Förslag tillEUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING om tillsynskrav för kreditinstitut och värdepappersföretagDel I(Text av betydelse för EES) /* KOM/2011/0452 slutlig */





MOTIVERING 1. Bakgrund 1.1. Motiv och syfte Finanskrisens omfattning har visat på oacceptabla risker som hör samman med den i dag gällande regleringen av finansinstituten. IMF beräknar att de krisrelaterade förluster som de europeiska kreditinstituten ådrog sig mellan 2007 och 2010 uppgår till närmare 1 biljon euro eller 8 % av EU:s BNP. För att återställa stabiliteten inom banksektorn och säkerställa ett fortsatt kreditflöde till realekonomin antog såväl EU som medlemsstaterna ett flertal åtgärder utan tidigare motstycke, för vilka skattebetalarna i slutändan står för notan. I oktober 2010 hade kommissionen godkänt 4,6 biljoner euro i statliga stödåtgärder till finansinstituten. Av denna summa togs över 2 biljoner euro i bruk under 2008 och 2009. Stödet till kreditinstituten måste kompletteras med en genomgripande reform som åtgärdar de brister i lagstiftningen som uppdagats under krisen. Kommissionen har redan föreslagit ett antal ändringar av den banklagstiftning som trädde i kraft 2009 (kapitalkravsdirektiv II) och 2010 (kapitalkravsdirektiv III). Detta förslag innehåller globalt framtagna och överenskomna delar av kapital- och likviditetsstandarder för kreditinstitut, det så kallade Basel III, och harmoniserar övriga bestämmelser i den nu gällande lagstiftningen. De regleringsmässiga ställningstagandena förklaras mer i detalj i avsnitt 5 nedan. Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/48/EG av den 14 juni 2006 om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut innehåller bestämmelser som har nära samband med möjligheten att bedriva kreditverksamhet (t.ex. bestämmelser som rör auktorisation av verksamheten, utnyttjande av etableringsfriheten, tillsynsbehörigheter i hemmedlemsstater och värdmedlemsstater samt tillsyn över kreditinstituten). Dessa delar täcks av förslaget till direktiv om behörighet att utöva verksamhet i kreditinstitut och om tillsyn av kreditinstitut och värdepappersföretag, vilket tillsammans med här föreliggande förslag utgör ett paket. I direktiv 2006/48/EG och i synnerhet i dess bilagor fastställs emellertid också tillsynsregler. För ytterligare tillnärmning av lagstiftningsförslagen som följer av införlivandet av direktiven 2006/48/EG och 2006/49/EG i nationell lagstiftning och för att säkra att samma tillsynsregler är direkt tillämpbara på dessa, vilket är avgörande för den inre marknadens funktion, anges dessa tillsynsregler i detta förslag till förordning. För tydlighetens skull ingår i detta förslag även tillsynskrav för kreditinstitut och värdepappersföretag. De senare behandlas i direktiv 2006/49/EG. 1.1.1. Problem som tas upp – nya delar i Basel III Förslaget har utformats för att åtgärda brister i lagstiftningen på följande områden: Hantering av likviditetsrisk (del sex): Krisen blottlade brister i gällande praxis för hantering av likviditetsrisker när det gäller att fullt ut greppa de risker som är förenade med värdepapperisering enligt modellen ”originate to distribute”, användningen av komplexa finansiella instrument och beroendet av kapitalmarknadsfinansiering med instrument som har kort löptid. Detta bidrog till att flera finansinstitut gick under och underminerade kraftigt den finansiella styrkan hos många andra, vilket hotade den finansiella stabiliteten och nödvändiggjorde offentligt stöd. Flera medlemsstater använder i dag någon form av kvantitativ föreskrivande likviditetsstandard, men det finns ingen harmoniserad och tillräckligt detaljerad reglering på EU-nivå av lämpliga likviditetsnivåer på kort och lång sikt. Skillnaderna i gällande nationella standarder försvårar kommunikationen mellan tillsynsmyndigheterna och medför extra kostnader för de gränsöverskridande institutens rapportering. Definition av kapital (del två avdelning I): Instituten gick in i krisen med otillräckligt kapital, såväl kvantitativt som kvalitativt. Med tanke på de risker de stod inför hade många av instituten inte tillräckliga elopp högkvalitativa kapitalinstrument som kan absorbera förluster efter hand som de uppkommer och bevara institutets fortlevnad. Hybridpromärkapitalinstrument (”hybrider”), som tidigare hade ansetts kunna absorbera förluster löpande, visade sig inte fungera i praktiken. Supplementärkapitalinstrument (tier 2) kunde inte fullgöra sin funktion att absorbera förluster när ett institut väl blivit insolvent eftersom instituten ofta inte tilläts gå i konkurs. Den kvalitet som krävdes på de kapitalinstrument som krävs för att absorbera oväntade förluster på grund av risker i handelslagret visade sig vara lika hög som den som krävdes för risker utanför handelslagret, och övriga kapitalinstrument i den utidgade kapitalbasen (tier 3) befanns inte ha tillräckligt hög kvalitet. För att skydda den finansiella stabiliteten stöttade regeringarna i många länder banksektorn i en omfattning utan tidigare motstycke. Den otillräckliga harmoniseringen inom EU av definitionen på kapital fungerade som katalysator i denna situation, där olika medlemsstater hade helt skilda metoder för att bedöma vilka kapitalinstrument som skulle medräknas i kapitalbasen. I kombination med att lagstadgade kapitalkvoter inte på ett korrekt sätt visade ett instituts verkliga förmåga att absorbera förluster försvårade detta för marknaden att korrekt och enhetligt kunna bedöma solvensen hos EU-instituten. Detta i sin tur förstärkte den finansiella instabiliteten inom EU. Motpartskreditrisk (del tre avdelning II kapitel 6): Krisen blottlade flera brister i den gällande regleringen av motpartskreditrisker som härrör från sådan finansieringsverksamhet som derivat, repor och värdepapper. Det visade sig att de befintliga bestämmelserna inte garanterade lämplig hantering och tillräcklig kapitalisering för denna typ av risk. Gällande regler gav inte heller tillräckliga incitament för att överföra bilateralt clearade OTC-derivat till multilateral clearing genom centrala motparter. Alternativ, valfrihet och harmonisering (hela förordningen): År 2000 ersattes sju bankdirektiv av ett enda direktiv. Detta direktiv omarbetades 2006 då Basel II-avtalet infördes i EU och inrymmer därför i dag ett stort antal alternativ och utrymme för fri bedömning. Medlemsstaterna har också tillåtits att införa striktare regler än de som anges i direktivet. Som ett resultat av detta är det i dag stora skillnader mellan medlemsstaterna, vilket är särskilt betungande för företag med gränsöverskridande verksamhet. Det ger också upphov till bristande rättslig förutsebarhet och ojämlika konkurrensvillkor. 1.1.2. Syfte Detta initiativs övergripande mål är att säkerställa att lagstiftningen om institutens kapitalkrav stärks och att dess negativa effekter på skyddet för insättarna samt de konjunkturförstärkande effekterna i det finansiella systemet begränsas, samtidigt som EU:s banksektor behåller sin konkurrensposition. 1.2. Allmän bakgrund Finanskrisen tvingade fram breda åtgärder såväl inom EU som internationellt för att arbeta fram en effektiv politik för att ta itu med de underliggande problemen. En högnivågrupp med Jacques de Larosière som ordförande föreslog rekommendationer för att reformera finansiell tillsyn och lagstiftning i EU. Dessa utvecklades vidare i ett meddelande från kommissionen i mars 2009. Detta förslag innehåller flera omarbetade bestämmelser som förtecknas i den detaljerade handlingsplanen i meddelandet. På global nivå visade G20-deklarationen av den 2 april 2009 på viljan att bekämpa krisen på ett internationellt enhetligt sätt för att kvatitativt stärka banksektorns kapital och höja kvaliteten på detta kapital, införa ett kompletterande icke-riskbaserat mått för att begränsa skuldsättningsgraden, ta fram ramar för starkare likviditetsbuffertar i finansiella institut och genomföra rekommendationerna från rådet för finansiell stabilitet (Financial Stability Board, FSB) för att dämpa konjunktursvängningarna. Efter mandat från G-20 enades i september 2009 gruppen av centralbankschefer och tillsynschefer (GHOS) och tillsynsorganet för Baselkommittén för banktillsyn (BCBS)[1] om ett antal åtgärder för att stärka regleringen av banksektorn. FSB och G-20:s ledare ställde sig bakom åtgärderna vid toppmötet i Pittsburg den 24–25 september 2009. I december 2010 gav Baselkommittén för banktillsyn ut detaljerade regler för nya globala regleringsstandarder om kapitaltäckningskrav och likviditet för kreditinstitut, under namnet Basel III. Detta förslag är direkt kopplat till regleringsstandarderna i Basel III. Kommissionen hade som observatör i Baselkommittén för banktillsyn ett mycket nära samarbete med kommittén vid utarbetandet av dessa standarder, även vid bedömningen av deras effekter. De föreslagna åtgärderna ligger alltså nära sakinnehållet i Basel III-principerna. För att uppnå de båda målen att förbättra det globala finansiella systemets stryktålighet och skapa likvärdiga konkurrensvillkor är det väsentligt att de striktare tillsynskraven tillämpas globalt. Samtidigt har kommissionen vid utarbetandet av detta lagstiftningsförslag särskilt inriktat sig på att säkerställa att vissa viktiga förhållanden och problem som rör EU behandlas på lämpligt sätt. Här kan det vara värt att påminna om att man i EU, till skillnad från i andra större ekonomier, inte enbart tillämpar lagstiftningsprinciper som man globalt kommit överens om med Baselkommittén för banktillsyn på internationellt verksamma banker. I EU tillämpas standarderna inom hela banksektorn och gäller för alla kreditinstitut och i allmänhet också värdepappersföretag. EU har alltid ansett att endast ett sådant synsätt ger verkligt likvärdiga konkurrensvillkor inom EU, vilket förklaras vidare i avsnitt 4.2, samtidigt som de därmed sammanhängande effekterna för den finansiella stabiliteten maximeras. Detta är en av anledningarna till att vissa anpassningar av principerna i Basel III, som på lämpligt sätt skulle åtgärda specifika förhållanden och problem som rör EU, är motiverade. Anpassningarna ligger dock fortfarande i linje med Basel III-reformens innehåll och mål. I ett större sammanhang bör noteras att en punkt som prioriteras av kommissionen i reformeringen av de finansiella tjänsterna inom EU har varit att säkerställa att banksektorn kan uppfylla sitt grundläggande uppgift, nämligen att tillhandahålla krediter till den reala ekonomin och finansiella tjänster till medborgare och företag i Europa. Kommissionen antog därför den 18 juli en rekommendation om tillgång till ett grundläggande betalkonto[2]. 2. Resultat av samråden med berörda parter och av konsekvensanalyserna 2.1. Samråd med berörda parter Kommissionens avdelningar har noga följt arbetet och deltagit i internationella forum, särskilt Baselkommittén för banktillsyn, som ledde utarbetandet av Basel III-avtalet. Europeiska bankkommittén (EBC) och kommittén för europeiska banktillsynsmyndigheter (CEBS) samt dess efterträdare från och med 2011 Europeiska bankmyndigheten (EBA) har i stor omfattning deltagit och rådfrågats under arbetet. Deras åsikter har bidragit vid utarbetandet av detta förslag och åtföljande konsekvensanalys. 2.1.1. CEBS CEBS genomförde en omfattande kvantitativ konsekvensanalys av hur detta lagstiftningsförslag påverkar EU:s banksektor. I studien deltog 246 kreditinstitut. CEBS höll även omfattande offentliga samråd och lämnade i oktober 2008 teknisk rådgivning avseende nationella alternativ och valmöjligheter. 2.1.2. Arbetsgruppen för kapitalkravsdirektivet När det gäller nationella alternativ och valmöjligheter arrangerade kommissionens avdelningar mellan 2008 och 2011 sex möten i arbetsgruppen för kapitalkravsdirektivet, vars ledamöter utses av Europeiska bankkommittén, EBC. Underarbetsgrupper till arbetsgruppen för kapitalkravsdirektivet har också arbetat med likviditet, definitionen av kapital, skuldsättningsgrad och motpartskreditrisk på en ännu mer teknisk nivå. 2.1.3. Övriga offentliga samråd Kommissionen genomförde fyra offentliga samråd under 2009, 2010 och 2011 där man tog upp alla delar av detta förslag. I april 2010 höll kommissionens avdelningar en öppen offentlig utfrågning om förslaget där alla intressentgrupper var närvarande. Reaktionerna på de offentliga samråden och åsikterna som framfördes vid den offentliga utfrågningen avspeglas i hela den åtföljande konsekvensanalysrapporten. Individuella reaktioner finns att läsa på kommissionens webbplats. Kommissionen genomförde även separata samråd med branschen, inklusive med expertgruppen för bankfrågor (GEBI) som inrättats av kommissionen, samt med olika sammanslutningar och enskilda institut inom banksektorn. 