EURON 1999 
25 mars 1998 
Rapport om konvergenssituationen samt 
rekommendation inför övergången 
till den tredje etappen av den ekonomiska 
och monetära unionen 
EUROPEISKA KOMMISSIONEN 
Informationsprogram för den europeiska medborgaren 

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 25.03.1998 
KOM(1998) 1999 slutlig 
98/0128 (CNS) 
EURON 1999 
25 mars 1998 
Rapport om konvergenssituationen samt 
rekommendation inför övergången 
till den tredje etappen av den ekonomiska 
och monetära unionen 
(framlagda av kommissionen) 

Den 1 januari 1999 upprättas euroområdet 
Förord 
1. Inom några månader kommer euron att vara verklighet. Genom att infora euron 
skänker Europa sina medborgare, sina barn och sina partner i världen ett konkret 
bevis på den gemensamma framtid som frivilligt har valts: en gemenskap i fred 
och välstånd. 
2. Den 1 januari 1999 kommer de europeiska staterna för första gången att införa en 
gemensam valuta, efter en lång process som kännetecknats av både stats- och 
regeringschefernas politiska suveränitet och skapandet av de ekonomiska 
förhållanden som är nödvändiga för att den gemensamma valutan skall bli en 
framgång. 
3. Införandet av euron bekräftar att en verklig stabilitetskultur slagit rot i Europa, 
vilket är en nödvändig förutsättning för en stabil, sund och väl förvaltad ekonomi. 
Euron är också ett svar på världsekonomins nuvarande utveckling och 
globalisering. Även om euron inte i sig själv räcker till för att råda bot på 
arbetslösheten skulle den prioriterade uppgiften att skapa sysselsättning berövas 
ett av sina viktigaste instrument utan den gemensamma valutan. Ekonomiska och 
monetära unionen (EMU) kommer att göra den europeiska ekonomin och dess 
inre marknad mer dynamisk, den kommer att gynna investeringarna, förstärka 
företagens konkurrenskraft, gynna konsumenter och sparare och underlätta livet 
för medborgarna i deras arbeten och resande. 
4. Konsekvenserna av denna händelse kommer att märkas även utanför unionen. 
Användningen av euron kommer att öka på den internationella nivån och den 
kommer i ökande utsträckning att bli en internationell transaktions-, placerings-
och reserwaluta. Den kommer att vara ett uttryck för Europa och dess enhet i 
förhållande till internationella partner och den kommer att bidra till en högre 
stabilitet i det internationella monetära systemet. 
5. Strax före eurons ankomst syns tecken på en ekonomisk återhämtning med 
gynnsamma sysselsättningseffekter, tack vare att inflationen i Europa har kunnat 
nedbringas och att de offentliga finanserna är på väg att saneras. Förberedelserna 
inför den ekonomiska och monetära unionen börjar ge avsevärda resultat. Detta 
utvisas av kommissionens konvergensrapport. På några få år har medlemsstaterna 
på ett anmärkningsvärt sätt ökat konvergensen mellan sina ekonomier och 
förbättrat sina ekonomiska resultat. Därför rekommenderar kommissionen rådet 
att elva av dem skall införa euron från och med den 1 januari 1999. Följande 
medlemsstater avses: Belgien, Tyskland, Spanien, Frankrike, Irland, Italien, 
Luxemburg, Nederländerna, Österrike, Portugal och Finland. 
6. Genom de beslut som fattats av regeringarna och de bestämmelser som anges i 
fördraget är medlemsstaterna förpliktade att fortsätta på denna väg. Det är enbart 
genom att på medellång sikt uppnå balans i de offentliga finanserna som 
regeringarna kan skapa sig ett manöverutrymme i den ekonomiska politiken. 
Saneringen av de offentliga finanserna och en balanserad kombination av 
ekonomisk-politiska åtgärder kommer att leda till att den ekonomiska och 
monetära unionen fungerar friktionsfritt. Genom att upprätthålla prisstabiliteten, 
tack vare en oberoende europeisk centralbank, och genom att förstärka 
samordningen på gemenskapsnivå av den nationella ekonomiska politiken 
säkerställs det att EMU kommer att fungera harmoniskt och effektivt. 
7. Europa kommer emellertid att få de största fördelarna av EMU om genomförandet 
av den monetära unionen kan kombineras med betydande framsteg på andra 
områden såsom sysselsättnings- eller skattepolitik. 
8. Omsorgen om kommande generationers välstånd driver på i den riktningen och 
behovet av att på tröskeln till det tjugoförsta århundradet anpassa Europas sociala 
och ekonomiska strukturer gör en sådan utveckling nödvändig. Endast om detta 
villkor är uppfyllt kan den nu skönjbara konjunkturuppgången och den stimulans 
som euron innebär bli inledningen till en uthållig och varaktig tillväxtperiod i 
Europa. 
EURON, EN VARAKTIGT STABIL VALUTA 
9. Genom att ratificera Maastrichtfördraget valde européerna stabilitet med 
utgångspunkt i ett empiriskt faktum: en hög inflation, ackumulerade offentliga 
underskott och höga långfristiga räntesatser snedvrider de ekonomiska aktörernas 
beslut och förväntningar, låter de kommande generationerna ta konsekvenserna av 
kortsiktig ekonomisk stimulans, missgynnar investeringarna, hämmar tillväxten 
och hindrar uppkomsten av nya arbetstillfällen. 
10. Genom att en hög nivå av konvergens mellan medlemsstaternas ekonomier 
uppnåtts har grunden lagts för en stabil ekonomisk ram för Europeiska unionen. 
Nu gäller det att bevara och befästa den på lång sikt. 
Konvergensen är numera ett faktum i Europeiska unionen 
11. Införandet av den gemensamma valutan är ett svar på behovet av stabilitet, som är 
den grund varpå tillväxten vilar. Det internationella monetära systemets 
sammanbrott 1971 och avsaknaden av ekonomiska och monetära 
samarbetsinstrument mellan medlemsstaterna ledde till att inflationen skenade 
iväg, tillväxten kraftigt minskade och till att arbetslösheten ökade i Europa. 
