RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN Om genomförandet av 1999 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

Sammanfattning

0. Inledning

1. Den ekonomiska situationen i eu

2. Tillväxt- och stabilitetsinriktad makroekonomisk politik

2.1 Den makroekonomiska politiken i euroområdet

2.2 Den makroekonomiska politiken i de medlemsstater som inte ingår i euroområdet

3. Sunda och effektiva offentliga finanser

3.1 Målen för de offentliga finanserna för 1999 uppfyllda trots långsammare tillväxt

3.2 Planer för de offentliga finanserna för 2000 och senare

3.3 De offentliga finansernas kvalitet och hållbarhet

4. Lämplig löneutveckling

5. Effektivare produktmarknader (varu- och tjänstemarknader)

5.1 Den fastställda inremarknadslagstiftningen måste genomföras korrekt

5.2 Konkurrenspolitiken: moderniserad lagstiftning och vissa framsteg på området för statligt stöd

5.3 Samhällsnyttiga tjänster: framsteg inom telekommunikations- och elektricitetssektorerna

5.4 Handel och distribution: ytterligare liberalisering krävs

5.5 Offentlig förvaltning: ökad effektivitet och förhindrande av otillbörlig konkurrens

5.6 Andra lagstiftningsreformer: minskning av de administrativa kraven vid bildandet av nya företag

5.7 Innovation: reformer krävs för förbättrade resultat på teknikområdet

6. Mer integrerade och djupare kapitalmarknader

7. Bättre fungerande arbetsmarknader

7.1 Övergripande trender

7.2 Aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärder - betydande framsteg

7.3 Skattetrycket på arbete - många reformer för att minska skatten på arbete

7.4 Bidragssystemen - få övergripande framsteg trots goda resultat i vissa länder

7.5 Arbetsorganisation och flexibilitet - små men otillräckliga framsteg

FAKTARUTOR .31

Sammanfattning

De allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken för 1999 var de första som antogs efter införandet av euron. I dessa rekommenderades en balanserad och ömsesidigt förstärkande strategi uppbyggd kring tre grundpelare för att uppnå varaktig tillväxt, ökad levnadsstandard, hög sysselsättning och social delaktighet.

I denna rapport ges en detaljerad, övergripande bedömning av hur de rekommendationer beträffande inriktningen av den ekonomiska politiken som fastställdes i 1999 års allmänna riktlinjer har genomförts. Den utgör ett bidrag till den pågående multilaterala övervakningen av den ekonomiska politiken i varje medlemsstat och inom unionen i enlighet med artikel 99.3 i fördraget. Vidare kommer utvärderingen av de resultat som uppnåtts att utgöra nyckeluppgifter vid framtagandet av kommande års riktlinjer. Denna rapport, i förening med den bedömning av den makroekonomiska utvecklingen som gjordes i kommissionens ekonomiska vårprognoser för år 2000 och de nya ekonomisk-politiska utvecklingstendenser och utmaningar som uppmärksammats i aktuella rapporter inom ramen för olika samordningsförfaranden samt kommissionens bidrag till toppmötet i Lissabon ("Ett program för ekonomisk och social förnyelse i Europa") och dess meddelande "Strategiska mål 2000-2005", kommer att bilda grundvalen för utarbetandet av riktlinjerna år 2000. En av de viktigaste utmaningar som framhävs i underlaget inför toppmötet i Lissabon gäller övergången till en kunskapsbaserad ekonomi grundad på delaktighet och att samtidigt eftersträva full sysselsättning som det viktigaste målet för den ekonomiska och sociala politiken.

Denna rapport bygger på och är en sammanställning av de viktigaste resultaten och slutsatserna från den övervakning och jämförande utvärdering som gjorts inom ramen för de olika samarbetsförfarandena på unionsnivå och tillför samtidigt en samlad bedömning. [1] Den åtföljs av ett arbetsdokument från kommissionens avdelningar, som innehåller en detaljerad granskning av hur de länderspecifika rekommendationerna har genomförts.

[1] I denna rapport sammanfattas uppgifterna och slutsatserna från de olika dokument och rapporter som sammanställts inom ramen för olika samordningsförfaranden, däribland de uppdaterade stabilitets- och konvergensprogrammen, kommissionens bedömning av och rådets yttrande om dem, de nationella åtgärdsprogrammen för sysselsättningen och den gemensamma sysselsättningsrapporten för 1999, medlemsstaternas lägesrapporter om produkt-, tjänste- och kapitalmarknaderna, kommissionens andra rapport om "Ekonomiska reformer: Rapport för 1999 om hur produkt- och kapitalmarknaderna i gemenskapen fungerar" och årsrapporten om struktuella reformer, 2000 från Ekomisk- politiska kommittén (EPC).

I rapporten förmedlas följande huvudbudskap:

En förbättrad makroekonomisk miljö

Den av yttre faktorer framkallade avmattning, som innebar att den solida ekonomiska återhämtning som konstaterats under perioden 1997-1998 avbröts, följdes av ett allt starkare ekonomiskt uppsving under 1999. Samtliga medlemsstater har under den senaste tiden kommit att få del av återhämtningen i ekonomin och konjunkturuppgången är på väg att kulminera i de länder där uppgången inleddes. De finns goda utsikter till en varaktig ekonomisk tillväxt som ligger över den potentiella nivån under de kommande åren. Nya arbetstillfällen har fortsatt att skapas i snabb takt i och med att tillväxten blivit mer sysselsättningsintensiv. Under de senaste två åren har därför arbetslösheten stadigt minskat och kan inom den närmaste framtiden komma att nå ned till en nivå som inte observerats sedan början av 1990-talet. Inflationen låg på en betryggande låg nivå under hela 1999. Även om inflationsutsikterna förblir godartade, har den samlade effekten av de kraftigt stigande oljepriserna och eurons depreciering medfört att de blivit något mindre gynnsamma.

En välavvägd makroekonomisk politik

I 1999 års riktlinjer underströks behovet av att utforma en makroekonomisk politik i euroområdet som främjar tillväxt och sysselsättning och som i kombination med fortsatta strukturella reformer gör tillväxten hållbar, dvs. icke inflationsdrivande. Kombinationen av förbättrade tillväxtutsikter, sjunkande arbetslöshet och låg inflation ställer den övergripande ekonomiska politiken i euroområdet i en fördelaktig dager. Den välavvägda utformningen av den makroekonomiska politiken har dämpat konjunktursvackans omfattning och varaktighet och bidrog till den uppgång vi nu kan observera. I ett läge med låg och sjunkande inflation gav den välbetänkta lättnaden i penningpolitiken ett bra stöd till den inhemska efterfrågan och den ekonomiska aktiviteten. Samtidigt höll medlemsstaternas regeringar fast vid - och förstärkte i vissa fall - budgetdisciplinen trots konjunktursvackan. Löneökningarna förblev måttliga. Trots de senaste månadernas beslut av ECB att höja sina viktigaste styrräntor, är de rådande monetära förhållandena tillväxtfrämjande. De förebyggande åtgärderna för att möta ett eventuellt ökande inflationstryck i den allt starkare ekonomin i euroområdet ökar utsikterna för en varaktig, bärkraftig, icke-inflationsdrivande ekonomisk återhämtning. För att kunna styra in ekonomin på en kurs som kännetecknas av hög tillväxt och sysselsättning och samtidigt bevara prisstabiliteten gäller det framöver att hålla fast vid en strikt budgetdisciplin, uppmuntra arbetsmarknadens parter att visa prov på fortsatt återhållsamhet i löneavtalen samt genomföra de nödvändiga strukturreformerna.

Det vidare arbetet med att öka effektiviteten och hållbarheten i de offentliga finanserna har slutligen påbörjats

Kvaliteten och hållbarheten i de offentliga finanserna är en fråga som får allt större betydelse i takt med att målet om offentliga finanser som är i balans eller uppvisar överskott är på väg att uppnås. De offentliga finansernas sammansättning, de snedvridningar som orsakas av skattesystemens utformning och de offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt är frågor som behöver behandlas.

* De flesta medlemsstaterna har börjat att reformera sina skattesystem. Vissa medlemsstater har sänkt skatten på arbete, en del har omfördelat skattetrycket i riktning mot energi- och miljöskatter och vissa skattereformer har främjat riskkapitalets ställning. På mervärdesskatteområdet nåddes 1999 en överenskommelse om möjligheten att sänka mervärdesskatten på arbetskraftsintensiva tjänster. Omfattningen och effekten av dessa justeringar är emellertid ofta inte tillräckliga. Mot bakgrund av att det totala skattetrycket, särskilt skatten på arbete, fortfarande är högt i många medlemsstater krävs det mera genomgripande åtgärder samtidigt som behovet av ytterligare konsolidering av de offentliga finanserna tillgodoses. Trots att det krävs en samordning av beskattningen på vissa områden, särskilt i fråga om beskattningen av vissa typer av rörliga kapitalinkomster, förefaller en sådan generellt sett inte vara förestående.

* I de flesta medlemsstaterna krävs betydande reformer för att säkerställa att pensionssystemen är långsiktigt hållbara. Det faktum att det nu sker omläggningar av dem är ett steg i rätt riktning, men det krävs ytterligare åtgärder för att hantera problemet med en åldrande befolkning. Den ökade medvetenheten om problemen är helt klart ett steg i rätt riktning. Många medlemsstater har utarbetat reformplaner men tenderar i allmänhet att skjuta upp genomförandet av dem.

Väl integrerade produktmarknader, men utrymme för ytterligare förbättringar

Som ett resultat av de strukturreformer som genomförts under det senaste årtiondet är produktmarknaderna i EU relativt väl integrerade och konkurrensen har ökat. Prisvariationerna inom EU är emellertid fortfarande stora, särskilt i jämförelse med Förenta staterna och utvecklingen mot priskonvergens går nu långsammare än under början av nittiotalet. Det finns därför fortfarande utrymme för förbättringar, särskilt inom vissa tjänstesektorer, byggsektorn och vad gäller offentlig upphandling.

* Nivån på genomförandet av inremarknadslagstiftningen har förbättrats under det senaste året. Vissa medlemsstater släpar emellertid tydligt efter, och inom en del områden (veterinärkontroller och transporter) har framstegen varit små. På motsvarande sätt har framsteg gjorts när det gäller offentlig upphandling samtidigt som en rad indikatorer tyder på att det finns en mängd kvarvarande problem, exempelvis antalet ännu ej införlivade direktiv, antalet motiverade yttranden och det låga värdet av de upphandlingar som publiceras i EGT.

* Den nationella konkurrenspolitiken har i många medlemsstater blivit striktare och bringats i överensstämmelse med gemenskapslagstiftningen. I flertalet medlemsstater har de nationella konkurrensmyndigheterna nu befogenhet att implementera artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget som handlar om konkurrensbegränsande samverkan mellan företag och missbruk av dominerande ställning. I flera andra länder har framsteg gjorts i samma riktning. Ansträngningarna bör nu läggas om och inriktas på att gälla att öka öppenhet och insyn och att förbättra övervakning och tillämpning.

* Omfattningen av statligt stöd har minskat i omfattning under senare år och stöden har blivit mer allmänna och mindre riktade. Nivån på det statliga stödet är emellertid fortfarande alltför hög och bör reduceras.

* Den regeleringsmässiga ramen har förstärkts i en rad näringsgrenar, vilket har lett till ökad konkurrens och en bättre relation mellan pris och kvalitet med telekommunikationssektorn som det kanske mest slående exemplet (trots att även där problem kvarstår i form av att befintliga operatörer ofta har en dominerande ställning, att tillsynsorganen saknar befogenheter eller brister i öppenhet). Utvecklingen kan påskyndas inom en rad sektorer, särskilt järnvägstransport-, vattendistributions- och postsektorn såväl som gas- och elektricitetssektorn, där förbättringarna varit små.

* Det är väsentligt att förbättra effektiviteten i distributionssektorn för att produktmarknaderna skall fungera väl och ge konsumenterna ett bredare produkturval och lägre priser. Markplanering, begränsningar av öppettider och särskilda begränsningar för stormarknader fortsätter att begränsa konkurrensen inom denna sektor. Även om vissa medlemsstater håller på att ta itu med dessa frågor, skulle flertalet medlemsstater dra nytta av en ytterligare liberalisering på det här området.

* Många medlemsstater har infört program och vidtagit åtgärder för att förbättra regelverket för företagande (hinder för att starta företag som exempelvis tunga administrativa förfaranden, otillräckliga finansieringsmöjligheter och bristande information) och infört skattelättnader för små och medelstora företag. Regelverket i många medlemsstater är emellertid fortfarande inte företagsvänligt och behöver reformeras ytterligare.

