MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET, EUROPAPARLAMENTET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN SAMT REGIONKOMMITTÉN - Den europeiska sysselsättningsstrategin i framtiden : En strategi för full sysselsättning och bättre arbetstillfällen åt alla

Bakgrund

1. Den europeiska sysselsättningsstrategin - en nyckelkomponent i dagordningen från Lissabon

1.1. Att tackla utmaningar på medellång och lång sikt

1.2. Instrument med inriktning på genomförande och resultat

1.3. Att säkra överensstämmelsen med andra processer

1.4. Bättre styrelseformer

2. En ny generation sysselsättningsriktlinjer

2.1. Tre övergripande mål

2.1.1. Full sysselsättning

2.1.2. Kvalitet och produktivitet i arbetet

2.1.3. Sammanhållning och en arbetsmarknad för alla

2.2. Koncentration på det viktigaste

2.2.1. Aktiva och förebyggande åtgärder för arbetslösa och personer utanför arbetskraften

2.2.2. Att göra det lönsamt att arbeta

2.2.3. Att främja företagaranda för att skapa fler och bättre arbeten

2.2.4. Att förvandla odeklarerat arbete till laglig sysselsättning

2.2.5. Att främja ett aktivt åldrande

2.2.6. Invandring

2.2.7. Att främja anpassningsförmåga på arbetsmarknaden

2.2.8. Investering in mänskliga resurser och strategier för livslångt lärande

2.2.9. Jämställdhet

2.2.10. Att stödja integrationen och bekämpa diskriminering av utsatta grupper på arbetsmarknaden

2.2.11. Åtgärder för att avlägsna regionala skillnader i sysselsättning

2.3. Genomförande och styrelseformer

2.3.1. Effektiva tjänster för genomförande

2.3.2. Ett starkt engagemang från arbetsmarknadens parter

2.3.3. Mobilisering av alla berörda parter

2.3.4. Tillräckliga ekonomiska anslag

Bilaga: Exempel på möjliga indikatorer och mål för den europeiska sysselsättningsstrategin

MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET, EUROPAPARLAMENTET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN SAMT REGIONKOMMITTÉN - Den europeiska sysselsättningsstrategin (EES) i framtiden : En strategi för full sysselsättning och bättre arbetstillfällen åt alla

Bakgrund

När man vid toppmötet om sysselsättning i Luxemburg i november 1997 lanserade en europeisk sysselsättningsstrategi på grundval av de nya bestämmelserna i avdelningen om sysselsättning i fördraget, hade man som mål att inom fem år ha nått väsentliga framsteg.

I meddelandet av den 17 juli 2002 [1] redogjordes för de fem gångna årens erfarenheter av sysselsättningsstrategin som ett led i Luxemburgprocessen, och ett antal viktiga frågeställningar för debatten om strategins framtid fastställdes.

[1] KOM(2002) 416, 17.7.2002, "Bedömning av de framsteg som gjorts under fem år av den europeiska sysselsättningsstrategin".

Meddelandet stimulerade till livlig debatt inom EU:s samtliga institutioner och ledde framför allt till en resolution från Europaparlamentet [2] samt till en gemensam ståndpunkt från Sysselsättningskommittén och Kommittén för ekonomisk politik till rådet. I debatten deltog även de europeiska arbetsmarknadsparterna och andra berörda aktörer. Under debattens gång bekräftades att den europeiska sysselsättnings strategin avsevärt bidragit till att förbättra resultaten på arbetsmarknaden, och att medlems staternas sysselsättningspolitiska strategier löpt närmare samman under den gångna femårsperioden. Likaså underströks att sysselsättningsstrategin måste revideras så att den knyts närmare till Lissabonstrategin och härigenom bättre hanterar kommande utmaningar.

[2] PE 316.370, 25.9.2002.

Kommissionen följde upp sitt meddelande om utvärderingen med ett kompletterande meddelande av den 3 september 2002 om rationalisering av den årliga samordningen av den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken [3], vilket erhöll brett stöd från EU:s institutioner mot slutet av år 2002. I november framlades så utkastet till den gemensamma rapporten om sysselsättningen [4], där kommissionen pekade ut de allmänna riktlinjerna för det fortsatta arbetet.

[3] KOM(2002) 487.

[4] KOM(2002) 621, 13.11.2002.

I syfte att kunna anta sysselsättningsriktlinjerna på grundval av den politiska vägledning som ges vid Europeiska rådets möte i vår och av det nya rationaliserade förfarandet lägger kommissionen fram detta meddelande, som innehåller en beskrivning av hur strategin skall revideras, kompletterat med exempel på nuvarande konkreta målsättningar, mätbara mål samt synpunkter och förslag till potentiella nya mål för strategin. Meddelandet kommer att ligga till grund för en öppet meningsutbyte mellan alla intresserade parter, särskilt medlemsstaterna, Europaparlamentet, organisationer som representerar arbetsmarknadens parter samt det civila samhället. Mot bakgrund av denna debatt, och med hjälp av den allmänna politiska vägledning som Europeiska rådet ger vid vårens toppmöte, kommer kommissionen att lägga fram ett formellt förslag till riktlinjer för och rekommendationer om sysselsättningspolitiken, helt i linje med de nya rationaliseringstankarna inför den övergripande uppföljningen av dagordningen från Lissabon. Detta innebär att rådet kan anta förslaget i slutet av första halvårsperioden 2003.

Detta meddelande utgör ett diskussionsunderlag. Kommissionen kommer i april 2003 att lämna in ingående förslag både till allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken och till riktlinjer för sysselsättningspolitiken. Förslagen kommer att grundas på slutsatserna från Europeiska rådets möte i vår och kommer att vara överensstämmande med varandra.

Som ett led i övergången till en mer rationell samordning av politiken presenteras meddelandet tillsammans med kommissionens sammanfattningsrapport samt rapporten om genomförande av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken och rapporten om den inre marknaden, vilka tillsammans utgör bidrag till vårens toppmöte. Medan sammanfattningsrapporten innehåller kommissionens viktigaste ärenden till Europeiska rådets möte i vår, går själva meddelandet mer utförligt in på vad dessa ärenden innebär för sysselsättningspolitiken.

1. DEN EUROPEISKA SYSSELSÄTTNINGSSTRATEGIN - EN NYCKELKOMPONENT I DAGORDNINGEN FRÅN LISSABON

Vid Europeiska rådets möte i Lissabon utformade Europeiska unionen en över gripande strategi, vars mål är långsiktig ekonomisk tillväxt, full sysselsättning, social sammanhållning och hållbar utveckling i ett kunskapsbaserat samhälle. Man är nu allmänt överens om att den europeiska sysselsättningsstrategin bör utformas som själva huvudredskapet för att inom ett utvidgat EU befästa Lissabonstrategin. Därmed kommer sysselsättningsstrategin även att bidra till ekonomisk och social samman hållning.

1.1. Att tackla utmaningar på medellång och lång sikt

Gångna reformer har medverkat till en bättre återhämtning av sysselsättningen trots den ekonomiska avmattningen. Under den tid som Luxemburgprocessen pågått har sysselsättningen ökat med mer än 10 miljoner arbetstillfällen, arbetslösheten minskat från 10,1 % till 7,4 % (vilket motsvarar 4 miljoner personer) och långtidsarbets lösheten sjunkit från 5,2 % till 3,3 %. Detta betyder att reformerna måste fortsätta och utvidgas för att man skall kunna skapa de 15 miljoner nya arbetstillfällen som behövs för att uppnå sysselsättningsmålet som uppställdes i Lissabon. Visserligen har märk bara strukturella förbättringar skett på EU:s arbetsmarknader, men betydande strukturella svagheter kvarstår och måste beslutsamt åtgärdas. Sysselsättningsnivån och arbetskraftsdeltagandet inom EU är fortfarande otillräcklig. Arbetslösheten är fortfarande hög i ett antal medlemsstater, i synnerhet bland vissa grupper, såsom ungdomar (3 miljoner utan arbete 2001), äldre arbetstagare, kvinnor och personer med särskilda svårigheter. Samtidigt har flaskhalsar uppstått inom vissa sektorer och regioner i EU. Könsklyftorna är fortfarande tydliga, såväl beträffande sysselsättning, arbetslöshet och löner som segregationen mellan olika yrken och arbetslivssektorer. Ett aktivt jämställdhetsarbete bedrivs inte i långt när alla medlemsstater. Stora skillnader inom och mellan de olika regionerna kvarstår. Man måste också vända utvecklingen så att arbetsproduktiviteten inte minskar, utan ökar.

