutsatt att ett antal villkor är uppfyllda. Särskilt bör de statliga garantiåtgärderna godkännas enligt regelverket om statligt stöd och bör inte vara en del av ett större stödpaket, och användningen av garantiåtgärderna bör vara strikt tidsbegränsad. I båda fallen måste banken vara solvent. (25)Rekonstruktionsmyndigheternas befogenheter bör även tillämpas på holdingföretag, om holdingföretaget är på obestånd eller på väg att bli det och även ett dotterföretag är på obestånd eller på väg att bli det. Dessutom bör rekonstruktionsmyndigheternas befogenheter också omfatta holdingföretaget, om ett eller flera kreditinstitut eller värdepappersföretag som är dess dotterbolag uppfyller villkoren för rekonstruktion och verktygen och befogenheterna för detta måste tillämpas på holdingföretaget för att kunna rekonstruera ett eller flera av dess dotterbolag eller rekonstruera hela koncernen. Detta gäller även om holdingföretaget inte är på obestånd eller sannolikt kommer att komma på obestånd. (26)Om ett institut är eller sannolikt kommer att komma på obestånd, bör nationella myndigheter ha en harmoniserad minsta uppsättning verktyg och befogenheter för rekonstruktion. Användningen bör regleras av allmänna villkor, syften och allmänna principer. När rekonstruktionsmyndigheten har fattat beslutet om att institutet ska bli föremål för rekonstruktion, bör normala insolvensförfaranden inte komma ifråga. Medlemsstaterna bör kunna ge rekonstruktionsmyndigheterna befogenheter och verktyg utöver dem som de har enligt detta direktiv. Användningen av dessa kompletterande verktyg och befogenheter bör emellertid följa principerna och målen för rekonstruktion enligt detta direktiv. Särskilt bör användningen av sådana verktyg eller befogenheter inte inkräkta på en effektiv rekonstruktion av gränsöverskridande koncerner och bör säkerställa att aktieägare bär förluster. (27)För att undvika överdrivet risktagande bör alla insolventa institut, oberoende av storlek och beroendeförhållanden, kunna utträda från marknaden utan att detta leder till systemstörningar. Ett institut på obestånd bör i princip avvecklas enligt normala insolvensförfaranden. Emellertid kan avveckling enligt sådana normala förfaranden äventyra den finansiella stabiliteten, tillhandahållandet av vitala tjänster och inverka på insättarskyddet. I sådana fall ligger användning av rekonstruktionsverktyg i det allmänna intresset. Målet med rekonstruktion bör därför vara att säkerställa fortsatta vitala finansiella tjänster, värna om det finansiella systemets stabilitet, skydda insättarna och begränsa överdrivet risktagande genom att minimera att institut på obestånd förlitar sig på offentligt finansiellt stöd. (28)Det bör alltid övervägas att ett institut på obestånd avvecklas genom normala insolvensförfaranden, innan beslut fattas om att driva institutet vidare. Ett insolvent institut bör i största möjliga utsträckning drivas vidare med användning av privata medel.Detta kan antingen ske genom försäljning till eller sammanslagning med en privat köpare, genom att institutets skulder skrivs ned eller dess skulder omvandlas till aktier för en rekapitalisering. (29)När rekonstruktionsmyndigheter använder rekonstruktionsverktyg och utövar rekonstruktionsbefogenheter bör de tillse att aktieägare och borgenärer bär en rimlig del av förlusterna, att ledningen byts ut, att institutets rekonstruktionskostnader minimeras och att alla borgenärer med samma förmånsrätt behandlas lika. När användningen av rekonstruktionsverktyg även inbegriper beviljande av statligt stöd, bör ingripandena bedömas i enlighet med de relevanta bestämmelserna om statligt stöd. Statligt stöd kan bland annat förekomma, om rekonstruktions- eller insättningsgarantimedel används för att bistå rekonstruktionen av institut på obestånd. (30)Begränsandet av aktieägares och borgenärers rättigheter bör följa artikel 52 i stadgan om de grundläggande rättigheterna. Rekonstruktionsverktyg bör därför bara