12. Reaktionen i Europa var att inrätta ekonomiska och finansiella solidaritets-
mekanismer. Dessutom gav, från och med 1979, upprättandet av Europeiska 
monetära systemet och av ecun upphov till ett område präglat av stabilitet, vilket 
bidrog till att minska inflationen och stabilisera växelkurserna mellan det stora 
flertalet medlemsstater. 
13. Globaliseringen av ekonomierna och de fluktuationer de utsätts för i en instabil 
internationell omgivning krävde dock ett svar i nivå med den insats som utgörs av 
det europeiska integrationsarbetet. För att fördjupa den inre marknaden blev det 
avgörande att skydda den mot slumpmässiga valutakursförändringar. Genom att 
1992 underteckna Fördraget om Europeiska unionen bekräftade medlemsstaterna 
sin beslutsamhet att säkerställa den fria rörligheten för varor, tjänster, personer 
och kapital, att främja en verklig konvergens för den ekonomiska politiken och att 
ge Europa en gemensam valuta före år 2000. 
14. Denna politiska vilja har ofta prövats under de senaste åren, men den har aldrig 
sviktat. Dess trovärdighet vilar på den djupa och underbyggda övertygelsen om att 
det, i Europas och medlemsstaternas intresse, är nödvändigt att minutiöst iaktta de 
mål, de villkor och den tidsplan för genomförandet av Ekonomiska och monetära 
unionen som fastställs i Maastrichtfördraget. Resultatet av de senaste årens 
ansträngningar är imponerande, vilket framgår av följande: 
• 
• Medlemsstaternas anmärkningsvärda framsteg vittnar om den påtagligt ökade 
konvergensen mellan deras ekonomier. Den genomsnittliga inflationstakten 
inom gemenskapen har minskat väsentligt och är nu mindre än 2 % i nästan 
samtliga medlemsstater. Det genomsnittliga offentliga underskottet i 
gemenskapen har minskat från 6,1 % av BNP 1993 till 2,4 % 1997, vilket nu 
möjliggör en strukturell minskning av den offentliga skulden. Dessa resultat 
har medgett en betydande minskning av de långfristiga räntesatserna till 
förmån för investeringar och tillväxt och har förstärkt växelkursstabiliteten 
inom EMS. På grundval av den genomgång som görs i denna rapport 
rekommenderar kommissionen rådet att elva medlemsstater inför euron från 
och med den 1 januari 1999 eftersom de uppfyller villkoren för detta. 
Införandeprocessens olika institutionella steg har förlöpt enligt fördraget och 
såsom de preciseras i det referensprogram som antogs av Europeiska rådets 
möte i Madrid i december 1995. Den rättsliga och tekniska ram (stabilitets- och 
tillväxtpakten, eurons rättsliga ställning, det nya europeiska monetära systemet, 
osv.) som är absolut nödvändig för att EMU skall fungera väl är nu på plats. 
Slutligen har efter offentliggörandet av kommissionens grönbok i maj 1995 de 
nödvändiga förberedelserna för eurons införande den 1 januari 1999 vidtagits 
med beslutsamhet, precision och energi av gemenskapsinstitutionerna, 
medlemsstaterna och de ekonomiska aktörerna, som väntar på stats- och 
regeringschefernas beslut om att upprätta EMU för att kunna skörda resultaten 
av sina ansträngningar. Genom föreliggande rekommendation från 
kommissionen ges den rättsliga grunden för detta beslut av Europeiska rådet 
den 2 maj i år. 
15. Även före införandet av den gemensamma valutan präglas klimatet återigen av 
tillförsikt i Europa. En inflation som är under kontroll, sundare offentliga finanser 
och historiskt låga räntesatser är förklaringar till den nuvarande sysselsättnings-
skapande ekonomiska uppgången och monetära stabiliteten i Europa trots krisen i 
Asien. Tillväxten tar fart igen, från 1,8% av BNP 1996 till 2,6% 1997. Den 
beräknas bli 2,8 % 1998 och 3,0 % 1999. På tre år (1997-1999) bör 3,4 miljoner 
arbetstillfällen skapas i Europa. 
16. Dessa uppmuntrande ekonomiska framgångar är också något som gynnar euron. 
Med hänsyn till det stora antal medlemsstater som från början uppfyller de 
nödvändiga villkoren för övergången till den gemensamma valutan har 
Europeiska unionen på ett tillfredsställande sätt förberett sig för denna nya etapp i 
sin historia. Europa har funnit vägen tillbaka till stabilitet. Varaktigheten i denna 
stabilitet bör göra det möjligt för unionen att tillgodogöra sig de avsevärda 
fördelar som är förbundna med eurons trovärdighet. 
Unionen slår in på en väg av varaktig stabilitet 
17. Fördraget innehåller ett antal väsentliga garantier i detta syfte: 
• Oavhängighet för Europeiska centralbanken (ECB), vars huvudmål är att 
upprätthålla prisstabilitet. Utan att åsidosätta detta mål skall ECB stödja den 
allmänna ekonomiska politiken inom gemenskapen i syfte att bidra till en 
hållbar tillväxt, en hög grad av ekonomisk konvergens och en hög nivå i fråga 
om sysselsättning. 
• 
• Upprätthållande av sunda offentliga finanser. En gemensam valuta gör det till 
allas skyldighet att iaktta en strikt ekonomisk och budgetmässig disciplin. 
Kommissionen avser att till fullo utföra sin uppgift, särskilt genom att vaka 
över att bestämmelserna i stabilitets- och tillväxtpakten följs. 
De nödvändiga verktygen för att förstärka övervakningen och samordningen av 
den ekonomiska politiken för de medlemsstater som ingår i euroområdet. 
Kommissionen kommer att ta sitt fulla ansvar inom ramen för de löpande 
förfaranden som inrättats i detta syfte. 