Dessa strukturella svagheter är gemensamma för nuvarande och kommande medlemsstater, låt vara i olika hög grad. Arbetsmarknadssituationen varierar avsevärt bland kandidatländerna och de står inför verkligt stora utmaningar. För att kandidatländerna skall kunna konkurrera effektivt inom den utvidgade unionen och i den globala ekonomin måste de öka arbetskraftsutbudet för att bidra till fortsatt ekonomisk tillväxt, höja sysselsättningsintensiteten i synnerhet för män och äldre arbetstagare, trygga en smidig övergång från jordbruk och industrisektorn till tjänstesektorn utan att de regionala klyftorna ökar på medellång sikt samt öka och uppdatera kompetensen. Arbetsmarknaden har under de senaste tio åren genomgått stora förändringar i alla kandidatländerna, och den europeiska sysselsättningsstrategin kommer att behöva stödja dessa i deras strävan att hantera den ekonomiska och sociala omdaningen.

Samtidigt som den europeiska sysselsättningsstrategin tar itu med de återstående strukturella missförhållandena som kännetecknar EU:s arbetsmarknad, bör den även beakta de nya utmaningar som framtiden bär med sig.

En alldeles särskild utmaning, både i ett medellångt tidsperspektiv och på längre sikt, utgör de demografiska trenderna. Befolkningssiffrorna avslöjar en åldrande arbets styrka och en långvarig minskning av den arbetsföra befolkningen. Detta kommer förmodligen att hämma såväl utbudet av arbetskraft som den ekonomiska tillväxtpotentialen och möjligheterna till stabila sociala trygghetssystem. Följaktligen har det blivit en huvudangelägenhet att öka andelen aktiva arbetstagare [5], och man uppmärksammar alltmer vilken roll arbetstagare från länder utanför EU kan komma att spela.

[5] Se den gemensamma rapporten "Öka andelen arbetstagare och främja ett aktivt åldrande", framlagd för Europeiska rådets möte i Barcelona, antagen på basis av KOM(2002) 9 slutlig, 24.1.2002.

Globaliseringen och övergången till ett kunskapsbaserat samhälle påskyndar ytterligare den ekonomiska omstruktureringen, men innebär också risker som bortfall av kunskaper och social utslagning. Att kraftfullt styra de ekonomiska och sociala förändringarna i positiv riktning är det absolut mest angelägna för sysselsättnings politiken. En investering i mänskliga resurser är det kanske viktigaste kravet för att uppnå målet från Lissabon, nämligen att bli världens mest konkurrenskraftiga kunskapsbaserade ekonomi. Tjänstesektorns ökande andelar inom ekonomin, de snabba förändringarna inom teknologin, kunskaps- och informationssektorns ökande andelar av det samlade produktionsvärdet samt den storskaliga ekonomiska och sociala omstruktureringen talar än starkare för en dylik investering. Man investerar inte tillräckligt i mänskliga resurser i EU, och inte heller i de IT-verktyg som behövs för att höja produktiviteten och kvaliteten i arbetet.

Arbetslivet blir alltmer komplext. Människor följer inte längre regelbundna mönster i arbetslivet. Man bör nu räkna med ett flertal övergångar och växlingar, till exempel mellan skola och arbetsliv, mellan olika anställningar med varierande yrkesstatus, mellan arbete och pensionering och mellan arbete och utbildning, avbrott i karriären eller vårdnadsperioder. Det sistnämnda väcker frågan om hur män och kvinnor delar på avlönat och oavlönat arbete. Balansen mellan flexibilitet och trygghet håller på att bli ett alltmer kännbart bekymmer för en ökande andel av arbetskraften.

Den europeiska sysselsättningsstrategin måste svara på ovannämnda utmaningar med ett strukturerat handlingsprogram i nära anslutning till de ambitiösa målen från Lissabon, dvs full sysselsättning, kvalitet i arbetet ("bättre arbetstillfällen") och social integration.

Den utstakade tidsramen för den europeiska sysselsättningsstrategin till 2010, med en översyn efter halva tiden år 2006 [6], garanterar att strategin generellt överensstämmer med Lissabondagordningen. Denna översyn kommer att sammanfalla med granskningen av strukturfonderna och säkerställer sålunda överensstämmelsen och det ömsesidiga stödet mellan den politiska inriktningen och de finansiella instrumenten, särskilt Europeiska socialfonden.

[6] Se punkt 30 i slutsatserna från Barcelona.

1.2. Instrument med inriktning på genomförande och resultat

Den öppna samordningsmetoden för den europeiska sysselsättningsstrategin, som grundar sig på artikel 128 i EG-fördraget, har visat sig vara värdefull. Till följd av att Europeiska rådet i Barcelona begärde att den europeiska sysselsättningsstrategin skulle stärkas, och efter slutsatserna från rådets debatt om en rationalisering av processerna, måste det noga övervägas hur de instrument som fördraget tillhandahåller och som hittills utvecklats genom praxis kan utnyttjas på bästa tänkbara sätt.

Stabila och resultatinriktade sysselsättningsriktlinjer

Det anses nu allmänt att riktlinjerna efter de stegvis införda ändringarna alltsedan 1997 har blivit komplicerade och att de bör förenklas. I en utvidgad union där riktlinjerna kommer att tillämpas på en allt större krets aktörer, bör man genom riktlinjerna ge mer allmän vägledning och mer allmänna angreppsmetoder för sysselsättningspolitiska reformer, med angivande av vilka åtgärder som bör prioriteras och fastställande av tydliga ansvarsområden.

Rådets överenskommelse om en rationalisering understöder kommissionens önskan och förslag om en större stabilitet i riktlinjerna. Erfarenheten visar att det ofta tar lång tid att utforma, anta och genomföra viktiga arbetsmarknadspolitiska åtgärder, och ännu längre tid att påvisa deras effekt på arbetsmarknaden. Visserligen medger fördraget att nya riktlinjer utfärdas varje år, och undantag kan göras på goda grunder, men ändringar bör ändå undvikas före den planerade översynen efter halva tiden 2006.

För större effektivitet krävs dessutom mer resultatinriktade riktlinjer, med mindre betoning på vilka metoder som används samt en klarare definition av de resultat som bör uppnås, om möjligt på grundval av lämpliga mätbara mål.

Skräddarsydd politisk vägledning med hjälp av rekommendationer

De sysselsättningspolitiska rekommendationerna har ända sedan de infördes 2000 visat sig vara effektiva när det gäller att upprätthålla drivkraften bakom de politiska reformerna. I takt med den ökande mångfalden inom EU och i och med att riktlinjer blir mer resultatinriktade kommer rekommendationerna att bli allt viktigare. De medger en differentierad utveckling av politiken i de olika medlemsstaterna, alltefter vars och ens situation, och gör det möjligt att inrikta sig på praktiskt genomförande i enlighet med rationaliseringstänkandet. Rekommendationerna kommer att ses över en gång om året och kan komma att uppdateras vid behov om och när det visar sig att den ekonomiska och sociala utvecklingen eller politiken ändras i något land.