Innovation - en avgörande källa till tillväxt

Sammantaget släpar EU efter Förenta staterna i fråga om innovationsförmåga. Alla medlemsstater har en politik för att främja forskning och utveckling samt innovation. Inte desto mindre finns det fortfarande stora skillnader mellan medlemsstaterna där splittring och uppdelning av insatserna inverkar negativt på unionens ansträngningar.

* Detta pekar på att EU behöver öka och förbättra sina ansträngningar på FoU-området och öka produktionen och spridningen av integrerad kretsteknik (ICT).

* De flesta medlemsstater skulle dra fördel av en bättre utbildning och fortbildning för att kunna ta tillvara informationssamhällets sysselsättningspotential, vilken fortfarande hålls tillbaka av enorma brister i kunskaper och färdigheter. Ett mer adekvat finansiellt stöd till FoU samt innovation, en lämplig regel ram för IT- och telekommunikationssektorerna och ökad konkurrens på dessa marknader skulle ge medlemsstaterna ytterligare fördelar.

* I en rad medlemsstater har åtgärder vidtagits för att uppmuntra innovation genom att stärka kopplingarna mellan forskningscentren och företagen, men det saknas fortfarande ett egentligt "europeiskt forskningsområde" som främjar vetenskaplig och teknologisk verksamhet inom unionen och som samtidigt fullt ut utnyttjar den stora potentialen i medlemsstaterna.

* Ett mer företagsvänligt patentsystem skulle stimulera FoU samt innovation. En reform av det europeiska patentsystemet skulle underlätta detta.

Kapitalmarknaderna är ännu inte helt integrerade, men införandet av euron är ett steg på vägen

Införandet av euron har fått betydande effekter på alla europeiska finansiella marknader och bidragit till att skapa djupa, breda och likvida marknader. Det finns emellertid fortfarande hinder för skapandet av fullständigt integrerade finansiella marknader.

* I en rad medlemsstater har avlägsnandet av en del av de kvantitativa begränsningar för investeringar som görs av institutionella investerare bidragit till att fördjupa de finansiella marknaderna. Kommissionen har offentliggjort ett meddelande om fonderade pensionssystem och förbereder ett utkast till direktiv om tillsyn över pensionsfonder.

* Vissa medlemsstater har i sin lagstiftning infört en åtskillnad mellan professionella investerare och mindre investerare. Denna distinktion bör tillämpas mer generellt och på ett likformigt sätt. Kommissionen förbereder för närvarande ett meddelande i denna fråga.

* Betydelsen av riskkapital har i varierande utsträckning behandlats i samtliga medlemsstater. Tillgången och allokeringen av riskkapital är trots detta fortfarande inte optimal. Kommissionen har i detta sammanhang offentliggjort ett meddelande i vilket konkreta förslag anges för att påskynda genomförandet av handlingsplanen för riskkapital.

Betydande framsteg har gjort med aktiva arbetsmarknadsåtgärder, men endast begränsade framsteg vad gäller arbetsmarknadsreformer

Trots den stadigt förbättrade sysselsättningsläget under de senaste åren ligger arbetslösheten kvar på en oacceptabelt hög nivå och sysselsättningsgraden är i genomsnitt låg i EU. Det finns nu, i enlighet med sysselsättningsriktlinjerna, en tydligt ändrad inriktning mot att betona förebyggande åtgärder i kampen mot långtidsarbetslöshet bland ungdomar och vuxna, vilket har visats i den gemensamma sysselsättningsrapporten för 1999. Vissa medlemsstater har emellertid kommit längre än andra. Samtidigt som vissa reformer har vidtagits, har framstegen när det gäller att förbättra arbetsmarknadernas funktionssätt på det hela taget varit små, särskilt jämfört med reformerna på produkt- och kapitalmarknaderna.

* I många medlemsstater har betydande framsteg gjorts i att införa ett förebyggande synsätt på hur ungdoms- och långtidsarbetslöshet bör bekämpas, grundat på aktiva arbetsmarknadsprogram (ALM). Vissa medlemsstater har också tagit viktiga steg mot att kombinera en aktiv arbetsmarknadspolitik med en utvärdering av arbetslöshetsersättningens längd och kriterierna för att omfattas av den. För andra medlemsstater återstår emellertid mycket arbete för att inom den medellånga tidsfrist som fastställs i sysselsättningsriktlinjerna kunna uppfylla de kvantitativa målen för de förebyggande åtgärderna. Det är viktigt för alla medlemsstater att säkerställa effektiviteten i dessa åtgärder, särskilt genom att inrikta åtgärderna på dem som har de största svårigheterna att komma in på arbetsmarknaden.

* Flertalet medlemsstater har antagit eller kommer att anta reformer för att sänka inkomstskatter och socialförsäkringsavgifter på arbete, där minskningen av dessa skatter och avgifter ofta inriktas på den nedre delen av löneskalan. Dessa ansträngningar har pågått sedan mitten av nittiotalet och har resulterat i en svag minskning av den direkta skatten på arbete. Denna minskning av den direkta skatten på arbete har i huvudsak finansierats genom att skattebördan omfördelats mot indirekta skatter, exempelvis mervärdesskatt eller energi- och miljöskatter. Dessa förändringar är välkomna och behöver föras vidare.

* Ett fåtal länder har påbörjat en systematisk översyn av sina bidragssystem och har börjat att genomföra betydande reformer, särskilt i fråga om villkoren för att vara berättigad till bidrag. Bortsett från dessa medlemsstater - där reformansträngningarna har varit framgångsrika och medverkat till att betydligt få ned den strukturella arbetslösheten - har arbetet med att reformera bidragssystemen hittills varit mycket blygsamt och ostrukturerat. Ökade ansträngningar krävs på detta område.

* Vissa framsteg har gjorts när det gäller moderniseringen av arbetslivet. En rad medlemsstater har vidtagit åtgärder för att underlätta deltidsarbete. I vissa medlemsstater har begränsade framsteg gjorts inom områdena flexibel arbetstid och årsarbetstid. Framsteg inom dessa områden är också viktigt när det gäller att främja jämställdheten mellan könen. Därutöver har man i vissa medlemsstater gjort ansträngningar för att underlätta kvinnornas deltagande i arbetslivet, exempelvis genom en förbättrad barnomsorg, även om det här krävs ytterligare förbättringar. Mycket lite har gjorts för att ta itu med problemen med stelheter på arbetsmarknaden, vilka riskerar att motverka rekryteringen av ny fast anställd personal. Den bristande anpassningen av lönekostnaderna till väsentliga regionala produktivitetsskillnader i vissa medlemsstater är ett tecken på en generell brist på flexibilitet på arbetsmarknaden. Arbetsmarknadens parter har med få undantag inte varit aktiva nog när det gäller att förnya arbetsorganisationen.

Slutsats

Totalt sett har genomförandet av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken för 1999 varit uppmuntrande. Praktiskt taget alla medlemsstater uppfyllde eller överträffade sina mål för de offentliga finanserna för 1999 och det finns utsikter till ytterligare förbättringar av de offentliga finanserna under de kommande åren. De offentliga finansernas kvalitet och hållbarhet, särskilt reformeringen av skatte- och pensionssystemen, har slutligen kommit i förgrunden som angelägna frågeställningar. I fråga om ekonomiska reformer av produktmarknaderna har framstegen varit mest påtagliga när det gäller genomförandet av lagstiftningen för den inre marknaden och liberaliseringen av telekommunikations- och elmarknaderna. Vissa, om än otillräckliga, framsteg har gjorts för att hålla efter beviljande av statligt stöd. De mest anmärkningsvärda framstegen inom arbetsmarknadspolitiken har, bortsett från skattereformer, gällt att underlätta deltidsarbete och införa ett förebyggande synsätt för att motverka ungdoms- och långtidsarbetslöshet. Däremot har få framsteg konstaterats när det gäller genomförande och verkställande av regler för offentlig upphandling, liberalisering av järnvägs- vatten-, gas- och postsektorerna, avreglering av återförsäljarnät, främjande av FoU samt innovation, utveckling av riskkapitalmarknader, reformering av bidragssystem och förnyelse av arbetslivet. Graden av genomförande varierar mellan olika medlemsstater. Sammantaget förefaller de medlemsstater som har följt en heltäckande strategi i linje med de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken att ha uppnått de bästa resultaten i fråga om ekonomisk utveckling.

0. Inledning

De allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken för 1999 var de första som antogs efter införandet av euron. I riktlinjerna angavs en heltäckande strategi för att uppnå en stark och hållbar tillväxt och sysselsättning. De rekommendationer för den ekonomiska politiken som strategin innehöll kan sammanföras under tre huvudrubriker: en sund makroekonomisk politik, åtgärder för att förbättra arbetsmarknadernas funktionssätt och ekonomiska reformer som syftar till att höja effektiviteten och flexibiliteten på varu-, tjänste- och kapitalmarknaderna. De allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken för 1999 var de första där de allmänna riktlinjerna för samtliga medlemsstater kompletterades med en hel uppsättning länderspecifika riktlinjer i vilka ekonomisk-politiska prioriteringar angavs för varje medlemsstat med hänsyn till deras specifika förhållanden.

För att strategin för den ekonomiska politiken skall kunna fungera är det absolut nödvändigt att genom en ändamålsenlig och regelbunden övervakning säkerställa att den genomförs effektivt. Denna rapport tjänar två syften. Den utgör för det första ett verkligt test av medlemsstaternas beslutsamhet att följa den gemensamma strategin för den ekonomiska politiken. För det andra förmedlar rapporten den information och analys som krävs för att utarbeta och anta nya riktlinjer. Denna rapport, i förening med den bedömning av den makroekonomiska utvecklingen som gjordes i kommissionens ekonomiska vårprognoser för år 2000 och de nya ekonomisk-politiska utvecklingstendenser och utmaningar som uppmärksammats i aktuella rapporter inom ramen för olika samordningsförfaranden samt kommissionens bidrag till toppmötet i Lissabon ( Ett program för ekonomisk och social förnyelse i Europa) och dess meddelande "Strategiska mål 2000-2005", kommer att bilda grundvalen för riktlinjerna för år 2000. En av de viktigaste utmaningar som framhävs i dokumentationen inför toppmötet i Lissabon gäller övergången till en kunskapsbaserad ekonomi grundad på delaktighet och en samtidig strävan att uppnå full sysselsättning som det viktigaste målet för den ekonomiska och sociala politiken.

Denna rapport bygger på och utgör en sammanställning av de viktigaste resultaten och slutsatserna från dessa olika förfaranden och tillför samtidigt en samlad bedömning Det bör från början understrykas att denna rapport skall ses som en preliminär bedömning och som ett led i en löpande övervakningsprocess.

Rapportens struktur utgår från huvudlinjerna i 1999 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken. I avsnitt 1 ges en kortfattad översikt över den ekonomiska situationen i EU. I avsnitt 2 granskas den förda makroekonomiska politiken. I avsnitt 3 redogörs för arbetet med att säkerställa sunda och effektiva offentliga finanser medan avsnitt 4 innehåller en bedömning av löneutvecklingen. I avsnitten 5-7 redogörs slutligen för de viktigaste resultaten av utvärderingen av framstegen i fråga om strukturella reformer på produkt-, kapital- och arbetsmarknaderna.

1. Den ekonomiska situationen i eu

- En mild och tillfällig konjunktursvacka åtföljdes av en kraftfull ekonomisk återhämtning

De allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken för 1999 antogs i en situation med en markant uppbromsning av tillväxten i kölvattnet på 1997-1998 års finanskris. Den årliga reala BNP-tillväxten i EU sjönk till endast 1½ procent under första halvåret 1999 från en nivå på cirka 3 procent under det första halvåret 1998. Exporten tappade märkbart fart och den svaga externa efterfrågan i förening med mindre gynnsamma tillväxtutsikter ledde till betydligt minskade lagerinvesteringar. Investeringarna i anläggningstillgångar minskade också, dock i mindre grad än vad som först befarats. Unionen har sedan försommaren 1999 upplevt en gradvis ökande, bred uppgång i den ekonomiska aktiviteten. Tillväxten ökade betydligt under det andra halvåret. Till följd av detta uppskattas BNP ha ökat med 2,2 procent i reala termer under 1999 (se diagram 1och tabell 1).