18. Regeringarnas politiska vilja är en oundgänglig förutsättning för att EMU skall bli 
en framgång. Att de nationella myndigheterna och de ekonomiska aktörerna 
uppträder förnuftigt och ansvarsfullt är ännu viktigare än att blott 
procedurreglerna iakttas. Det avgör framtiden för de europeiska ekonomierna. 
Regeringarnas beslutsamhet har gjort det möjligt för alla medlemsstater att 
minska sina offentliga underskott och att erfara de första positiva effekterna av 
detta. Samma inställning bör få dem att på medellång sikt sträva efter målet att de 
offentliga finanserna skall vara nära jämvikt eller visa överskott. Detta mål är 
inskrivet i stabilitets- och tillväxtpakten. 
19. Visa av erfarenheten och av tidigare misstag bör medlemsstaterna gripa det 
tillfälle som erbjuds dem att tack vare euron dra fördel av en förbättring av sin 
ekonomiska omgivning för att fullfölja saneringen av de offentliga finanserna och 
återfå det handlingsutrymme i finanspolitiken som de fortfarande saknar. Utgifter 
måste förr eller senare finansieras. Målet om offentliga finanser i jämvikt på 
medellång sikt måste uppnås, om inte annat så för att göra det möjligt för Europa 
att inför det kommande årtusendet förbereda sig på konsekvenserna av en 
befolkning som ofrånkomligen åldras. Andra handllingsalternativ skulle innebära 
att framtida generationer fick ärva den skuldbörda som deras föräldrar 
ackumulerat. 
20. Samtliga medlemsstater, vare sig de deltar i EMU den 1 januari 1999 eller inte, är 
berörda, för alla avser att någon gång gå med. Framstegen på vägen mot 
konvergens kommer att underlättas av det samförstånd om ekonomiska, 
budgetmässiga och finansiella frågor som föreskrivs i fördraget, de bestämmelser 
i stabilitets- och tillväxtpakten som är tillämpliga på de länder som inte ingår i 
euroområdet samt av den möjlighet de har att gå med i den nya 
växelkursmekanismen. 
21. De styrandes politiska beslutsamhet, de framsteg som gjorts på vägen mot 
konvergens, de garantier som finns i fördraget och den samordning och 
övervakning som införs genom slutsatserna och resolutionerna från Europeiska 
rådets möte i Amsterdam kommer att ge euron en lika stor trovärdighet som 
valutorna för de medlemsstater som uppnått de bästa ekonomiska resultaten. 
Euron är en möjlighet för Europas framtid. Det tillkommer Europa att använda sig 
av den. 
EURON, EN NY IMPULS FÖR EUROPA 
22. Efter Europeiska gemenskapemas upprättande har de olika faserna i utvecklingen 
av det ekonomiska och monetära samarbetet kontinuerligt avlöst varandra för att 
förstärka den europeiska integrationen. Viljan att fullborda tullunionen och 
avskaffa hindren mellan medlemsstaterna gynnade upprättandet av EMS. Detta 
system först möjliggjorde och därefter stimulerade förverkligandet av den inre 
marknaden, vilken kommer att konsolideras genom eurons införande. Tack vare 
EMU kan det tas ett nytt språng i det europeiska integrationsarbetet, men det 
kräver att samtliga inneboende möjligheter tas till vara. 
EMU: en möjlighet for en sysselsättningsvänlig politik 
23. En balanserad sammansättning av ekonomisk-politiska åtgärder, en oförminskat 
varaktig konvergens samt monetär stabilitet utgör grundvalen för en 
sysselsättningsinriktad ekonomisk politik. EMU ger denna grundval. Men den 
kommer att ge full effekt på sysselsättningen först när den kombineras med 
väsentliga framsteg vad avser strukturanpassningar. 
24. De återvunna budgetmarginalerna bör användas till att minska de sociala 
kostnader som belastar lönerna, särskilt de som belastar de lägsta lönerna. Genom 
att minska arbetskostnaden kommer företagen att stimuleras till att anställa. 
Flexiblare varu-, tjänste- och arbetsmarknader samt en ändrad arbetsorganisation 
på bransch- och företagsnivå, inom ramen för förhandlingar mellan 
arbetsmarknadens parter, gynnar uppkomsten av nya arbetstillfällen. Slutligen är 
det på grund av att inflationen nästan försvunnit möjligt att skapa en närmare 
koppling mellan ersättningsnivå och löntagarnas produktivitet, vilket underlättar 
för arbetsmarknadens parter att bedriva en lönepolitik som är både ansvarsfull och 
sysselsättningsvänlig. 
25. De absoluta målsättningar som Europeiska unionen bör föresätta sig inför 
framtiden är att stimulera entreprenörsandan, särskilt med avseende på små och 
medelstora företag, genom att lätta på byråkratin och underlätta tillgången på 
riskkapital, att ge forskningen den prioritet som krävs av en framtidsinriktad 
politik och att göra de insatser som är nödvändiga för utbildning av de enskilda 
individerna. 
26. Det förtida genomförandet av sysselsättningskapitlet i Amsterdamfördraget tog 
sig uttryck i slutsatserna från Europeiska rådets extraordinära möte i Luxemburg i 
november 1997 och öppnar nya möjligheter för att skapa sysselsättning. Mål har 
fastställts gemensamt, en arbetsmetod har utformats och det har införts en 
multilateral övervakning av uppnådda resultat. Så snart EMU satts i verket 
förfogar medlemsstaterna över effektivare hjälpmedel för att stimulera 
sysselsättningspolitiken och strukturreformerna på den nationella nivån. I detta 
hänseende utgör euron en utomordentlig möjlighet att bryta den onda cirkeln 
underskott/arbetslöshet och få igång dynamiken stabilitet/sysselsättning. 
