Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Europeiska unionen och den yttre dimensionen i politiken för mänskliga rättigheter"

(97/C 206/21)

Den 11 juli 1996 beslutade Ekonomiska och sociala kommittén i enlighet med artikel 23.3 i arbetsordningen att utarbeta ett yttrande om "Europeiska unionen och den yttre dimensionen i politiken för mänskliga rättigheter."

Sektionen för externa relationer, handels- och utvecklingspolitik, som var ansvarig för det förberedande arbetet, antog sitt yttrande med majoritet, en röst emot och tre nedlagda röster. Föredragande var Thomas Etty.

Vid sin 345:e plenarsession den 23-24 april 1997 (sammanträdet den 24 april 1997) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 89 röster för, 10 röster emot och 14 nedlagda röster.

1. Inledning

Det främsta syftet med detta yttrande är att redovisa kommitténs synpunkter på vilka de huvudsakliga riktlinjerna bör vara för en sammanhängande och logisk politik för mänskliga rättigheter i unionen. Yttrandet förordar också att dessa huvudsakliga riktlinjer diskuteras i högre grad än tidigare i Europa.

Enligt kommittén bör en fast koppling mellan intern- och externpolitik för mänskliga rättigheter vara en viktig utgångspunkt. Relativ stor uppmärksamhet fästs också vid detta samband. Detta är inget dolt försök att slå två flugor i en smäll och samtidigt utarbeta ett yttrande om den interna politiken för mänskliga rättigheter. Kommentarerna om den interna politiken har medvetet hållits mycket allmänna och ligger hela tiden i linje med vad som anses vara nödvändiga krav på det utrikespolitiska området.

För att EU:s politik för mänskliga rättigheter skall vara sammanhängande och logisk bör man vidare förespråka en tydligare koppling mellan medlemsstaternas och EU:s politik för mänskliga rättigheter. Frågan om var ansvaret skall ligga för politiken för mänskliga rättigheter, på mellanstatlig eller gemenskapsnivå, får inte förbli obesvarad så mycket längre. Kommittén föredrar en utveckling (på sikt) i riktning mot att ansvaret överförs till gemenskapen, förutsatt att villkoren om lämplig demokratisk kontroll uppfylls.

Kommittén anser det till sist vara viktigt att ännu en gång understryka att EU, oavsett hur betydelsefull unionen är såsom politisk och ekonomisk faktor i världen, tillsammans med medlemsstaterna bör göra sitt yttersta för att stärka och reformera FN och dess specialiserade organisationer, så att det skapas bättre förutsättningar för respekten för grundläggande mänskliga rättigheter i världen.

Inom ramen för dessa riktlinjer presenteras ett antal konkreta förslag i detta yttrande på kort, medellång och lång sikt.

2. Allmänna kommentarer

2.1. Eftersom EU:s politiska och ekonomiska betydelse har ökat så mycket i världen, och med tanke på att man i Maastrichtfördraget lagt större tonvikt på elementet "mänskliga rättigheter" såväl vad avser internpolitik som utrikespolitik, beslöt kommissionen på goda grunder i slutet av 1995 att offentliggöra ett dokument om den utrikespolitiska dimensionen i dess politik för mänskliga rättigheter (dok. KOM(95) 567 slutlig).

2.2. Detta meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet, där man ger en översikt över EU:s politik för mänskliga rättigheter fram till nu och som behandlar politikens principer, prioriteringar och styrmedel, ger Ekonomiska och sociala kommittén en god möjlighet att göra en första helhetsbedömning.

2.3. I det kapitel som ägnas åt framtidsutsikterna anger kommissionen klart och tydligt sin egen mening om vilka huvuduppgifter EU har på kort och medellång sikt, vilka nya teman som bör utvecklas och de viktigaste strategiska val som måste göras för att stärka sammanhanget i och effekterna av denna politik för de mänskliga rättigheterna.