Den inhemska efterfrågan utgjorde drivkraften för den ekonomiska tillväxten under 1999. Den privata konsumtionen fortsatte att utvecklas starkt på grund av den samlade effekten av en kraftig sysselsättningsökning, en kontinuerlig kreditexpansion som underlättades av det låga ränteläget, låg inflation och kraftigt stigande börskurser. De pågående förbättringarna på arbetsmarknaden i förening med kontinuerligt ökande realinkomster per capita innebar ett uppsving för konsumenternas framtidstro som nådde en historiskt hög nivå. Investeringarna låg kvar på en förvånansvärt hög nivå, vilket delvis avspeglade en hög lönsamhet. Investeringar i anläggningstillgångar understöddes i ökande grad av förbättrade efterfrågeutsikter och en ökande tillförsikt inom näringslivet. Exporten återhämtade sig under det andra halvåret i takt med att effekterna av krisen för de s. k. tillväxtmarknaderna avklingade och att den amerikanska ekonomin fortsatte att växa kraftigt. För helåret 1999 resulterade detta i att exporttillväxten avtog mindre än vad som hade förväntats förra våren.

Skillnader i tillväxt mellan medlemsstaterna konstaterades även under 1999. De avspeglar effekten av i huvudsak tre faktorer, nämligen olika grad av exponering gentemot de krisdrabbade s. k. tillväxtekonomierna, den fördröjda effekten av de anpassningar av den ekonomiska politiken som gjordes inför övergången till den tredje etappen av EMU, samt skillnader i potentiell tillväxttakt. Tillväxten fortsatte att vara mycket hög i Irland och även i Luxemburg, var fortsatt kraftig i Spanien, Nederländerna, Portugal och Finland, och var stark i Sverige. Den ekonomiska aktiviteten i Tyskland och Italien släpade fortfarande efter, men stärktes påtagligt under loppet av 1999.

På kort sikt finns goda utsikter för en fortsatt förstärkning av den ekonomiska återhämtningen. Den utrikeshandelsberoende delen av ekonomi kommer att fortsätta att gynnas av det allt kraftigare globala uppsvinget i ekonomin och den förstärkta konkurrenskraft som eurons depreciering har medfört. Den inhemska efterfrågan förväntas att vara den viktigaste faktorn bakom den stabila tillväxten. Den privata konsumtionen kommer att kommer att underbyggas av en stor tillförsikt om framtiden bland konsumenterna och löpande förbättringar av arbetsmarknadsläget i förening med stadiga förbättringar i realinkomsterna per capita. Förbättrade efterfrågeutsikter, stigande tillförsikt i näringslivet och hög lönsamhet bådar gott för investeringsutvecklingen. Vidare förväntas skillnaderna i tillväxt mellan medlemsstaterna att minska när de ojämnt spridda effekterna av krisen i de s. k. tillväxtekonomierna avtar och de eftersläpande effekterna av olikartade anpassningar av den makroekonomiska poltiken i upptakten till den tredje etappen av EMU avklingar.

- Återhämtningen har börjat att få positiva effekter på sysselsättningen och lett till att arbetslösheten minskar

Sysselsättningsutvecklingen har varit allt gynnsammare under de senaste åren i takt med att tillväxten blivit alltmer sysselsättningsintensiv. Trots att BNP-tillväxten tillfälligt sjönk till strax över 2 % tycks sysselsättningsökningen ha varit omkring 1¼ procent. Detta tyder på att arbetsgivarna uppfattade nedgången som tillfällig. Det avspeglar emellertid också, förutom en ren konjunkturpåverkan, effekterna av flera år av återhållsam löneutveckling och strukturella reformer för att förbättra både anställningsbarhet och anpassningsförmåga, samt för att stärka det faktiska arbetskraftsutbudet. Detta bådar också gott för framtiden när skapandet av nya arbetstillfällen kommer att gynnas av en ökad tillväxt och en fortsatt omvandling av ekonomin till förmån för de mer arbetsintensiva tjänstesektorerna. Det förbättrade sysselsättningsläget har i ökad utsträckning avspeglats i sjunkande arbetslöshet. Arbetslösheten totalt i EU minskade gradvis till 9,2 procent 1999 efter att 1997 ha nått rekordhöga nivåer i vissa medlemsstater (se diagram 2).

Sysselsättningsökningarna fortsatte att vara särskilt påfallande i de snabbt växande ekonomierna i Irland och Luxemburg, medan de var dämpade i Tyskland och Italien under 1999. Skapandet av nya arbetstillfällen var även betydande i Finland och Spanien. I det sistnämnda landet fortsatte arbetslösheten att falla i snabb takt, samtidigt som Luxemburg åter redovisade den lägsta arbetslösheten i EU.

- Avsaknad av inflationstryck

Ekonomin i EU åtnjöt även under 1999 av en hög grad av prisstabilitet. Inflationen (mätt som det harmoniserade konsumentprisindexet, HICP) nådde en lägsta notering i början av 1999 då den uppmättes till 1 procent. Den har därefter svagt ökat till 1,8 procent i januari 2000 till följd av den kraftiga omsvängningen i energi- och råvarupriserna, särskilt råoljepriserna, och försvagningen av euron. Energikomponenten ökade direkt den totala inflationssiffran för januari med 0,9 procentenheter. Interna efterfråge- och utbudsförhållanden har å andra sidan bidragit till att nedbringa den underliggande inflationen i EU. Löneökningarna fortsätter att vara måttliga och avreglering och ökad konkurrens på vissa av marknaderna för försörjningssektorerna (särskilt telekommunikations- och elmarknaderna) innebar ett tryck nedåt på priserna. Detta resulterade i att kärninflationen (dvs. med undantag av energi- och livsmedelspriser) föll till en rekordlåg nivå på omkring 1 procent 1999 (se diagram 3 och tabell 2).

Ett annat karakteristiskt förhållande för 1999 var de ökande skillnaderna i inflationstakt medlemsstaterna emellan. I början av 1999 föll inflationen snabbt till mycket låga nivåer i en rad medlemsstater (Tyskland, Frankrike, Österrike) och ökade i vissa andra (Spanien, Irland, Nederländerna, Portugal). Skillnaderna i inflationstakt har därefter tenderat att gradvis minska. Dessa skillnader avspeglade i stor utsträckning strukturella skillnader och kortfristiga olikheter i konjunkturcykeln inom euroområdet. I länder som Spanien och Irland var prisökningarna ett tecken på att det föreligger en risk för överhettning i dessa länders ekonomier och krävde en justering av den ekonomiska politiken för att genom finanspolitiska åtgärder dämpa efterfrågan.

Vad gäller framtida trender har de senaste månadernas fortsatt stigande oljepriser och försvagning av eurons värde i förhållande till andra valutor gjort att inflationsutsikterna har blivit något mer osäkra och något mindre godartade. Det kan inte uteslutas att den totala inflationen inom euroområdet i början av år 2000 temporärt kan komma att något överstiga tvåprocentsnivån. De framtida inflationstrenderna kommer att bero av i vilken grad eurons depreciering kommer att få genomslag i import- och konsumentpriserna, samt på den framtida löneutvecklingen.

2. Tillväxt- och stabilitetsinriktad makroekonomisk politik

2.1 Den makroekonomiska politiken i euroområdet

I 1999 års riktlinjer för den ekonomiska politiken rekommenderades en makroekonomisk politik som främjar tillväxt, sysselsättning och stabilitet och som bör bestå av en penningpolitik som syftar till att upprätthålla prisstabilitet enligt fördraget, varaktiga ansträngningar för att på medellång sikt säkra offentliga finanser som är nära balans eller visar överskott, en löneutveckling som är förenlig med prisstabilitet och skapande av nya arbetstillfällen och ett åtagande från medlemsstaterna att driva på arbetet med att genomföra ekonomiska reformer.

Efter det framgångsrika införandet av euron i början av året var 1999 det första år då den makroekonomiska politiken kunde testas i praktiken i euroområdet. Resultatet var positivt.

Mot bakgrund av den ekonomiska avmattningen och den varaktiga prisstabiliteten var de monetära förhållandena i euroområdet i allmänhet tillväxtbefrämjande under 1999. Eftersom inflationsrisken bedömdes som låg sänkte ECB sin viktigaste styrränta med 50 punkter till 2,5 procent i april och lät den sedan ligga kvar på denna nivå till november. Den nedgång i penningmarknadsräntorna som följde på ECB:s åtgärd åtföljdes av en betydande depreciering av eurons nominella effektiva växelkurs. Den uppmjukning av de monetära förhållandena som detta innebar uppvägdes i viss mån av en betydande uppgång i obligationsräntorna i euroområdet, vilka till följd av utvecklingen i Förenta staterna steg, trots att det inte förelåg något inflationstryck i euroområdet (se diagram 4 och 5).

Mot bakgrund av de bättre tillväxtutsikterna i euroområdet, det förväntat högre kapacitetsutnyttjandet och det förväntat högre trycket på arbetsmarknaden anser ECB att inflationsrisken har ökat. Därför höjde ECB i november åter styrräntan till dess tidigare nivå och höjde den sedan med ytterligare 25 punkter i början av februari.

Penningpolitiken understöddes av beslutsamheten hos medlemsstaternas regeringar att uppnå målen för 1999 för de offentliga finanserna trots att tillväxten i genomsnitt blev lägre än vad som förväntades när målen antogs. I stort sett alla medlemsstater i euroområdet uppfyllde eller till och med överträffade dessa mål. Flera faktorer bidrog till detta positiva resultat, bland annat en fortsatt nedgång i skuldtjänstkvoten (se avsnitt 3). Till följd av detta ökade den offentliga sektorns finansiella sparande i hela euroområdet till ungefär -1¼ procent av BNP 1999. Under föregående år förbättrades även det konjunkturrensade saldot i euroområdet med ¾ procent av BNP. Det konjunkturrensade primära saldot förbättrades med måttliga ¼ procentenheter och motsvarade 3½ procent av BNP. Utfallet för 1999 innebär också att fler medlemsstater än väntat har uppnått en sund underliggande situation för de offentliga finanserna i linje med stabilitets- och tillväxtpakten.

Löneutvecklingen i euroområdet fortsatte att vara förenlig med prisstabilitet under 1999. Löneökningarna förblev på det hela taget måttliga, vilket ledde till en ökning av den nominella lönen per anställd på ungefär 2¼ procent. Efter det att produktivitetsökningarna beaktats innebar detta att enhetsarbetskostnaden ökade med ungefär 1¼ procent, vilket inte gav upphov till någon inflationsoro. Dessutom ökade reallönerna i stort sett i samma takt som arbetsproduktiviteten, vilket gjorde att avkastningen på investeringarna låg kvar på en nivå som främjar investeringar, tillväxt och skapande av nya arbetstillfällen i takt med att efterfrågan ökar ytterligare (se även avsnitt 4).

Sammantaget kan konstateras att en lämpligt förd penningpolitik, en finanspolitik som höll fast kurs samt en måttlig löneutveckling innebar att den makroekonomiska politiken var väl avpassad till den aktuella ekonomiska situationen. Euroområdets ekonomi har klarat det första makroekonomiska testet. Fortsatta åtgärder för att öka ekonomins vitalitet och anpassningsförmåga genom en EU-omfattande strukturreformsprocess har ökat de ekonomiska aktörernas framtidstro och därmed främjat den ekonomiska aktiviteten (se avsnitt 5-7).

2.2 Den makroekonomiska politiken i de medlemsstater som inte ingår i euroområdet

I 1999 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken konstateras att de medlemsstater som inte ingår i euroområdet behåller det nationella ansvaret för sin penning- och växelkurspolitik, men rekommenderas att föra en stabilitetsinriktad makroekonomisk politik. I de två medlemsstater vars valutor deltar i ERM 2 måste tyngdpunkten ligga på att upprätthålla en sund penning- och finanspolitik för att uppfylla växelkursåtagandena. I de två medlemsstater som har ett direkt inflationsmål är det viktigt att penning- och finanspolitiken är förenlig med det målet så att det på så sätt skapas förutsättningar för stabila växelkurser.

Danmark befinner sig i ett relativt framskridet skede av konjunkturcykeln och ett visst inflationstryck har uppstått till följd av att trycket på arbetsmarknaden har ökat. Den danska centralbanken är fast besluten att hålla den danska kronan inom ERM II:s smala fluktuationsband och växelkursen har ända sedan mekanismen infördes legat mycket stabilt på en nivå strax över centralkursen, eftersom centralbanken låtit styrräntan nära följa räntan i euroområdet (se diagram 6). I syfte att bevara grunden för varaktig tillväxt utan att ge upp den fasta växelkursen gentemot euron, genomfördes under 1999 finanspolitiska åtgärder för att dämpa den inhemska efterfrågan inom ramen för det så kallade "Whitsunpaketet". Även om åtgärderna tillfälligt lett till långsammare tillväxt bör de bidra till att begränsa förlusten i konkurrenskraft gentemot bland annat euroområdet. Dessutom har denna diskretionära åtgärd ytterligare förbättrat de offentliga finanserna, vilka nu uppvisar överskott och med god marginal uppfyller kraven i stabilitets- och tillväxtpakten.