Genomförande med hjälp av nationella handlingsplaner står i centrum

De nationella handlingsplanerna har föreskrivits i fördraget och bör även i fortsättningen ligga till grund för en effektiv rapportering om hur sysselsättnings riktlinjerna genomförs, som en fristående del av det nationella genomförandet. De nationella handlingsplanerna har visat sig vara det kanske viktigaste redskapet för en multilateral uppföljning av hur den europeiska sysselsättningsstrategin omsätts i praktiken. De nationella handlingsplanerna skall innehålla väsentlig information om ett flertal områden, bland annat om de viktigaste beståndsdelarna i den politik som utformats på grundval av riktlinjerna, verkan av de åtgärder som tidigare vidtagits, uppföljningen av rekommendationerna, framstegen i förhållande till de angivna målen, nya politiska mål och initiativ samt om budgeteringen, i synnerhet med avseende på Europeiska socialfonden.

Att riktlinjerna får en viss stabilitet kommer att underlätta rapporteringen och i motsvarande mån minska redovisningsbördan för medlemsstaterna.

Den gemensamma rapporten om sysselsättningen

I fördraget föreskrivs det att den gemensamma rapporten om sysselsättningen skall utgöra grunden för Europeiska rådets slutsatser om sysselsättningssituationen. Enligt det rationaliserade tillvägagångssättet kommer denna rapport att utgöra rådets (sysselsättning och socialpolitik, hälso- och sjukvård samt konsumentfrågor) bidrag till Europeiska rådets möte i vår, och den kommer att innehålla centrala politiska budskap om sysselsättnings- och arbetsmarknadsfrågor.

Utvärdering och ömsesidigt erfarenhetsutbyte - grunden för fortsatt arbete

Den europeiska sysselsättningsstrategins positiva mervärde är nära knutet till förmågan att främja det ömsesidiga utbytet och utveckla en utvärderingskultur för att förbättra kvaliteten på handlingsprogram och vidtagna åtgärder. Programmet för ömsesidig granskning [7] har visat sig vara ett värdefullt redskap i detta avseende och kommer i fortsättningen att underlätta överföring av expertkunskaper mellan nuvarande och kommande medlemsstater. Det bör betraktas som en nyckelkomponent i den europeiska sysselsättningsstrategin, och en större spridning av resultaten av programmet är önskvärd.

[7] http://peerreview.almp.org

På grundval av erfarenheterna från den omfattande utvärdering av den europeiska sysselsättningsstrategin som gjordes av kommissionen och medlemsstaterna 2001-2002 bör en fortlöpande utvärdering utvecklas såväl på nationell nivå som på unionsnivå. Det nya programmet för stödåtgärder inom sysselsättningsområdet [8] bör utnyttjas till stöd för lämpliga projekt.

[8] Beslut nr 1145/2002/EG, 10.6.2002.

Indikatorer är viktiga vid utvärderingen av de nationella sysselsättningsåtgärderna och av resultaten på den europeiska arbetsmarknaden. De måste underbyggas med tillförlitlig statistik och samordnad information. Medlemsstaterna bör satsa på att samla in erforderliga data. Den nyligen inrättade arbetsmarknadspolitiska databasen [9] kommer att bli ett värdefullt styrinstrument för framtida riktlinjer.

[9] Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer, 2001. Kat.nr. KS-36-01-920-EN-N.

1.3. Att säkra överensstämmelsen med andra processer

Den viktigaste angelägenheten för den europeiska sysselsättningsstrategin i framtiden är få till stånd en bättre överensstämmelse mellan närliggande politiska samordningsprocesser - både i fråga om väletablerade processer som grundar sig på fördraget, vilket är fallet med de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, och om nya processer inom andra områden som allmän och yrkesinriktad utbildning, företagaranda, social integration, pensioner och invandring.

Den nyligen gjorda överenskommelsen om en rationalisering [10] ger en god grund för starkare samstämmighet och överensstämmelse mellan den europeiska sysselsättningsstrategin och de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. I överenskommelsen bekräftas att de allmänna riktlinjerna utgör ett övergripande samordningsinstrument för den ekonomiska politiken samt att sysselsättnings riktlinjerna spelar en huvudroll då det gäller att styra och se till att samordna de sysselsättningspolitiska prioriteringar som medlemsstaterna bör gå med på.

[10] Rapport antagen av rådet (sysselsättning och socialpolitik, hälso- och sjukvård samt konsumentfrågor) och rådet (ekonomiska och finansiella frågor) den 3.12.2002 om Rationalisering av den årliga samordningen av den ekonomiska politiken och sysselsättningspolitiken.

Den 3 december 2002 bekräftade rådet att ett av de viktigaste målen i strategin för social integration var att underlätta deltagandet på arbetsmarknaden för dem som vill och kan arbeta, vilket skulle eftersträvas inom ramen för den europeiska sysselsättningsstrategin. Medan den öppna samordningsmetoden har en betydligt bredare användning när det gäller integration än när det gäller sysselsättning och arbetsmarknad är syftet för de båda strategierna detsamma på detta område, varför de bör vara intimt samordnade.

Likaså finns en betydande växelverkan mellan den europeiska sysselsättningsstrategin och den öppna samordningsmetoden för pensioner, där medlemsstaterna kommit överens om ett antal gemensamma mål och en ram för samarbete kring de politiska strategierna för att kunna erbjuda tillräckliga och stabila pensioner, trots den åldrande befolkningen. Viktiga aspekter av medlemsstaternas strategier för de framtida pensionerna faller alltså under de allmänna målen för den europeiska sysselsättningsstrategin.

I juni 2002 meddelade Europeiska rådet att man målmedvetet skulle påskynda utvecklingen av en gemensam invandringspolitik för EU. Invandringen kommer att bli ett allt viktigare redskap för EU när det gäller att hantera de följder som befolkningens åldrande får för sysselsättningen och den ekonomiska tillväxten, och därför måste man se till att invandringspolitiken i högre grad samordnas med den europeiska sysselsättningsstrategin.

1.4. Bättre styrelseformer

Ända från början har den europeiska sysselsättningsstrategin varit en öppen process. Vid det extra mötet om sysselsättning i Luxemburg i november 1997 vädjade Europeiska rådet till alla aktörer - medlemsstater, regioner, arbetsmarknadens parter, gemenskapsinstitutioner - "att ta till vara den enastående möjlighet som erbjuds i dag att vända utvecklingen genom att ansluta sig till det nya enhetliga och beslutsamma tillvägagångssätt som definieras av Europeiska rådet...". Budskapet har därefter bekräftats vid ett stort antal av Europeiska rådets möten. I vitboken om styrelseformerna konstaterades det att den öppna samordningsmetoden var en positiv innovation, som kan bidra till ett nytt system med ett mer effektivt, ändamålsenligt och demokratiskt styrelsesätt inom Europeiska unionen.

För ett kraftfullt och hållbart genomförande av den europeiska sysselsättningsstrategin fordras att allmänheten i högre grad uppmärksammas på den, och att dess synlighet förbättras. I enlighet med kommissionens principer om miniminormer för samråd bör alla berörda aktörer uppmuntras att delta, inte endast för att få till stånd effektivare utveckling och genomförande av olika politiska åtgärder utan även för en förbättrad styrning av processen, vilket skulle bidra till att den europeiska sysselsättningsstrategins mål integreras smidigare inom de nationella politiska programmens ramverk. Därför krävs en ytterligare utveckling av den europeiska sysselsättningsstrategins territoriella dimension, både på regional och lokal nivå, genom en kombination av olika politiska strategier som baseras på ett partnerskapstänkande, en aktivering av samhällets olika organisationer för att berika och utveckla de politiska åtgärderna samt ett starkare engagemang i processen från parlamentens sida. Dessutom avser kommissionen att förstärka trepartssamtalen (mellan regering och arbetsmarknadsparter) om sysselsättningen.