2.2. Konsekvensanalys Totalt har 27 olika politiska alternativ bedömts och jämförts med målet för att man ska kunna åtgärda de olika problemställningar som identifierats[3]. I tabellen nedan redovisas de olika alternativen inom respektive policygrupp och rangordnas efter relativ ändamålsenlighet[4] och effektivitet[5] när det gäller att uppnå de avsedda långsiktiga politiska målen. De på grundval av denna rangordning föredragna alternativen har markerats och redovisas i resterande delar av detta avsnitt. Alternativ- grupp || Alternativ || Jämförelsekriterier för de politiska alternativen Ändamålsenlighet || Effektivitet Högre krav på tillräckligt kapital || Förbättra bankernas risk-hantering || Förhindra möjligheten till regelarbitrage || Öka den rättsliga klarheten || Underlätta regel-efterlevnad || Skapa mer likvärdiga konkurrensvillkor || Förstärka samarbete och konvergens på tillsynsområdet || Anpassa tillsynsraven för systemviktiga finansinstitut till de risker de medför || Minska svängningar i avsättnings- och kapitalkrav Likviditet – likviditetstäckningsgrad || Behålla nuvarande metod || 3 || 3 || || || || || || || || 3 Införa likviditetstäckningsgrad i enlighet med det offentliga samrådet i februari 2010 || 2 || 2 || || || || || || || || 1 Införa likviditetstäckningsgrad i enlighet med Basel-kommitténs beslut, efter en observationsperiod || 1 || 1 || || || || || || || || 2 Likviditet – stabil nettofinansieringskvot || Behålla nuvarande metod || 3 || 3 || || || || || || || || 3 Införa en stabil nettofinansieringskvot i enlighet med det offentliga samrådet i februari 2010 || 2 || 2 || || || || || || || || 2 Införa stabil nettofinansieringskvot i enlighet med Basel-kommitténs beslut, efter en observationsperiod || 1 || 1 || || || || || || || || 1 Kapitalinstru-mentens lämplighet och tillämpning av lagstiftnings-justeringar || Behålla nuvarande metod || 5 || 5 || 5 || || || 5 || || 5 || 5 || 5 Endast ändra lämplighetskriterierna i enlighet med det offentliga samrådet i februari 2010. || 4 || 4 || 4 || || || 4 || || 4 || 4 || 4 Ändra lämplighetskriterier och lagstiftningsjusteringar i enlighet med det offentliga samrådet i februari 2010 || 1-3 || 1-3 || 1-3 || || || 2-3 || || 1 || 1-3 || 3 Ändra lämplighetskriterier och lagstiftningsjusteringar på grundval av Baselkommitténs metod. || 1-3 || 1-3 || 1-3 || || || 2-3 || || 2-3 || 1-3 || 2 Ändra lämplighetskriterier och lagstiftningsjusteringar på grundval av Baselkommitténs metod, med vissa justeringar för specifika förhållanden inom EU || 1-3 || 1-3 || 1-3 || || || 1 || || 2-3 || 1-3 || 1 Motparts-kreditrisk || Behålla nuvarande metod || 3 || 3 || || || || || || 3 || 3 || 3 Öka kraven vid motpartskreditrisker || 2 || 2 || || || || || || 2 || 2 || 2 Öka kraven vid motpartskreditrisker och differentiera behandlingen av exponeringar mot centrala motparter || 1 || 1 || || || || || || 1 || 1 || 1 Skuldsättnings-grad || Behålla nuvarande metod || 3 || 3 || || || || || || || 3 || 3 Införa skuldsättningsgrad i enlighet med det offentliga samrådet i februari 2010 || 2 || 2 || || || || || || || 2 || 2 Genomföra omfattande kontroller av skuldsättningsgraden || 1 || 1 || || || || || || || 1 || 1 Kapitalbuffertar || Behålla nuvarande metod || 4 || 4 || || || || || || || 4 || 4 Kapitalbevarande buffert || 1-2 || 1-3 || || || || || || || 3 || 2-3 Konjunkturutjämnande kapitalbuffert || 3 || 1-3 || || || || || || || 1-2 || 2-3 Kombinerade buffertar || 1-2 || 1-3 || || || || || || || 1-2 || 1 Enhetligt regelverk || Behålla nuvarande metod || || || 4 || 4 || 4 || 4 || 4 || || || 4 Minimal harmonisering || || || 3 || 3 || 1-3 || 3 || 3 || || || 1-3 Maximal harmonisering || || || 1-2 || 1 || 1-3 || 1 || 1 || || || 1-3 Maximal harmonisering med vissa undantag || || || 1-2 || 2 || 1-3 || 2 || 2 || || || 1-3 Val av politiskt instrument || Ändra kapitalkravsdirektivet || || || 2 || 2 || 2 || || 2 || || || 2 Begränsa räckvidden för kapitalkravsdirektivet och föreslå lagstiftning || || || 1 || 1 || 1 || || 1 || || || 1 Skala för gradering av alternativen: 1 = mest ändamålsenligt/effektivt, 5 = minst ändamålsenligt/effektivt 2.2.1. Enskilda politiska åtgärder Hantering av likviditetsrisk (del sex): För att öka den kortsiktiga anpassningsbarheten hos finansinstitutens likviditetsriskprofiler kommer en likviditetstäckningsgrad att införas 2015, efter en observations- och granskningsperiod. Likviditetstäckningsgraden innebär att instituten måste balansera utflödet av likvida medel under en 30-dagarsperiod till en buffert av ”högkvalitativa” likvida tillgångar. Det utflöde som ska täckas (nämnaren) visar chocker som är såväl specifika för instituten som systemiska och grundas på verkliga händelser under den globala finanskrisen. Reserveringarna i förteckningen över högkvalitativa likvida tillgångar (täljaren) som ska täcka utflödena bör se till att dessa tillgångar har hög kvalitet såväl kredit- som likviditetsmässigt. Grundat på definitionen av likviditetstäckningsgrad i Basel III förväntas uppfyllandet av detta krav att innebära årliga nettoökningar av BNP inom EU på mellan 0,1 % och 0,5 % på grund av lägre förväntad frekvens av systemkriser. För att åtgärda finansieringsproblem orsakade av obalanser mellan löptiderna för tillgångar och skulder, kommer kommissionen att överväga att föreslå att en stabil nettofinansieringskvot införs 2018, efter en observations- och granskningsperiod. En nettofinansieringskvot skulle kräva att instituten måste bevara en sund finansiering under ett år i en företagsspecifik stressituation som t.ex. en betydande minskning av lönsamhet eller solvens. För att uppnå detta måste tillgångar som idag är finansierade och ansvarsförbindelser som ska finansieras till en viss grad vara täckta av stabila finansieringskällor. Definition av kapital (del två): Förslaget bygger på de ändringar som gjorts i kapitalkravsdirektiv II för att ytterligare förstärka kriterierna för kapitalinstrumentens lämplighet. Förslaget inför också betydande harmonisering av de anpassningar som gjorts avseende redovisning av eget kapital för att i lagstiftningssyfte fastställa hur stort kapital som är lämpligt att redovisa. Denna nya harmoniserade definition skulle betydligt öka det lagstadgade kapital som instituten måste inneha. De nya kraven på lagstadgat kapitel i en pågående verksamhet – kärnprimärkapital och primärkapital (tier 1) – skulle införas stegvis mellan 2013 och 2015. De nya tillsynskraven skulle också införas stegvis med 20 % per år från 2014 och uppnå 100 % 2018. Under 10 års tid skulle också undantagsbestämmelser gälla för vissa kapitalinstrument för att underlätta en smidig övergång till de nya reglerna. Motpartskreditrisk (del tre avdelning II kapitel 6): Kraven på hantering och kapitalisering av motpartskreditrisken kommer att förstärkas. Kapitalkravet på instituten skulle höjas för att täcka eventuella förluster vid sänkt kreditvärdighet hos en motpart. Detta skulle främja sunda metoder vid hanteringen av denna risk och medföra att den säkras, vilket skulle göra att instituten kunde mildra effekterna av detta kapitalkrav. Riskviktning av exponeringar mot finansinstitut jämfört med exponeringen mot den icke-finansiella företagssektorn kommer att höjas. Ändringen förväntas uppmuntra till spridning av motpartsrisken bland mindre institut och generellt sett bidra till en lägre grad av sammanflätning mellan stora och systemviktiga institut. Förslaget skulle också ge större incitament att cleara OTC-instrument genom centrala motparter. Dessa förslag förväntas huvudsakligen beröra EU:s större institut eftersom motpartskreditrisken endast är relevant för banker med en betydande verksamhet i finansiering av OTC-derivathandel och värdepappershandel. Skuldsättningsgrad (del sju): För att begränsa en alltför hög skuldsättning i kreditinstitutens och värdepappersföretagens balansräkningar och därmed bidra till att begränsa konjunktursvängningar i utlåningen föreslår kommissionen också att en icke-riskbaserad skuldsättningsgrad införs. Enligt överenskommelse med Baselkommittén för banktillsyn kommer den att bli ett instrument för tillsyn över instituten. Konsekvenserna av skuldsättningsgraden kommer att övervakas med syfte att 2018 förvandla den till en bindande åtgärd under den första pelaren, grundat på lämplig granskning och kalibrering och i linje med internationella överenskommelser. Ett enhetligt regelverk (hela förordningen): Genom förslaget harmoniseras divergerande nationella tillsynsmetoder genom att alternativ och valfrihet så gott som helt elimineras. Vissa specifika och väl definierade områden där skillnaderna orsakas av riskbedömningar, marknads- eller produktspecifika faktorer och medlemsstaternas lagstiftning är undantagna, vilket möjliggör för medlemsstaterna att här anta striktare regler. 2.2.2. Politiska instrument I detta förslag skiljs tillsynskraven från de andra två områdena i direktiv 2006/48/EG och direktiv 2006/49/EG, dvs. auktorisering och fortlöpande tillsyn, som även fortsättningsvis skulle ha formen av ett direktiv som tillsammans med detta förslag utgör ett paket. Detta återspeglar skillnaderna i syfte, art och mottagare. 2.2.3. Paketets sammantagna konsekvenser Som komplement till sin egen konsekvensanalys av Basel III har kommissionen granskat ett antal studier som tagits fram av såväl den offentliga som den privata sektorn. De viktigaste resultaten kan sammanfattas på följande sätt: Tillsammans med kapitalkravsdirektiv i Basel III beräknas detta förslag öka de riskvägda tillgångarna i stora kreditinstitut med 24,5 % och i små kreditinstitut med endast 4,1 %. På grund av de nya kraven och den kapitalbevarande bufferten beräknas kravet på ny kapitalanskaffning fram till 2015 uppgå till 84 miljarder euro och fram till 2019 till 460 miljarder euro. På längre sikt ser man tydliga årliga nettoökningar av EU:s BNP på 0,3 %–2 %. De härrör från lägre såväl förväntad frekvens som sannolikhet för framtida systemkriser. Man beräknar att förslaget skulle minska sannolikheten för en systemisk bankkris i sju medlemsstater med mellan 29 % och 89 % när kreditinstituten rekapitaliseras till en total kapitaltäckningskvot på minst 10,5 %. Större kapital, inklusive den konjunkturutjämnande kapitalbufferten, och skärpta likviditetskrav bör även minska svängningarna i de normala konjunkturcyklerna. Detta gäller särskilt små och medelstora företag som i högre grad än större företag är beroende av kreditinstitut för sin finansiering under hela konjunkturcykeln. 2.2.4. Administrativ börda Institut med en större gränsöverskridande verksamhet skulle ha störst nytta av harmoniseringen av nuvarande nationella bestämmelser då de påföljande lättnaderna av den administrativa bördan förväntas minska bördan i samband med Basel III. 3. Övervakning och utvärdering De föreslagna ändringarna är kopplade till direktiven 2006/48/EG och 2006/49/EG som föregår denna förordning. Det innebär att både de delar som ingår i de tidigare direktiven och de nya delar som införs genom denna förordning kommer att övervakas noggrant. I synnerhet kommer skuldsättningsgraden och de nya likviditetsbestämmelserna att granskas noggrant på grundval av statistiska uppgifter som samlas in enligt bestämmelserna i detta förslag. Övervakning och utvärdering kommer att ske både inom EU (EBA/ECB – Europeiska centralbanken) och på internationell nivå (Baselkommittén för banktillsyn). 