2.4. Kommissionens dokument saknar klara strategiska riktlinjer för en sammanhängande och logisk politik i fråga om mänskliga rättigheter. Enligt kommittén tycks det som om EU för det mesta har utformat sin politik från fall till fall. De stora dragen i politiken har i alla händelser aldrig varit föremål för en allmän debatt inom ramen för EU:s direktiv. Kommittén anser att en sådan diskussion är nödvändig och att man klart och tydligt måste fastställa huvudlinjerna för politiken, samtidigt som man naturligtvis måste garantera en erforderlig flexibilitet.

2.5. I dokumentet återfinns ett stort antal deklarationer och resolutioner, huvudsakligen av allmän och principiell art, något som enligt kommittén är förståeligt när det gäller en första framställning av det här slaget. Kommittén hoppas emellertid att kommissionen inom en relativt snar framtid skall lägga fram ett mer detaljerat utkast med tydligare inriktning, som går längre än de nu gällande direktiven och som behandlar kommissionens verksamhet under mandatperioden.

2.6. Det är slående att meddelandet innehåller få upplysningar om förhållandet mellan EU:s interna politik och utrikespolitik när det gäller de mänskliga rättigheterna. Det är riktigt att det behandlar den yttre dimensionen av politiken för mänskliga rättigheter, men de inre aspekterna kan inte hållas åtskilda från de utrikespolitiska. Detta är någonting som bör uppmärksammas, och inte bara för att den politik som förs skall vara sammanhängande. Även mot bakgrund av de effekter som man räknar med att politiken skall få i tredje land, förefaller det vara viktigt att EU upprättar en tydlig relation mellan de båda aspekterna, om så bara för att EU själv kan komma att bli föremål för kritik när det gäller värderingar som EU framhåller för andra och ber att de skall respektera.

2.7. Förhållandet mellan EU:s politik för de mänskliga rättigheterna och medlemsstaternas politik härvidlag behandlas överhuvudtaget inte, vare sig vad gäller de föregående åren eller den period för vilken kommissionen nu önskar fastlägga riktlinjer.

2.8. Den betydelsefulla frågan om hur beslut rörande den europeiska politiken för mänskliga rättigheter skall fattas i framtiden är olyckligtvis alltför dåligt belyst.

2.9. EU kan inte på egen hand föra en effektiv politik för de mänskliga rättigheterna. En grundläggande förutsättning för att man skall kunna försvara de mänskliga rättigheterna på global nivå är att FN:s övervakningsmekanismer fungerar på ett riktigt sätt. Under de kommande åren bör EU och dess medlemsstater följaktligen verka för att förbättra FN:s sätt att handlägga rapporter, klagomål och utredningar liksom denna organisations stadgeprocedurer. Vad gäller vissa verksamheter som EU bedriver bör man se till att det sker en tillfredsställande samordning med FN.

3. Särskilda kommentarer

3.1. Förhållandet mellan den inre och den yttre dimensionen av EU:s politik för mänskliga rättigheter

3.1.1. EU:s samtliga medlemsstater är för närvarande redan faktiskt bundna till Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (EKMR). Kommittén anser att det vore önskvärt att förstärka den politiken för de mänskliga rättigheterna för att konsolidera EU:s utrikespolitik för de mänskliga rättigheterna. I detta syfte har EU tre möjligheter: unionen kan ansluta sig till EKMR, unionen kan utarbeta en egen "rättighetsförklaring" eller unionen kan skriva in vissa särskilda bestämmelser rörande de mänskliga rättigheterna i (ett protokoll till) EU-fördraget.

3.1.2. I sin text behandlar kommissionen kortfattat den första möjligheten, utan att uttala sig i någon tydlig riktning. Samtidigt har domstolen i ett yttrande publicerat den 28 mars 1996 konstaterat att den enda möjligheten är att modifiera fördraget.

Mot bakgrund av domstolens yttrande anser kommittén att regeringarna i medlemsstaterna (som alla har ratificerat EKMR) måste verka för att det med tiden görs ett tillägg till fördraget med innebörden att gemenskapen är behörig att ansluta sig till EKMR.