2. EN NY GENERATION SYSSELSÄTTNINGSRIKTLINJER

Den nya generationen sysselsättningsriktlinjer kommer att avspegla ovan nämnda principer. En omstrukturering - vid vilken man frångår nuvarande övergripande mål och detaljerade riktlinjer inom ramen för de fyra pelarna - förefaller nödvändig med hänsyn till behovet att beakta de nya utmaningar EU står inför samt att förenkla förfarandena. Utan att i förtid döma utformningen av de framtida riktlinjerna kan man dock anta att följande aspekter måste beaktas:

- Tre övergripande mål med hänsyn till den balans som eftersträvas i dagordningen från Lissabon.

- Starkare betoning på genomförande och styrelseformer för den europeiska sysselsättningsstrategin.

- Fastställande av ett begränsat antal prioriteringar.

- Budskap med tydlig adress till arbetsmarknadens parter.

- Fastställande av lämpliga, mätbara mål.

Fastställandet av mätbara mål har varit en av de största framgångarna med den europeiska sysselsättningsstrategin. I och med revideringen av strategin kommer man att införa mer resultatinriktade riktlinjer och målen måste justeras i enlighet med detta. De mätbara målen bör underbygga såväl de tre övergripande målen som de nedan angivna, särskilt prioriterade åtgärderna. I bilagan anges exempel på områden och indikatorer som kan omfattas av dessa mätbara mål, som i flera fall redan fastställts på EU-nivå. Tanken är att de skall kunna diskuteras innan kommissionen lägger fram sitt formella förslag till riktlinjer.

2.1. Tre övergripande mål

Syftet med de framtida riktlinjerna är att bibehålla drivkraften bakom struktur reformerna på arbetsmarknaden som ett led i strategin att främja och hantera förändringarna i både nuvarande och framtida medlemsstater. Det nya förslaget till riktlinjer kommer att återspegla den politiska balans som eftersträvas i dagordningen från Lissabon och kommer att främja tre mål, som kompletterar och understöder varandra.

2.1.1. Full sysselsättning

Genom att höja sysselsättningsnivån så att den närmar sig de mål som fastställdes i Lissabon och Stockholm kan målet full sysselsättning uppnås, vilket är helt avgörande för EU:s ekonomiska tillväxt och för de sociala trygghets systemens stabilitet. Den gemensamma rapporten om sysselsättningen 2002 visade att medlemsstaterna, trots att de arbetar allt mer strategiskt för att uppnå målen (genom att bättre kartlägga tänkbara arbetskraftsreserver och undersöka möjligheterna till allsidiga politiska åtgärder) måste anstränga sig ytterligare om de skall kunna skapa full sysselsättning, särskilt mot bakgrund av de osäkra ekonomiska förhållandena.

De mål som fastställdes i Lissabon och Stockholm för den totala sysselsättningen (i genomsnitt 67 % år 2005 och 70% år 2010 i EU), för kvinnors sysselsättning (57 % respektive 60 %) och för äldre arbetstagares sysselsättning (50 % år 2010) bildar därför utgångspunkten för riktlinjerna. Medlemsstaterna har uppmanats att fastställa egna mål för sysselsättningen. Högre sysselsättning och ekonomisk tillväxt måste dessutom underbyggas av ett ökat arbetskraftsutbud.

För att öka sysselsättningen och arbetskraftsdeltagandet behövs brett anlagda politiska program med åtgärder som riktas både till arbetsgivare och arbetstagare. Även andra gemenskapsåtgärder och nationella politiska åtgärder är av vikt i detta sammanhang, i synnerhet sådana som påverkar det makroekonomiska klimatet och den allmänna sysselsättningsskapande miljön.

2.1.2. Kvalitet och produktivitet i arbetet

I dagordningen från Lissabon efterlyses fler och bättre arbetstillfällen, och den europeiska sysselsättningsstrategin bör återspegla detta tvåfaldiga synsätt. Kvalitet tillhör själva kärnan i den europeiska sociala modellen och rymmer ett antal aspekter, vilket slogs fast vid Europeiska rådets möte i Laeken i slutet av 2001. Kvalitetsbegreppet innefattar i synnerhet tillfredsställande lön och arbetsvillkor, hälsa och säkerhet på arbetsplatsen, möjligheter till flexibel organisation av arbetet, flexibla arbetstidsarrangemang samt en balans mellan flexibilitet och trygghet.

Kvaliteten på de arbeten som erbjuds har sin betydelse för huruvida man ger sig ut på arbetsmarknaden, men också huruvida man stannar kvar i en anställning eller i arbetskraften, vilket påpekades i rådets och kommissionens gemensamma rapport "Öka andelen arbetstagare och främja ett aktivt åldrande", som lades fram för Europeiska rådet i Barcelona. Förskjutningen mot arbeten av högre kvalitet är nära relaterad till utvecklingen mot en kunskapsbaserad ekonomi. Det finns tydliga tecken på att merparten av alla nyligen tillkomna arbetstillfällen har uppstått i kunskapsintensiva sektorer med hög yrkeskvalificering. Kvalitet är också nära relaterat till produktivitet och kan alltså på ett avgörande sätt bidra till ökad konkurrenskraft för EU.

Det är mycket viktigt att man ägnar stor uppmärksamhet åt att öka produktiviteten, särskilt genom fortsatta investeringar i mänskligt kapital, teknologi och arbetsorganisation.

2.1.3. Sammanhållning och en arbetsmarknad för alla

En minskning av arbetslösheten och av de återstående socioekonomiska och regionala skillnaderna vad gäller tillträde till arbetsmarknaden, är både en jämställdhetsfråga och en fråga om slagkraften hos den europeiska sysselsättningsstrategin.

Tillgång till arbete, garanterade möjligheter att tillägna sig de nödvändiga kunskaperna för att komma in och stanna kvar på arbetsmarknaden (särskilt med beaktande av den ökande användningen av data- och informationsteknik och utvecklingen mot ett kunskapsbaserat samhälle), samt möjlighet att göra karriär såväl i fråga om lön som meriter, utgör viktiga faktorer för social integration. Ett samlat grepp på utsatta individers problem kräver att man tar itu inte bara med arbetslösheten, utan också med problemet med de många personer som är utanför arbetskraften men som önskar sig arbete. De långtidsarbetslösa (omkring 5,5 miljoner 2001) utgör en grupp som löper stor risk att slås ut i samhället. Sammantaget hade EU, om man i siffran inbegriper både arbetslösa och personer utanför arbetskraften som vill arbeta, en outnyttjad arbetsreserv om gott och väl 23 miljoner människor år 2001. Enbart personer med funktionshinder utgör 38 miljoner inom EU, och av dessa har endast 46 % med lindriga eller medelsvåra funktionshinder och 24 % med svårare funktionshinder ett arbete. Nu när EU lanserar Europeiska handikappåret 2003 är det av yttersta vikt att urskilja och erkänna vilka svårigheter de här grupperna har vad gäller att få tillträde till och stanna kvar på arbetsmarknaden samt att beslutsamt vidta åtgärder för ett bättre utnyttjande av sysselsättnings potentialen bland människor med funktionshinder.

Ofta är uteslutning från eller begränsat tillträde till arbetsmarknaden ett tydligt regionalt och platsanknutet fenomen. Många nuvarande och framtida medlemsstater uppvisar stora regionala skillnader beträffande sysselsättning och arbetslöshet. Vissa områden på landsbygden och i städerna lider av särskilt kraftig arbetslöshet eller har stor andel utanför arbetskraften. Den europeiska sysselsättningsstrategin bör ta itu med dylika skillnader och verka för ekonomisk och social sammanhållning.