4. Rättsliga aspekter på förslaget 4.1. Rättslig grund I artikel 114.1 i EUF-fördraget föreskrivs en rättslig grund för en förordning som skapar lika villkor och riktar sig mot den inre marknadens funktion. Förslaget till direktiv [inserted by OP] handlar om behörigheten att utöva verksamhet och grundas på artikel 53 i EUF-fördraget, men behovet av att skilja dessa regler från reglerna om hur verksamheten ska bedrivas motiverar en ny rättslig grund för det senare. Genom tillsynskrav fastställs kriterier för bedömning av de risker som är kopplade till en viss bankverksamhet och de medel som är nödvändiga för att motverka dessa risker. De reglerar därmed inte rätten att bedriva inlåningsverksamhet utan styr det sätt på vilken sådan verksamhet bedrivs för att säkerställa skyddet för insättarna och den finansiella stabiliteten. I den föreslagna förordningen slår man ihop tillsynskraven för kreditinstitut och värdepappersföretag, vilka i dag fastställs i två olika direktiv (2006/48/EG och 2006/49/EG) i ett rättsligt instrument, vilket innebär en betydande förenkling av den tillämpliga lagstiftningen. Som anges ovan (avsnitten 1.1.1 och 2.2.1) finns i de nu gällande bestämmelserna ett stort antal alternativ och stor handlingsfrihet som tillåter medlemsstaterna att införa striktare regler än de som anges i direktiven 2006/48/EG och 2006/49/EG. Detta får till följd stora olikheter som inte bara kan bli problematiska för att uppnå den finansiella stabilitet som beskrivs i avsnitt 1.1.1 ovan, utan även hämmar det gränsöverskridande utbudet av tjänster och etableringen i andra medlemsstater eftersom ett institut måste ta hänsyn till nya regler varje gång det vill starta en verksamhet i en annan medlemsstat. Detta skapar ojämlika konkurrensvillkor som blir en hämsko för den inre marknaden och även försämrar den rättsliga klarheten. Eftersom tidigare kodifieringar och omarbetningar inte har lett till att skillnaderna minskat är det nödvändigt att anta en förordning för att enhetliga regler ska införas i samtliga medlemsstater med syftet att säkra en god funktion hos den inre marknaden. Genom att utforma tillsynskraven i form av en förordning skulle man säkerställa att kraven blir direkt tillämpliga på instituten. Detta skulle också garantera likvärdiga konkurrensvillkor då det förhindrar att olika nationella krav införs som ett resultat av införlivande av ett direktiv. Den föreslagna förordningen skulle tydligt visa att instituten följer samma regler på alla EU:s marknader, vilket även skulle stärka förtroendet för institutens stabilitet över hela EU. En förordning skulle även låta EU införa framtida förändringar snabbare, eftersom ändringar kan tillämpas så gott som omedelbart efter att de antagits. EU skulle på så sätt kunna uppfylla internationellt överenskomna tidsfrister för genomförandet och följa viktigare händelser på marknaden. 4.2. Subsidiaritet I enlighet med de principer om subsidiaritet och proportionalitet som fastställs i artikel 5 i EUF-fördraget kan målen för den planerade åtgärden inte i tillräcklig utsträckning uppnås av medlemsstaterna och kan därför bättre tillgodoses på EU-nivå. Bestämmelserna går inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå de uppställda målen. Endast genom EU-åtgärder kan man säkerställa att samma tillsynskrav ställs på institut och värdepappersföretag som är verksamma i mer än en medlemsstat och därmed skapa likvärdiga konkurrensvillkor, minska regelsystemens komplexitet, undvika obefogade kostnader för att uppfylla olika krav i samband med gränsöverskridande verksamhet, främja ytterligare integration av EU-marknaden och bidra till eliminering av regelarbitrage. Genom EU-åtgärder säkras även en hög grad av finansiell stabilitet i EU. Detta bekräftas av att de tillsynskrav som anges i förslaget har funnits i EU:s lagstiftning i över 20 år. I artikel 288 i EUF-fördraget ges möjlighet att välja mellan olika rättsliga instrument. En förordning måste därför respektera subsidiaritetsprincipen på samma sätt som övriga rättsliga instrument. Subsidiariteten måste vägas mot andra principer i fördragen, t.ex. de grundläggande friheterna. Direktiven 2006/48/EG och 2006/49/EG riktar sig formellt till medlemsstaterna men gäller i praktiken företagen. En förordning skapar jämlika förutsättningar eftersom den kan tillämpas direkt och man inte behöver ta hänsyn till lagstiftningen i de olika medlemsstaterna innan en verksamhet inleds då regelverken är identiska. Detta förenklar för instituten. Genom att anta en förordning kan man också undvika förseningar vid införlivande av direktiv. 4.3. Europeiska bankmyndighetens roll och efterlevnad av artiklarna 290 och 291 i EUF-fördraget I över 50 bestämmelser i detta förslag anges att Europeiska bankmyndigheten (EBA) ska inlämna tekniska standarder för tillsyn och genomförande till kommissionen för att specificera de kriterier som anges i vissa bestämmelser i denna förordning och för att säkerställa ett enhetligt genomförande. Kommissionen bemyndigas att anta dessa som delegerade akter och genomförandeakter. Den 23 september 2009 antog kommissionen förslag till förordningar om inrättande av EBA (Europeiska bankmyndigheten), EIOPA (Europeiska försäkrings- och tjänstepensionsmyndigheten) och ESMA (Europeiska värdepappers- och marknadsmyndigheten)[6]. I detta sammanhang vill kommissionen påminna om sitt uttalande avseende artiklarna 290 och 291 i EUF-fördraget i samband med antagandet av förordningarna om inrättande av de europeiska tillsynsmyndigheterna: ”När det gäller processen för antagande av regleringsstandarder framhåller kommissionen den finansiella tjänstesektorns unika karaktär, som följer av Lamfalussy-strukturen och uttryckligen erkänns i förklaring 39 i EUF-fördraget. Emellertid hyser kommissionen allvarliga tvivel huruvida begränsningarna av dess roll vid antagandet av delegerade akter och genomförandeåtgärder är i linje med artiklarna 290 och 291 i EUF-fördraget.” 4.4. Samverkan och överensstämmelse mellan lagstiftningspaketets olika delar Denna förordning är en del av ett lagstiftningspaket tillsammans med det föreslagna direktivet [inserted by OP]. Paketet ersätter direktiven 2006/48/EG och 2006/49/EG. Det betyder att både direktivet och förordningen ska tillämpas på både kreditinstitut och värdepappersföretag. För närvarande är de sistnämnda endast ”bifogade” till direktiv 2006/48/EG genom direktiv 2006/49/EG. En stor del av det sistnämnda direktivet utgörs helt enkelt av hänvisningar till direktiv 2006/48/EG. Genom att bestämmelserna för båda typerna av verksamhet slås samman i lagstiftningspaketet blir dessa tydligare. Dessutom införlivas de omfattande bilagorna i direktiven 2006/48/EG och 2006/49/EG i den normativa delen, vilket ytterligare förenklar tillämpningen av dem. I förslaget till förordning fastställs regler för stabilitetstillsyn som är direkt tillämpliga på instituten. I förslaget till direktiv fastställs liksom tidigare bestämmelser som rör auktorisering av kreditinstitut, utövande av etableringsfriheten och fri rörlighet för tjänster. Detta gäller inte värdepappersföretag eftersom motsvarande rättigheter och skyldigheter fastställs i direktiv 2004/39/EG (marknader för finansiella instrument). I direktivet finns även kvar allmänna principer för tillsynen av instituten som riktar sig till medlemsstaterna och kräver införlivande och utnyttjande av olika valmöjligheter. Detta omfattar särskilt informationsutbyte, ansvarsfördelning mellan tillsynsmyndigheter i hem- respektive värdmedlemsstaten samt utövandet av sanktionsbefogenheter (som är ett nytt inslag). Direktivet innehåller fortfarande bestämmelser som reglerar den tillsyn av instituten som utförs av medlemsstaternas behöriga myndigheter. Dessa bestämmelser kompletterar de allmänna tillsynskraven för instituten som anges i förordningen genom enskilda ordningar som fastställs av de behöriga myndigheterna på grundval av resultaten från den fortlöpande tillsynen av enskilda kreditinstitut och värdepappersföretag. I direktivet skulle fastställas olika tillsynsarrangemang och de behöriga myndigheterna skulle själva få besluta vilken modell de skulle införa. Det handlar bl.a. om interna processer inom instituten om framför allt riskhantering och de nya kraven på företagsstyrning. 5. Närmare redogörelse för förslaget och jämförelse med Basel III För att garantera en väl avvägd tillämpning av Basel III på EU:s institutioner var kommissionen tvungen att göra flera regleringsmässiga överväganden, vilka förklaras i detta kapitel. 5.1. Maximal harmonisering (hela förordningen) Maximal harmonisering är nödvändigt för att uppnå ett verkligt enhetligt regelverk. Olämpliga och dåligt samordnade striktare krav i enskilda medlemsstater skulle kunna leda till att underliggande exponering och risk överflyttas till oreglerade ”skuggbanker” eller från en medlemsstat till en annan. Den konsekvensbedömning som utfördes av Baselkommittén och kommissionen grundas dessutom på de specifika kapitaltäckningskvoter som antagits. Det är oklart vilka konsekvenser för kostnader och tillväxt som skulle kunna bli följden av att en eller flera medlemsstater tillämpar högre kapitalkrav, som eventuellt skulle kunna förvärras genom en ”kapplöpning mot toppen” över hela EU. Om det behövs striktare tillsynskrav på EU-nivå, bör det finnas sätt att tillfälligt förändra det enhetliga regelverket i enlighet med behoven. Kommissionen skulle kunna anta en delegerad akt som under en begränsad tid höjer nivån på kapitalkraven och riskvikterna för vissa exponeringar, eller inför striktare tillsynskrav för all exponering eller för exponering mot en eller flera sektorer, regioner eller medlemsstater, när så är nödvändigt för att åtgärda förändringar av mikro- och makrorisker som härrör från sådan utveckling på marknaden som inträffat efter denna förordnings ikraftträdande, särskilt på rekommendation av eller efter yttrande från Europeiska systemrisknämnden. Detta förslag och åtföljande förslag till direktiv innehåller redan tre möjligheter för behöriga myndigheter att åtgärda nationella tillsynsproblem på makronivå: – När det gäller utlåning med säkerhet i fast egendom kan medlemsstaterna justera kapitalkraven. – Medlemsstaterna kan införa ytterligare kapitalkrav för enskilda institut eller grupper av institut när så motiveras av särskilda omständigheter i den så kallade andra pelaren. – Medlemsstaterna fastställer nivån för den konjunkturutjämnande kapitalbufferten så att den återspeglar de specifika makroekonomiska riskerna i medlemsstaten. Detta skulle i praktiken innebära stora förändringar av kapitalkraven. Medlemsstaterna skulle dessutom kunna tillåtas att införa vissa av de nyare striktare reglerna enligt Basel III under övergångsperioden, dvs. införa dem snabbare än vad som fastställs i Basel III. 5.2. Definition av kapital (del två) 5.2.1. Avdrag av större innehav i försäkringsbolag och finansiella konglomerat Basel III kräver att internationellt verksamma banker gör avdrag från kapitalbasen för större innehav i icke konsoliderade försäkringsbolag. Syftet med detta är att säkerställa att en bank inte kan räkna in kapital som även används av ett försäkringsdotterbolag i sin kapitalbas. När det gäller grupper som innehåller en stor andel bank- eller värdepappersföretag och försäkringsföretag anges specifika regler mot sådant ”dubbelt utnyttjande av poster i kapitalbasen” i direktiv 2002/87/EG om finansiella konglomerat. Direktiv 2002/87/EG grundas på internationellt överenskomna principer för riskhantering mellan olika sektorer. Detta förslag stärker tillämpningen av dessa regler för finansiella konglomerat i bank- och investeringsgrupper för att säkra en stabil och enhetlig tillämpning. Eventuella ytterligare förändringar som blir nödvändiga kommer att åtgärdas vid den översyn av direktiv 2002/87/EG som ska ske 2012. 5.2.2. Högkvalitativ kapitalbas – kriterier, utfasning och tillämpning av äldre regler Enligt Basel III får en kapitalbas av högsta kvalitet i internationellt verksamma banker som är aktiebolag bestå av enbart stamaktier som uppfyller stränga kriterier. I detta förslag införs dessa stränga kriterier från Basel III. Förslaget begränsar inte det högkvalitativa kapitalet, utgivet av institut som är aktiebolag, till enbart stamaktier. Definitionen på stamaktie varierar beroende på den nationella bolagsrätten. De strikta kriterier som här föreslås säkerställer att endast instrument av högsta kvalitet godkänns som lagstadgat kapital av högsta kvalitet. Enligt dessa kriterier skulle endast instrument av samma höga kvalitet som stamaktier vara kvalificerade för denna behandling. För att garantera dessa instruments fullständiga transparens krävs i förslaget att EBA sammanställer, upprätthåller och offentliggör en förteckning över godkända instrument. I Basel III föreskrivs en 10-årig utfasningsperiod för vissa instrument som emitterats av företag som inte är aktiebolag och inte uppfyller de nya reglerna. I överensstämmelse med ändringarna av reglerna för kapitalbasen i direktiv 2009/111/EG och för att säkra att de olika bolagsformerna behandlas på samma sätt, tillåter detta förslag (del tio, avdelning II kapitel 2) även att äldre bestämmelser tillämpas på sådana högkvalitativa instrument som ges ut av aktiebolag och som inte är stamaktier, samt på överkurs vid aktieemission. Reglerna i Basel III medger att instrument som inte uppfyller de nya reglerna och som utfärdats före den 12 september 2010 fasas ut från det lagstadgade kapitalet för att möjliggöra en smidig övergång till de nya reglerna. Detta datum är brytdatum för övergångsbestämmelserna. Alla instrument som inte uppfyller de nya reglerna och som utfärdats efter brytdatum skulle från och med 2013 inte räknas in i det lagstadgade kapitalkravet. I detta förslag fastställs brytdatum till den dag då kommissionen antar detta förslag. Detta är nödvändigt för att undvika att kraven i förslaget tillämpas retroaktivt, vilket inte skulle vara rättsligt acceptabelt. 