tillämpas på de institut som är eller sannolikt kommer att komma på obestånd, och bara om det är nödvändigt för att tillgodose det allmänna intresset av finansiell stabilitet. I synnerhet bör rekonstruktionsverktyg tillämpas om institutet inte kan avvecklas genom normala insolvensförfaranden och utan att destabilisera det finansiella systemet, om åtgärderna krävs för att trygga en snabb överlåtelse och upprätthålla systemviktiga funktioner, och om det inte finns några rimliga utsikter till andra alternativa privata lösningar, inklusive kapitaltillskott från befintliga aktieägare eller någon tredje part, tillräckligt för att återställa institutets bärkraft.

(31)Inskränkandet av äganderätten bör inte vara oproportionerligt. Påverkas följaktligen aktieägare och borgenärer, bör de inte drabbas av större förluster än vad de skulle ha burit om institutet hade avvecklats vid den tidpunkt då rekonstruktionsbeslutet fattas. Om delar av tillgångarna hos ett institut under rekonstruktion överlåts till en privat köpare eller en brobank, bör institutets återstående del avvecklas genom normala insolvensförfaranden. Aktieägare och borgenärer som blir föremål för institutets avvecklingsförfaranden bör skyddas, genom att vid avvecklingen vara berättigade att för sina fordringar inte få ut mindre än vad de hade fått ut om hela institutet hade avvecklats genom normala insolvensförfaranden. (32)För att säkra aktieägares och borgenärers rätt att inte få ut mindre än vad de hade fått ut om hela institutet hade avvecklats genom normala insolvensförfaranden, bör tydliga skyldigheter fastställas för värderingen av institutets tillgångar och skulder. Det bör också ges tillräcklig tid till att korrekt uppskatta hur det skulle ha behandlats, om hela institutet hade avvecklats genom normala insolvensförfaranden. Det bör vara möjligt att inleda en sådan värdering redan under den tidiga ingripandefasen. Innan någon rekonstruktionsåtgärd vidtas, bör en uppskattning bör göras av värdet av institutets tillgångar och skulder och av hur aktieägare och borgenärer skulle ha behandlats vid normala insolvensförfaranden. Sådana värderingar bör bli föremål för rättslig prövning endast tillsammans med rekonstruktionsbeslutet. Efter att rekonstruktionsverktygen tillämpats bör det dessutom finnas en skyldighet att genomföra en efterhandsjämförelse mellan den behandling som aktieägare och borgenärer faktiskt fått och hur de skulle ha behandlats vid normala insolvensförfaranden. Om det konstateras att aktieägare och borgenärer för sina fordringar fått ut ett lägre belopp än vad de hade erhållit vid normala insolvensförfaranden, bör de ha rätt att få ut mellanskillnaden. I motsats till värderingen före rekonstruktionsåtgärden bör det vara möjligt att bestrida denna jämförelse separat från rekonstruktionsbeslutet. Medlemsstaterna bör ha frihet att besluta om förfarandet för hur utbetalning av eventuell mellanskillnad ska ske till aktieägare och borgenärer. Denna eventuella mellanskillnad bör betalas med hjälp av de finansiella arrangemang som fastställs i enlighet med detta direktiv. (33)Det är viktigt att förlusterna fastställs när institutet har kommit på obestånd. Vägledande för värderingen av sådana instituts tillgångar och skulder bör vara deras marknadsvärde när rekonstruktionsverktygen används och i den mån marknaderna fungerar väl. Vid icke fungerande marknader kan värderingen utgå från tillgångarnas och skuldernas vederbörligen motiverade långsiktiga ekonomiska värde. Det bör vara möjligt för rekonstruktionsmyndigheterna att i brådskande fall skyndsamt värdera ett sådant instituts tillgångar eller skulder. Denna värdering bör vara provisorisk och tillämpas till dess att en oberoende värdering görs. (34)Det krävs skyndsamma åtgärder för att behålla marknadens förtroende och minimera spridningseffekterna. När det har bedömts att ett institut är eller sannolikt kommer att komma på obestånd, bör rekonstruktionsmyndigheterna vidta lämpliga