Under de rådande omständigheterna är det mycket troligt att man inte kan uppnå samförstånd i denna fråga de olika medlemsstaterna emellan. Dessutom skulle en anslutning av EG eller EU till EKMR ge upphov till en mängd juridiska problem. Domstolen har ännu inte uttalat sig i detta ärende. Sammanfattningsvis finns det inga sådana möjligheter inom en nära framtid.

3.1.3. En andra möjlighet skulle vara att utarbeta en "europeisk rättighetsförklaring", i vilken man förutom de medborgerliga och politiska rättigheterna (som i EKMR) också skulle kunna ange de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter som återfinns i Europeiska sociala stadgan ().

En sådan "rättighetsförklaring" får givetvis inte inverka på de rättigheter som garanteras genom EKMR eller Europeiska sociala stadgan.

En "rättighetsförklaring" kan realiseras:

- antingen genom att i EG-fördraget skriva in en bestämmelse som förpliktar EG att utarbeta en "rättighetsförklaring",

- eller genom att använda en befintlig modell som skrivs in i (ett protokoll till) EU-fördraget. Europaparlamentets resolution om respekten för de mänskliga rättigheterna skulle kunna utgöra en lämplig modell.

Denna möjlighet är utan tvivel också långsiktig. Vilka grundläggande rättigheter skall man välja att skriva in i förklaringen, vilken giltighet skall de ha, vilken status skall dokumentet självt ges, vilken skall rättigheternas exakta ordalydelse vara - alla dessa frågor kommer förmodligen att bli föremål för en mängd diskussioner och dessa kommer att kräva mycket tid.

Kommittén hoppas att kommissionen så snart som möjligt skall lyckas omvandla diskussionen om dessa långsiktiga mål till en konkret politik.

3.1.4. Då det inte tycks vara möjligt att på kort sikt vidta åtgärder för att förstärka EU:s inrikespolitik för de mänskliga rättigheterna, föreslår kommittén att man skriver in några särskilda bestämmelser om de mänskliga rättigheterna i det nya protokoll som skall fogas till Maastrichtfördraget. Detta skulle inte bara omfatta bestämmelser i vilka man räknar upp principerna om jämlikhet och icke-diskriminering inom ramen för kampen mot rasism och främlingsfientlighet (som just nu är föremål för diskussion inom ramarna för regeringskonferensen) utan också ett flertal ekonomiska och sociala rättigheter som anges i Europeiska rådets förklaring från 1991 (Luxemburg) och i flera "konventioner om de mänskliga rättigheterna" från Internationella arbetsorganisationen (ILO) (konventionerna 29 och 105 om tvångsarbete, 87 och 98 om föreningsrätt och kollektivförhandlingar, samt 111 om diskriminering i arbetet på grund av ras, hudfärg, religion, kön, politisk övertygelse, nationalitet eller social bakgrund), samt bestämmelser om förbud mot människohandel och mot de mest orimliga och farliga formerna av barnarbete, liksom bestämmelser som stärker barnens rättigheter, särskilt vad avser utbildning och yrkesutbildning ().

3.2. Den hittills förda politikens principer, åtgärder och styrmedel

3.2.1. Det säger sig självt att kommittén helt reservationslöst ställer sig bakom de principer som ligger till grund för EU:s politik för mänskliga rättigheter (att dessa är allmängiltiga och odelbara, att det finns ett ömsesidigt samband mellan mänskliga rättigheter, demokrati och utveckling). EU:s medlemsstater har skrivit under slutdeklarationen och handlingsprogrammet från FN:s andra världskonferens om mänskliga rättigheter (i Wien, juni 1973). Kommittén förutsätter att EU:s politik för mänskliga rättigheter utvecklas i linje med den politik som beslutades i Wien.