5.2.3. Ömsesidiga bolag, kooperativa banker och liknande institut I Basel III säkerställs att de nya reglerna kan tillämpas på högkvalitativa kapitalinstrument i företag som inte är aktiebolag – t.ex. ömsesidiga bolag, kooperativa banker och liknande institut. I detta förslag beskrivs i större detalj tillämpningen av den i Basel III använda definitionen på högkvalitativa kapitalinstrument som emitteras av andra företag än aktiebolag. 5.2.4. Minoritetsinnehav och vissa kapitalinstrument emitterade av dotterbolag Ett minoritetsinnehav är det kapital i vissa dotterbolag som ägs av en minoritetsaktieägare utanför gruppen. I Basel III erkänns minoritetsinnehav – och visst lagstadgat kapitel utgivet av dotterbolag – endast om dessa dotterföretag är institut (eller lyder under samma regelverk) och kapitalet används för att uppfylla kapitalkraven och den nya kapitalbevarande bufferten, en ny kapitalreserv som inför nya begränsningar för betalning av utdelningar och vissa kuponger och bonusar. Den andra nya kapitalbufferten – den konjunkturutjämnande bufferten – är ett viktigt verktyg för makrotillsyn som kan användas av tillsynsmyndigheterna för att minska eller underlätta utlåning i olika faser av kreditcykeln. I detta förslag fastställs kraftfulla processer för EU för samordning av medlemsstaternas användning av den konjunkturutjämnande bufferten. Den strategi som anges i detta förslag avseende minoritetsintressen och visst övrigt kapital som emitteras av dotterbolag innebär att den konjunkturutjämnande bufferten godkänns när den används. Det visar på vikten av denna buffert och det kapital den kräver, samt eliminerar eventuella negativa incitament för att använda bufferten. 5.2.5. Avdrag av vissa uppskjutna skattefordringar En uppskjuten skattefordran är en tillgång i balansräkningen som kan användas för att minska inkomstskatten för en efterföljande period. I Basel III anges att vissa uppskjutna skattefordringar inte behöver dras av från kapitalet. I detta förslag förtydligas att sådana uppskjutna skattefordringar som automatiskt övergår till en fordran på staten när ett företag går med förlust inte behöver dras av, i det fall deras kapacitet att vid behov absorbera förluster var garanterad. 5.3. Behandling av specifika exponeringar (del tre avdelning II kapitel 2) 5.3.1. Behandling av exponeringar mot små och medelstora företag Enligt gällande EU-lagstiftning kan banker dra nytta av förmånliga riskvikter tillämpade på exponeringar mot små och medelstora företag. Denna förmånsbehandling kommer att fortsätta tillämpas i Basel III och i detta utkast till förslag. Mer fördelaktiga kapitalkrav för exponeringar mot små och medelstora företag skulle först och främst kräva en översyn av det internationella Baselavtalet. En översynsklausul om denna fråga ingår i förslaget. Det är mycket viktigt att riskvikterna vid utlåning till små och medelstora företag bedöms noggrant. Av detta skäl ska EBA analysera och senast den 1 september 2012 lämna en rapport om aktuella riskvikter, pröva möjligheterna till en minskning och överväga ett scenario med en minskning med en tredjedel jämfört med i dag. Kommissionen avser att överlämna en rapport om denna analys till Europaparlamentet och rådet och lägga fram lagstiftningsförslag om översyn av riskvikter för små och medelstora företag, om så är lämpligt. Kommissionen kommer dessutom att i samråd med EBA inom 24 månader efter denna förordnings ikraftträdande utarbeta en rapport om utlåning till små och medelstora företag och fysiska personer och överlämna denna till Europaparlamentet och rådet tillsammans med lämpliga förslag. 5.3.2. Behandling av exponeringar som härrör från handelsfinansiering Baselkommittén för banktillsyn förväntas i slutet av 2011 avge sina synpunkter på huruvida mer gynnsamma kapitalkrav för handelsfinansiering bör fastställas. Detta ingår därför inte i detta förslag, dock finns en översynsklausul om behandlingen av dessa exponeringar. 5.4. Motpartskreditrisk (del tre avdelning II kapitel 6) I Basel III krävs att bankerna innehar extra kapital som skydd mot risken för att en motparts kreditkvalitet skulle försämras. I detta förslag kommer detta nya kapitalkrav att tas med. I Basel III godkänns emellertid endast i begränsad omfattning sådana förluster som en bank skriver ned direkt och som får omedelbara konsekvenser för resultatet (justering av kreditvärderingen). Grundat på återkoppling från ett samråd med kommissionen i februari/mars 2011 i denna fråga och med stöd av en majoritet av medlemsstaterna, skulle detta förslag tillåta banker som använder internmätningsmetoden för kreditrisker en större, men dock försiktig, redovisning av sådana förluster och därför bättre återspegla den vanliga metoden att göra reserveringar för framtida förluster, som många EU-banker använder. 5.5. Likviditet (del sex) 5.5.1. Krav på likviditetstäckning Kommissionen är fast besluten att uppnå harmoniserade krav på likviditetstäckning senast 2015. Samtidigt bör osäkerheten avseende eventuella oavsiktliga konsekvenser och observationsperioden för Basel III tas på största allvar. Följande delar garanterar att bindande krav införs först efter lämplig översyn: – Ett allmänt krav som ska tillämpas från och med 2013 och som innebär att bankerna måste ha lämplig likviditetstäckning utgör ett första steg. – En skyldighet att till de nationella myndigheterna rapportera nödvändiga uppgifter som styrker att bankerna upprätthåller adekvat likviditetstäckning grundat på enhetliga rapporteringsformat som utarbetats av EBA för att pröva Basel III-kriterierna. – Befogenhet för kommissionen att ytterligare specificera likviditetstäckningskraven i enlighet med slutsatserna från observationsperioden och den internationella utvecklingen. Genom att de utdragna ordinarie lagstiftningsförfarandena (genom medbeslutande) undviks kan observationsperioden användas maximalt och kalibrering skjutas upp till slutet av observationsperioden. Kravet på likviditetstäckning kommer, i grupper av kreditinstitut eller värdepappersföretag eller båda, i princip att gälla för alla enskilda kreditinstitut och värdepappersföretag. Till skillnad från filialer, som inte är juridiska personer, har kreditinstitut och värdepappersföretag betalningsförpliktelser som kan leda till utflöde av likvida medel under stressförhållanden. Man kan inte ta för givet att kreditinstitut eller värdepappersföretag kommer att få likviditetsstöd från andra kreditinstitut eller värdepappersföretag inom samma grupp när de får problem med att uppfylla sina betalningsskyldigheter. Under vissa strikta villkor får dock de behöriga myndigheterna avstå från att tillämpa kraven på enskilda kreditinstitut och värdepappersföretag och i stället tillämpa ett gruppbaserat krav på dessa kreditinstitut och värdepappersföretag. Dessa strikta villkor anges i artikel 7.1 och innebär bland annat att kreditinstituten eller värdepappersföretagen har en rättsligt grundad skyldighet att stödja varandra och en reell förmåga att göra detta. Om det handlar om en grupp av kreditinstitut eller värdepappersföretag med verksamhet i flera medlemsstater måste samtliga berörda behöriga myndigheter för det enskilda kreditinstitutet eller värdepappersföretaget gemensamt besluta att villkoren för undantaget är uppfyllda, för att undantaget från individuella krav ska kunna tillämpas. För sådana gränsöverskridande situationer har ytterligare villkor fastställts i artikel 7.2, förutom villkoren i artikel 7.1. Dessa ytterligare villkor kräver att alla behöriga myndigheter måste godkänna gruppens likviditetshantering och hur stor likviditet de enskilda kreditinstituten och värdepappersföretagen i gruppen har. Om myndigheterna inte är överens beslutar respektive behörig myndighet för ett enskilt kreditinstitut eller värdepappersföretag ensamt om huruvida undantaget kan tillämpas. En ytterligare möjlighet är att EBA medlar vid oenighet mellan de behöriga myndigheterna. Resultatet av medlingen är emellertid endast bindande i den mån det rör villkoren i artikel 7.1. De enskilda behöriga myndigheterna har sista ordet när det gäller villkoren i artikel 7.2, dvs. huruvida gruppens likviditetshantering och de enskilda kreditinstitutens och värdepappersföretagens likviditet är tillfredsställande. 5.5.2. Krav på stabil nettofinansiering Kommissionen är fast besluten att senast den 1 januari 2018 ha uppnått en minimistandard för kravet på stabil nettofinansiering. Eftersom Basel III fastställer en observationsperiod fram till 2018 finns det tillräcklig tid att utarbeta krav för en stabil finansiering i form av ett medbeslutandeförslag till parlamentet och rådet före observationsperiodens slut. 5.6. Skuldsättningsgrad (del sju) Skuldsättningsgrad är ett nytt regleringsinstrument inom EU. I överensstämmelse med Basel III föreslår kommissionen inte att skuldsättningsgraden ska vara ett bindande instrument i detta skede utan att den inledningsvis ska användas som en extra funktion som kan tillämpas på enskilda banker efter beslut av tillsynsmyndigheterna, med syfte att senare överföras till en bindande (under den första pelaren) åtgärd 2018, efter lämplig granskning och kalibrering. Rapporteringsskyldighet skulle möjliggöra granskning och ett välinformerat beslut om att införa detta som ett bindande krav 2018. I linje med Basel III föreslås att instituten offentliggör sin skuldsättningsgrad från och med 2015. 5.7. Gränsvärden i Basel I (del tretton) I Basel II krävs mer kapital för mer riskfyllda verksamheter än i Basel I. För mindre riskfyllda verksamheter krävs mindre kapitel i Basel II än i Basel I. Detta beror på att Basel II har utformats för att vara mer riskkänsligt än Basel I. För att förhindra att banker omfattas av orimligt låga kapitalkrav tillåter Basel II inte lägre kapital än 80 % av det kapital som hade krävts enligt Basel I. Detta krav slutade att gälla 2009 men det återinfördes genom direktiv 2010/76/EG och gäller nu till och med 2011 års utgång. På grundval av Baselkommittén för banktillsyns förlängning av detta krav i juli 2009 återinförs det 2015 genom detta förslag. Behöriga myndigheter får, efter samråd med EBA, avstå från att tillämpa Basel I-gränsen på ett institut under förutsättning att samtliga krav för användning av internmätningsmetoderna för kreditrisker och operativa risker är uppfyllda. 6. Budgetkonsekvenser EBA kommer att spela en viktig roll för att målet med denna förordning ska uppnås, eftersom det här föreslås att EBA utarbetar över 50 bindande tekniska standarder i olika politiska frågor. Dessa bindande tekniska standarder – som slutligen ska godkännas av kommissionen – kommer att bli avgörande för att säkerställa att bestämmelser av starkt teknisk art införs på ett enhetligt sätt i hela EU och att de föreslagna politiska åtgärderna fungerar som det är tänkt. För denna betydande arbetsbörda kommer EBA att behöva mer resurser än vad som redan tilldelats vid dess inrättande enligt förordning (EU) 1093/2010. Ytterligare information finns i den bifogade lagstadgade finansieringsöversikten. 