åtgärder utan dröjsmål. Rekonstruktionsmyndigheter bör kunna vidta rekonstruktionsåtgärder utan att först vara skyldiga att använda tidiga insatsbefogenheter, om omständigheterna för ett instituts obestånd föranleder detta, särskilt i en eventuellt brådskande situation. (35)Rekonstruktionsverktygen bör användas före eventuella offentliga kapitaltillskott eller motsvarande extraordinärt offentligt finansiellt stöd till ett institut. För finansiering av rekonstruktion bör detta emellertid inte förhindra användning av medel från insättningsgarantisystem eller rekonstruktionsmedlen. En bedömning i enlighet med relevanta bestämmelser om statligt stöd bör här ske av användning av extraordinärt offentligt ekonomiskt stöd eller rekonstruktionsmedel, inbegripet medel från insättningsgarantisystem, för att bistå rekonstruktionen av institut på obestånd. (36)Rekonstruktionsverktygen bör omfatta en försäljning av affärsverksamheten till privat köpare, inrättande av ett broinstitut, skiljande av goda och dåliga tillgångar hos institutet på obestånd samt skuldnedskrivning (”bail-in ”). (37)Om rekonstruktionsverktygen har använts för att överföra ett instituts systemviktiga tjänster eller bärkraftiga verksamhet till en företagsenhet med sunda finanser, exempelvis en privat köpare eller ett broinstitut, bör resten av verksamheten avvecklas. Detta bör ske inom en lämplig tidsram, med beaktande av behovet av att institutet på obestånd tillhandahåller tjänster eller bistår köparen eller broinstitutet vid fortsättandet av de verksamheter eller tjänster som överförts till dessa. (38)Verktyget försäljning av affärsverksamhet bör kunna ge myndigheterna möjlighet att avyttra institutet eller delar av dess verksamhet till en eller flera köpare, utan aktieägarnas medgivande. Vid tillämpningen av detta verktyg bör myndigheterna vidta åtgärder för saluföring av det institutet eller del av dess verksamhet genom ett öppet, överblickbart och icke-diskriminerande förfarande, och samtidigt eftersträva högsta möjliga försäljningspris. (39)För att skydda aktieägarnas och borgenärernas rätt att minst få ut vad de skulle fått vid ett normal insolvensförfarande, bör eventuella inkomster från en delvis överföring av tillgångarna komma institutet under rekonstruktion till godo. Vid överlåtelse av institutets samtliga aktier eller samtliga tillgångar, rättigheter och skyldigheter, bör eventuella intäkter från överföringen komma dess aktieägare till godo. Intäkterna bör beräknas netto, efter avdrag för de kostnader som uppstått genom institutets obestånd och rekonstruktionsförfarandet. (40)För att i tid genomföra försäljningen av en verksamhet och skydda den finansiella stabiliteten, bör bedömningen av köparen av ett kvalificerat innehav göras utan dröjsmål genom undantag från de tidsfrister som anges i direktiv 2006/48/EG. (41)Information beträffande saluföringen av ett institut på obestånd och förhandlingarna med potentiella köpare före tillämpningen av verktyget försäljning av affärsverksamhet är sannolikt systemviktig. För att säkerställa finansiell stabilitet är det viktigt att offentliggörandet till allmänheten av sådan information som föreskrivs i Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/6/EG av den 28 januari 2003 om insiderhandel och otillbörlig marknadspåverkan (marknadsmissbruk) får uppskjutas så länge som det krävs för att planera och organisera rekonstruktionen av institutet i enlighet med tidsfrister som tillåts enligt ordningen om marknadsmissbruk. (42)Ett broinstitut, i egenskap av ett institut som kontrolleras av rekonstruktionsmyndigheten, skulle ha som huvudsakligt syfte att säkerställa att väsentliga finansiella tjänster fortsätter att tillhandahållas kunder till det insolventa institutet och att väsentlig finansiell verksamhet fortsätter att bedrivas. Broinstitutet bör drivas som en livskraftig kontinuerlig verksamhet och antingen snarast möjligt återintroduceras på marknaden eller avvecklas om det