2.2. Koncentration på det viktigaste

Med hänsyn till utvärderingen av den europeiska sysselsättningsstrategins första femårsperiod samt de senaste månadernas debatt om dess framtida utformning, finner kommissionen att följande områden, som stöder tre övergripande mål som anges ovan, är mest relevanta när det gäller de nya riktlinjerna. En del specifika förslag, som grundar sig på erfarenheterna av den europeiska sysselsättningsstrategin, redovisas under vart och ett av de prioriteringsområden som skall diskuteras och behandlas innan kommissionens formella förslag till sysselsättningsriktlinjer läggs fram.

2.2.1. Aktiva och förebyggande åtgärder för arbetslösa och personer utanför arbetskraften

Den europeiska sysselsättningsstrategins kanske mest betydelsefulla effekt hittills består i att alla medlemsstaterna antingen stärkt eller också infört förebyggande och aktiva åtgärder för dem som saknar arbete. En förebyggande och aktiverande strategi är av största vikt med tanke på den ekonomiska nedgången och de omfattande omstruktureringarna.

Denna strategi bör befästas, med målet att minska långtidsarbetslösheten till ett minimum. Att erbjuda rätt uppgift till rätt person i rätt tid kunde vara ledstjärnan i detta avseende. Utgångspunkten för en dylik strategi skulle vara att tidigt fastställa behovet hos den enskilde arbetssökanden och att på ett tidigt stadium utforma en personlig handlingsplan för en varaktig integrering på arbetsmarknaden.

Man skulle kunna ställa högre krav när det gäller att erbjuda aktiva åtgärder för arbetssökande. Eftersom de flesta medlemsstater redan överskridit det nuvarande aktiveringsmålet på 20 % och eftersom man ännu måste uppnå bättre resultat när det gäller att integrera arbetslösa på arbetsmarknaden kunde målen sättas betydligt högre. Parallellt med detta kunde man ha en starkare inriktning på kvaliteten i de olika handlingsprogrammen, på effektiv integrering på arbetsmarknaden av nuvarande bidragstagare samt på större kostnadseffektivitet på grundval av vad man hittills lärt av utvärderingarna. Att erbjuda aktiva åtgärder för alla som inte arbetar men önskar träda in på arbetsmarknaden igen, vare sig de är registrerade som arbetslösa eller inte, borde prioriteras högre med tanke på behovet av att öka arbetskraftsdeltagandet. Likaså kunde personer som för närvarande har anställning men riskerar att förlora den ägnas större uppmärksamhet.

Den förebyggande och aktiverande politiken förväntas ha mycket positiva effekter och bland annat leda till mindre ungdomsarbetslöshet och långtidsarbetslöshet.

2.2.2. Att göra det lönsamt att arbeta

Systemet med ekonomiska incitament är en av de faktorer som har störst betydelse för deltagande på arbetsmarknaden, och detta har varit en viktig faktor både i sysselsättningsriktlinjerna och i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Förhållandet mellan den inkomst ett arbete ger - bestämt av både lönenivå och skattetryck - vägt mot inkomsten som arbetslös eller utanför arbetskraften är avgörande för beslutet att träda in på och stanna kvar på arbetsmarknaden. Målet att göra det lönsamt att arbeta bör eftersträvas både med tanke på den arbetssökande och på arbetsgivaren. I enlighet med rekommendationerna i den gemensamma rapporten om att öka arbetskraftsdeltagandet behövs en systematisk översyn av skatte- och bidragssystemen i syfte att få bort arbetslöshet och fattigdomsfällor, att uppmuntra kvinnor att träda ut på, stanna kvar på eller återvända till arbetsmarknaden efter att ha varit borta under en tid, samt att få äldre arbetstagare att arbeta längre.

Därutöver borde skatterna på arbete, i synnerhet för lågutbildade, vara sådana att odeklarerat arbete inte framstår som något attraktivt alternativ och att skapandet av nya arbetstillfällen uppmuntras.

2.2.3. Att främja företagaranda för att skapa fler och bättre arbeten

Innovationer och företagaranda är viktiga drivkrafter för ökad konkurrenskraft, tillväxt och skapande av nya långsiktiga arbeten med högre produktivitet och av bättre kvalitet. Ett främjande av företagarandan bygger på ett brett utbud av politiska åtgärder, som främst bör omfatta ett smidigare regelverk och administrativt ramverk, tillgång till utbildad arbetskraft, främjande av en mer positiv inställning till företagande och ledning av företag, ett stödjande ekonomiskt klimat, väl fungerande varu- och arbetsmarknader samt gynnsamma villkor för forskning och utveckling.

Om man skall kunna rationalisera samordningen av sysselsättningsstrategin med andra processer som är aktuella i sammanhanget och övergå till enklare, mer resultatinriktade riktlinjer kan det behövas ett stramare, mer fokuserat angreppssätt, där man koncentrerar sig på de aspekter som är direkt relaterade till det mänskliga kapitalet och möjligheten att skapa arbetstillfällen genom etablering av nya företag. Man kunde till exempel ägna uppmärksamhet åt att förbättra medvetenheten om att företagande är en karriärmöjlighet och att bygga upp ledarförmågan hos nuvarande och kommande företagare genom hela utbildningssystemet för att stödja etableringen och utveckling av företag, kvinnligt företagande samt initiativ från ungdomar och arbetslösa eller personer utanför arbetskraften att starta affärsverksamhet, undanröja administrativa, skattemässiga eller andra ekonomiska hinder för nyanställningar av personal, höja företagens medvetenhet om sitt sociala ansvar (grönbok om företagens sociala ansvar), ge stöd till företag för att underlätta förbättringar i arbetsorganisation och arbetsförhållanden, bland annat när det gäller att införa ny teknik. Detta kan till exempel ske med hjälp av lämplig information och rådgivning.

2.2.4. Att förvandla odeklarerat arbete till laglig sysselsättning

Odeklarerat arbete förekommer i varierande grad i alla medlemsstater och inbegriper vanligen tjänster med låg arbetskvalitet och ringa eller ingen säkerhet för arbets tagarna, bland vilka en del är illegala invandrare. Odeklarerat arbete underminerar finansieringen av de sociala trygghetssystemen och den offentliga tjänstesektorn och gör dem omöjliga att driva.

För att hantera odeklarerat arbete krävs en blandning av förebyggande åtgärder och regelrätta sanktioner. Man kunde främja sådana politiska initiativ som leder till en förenkling av lagstiftning och andra förfaranden, ökad medvetenhet hos allmänheten om den negativa effekten av odeklarerat arbete och den grå ekonomin, informationsutbyte och ökad kommunikation, samarbete mellan berörda myndigheter, en sänkning av skattetrycket på arbete, effektiva kontroll- och sanktionsmedel samt ett fullständigt genomförande av strategin mot olaglig invandring [11].

[11] Antagen av rådet den 28 februari 2002 (EGT C 142, 14.6.2002).

Absolut avgörande är att medlemsstaterna förbättrar insamlandet av data och kontrollerar framstegen på detta område samt att de utvärderar effekten av de politiska initiativen.

2.2.5. Att främja ett aktivt åldrande

Att nå Stockholmsmålet, det vill säga en sysselsättning på 50 % för äldre arbetstagare (55-64-åringar) före 2010, och Barcelonamålet att höja den genomsnittliga åldern då man slutar arbeta inom EU med fem år före 2010 utgör stora och viktiga utmaningar för EU och medlemsstaterna. Enligt den gemensamma rapporten om att öka andelen arbetstagare och främja ett aktivt åldrande [12] kräver detta en aktivt förebyggande politik som tydligt struktureras kring viktiga mål, såsom att skapa fler arbetstillfällen och bättre kvalitet i arbetet, att se till att det lönar sig att arbeta, att främja och belöna mer gedigna och mer flexibla yrkeskunskaper samt att ge alla en reell möjlighet att arbeta. Inom ramen för ovanstående uppmanas man i rapporten att först och främst satsa på att utarbeta övergripande strategier och på gemensamma initiativ av regeringen och arbetsmarknadens parter för att hålla kvar arbetstagarna på arbetsmarknaden längre, målinriktade översyner av skatte- och bidragssystemen, mer mångsidiga angreppssätt på alla politikområden för att åtgärda skillnaderna mellan könen beträffande lön och tillträde till arbetsmarknaden, bättre stöd åt vårdnadshavare samt en översyn av hur effektiva åtgärderna är för att minska antalet personer som avbryter sin skolgång.