2011/0202 (COD) Förslag till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING om tillsynskrav för kreditinstitut och värdepappersföretag (Text av betydelse för EES) EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 114, med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, efter översändande av utkastet till lagstiftningsakt till de nationella parlamenten, med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande[7], i enlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet, och av följande skäl: (1) I G20-deklarationen av den 2 april 2009[8] om stärkandet av det finansiella systemet uppmanas till internationellt enhetliga ansträngningar för att nå ökad öppenhet, ansvarighet och reglering genom att förbättra kapitalets kvantitet och kvalitet inom banksektorn så snart den ekonomiska återhämtningen är säkrad. I deklarationen uppmanar man också till införande av ett kompletterande icke-riskbaserat mått för att begränsa uppbyggnad av ökande skuldsättningsexpansion inom banksektorn, samt till att ta fram ramar för starkare likviditetsbuffertar ska tas fram. Som svar på detta enades i september 2009 gruppen av centralbankschefer och tillsynschefer (GHOS) om ett antal åtgärder för att stärka regleringen av banksektorn. Åtgärderna fick stöd av G20-ledarna vid toppmötet i Pittsburgh den 24–25 september 2009 och fastställdes i detalj i december 2009. I juli och september 2010 utfärdade GHOS ytterligare två meddelanden om utformning och kalibrering av dessa nya åtgärder. I december 2010 offentliggjorde Baselkommittén för banktillsyn de slutliga åtgärderna, som går under benämningen Basel III. (2) Högnivågruppen för finansiell tillsyn i EU, med Jacques de Larosière som ordförande, uppmanade EU att utarbeta en mer harmoniserad reglering av finansmarknaden. När det gäller hur den framtida tillsynen ska utformas i Europa betonade rådet den 18 och 19 juni 2009 behovet av att utarbeta ett enhetligt europeiskt regelverk som kan tillämpas på alla kreditinstitut och värdepappersföretag på den inre marknaden. (3) Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/48/EG av den 14 juni 2006[9] om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut, och Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/49/EG av den 14 juni 2006[10] om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut har flera gånger genomgått betydande förändringar. Många av bestämmelserna i direktiven 2006/48/EG och 2006/49/EG är tillämpliga på såväl kreditinstitut som värdepappersföretag. För att dessa bestämmelser ska kunna tillämpas på ett enhetligt sätt är det önskvärt att de samlas i en ny lagstiftning som är tillämplig på både kreditinstitut och värdepappersföretag. För tydlighetens skull bör bestämmelserna i bilagorna till dessa direktiv införlivas i den normativa delen av den nya lagstiftningen. (4) Den nya lagstiftningen skulle bestå av två skilda rättsakter: ett direktiv samt denna förordning. Tillsammans skulle de utgöra den rättsliga ramen för behörigheten att utöva verksamhet, tillsynsramen och tillsynsreglerna för kreditinstitut och värdepappersföretag. Denna förordning bör därför läsas i förening med direktivet. (5) Direktiv [inserted by OP] grundar sig på artikel 53.1 i EUF-fördraget och ska innehålla bestämmelser om behörighet att utöva verksamhet i kreditinstitut och värdepappersföretag samt styrelseformer och tillsynsbestämmelser i samband med detta, t.ex. bestämmelser om verksamhetstillstånd, förvärv av kvalificerade innehav, utövande av etableringsfriheten och friheten att tillhandahålla tjänster, vilka befogenheter tillsynsmyndigheterna har i hem- respektive värdmedlemsstaten samt bestämmelser om startkapital och tillsyn av kreditinstitut och värdepappersföretag. (6) I denna förordning ska anges tillsynskrav för kreditinstitut och värdepappersföretag som direkt rör bank- och finanssektorns verksamhet och är till för att garantera finansiell stabilitet hos aktörerna på denna marknad och en hög skyddsnivå för investerare och insättare. Denna direkt tillämpliga rättsakt syftar till att på ett avgörande sätt bidra till en smidig funktion hos den inre marknaden och bör därför grundas på bestämmelserna i artikel 114 i EUF-fördraget, tolkad i enlighet med domstolens fasta rättspraxis. (7) Även om man genom direktiven 2006/48/EG och 2006/49/EG i viss utsträckning har harmoniserat medlemsstaternas tillsynsbestämmelser innehåller dessa ett stort antal alternativ och valmöjligheter och medlemsstaterna kan fortfarande införa striktare regler än de som föreskrivs i dessa direktiv. Detta leder till skillnader i nationell lagstiftning som hindrar utövandet av de grundläggande friheterna och därmed får en direkt inverkan på den inre marknadens funktion och orsakar stora snedvridningar av konkurrensen. Sådana skillnader hindrar i synnerhet gränsöverskridande tillhandahållande av tjänster och etablering i andra medlemsstater, eftersom aktörerna måste bedöma och ta hänsyn till olika regler när de bedriver verksamhet i en annan medlemsstat. Dessutom måste kreditinstitut och värdepappersföretag som har auktoriserats i olika medlemsstater ofta uppfylla olika krav, vilket leder till allvarlig snedvridning av konkurrensen. Genom dessa skilda nationella lagstiftningar skapas både potentiella och reella hinder för en smidigt fungerande inre marknad på grund av ojämlika konkurrensvillkor för verksamheten och svårigheter för kreditinstitut och värdepappersföretag som bedriver verksamhet i olika rättsliga system inom unionen. (8) För att avlägsna de återstående handelshindren och den allvarliga snedvridningen av konkurrensen beroende på skilda nationella regelverk, samt för att förhindra framtida liknande handelshinder och snedvriden konkurrens, är det därför nödvändigt att anta en förordning om enhetliga regler som ska tillämpas i alla medlemsstater. (9) Genom att utforma tillsynskrav i form av en förordning skulle man säkerställa att kraven direkt kan tillämpas av medlemsstaterna. Detta skulle också garantera lika förutsättningar då det förhindrar att olika nationella krav införs som ett resultat av införlivande av ett direktiv. Denna förordning skulle medföra att instituten följer samma regler i hela unionen, vilket även skulle stärka förtroendet för kreditinstitutens och värdepappersföretagens stabilitet, särskilt i kristider. En förordning skulle också göra regelverket enklare och minska kostnaderna för att efterleva detta, särskilt för kreditinstitut och värdepappersföretag som bedriver gränsöverskridande verksamhet. Den skulle även bidra till att eliminera konkurrenssnedvridning. Mot bakgrund av särdragen i de nationella fastighetsmarknaderna som kännetecknas av skillnader i ekonomisk utveckling och specifika rättsliga olikheter mellan medlemsstater, regioner eller lokala områden, bör de behöriga myndigheterna kunna fastslå högre riskvikter eller tillämpa strängare kriterier på vissa områden, grundat på tidigare erfarenheter av fallissemang och förväntad marknadsutveckling för exponeringar som är säkrade genom panträtt i fast egendom. (10) Medlemsstaterna bör ha befogenhet att bevara eller införa nationella bestämmelser i den omfattning denna förordning inte föreskriver enhetliga regler, under förutsättning att dessa nationella bestämmelser inte står i motsättning till unionsrätten eller underminerar dess tillämpning. (11) Om medlemsstaterna antar allmänna riktlinjer, i synnerhet på områden där man inväntar på kommissionens antagande av förslag till tekniska standarder, ska dessa riktlinjer varken stå i motsättning till unionsrätten eller underminera dess tillämpning. (12) Denna förordning förhindrar inte att medlemsstaterna inför motsvarande krav på företag som inte omfattas av förordningens tillämpningsområde. (13) De allmänna tillsynskrav som fastställs i denna förordning kompletteras av individuella arrangemang som fastställs av de behöriga myndigheterna på grundval av resultaten från den fortlöpande tillsynen av enskilda kreditinstitut och värdepappersföretag. Omfattningen av sådana tillsynsarrangemang bör fastställas i ett direktiv eftersom de behöriga myndigheterna själva bör få besluta vilka arrangemang man vill införa. (14) Denna förordning bör inte inverka på de behöriga myndigheternas möjlighet att införa särskilda krav i enlighet med den tillsyns- och utvärderingsprocess som fastställs i direktiv [inserted by OP], som bör vara särskilt anpassade till kreditinstituts och värdepappersföretag specifika riskprofil. (15) Europeiska bankmyndigheten (EBA) inrättades genom Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1093/2010 av den 24 november 2010 om inrättande av en europeisk tillsynsmyndighet[11]. Den förordningen syftar till att förbättra kvaliteten och enhetligheten i den nationella tillsynen och stärka kontrollen av gränsöverskridande företagsgrupper. (16) Enligt förordning (EU) nr 1093/2010 ska EBA vara verksam inom tillämpningsområdet för direktiv 2006/48/EG och direktiv 2006/49/EG. EBA ska också agera inom verksamhetsområdet kreditinstitut och värdepappersföretag när det gäller frågor som inte direkt omfattas av dessa direktiv, förutsatt att det krävs sådana åtgärder för att säkerställa att dessa akter tillämpas på ett ändamålsenligt och enhetligt sätt. Denna förordning ska ta hänsyn till EBA:s roll och funktion och underlätta EBA:s utövade av sina befogenheter enligt den förordningen. (17) Enhetliga finansiella krav på kreditinstitut och värdepappersföretag behövs för att se till att spararna ges likvärdigt skydd och för att skapa rättvisa konkurrensvillkor mellan jämförbara grupper av kreditinstitut och värdepappersföretag. (18) Eftersom kreditinstitut och värdepappersföretag konkurrerar direkt på den inre marknaden bör kraven på övervakning vara likvärdiga i hela unionen. (19) Närhelst det inom ramen för tillsyn är nödvändigt att fastställa den konsoliderade kapitalbasen för en företagsgrupp bestående av kreditinstitut och värdepappersföretag, bör beräkningen utföras i enlighet med denna förordning. (20) Enligt denna förordning tillämpas kapitalbaskraven på nivån för det enskilda bolaget och på koncernnivå om inte de behöriga myndigheterna finner det lämpligt att inte tillämpa tillsyn på enskilda företag. Enskild, gruppbaserad och gränsöverskridande gruppbaserad tillsyn är värdefulla instrument för att utöva kontroll över kreditinstitut och värdepappersföretag. (21) För att säkerställa att kreditinstitut inom en företagsgrupp är tillräckligt solventa är det väsentligt att kapitalkraven tillämpas utifrån företagsgruppens konsoliderade finansiella ställning. För att vidare säkerställa att kapitalbasen är lämpligt fördelad inom gruppen och, om så krävs, kan utnyttjas för att skydda sparmedel bör kapitalkraven tillämpas på de enskilda kreditinstituten och värdepappersföretagen inom en företagsgrupp, såvida inte detta mål kan uppnås effektivt på annat sätt. (22) De närmare redovisningsmetoder som ska användas vid beräkning av kapitalbasen och vid bedömningen av dess tillräcklighet med hänsyn till kreditinstitutets eller värdepappersföretagets riskexponering och av koncentrationen av exponeringar bör stå i överensstämmelse med bestämmelserna i rådets direktiv 86/635/EEG av den 8 december 1986 om årsbokslut och sammanställd redovisning för banker och andra finansiella institut[12], som i vissa avseenden anpassar bestämmelserna i rådets sjunde direktiv 83/349/EEG av den 13 juni 1983 om sammanställd redovisning[13] eller Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1606/2002 av den 19 juli 2002 om tillämpning av internationella redovisningsstandarder[14], beroende på vilken av dessa rättsakter som reglerar kreditinstitutens och värdepappersföretagens redovisning enligt nationell lagstiftning. (23) För att solvensen ska kunna säkerställas är det viktigt att fastställa kapitalkrav där tillgångar och poster utanför balansräkningen vägs efter graden av risk. (24) Den 26 juni 2004 antog Baselkommittén för banktillsyn ett ramavtal om internationell konvergens avseende kapitalmätning och kapitalstandarder (Basel II-avtalet). De bestämmelserna i direktiv 2006/48/EG och direktiv 2006/49/EG som införlivas i denna förordning motsvarar bestämmelserna i Basel II-avtalet. I och med att de kompletterande delarna i Basel III också införlivas, kommer denna förordning att motsvara bestämmelserna i Basel II- och Basel III-avtalen. (25) Det är nödvändigt att ta hänsyn till de skillnader som finns mellan kreditinstitut och värdepappersföretag i unionen genom att erbjuda alternativa metoder för beräkning av kapitalkrav för kreditrisker med olika nivåer av riskkänslighet och varierande komplexitetsgrad. Användningen av extern kreditvärdering och av kreditinstitutens och värdepappersföretagens egna skattningar av enskilda kreditriskparametrar ökar väsentligt kreditriskbestämmelsernas riskkänslighet och sundhet i stabilitetsavseende. Kreditinstitut och värdepappersföretag bör ges lämpliga incitament för att övergå till mer riskkänsliga metoder. I samband med upprättande av de skattningar som behövs för att tillämpa kreditriskmetoderna i denna förordning bör kreditinstituten och värdepappersföretagen förstärka sina metoder för mätning och hantering av kreditrisker för att göra sådana metoder tillgängliga för fastställande av föreskrivna kapitalbaskrav för