Kommittén ställer sig också positiv till de slutsatser som kommissionen drar av dessa principer och tillämpar på sin politik, särskilt att "principen om icke-inblandning är relativ". Här tar man hänsyn till att de olika formerna av att uttrycka oro över brott mot mänskliga rättigheter - och insatser som syftar till att återupprätta dem - inte skall betraktas som inblandning i en stats inre angelägenheter, utan som ett betydelsefullt och legitimt inslag i dialogen med tredje land. Kommittén anser för övrigt att EU i sina diskussioner med tredje land om mänskliga rättigheter måste väga in de stora skillnader som finns mellan världens olika länder i politiskt, ekonomiskt, socialt, kulturellt och religiöst avseende samt den tid som ibland är nödvändig för att nationell praxis skall bringas i överensstämmelse med internationella normer. Vissa länder känner också ett behov av att man tar hänsyn till dessa skillnader vid samråd omkring eventuella lösningar. Denna typ av samråd måste präglas av stor försiktighet och ömsesidig respekt, kritisk känsla och en viss öppen inställning.

3.2.2. Regeringskonferensen bör också behandla frågan om formerna för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (GUSP): mellanstatliga eller gemenskapliga? Det är givet att frågan om enhällighetsregelns vara eller inte vara i samband med GUSP är intimt kopplad till detta.

Åtminstone på papperet är GUSP:s karaktär dubbel: i första hand en fråga på mellanstatlig nivå men med en viss tendens till ökade gemenskapsinslag.

Kommittén skulle gärna vilja se att kommissionen studerar de långsiktiga perspektiven på att man delvis utvidgar majoritetsregeln med avseende på GUSP till området för främjande av de mänskliga rättigheterna. Det gäller i alla händelser att uttryckligen notera att detta är godtagbart enbart om EU:s egen demokratisering framskrider i avsevärd mån - till exempel genom att Europaparlamentet ges självständiga medlagstiftande och kontrollerande befogenheter. Fördelarna med majoritetsröstning om politiken för mänskliga rättigheter är uppenbara: en enhetlig och konsekvent politik, kraftsamling, internationellt erkännande av EU som politiskt och ekonomiskt block samt effektivare insatser från EU:s sida.

3.2.3. Det är fullt berättigat att EU ägnat stor uppmärksamhet åt de sårbara grupperna och deras sociala trygghet inom ramen för de specifika aktionerna under de gångna åren. Kommittén hoppas att denna tyngdpunkt kommer att vara fortsatt kännbar i den framtida politiken.

3.2.4. Vad avtalen med tredje land beträffar har EU - och även detta är fullt berättigat - undersökt möjligheterna med ett dubbelt angreppssätt för främjande av respekten för de mänskliga rättigheterna: positiva åtgärder i syfte att främja största möjliga respekt för människans grundläggande rättigheter, samt som en sista utväg sanktioner. Kommittén hoppas att denna angreppsmetod, där kopplingen är klar och tydlig mellan den externa politiken för mänskliga rättigheter och motsvarande interna politik, skall bidra till framgångar för dialogen som verktyg att lösa givna problem.

Kommittén konstaterar för övrigt att det inte finns något effektivt system för att kontrollera att man respekterar bestämmelserna om mänskliga rättigheter i avtalen med tredje land. I framtiden kan ett sådant kontrollsystem bidra i hög grad till att det utarbetas en europeisk politik för mänskliga rättigheter. Ett första och mycket betydelsefullt villkor är ett system (som regel) för årlig offentlig rapportering om situationen med avseende på de mänskliga rättigheterna i samtliga länder som EU har eller kommer att ha avtal med. Dessa uppgifter kan samlas in av EU:s representation i de olika länderna, vilket förutsätter att EU-tjänstemännen får tillräcklig utbildning i frågan. Man kan också bygga på information från medlemsstaternas representationer, fristående forskningsinstitut och frivilligorganisationer.

3.2.5. Kommittén delar kommissionens uppfattning att ILO:s konventioner om mänskliga rättigheter intar en central plats bland de politiska verktygen för mänskliga rättigheter.

