Förslag till RÅDETS BESLUT om att bemyndiga Förbundsrepubliken Tyskland att tillämpa en åtgärd som avviker från artikel 21 i det sjätte direktivet 77/388/EEG beträffande harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter

(framlagt av kommissionen)

MOTIVERING

1. Enligt artikel 27 i rådets sjätte direktiv av den 17 maj 1977 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter - Gemensamt system för mervärdesskatt: enhetlig beräkningsgrund [1] får rådet enhälligt på kommissionens förslag bemyndiga varje medlemsstat att genomföra särskilda åtgärder som avviker från bestämmelserna i det direktivet för att förenkla skatteuttaget eller för att hindra vissa typer av skatteflykt eller skatteundandragande.

[1] EGT L 145, 13.6.1977, s. 1. Direktivet senast ändrat genom direktiv 2003/92/EG (EGT L 260, 11.10.2003, s. 8).

2. Den tyska regeringen har i två skrivelser till kommissionen, vilka registrerades vid kommissionens generalsekretariat den 1 september 2003 och 12 november 2003, begärt att få införa tre åtgärder som avviker från artikel 21.1 a i direktiv 77/388/EEG.

3. Kommissionen underrättade i enlighet med artikel 27.3 i det sjätte mervärdesskattedirektivet övriga medlemsstater om Tysklands begäran genom en skrivelse av den 9 december 2003 och 24 januari 2004.

4. I artikel 21.1 i direktiv 77/388/EEG, i sin lydelse enligt artikel 28g i det direktivet, föreskrivs att mervärdesskatten enligt det inhemska systemet i de flesta fall skall betalas av den skattskyldiga person som tillhandahåller skattepliktiga varor eller tjänster.

5. Syftet med de avvikande åtgärder som Tyskland begär är att göra mottagaren betalningsskyldig för mervärdesskatten i tre specifika fall: vid tillhandahållande av bygg- och anläggningsarbeten, utom om tjänstemottagaren inte hyr ut mer än två bostäder, vid tillhandahållande av städtjänster i byggnader eller delar av byggnader och vid leverans av fast egendom om leverantören har utnyttjat sin rätt till beskattning enligt artikel 13 C i det sjätte direktivet. De åtgärder som ansökan avser bör betraktas som åtgärder i syfte att förhindra vissa former av skatteflykt eller skatteundandragande i de angivna sektorerna.

6. Bundesrechnungshof (Tysklands federala revisionsorgan) har fastställt att det skett en betydande förlust av mervärdesskatt i bygg- och anläggningsbranschen och i branschen för städning av byggnader. Förlusterna har uppkommit i sådana fall där mervärdesskatten öppet angetts på fakturan men inte betalats in till skattemyndigheterna, och där mottagaren utnyttjat sin avdragsrätt. Mottagaren kunde i dessa fall inte förvägras sin avdragsrätt, och leverantören kunde inte hållas ansvarig eftersom han var insolvent eller hade försvunnit. I många av dessa fall var leverantörerna skenföretag som dolde sina förehavanden för att hindra skattemyndigheterna från att ta ut mervärdesskatt. Såväl skattemässiga åtgärder som andra typer av åtgärder för ökad administrativ övervakning av dessa branscher misslyckades därför. De tyska skattemyndigheternas dilemma är att de inte kan identifiera de aktörer som begår oegentligheter eller identifierar dem för sent för att kunna kräva dem på den förlorade mervärdesskatten. Antalet sådana fall har ökat i sådan utsträckning att det krävs rättsliga åtgärder. Förslaget att göra mottagaren betalningsskyldig för mervärdesskatten berör endast företag som kan utnyttja sin avdragsrätt. Privatpersoner berörs inte. Förslaget är begränsat till två specifika branscher där förlusterna av mervärdesskatt har blivit ohållbart stora. En liknande åtgärd har redan beviljats Österrike [2].[2] Rådets beslut 2002/880/EG av den 5 november 2002 (EGT 306/24, 8.11.2002, s. 24).