Grekland har gjort framsteg i arbetet med att komma ifatt övriga medlemsstater i reala termer samtidigt som även den nominella konvergensen ökat under 1999. Skillnaden i inflationstakt mellan Grekland och euroområdet har minskat avsevärt och de viktigaste styrräntorna sänktes gradvis mot slutet av året samtidigt som drachman låg kvar på en nivå över dess centralkurs inom ERM II, men inom det normala fluktuationsbandet på 15 procent. Mot bakgrund av det krympande produktionsgapet lyckades finanspolitiken ytterligare minska det offentliga underskottet, vilket också ledde till en förbättring av det underliggande saldot. Med tanke på de framsteg som redan gjorts under 1998 beslutade Ekofin-rådet i november förra året att, på rekommendation från kommissionen, upphäva beslutet om att det föreligger ett alltför stort underskott. I januari revalverades drachmans centralkurs gentemot euron med 3½ procent, vilket bör stödja myndigheterna i deras ansträngningar att säkerställa varaktig tillväxt med prisstabilitet.

Sveriges ekonomi präglades av en kraftig och bred tillväxt under 1999 och ekonomin förefaller att ha hamnat i en uppåtgående spiral i kraft av positiva fundamenta. Inflationen (enligt det harmoniserade konsumentprisindexet - HICP) är en av de lägsta i EU, bytesbalansen positiv och de offentliga finanserna mycket starkare än för enbart några år sedan. Det lättades något på finanspolitiken under 1999. Överskottet fortsätter att uppfylla kraven i stabilitets- och tillväxtpakten och minskningen av skattetrycket är välkommen med tanke på det höga skattetrycket. Denna konjunkturförstärkande finanspolitik bör dock bedrivas med viss försiktighet, eftersom produktionsgapet minskar och förväntas bli positivt under de kommande åren. Detta är än viktigare med tanke på att det genom ny lagstiftning som trädde i kraft 1999 ytterligare har understrukits att den svenska Riksbankens huvuduppgift är att säkerställa prisstabilitet. Riksbanken har ett explicit inflationsmål på två procent med ett toleransintervall på +/-1 procentenhet. Inflationen är fortfarande låg, även om den stigit något och de korta räntorna har under de senaste månaderna redan stigit.

Förenade kungarikets ekonomi klarade sig relativt bra igenom kriserna i de sk. tillväxtekonomierna och tillväxten ökade under loppet av 1999. De offentliga finanserna utvecklade sig stabilare efter att ha förbättrats kraftigt tidigare år, men vissa framsteg gjordes ändå mot målet att uppnå ett offentligt överskott på nära en procent av BNP för 1999. Denna positiva utveckling återspeglar regeringens beslutsamhet att föra en finanspolitik som är förenlig med makroekonomisk stabilitet. Inflationen har hållits i schack och under andra halvåret i fjol sjönk den till och med under den genomsnittliga nivån för euroområdet uttryckt i HICP. Det finns dock en risk för ökad inflation eftersom ekonomin ligger nära fullt kapacitetsutnyttjande. Förenade kungarikets centralbanks penningpolitiska kommitté (Bank of England) avbröt den trendmässiga nedgången i styrräntorna i september 1999. Detta och de räntebeslut som följt därefter syftar till att säkerställa att inflationsmålet på 2½ procent (enligt detaljhandelsprisindexet exklusive räntor på bostadslån) fortsätter att uppfyllas.

3. Sunda och effektiva offentliga finanser

Under 1999 fördes finanspolitiken i EU för första gången inom ramen för stabilitets- och tillväxtpakten. I 1999 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken rekommenderades att medlemsstaterna i) senast vid utgången av 2002 uppnår en situation med offentliga finanser som är nära balans eller visar överskott i enlighet med stabilitets- och konvergensprogrammen; ii) fullständigt uppfyller sina mål för de offentliga finanserna för 1999; och iii) samtidigt förbättra kvaliteten och hållbarheten i de offentliga finanserna (se faktaruta 1 för landspecifika rekommendationer). Nedan behandlas först utvecklingen under 1999 och sedan utsikterna på kort sikt och planerna på medellång sikt enligt de senaste uppdaterade stabilitets- och konvergensprogrammen.

3.1 Målen för de offentliga finanserna för 1999 uppfyllda trots långsammare tillväxt

När medlemsstaternas regeringar utarbetade sina budgetförslag för 1999 under andra halvåret 1998 var omfattningen på den avmattning som då höll på att ske i många EU-länder inte uppenbar. Detta gäller i allmänhet också den första omgången stabilitets- och konvergensprogram eftersom dessa i de flesta fall var grundade på budgetförslagen (se tabell 3 och 5). I ungefär hälften av medlemsstaterna blev BNP-tillväxten lägre än vad som förväntades i programmen. Avmattningen var särskilt tydlig i Tyskland, Italien och Österrike, medan tillväxten i Belgien, Grekland och Spanien nästan uppfyllde de ursprungliga förväntningarna. I andra länder var tillväxten däremot till och med högre än förväntat. Detta var fallet i till exempel i Frankrike, Irland, Nederländerna, Sverige och Förenade kungariket.

Även om tillväxttakten varierade mellan de olika länderna uppfylldes eller överträffades dock i allmänhet målen för de offentliga finanserna för 1999. I sju av de femton medlemsstaterna noterades ett offentligt överskott. Den grupp av länder som har överskott består av de nordiska länderna, Irland, Luxemburg, Nederländerna och Förenade kungariket. I fyra länder noterades ett underskott på mellan 1 och 1,5 procent av BNP, medan underskottet i Frankrike, Italien, Österrike och Portugal fortfarande var nära eller över 2 procent av BNP (se tabell 3). Även den offentliga skuldkvoten sjönk snabbare än väntat i medlemsstaterna.

Vissa medlemsstater med snabbare tillväxt än väntat överträffade också de ursprungliga målen för de offentliga finanserna. Nederländerna, Sverige och Förenade kungariket uppnådde anmärkningsvärda resultat i detta avseende. Kanske är utvecklingen av de offentliga finanserna i de länder som upplevde en tydlig avmattning än mer anmärkningsvärd. Detta gäller särskilt Tyskland där saldot för de offentliga finanserna blev betydligt bättre än väntat. I Italien hade det förväntade underskottet justerats uppåt under årets lopp till följd av avmattningen, men utfallet blev istället något bättre än de 2 procent av BNP som ursprungligen förväntades. Endast Irland och Österrike verkar inte ha uppnått sina mål för de offentliga finanserna för 1999.

Flera faktorer bidrog till att de offentliga finanserna utvecklade sig bättre än väntat under 1999, även om det ibland är svårt att kvantifiera dem med någon större noggrannhet. De viktigaste faktorerna var de följande: [2] utfallet för de offentliga finanserna 1998 blev bättre än väntat och förbättrade således utgångsläget; varaktiga ansträngningar att begränsa utgifterna; oväntat stora skatteintäkter, bland annat på grund av att tillväxten fick en skattevänlig sammansättning till följd av den starka inhemska efterfrågan; och medlemsstaternas tendens att lägga in reserver för oförutsedda händelser i sina mål för de offentliga finanserna, särskilt när det gäller räntebetalningar, verkar det som. Sammantaget sjönk det offentliga underskottet i EU för 1999 till ¾ procent av BNP och även det underliggande saldot förbättrades (se tabell 4).

[2] Bytet av nationalräkenskapssystem från ESA 79 till ESA 95 (målen för de offentliga finanserna grundas på ESA 79 medan utfallen grundas på ESA 95) hade också en viss betydelse. Bytet av system hade endast en liten effekt på det genomsnittliga saldot i de offentliga finanserna för 1999, men hade en märkbar effekt på uppgifterna för Portugal och Sverige.

Den största delen av förbättringen av de offentliga finanserna under 1999 kan förklaras av att de offentliga intäkterna som andel av BNP ökade. De totala offentliga utgifterna som andel av BNP minskade marginellt, men det berodde helt och hållet på att den lägre räntebördan vägde upp ökningen av de primära utgifterna. De offentliga investeringarna som andel av BNP slutade att minska. I EU som helhet förbättrades denna andel något till 2,3 procent, men ligger fortfarande klart under den nivå som registrerades i början av 1990-talet (se diagram 7). Investeringskvoten låg på en stabil nivå i de flesta länder, men ökade märkbart i Irland och Italien. Flera medlemsstater har dessutom vidtagit åtgärder för att öka investeringarna i humankapital.

Ökningen av skatterna och de primära utgifterna som andel av BNP kan ses som en mindre positiv aspekt på den totala konsolideringen av de offentliga finanserna 1999 med tanke på den allmänt vedertagna principen att en högkvalitativ konsolidering av de offentliga finanserna bör präglas av återhållsamhet med utgifterna, vilket sedan möjliggör en sänkning av skattetrycket. Det bör dock påpekas att de skattereformer som håller på att genomföras i medlemsstaterna i allmänhet innebär att skattesatserna sänks och skatteunderlaget breddas. Detta kan på kort sikt leda till att skatteintäkterna fluktuerar medan de ekonomiska aktörerna anpassar sig. I den mån skatteuppbörden har blivit effektivare - en förutsättning i vissa fall för att kunna sänka skattesatserna - bör det också leda till högre skatteintäkter. På utgiftssidan bidrog, utöver den något högre investeringskvoten, de automatiska stabilisatorerna till att öka utgifterna. Enligt de planer för de offentliga finanserna på medellång sikt som lagts fram är det sannolikt att både intäkterna och de primära utgifterna som andel av BNP nådde en kulmen 1999.

3.2 Planer för de offentliga finanserna för år 2000 och senare

När det gäller utsikterna för de offentliga finanserna för år 2000 verkar det i de nuvarande planerna i de flesta medlemsstaterna inte ingå några större konsolideringsansträngningar. Att döma av de mål för de offentliga finanserna för år 2000 som hittills lagts fram kommer saldot i de offentliga finanserna i genomsnitt ändå att fortsätta att förbättras något till följd av en stark konjunktur och lägre ränteutgifter. Det genomsnittliga konjunkturrensade primära saldot kommer troligtvis att försämras något om de nominella målen precis uppnås. Även om målen inte är särskilt ambitiösa bör det dock påpekas att de flesta planerna grundar sig på avsiktligt försiktiga antaganden om den ekonomiska utvecklingen. Med de förbättrade ekonomiska utsikterna för år 2000 finns det därför goda möjligheter att målen för de offentliga finanserna för innevarande år återigen kan överträffas.

Sedan september förra året har alla utom en av medlemsstaterna lämnat in uppdaterade stabilitets- och konvergensprogram. Endast Österrike har ännu inte inkommit med något uppdaterat program till följd av att regeringsbildningen dragit ut på tiden och att det därför inte finns någon budget för 2000. Den nya österrikiska regeringen förväntas lämna in sitt uppdaterade stabilitetsprogram före mars månads utgång.

I de uppdaterade programmen behålls eller höjs den ambitionsnivå för de medellångsiktiga målen som angavs i de ursprungliga programmen. Ofta används det ytterligare året i slutet av programperioden till att göra ytterligare framsteg med att minska underskottet (se tabell 5). Av dessa uppdaterade program framgår det att de fjorton medlemsstaterna antingen uppfyller eller senast 2002 kommer att uppfylla kravet på att ha ett saldo som gör det möjligt för de automatiska stabilisatorerna att verka utan att referensvärdet för det offentliga underskottet på 3 procent av BNP riskerar att överskridas. Till 2002 eller 2003 strävar åtta av medlemsstaterna efter ett offentligt överskott och ytterligare fem förväntas ha ett underskott på högst en halv procent av BNP.

De uppdaterade programmen grundar sig i allmänhet på försiktiga antaganden om tillväxt och räntor. I enlighet med 1999 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken förväntas medlemsstaterna påskynda konsolideringsprocessen och minskningen av de fortfarande höga skuldkvoterna om de förbättrade ekonomiska utsikterna skulle bli verklighet. En ambitiösare strategi skulle kunna ha varit lämplig för de medlemsstater som uppmanades att öka säkerhetsmarginalen eller där en mycket hög offentlig skuld fortfarande är en källa till oro. Ytterligare en aspekt i detta sammanhang är konjunkturläget. I de länder där den ekonomiska tillväxten varit snabb och där återhämtningen nått ett moget stadium skulle kraftfullare konsolideringsåtgärder i ett tidigare skede av programperioden kunna bidra till att minska risken för överhettning.