EMU: en fördjupning av den inre marknaden 
27. Euron är ett nödvändigt komplement till den inre marknaden. Den kommer att 
innebära ett slut för växelkursfluktuationerna mellan de deltagande 
medlemsstaterna som i det förgångna på några fa ögonblick kunde rasera de 
produktivitetsvinster som uppnåtts till priset av avsevärda ansträngningar från 
företagens och deras anställdas sida. En låg inflation och lägre räntesatser samt en 
mer förutsägbar tillväxt kommer att minska den osäkerhet som är ett hinder för 
investeringar. Genom att växelkursrisken undanröjs kommer euron dessutom att 
förstärka företagens konkurrenskraft och ge dem de bästa förutsättningarna att 
möta den internationella konkurrensen, förutsatt att de snabbt förbereder sig. För 
att maximera fördelarna krävs det dock att de kvarstående handelshindren på 
gemenskapsnivå avskaffas samt att det görs framsteg med att harmonisera 
skatterna. 
28. För såväl konsumenterna som för de företag som köper, säljer, verkar eller 
investerar i en annan medlemsstat kommer euron att öka överblicken över 
handelsutbytet, öka konkurrensen, göra det möjligt för konsumenterna att få ett 
bättre pris och för företagen att öka sin konkurrenskraft. I förening med den fria 
rörligheten enligt fördraget kommer den gemensamma valutan att främja att varu-
och tjänstemarknaderna smälter samman, att investeringarnas kvalitet förbättras 
och att integrationen inom den inre marknaden ökar. Euron kommer slutligen att 
bekräfta uppkomsten av en "europeisk konsument" med en köpkraft som 
garanteras av stabiliteten för den gemensamma valutan. För att kunna dra fördel 
av en intensivare konkurrens, med ett kundunderlag som framdeles sträcker sig 
till unionens gränser, måste dock arbetet med att informera konsumenterna 
förstärkas. 
29. Uppkomsten av en omfattande kapitalmarknad i euro från och med 1999 kommer, 
tack vare en ökad konkurrens och en förbättrad kvalitet på de tjänster som 
tillhandahålls, att innebära en grundläggande förändring av de finansiella 
marknaderna till gagn för företag och hushåll. Denna förändring är redan nu 
märkbar inom ramen för de finansiella företagens förberedelser inför euron. Alla 
ekonomiska aktörer kommer på sikt att kunna låna i en enda valuta på en större 
och mer likvid marknad som präglas av överblickbarhet, tillgång på lika villkor 
och av kostnader som är jämförbara med dem som för närvarande gäller för 
dollarn. Det kommer att leda till varaktigt låga räntesatser till fördel för hushållen 
och företagen. Under dessa förhållanden bör eurons ankomst åtföljas av en ökad 
takt i de reformer som krävs för att förbättra de finansiella marknadernas 
effektivitet. 
30. Det sista steget i upprättandet av EMU är införandet av sedlar och mynt i euro den 
1 januari 2002. Tack vare att kostnader för valutaväxling fullständigt försvinner 
kommer EMU att innebära kostnadsbesparingar och underlätta livet för de 
europeiska medborgarna. Det är nödvändigt att redan nu förbereda den allmänna 
opinionen på denna förändring i den mån den kan ge upphov till oro. Utöver de 
ekonomiska och monetära aspekterna bör införandet av sedlar* och mynt i euro, för 
hundratals miljoner européer, vara ett faktiskt och påtagligt tecken som bidrar till 
att göra dem medvetna om deras gemensamma identitet. 
EMU: Europa på den internationella scenen 
31. Genom att införa euron har de europeiska folken bestämt sig för att inta en plats 
på den internationella scenen som motsvarar deras historia och deras styrka på det 
ekonomiska och handelsmässiga området. Genom att hävda sin existens på det 
monetära området visar de sin enighet i förhållande till resten av världen. 
32. I centrum av ett internationellt integrerat ekonomiskt system med allt rörligare 
handelsströmmar och finansiella flöden upprättar de ett stort område präglat av 
stabilitet och välstånd, vilket minskar osäkerheten för de ekonomiska aktörerna. 
33. Tack vare ett bättre utnyttjande av komplementariteten mellan medlemsstaternas 
ekonomier gör den gemensamma valutan det samtidigt möjligt för Europa att 
öppna sig mer mot omvärlden, genom att dess ställning och roll i världen 
förstärks. Euron har förutsättningar att bli en av de ledande internationella 
valutorna. Först och främst talar allt för att den snabbt kommer att bli en 
transaktions- och faktureringsvaluta i världshandeln, mot bakgrund av Europas 
mycket betydande andel på detta område. Dessutom kommer eurons trovärdighet, 
underbyggd av en omfattande och mycket likvid finansmarknad, att vara något 
som lockar utländska investerare. Slutligen kommer utvecklingen för euron i 
ökande grad att ge den en roll av internationell reserwaluta. 
34. På ett djupare plan kommer euron genom sin stabilitet och utbredda användning 
att bidra till en bättre jämvikt i de internationella monetära relationerna genom att 
ge Europa möjligheten att tillsammans med sina viktigaste partner söka efter 
vägar att skapa större stabilitet i det internationella monetära systemet. För att 
uppnå alla de fördelar i sina yttre relationer som Europa har rätt att förvänta sig av 
eurons införande och för att spela den roll som tillkommer den på den 
internationella scenen, måste Europa dock kunna uttrycka sig med en enda röst. 
Detta är essentiellt för att Europa på bästa sätt skall kunna försvara sina intressen. 
35. Slutligen kommer euron att konsolidera det som uppnåtts under mer än fyrtio år 
av gemenskapsarbete vid en tidpunkt när Europa går in i en ny epok av sin 
historia, med andra ord utvidgningen av Europeiska unionen till länderna i 
Central- och Östeuropa, Cypern och de baltiska länderna. Det välstånd som den 
ekonomiska integrationen mellan de nuvarande medlemsstaterna inneburit och 
eurons attraktionskraft bör innebära desto större incitament för de blivande 
medlemsländerna att snabbt avverka de etapper som återstår innan de kan bli 
fullvärdiga medlemmar av Europeiska unionen. Utvidgningen av den europeiska 
integrationen till en större del av kontinenten kommer att vara en garanti för fred 
och stabilitet i framtiden. 