Vi noterar ändå med stor förvåning att de rättigheter som finns inskrivna i ILO:s konvention 111, om diskriminering på anställnings- och yrkesvalsområdet, inte finns med bland de sociala rättigheter som kommissionen sagt sig vilja främja i sina bilaterala förbindelser. Det är av största vikt att EU klart manifesterar sin avsikt att konsekvent verka för ökad respekt för ILO:s fem grundläggande konventioner om mänskliga rättigheter. Här kan nämnas förbudet mot diskriminering på grundval av ras, hudfärg, religion, kön, politisk övertygelse, nationalitet eller social bakgrund.

Kommittén delar inte kommissionens (synbara) ståndpunkt att ILO:s internationella arbetslivsnormer enbart, eller framför allt, skulle vara tillämpliga på bilaterala eller multilaterala handelsförbindelser. Enligt vår uppfattning finns det mycket större samarbetsmöjligheter mellan EU och ILO på området för mänskliga rättigheter, på ett sätt som rimmar väl med EU:s politiska målsättningar. Vi kan exempelvis nämna det tekniska bistånd och de praktiska stöd som ILO (med sin unika trepartsstruktur) skulle kunna ge EU inom ramen för dess strävan att konsolidera demokratin och de mänskliga rättigheterna i världen. I anslutning till detta finns det anledning att särskilt uppmärksamma urbefolkningarna (som kommissionen betraktar som en av de speciella målgrupperna för EU-politiken för mänskliga rättigheter). De enda internationella avtal som skyddar urbefolkningarna är ILO:s konventioner.

3.3. Framtida politik

3.3.1. Kommissionen fäster med rätta stor vikt vid de förebyggande aspekterna i en politik som syftar till att främja de mänskliga rättigheterna och demokratiska principer. Kommittén hoppas att EU kommer att behandla frågorna på detta område i nära samarbete med Förenta nationerna och Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa (OSSE). EU och dess medlemsstater måste verka för en förstärkning och reformering av FN och dess specialiserade organisationer. Ett sådant tillvägagångssätt skulle överensstämma med den positiva inställning kommissionen har till dessa två organisationer, och som framgår av resultaten av den politik som hittills förts. Detta tillvägagångssätt behöver inte nödvändigtvis innebära att EU:s egna politik för de mänskliga rättigheterna blir mindre framträdande, något som kommissionen ser som en viktig aspekt i sina strategiska överväganden.

3.3.2. Vad gäller logiken i och effekterna av EU:s politik för de mänskliga rättigheterna, vill kommittén understryka behovet av ett större samband mellan de insatser EU och medlemsstaterna gör på detta område. Kommissionen nöjer sig i stort sett med att önska att informationsutbytet förbättras. Vad gäller (vissa delar av) politiken för mänskliga rättigheter borde det emellertid vara möjligt att få till stånd en regelbunden samordning och en viss fördelning av arbetet (t.ex. i internationella organisationer). I det avseendet hänvisar kommittén till sin föregående rekommendation angående lägesrapporterna om de mänskliga rättigheterna i de land som EU sluter avtal med (punkt 3.2.4). Ett utvärderingssystem för den europeiska politiken för de mänskliga rättigheterna är ambitiösare, men kommer med tiden också att bli nödvändigt.

Ansträngningar måste också göras för att politiken för de mänskliga rättigheterna skall bli mer sammanhängande, då den alltid varit ganska splittrad (t.ex. vad gäller fred och säkerhet, ekonomisk politik och utvecklingsbistånd).

3.3.3. Enligt kommittén skulle det ha varit lämpligt att i kapitlet "Instrument: fördjupning och förstärkning" tillägga att unionen har som målsättning att på ett påtagligt sätt bidra till kampanjen för en (ännu) mer omfattande ratificering av de grundläggande konventionerna i ILO (Internationella arbetsorganisationen) om de mänskliga rättigheterna, som var ett resultat av FN:s sociala toppmöte 1994, och som fick en ny drivkraft vid Världshandelsorganisationens (WTO) ministerkonferens i Singapore i december förra året (). Detta gäller också främjandet av ett särskilt förfarande för att väcka talan vid överträdelse av konventionerna 29 och 105 om tvångsarbete och konvention 111 om diskriminering, i enlighet med det förfarande ILO tillämpar på konventionerna 87 och 98 om de grundläggande friheterna för fackföreningar.