Den konsolidering av de offentliga finanserna som planeras i de uppdaterade programmen verkar i allmänhet ha en gynnsam sammansättning på så vis att de totala intäkterna och de totala utgifterna som andel av BNP stabiliseras och börjar på medellång sikt gradvis att sjunka, även om de ligger kvar på historiskt höga nivåer. På utgiftssidan väntas de offentliga investeringarna i allmänhet ligga kvar på en konstant nivå. Flera medlemsstater följer antingen explicit eller implicit en finanspolitisk strategi som bygger på en begränsning av de primära utgifterna för att skapa utrymme för en sänkning av skattetrycket.

Den offentliga skulden som andel av BNP förväntas fortsätta sin trendmässiga nedgång mot mer långsiktigt hållbara nivåer. Alla de medlemsstater som hittills har lämnat in uppdaterade program räknar med att landets skuldkvot kommer att vara lägre än vad som antogs i fjolårets program. De flesta medlemsstater kommer i själva verket redan 2001 att ha en skuldkvot som är lägre än referensvärdet på 60 procent av BNP. De länder där skuldsättningen är hög, nämligen Belgien, Grekland och Italien, fortsätter att minska sin skuldbörda och närmar sig 2002/2003 en skuldnivå på motsvarande 100 procent av BNP (se tabell 6).

3.3 De offentliga finansernas kvalitet och hållbarhet

* Pensionsreformer

Eftersom förändringar av pensions- och sjukvårdssystemen får mycket långsiktiga konsekvenser är det viktigt att reformerna är väl genomtänkta och har ett brett stöd i samhället. Det skulle därför vara olämpligt att bedöma genomförandet av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken endast på grundval av åtgärder som vidtagits ett visst år, utan att samtidigt beakta framlagda reformförslag och pågående samtal med arbetsmarknadens parter.

Det finns stora skillnader mellan de olika medlemsstaternas offentliga pensionssystem och länderna befinner sig i olika stadier av reformprocessen. Det är dock tydligt att frågan om de offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt, särskilt beträffande de offentliga pensionssystemen, stod högt på den politiska dagordningen i nästan alla medlemsstater (se faktaruta 2). Totalt sett kan ett antal gemensamma trender i de pågående reformerna identifieras: i) åtgärder vidtas för att begränsa förtidspensioneringarna och för att öka arbetskraftsdeltagandet bland de äldre; ii) en bättre balans mellan avgifter och utgifter eftersträvas; iii) finansiering av offentliga pensioner genom fondering av medel ökar; och iv) en bättre balans i pensionssystemen eftersträvas genom att fonderade kompletterande pensionssystem stärks.

I flera länder vidtogs konkreta åtgärder eller trädde tidigare reformer i kraft, bland annat i Danmark, Irland, Nederländerna, Finland, Sverige och Förenade kungariket. I Tyskland nåddes en överenskommelse om att minska arbetsgivar- och egenavgifterna, vilket kommer att finansieras genom högre energiskatter.

År 2000 kan komma att bli en milstolpe när det gäller reformeringen av de offentliga pensionssystemen i Europa, med möjligheter till betydande reformer i Belgien, Tyskland, Grekland, Spanien, Frankrike och Portugal. Ytterligare reformer av de offentliga pensionssystemen är också möjliga, eller rentav nödvändiga, i Italien och Österrike. Det är av avgörande betydelse att sådana reformer på ett övergripande sätt tar sig an frågan om de offentliga pensionssystemens långsiktiga hållbarhet, samtidigt som hänsyn tas till behovet av att göra dem mer sysselsättningsvänliga och att säkerställa en rättvisare fördelning både inom och mellan generationerna.

I flera medlemsstater har reformerna av de offentliga pensionssystemen rivits upp efter val i samband med att nya regeringar tillträtt. Under de senaste åren har detta inträffat i Tyskland och Frankrike. Även om det är viktigt att regeringarna uppnår bred enighet i samhället om pensionsreformerna är det mycket viktigt att svåra beslut inte kontinuerligt skjuts upp. Det finns fortfarande en möjlighet att anta utmaningen innan baby-boom-generationen går i pension kring 2010, men tiden är knapp.

På det hela taget har de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken beträffande hållbarheten i de offentliga finanserna följts, även om många medlemsstater befinner sig på diskussionsstadiet. Under år 2000 kommer dock efterlevnaden att bedömas utifrån i vilken utsträckning förslag och diskussioner har lett till konkreta åtgärder.

Under 1999 inrättades en arbetsgrupp inom Ekonomisk-politiska kommittén med uppdrag att ta fram jämförbara uppskattningar av de långsiktiga konsekvenserna för de offentliga finanserna av att befolkningen blir allt äldre. Detta arbete bör vara avslutat år 2000. Det är mycket viktigt att det finns konsekventa och jämförbara uppskattningar så att den ekonomiska politiken på EU-nivå kan förbättras. Dessutom har betoningen hittills legat på offentliga pensioner. Effekten på hälso- och sjukvårdsutgifterna och på skatteintäkterna av att befolkningen blir allt äldre behöver utredas närmare. Kommitténs arbete kommer att bidra med viktigt underlag till den högnivågrupp som det portugisiska ordförandeskapet inrättat och som har till uppgift att bedöma socialförsäkrings systemens, särskilt pensionssystemens långsiktiga hållbarhet.

* Skattereformer

Minskning av det totala skattetrycket

De flesta medlemsstater har beslutat om eller planerar skattereformer som påverkar socialavgifterna, inkomstbeskattningen för privatpersoner, företagsbeskattningen och, i betydligt mindre utsträckning, den indirekta beskattningen (se faktaruta 3). På grund av deras begränsade omfattning och ambitionsnivå verkar dessa reformer i många fall hittills endast ha haft en begränsad effekt på de offentliga intäkterna. Under perioden 2000-2003 förväntas dock skattetrycket (de totala offentliga utgifterna som andel av BNP) sjunka i de flesta medlemsstater, särskilt i Danmark, Tyskland, Frankrike, Irland, Luxemburg, Nederländerna, Finland och Sverige.

Minskning av skattekilen på arbete för låginkomsttagare samt skatteomläggning

De flesta medlemsstaterna (Belgien, Tyskland, Grekland, Spanien, Frankrike, Italien, Nederländerna, Finland och Förenade kungariket) har vidtagit åtgärder för att minska de indirekta arbetskraftskostnaderna. De inriktas på låginkomsttagare (Belgien, Frankrike, Italien, Nederländerna och Förenade kungariket) och på att förbättra incitamenten att nyanställa och att teckna avtal om tillsvidareanställning (Grekland, Spanien och Italien). Ett antal medlemsstater håller också på att reformera inkomstskatterna för privatpersoner i syfte att minska det totala skattetrycket på arbetsinkomster. I Tyskland, Spanien, Irland, Nederländerna, Finland och Sverige har allmänna minskningar av marginalskatterna och den normala skattesatsen planerats eller genomförts. Riktade reformer (Danmark, Grekland, Italien, Österrike och Förenade kungariket), som består av skattesänkningar för dem med lägst inkomster och en höjning av grundavdraget, syftar till att göra det lönsamt att arbeta. I Förenade kungariket har även den lägsta garanterade inkomsten (Working Families Tax Credit) höjts (inom ramen för det så kallade "welfare to work"-programmet).

Reformerna av inkomstskatterna för privatpersoner verkar leda till att den direkta skattebelastningen på arbete minskar något. [3] De indirekta arbetskraftskostnaderna har börjat sjunka i begränsad omfattning (se tabell 7). [4] Totalt sett kan minskningar av socialavgifterna ha en försumbar effekt på de indirekta arbetskraftskostnaderna. [5] Detta är föga överraskande eftersom de flesta av åtgärderna är riktade (nya arbetstillfällen, lågavlönade) och påverkar antagligen bara en liten del av skatteunderlaget.

[3] Denna direkta skattebelastning på arbete består av socialavgifter, arbetsgivar- och egenavgifter samt den del av inkomstskatten som härrör från arbetsinkomster. Den uttrycks oftast som en procentandel av bruttolönen.

[4] I tabell 7 visas också den så kallade effektiva beskattningen av arbete. Även om den rent principiellt i stort sett är identisk med de implicita skattesatser som Eurostat offentliggör, finns det vissa skillnader i metod. Eftersom de till stor del grundar sig på makroekonomiska data kan de dock uppdateras i linje med kommissionens ekonomiska prognoser, vilket således gör det möjligt att göra en bedömning på grundval av den allra senaste informationen.

[5] Dessa beräknas som socialavgifter och arbetgivar- och egenavgifter som andel av bruttolönen.

Reformerna av den indirekta beskattningen är tämligen begränsade. Endast i Danmark, Tyskland, Frankrike, Finland och Förenade kungariket har energi- och miljöskatterna stigit. I vissa fall är syftet att skattemässigt avlasta arbete. I Tyskland och Förenade kungariket är det tänkt att de ytterligare intäkterna skall finansiera sänkningar av de indirekta arbetskraftskostnaderna. I Frankrike kommer miljöskatter att bidra till att finansiera arbetstidsförkortningen. Dessutom planerar nio medlemsstater (Belgien, Grekland, Spanien, Frankrike, Italien, Luxemburg, Nederländerna, Portugal och Förenade kungariket, dock endast för Isle of Man) att tillämpa lägre momssatser på arbetskraftsintensiva tjänstesektorer i syfte att öka efterfrågan på arbetskraft inom dessa sektorer.

Förbättring av skattesystemens effektivitet

Även om ett av de främsta syftena med medlemsstaternas skattepolitik förefaller att vara att göra skattesystemen mer sysselsättningsvänliga är målet för vissa åtgärder på skatteområdet även att förbättra systemens effektivitet. I vissa länder har inkomstskattereformen bestått av en sänkning av marginalskatterna för alla inkomsttagare. Utöver detta kommer riktade skattesänkningar att minska vissa skatters snedvridande effekter, som till exempel arbetslöshetsfällor. Förekomsten av skatteplanering och skattefusk ger dock vid handen att ytterligare ansträngningar behöver göras för att öka effektiviteten i förvaltningen och kontrollen. Dessutom kan skattesänkningar i botten av inkomstskalan och höjningar av grundavdraget ge upphov till hack i marginalskattekurvan samt öka progressiviteten i beskattningen av lägre inkomster.

Reformerna av kapitalinkomst- och företagsskattelagstiftningen verkar inte påverkas av potentiell skattekonkurrens. De syftar till att förbättra kapitalmarknadernas funktion (Danmark, Tyskland, Frankrike och Italien) och att skapa incitament för investeringar i riskkapital och immateriellt kapital (Grekland, Spanien, Frankrike, Irland och Italien). I Tyskland och Finland är reformerna mer allmänna. Företagsskattesatserna kommer att sänkas i Tyskland, medan de kommer att höjas med 1 procentenhet i Finland.

När det gäller kapitalinkomster i dess helhet verkar de nuvarande nivåerna på och utvecklingen av den effektiva beskattningen av kapitalinkomster ge stöd för påståendet att reformerna av företagsbeskattningen och annan kapitalinkomstbeskattning inte innebär några grundläggande förändringar av skattebördan på kapitalinkomster. [6] Det verkar snarare som att reformerna av inkomstskatten för privatpersoner, vilken även omfattar kapitalinkomster, innebär att skattebördan minskar på både arbets- och kapitalinkomster. Den effektiva beskattningen av kapitalinkomster förväntas sjunka under perioden 2000-2001.

[6] Den effektiva beskattningen av kapitalinkomster omfattar kapitalinkomstskatt för privatpersoner samt fastighets- och företagsskatt uttryckt som en procentandel av rörelseresultatet.

Harmonisering av mervärdesskatten och andra indirekta skatter

Indirekt beskattning är det område där EU tidigare gjort störst framsteg. Ytterligare framsteg måste dock göras för att den inre marknaden skall fungera smidigt. När det gäller lagstadgad och effektiv mervärdesskatt förekommer fortfarande stora skillnader mellan medlemsstaterna, för att inte tala om skillnader i undantag och särbehandling av varor och tjänster. Dessutom innebär ny teknik att konsumtionsskatterna ändrar karaktär. Den elektroniska handeln kan få stor effekt på hur skattesystemen i EU fungerar eftersom en tredjedel av de offentliga intäkterna kommer från indirekta skatter. Elektroniska transaktioner gör den slutliga konsumtionen mycket rörlig och gör att mervärdesskatten riskerar att bli föremål för skatteplanering. De kan också på ett genomgripande sätt förändra grundläggande begrepp inom skatteförvaltning och skattekontroll. Dessa utmaningar gör det angeläget med förnyade och ytterligare ansträngningar till harmonisering vad gäller mervärdesskatter och andra indirekta skatter. [7]

[7] Efter ett förslag från kommissionen från november 1998 om ett direktiv om vissa rättsliga aspekter på elektronisk handel på den inre marknaden enades rådet om en gemensam ståndpunkt i december 1999.