[12] Se den gemensamma rapporten "Öka andelen arbetstagare och främja ett aktivt åldrande", framlagd för Europeiska rådet i Barcelona, antagen på grundval av KOM(2002) 9 slutlig, 24.1.2002.

2.2.6. Invandring

Med hänsyn till Europas åldrande befolkning och därmed sammanhängande kompetensklyftor kommer uppfyllandet av målen från Lissabon för år 2010 och därefter till stor del att bero på hur invandringen till unionen kommer att se ut och hur dess dynamik utvecklas. Den ekonomiska invandringen kan eventuellt på kort sikt avhjälpa bristen på arbetskraft inom åtskilliga sektorer. På lång sikt kan invandringen påverka EU:s sätt att hantera den åldersmässiga och demografiska obalansen och dess effekter på sysselsättning och ekonomisk tillväxt. Europeiska unionen måste i första hand tillvarata sina existerande mänskliga resurser, inklusive de invandrare som för närvarande är lagligen bosatta inom EU. Invandringspolitiken kan emellertid även vara till nytta när det gäller att undanröja obalansen på arbetsmarknaden. Strategierna på detta område måste dock utformas så att de stöder de långsiktiga målen för utveckling i ursprungsländerna.

Huruvida invandrarna kommer att kunna bidra till sysselsättning och ekonomisk tillväxt beror på i vilken utsträckning de kan integreras på arbetsmarknaden och i samhället. Skillnaderna i arbetslöshet mellan EU-medborgare och medborgare från andra länder måste minskas. De arbetsmarknadsinriktade åtgärderna bör ske i anslutning till övergripande strategier för integrering av invandrare och ta hänsyn till vilken effekt migrationen får på ursprungsländerna. Ett antal viktiga utmaningar finns för dylika strategier. Som exempel kan nämnas att man bör verka för full delaktighet och sysselsättning för andra generationens invandrare (som ofta erfar allvarliga sociala problem och sysselsättningsproblem), beakta invandrarkvinnornas särskilda behov, motverka olaglig invandring och odeklarerat arbete (eftersom det ena fenomenet leder till det andra). Man bör även utveckla politiska strategier som syftar till att garantera invandrare liknande rättigheter och skyldigheter som andra EU-medborgare har, så att de kan integreras i den sociala och kulturella gemenskapen och delta fullt ut i samhällslivet.

Den fortsatta utvecklingen av invandringspolitiken i EU skall prioriteras. Man bör bland annat utforma öppna gemensamma villkor för inresa och bosättning för migrerande arbetstagare samt för deras rörlighet inom unionen.

2.2.7. Att främja anpassningsförmåga på arbetsmarknaden

Nyckeln till framgång för framtidens sysselsättningspolitik ligger i företagens och de anställdas förmåga till positiv förändring. Detta i sin tur är beroende av en väl avvägd balans mellan flexibilitet och trygghet på arbetsmarknaden. Förutom det ramverk av bestämmelser som regeringarna fastställer spelar förhandlingarna mellan arbets marknadens parter en nyckelroll på detta angelägna område.

Även i fortsättningen bör flexibilitet på arbetsmarknaden uppmuntras då det gäller möjlighet till olika sorters anställningsavtal och arbetstidsarrangemang. På samma gång bör åtgärder vidtas dels för att motverka en uppdelning på arbetsmarknaden enligt olika typer av arbetstagare, dels för att underlätta en smidig övergång mellan olika arbetsformer. Man bör uppmuntra till bättre spridning av olika initiativ för att modernisera arbetsorganisationen och förbättra flexibiliteten inom företagen.

Vidare bör man sträva efter ett dynamiskt synsätt i fråga om trygghet och beakta hur goda utbildningsmöjligheter kan bidra till detta. Enligt den senaste statistiken utgör företagens investeringar i utbildning för vuxna arbetstagare 2,3 % av de totala arbetskostnaderna. Investeringarna på detta område måste absolut höjas för att man skall kunna främja arbetskraftens anpassningsförmåga, öka produktiviteten och uppmuntra aktivt åldrande. Förbättrade arbetsvillkor - inklusive dem som rör hälsa och säkerhet på arbetsplatsen - ingår också i den nödvändiga balansen mellan flexibilitet och trygghet, och är särskilt viktiga när det gäller att öka arbetskraftsdeltagandet, särskilt bland äldre och funktionshindrade. Såväl på EU-nivå som i medlemsstaterna skulle man således kunna diskutera prioritering av insatser för att minska antalet olycksfall i arbetet och arbetssjukdomar.

2.2.8. Investering in mänskliga resurser och strategier för livslångt lärande

Under de senaste åren har det gjorts betydelsefulla framsteg i fråga om utarbetandet av strategier för ett livslångt lärande. Mycket återstår dock att uträtta. Strategier för livslångt lärande är ett krav för att arbetskvaliteten och produktiviteten skall kunna höjas, och de bidrar också till ökat deltagande på arbetsmarknaden och till social integration.

För ett kraftfullt politiskt svar krävs handling av alla berörda, däribland offentliga myndigheter, företag, enskilda individer, arbetsmarknadens parter, icke-statliga organisationer samt utbildningsorganisationer. Det ankommer i första hand på regeringarna att fastställa byggelementen i strategierna för ett livslångt lärande [13]. De bör även se över de offentliga utgifterna och styra över dem till att bygga upp de mänskliga resurserna och att göra investeringarna i utbildning och fortbildning mer slagkraftiga. Att minska antalet personer som inte klarar skolan eller avbryter sin skolgång och att höja utbildningsnivån och därmed lägga en grund för individens möjligheter till livslångt lärande är fortfarande en mycket viktig uppgift för många av medlemsstaterna, både de nuvarande och kommande. Dessutom bör offentliga myndigheter utforma kvalitetskriterier och skapa incitament för arbetsgivare och enskilda att öka både volymen och kvaliteten på de privata investeringarna i mänskliga resurser.

[13] Dessa byggelement beskrevs i kommissionens meddelande "Att förverkliga det Europeiska området för livslångt lärande", KOM(2001) 678 slutlig, nämligen arbete i partnerskapsform, insikter om behovet av lärande, tillräckliga resurser, att underlätta tillgången till lärande, att skapa en lärande kultur samt strävan efter högsta kvalitet.

Företagen måste investera mera i vuxenutbildningen för att kunna förbättra produktiviteten, hålla de anställdas yrkeskunskaper uppdaterade och få människor att arbeta längre. Ett verkligt allvarligt bekymmer utgör den ökande ojämlikheten i fråga om tillgång till utbildning, där särskilt lågutbildade och äldre arbetstagare missgynnas. Den rådande trenden att företagen investerar allt mindre i fortbildning för sina anställda ju äldre de blir bör vändas.

Kommissionens meddelande "Europeiska riktmärken inom allmän och yrkesinriktad utbildning" [14] innehåller riktmärken som kan användas också inom den europeiska sysselsättningsstrategin.

[14] KOM(2002) 629 slutlig, 20.11.2002.

2.2.9. Jämställdhet

För att sysselsättningsmålen från Lissabon skall uppnås är det av största vikt att man ständigt höjer andelen kvinnor som förvärvsarbetar. Ett sätt att göra detta är att uppmuntra äldre kvinnor att stanna kvar längre på arbetsmarknaden och att underlätta för småbarnsmammor att delta på arbetsmarknaden.