7. Bundesrechnungshof har också utarbetat ett utkast till särskild rapport om leverans av egendom. Av rapporten framgår att dessa leveranser är särskilt sårbara för bedrägeri och undandragande av mervärdesskatt i de fall där leverantören har utnyttjat möjligheten att beskatta leveransen. Leveranser av fast egendom är undantagna från skatt enligt artikel 13 B led g och h i det sjätte direktivet och är skattepliktiga endast om leverantören väljer denna möjlighet (artikel 13 C i det sjätte direktivet). Det har kunnat fastställas två typfall för förlust av mervärdesskatt. I det första fallet är leverantören i det närmaste insolvent och uppmuntras därför av sin främsta fordringsägare, vanligtvis en bank, att sälja sin fasta egendom och utnyttja sin rätt att beskatta försäljningen. Försäljningspriset och mervärdesskatten överförs därefter till fordringsägaren. Fordringsägaren får på så sätt tillbaka mer pengar från sin gäldenär än vad han skulle ha fått om försäljningen inte varit belagd med mervärdesskatt. Mottagaren kan utnyttja sin avdragsrätt och leverantören betalar ingen mervärdesskatt till skattemyndigheterna. Skattemyndigheterna kan inte kräva leverantören på mervärdesskatt eftersom denne under tiden anmält insolvens. I det andra typfallet förvärvar ett nyetablerat företag fast egendom; fakturan för leveransen omfattar mervärdesskatten. Mervärdesskatten återbetalas till köparen. Därefter avbeställs och avvecklas hela transaktionen på grundval av kontraktsmässiga skyldigheter i avtalet mellan leverantör och köpare. Leverantören är inte skyldig att betala mervärdesskatt till skattemyndigheterna eftersom leveransen avbeställts (artikel 11 C.1 i det sjätte direktivet). Den mervärdesskatt som köparen fått tillbaka är förlorad för skattemyndigheterna, eftersom det nyetablerade företaget har anmält insolvens. Fast egendom är en vara av högt värde vilket innebär att även beskattningsunderlaget och förlusten av mervärdesskatt är höga redan vid en enda transaktion. Enligt Bundesrechnungshofs beräkningar, som gjorts på grundval av antalet upptäckta fall, uppgår förlusterna till miljontals euro. Det vore ingen lösning att avskaffa möjligheten att beskatta leverans av fast egendom. Den fasta egendomens värde innehåller vanligtvis dold mervärdesskatt, och det är därför nödvändigt att bibehålla denna valmöjlighet för att mervärdesskattesystemet skall förbli neutralt. Med beaktande av den särskilt stora risken och de särskilda omständigheterna förefaller det således som om förslaget att göra mottagaren betalningsansvarig skulle vara den mest lämpliga lösningen. Förlusten av mervärdesskatt skulle undvikas i båda de beskrivna typfallen, eftersom skattemyndigheterna inte skulle behöva återbetala mervärdesskatt till någon av de berörda ekonomiska aktörerna. Dessutom skulle man undvika att såväl leverantören och mottagaren var betalningsansvariga för skatten. Ett sådant dubbelt betalningsansvar skulle innebära en större ekonomisk risk för mottagaren och besvärliga återbetalningsförfaranden för skattemyndigheterna, vilka kan vända sig endast till mottagaren när det visar sig omöjligt att kräva leverantören på skatt. Man skulle genom den lösning som föreslås också undvika att ansvaret överfördes på en tredje person, t.ex. notarien, vilket skulle medföra högre kostnader för leverantör och mottagare. Eftersom åtgärden i praktiken endast kommer att omfatta leveranser mellan skattskyldiga personer, är den begränsad till vissa särskilda fall; möjligheten att beskatta leveransen används nämligen endast i de fall där mottagaren kan utnyttja sin avdragsrätt.

8. Med beaktande av detta anser kommissionen att de avvikande åtgärder som den tyska regeringen begär skall beviljas.

Förslag till RÅDETS BESLUT om att bemyndiga Förbundsrepubliken Tyskland att tillämpa en åtgärd som avviker från artikel 21 i det sjätte direktivet 77/388/EEG beträffande harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter

EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR FATTAT DETTA BESLUT

med beaktande av rådets sjätte direktiv 77/388/EEG av den 17 maj 1977 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter - Gemensamt system för mervärdesskatt: enhetlig beräkningsgrund [3], särskilt artikel 27.1 i detta,

[3] EGT L 145, 13.6.1977, s. 1. Direktivet senast ändrat genom direktiv 2003/92/EG (EGT L 260, 11.10.2003, s. 8.).

med beaktande av kommissionens förslag [4], och

[4] EUT C [...], [...], s. [...].

av följande skäl:

(1) Tyskland har i två skrivelser till kommissionen, vilka registrerades vid kommissionens generalsekretariat den 1 september 2003 och 12 november 2003, begärt att få införa tre åtgärder som avviker från artikel 21.1 a i direktiv 77/388/EEG.