Främjande av skattesamordning och undvikande av skadlig skattekonkurrens

Skattekonkurrens medför betydande positiva effekter: det är ett sätt att öka medborgarnas nytta, att införa ett tryck nedåt på de offentliga utgifterna samt att säkerställa att skattepolitiken tar hänsyn till Europeiska unionens internationella konkurrenskraft. Samtidigt utgör dock den urholkning av vissa nationella skatteunderlag, som blir följden av otyglad skattekonkurrens om rörliga verksamheter, ett hot mot medlemsstaternas skatteintäkter och kan leda till att en ökad skattebörda läggs på de mindre rörliga skatteunderlagen, i första hand arbete. Sådan skadlig skattekonkurrens underminerar även själva grunden för den inre marknaden, nämligen principen om lika spelregler för konkurrensen mellan företag.

Åtgärdspaketet för att angripa skadlig skattekonkurrens, som bland annat innehåller en uppförandekodex för företagsbeskattning, grundar sig på principen om att en samordning (snarare än en harmonisering) av viss direkt beskattning är nödvändig. Det är ett sätt att utveckla samordnade lösningar på problem vilka medlemsstaterna inte kan lösa på egen hand. I linje med framstegen med uppförandekodexen krävs det i detta sammanhang ytterligare samordning mellan medlemsstaterna, särskilt när det gäller beskattningen av vissa rörliga kategorier av kapitalinkomster. [8]

[8] I 1999 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken anges att rådet avvaktade resultatet av den pågående diskussionen om beskattning av räntor på sparande i linje med slutsatserna från Europeiska rådet möte i Wien i december 1998, men ingen överenskommelse har nåtts ännu.

4. Lämplig löneutveckling

I 1999 års allmänna riktlinjer fastslogs att: (i) de nominella löneökningarna måste vara förenliga med prisstabilitet; (ii) reallöneökningarna i förhållande till ökningen i arbetsproduktivitet bör där så krävs även ta hänsyn till behovet av att stärka och därefter upprätthålla investeringarnas lönsamhet; (iii) löneavtalen bör ta hänsyn till skillnader i produktivitetsnivå beroende på kvalifikationer, region och bransch; och (iv) [att s. k. löneimitering bör undvikas] och skiljaktigheter i lönekostnader mellan medlemsstaterna bör fortsätta att återspegla olikheter i arbetsproduktivitet.

Ersättning per anställd, dvs. inklusive arbetsgivaravgifter, steg 1999 med 3 procent i EU, vilket låg i linje med de senaste årens konstaterade trend [9]. Ökningen i nominella enhetsarbetskostnader steg till cirka 2 procent, delvis beroende på den konjunkturbetingade nedgången i arbetsproduktivitet.(se tabell 8). Denna situation är helt och hållet förenlig med prisstabiliteten, men kan medföra inflationsrisker när andra faktorer skapar ytterligare tryck uppåt på priserna. Enhetsarbetskostnaderna närmade sig eller översteg treprocentsnivån i vissa medlemsstater som ligger långt framme i konjunkturcykeln, som exempelvis Danmark eller Irland. I Portugal steg takten i ökningen av enhetsarbetskostnaderna till 4 procent och de fortsatte att överstiga 4 % i Förenade kungariket. En sådan ökningstakt kommer, om den fortsätter, att sätta prisstabiliteten och konkurrenskraften på spel.

[9] Ersättning per anställd steg med 2,4 procent 1998. I denna siffra ingår emellertid effekten av den italienska skattereformen, som innebar att arbetsgivaravgifterna reducerades. Bortsett från denna engångseffekt, skulle ersättningsnivån för EU som helhet ha stigit lika mycket som under 1999.

Ökningen av reallönerna (den nominella ersättningen justerad med BNP-deflatorn), som sedan mitten av 1980-talet varit betydligt långsammare än arbetsproduktivitetsökningen och därigenom skapat utrymme för en betydande förbättring av inventeringarnas lönsamhet, steg något snabbare under 1999 och översteg svagt produktivitetsökningarna. Detta ledde till att räntabilitetsökningen tillfälligt bromsades upp inom EU totalt. Särskilt i Sverige och Förenade kungariket steg de reala enhetsarbetskostnaderna snabbt. Samtidigt som lönsamhetsnivåer över EU-genomsnittet faktiskt har uppmätts i båda länderna, skulle löneavtal med fortsatt kraftiga löneökningar utan motsvarande ökning av arbetsproduktiviteten kunna riskera att urholka konkurrenskraften.

Vissa medlemsstater har vidtagit eller planerar att vidta åtgärder för att säkerställa att lönekostnadsskillnader bättre avspeglar skillnader i produktivitetsnivå mellan olika individers kvalifikationer, grader av yrkeskunnande och geografiska områden. En riktad minskning av lönebikostnaderna genomfördes under 1999 i Spanien, Frankrike och Italien, och ytterligare minskningar planeras i Belgien. I Grekland ger territoriella sysselsättningspakter i princip möjlighet att i regioner med hög arbetslöshet ställa sig utanför de branschvisa löneavtalen, och i Italien ger den "sociala pakten för utveckling och sysselsättning" en möjlighet att i lokala avtal avvika från de nationella normerna för lönesättning.

Inom euroområdet är det särskilt viktigt att löneutvecklingen i de deltagande länderna fortsätter att kopplas till produktivitetsutvecklingen. Löneutvecklingen generellt sett tyder inte på problem i detta hänseende, men enhetsarbetskostnaderna i Portugal steg helt klart snabbare än i det gemensamma valutaområdet som helhet, vilket, om det fortsätter i oförminskad takt, riskerar att äventyra Portugals priskonkurrensförmåga. I motsats därtill kommer minimilönenivån i Irland att behöva noga övervakas för att säkerställa att lågproduktiva arbetare inte prisas ut ur arbetsmarknaden.

5. Effektivare produktmarknader (varu- och tjänste marknader)

I 1999 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken framhålls följande: i) Inremarknads- och konkurrenspolitiken bör tillämpas strikt och övervakas noga. ii) När det gäller statligt stöd måste medlemsstaterna underkasta sig självdisciplin och kommissionen utöva kontroll.; iii) Ändringarna i regelverken bör fortsätta och påskyndas i telekommunikations-, transport- och energisektorerna. iv) Arbetet med att förbättra det rättsliga klimatet och regelverkens kvalitet bör föras vidare, särskilt när det gäller små och medelstora företag samt nyetableringar. v) Mervärdesskattesystemen bör ytterligare revideras och förenklas. vi) Flera framsteg bör göras för att undvika skadlig skattekonkurrens. vii) Medlemsstaterna bör också lägga större vikt vid miljödimensionen i den ekonomiska politiken. (De länderspecifika riktlinjerna redovisas i faktaruta 4 .)

EU:s produktmarknader är relativt väl integrerade och konkurrensen på dem ökar. De nationella produkt marknadernas utsatthet för konkurrens, mätt utifrån graden av öppenhet i handels utbytet samt omfattningen av de utländska direkt investeringarna och de gräns överskridande fusionerna och förvärven, varierar fortfarande mellan medlems staterna (se tabell 9). Länder som Belgien, Irland, Luxem burg, Nederländerna och Förenade kungariket är t.ex. mer utsatta för trycket från yttre konkurrens i förhållande till vad fallet är i de andra medlems staterna, där de genomförda reformerna av regel verken således är av ännu större betydelse, såväl för att höja konkurrens nivån som för att kunna hantera det framtida konkurrens trycket.

Trots de betydande framstegen i integreringen av Europa och de livaktiga handels förbindelserna är pris spridningen fortfarande hög inom EU, särskilt i jämförelse med USA [10]. Utvecklingen mot konvergerande priser har dessutom avtagit under senare år jämfört med början av 1990-talet. Det finns fortfarande betydande pris skillnader mellan medlems staterna (se faktaruta 5).

[10] Jämförelser mellan prisspridningen i EU resp. USA måste dock göras med försiktighet.

Utrymmet för förbättringar av den inre marknadens sätt att fungera är fortfarande stort, och detta gäller särskilt vissa tjänste sektorer, byggnads sektorn och den offentliga upphandlingen. Sektorer som inte omfattas av inre marknads lagstiftningen skulle också tjäna på en ökad konkurrens. För att lösa dessa problem och ta itu med de strukturella hindren har medlems staterna under de senaste åren genom fört ett stort antal reformer av produkt marknaderna.

5.1 Den fastställda inremarknadslagstiftningen måste genomföras korrekt

Omfattningen av genomförandet av inremarknadslagstiftningen har ökat ytterligare. Ramlagstiftningen för den inre marknaden har nu i stor utsträckning genomförts i nästan alla medlems stater. Som framgår av det senaste sk. scoreboard (resultattavlan) återstår nu mindre än fyra procent av lagstiftningen att genomföra i tio av de femton medlems staterna (se tabell 10). Motsvarande insatser krävs nu av de fem medlems stater (Grekland, Frankrike, Irland, Luxemburg och Portugal) där det fortfarande återstår mer än fyra procent. Takten har varit relativt låg på områdena för veterinära kontroller och transporter.

Mot bakgrund av det ökade införlivandet av lagstiftningen måste nu det korrekta genomförandet av inre marknads direktiven sättas i fokus. Därvidlag ger de motiverade yttrandena värdefulla indikationer, eftersom de signalerar att gemen skaps lagstiftningen inte följts. Fyra länder (Belgien, Grekland, Frankrike och Italien) svarar tillsammans för mer än hälften av de motiverade yttranden som utfärdades mellan september 1998 och augusti 1999.

Med hänsyn till dess ekonomiska betydelse är den offentliga upphandlingen ett nyckelområde på den inre marknaden, där de rättsliga ramarna måste genomföras och följas upp korrekt. Värdet av de offentlig gjorda avtalen om offentlig upphandling motsvarar knappt två procent av BNP, medan marknaderna för offentlig upphandling (inbegripet upphandlingarna till försvaret) uppgår till 14 procent av BNP. inom EU. Flera indikatorer (ännu ej införlivade direktiv, antal motiverade yttranden och de låga värdena på de infordringar av anbud som offentliggörs i EGT) visar på att det återstår problem på området i några medlems stater (Tyskland, Italien, Nederländerna och Österrike) [11] Den nya metoden för teknisk standardisering, dvs. en harmonisering genom lagstiftning av grundläggande produkt krav, har gradvis ökat i betydelse, när det gäller undan röjandet av de åter stående tekniska handels hindren inom unionen.

[11] Se även kommissionens andra rapport enligt Cardiff-förfarandet:: "Ekonomisk reform: rapport om produkt- och kapital marknadernas funktion i gemen skapen", KOM (2000) 26 slutlig, 26.1.2000.

5.2 Konkurrenspolitiken: moderniserad lagstiftning och vissa framsteg på området för statligt stöd

Konkurrenspolitiken spelar en viktig roll för att säkerställa och förbättra flexibiliteten och effektiviteten på produkt marknaderna. Här har en majoritet av medlems staterna gjort betydande insatser för att modernisera sin konkurrens lagstiftning och minska omfattningen av de statliga stöden. I Förenade kungariket träder den nya konkurrens lagen, som stärker konkurrens myndigheternas befogenheter och oberoende, i kraft den 1 mars 2000, och i sex andra medlems stater (Tyskland, Spanien, Frankrike, Neder länderna och Österrike) har konkurrens lagarna skärpts eller förenklats under år 1999. I några medlems stater saknas dock fort farande helt oberoende konkurrens myndig heter.

I nio medlems stater har de nationella konkurrens myndigheterna nu befogen heter att se till att artiklarna 81 och 82 i EU-fördraget (om avtal mellan företag och missbruk av dominerande ställning) iakttas. Så är ännu inte fallet i Danmark, Irland, Luxemburg, Österrike, Finland och Sverige. I Sverige undersöker dock regeringen möjligheten av att ge Konkurrensverket befogenheter att övervaka efterlevnaden av artiklarna 81 och 82, och den har också lagt fram ett lagförslag om förenklad kontroll av företags koncentrationer som förväntas antas senast i april 2000. I Österrike antogs i juli 1999 en ny konkurrens lag, som utvidgar räckvidden av förbudet mot företags sammanslutningar och samordnade förfaranden ("karteller"). I Danmark slutligen väntas Folketinget i år anta en ny lag som ger Konkurrencerådet befogenheter att övervaka företags koncentrationer och utkräva böter av företag vid överträdelser.