Integreringen av ett jämställdhetsperspektiv inom andra sysselsättningspolitiska områden måste förmodligen stärkas, och detta kan göras bland annat genom att anta ett mer övergripande synsätt, göra systematiska analyser av vilka konsekvenser nya politiska förslag får för jämställdheten, utveckla institutionella mekanismer och kontrollsystem samt genom att öka utbildning och informationsverksamheten på området.

För att skapa snabbare tillväxt i sysselsättningen och höja kvaliteten i arbetet borde sysselsättningspolitiken inriktas på ojämlikheten i själva strukturerna på arbetsmarknaden. Dessa omfattar bland annat könsklyftor i fråga om sysselsättning, arbetslöshet och atypiska anställningsformer, könssegregerade yrken och yrkesområden, löneskillnaderna mellan män och kvinnor samt bristen på kvinnor i beslutsfattande ställning. Kvinnorepresentationen behöver öka markant inom högre utbildning och forskning, som är de viktigaste områdena när det gäller att forma framtidens kunskapsbaserade samhälle.

Dessutom är det viktigt att skapa mer gynnsamma förutsättningar för både kvinnor och män när det gäller att träda ut på arbetsmarknaden, träda in på den igen eller stanna kvar på den. Exempel på åtgärder i detta hänseende är att man garanterar allmän tillgång till en fungerande omsorg för barn och andra i behov av vård och tillsyn, ger möjlighet att dela ansvar för barnomsorg och hushållssysslor, uppmuntrar männen att ta ut sin del av föräldraledighet och annan vårdledighet samt erbjuder möjligheter till flexibelt arbete för både män och kvinnor.

I detta hänseende är de mål som fastställdes i Barcelona gällande utbudet av barnomsorg av största vikt [15].

[15] I slutsatserna från Europeiska rådets möte i Barcelona konstaterades det att målet skall vara att senast 2010 erbjuda barnomsorg för minst 90 % av alla barn från det de är tre år till den obligatoriska skolåldern och för minst 33 % av alla barn under tre år.

2.2.10. Att stödja integrationen och bekämpa diskriminering av utsatta grupper på arbetsmarknaden

Integreringen på arbetsmarknaden av människor i utsatt läge är viktigt för att förebygga social utslagning, men även för att öka sysselsättningen och med tanke på stabiliteten i de sociala trygghetssystemen.

Medlemsstaterna borde sannolikt fastställa vilka grupper eller enskilda som är särskilt svagt representerade på arbetsmarknaden (exempelvis på grund av funktionshinder, etniskt ursprung, familjesituation, ålder eller bostadsort) och utforma lämpliga politiska åtgärder, om möjligt med stöd av mätbara mål. Här skulle kräva större ansträngningar att förbättra statistiken och uppföljningen i fråga om de människor som räknas som utsatta och deras belägenhet, samtidigt som deras rätt till skydd av personuppgifter respekteras. På grundval av gjorda utvärderingar bör politiken bestå av en kombination av aktivt förebyggande arbetsmarknadsåtgärder med väldefinierade mål, åtgärder för att gynna skapandet av nya arbetstillfällen, incitament för arbetsgivare att rekrytera personal och åtgärder för att skapa ökad medvetenhet. Man borde utreda möjligheterna att skapa arbetstillfällen inom den sociala ekonomin eller i sektorer som uppstått för att tillgodose nya behov. Vidare borde ett brett spektrum av stödåtgärder sättas in för att ge de berörda personerna reella möjligheter att arbeta, liksom åtgärder för att avskaffa diskriminering på arbetsmarknaden, med stöd av EU-direktiven på området [16].

[16] Rådets direktiv 2000/43/EG av den 29 juni 2000 och rådets direktiv 2000/78/EG av den 27 november 2000.

2.2.11. Åtgärder för att avlägsna regionala skillnader i sysselsättning

Regionala skillnader i fråga om sysselsättning och arbetslöshet utgör ett ständigt problem. Det är viktigt för sysselsättningspolitiken att man tar itu med dessa skillnader, eftersom förekomsten av lågpresterande regioner gör det svårare att uppnå sysselsättningsmålen från Lissabon. Det är vidare viktigt att försöka utjämna de regionala skillnaderna för att skapa starkare sammanhållning inom EU.

Nyckeln till att uppnå målet är att höja kvaliteten på det mänskliga kapitalet genom avsevärda investeringar i fortbildning och livslångt lärande. Fördelningen av kompetensen hos arbetskraften skiljer sig avsevärt från region till region, med en koncentration av lågutbildade till regioner som uppvisar sämre resultat. I dessa områden är andelen förvärvsarbetande kvinnor likaså låg.

Ett samarbete mellan olika parter på lokal och regional nivå är nödvändigt för att till fullo utnyttja möjligheterna att skapa nya arbetstillfällen och utveckla mer kraftfulla strategier för att motverka kompetensklyftor. De offentliga arbetsförmedlingarna spelar här en viktig roll, dels när det gäller att fastställa vilka möjligheter som finns på orten eller inom regionen, dels när det gäller att förbättra smidigheten på arbetsmarknaden genom att åtgärda kompetensklyftorna och angripa flaskhalsar av olika slag. Slutligen skulle mer kunna göras för att öka kapaciteten inom den sociala ekonomin att skapa fler arbetstillfällen samt att höja kvaliteten i arbetet.

I många medlemsstater behöver man i löneavtalen ta större hänsyn till de regionala skillnaderna vad gäller produktivitet och förhållanden på arbetsmarknaden.

2.3. Genomförande och styrelseformer

Utvärderingen av den europeiska sysselsättningsstrategins första femårsperiod visade vilket mervärde det låg i att samordna politiken på sysselsättningens område, men lyfte även fram nyckelfrågan i framtiden, nämligen behovet av bättre styrelseformer. I resolutionen från september 2002 betonade Europaparlamentet att den europeiska sysselsättningsstrategin måste integreras med nationell, regional och lokal arbetsmarknadspolitik i de olika medlemsstaterna och samordnas mer med Europeiska socialfondens mål. I synnerhet efterlystes aktivare medverkan av nationella parlament, lokala aktörer och icke-statliga organisationer liksom av det civila samhället, samt ett djupare engagemang från arbetsmarknadens parter i den europeiska sysselsättningsstrategin.

Den kanske främsta uppgiften för nästa generations riktlinjer blir därför att sörja för ett mer effektivt genomförande av den europeiska sysselsättningsstrategin.

2.3.1. Effektiva tjänster för genomförande

Ett framgångsrikt genomförande av sysselsättningspolitiken är beroende av ett antal operativa tjänster. Detta faktum medgavs tydligt under de nyligen hållna anslutningsförhandlingarna, där mycken uppmärksamhet gavs åt kandidatländernas arbete med att förändra sina egna institutioner för att kunna tillämpa EU:s lagstiftning eller regelverk.

De tjänster som är av särskild betydelse för genomförandet av den europeiska sysselsättningsstrategin borde uppmärksammas. Här avses bland annat följande tjänster:

- Arbetsförmedling. Moderna arbetsförmedlingar är nödvändiga för att man skall kunna genomföra aktiva och förebyggande åtgärder så effektivt och ändamålsenligt som möjligt, bland annat genom individuell handläggning av ärenden. Arbetsförmedlingarna har dessutom ett ansvar för att matcha utbud och efterfrågan på arbetsmarknaden på ett effektivt sätt. Detta innebär i synnerhet att man främjar en öppen och tillgänglig arbetsmarknad såväl lokalt, regionalt och nationellt som inom EU som helhet, allt för att underlätta arbetstagares rörlighet. Dessutom bär arbetsförmedlingarna ofta ett ansvar för hanteringen av strömmen av invandrare.