-oOo-
36. I den bifogade rapporten granskas hur medlemsstaterna fullgjort sina förpliktelser 
när det gäller att förverkliga den ekonomiska och monetära unionen. Enligt 
fördraget avgörs genom denna granskning om en hög grad av varaktig konvergens 
har uppnåtts, genom en analys av i vad mån varje medlemsstat har uppfyllt de 
konvergenskriterier som anges i artikel 109j i fördraget. Även de övriga villkor 
och faktorer som anges i den artikeln undersöks. På grundval av denna granskning 
och på Europeiska monetära institutets rapport rekommenderar kommissionen 
rådet att följande medlemsstater skall införa euron den 1 januari 1999: Belgien, 
Tyskland, Spanien, Frankrike, Irland, Italien, Luxemburg, Nederländerna, 
Österrike, Portugal och Finland. 
37. Sverige och Grekland har likaledes gjort framsteg mot konvergens. De uppmanas 
att fortsätta sina ansträngningar så att de, efter en ny granskning av de uppnådda 
resultaten, kan förenas med den första grupp av länder som infört euron. Denna 
granskning kommer att äga rum om två år, eller tidigare om ett av länderna så 
begär. 
38. Situationen för Förenade kungariket och Danmark kommer att utvärderas när 
dessa länder anmäler till rådet att de avser att delta i den tredje etappen, enligt de 
protokoll som är fogade till fördraget. 
0O0-
39. I denna rapport konstateras en gemensam framgång. Stärkta av tidigare 
erfarenheter och tack vare bestämmelserna i Fördraget om Europeiska unionen har 
samtliga medlemsstater sedan flera år tillbaka gjort ansträngningar att uppnå 
konvergens som i dag lett till att tillväxten åter tagit fart. Införandet av euron 
kröner dessa ansträngningar genom att ge medlemsstaterna ett redskap som 
befäster stabiliteten för deras ekonomiska ram, stimulerar handelsutbytet inom 
den inre marknaden, ökar deras konkurrenskraft och hävdar deras ställning på den 
internationella scenen. 
40. Det är även ett porträtt av en mogen ekonomi. Europeiska centralbanken kommer 
självständigt att övervaka prisstabiliteten. Kommissionen och rådet kommer 
beslutsamt att bidra till en bättre samordning av den ekonomiska politiken. 
Medlemsstaterna å sin sida bör utan att svikta fortsätta med konvergens-
ansträngningarna, förstärka de ekonomiska aktörernas ansvarskänsla och 
genomföra strukturreformerna, så att Europa åter kan få en sund och varaktig 
tillväxt. Det är genom att utöva detta gemensamma ansvar som euron, vilken är 
alla unionsmedborgares egendom, kommer att bli en garanti för välstånd och till 
gagn för sysselsättningen. 

EUROPEISKA KOMMISSIONEN 
Kommissionens rekommendation till rådets rekommendation 
i enlighet med artikel 109J.2 
MOTIVERING 
Förfarandet och tidsplanen för beslutsfattandet i samband med övergången till den tredje 
etappen av EMU anges i artikel 109j i fördraget. Rådet i dess sammansättning på stats-
eller regeringschefsnivå beslutade vid sitt möte i Dublin den 13 december 1996 att en 
majoritet av medlemsstaterna inte uppfyllde de nödvändiga villkoren för införande av en 
gemensam valuta, att gemenskapen inte skulle gå över till den tredje etappen av EMU 
under 1997 samt att det förfarande som anges i artikel 109j .4 i fördraget skulle tillämpas 
så tidigt som möjligt under 1998.1 enlighet med artikel 109J.4 skall det förfarande som 
anges i punkterna 1 och 2 i samma artikel, med undantag av punkt 2 andra strecksatsen, 
på nytt iakttas. Kommissionen och EMI skall därför rapportera till rådet om hur 
medlemsstaterna fullgör sina förpliktelser när det gäller att förverkliga den ekonomiska 
och monetära unionen. Därefter och på grundval av dessa rapporter rekommenderar 
kommissionen rådet vilka medlemsstater som uppfyller de nödvändiga villkoren för 
införande av en gemensam valuta. 
Kommissionens konvergensrapport antogs av kollegiet den 25 mars 1998. EMI antog sin 
rapport den 24 mars. Kommissionens och EMIrs rapporter omfattar en granskning av i 
vilken utsträckning som varje medlemsstats nationella lagstiftning, inklusive stadgan för 
dess centralbank, är förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget och med ECBS-
stadgan. I rapporterna granskas också om en hög grad av varaktig konvergens har 
uppnåtts genom en analys av i vad mån varje medlemsstat har uppfyllt 
konvergenskriterierna. Kommissionens och EMI:s rapporter skall också beakta ecuns 
utveckling, resultatet av marknadsintegrationen, situationen för och utvecklingen av 
bytesbalansen samt utvecklingen av enhetsarbetskostnaden och andra prisindex. 
I kommissionens rapport lägger kommissionen fram sina argument, av vilka det framgår 
att Belgien, Tyskland, Spanien, Frankrike, Italien, Österrike, Portugal, Sverige och 
Förenade kungariket har korrigerat sina alltför stora underskott. Följaktligen antar 
kommissionen den 25 mars 1998 en rekommendation för var och en av dessa 
medlemsstater om att rådet i enlighet med artikel 104c. 12 skall upphäva sina tidigare 
beslut om att det föreligger ett alltför stort underskott i dessa medlemsstater. Samma dag 
skickas denna rekommendation till rådet. Om rådet följer kommissionens 
rekommendationer skall de nämnda medlemsstaterna enligt fördraget anses ha uppfyllt 
konvergenskriteriet om de offentliga finanserna. 