Vad gäller statligt stöd visar de relativt höga nivåerna på sådant stöd på behovet av fortsatt sträng kontroll och en rigorös tillämpning av gemen skaps bestämmelserna. En viss positiv utveckling har dock skett under senare år. Framför allt förefaller den nedåtgående trend som kunnat iakttas sedan början av 90-talet fortsätta. Nivåerna på det statliga stödet (jordbruks stöd undantaget), uttryckt i procent av BNP, är fortfarande relativt höga i Tyskland, Italien och Portugal.

Strukturen på det statliga stödet -- inte bara den sammanlagda omfattningen -- påverkar dess effekter på konkurrensen på den inre marknaden. Andelen särskilda stöd ("ad hoc-stöd") och bransch specifika stöd bör minskas. Därvidlag är en annan positiv utveckling att ad hoc-stödens andel minskar i nästan alla medlems stater, med Frankrike som ett anmärknings värt undantag. I Frankrike svarar detta slag av stöd fortfarande för nästan en fjärdedel av det totala stödet, vilket är den högsta procentandelen inom unionen. En påtaglig minskning har kunnat iakttas i Tyskland, där ad hoc-stödet har halverats. Bransch specifikt stöd ligger fortfarande på relativt höga nivåer i Belgien (järnvägs transporter), Grekland (järnvägar och flygbolag, där man dock nu kan notera en betydande minskning), Spanien (järnvägar, kol, varvs industri), Frankrike (järnvägar och finansiella tjänster) och Irland (finansiella tjänster). I Italien har det skett en positiv utveckling genom att det bransch specifika stödets andel minskat. Vad gäller strukturen på det statliga stödet har andelen regional stöd ökat på bekostnad av andra allmänna mål. Övergripande stöd dominerar klart i länder som Danmark, Nederländerna, Österrike och Finland.

5.3 Samhällsnyttiga tjänster: framsteg inom telekommunikations- och elektricitets sektorerna

Effektiviteten i vissa väsentliga samhällsnyttiga tjänster är av avgörande betydelse om man vill säkerställa en miljö som ger stöd åt näringslivet och öka potentialen för ekonomisk tillväxt. Det är oundgängligen nödvändigt att fortsätta insatserna för att öka konkurrensen och även att förbättra regelverken inom sektorer som samhälls nyttiga tjänster, distribution och finansiella tjänster. När det gäller de samhälls nyttiga tjänsterna pågår en liberalisering, men takten i den varierar mellan olika sektorer och medlems stater. Utvecklingen har varit snabbare på tele kommunikations området och även inom elektricitets sektorn har konkurrens utsättningen gått framåt. Däremot har liberaliseringstakten varit långsammare när det gäller gas, järnvägar, vatten och posttjänster.

Under det senaste decenniet har telekommunikationssektorn öppnats för konkurrens i samtliga medlems stater. Nya aktörer har tagit sig in på marknaderna och minskat de redan närvarande aktörernas marknads andelar. Till följd av detta har en betydande prisminskning kunnat iakttas i de flesta medlems staterna. Enligt den Femte rapporten om genom förandet av EU:s lag stiftning på tele kommunikations området har t.ex. priserna för riks- och utlands samtal sjunkit med i genomsnitt 27 resp. 38 procent inom Europeiska unionen under perioden 1997--1999 (se tabell 11). Denna minskning var särskilt betydande för rikssamtal i Irland (54 %), Österrike (41 %) och Sverige (39 %) samt för utlands samtal från Nederländerna (89 %), Tyskland (67 %) och Luxemburg (63 %). Trots dessa framsteg har de etablerade aktörerna fortfarande en dominerande ställning i de flesta medlems staterna, särskilt på marknaden för anslutning till lokala nät. I vissa medlems stater (Belgien, Spanien och Frankrike) ger de nationella tillsyns myndig heternas bristande befogen heter eller bristen på öppenhet anledning till oro.

Även på marknaderna för elektricitet och gas har införandet för konkurrens fortskridit. Direktiv 96/92/EG, som innehåller bestämmelser om hur de nationella el marknaderna gradvis skall öppnas för konkurrens, har införlivats av alla medlems stater (se faktaruta 6). De flesta medlems staterna har ställt upp ambitiösa mål för liberaliseringen, när det gäller vilka marknadsandelar och segment som skall öppnas för konkurrens, och prisminskningar har redan rapporterats i några länder. I augusti 2000 går tidsfristen för genomförandet av gasdirektivet ut. Grekland och Portugal, där användningen av naturgas fortfarande är i sin linda, har medgivits undantag under en tioårs period när det gäller liberaliseringen av sektorn. Betydande insatser för att öppna gasmarknaderna har gjorts i Förenade kungariket (där konsumenterna nu kan välja leverantörer själva) och Spanien (där 46 procent av marknaden öppnades under 1998). I år kommer Österrike att öppna sina marknader fullständigt, medan Irland planerar att genomföra lagstiftning om ett öppnande av 75 % av landets gasmarknad. I Nederländerna och Belgien kommer öppnandet att omfatta 45 resp. 47 procent.

Inom järnvägs-, vatten- och postsektorerna har liberaliserings processen gått långsammare. Vissa åtgärder har dock vidtagits för att öka konkurrensen. Inom järnvägssektorn har man kunnat iaktta en tendens till att förvaltningen av infrastrukturen skiljs från transport verksamheten. Detta har genomförts i skiftande omfattning från en intern uppdelning på enheter till bildandet av juridiskt åtskilda bolag. Steg i denna riktning har tagits i Belgien, Danmark, Tyskland, Spanien, Frankrike, Italien, Nederländerna, Österrike, Portugal, Finland, Sverige och Förenade kungariket. Samtliga medlemsstater har nu infört separat redovisning för förvaltningen av infrastrukturen resp. av transportverksamheten i enlighet med kravet i direktiv 91/440. Inom postsektorn har ett gemen skaps direktiv antagits som öppnar denna sektor för konkurrens. I många medlemsstater är dock direktivet ännu inte införlivat med den nationella lagstiftningen.

Konkurrens inom tillhandahållande av tjänster eller för att få uppdrag att tillhandahålla tjänster sporrar till förbättringar på området. När det gäller förvaltningen av infrastrukturen växer nya uppgifter fram, t.ex. behovet att förbättra den lagstadgade tillsynen över järnvägarna för att på lämpligt stimulera till investeringar och ökad effektivitet, samtidigt som konsumenternas intressen skyddas. Denna fråga har varit särskilt akut i Förenade kungariket. En sådan avvägning mellan producenternas och konsumenternas intressen är av avgörande betydelse för alla nätverksamheter (se faktaruta 7).

5.4 Handel och distribution: ytterligare liberalisering krävs

Ökad effektivitet inom sektorn för handel och distribution är av avgörande betydelse för produkt marknadernas funktion. En sådan förbättring sektorn skulle kunna leda till lägre priser och ett större produkt utbud för konsumenterna. Den ökade jämförbarheten mellan priserna som är en följd av införandet av euron kan komma att stimulera till arbitrage affärer, och distributörerna kommer att spela en central roll i processen för att få priserna att konvergera på lägre nivåer.

Konkurrensen inom denna sektor begränsas dock fortfarande av planer för markanvändningen (i Nederländerna och Sverige), begränsningar i affärernas öppet tider (i Belgien, Danmark, Tyskland och Österrike) och särskilda restriktioner för stormarknader (i Spanien och Portugal). I några av dessa länder (Danmark, Tyskland och Sverige) håller man på att undersöka effekterna av dessa regleringar. I Italien inleddes en betydande liberaliserings process inom detaljhandeln under 1998, som har lett till avreglerade öppet tider för affärerna och förenklade förfaranden vid nyetablering. I flera medlems stater, mest påtagligt i Finland och Sverige, är handels sektorn starkt koncentrerad, och detta kan bidra till de relativt sett höga prisnivåerna i de länderna. I Frankrike kommer regeringen, som är oroad av risken för missbruk av dominerande ställning i relationerna mellan producenter och detaljister, under år 2000 att lägga fram ett lagförslag som skall reglera dessa relationer.

5.5 Offentlig förvaltning: ökad effektivitet och förhindrande av otillbörlig konkurrens

En modern offentlig förvaltning är av central betydelse för att en ekonomi skall fungera väl. Detta gäller i särskilt hög grad inom EU på grund av att förvaltningarna är relativt stora i de flesta medlems stater. Därför har man anledning att välkomna åtgärder som syftar till att öka den offentliga förvaltningens effektivitet, och detta särskilt när det gäller de nordiska länderna där den offentliga sektorn svarar för en större andel av ekonomin än genomsnittet inom EU. I detta avseende har Finland gjort särskilda insatser för att främja användningen av marknads orienterade förfaranden i upphandlingen av samhälls tjänster. Generellt sett, och särskilt i de nordiska länderna, är det av avgörande betydelse att man undviker att privata företag utsätts för otillbörlig konkurrens från den offentliga sektorn.

Några medlemsstater (särskilt Belgien, Irland, Nederländerna, Finland, Sverige och Förenade kungariket) har valt att främja partnerskap mellan offentliga organ och privata företag för att föra in lednings metoder, expertis och en ändamåls enlig riskdelning från den privata sektorns sida i de offentliga tjänsterna. Man måste dock vara uppmärksam på risken för bristande öppenhet när det gäller relationerna mellan den offentliga och den privata sektorn. Detta skulle kunna snedvrida konkurrensen eller tyda på statligt stöd till den privata partnern.

5.6 Andra lagstiftningsreformer: minskning av de administrativa kraven vid bildandet av nya företag

På senare år har regeringarna blivit allt mer medvetna om hindren för nyföretagande, t.ex. invecklade administrativa förfaranden, otillräckliga finansierings möjligheter och begränsad information. De administrativa förfarandena har varit särskilt betungande i Tyskland, Grekland, Spanien och Italien och mindre krävande i de nordiska länderna, Luxemburg och Förenade kungariket.

Många medlemsstater har nu inlett program och vidtagit andra åtgärder för att skapa en bättre företagsmiljö i lagstiftnings avseende. Åtgärderna gäller t.ex. inrättande av kontor dit småföretagen kan vända sig i samtliga ärenden, s.k. one-stop shops (Spanien, Frankrike, Italien, Portugal), förenklad byråkrati för att minska tidsåtgången vid företagsbildande (Belgien, Frankrike, Irland, Nederländerna, Portugal, Finland och Sverige) och minskade registrerings kostnader för företag (Frankrike och Österrike). Dessutom har några medlems stater minskat skatte trycket på de små och medelstora företagen (Tyskland, Grekland, Österrike, Portugal och Förenade kungariket). Ytterligare insatser för att förbättra företags miljön skulle kunna göras i Grekland, Spanien och Italien.

5.7 Innovation: reformer krävs för förbättrade resultat på teknikområdet

Innovationer driver fram konkurrenskraft och sysselsättning. Europa släpar efter USA när det gäller kapaciteten för innovationer, och denna klyfta tycks ha ökat sedan mitten av 90-talet. Under 1998 motsvarade kostnaderna för forskning och utveckling 1,8 procent av BNP inom EU mot 2,8 procent i USA. Spridningen mellan medlems staterna är inte obetydlig när det gäller dessa kostnader: från 0,5 procent av BNP i Grekland till 3,9 i Sverige (se tabell 12). På den ena sidan återfinns Portugal, Spanien och Italien med FoU-kostnader på cirka en procent eller lägre som andel av BNP, och på den andra Tyskland, Frankrike, Nederländerna och Finland med andelar på mellan två och tre procent. Österrike har satt som mål att öka satsningarna på FoU till 2,5 procent av BNP senast år 2006 (från 1,6 procent av BNP 1998). Forsknings insatserna inom unionen lider dessutom av att projekten är sinsemellan splittrade med vattentäta skott mellan varandra. Det finnas stora skillnader mellan de rättsliga och administrativa ramarna och även mellan referens systemen för forskningen, och man kan knappast tala om en verklig "inre marknad" för vetenskapligt och tekniskt kunnande.

Europa släpar också efter USA när det gäller produktion och spridning av informations- och kommunikations teknik (IKT), och också här finns det stora variationer mellan medlems staterna. Två länder, Tyskland och Förenade kungariket, svarar för nästan hälften av den samlade IKT-produktionen inom EU. När det gäller genomslaget för IKT bland befolkningen ligger de nordiska länderna i täten. I Benelux-länderna, Tyskland, Frankrike och Förenade kungariket ligger spridningen av IKT på genom snittliga nivåer, medan de lägsta siffrorna för genomslaget kan noteras i södra Europa.