- Tjänster för integration i samhället, till den del de gäller integration på arbetsmarknaden. Erfarenheten visar att arbetsförmedlingar och socialtjänst organ måste samarbeta för att undvika att det uppstår av ett system med "a- och b-lag", beroende på den arbetssökandes status, samt för att bana väg för en smidigare integrering.

- Utbildningstjänster - där marknaden består av både offentliga och privata leverantörer - måste ge kvalificerad utbildning som är anpassad till individuella behov men också motsvarar behoven av kunskaper och färdigheter på arbetsmarknaden.

- Yrkesinspektioner som kan bidra till att företagen förbättrar arbetsvillkoren och kan utfärda sanktioner mot allvarligare lagöverträdelser, bland annat odeklarerat arbete.

2.3.2. Ett starkt engagemang från arbetsmarknadens parter

Europeiska rådet uppmanade vid mötet i Barcelona "enträget arbetsmarknadens parter att ställa sina strategier inom de olika geografiska områdena (det europeiska, nationella, regionala och lokala) och inom de olika sektorerna till förfogande för Lissabonstrategin och målen för denna strategi och att i detta syfte varje år utarbeta en rapport om sina ansträngningar, både nationellt, i planerna för sysselsättningen, och på europeisk nivå, och att lägga fram rapporten direkt till toppmötet om sociala frågor." I Barcelona underströks även att den reviderade europeiska sysselsättningsstrategin måste "förstärka arbetsmarknadsparternas roll och ansvar när det gäller att genomföra och övervaka riktlinjerna" [17].

[17] Punkterna 29 och 30 i ordförandeskapets slutsatser från Europeiska rådets möte i Barcelona.

I enlighet med den gemensamma förklaringen till Europeiska rådets möte i Laeken antog arbetsmarknadens parter i Europa ett flerårigt arbetsprogram den 28 november 2002 för att diskutera ett antal aktuella ämnen till stöd för Lissabonstrategin under perioden 2003-2005. Arbetet kommer bland annat att inbegripa rapportering av de åtgärder som vidtagits av arbetsmarknadens parter i medlemsländerna för att genomföra sysselsättningsriktlinjerna, liksom andra relevanta initiativ på områden som rör jämställdhet, stress och mobbning, aktivt åldrande och rörlighet, distansarbete och odeklarerat arbete samt hantering av den ekonomiska förändringens sociala följder. I Laeken uttryckte arbetsmarknadens parter vidare en önskan om att ersätta den ständiga kommittén för sysselsättningsfrågor med en ny rådgivande trepartskommitté för tillväxt och sysselsättning. Förslaget antogs av kommissionen, som föreslog att ett socialt trepartstoppmöte om tillväxt och sysselsättning skall hållas varje år strax före Europeiska rådets vårmöten.

Med full respekt för arbetsmarknadens parter och deras oberoende ställning finns det dock anledning att uppmana till följande:

- Att medlemsstaterna bygger sin nationella sysselsättningspolitik på ett starkt samarbete med arbetsmarknadsparter på alla nivåer, alltifrån stadiet där politiska handlingsplaner dras upp och fram till dess att de förverkligas, beskrivs i rapporter och utvärderas.

- Att arbetsmarknadens parter på nationell nivå bidrar till ett framgångsrikt förverkligande av riktlinjerna på alla områden som ligger inom deras ansvarsområde. I detta sammanhang skall arbetsmarknadens parter uppmärksammas på att vissa områden har hög prioritet i riktlinjerna, till exempel ekonomisk omstrukturering, aktivt åldrande, det mänskliga kapitalet och livslångt lärande [18], arbetsorganisation och balansen mellan trygghet och flexibilitet, minskning av löneklyftorna mellan män och kvinnor samt kampen mot diskriminering.

[18] Arbetsmarknadens parter anmodas att förverkliga den gemensamt fastställda handlingsplanen för livslång kompetensutveckling (Framework of Actions for the Lifelong Development of Competencies and Qualifications).

- Att arbetsmarknadens parter på europeisk nivå bidrar till strategins framgång, särskilt genom sitt gemensamma arbetsprogram och sitt bidrag till det sociala trepartstoppmötet om tillväxt och sysselsättning.

2.3.3. Mobilisering av alla berörda parter

Syftet med den första generationen riktlinjer var att engagera olika berörda aktörer i den europeiska sysselsättningsstrategin, särskilt arbetsmarknadens parter och regionala myndigheter. Stora framsteg gjordes i fråga om att utveckla en verklig regional anknytning, men i denna process lyser fortfarande det civila samhället med sin frånvaro. Dessutom betraktas ofta de nationella handlingsplanerna som om de vore "ägda" av ministerierna, och har aldrig fullt ut integrerats eller samordnats med de övergripande nationella politiska ramverken, delvis på grund av bristande engagemang från parlamentens sida.

Medlemsstaterna skulle kunna uppmuntras att sprida mer målinriktad information om den europeiska sysselsättningsstrategins mål och metoder för att därigenom höja dess profil samt stärka framtida intresseparters vilja och förmåga att engagera sig. Medlemsstaterna bör aktivt engagera alla intresserade (även det civila samhället) och politiker och administratörer på lämplig nivå i utvecklingen, och bör uppmuntra och stödja genomförandet av de nationella strategierna. Regionala och platsanknutna sysselsättningsstrategier som bygger på partnerskap bör uppmuntras och stödjas. De nationella handlingsplanerna bör helt och hållet integreras i det nationella beslutsfattandet, för att därigenom trygga en bättre sammanhållning och konsekvens. Fungerande lösningar i en del medlemsstater, i synnerhet där parlamenten varit engagerade, bör spridas vidare.

2.3.4. Tillräckliga ekonomiska anslag

För att den europeiska sysselsättningsstrategin skall få effekt krävs att genomförandet av riktlinjerna för sysselsättningen avspeglas i tilldelningen av ekonomiska resurser. Genom att parlamenten engageras mer i arbetet med de nationella handlings planerna underlättas integreringen av sysselsättningsstrategierna inom den nationella politiska ramen, och de ändringar i tidsplanen som föreslogs i rationaliserings överenskommelsen bör ge utrymme för smidigare införlivande i den årliga nationella budgeten, eftersom de nationella handlingsplanerna kommer att fastställas under hösten.

Vid Europeiska rådets möte i Berlin 1999 slogs det fast att Europeiska socialfonden är det främsta finansiella instrumentet för att stödja den europeiska sysselsättnings strategin. Europeiska socialfonden och de andra strukturfonderna måste emellertid vara mer inriktade på att omsätta sysselsättningsstrategin i praktiken. Det gäller att se till att strukturfondsprogrammen bättre svarar mot de växlande behoven på de regionala och nationella arbetsmarknaderna, och att de medel som avsätts även i fortsättningen är tillräckliga för att komma till rätta med problemen. Översynen av programmen kommer att ske planenligt efter halva tiden år 2003. Denna ger en första möjlighet till revidering av programmen så att man vid behov kan rikta in dem mot nya mål för att lättare kunna förverkliga prioriteringarna i de nationella handlingsplanerna och för att bättre kunna behandla varje lands särskilda svagheter på arbetsmarknaden.

*

******

Föreliggande meddelande är tänkt att stöda och komplettera kommissionens vårrapport, som är ett bidrag till Europeiska rådets möte i vår. Det bör ligga till grund för överläggningarna mellan EU:s institutioner samt alla berörda aktörer under den period som föregår mötet. På grundval av såväl dessa överläggningar som slutsatserna från Europeiska rådets möte i vår kommer kommissionen att lägga fram ett formellt förslag till riktlinjer för och rekommendationer om sysselsättningspolitiken i april 2003.

Bilaga: Exempel på möjliga indikatorer och mål för den europeiska sysselsättningsstrategin

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>