Efter att i konvergensrapporten ha granskat i vad mån varje medlemsstat uppfyller 
konvergenskriterierna anser kommissionen att en hög grad av av varaktig konvergens 
uppnåtts i Belgien, Tyskland, Spanien, Frankrike, Irland, Italien, Luxemburg, 
Nederländerna, Österrike, Portugal och Finland. Eftersom Danmark och Förenade 
kungariket utnyttjar sin rätt att inte delta är det inte nödvändigt att granska om dessa 
länder uppfyller de övriga nödvändiga villkoren för införande av en gemensam vafuta. 
På grundval av kommissionens och EMI:s rapporter rekommenderar kommissionen rådet 
att Belgien, Tyskland, Spanien, Frankrike, Irland, Italien, Luxemburg, Nederländerna, 
Österrike, Portugal och Finland uppfyller villkoren för införande av en gemensam valuta. 
KOMMISSIONENS REKOMMENDATION TILL 
RÅDETS REKOMMENDATION 
I ENLIGHET MED ARTIKEL 109J.21 FÖRDRAGET 
Europeiska unionens råd utfärdar denna rekommendation 
med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 109J.2 i detta, 
med beaktande av kommissionens rekommendation, 
med beaktande av kommissionens rapport 1, 
med beaktande av Europeiska monetära institutets rapport2, 
med beaktande av Europaparlamentets yttrande, och 
med beaktande av följande. 
1. Förfarandet vid och tidsplanen för beslutsfattandet i samband med övergången till den tredje etappen 
av den ekonomiska och monetära unionen (EMU) anges i artikel 109j. Rådet i dess sammansättning 
på stats- eller regeringschefsnivå beslutade vid sitt möte i Dublin den 13 december 1996 att en 
majoritet av medlemsstaterna inte uppfyllde de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam 
valuta, att gemenskapen inte skulle gå över till den tredje etappen av EMU under 1997 samt att det 
förfarande som anges i artikel 109J.4 i fördraget skulle tillämpas så tidigt som möjligt under 1998. 
2. I enlighet med artikel 109J.4 skall det förfarande som anges i punkterna 1 och 2 i samma artikel, med 
undantag av punkt 2 andra strecksatsen, på nytt iakttas. 
3. I artikel 109J.1 fastställs att de rapporter som kommissionen och Europeiska monetära institutet 
lägger fram skall omfatta en granskning av i vilken utsträckning som varje medlemsstats nationella 
lagstiftning, inklusive stadgan för dess centralbank, är förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget 
och med ECBS-stadgan. I rapporterna skall också granskas om en hög grad av varaktig konvergens 
har uppnåtts; detta skall ske genom en analys av i vad mån varje medlemsstat har uppfyllt följande 
kriterier: 
- En hög grad av prisstabilitet; detta skall framgå av att inflationstakten ligger nära den i de, högst 
tre medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet. 
- En hållbar finansiell ställning för den offentliga sektorn; detta skall framgå av att den offentliga 
sektorns finanser inte uppvisar ett alltför stort underskott enligt bestämmelserna i artikel 104c.6. 
1 KOM(...) 
2 
Page 1 of 9 
- Ett iakttagande av det normala fluktuationsutrymmet enligt Europeiska monetära systemets 
växelkursmekanism under minst två år utan devalvering i förhållande till någon annan 
medlemsstats valuta. 
- En varaktighet i den konvergens som medlemsstaten har uppnått och i dess deltagande i 
Europeiska monetära systemets växelkursmekanism, såsom det kommer till uttryck i den 
långfristiga räntenivån. 
Dessa fyra kriterier och de tider under vilka de skall uppfyllas, anges närmare i protokoll nr 6. 
Kommissionen och EMI.s rapporter skall också beakta ecuns utveckling, resultatet av 
marknadsintegrationen, situationen för och utvecklingen av bytesbalansen samt utvecklingen av 
enhetsarbetskostnader och andra prisindex. 
4. Enligt artikel 109j.2 skall rådet på grundval av dessa rapporter bedöma om varje enskild medlemsstat 
uppfyller de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta och skall i form av en 
rekommendation meddela resultaten till rådet som skall sammanträda på stats- eller 
regeringschefsnivå och som efter att ha hört Europaparlamentet i enlighet med artikel 109J.4 skall 
bekräfta vilka medlemsstater som uppfyller de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam 
valuta. För Danmark och Storbritannien är ett sådant nödvändigt villkor att anmälan görs till rådet 
enligt bestämmelserna i protokoll nr 12 respektive nr 11 av vilken det framgår att landet avser att 
delta i den tredje etappen av EMU. 
5. Medlemsstaternas nationella lagstiftning, inklusive stadgan för dess centralbank, skall där så är 
nödvändigt anpassas i syfte att säkerställa att den är förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget 
och med ECBS-stadgan. Sådana anpassningar måste säkerställa att den nationella lagstiftningen är 
förenlig med fördraget senast den dag ECBS upprättas. I kommissionens och EMI:s rapporter skall en 
närmare granskning göras av i vad mån lagstiftningen i varje medlemsstat är förenlig med artiklarna 
107 och 108 i fördraget och med ECSB-stadgan. 
6. Enligt artikel 1 i protokoll nr 6 skall det kriterium om prisstabilitet som anges i artikel 109J.1 första 
strecksatsen innebära att en medlemsstat skall uppvisa en hållbar prisutveckling och under en tid av 
ett år före granskningen uppvisa en genomsnittlig inflationstakt som inte med mer än 1,5 
procentenheter överstiger inflationstakten i de, högst tre medlemsstater som har uppnått de bästa 
resultaten i fråga om prisstabilitet. När det gäller kriteriet om prisstabilitet skall inflationen mätas med 
hjälp av harmoniserade index för konsumentpriser (HIKP), vilka definieras i rådets förordning (EG) 
nr 2494/95. För att bedöma i vad mån kriteriet om prisstabilitet har uppfyllts har varje medlemsstats 
inflationstakt uppmätts som den procentuella förändringen av det aritmetiska medelvärdet av tolv 
månatliga index jämfört med det aritmetiska medelvärdet av de tolv månatliga indexen för närmast 
föregående period. Under den ettårssperiod som tog slut i januari 1998 var de tre bästa 
medlemsstaterna i fråga om prisstabilitet Frankrike, Irland och Österrike, vilka hade en inflationstakt 
på 1,2%, 1,2% respektive 1,1%. Ett referensvärde, som beräknas som det enkla aritmetiska 
medelvärdet av inflationstakten i de tre medlemsstater som har de bästa resultaten i fråga om 
prisstabilitet plus 1,5 procentenheter, beaktades i kommissionens och EMI:s rapporter. 