inte är livskraftigt. (43) Verktyget avskiljande av tillgångar bör ge myndigheterna möjlighet att föra över förlustbringande eller osäkra tillgångar till en separat enhet. Detta verktyg bör bara användas i förening med andra verktyg, för att förhindra att institutet på obestånd får en otillbörlig konkurrensfördel. (44)En effektiv rekonstruktionsordning bör minimera de kostnader som drabbar skattebetalarna för rekonstruktionen av ett institut på obestånd. Den bör också säkerställa att även stora och systemviktiga institut kan omstruktureras utan att den finansiella stabiliteten äventyras. Skuldnedskrivningsverktyget uppfyller det målet genom att säkerställa att institutets aktieägare och borgenärer lider relevanta förluster och bär en lämplig del av de kostnaderna. I detta syfte har rådet för finansiell stabilitet rekommenderat att lagstadgad befogenhet att skriva ned skulder bör ingå i en rekonstruktionsram, som ett ytterligare alternativ i förening med andra rekonstruktionsverktyg. (45)För att säkerställa att rekonstruktionsmyndigheter har den tillräckliga flexibiliteten att fördela förluster till borgenärer under en rad olika omständigheter, är det lämpligt att myndigheterna i fråga kan använda skuldnedskrivningsverktyget både när syftet är att rekonstruera institutet på obestånd som en verksamhet i fortsatt drift om det finns en realistisk möjlighet att återställa institutets livskraft, och när systemviktiga tjänster överförs till ett broinstitut medan driften i institutets övriga verksamhet upphör och avvecklas. (46)Om skuldnedskrivningsverktyget används för att återställa kapitalet i institutet på obestånd för att möjliggöra fortsatt drift bör en rekonstruktion genom skuldnedskrivning alltid åtföljas av ett utbyte av ledningen och en påföljande omstrukturering av institutet och dess verksamhet på ett sätt som åtgärdar orsakerna till dess obestånd. Rekonstruktionen bör åstadkommas genom att en plan för omorganisering av verksamheten genomförs. I förekommande fall bör sådana planer vara förenliga med den omstruktureringsplan som instituten är skyldiga att inkomma med till kommissionen enligt unionens regler om statligt stöd. I synnerhet bör planen, förutom åtgärder som syftar till att återställa institutets långsiktiga lönsamhet, inkludera åtgärder för att begränsa stödet till ett minimum och för att fördela bördorna, samt åtgärder för att begränsa snedvridning av konkurrensen. (47)Det är inte lämpligt att använda skuldnedskrivningsverktyget på fordringar som är säkrade av inteckningar, panter eller på annat sätt garanterade. För att säkerställa att skuldnedskrivningsverktyget är effektivt och ändamålsenligt är det dock önskvärt att det kan tillämpas på många av skulderna utan säkerhet som möjligt. Det är dock lämpligt att skuldnedskrivningsverktyget inte används på vissa typer av skulder utan säkerhet. Med hänvisning till allmän ordning och effektiv rekonstruktion bör skuldnedskrivningsverktyget inte tillämpas på de insättningar som är skyddade enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 94/19/EG av den 30 maj 1994 om system för garanti av insättningar, på skulder gentemot anställda i institutet på obestånd eller på affärsmässiga fordringar som avser varor och tjänster som är nödvändiga för institutets löpande drift. (48)Insättare med insättningar som garanteras av insättningsgarantisystemet bör inte omfattas av tillämpningen av skuldnedskrivningsverktyg. Insättningsgarantisystemet bidrar emellertid till att finansiera rekonstruktionsprocessen i den utsträckning som det skulle ha behövt ersätta insättarna. Utövandet av skuldnedskrivningsbefogenheterna skulle säkerställa att insättare fortsätter att kunna förfoga över sina insättningar vilket är den huvudsakliga anledningen till inrättandet av insättningsgarantisystemen. Att inte förutse medverkan av de ordningarna i sådana fall skulle innebära en oberättigad fördel i förhållande till de övriga borgenärer som skulle omfattas av