(2) Det har skett betydande förluster av mervärdesskatt i bygg- och anläggningsbranschen och i branschen för städning av byggnader i sådana fall där mervärdesskatten öppet angetts på fakturan men inte betalats in till skattemyndigheterna, och där mottagaren utnyttjat sin avdragsrätt. De aktörer som begått oegentligheter kunde inte identifieras, eller identifierades för sent för att de skulle kunna krävas på den förlorade mervärdesskatten. Antalet sådana fall har ökat i sådan utsträckning att det krävs rättsliga åtgärder. Förslaget att göra mottagaren betalningsskyldig för mervärdesskatten berör endast företag som kan utnyttja sin avdragsrätt. Privatpersoner berörs inte. Förslaget är begränsat till två specifika branscher där förlusterna av mervärdesskatt har blivit ohållbart stora. En liknande åtgärd har redan beviljats Österrike [5].

[5] Rådets beslut 2002/880/EG av den 5 november 2002 (EGT L 306/24, 8.11.2002, s. 24).

(3) Förluster av mervärdesskatt har också skett i samband med leveranser av fast egendom enligt artikel 13 B led g och h. Dessa leveranser är särskilt sårbara för bedrägeri och undandragande av mervärdesskatt i de fall där leverantören har utnyttjat möjligheten att beskatta leveransen. Fast egendom är en vara av högt värde, vilket innebär att även beskattningsunderlaget och förlusten av mervärdesskatt blir höga redan vid en enda transaktion. Möjligheten att beskatta leverans av fast egendom måste bibehållas för att mervärdesskattesystemet skall förbli neutralt. Under de särskilda omständigheter som gäller i samband med leverans av fast egendom och med beaktande av den särskilt stora risken förefaller förslaget att göra mottagaren betalningsskyldig för mervärdesskatten vara den mest lämpliga lösningen. Genom förslaget undviks att såväl leverantören och mottagaren är betalningsansvariga för skatten. Ett dubbelt betalningsansvar skulle innebära en större ekonomisk risk för mottagaren och besvärliga återbetalningsförfaranden för skattemyndigheten. Vidare förhindras att ansvaret överförs på en tredje person, t.ex. en notarie, vilket skulle medföra högre kostnader för leverantör och mottagare. Åtgärden kommer i praktiken endast att omfatta leveranser mellan skattskyldiga personer och är således begränsad till vissa särskilda fall.

(4) Åtgärden i fråga påverkar inte det mervärdesskattebelopp som skall betalas i det sista konsumtionsledet och har ingen inverkan på Europeiska gemenskapernas egna medel från mervärdesskatt.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Genom avvikelse från artikel 21.1 a i direktiv 77/388/EEG, i sin lydelse enligt artikel 28g i det direktivet, skall Tyskland bemyndigas att från och med den 1 januari 2004 ange mottagaren av de tjänster som avses i artikel 2 i det här beslutet såsom betalningsskyldig för mervärdesskatten.

Artikel 2

Tjänstemottagaren får anges såsom betalningsskyldig för mervärdesskatten i följande fall:

1. När bygg- och anläggningsarbeten eller städtjänster i byggnader utförs åt en skattskyldig person, utom om tjänstemottagaren inte hyr ut mer än två bostäder.

2. När fast egendom levereras enligt artikel 13 B led g och h och leverantören har utnyttjat sin rätt att beskatta leveransen.

Artikel 3

Detta beslut upphör att gälla den 31 december 2008.

Artikel 4

Detta beslut riktar sig till Förbundsrepubliken Tyskland.

Utfärdat i Bryssel den [...]

På rådets vägnar

Ordförande