kreditinstituten och värdepappersföretagen som återspeglar komplexitetsgraden i enskilda kreditinstituts och värdepappersföretags metoder. Databehandling i samband med tillkomst och hantering av exponeringar mot kunder bör i detta sammanhang anses omfatta utveckling och validering av system för hantering och mätning av kreditrisker. Detta ligger inte bara i kreditinstitutens och värdepappersföretagens legitima intressen utan avspeglar också syftet med denna förordning, nämligen att utnyttja bättre metoder för mätning och hantering av kreditrisker och också utnyttja dem för föreskrivna kapitalbaskrav. (26) Kapitalkraven bör stå i proportion till de risker som ska täckas. Särskilt bör den minskning av risknivåer som beror på innehav av ett stort antal exponeringar som var för sig är relativt små återspeglas i kapitalkravet. (27) I linje med Baselkommittén för banktillsyns beslut och med stöd av GHOS den 10 januari 2011, ska samtliga övriga primärkapitalinstrument och supplementärkapitalinstrument i ett institut skrivas ner fullständigt och permanent eller omvandlas till primärkapital i form av kärnprimärkapital vid den tidpunkt då institutet inte längre är livskraftigt. (28) Bestämmelserna i denna förordning står i överensstämmelse med proportionalitetsprincipen och tar särskilt hänsyn till mångfalden av olika kreditinstitut och värdepappersföretag när det gäller verksamhetens storlek och omfattning samt verksamhetsområde. Överensstämmelsen med proportionalitetsprincipen innebär också att enklast möjliga värderingsförfarande, även inom ramen för intern riskklassificering (”internmetoden”), erkänns för exponeringar mot hushållssektorn och de små och medelstora företagen. (29) Denna förordnings ”utvecklingsbara karaktär” gör det möjligt för kreditinstitut och värdepappersföretag att välja mellan tre metoder med varierande komplexitet. För att i synnerhet små kreditinstitut och värdepappersföretag ska kunna välja den riskkänsligare internmetoden bör de relevanta bestämmelserna tolkas så att exponeringsklasserna innefattar alla exponeringar som direkt eller indirekt likställs med dem i denna förordning. Som allmän regel gäller att de behöriga myndigheterna inte bör göra någon åtskillnad mellan de tre metoderna när det gäller tillsynsprocessen, dvs. kreditinstitut och värdepappersföretag som utnyttjar schablonmetoden ska inte bli föremål för strängare tillsyn enbart av den anledningen. (30) Tekniker för reducering av kreditrisker bör erkännas i ökad utsträckning och omfattas av ett regelverk som säkerställer att företagens solvens inte undergrävs av att åtgärder felaktigt erkänns som riskreducerande. I möjligaste mån bör säkerheter som normalt används av banker i de olika medlemsstaterna för att minska kreditrisken erkännas enligt schablonmetoden och även enligt de andra metoderna. (31) För att säkerställa att kapitalkraven för kreditinstitut och värdepappersföretag i tillräcklig utsträckning beaktar risker och riskreducering i samband med kreditinstitutens och värdepappersföretagens verksamheter och investeringar inom värdepapperisering är det nödvändigt att införa bestämmelser om en riskkänslig och stabilitetsmässigt sund behandling av sådana verksamheter och investeringar. (32) Operativa risker är en betydande kategori av risker som kreditinstitut och värdepappersföretag ställs inför och som måste täckas av kapitalbasen. Det är nödvändigt att ta hänsyn till de skillnader som finns mellan olika kreditinstitut och värdepappersföretag i unionen genom att erbjuda alternativa metoder för beräkning av kapitalkrav för operativa risker med olika nivåer av riskkänslighet och varierande komplexitetsgrad. Kreditinstitut och värdepappersföretag bör ges lämpliga incitament för att övergå till mer riskkänsliga metoder. Mot bakgrund av att teknikerna för mätning och hantering av operativa risker är under utveckling bör bestämmelserna fortlöpande ses över och uppdateras när så är lämpligt, inbegripet i fråga om kraven på olika affärsområden och godkännande av tekniker för riskreducering. I detta sammanhang bör särskild uppmärksamhet ägnas möjligheten att beakta försäkring inom ramen för de enkla metoderna för att beräkna kapitalkrav för operativa risker. (33) Övervakning och kontroll av ett kreditinstituts exponeringar bör ingå som en integrerad del av tillsynen över institutet. Därför kan en alltför stor koncentration av exponeringar mot en enskild kund eller grupp av kunder med inbördes anknytning medföra oacceptabelt hög förlustrisk. Denna situation kan äventyra ett kreditinstituts solvens. (34) När man fastställer förekomsten av en grupp av kunder med inbördes anknytning och därmed exponeringar som utgör en gemensam risk, är det även viktigt att ta hänsyn till risker som uppkommer genom en gemensam källa till viktig finansiering som tillhandahålls av kreditinstitutet eller värdepappersföretaget självt, dess finansiella företagsgrupp eller parter med inbördes anknytningar. (35) Även om det är önskvärt att basera beräkningen av exponeringens värde på det värde som anges för att bestämma kapitalbaskraven, är det lämpligt att anta regler för övervakning av stora exponeringar utan att tillämpa riskviktning eller risknivåer. De metoder för kreditriskreducering som tillämpas i solvenssystemet har dessutom utformats utifrån antagandet att kreditrisken är väl diversifierad. När det gäller stora exponeringar i samband med koncentration till ett enda namn är kreditrisken inte väl diversifierad. Effekterna av sådana tekniker bör därför omfattas av tillsynsregler. Det är därför nödvändigt att se till att man får en effektiv återvinning av kreditriskskyddet vid stora exponeringar. (36) Eftersom en förlust som uppkommer på grund av en exponering mot ett kreditinstitut eller värdepappersföretag kan vara lika allvarlig som en förlust på grund av någon annan exponering, bör sådana exponeringar behandlas och rapporteras på samma sätt som vilka andra exponeringar som helst. En alternativ kvantitativ begränsning har emellertid införts för att mildra den oproportionerliga inverkan som ett sådant förfaringssätt har på mindre institut. Dessutom undantas mycket kortfristiga exponeringar avseende penningöverföring, inbegripet utförande av betalningstjänster, clearing, avveckling och förvaringstjänster för kunder, så att finansmarknaderna och deras infrastruktur ska kunna fungera smidigare. Dessa tjänster omfattar till exempel clearing och avveckling av kontanttransaktioner samt annan verksamhet för att underlätta avveckling. De relaterade exponeringarna inbegriper exponeringar som ett kreditinstitut eventuellt inte kan förutse och därför inte till fullo kontrollera, bland annat saldon på interbankkonton till följd av kundbetalningar, inbegripet krediterade och debiterade avgifter och räntor, och andra betalningar för kundservice, samt ställda eller erhålla säkerheter. (37) Det är viktigt att avlägsna oförenligheter beträffande intressena hos de företag som omformar lån till överlåtbara värdepapper och andra finansiella instrument (originatorer eller medverkande kreditinstitut) och de företag som investerar i dessa värdepapper eller instrument (investerare). Det är även viktigt att originatorns eller det medverkande institutets och investerarens intressen sammanfaller. För att uppnå detta bör originatorn eller det medverkande institutet behålla en väsentlig intresseandel i de underliggande tillgångarna. Det är därför viktigt för originatorerna eller de medverkande instituten att bibehålla exponering för den risk som lånen i fråga. Mer generellt bör värdepapperiseringstransaktioner inte struktureras så att en tillämpning av bibehållandekraven undviks, särskilt genom avgifter eller premier eller båda. Ett sådant bibehållande av riskexponeringen bör tillämpas i alla situationer där den ekonomiska substansen i en värdepapperisering kan tillämpas, oavsett vilka rättsliga strukturer eller instrument som används för att uppnå denna ekonomiska substans. Särskilt i de fall kreditrisken överförs genom värdepapperisering bör investerare fatta sina beslut först efter att ha gjort en noggrann genomgång, för vilken de behöver adekvat information om värdepapperiseringarna. (38) Behållningskravet bör inte tillämpas mer än en gång. För en given värdepapperisering räcker det att endast endera originatorn, det medverkande institutet eller den ursprunglige långivaren omfattas av kravet. Om värdepapperiseringstransaktioner inbegriper andra värdepapperiseringar som underliggande exponeringar bör på motsvarande sätt behållningskravet endast tillämpas på den värdepapperisering som omfattas av investeringen. Förvärvade fordringar bör inte omfattas av bibehållandekravet om de hänför sig till företagsverksamhet där de överlåts eller säljs till diskonterat värde för att finansiera sådan verksamhet. De behöriga myndigheterna bör tillämpa riskvikten avseende bristande efterlevnad av kraven på företagsbesiktning. s. k. "due diligence" och riskhantering när det gäller värdepapperiseringar i samband med större överträdelser av riktlinjer och förfaranden som är relevanta för analysen av de underliggande riskerna. (39) Företagsbesiktning, s. k. "due diligence", bör tillämpas för en korrekt bedömning av de risker som hänför sig till värdepapperiseringsexponeringar både inom och utanför handelslagret. Dessutom bör kraven på "due diligence" vara proportionerliga. Förfaranden för "due diligence" bör bidra till att bygga upp ett större förtroende mellan originatorer, medverkande institut och investerare. Det är därför önskvärt att relevanta uppgifter om förfaranden för "due diligence" redovisas korrekt. (40) När ett kreditinstitut eller värdepappersföretag exponerar sig gentemot sitt moderföretag eller gentemot andra dotterföretag till moderföretaget, är särskild försiktighet påkallad. Kreditinstituts och värdepappersföretags exponeringar bör hanteras på ett helt självständigt sätt i enlighet med principerna om sund förvaltning, utan hänsyn till några andra omständigheter. När det gäller stora exponeringar bör specifika normer, inbegripet striktare restriktioner, fastställas för sådana exponeringar som ett kreditinstitut ådrar sig gentemot sin egen grupp. Sådana normer behöver dock inte tillämpas om moderföretaget är ett finansiellt holdingföretag eller ett kreditinstitut eller om övriga dotterföretag är antingen kreditinstitut eller finansiella institut eller företag som tillhandahåller verksamhetsanknutna tjänster, under förutsättning att samtliga dessa företag omfattas av tillsynen av kreditinstitutet på gruppnivå. (41) Mot bakgrund av att bestämmelserna om kapitalkrav är riskkänsliga är det önskvärt att man fortlöpande kontrollerar om de har väsentliga effekter på konjunkturcykeln. Kommissionen bör med beaktande av Europeiska centralbankens synpunkter överlämna en rapport i frågan till Europaparlamentet och rådet. (42) Kapitalkraven för råvaruhandlare, inbegripet handlare som idag är undantagna från kraven i direktiv 2004/39/EG, bör ses över. (43) Liberaliseringen av marknaderna för gas och elektricitet är ett i både ekonomiskt och politiskt avseende viktigt mål för gemenskapen. Med tanke på detta bör de kapitalkrav och andra tillsynsregler som tillämpas på företag som är verksamma på dessa marknader vara proportionerliga och inte i onödan göra det svårare att uppnå målet om liberalisering. Detta mål bör man särskilt ha i åtanke vid översyner av denna förordning. (44) Kreditinstitut och värdepappersföretag som placerar i återvärdepapperiseringar ska genomföra noggrann förhandskontroll (”due diligence”) även beträffande underliggande värdepapperiseringar och de exponeringar som inte är värdepapperiseringar och som ytterst är underliggande instrument för de förra. Kreditinstitut och värdepappersföretag bör bedöma om exponeringar i samband med program för tillgångsbaserade företagscertifikat utgör återvärdepapperiseringsexponeringar, inbegripet exponeringar i samband med program genom vilka man förvärvar högt rangordnade trancher av separata grupper av hela lån där inget av dessa lån är en värdepapperiseringsexponering eller återvärdepapperiseringsexponering och där förstaförlustskyddet med avseende på varje investering tillhandahålls av säljaren av lånen. I den sistnämnda situationen bör i allmänhet en gruppspecifik likviditetsfacilitet inte betraktas vara en återvärdepapperiseringsexponering, eftersom den utgör en tranch i en enskild tillgångsgrupp (dvs. den tillämpliga gruppen av hela lån) som inte innehåller några