Kommissionen har ställt sig positiv till dessa två verksamheter i sitt meddelande till kommittén om WTO-konferensen ("Förhållanden mellan handelssystemet och de erkända internationella arbetsstadgarna" den 19 juli 1996).

För övrigt kräver detta en noggrann uppdelning av uppgifterna mellan kommissionen och medlemsstaterna.

3.3.4. En politik för att främja rättsstaten, demokratin och de mänskliga rättigheterna innebär nästan alltid en politik på lång sikt. Dessutom tyder allt på att det inte handlar om några undantagsfall när dessa värden hotas. Med andra ord: kostnaden kan bli mycket omfattande. Enligt kommittén är det ännu än anledning till att förorda en fungerande samordning av EU:s och FN:s politik. En klart angiven, multilateral inriktning i dessa frågor borde ge EU en stark ställning när det gäller att få de stora bidragsgivarna bland FN:s medlemsstater att ansluta sig till en liknande ståndpunkt.

3.3.4.1. I kommissionens dokument uppmärksammar man inte alls inblandningen av icke-statliga aktörer, t.ex. företag, vid brott mot de mänskliga rättigheterna. Kommittén anser att en debatt i denna fråga är önskvärd mellan kommissionen och näringslivet om hur internationellt verksamma företag som har sitt huvudkontor i en av gemenskapens medlemsstater, respekterar vissa uppförandekodexar i länder där det ständigt och systematiskt begås brott mot de grundläggande mänskliga rättigheterna. Kommittén deltar gärna i kommissionens arbete med denna fråga.

Kommittén följer uppmärksamt diskussionen om företagens samhällsansvar och har med intresse tagit del av den uppförandekodex som ett stort antal företag upprättat för sin egen verksamhet och som omfattar ett stort antal hänvisningar till mänskliga rättigheter. Kommittén anser att bästa sättet att definiera dessa uppförandekodex är via förhandlingar och samråd mellan arbetsmarknadens parter. Därmed går det lättare att garantera samstämmighet och engagemang från alla berörda aktörers sida, i syfte att uppnå uppställda mål. Kommittén välkomnar att företagen utarbetar riktlinjer för sitt agerande, men vill samtidigt påpeka att situationen blir mycket svåröverskådlig när hundratals företag utarbetar olika former av uppförandekodex som skiljer sig åt sinsemellan. En viktig punkt som bör nämnas i detta sammanhang är möjligheten att kontrollera hur dessa regler efterlevs. Kommittén vill starkt förespråka att företagen uttryckligen relaterar sina uppförandekodexar till OECD:s och ILO:s uppförandekodex som funnits under en relativt lång tid för multinationella företag.

3.3.5. Vad gäller samarbete med olika parter, anser kommittén att EU måste åta sig (i nära samarbete med medlemsstaterna) att säkerställa ett bättre samarbete med de internationella organisationer som arbetar med politik för de mänskliga rättigheterna eller vars verksamhet kan få återverkningar på människorättssituationen i de länder där de är aktiva. Att man infört en social klausul, för att främja respekten för grundläggande sociala rättigheter, i de internationella handelsavtalen (framförallt i WTO-avtalen) är ett exempel på detta samarbete, men säkert inte det enda och det viktigaste. Det är önskvärt att EU:s medlemsstater gör en extra ansträngning så att Internationella valutafonden och Världsbanken i större utsträckning tar hänsyn till beaktandet av de grundläggande mänskliga rättigheterna vid den ekonomiska reform som de lanserar i samarbete med regeringarna.