rekonstruktionsmyndighetens utövande av sina befogenheter. (49)Under alla omständigheter bör rekonstruktionsmyndigheter tillämpa skuldnedskrivningsverktyget så att borgenärerna behandlas lika och fordringars prioritet respekteras enligt gällande insolvenslagstiftning. Förluster bör först absorberas av kapitalbasinstrument och bör fördelas på aktieägare antingen genom indragning av aktier eller genom kraftig utspädning. Där dessa instrument inte är tillräckliga, bör efterställda skulder omvandlas eller skrivas ned. Slutligen bör skulder med hög förmånsrätt omvandlas eller nedskrivnas om de efterställda skuldklasserna har omvandlats eller skrivits ned helt. (50)För att undvika att institut strukturerar sina skulder på ett sätt som förhindrar att skuldnedskrivningsverktyget blir verkningsfullt är det lämpligt att fastställa att instituten vid varje tidpunkt bör ha ett sammanlagt belopp eget kapital, efterställda skulder och skulder med förmånsrätt som omfattas av skuldnedskrivningsverktyget uttryckt i procent av institutets totala skulderna, som inte räknas som kapitalbas enligt direktiv 2006/48/EG eller direktiv 2006/49/EG. Rekonstruktionsmyndigheter bör också kunna kräva att denna procentandel helt eller delvis består av eget kapital och efterställd skuld.

(51)Medlemsstaterna bör säkerställa att instrument som utgör primärkapitaltillskott och supplementärt kapital fullt ut tas i anspråk för att täcka förluster vid den tidpunkt då ett utfärdande institut inte längre är bärkraftigt. Följaktligen bör rekonstruktionsmyndigheterna i det läget uppmanas att skriva ned dessa instrument till hela beloppet eller konvertera dem till kapitalbasinstrument i from av stamaktier, vid den tidpunkt då institutet inte längre är bärkraftigt och innan andra rekonstruktionsåtgärder vidtas. Den tidpunkt då ett institut inte längre är bärkraftigt bör i detta sammanhang förstås som den tidpunkt då den berörda nationella myndigheten fastslår att institutet uppfyller villkoren för rekonstruktion eller den tidpunkt då myndigheten beslutar att institutet upphör att vara bärkraftigt om de kapitalinstrumenten inte skrivs ned. Det faktum att instrumenten kommer att skrivas ned eller konverteras av myndigheterna om de omständigheter som krävs enligt detta direktiv föreligger, bör anges i de villkor som reglerar instrumenten och i alla prospekt eller emissionsdokument som offentliggörs eller lämnas i förbindelse med instrumenten. (52)Skuldnedskrivningsverktyget bör, genom att det bibehåller institutet som ett rörelsedrivande institut, maximera värdet av borgenärernas fordringar, förbättra förutsebarheten på marknaden och lugna motparterna. För att lugna investerare och marknadsmotparter och för att minimera skuldnedskrivningsverktygets effekter är det nödvändigt att medge att skuldnedskrivningsverktyget inte tillämpas fram till den 1 januari 2018. (53)Rekonstruktionsmyndigheter bör ha alla rättsliga befogenheter som i olika kombinationer kan utövas när rekonstruktionsverktygen används. I dessa bör ingå befogenheter att överlåta aktier, tillgångar, rättigheter eller skulder i ett institut på obestånd till en annan enhet, som exempelvis ett annat institut eller ett broinstitut, befogenheter att skriva ned till noll eller dra in aktier, eller skriva ned eller omvandla skulder i ett institut på obestånd, befogenheten att byta ut ledningen och befogenhet för att införa en tillfällig inställning av betalningen av fordringar. Kompletterande befogenheter kan också behövas, exempelvis en befogenhet att kräva fortsatt upprätthållna bastjänster från andra delar av koncernen. (54)Det är inte nödvändigt att exakt föreskriva hur rekonstruktionsmyndigheterna bör ingripa i institutet på obestånd. Rekonstruktionsmyndigheterna bör kunna välja mellan att ta över kontroll genom en direkt intervention i institutet eller genom föreskrifter. De bör besluta med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Det förefaller inte nödvändigt att