värdepapperiseringsexponeringar. Däremot skulle en kreditförstärkning för hela programmet som endast täcker en del av förlusterna utöver det av säljaren tillhandahållna skyddet i de olika grupperna i allmänhet utgöra en uppdelning på trancher av risken när det gäller grupper av flera tillgångar som innehåller minst en värdepapperiseringsexponering och skulle därför vara en återvärdepapperiseringsexponering. Om ett sådant program emellertid helt finansierar sig självt med en enda kategori av företagscertifikat och om antingen kreditförstärkningen för hela programmet inte är en återvärdepapperisering eller företagscertifikatet till fullo stöds av det medverkande kreditinstitutet eller värdepappersföretaget, vilket gör att investeraren i företagscertifikatet blir reellt exponerad för det medverkande företagets kreditrisk i stället för de underliggande grupperna eller de underliggande tillgångarna, bör detta företagscertifikat i allmänhet inte betraktas som en återvärdepapperiseringsexponering. (45) Bestämmelserna om försiktig värdering av handelslagret bör tillämpas på alla instrument som tas upp till verkligt värde, såväl i handelslagret som i övrig verksamhet, för kreditinstitut och värdepappersföretag. Det bör klargöras att i de fall då en försiktig värdering skulle leda till redovisning av ett lägre värde än vad som faktiskt bokförts bör skillnaden i absoluta tal dras från kapitalbasen. (46) Kreditinstitut och värdepappersföretag bör kunna välja att antingen tillämpa ett kapitalkrav på eller att från kärnprimärkapital (tier 1) dra av sådana värdepapperiseringspositioner som enligt denna förordning ges en riskvikt på 1 250 %, oberoende av om positionerna ligger i eller utanför handelslagret. (47) Originatorer eller medverkande institut bör inte kunna kringgå förbudet mot implicit stöd genom att utnyttja sina handelslager för sådant stöd. (48) Genom direktiv 2006/48/EG infördes en förmånlig riskvikt enligt schablonmetoden för exponeringar mot små och medelstora företag eller fysiska personer, samt en möjlighet för kreditinstitut att tillämpa internmetoden där de själva beräknar riskvikten, vilket avspeglar sundheten i institutens egna kriterier för att ta på sig en kreditrisk. De förmånliga riskvikterna bör finnas kvar även i denna förordning. De eventuella fördelarna av att sänka riskvikterna eller utvidga deras tillämpningsområde till fler exponeringar ska dock ses över inom 24 månader efter denna förordnings ikraftträdande. Denna översyn ska vara evidensbaserad och beakta tillförlitliga uppgifter om kreditförluster vid exponeringar för små och medelstora företag eller fysiska personer under en hel konjunkturcykel. Konsekvenserna för utlåning till konsumenter ska särskilt uppmärksammas under denna översyn. (49) Utan att det påverkar de offentliggöranden som uttryckligen krävs genom denna förordning ska syftet med informationskraven vara att ge marknadsaktörerna korrekt och fullständig information om de enskilda institutens riskprofiler. Det bör därför kunna krävas att kreditinstitut och värdepappersföretag ska offentliggöra ytterligare information som inte uttryckligen nämns i denna förordning, om ett sådant offentliggörande behövs för att uppfylla nämnda syfte. (50) Om det i en extern kreditvärdering av en värdepapperiseringsposition tas hänsyn till effekten av ett kreditskydd som det investerande institutet självt tillhandahåller, bör institutet inte få utnyttja den lägre riskvikt som åsätts med beaktande av detta skydd. Detta bör inte leda till att värdepapperiseringen dras av från kapitalet om det finns andra sätt att fastställa en riskvikt som överensstämmer med den faktiska risk som är förenad med positionen utan att beakta kreditskyddet. (51) Med hänsyn till den låga kvaliteten på de nyligen registrerade resultaten bör normerna skärpas för interna modeller för beräkning av kapitalkrav för marknadsrisker. Modellernas risktäckning bör särskilt kompletteras i fråga om kreditrisker i handelslagret. Dessutom bör det i beräkningen av kapitalkraven även ingå en komponent som täcker stressituationer för att skärpa kapitalkraven med tanke på försämrade marknadsförhållanden och för att minska risken för konjunkturförstärkande effekter. Kreditinstitut och värdepappersföretag bör också genomföra omvända stresstester för att utröna vilka scenarier som skulle kunna hota deras livskraft, såvida de inte kan visa att ett sådant test är onödigt. Mot bakgrund av de särskilda svårigheter som nyligen framkommit när det gäller att behandla värdepapperiseringspositioner med metoder som bygger på interna modeller bör kreditinstitutens och värdepappersföretagens möjligheter att utarbeta modeller för värdepapperiseringsrisker i handelslagret begränsas och ett standardiserat kapitalkrav bör gälla för dessa värdepapperiseringar om inte annat föreskrivs. (52) I denna förordning fastställs begränsade undantag för viss korrelationshandel där ett kreditinstitut av sin tillsynsmyndighet kan tillåtas beräkna ett samlat riskkapital med beaktande av strikta krav. I sådana fall bör institutet åläggas att för denna handel åsätta ett kapitalkrav som är lika med det högre av det kapitalkrav som beräknats enligt denna internt utvecklade metod och 8 % av kapitalkravet för den specifika risken enligt schablonmetoden. Institutet bör inte ha skyldighet att låta dessa exponeringar omfattas av kapitalkravet vid ytterligare risk men de bör tas med i både VaR-värden (value-at-risk) och stressjusterade VaR-värden. (53) Med tanke på arten och omfattningen av de oväntade förluster som drabbade kreditinstitut och värdepappersföretag under den finansiella och ekonomiska krisen, är det nödvändigt att ytterligare förbättra kvalitet och harmonisering av den kapitalbas som krävs av kreditinstitut och värdepappersföretag. Detta bör innefatta införande av en ny definition av de viktigaste delarna av det kapital som finns tillgängligt för täckning av oväntade förluster när dessa inträffar, utveckling av definitionen på hybridkapital och enhetliga verksamhetsjusteringar av kapitalbasen. Det är också nödvändigt att höja nivån på kapitalbasen betydligt, med nya kapitaltäckningskvoter inriktade på de viktigaste delarna av kapitalbasen som finns tillgängliga för att täcka förluster när de uppkommer. (54) För att stärka marknadsdisciplinen och öka den finansiella stabiliteten måste mer detaljerade krav på upplysningar om det lagstadgade kapitalets form och art samt om verksamhetsjusteringar införas, för att säkerställa att investerare och insättare får tillräcklig information om kreditinstitutens och värdepappersföretagens solvens. (55) Den nya definitionen av kapital och lagstadgade kapitalkrav bör införas på ett sätt som tar hänsyn till att det finns skilda startpunkter i olika länder och skilda förutsättningar, och att de initiala olikheterna kommer att minska under övergångsperioden. För att säkra lämplig kontinuitet i kapitalbasens nivå kommer de nu gällande kapitaltillskotten inom den offentliga sektorn att fortsätta gälla under hela övergångsperioden. (56) Enligt direktiv 2006/48/EG måste kreditinstituten den 31 december 2011 ha en kapitalbas som minst motsvarar ett angivet minimibelopp. Med tanke på de fortsatta effekterna av den finansiella krisen inom banksektorn och de förlängda övergångsbestämmelserna för kapitalkrav som antagits av Baselkommittén för banktillsyn, är det lämpligt att åter införa en nedre gräns under en begränsad tid tills tillräckliga kapitalbasbelopp har etablerats i enlighet med de övergångsbestämmelser för kapitalbasen som anges i denna förordning och som kommer att införas stegvis mellan 2013 och 2019. För företagsgrupper med en väsentlig bank- eller värdepappersverksamhet och försäkringsverksamhet finns specifika regler i direktiv 2002/87/EG om finansiella konglomerat för att åtgärda sådant ”dubbelt utnyttjande av poster i kapitalbasen”. Direktiv 2002/87/EG grundas på internationellt överenskomna principer för riskhantering i olika sektorer. Detta förslag förstärker hur dessa regler för finansiella konglomerat ska tillämpas av bank- och investeringsgrupper och garanterar en fast och enhetlig tillämpning. Eventuella ytterligare förändringar som blir nödvändiga kommer att åtgärdas vid den översyn av direktiv 2002/87/EG som ska ske 2012. (57) Den finansiella krisen visade tydligt att kreditinstitut och värdepappersföretag gravt underskattat nivån på motpartskreditrisken kopplad till OTC-derivat. G20-ledarna uppmanade därför i september 2009 till att fler OTC-derivat skulle clearas genom en central motpart. De krävde också att sådana OTC-derivat som inte kunde clearas centralt skulle omfattas av krav på högre kapitalbas för att korrekt avspegla de högre riskerna med dessa derivat. (58) Efter dessa krav från G20-ledarna gjorde Baselkommittén för banktillsyn, som en del i Basel III, stora förändringar av reglerna om motpartsrisker. Basel III förväntas innebära stora ökningar av kapitalbaskraven för finansiering av kreditinstituts och värdepappersföretags OTC-derivat och värdepapper och för att skapa starka incitament för kreditinstitut och värdepappersföretag att använda centrala motparter. Basel III förväntas också ge ytterligare incitament till att stärka riskhanteringen för motpartskreditriskexponeringar och se över det gällande systemet för behandling av motpartskreditriskexponeringar mot centrala motparter. (59) Instituten bör ha en ytterligare kapitalbas på grund av risken för kreditvärdighetsjustering i samband med OTC-derivat. Instituten bör också tillämpa en högre korrelationsfaktor vid beräkning av kraven på kapitalbas för motpartskreditriskexponeringar i samband med OTC-derivat och värdepappersfinansierade transaktioner mot vissa finansiella institut. Kreditinstitut och värdepappersföretag bör också betydligt förbättra mätning och hantering av motpartskreditrisker genom att på ett bättre sätt åtgärda korrelationsrisker, högt skuldsatta motparter och säkerheter, åtföljt av motsvarande förstärkningar inom områdena för utfallstester och stresstester. (60) Handelsexponeringar mot centrala motparter gynnas vanligen av den multilaterala nettnings- och förlustdelningsmekanismen som de centrala motparterna tillämpar. De innebär därför en mycket låg motpartskreditrisk och bör omfattas av mycket låga kapitalbaskrav. Samtidigt bör detta krav vara positivt för att se till att kreditinstitut och värdepappersföretag följer upp och övervakar sina exponeringar mot centrala motparter som en del av god riskhantering och för att visa att inte heller handelsexponeringar mot centrala motparter är riskfria. (61) En obeståndsfond hos en central motpart är en mekanism som möjliggör delning (ömsesidighet) av förlusterna bland medlemmarna i den centrala motparten. Den används när de förluster som den centrala motparten ådrar sig då en clearingmedlem fallerar överstiger de marginalsäkerheter och bidrag till obeståndsfonden från denna clearingmedlem och alla andra åtgärder som den centrala motparten kan ta till innan den använder de övriga clearingmedlemmarnas bidrag till obeståndsfonden. Risken för förluster vid exponeringar som härrör från bidrag till obeståndsfonden är därför högre än förlustrisken vid handelsexponeringar. Denna typ av exponeringar bör därför omfattas av högre kapitalbaskrav. (62) Det ”hypotetiska kapital” som innehas av en central motpart bör vara en nödvändig variabel för att bestämma kapitalbaskravet för en clearingmedlems exponeringar med hjälp av dennes bidrag till den centrala motpartens obeståndsfond. Det ska inte tolkas som någonting annat. Det ska i synnerhet inte förstås som det kapital som en central motpart enligt sin tillsynsmyndighet måste inneha. (63) Översynen av behandlingen av motpartskreditrisk, och i synnerhet införandet av högre kapitalbaskrav för bilaterala derivatkontrakt för att avspegla den högre risk som sådana kontrakt innebär för det finansiella systemet, utgör en viktig del av kommissionens försök att tillförsäkra effektiva, säkra och sunda derivatmarknader. Denna förordning kompletterar därför kommissionens förslag till förordning om OTC-derivat, centrala motparter och transaktionsregister av den 15 september 2010[15]. (64) Åren före den finansiella krisen karaktäriserades av en kraftig ökning av kreditinstitutens och värdepappersföretagens exponeringar i förhållande till den egna kapitalbasen (skuldsättning). Under den finansiella krisen tvingades kreditinstitut och värdepappersföretag på grund av förluster och bristande finansiering att på kort tid kraftigt minska