För övrigt stöder kommittén helt och fullt kommissionens avsikt att främja icke-statliga organisationers arbete på området för de mänskliga rättigheterna och att samarbeta med dem. Denna verksamhet kommer på ett värdefullt sätt att komplettera den roll som dessa organisationer, som finns representerade inom ESK (arbetsgivare, arbetstagare och andra intressegrupper), har på detta område och som de i framtiden kommer att bibehålla, helst i samspel med liknande organisationer i berörda tredje länder, till exempel när det gäller att omfattas av genomförandet av relevanta projekt. Kommittén skulle vilja ta del av kommissionens åsikt om den roll icke-statliga organisationer bör ha vad gäller lägesobservationen av de mänskliga rättigheterna i de länder som EU slutit avtal med (se punkt 3.2.4 ovan) och främjandet av ett medvetande avseende mänskliga rättigheter i dessa länder.

Kommittén anser att det är viktigt att EU stöder lokala aktörer som gradvis påtar sig ekonomiska initiativ i länder där man startar produktiv verksamhet och tjänsteverksamhet med finansiellt stöd från EU. Kommittén ser i en sådan utveckling - som i sig främjar ett större oberoende för de socio-ekonomiska intressegrupperna - en möjlighet för medborgarna att i allt högre grad medverka i det offentliga livet, och ett sätt att ge ett betydande bidrag för att skydda och främja mänskliga rättigheter.

3.3.6. Slutligen önskar kommittén ge tre praktiska förslag vad gäller de initiativ EU kan tänkas ta i politiken om de mänskliga rättigheterna på kort och lång sikt: inrättandet av ett rådgivande organ, publicering av en referenshandbok om de mänskliga rättigheterna och ett förenat ingripande mot de villkor som tredje land ställer när det gäller konventionerna.

3.3.7. Kommittén ber kommissionen att undersöka möjligheterna att inrätta en rådgivande europeisk kommitté för de mänskliga rättigheterna.

ESK vill gärna involveras i arbetet med att förverkliga denna idé. I vissa medlemsstater har regeringen inrättat dylika oberoende rådgivande organ. En sådan kommitté skulle kunna bidra till att påvisa problemen och hitta lösningar som skulle kunna användas vid ett senare utarbetande av en politik för de mänskliga rättigheterna.

3.3.8. Vid sitt föregående ordförandeskap i rådet, tog Nederländerna initiativ till en referenshandbok om de mänskliga rättigheterna, som publicerades under det brittiska ordförandeskapet. Denna handbok, som var deskriptiv och praktisk, togs mycket väl emot och konsulteras fortfarande i stor utsträckning. En reviderad och aktualiserad version skulle säkert svara mot ett behov. Framför allt borde man uppmärksamma utvecklingen av gemenskapens politik för de mänskliga rättigheterna sedan 1992.

3.3.9. I EU-sammanhang har man gjort några blygsamma försök till gemensamt ingripande mot extrema villkor som tredje land ställer när det gäller internationella konventioner för de mänskliga rättigheterna. Men detta handlingssätt bidrar säkert inte till att stärka systemet med internationella rättsliga normer.

Kommittén välkomnar EU:s och medlemsstaternas avsikter på området. Vi ställer oss positiva till varje åtgärd som kan fastställa vilket förfarande som kan eller bör användas liksom vilket organ inom EU som skall ta initiativ till möjliga åtgärder på detta område.

Bryssel den 24 april 1997.

Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande

Tom JENKINS

() Se "For a Europe of Civic and Social rights", slutlig rapport - mars 1996. Rapport från sakkunnigkommittén (comité de sages) med Maria de Lourdes Pintasilgo som ordförande.

() Se FN:s konvention från 1990 om barnens rättigheter.

() I detta sammanhang bör påpekas att Irland, Luxemburg och Storbritannien ännu ej har godkänt konvention 111. I övrigt har EU:s samtliga medlemsstater ratificerat ILO:s 5 konventioner avseende grundläggande mänskliga rättigheter.