Referensvärdet för den ettårssperiod som tog slut i januari 1998 var 2,7 %. 
7. Enligt artikel 2 i protokoll nr 6 skall det kriterium om den offentliga sektorns finanser som anges i 
artikel 109J.1 andra strecksatsen i fördraget innebära att medlemsstaten vid tidpunkten för 
granskningen inte får vara föremål för något beslut av rådet enligt artikel 104c.6 i fördraget om att ett 
alltför stort underskott föreligger. 
8. Enligt artikel 3 i protokoll nr 6 skall det kriterium om deltagande i Europeiska monetära systemets 
växelkursmekanism som anges i artikel 109J.1 tredje strecksatsen innebära att kursrörelserna för en 
medlemsstats valuta skall ha legat inom det normala fluktuationsutrymmet enligt Europeiska 
monetära systemets växelkursmekanism, utan att allvarliga spänningar har uppstått, under minst de 
senaste två åren före granskningen. Särskilt skall medlemsstaten inte på eget initiativ ha devalverat 
sin valutas bilaterala centralkurs i förhållande till någon annan medlemsstats valuta under denna 
period. När kommissionen och EMI i sina rapporter bedömer i vad mån detta kriterium har uppfyllts 
granskade de den tvåårsperiod som tog slut i februari 1998 och beaktade det faktum att ramen för 
bedömningen av växelkursstabiliteten för medlemsstaternas valutor hade ändrats i och med det beslut 
Page 2 of 9 
som medlemsstaternas ministrar och centralbankschefer fattade i augusti 1993 om att tillfälligt vidga 
fluktuationsutrymmet i ERM från ±2,25 % till ±15 % kring de bilaterala centralkurserna. 
9. Enligt artikel 4 i protokoll nr 6 skall det kriterium om konvergens i räntesatserna som anges i artikel 
109J.1 fjärde strecksatsen innebära att en medlemsstat under en tid av ett år före granskningen skall 
ha haft en genomsnittlig långfristig nominell räntesats som inte med mer än två procentenheter 
överstiger motsvarande räntesats i de, högst tre medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten i 
fråga om prisstabilitet. När det gäller kriteriet om konvergens i räntesatserna användes jämförbara 
räntesatser på 10-åriga referensobligationer. För att bedöma i vad mån kriteriet om konvergens i 
räntesatserna var uppfyllt beaktades i kommissionens och EMI:s rapporter ett referensvärde som var 
beräknat som ett enkelt aritmetiskt medelvärde av de nominella långfristiga räntesatserna i de 
medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet plus två procentenheter. 
Referensvärdet för den ettårsperiod som slutade i januari 1998 var 7,8 %. 
10. Enligt artikel 5 i protokoll nr 6 skall det statistiska underlag som skall användas i föreliggande 
granskning av i vad mån konvergenskriterierna uppfyllts tillhandahållas av kommissionen. 
Kommissionen tillhandahöll det statistiska underlaget till denna rekommendation. Uppgifter om de 
offentliga finanserna tillhandahölls av kommissionen efter det att medlemsstaterna i enlighet med 
förordning (EG) nr 3605/93 senast den 1 mars 1998 inkommit med dessa uppgifter. 
11. Under den andra etappen av EMU förelåg det inget beslut från rådet om att det föreligger ett alltför 
stort underskott på Irland och i Luxemburg. Enligt det beslut av den 27 juni 1996 som rådet fattade i 
enlighet med artikel 104c. 12 upphävde rådet sitt tidigare beslut om att det föreligger ett alltför stort 
underskott i Danmark. Enligt det beslut av den 30 juni 1997 som rådet fattade i enlighet med artikel 
104c. 12 upphävde rådet sina tidigare beslut om att det föreligger ett alltför stort underskott i 
Nederländerna och Finland. Enligt det beslut av den 1 maj 1998 som rådet fattade i enlighet med 
artikel 104c. 12 upphävde rådet sina tidigare beslut om att det föreligger ett alltför stort underskott i 
Belgien, Tyskland, Spanien, Frankrike, Italien, Österrike, Portugal, Sverige och Förenade kungariket. 
12. På grundval av föreliggande rekommendationer skall rådet i dess sammansättning på stats- eller 
regeringschefsnivå bekräfta vilka medlemsstater som uppfyller de nödvändiga villkoren för införande 
av en gemensam valuta. 
HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE. 
Artikel 1 
Bedömning 
1. I Belgien är den nationella lagstiftningen, inklusive stadgan för dess centralbank, 
förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget och med ECBS-stadgan. 
Den genomsnittliga inflationstakten i Belgien under den tolvmånadersperiod som slutar 
i januari 1998 uppgick till 1,4 %, vilket är lägre än referensvärdet. 
Belgien är inte föremål för ett rådsbeslut om att det föreligger ett alltför stort underskott 
i den offentliga sektorns finanser. 
Belgien har deltagit i ERM under de två senaste åren. Under denna period har den 
belgiska francen (BEF) inte varit utsatt för allvarliga spänningar och Belgien har inte på 
eget initiativ devalverat BEF:s bilaterala centralkurs i förhållande till någon annan 
medlemsstats valuta. 
Under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick den långfristiga 
räntesatsen i Belgien i genomsnitt till 5,7 %, vilket är lägre än referensvärdet. 
Belgien har fullgjort sina rättsliga förpliktelser när det gäller att förverkliga den 
ekonomiska och monetära unionen. Belgien uppfyller alla de konvergenskriterier som 
anges i de fyra strecksatserna i artikel 109J.1 och har därför uppnått en hög grad av 
varaktig konvergens. Följaktligen uppfyller Belgien de nödvändiga villkoren för 
införande av en gemensam valuta. 