sin skuldsättning. Detta förstärkte den nedåtgående pressen på tillgångspriserna och orsakade ytterligare förluster för både kreditinstitut och värdepappersföretag, vilket i sin tur ledde till ytterligare minskning av deras kapitalbas. Slutresultatet av denna negativa spiral var en minskad tillgång till krediter i realekonomin och en djupare och längre kris. (65) Riskbaserade kapitalbaskrav är av största vikt för att säkerställa tillräckliga medel för täckning av oväntade förluster. Krisen visade emellertid också att enbart dessa krav inte räcker för att förhindra att kreditinstitut och värdepappersföretag tar alltför stora och ohållbara skuldsättningsrisker. (66) I september 2009 beslutade G20-ledarna att internationella regler skulle tas fram för att förhindra alltför hög skuldsättning och stödde därmed införandet av skuldsättningsgrad som ett kompletterande mått i Basel II-avtalet. (67) I december 2010 offentliggjorde Baselkommittén för banktillsyn riktlinjer som fastställer metoden för att beräkna skuldsättningsgraden. Enligt dessa regler ska det finnas en observationsperiod från den 1 januari 2013 till den 1 januari 2017 under vilken skuldsättningsgraden, dess ingående komponenter och dess verkan i förhållande till det riskbaserade kravet kommer att övervakas. På grundval av resultaten från denna observationsperiod avser Baselkommittén för banktillsyn att göra eventuella slutjusteringar av definitionen och kalibreringen av skuldsättningsgraden under första halvåret av 2017, med avsikten att överföra den till ett bindande krav den 1 januari 2018 efter lämplig granskning och kalibrering. Enligt Baselkommitténs riktlinjer ska upplysningskraven avseende skuldsättningsgraden och dess ingående komponenteter tillämpas från den 1 januari 2015. (68) Skuldsättningsgrad är ett nytt reglerings- och övervakningsinstrument för unionen. I enlighet med internationella överenskommelser ska den först införas som en extra faktor som kan tillämpas på enskilda kreditinstitut efter beslut av tillsynsmyndigheterna. Genom att kreditinstituten måste lämna rapporter möjliggörs lämplig granskning och kalibrering, med syfte att redovisning av skuldsättningsgraden ska bli en bindande åtgärd 2018. (69) Vid granskningen av hur skuldsättningsgraden påverkar olika affärsmodeller bör särskild uppmärksamhet riktas mot sådana modeller som anses innebära låg risk, t.ex. hypoteksutlåning och specialutlåning till regionala eller lokala självstyrelseorgan eller offentliga organ. (70) För att underlätta granskningen bör kreditinstitut och värdepappersföretag som en del av den interna bedömningen av kapitaltäckningen under en observationsperiod följa upp skuldsättningsgradens nivå och dess förändringar, liksom skuldsättningsrisken. Denna uppföljning bör vara en del av tillsynsförfarandet. (71) Begränsningar av rörliga ersättningar är en viktig del för att säkra att kreditinstitut och värdepappersföretag åter bygger upp sina kapitalnivåer när de bedriver verksamhet inom buffertområdet. Kreditinstitut och värdepappersföretag omfattas redan av principen att ersättningar och diskretionära utbetalningar av olika ersättningar till personalkategorier som under sitt yrkesutövande väsentligt kan påverka kreditinstitutets riskprofil måste vara hållbara med avseende på kreditinstitutets finansiella situation. För att säkerställa att ett institut återställer sin kapitalbas inom rimlig tid är det lämpligt att anpassa beviljande av rörliga ersättningar och diskretionära pensionsförmåner till kreditinstitutets vinstsituation under de perioder då det kombinerade buffertkravet inte uppfylls. (72) Goda företagsstyrningsstrukturer, transparens och offentliggörande är avgörande för en sund ersättningspolitik. Kreditinstitut och värdepappersföretag bör, för att säkerställa att deras ersättningsstrukturer och de risker de är förenade med i tillfredsställande grad kan överblickas av marknaden, offentliggöra detaljerade uppgifter om sin ersättningspolitik och ersättningspraxis och, av sekretesskäl, sammanlagda belopp för medarbetare som under sitt tjänsteutövande väsentligt kan påverka kreditinstitutets eller värdepappersföretagets riskprofil. Denna information bör göras tillgänglig för alla intressenter. (73) Europaparlamentets och rådets direktiv 95/46/EG av den 24 oktober 1995 om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter[16] och Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 45/2001 av den 18 december 2000 om skydd för enskilda då Europeiska unionens institutioner och organ behandlar personuppgifter och om den fria rörligheten för sådana uppgifter[17], ska vara fullt tillämpliga på behandlingen av personuppgifter inom ramen för denna förordning. (74) Kreditinstitut och värdepappersföretag bör ha en reserv av likvida tillgångar som de kan använda för att täcka likviditetsbehovet vid kortvariga likviditetsproblem. När reserven används bör kreditinstituten göra upp en plan för hur deras innehav av de likvida tillgångarna ska återställas och de behöriga myndigheterna bör kontrollera att planen är tillräcklig och att den genomförs. (75) Reserven av likvida tillgångar bör vara tillgänglig när helst det behövs för att täcka utflödet av likvida medel. Vid kortvariga likviditetsproblem bör behovet av likvida medel beräknas på ett standardiserat sätt för att garantera enhetliga normer för sundhet och jämlika konkurrensvillkor för alla. Man bör garantera att en sådan standardiserad beräkning inte får några oavsiktliga konsekvenser för finansmarknaderna, kreditgivningen och den ekonomiska tillväxten, och även ta hänsyn till olika affärsmodeller och finansiella förutsättningar hos kreditinstitut och värdepappersföretag inom hela EU. Kravet på likviditetstäckning bör därför omfattas av en observationsperiod. På grundval av de gjorda observationerna och med stöd från EBA bör kommissionen bekräfta eller justera kravet på likviditetstäckning genom en delegerad akt. (76) Förutom de kortsiktiga likviditetsbehoven bör kreditinstitut och värdepappersföretag också anta finansieringsmodeller som är stabila över längre tid. I december 2010 beslutade Baselkommittén för banktillsyn att nettofinansieringskvoten ska övergå till att bli en minimistandard den 1 januari 2018 och att Baselkommittén kommer att införa strikta rapporteringsprocesser för att övervaka kvoten under en övergångsperiod. Kommittén kommer att fortsätta granska hur dessa standarder påverkar finansmarknaderna, kreditgivningen och den ekonomiska tillväxten och vid behov åtgärda oavsiktliga konsekvenser. Baselkommittén för banktillsyn beslutade därför att nettofinansieringskvoten bör omfattas av en observationsperiod och kommer att lägga till en översynsklausul. I detta sammanhang bör EBA göra en bedömning av hur kravet på stabil finansiering ska utformas, grundat på de rapporter som krävs enligt denna förordning. På grundval av denna utvärdering bör kommissionen lägga fram rapporter till rådet och Europaparlamentet, tillsammans med lämpliga förslag, för att införa ett sådant krav senast 2018. (77) Brister i företagsstyrningen har i många kreditinstitut och värdepappersföretag bidragit till ett överdrivet och oförsiktigt risktagande inom banksektorn vilket har lett till fallissemang av enskilda kreditinstitut och systemiska problem. (78) För att underlätta kontrollen av kreditinstitutens företagsledningspraxis och öka marknadsdisciplinen, bör kreditinstitut och värdepappersföretag offentliggöra sina arrangemang för företagsstyrning. Styrelsen bör godkänna och offentliggöra ett uttalande där man försäkrar allmänheten att dessa arrangemang är adekvata och ändamålsenliga. (79) För att garantera ökande konvergens mellan kapitalbasen och de verksamhetsjusteringar som tillämpas på definitionen av kapitalbas inom hela unionen och på definitionen av kapitalbas så som den anges i denna förordning under en övergångsperiod, bör de kapitalbaskrav som anges i denna förordning införas stegvis. Det är av största vikt att denna infasning sker i överensstämmelse med de senaste förstärkningar av kapitalbaskravet som införts av medlemsstaterna och den definition av kapitalbas som gäller i medlemsstaterna. Av detta skäl bör de behöriga myndigheterna under övergångsperioden fastställa, inom angivna övre och nedre gränsvärden, hur snabbt det lagstadgade kapitalbaskravet och anpassningarna av tillsynskraven i denna förordning ska införas. (80) För att underlätta en smidig övergång från de divergerande verksamhetsjusteringar som i dag tillämpas i medlemsstaterna till de verksamhetsjusteringar som föreskrivs i denna förordning, bör de behöriga myndigheterna under en övergångsperiod kunna fortsätta kräva att kreditinstituten, i begränsad omfattning, gör sådana verksamhetsjusteringar av kapitalbasen som avviker från denna förordning. (81) För att garantera att det finns tillräcklig tid för instituten att uppfylla de nya lagstadgade nivåerna och definitionerna på kapitalbas, bör vissa kapitalinstrument som inte uppfyller den definition på kapitalbas som fastställs i denna förordning fasas ut mellan den 1 januari 2013 och den 31 december 2021. Vissa kapitaltillskott från staten bör också fullt ut godkännas som kapitalbas under en begränsad period. (82) För att garantera en ökande konvergens mot enhetliga upplysningsregler för institut för att ge marknadsaktörerna korrekt och heltäckande information om enskilda instituts riskprofil, bör kraven på att lämna upplysningar införas stegvis. (83) För att ta hänsyn utvecklingen på marknaden och erfarenheterna från tillämpningen av denna förordning bör det åvila kommissionen att avge rapporter till Europaparlamentet och rådet, i lämpliga fall med lagstiftningsförslag, om de möjliga effekterna på konjunkturcykeln av kapitalkrav, kapitalbaskrav vid exponeringar i form av täckta obligationer, stora exponeringar, likviditetskrav, skuldsättning, exponeringar mot överförda kreditrisker, motpartskreditrisker och ursprungligt åtagande-metoden, hushållsexponeringar, på definitionen av godtagbart kapital och på tillämpningsnivån för denna förordning. (84) För att specificera de krav som anges i denna förordning bör befogenheten att anta akter i enlighet med artikel 290 i EUF-fördraget delegeras till kommissionen när det gäller att göra tekniska anpassningar av denna förordning för att förtydliga definitionerna i syfte att säkerställa en enhetlig tillämpning av denna förordning eller ta hänsyn till utvecklingen på de finansiella marknaderna; att anpassa terminologin och definitionerna till senare relevanta akter; att anpassa bestämmelserna i den förordningen om kapitalbas för att ta hänsyn till utvecklingen av redovisningsstandarderna eller unionslagstiftningen eller med tanke på ökad samstämmighet i tillsynspraxis; att utöka förteckningarna över exponeringsklasser för schablonmetoden eller internmetoden i syfte att beakta utvecklingen på de finansiella marknaderna; att anpassa vissa belopp som är relevanta för dessa exponeringsklasser i syfte att beakta inflationseffekter; att anpassa förteckningen över och klassificeringen av poster utanför balansräkningen; att anpassa särskilda bestämmelser och tekniska kriterier avseende behandlingen av motpartskreditrisker, schablonmetoden och internmetoden, reducering av kreditrisker, värdepapperisering, operativa risker, marknadsrisker, likviditet, kapitalbuffertar, skuldsättningsgrad och information i syfte att ta hänsyn till utvecklingen på de finansiella marknaderna eller utvecklingen av redovisningsstandarder eller unionslagstiftningen, eller med tanke på samstämmighet i tillsynspraxis och riskmätning och ta hänsyn till resultatet av översynen av diverse frågor angående omfattningen av direktiv 2004/39/EG. (85) Befogenheten att anta akter i enlighet med artikel 290 i EUF-fördraget bör också delegeras till kommissionen när det gäller att föreskriva en tidsbegränsad minskning av kapitalbasnivåer eller riskvikter som anges i den förordningen för att ta hänsyn till särskilda omständigheter, förtydliga undantaget för vissa exponeringar från tillämpningen av den förordningens bestämmelser om stora exponeringar, ange belopp som ska gälla vid beräkning av kapitalkrav för handelslagret som tar hänsyn till utvecklingen inom ekonomin och penningpolitiken, anpassa kategorierna av värdepappersföretag som kan komma i fråga för vissa undantag från föreskrivna miniminivåer för kapitalbasen i syfte att beakta utvecklingen på de finansiella marknaderna, förtydliga kravet att värdepappersföretag ska ha en kapitalbas som mots