Jämförelsen med USA visar på att Europeiska unionen behöver öka och förbättra sina satsningar på FoU samt öka produktionen och spridningen av IKT. Många medlems stater har påbörjat reformer med detta syfte. I Irland, där nivån på de offentliga FoU-anslagen är särskilt låg har ytterligare medel avsatts i budgeten för tiden 2000--2006. I fråga om innovation har initiativ tagits för att främja ett bättre samarbete mellan forsknings institut och närings liv (Danmark, Tyskland, Grekland, Frankrike, Nederländerna, Portugal, Finland och Sverige), eftersom Europas största handikapp är svårigheterna när det gäller att utnyttja den vetenskapliga forskningen kommersiellt. Andra åtgärder är t.ex. bidrag till FoU-projekt (Irland) och skattemässiga stimulanser för FoU-utgifter (Spanien, Österrike och Förenade kungariket).

Betydelsen av att ge spridning åt IKT har erkänts i gemen skapens politiska program och i flera medlems stater. Frågan togs upp under utvärderingen av de nationella handlings planerna för sysselsättningen. I sysselsättnings riktlinjerna för år 2000 överenskom medlems staterna att skolorna skulle anslutas till Internet och få andra resurser på data området senast i slutet av år 2000. Dessutom har flera medlems stater (Belgien, Tyskland, Frankrike, Portugal och Förenade kungariket) beslutat om åtgärder för att främja användningen av datorer och Internet.

För att minska uppsplittringen av forsknings insatserna inom unionen måste dock en verklig "europeisk forsknings plattform" skapas. Detta skulle höja kvaliteten på forskningen och verksamheterna på teknikområdet inom unionen, samtidigt som den betydande potential som redan finns i medlems staterna kunde utnyttjas fullt ut.

Ett ytterligare hinder för att helt kunna dra nytta av den potential för innovationer som informations samhället ger är att den allvarliga bristen på kvalificerad personal på många områden. Bristen på kvalificerade experter anses vara betydande, men informations samhället leder även till nya kvalifikations krav utanför själva IKT-branschen. Därigenom krävs det att medborgarna ("humankapitalet") ges bättre utbildning, och framför allt måste det finnas en grundläggande förståelse av IKT inom alla områden av ekonomin.

6. Mer integrerade och djupare kapitalmarknader

I 1999 års riktlinjer för den ekonomiska poltiken uppmanades medlemsstaterna att i) samordna sina insatser för att minska skillnaderna mellan nationella bestämmelser och skatte system, men samtidigt bevara överens stämmelsen med nationella krav i fråga om tillsyn och beskattning, ii) i förekommande fall tillse att ytterligare krav från värdlandets sida endast gäller sådana finansiella tjänster som erbjuds konsumenterna och inte dem som erbjuds professionella investerare; iii) tillse att befintliga nationella regler för "allmänhetens bästa", vilka syftar till att säkerställa skydd för konsumenterna och främja gräns över skridande affärs verksamhet, tillämpas på ett öppet och proportionellt sätt, och iv) främja risktagande och innovation i Europa (de länderspecifika riktlinjerna redovisas i faktaruta 8).

I 1999 års riktlinjer understryks behovet av att avlägsna de skillnader mellan såväl nationella bestämmelser som skattesystem, som fortfarande splittrar upp de finansiella marknaderna inom EU, samt att utveckla djupare och bättre fungerande risk kapital marknader. Särskild uppmärksamhet skulle ägnas bestämmelser som avser institutionella investerare, man skulle följa en poltik som gjorde åtskillnad mellan professionella investerare och enskilda konsumenter i de ytterligare kraven från värdlandets sida, öppenheten skulle ökas vid tillämpningen av nationella, konsumentskydds inriktade, regler för "allmänhetens bästa" och tillgången till riskkapital skulle underlättas för små och medelstora företag och för forskning och utveckling i alla företag.

Införandet av euron har gett betydande effekter över hela linjen på de europeiska finansiella marknaderna och bidragit till att skapa breda, djupa och likvida marknader. Som påpekades i 1999 års riktlinjer återstår det dock hinder för att man skall kunna nå fram till helt integrerade finansiella marknader. Framsteg har gjorts under år 1999, både till följd av initiativ som tagits på EU-nivå och som resultat av reformer som införts av medlems staterna.

På EU-nivå fortskrider genomförandet av handlings planen för finansiella tjänster med stöd av arbetet i policygruppen för finansiella tjänster och i fem grupper som består av marknads experter. En lägesrapport lades fram i november 1999. På detta område har åtgärder vidtagits i enlighet med rekommendationerna i 1999 års riktlinjer: kommissionen har offentlig gjort ett meddelande om fondbaserade pensions program och förbereder aktivt ett förslag till direktiv om tillsynen över förvaltningen av pensions fondernas tillgångar. Ett utkast till meddelande om distinktionen mellan "sofistikerade" och privata investerare förbereds i nära samarbete med FESCO [12]. Med bistånd av en grupp marknads experter förbereder kommissionen ett meddelande som innehåller tydlig och lättförståelig samlad information finansiella produkter riktade till privatkunder. Kommissionen har slutligen offentliggjort ett meddelande med konkreta förslag som rör det fortsatta genomförandet av handlings planen för risk kapital och som bygger på en utvärdering av utvecklingen på risk kapital marknaderna och av de åtgärder som redan vidtagits.

[12] The Forum of European Securities Commissions.

På medlemsstatsnivå har alla länder gripit sig an frågan om riskkapital och olika åtgärder har vidtagits, som bidragit till tillväxt på marknaderna för riskkapital. Trots dessa insatser är dock den europeiska riskkapital marknaden fortfarande väsentligt mindre än den amerikanska och inte tillräckligt inriktad på unga och innovativa företag. Särskilt intressanta åtgärder har vidtagits i Danmark, Frankrike, Irland, Italien, Nederländerna, Finland och Förenade kungariket. De har huvudsakligen haft formen av program för finansiellt stöd till innovativa små och medelstora företag, skattelättnader, aktier och optioner till anställda samt lättnader i den kvantitativa kontrollen av pensions fondernas och försäkrings företagens investeringar. Självfallet måste åtgärder som syftar till finansiellt stöd vara förenliga med bestämmelserna om statligt stöd så att det kan säkerställas att de inte snedvrider konkurrensen.

Många medlems stater har även sett andra initiativ, t.ex. en reform av insolvens- och konkurs lagstiftningen, som centrala, men det är hittills bara några få länder som har genomfört någon sådan reform.

När det gäller andra områden än frågan om riskkapital är informationen mindre systematisk, och det är därför svårt att göra någon generell bedömning av de övriga reformer som medlems staterna har infört för att öka integrationen och effektiviteten på deras kapitalmarknader. Några medlems stater har genomfört reformer för att minska de specifika kvantitativa kraven i investerings reglerna för pensions fonder (bl.a. Belgien), försäkrings företag (Sverige) och investerings fonder (Spanien och Frankrike). En lag som tillåter bildandet av pensions fonder har införts i Luxemburg, och de pågående reformerna av pensions systemen i Tyskland och Sverige bör ge effekter när det gäller utvecklingen av djupare och bredare finansiella marknader. Begreppet "kvalificerad investerare" har införts i den franska lagstiftningen, och i Förenade kungariket kommer ett undantag från de investerings främjande bestämmelserna att ge företagen möjligheter till direktkontakter med sofistikerade investerare. I ett stort antal medlems stater kommer de lagändringar som genomförts eller som övervägs för att förbättra företags styrningen (corporate governance) att ge ökad öppenhet och insyn.

En översyn av ramarna för tillsynen över sektorn för finansiella tjänster har inletts i flera medlems stater i syfte att upprätta en enda myndighet för tillsynen över alla finansiella institut (som i Irland) eller för att förbättra tillsynen över finansiella företags grupper (som i Danmark).

Ett statligt tillbakadragande från finanssektorn har fortsatt i Grekland, Frankrike och Italien och inleds i Irland. Banksektorn genomgår i allmänhet en betydande omstrukturerings- och konsoliderings process. Denna har varit särskilt påtaglig i Belgien, Nederländerna och Spanien och har gett ny anledning till oro när det gäller konkurrensen och tillsynen över de nya enheterna.

Slutligen har det också skett en betydande utveckling av marknadsinstituten i och med skapandet av kontakter och allianser mellan de nationella fondbörserna och marknaderna och bildandet i flera medlems stater av aktiemarknader för unga tillväxtföretag. Dessa nya marknader, som erbjuder snabbväxande företag en ny finansierings källa , har växt kraftigt, och i slutet av 1999 var cirka 750 företag noterade på Euro.NM-nätet (som består av de nya marknaderna i Paris, Frankfurt, Amsterdam, Bryssel och Milano), EASDAQ och AIM.

7. Bättre fungerande arbetsmarknader

I 1999 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken rekommenderas att den integrerade fyrdelade strategi som anges i riktlinjerna för sysselsättning bör genomföras snabbt och öppet fullt ut. I synnerhet betonas det att [i] politiken bör ha effekt på såväl efterfrågan på som utbudet av arbetskraft genom att det förebyggande tillvägagångssättet i riktlinjerna för sysselsättning tillämpas och [ii] skatte- och bidragssystemen bör ses över och anpassas så att de aktivt främjar anställningsbarhet och skapande av sysselsättning. Dessutom uppmuntras arbetsmarknadens parter att modernisera organisationen av arbetstiden och att se till att eventuella generella arbetstidsförkortningar inte leder till att enhetsarbetskostnaderna ökar samtidigt som man beaktar det framtida behovet av ett ökat arbetskraftsutbud (Se faktaruta 9 för länderspecifika rekommendationer).

7.1 Övergripande trender

Inom EU som helhet förbättrades situationen på arbetsmarknaden under 1999 efter hand som ekonomin återhämtade sig. Arbetslösheten sjönk till 8,8 % i januari 2000, vilket är den lägsta nivån sedan juni 1992, och sysselsättningstillväxten beräknas fortsätta att vara kraftig under de två närmaste åren. Med historiska mått verkar tillväxtens sysselsättningsinnehåll under 1990-talet vara hög med en BNP-tillväxt under 1990-talets mest expansiva fas som är jämförbar med den BNP-tillväxt som uppnåddes under 1980-talet, men där sysselsättningen nu ökar i snabbare takt. Som en följd av detta verkar arbetsproduktivitetens tillväxt att ha dämpats.

Det måste betonas att situationen skiljer sig åt mellan och till och med inom de olika medlemsstaterna (se diagram 8 och 9). Vissa länder - Danmark, Luxemburg och Nederländerna - har kunnat mäta sig med och överträffa USA när det gäller att uppnå kraftig sysselsättningstillväxt och låg arbetslöshet. I Danmark, Spanien, Irland, Nederländerna, Finland och Förenade kungariket ger den mycket markanta arbetslöshetsminskningen under de senaste åren starka indikationer på en minskning av den strukturella arbetslösheten med tanke på den relativt måttliga lönetillväxten i detta skede av konjunkturcykeln. Samtidigt som den ökade sysselsättningen delvis beror på det fördelaktiga makroekonomiska klimatet har även vissa medlemsstaters politik spelat en viktig roll, och då särskilt när det gäller strukturreformer på arbetsmarknaderna som bland annat innebär att tonvikten har flyttats över från bidragsberoende till ett förebyggande synsätt som baseras på aktiva arbetsmarknadsåtgärder. Fördelarna med omfattande reformer är tydligast när det gäller Danmark, Nederländerna och Förenade kungariket.

Det finns dock fortfarande stor anledning till oro. Den låga sysselsättningsnivån begränsar EU:s tillväxtpotential och underminerar den långsiktiga hållbarheten i de offentliga finanserna. I takt med att den konjunkturmässiga arbetslösheten har minskat har det dessutom uppstått ett ökat lönetryck i ett antal medlemsstater, även om det hittills har varit måttligt. Den strukturella arbetslösheten är fortfarande alldeles för hög, i synnerhet i de stora länderna i euro-området. Dessutom är arbetslösheten starkt koncentrerad till eftersatta samhällen, kvinnor, ungdomar och lågutbildade. Det finns stora regionala skillnader i arbetslösheten mellan flera medlemsstater, i synnerhet när det gäller Belgien, Spanien, Italien och Tyskland. Cirka hälften av den totala arbetslösheten är fortfarande långsiktig, vilket är betecknande för problemets strukturella karaktär (se diagram 10). Andelen långtidsarbetslösa uppgår i genomsnitt till 50 % av de arbetslösa i euro-området och är mycket högre i flera av de medlemsstater som har särskilda strukturella problem på arbetsmarknaden. Mycket återstår att göra, i synnerhet i Belgien, Tyskland, Grekland, Spanien och Italien. [13]

[13] När det gäller Irland finns det bara uppgifter om långtidsarbetslöshete