föreskriva en enhetlig modell på detta stadium för att säkerställa ett effektiv samarbete mellan medlemsstater. (55)Rekonstruktionsramen bör innehålla procedurkrav för att säkerställa att rekonstruktionsåtgärder vederbörligen meddelas och offentliggörs. Eftersom uppgifter som rekonstruktionsmyndigheter och deras yrkesmässiga rådgivare inhämtar under rekonstruktionsförfarandet sannolikt är känsliga innan rekonstruktionsbeslutet offentliggörs, bör emellertid sådana uppgifter omfattas av en effektiv sekretessordning. (56)Nationella myndigheter bör ha ytterligare befogenheter för att säkerställa att överföringen av aktier eller skuldinstrument, tillgångar, rättigheter och skulder effektivt genomförs. Befogenheterna bör inkludera befogenheten att avlägsna tredje mäns rättigheter från de överförda instrumenten och tillgångarna, befogenheten att verkställa avtal och att tillgodose kontinuitet i överenskommelser gentemot mottagaren av de överförda tillgångarna och aktierna. Emellertid bör anställdas rätt att säga upp ett anställningsavtal inte påverkas. En parts rätt att säga upp ett avtal av andra skäl än enbart att ett institut på obestånd ersätts av ett nytt institut bör inte heller påverkas. Rekonstruktionsmyndigheterna bör också ha den kompletterande befogenheten att kräva att den resterande delen av ett institut som avvecklas enligt normala insolvensförfaranden tillhandahåller tjänster som är nödvändiga för att institutet till vilket tillgångar eller aktier har överförts genom användning av verktyget försäljning av affärsverksamhet eller broinstitutverktyget ska kunna bedriva sin verksamhet. (57)I enlighet med artikel 47 i stadgan om de grundläggande rättigheterna har de berörda parterna rätt till en rättvis rättegång och till ett effektivt rättsmedel mot åtgärder som berör dem. Därför bör beslut som fattas av rekonstruktionsmyndigheterna kunna bli föremål för rättslig prövning. Eftersom detta direktiv syftar till att täcka synnerligen brådskande situationer och eftersom uppskjutandet av ett beslut av rekonstruktionsmyndigheterna skulle kunna förhindra kontinuiteten för väsentliga funktioner, är det nödvändigt att föreskriva att inlämnandet av en ansökan om omprövning och eventuella interimistiska domstolsbeslut inte kan uppskjuta verkställigheten av rekonstruktionsbesluten. För att skydda tredje män som har förvärvat tillgångar, rättigheter och skulder i institutet under rekonstruktion genom myndigheternas utövande av sina rekonstruktionsbefogenheter, och för att säkerställa stabiliteten på finansmarknaderna bör den rättsliga prövningen vidare inte påverka någon förvaltningshandling eller transaktion som ingåtts på grundval av ett ogiltigförklarat beslut. Rättsverkningar vid ett felaktigt beslut bör därför begränsas till ersättning för den skada som de berörda personerna lidit. (58)För att uppnå en effektiv rekonstruktion och för a undvika lagvalskonflikter är det väsentligt att inga normala insolvensförfaranden med avseende på institutet på obestånd inleds eller fortgår medan rekonstruktionsmyndigheten utövar sina rekonstruktionsbefogenheter eller tillämpar rekonstruktionsverktygen. Det är också lämpligt och nödvändigt att för en begränsad tidsperiod uppskjuta vissa avtalsförpliktelser, för att ge rekonstruktionsmyndigheten tid att faktiskt tillämpa rekonstruktionsverktygen. (59)För att säkerställa att rekonstruktionsmyndigheter, när de överför tillgångar och skulder till en privat köpare eller ett broinstitut, har tillräcklig tid för att identifiera avtal som behöver överföras, är det lämpligt att införa proportionella begränsningar för motparters rätt att säga upp, påskynda eller på annat sätt avsluta finansiella avtal innan överföringen görs. Sådana begränsningar är nödvändiga för att myndigheterna ska kunna få en rättvisande bild av balansräkningen för institutet på obestånd, utan de förändringar av värden och omfattning som en utbredd användning av rättigheter att säga upp avtal skulle med