Page 3 of 9 
2. Danmark har i enlighet med punkt 1 i protokoll nr 12 och det beslut som stats- eller 
regeringscheferna fattade i Edinburgh i december 1992^ anmält till rådet att det inte 
kommer att delta i den tredje etappen av den ekonomiska och monetära unionen. Att 
granska i vad mån Danmark uppfyller de övriga nödvändiga villkoren för införande av 
en gemensam valuta är därför inte nödvändigt. I enlighet med punkt 2 i protokoll nr 12 
skall Danmark medges undantag när den tredje etappen har inletts. 
3. I Tyskland är den nationella lagstiftningen, inklusive stadgan för dess centralbank, 
förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget och med ECBS-stadgan. 
Den genomsnittliga inflationstakten i Tyskland under den tolvmånadersperiod som 
slutar i januari 1998 uppgick till 1,4 %, vilket är lägre än referensvärdet. 
Tyskland är inte föremål för ett rådsbeslut om att det föreligger ett alltför stort 
underskott i den offentliga sektorns finanser. 
Tyskland har deltagit i ERM under de två senaste åren. Under denna period har den 
tyska marken (DEM) inte varit utsatt för allvarliga spänningar och Tyskland har inte på 
eget initiativ devalverat DEM:s bilaterala centralkurs i förhållande till någon annan 
medlemsstats valuta. 
Under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick den långfristiga 
räntesatsen i Tyskland i genomsnitt till 5,6 %, vilket är lägre än referensvärdet. 
Tyskland har fullgjort sina rättsliga förpliktelser när det gäller att förverkliga den 
ekonomiska och monetära unionen. Tyskland uppfyller alla de konvergenskriterier som 
anges i de fyra strecksatserna i artikel 109J.1 och har därför uppnått en hög grad av 
varaktig konvergens. Följaktligen uppfyller Tyskland de nödvändiga villkoren för 
införande av en gemensam valuta. 
4. I Grekland är den nationella lagstiftningen, inklusive stadgan för dess centralbank, 
förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget och med ECBS-stadgan. 
Den genomsnittliga inflationstakten i Grekland under den tolvmånadersperiod som 
slutar i januari 1998 uppgick till 5,2 %, vilket är över referensvärdet. 
Den 26 september 1994 beslutade rådet att det föreligger ett alltför stort underskott i 
den offentliga sektorns finanser i Grekland och detta beslut har inte upphävts. 
Greklands valuta deltog inte i ERM under den tvåårsperiod som tog slut i februari 1998. 
Under denna period har den grekiska drakman (GRD) varit relativt stabil i förhållande 
till ERM-valutoma men har ibland varit utsatt för spänningar, vilka har motverkats med 
tillfälliga höjningar av de inhemska räntorna och av interventioner på valutamarknaden. 
GRD:n gick med i ERM i mars 1998. 
Under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick den långfristiga 
räntesatsen i Grekland i genomsnitt till 9,8 %, vilket är över referensvärdet. 
Grekland har fullgjort sina rättsliga förpliktelser när det gäller att förverkliga den 
ekonomiska och monetära unionen. Grekland uppfyller inte något av de 
konvergenskriterier som anges i de fyra strecksatserna i artikel 109J.1. Följaktligen 
uppfyller inte Grekland de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta. 
EGT C 348, 31.12.1992, s. 1. 
Page 4 of 9 
5. I Spanien är den nationella lagstiftningen, inklusive stadgan för dess centralbank, 
förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget och med ECBS-stadgan4. 
Den genomsnittliga inflationstakten i Spanien under den tolvmånadersperiod som slutar 
i januari 1998 uppgick till 1,8 %, vilket är lägre än referensvärdet. 
Spanien är inte föremål för ett rådsbeslut om att det föreligger ett alltför stort underskott 
i den offentliga sektorns finanser. 
Spanien har deltagit i ERM under de två senaste åren. Under denna period har den 
spanska pesetan (ESP) inte varit utsatt för allvarliga spänningar och Spanien hår inte på 
eget initiativ devalverat ESP:s bilaterala centralkurs i förhållande till någon annan 
medlemsstats valuta. 
Under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick den långfristiga 
räntesatsen i Spanien i genomsnitt till 6,3 %, vilket är lägre än referensvärdet. 
Spanien har fullgjort sina rättsliga förpliktelser när det gäller att förverkliga den 
ekonomiska och monetära unionen. Spanien uppfyller alla de konvergenskriterier som 
anges i de fyra strecksatserna i artikel 109J.1 och har därför uppnått en hög grad av 
varaktig konvergens. Följaktligen uppfyller Spanien de nödvändiga villkoren för 
införande av en gemensam valuta. 
6. I Frankrike är den nationella lagstiftningen, inklusive stadgan för dess centralbank, 
förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget och med ECBS-stadgan^. 
Den genomsnittliga inflationstakten i Frankrike under den tolvmånadersperiod som 
slutar i januari 1998 uppgick till 1,2 %, vilket är lägre än referensvärdet. 
Frankrike är inte föremål för ett rådsbeslut om att det föreligger ett alltför stort 
underskott i den offentliga sektorns finanser. 
Frankrike har deltagit i ERM under de två senaste åren. Under denna period har den 
franska francen (FRF) inte varit utsatt för allvarliga spänningar och Frankrike har inte 
på eget initiativ devalverat FRF:s bilaterala centralkurs i förhållande till någon annan 
medlemsstats valuta. 
Under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick den långfristiga 
räntesatsen i Frankrike i genomsnitt till 5,5 %, vilket är lägre än referensvärdet. 
Frankrike har fullgjort sina rättsliga förpliktelser när det gäller att förverkliga den 
ekonomiska och monetära unionen. Frankrike uppfyller alla de konvergenskriterier som 
anges i de fyra strecksatserna i artikel 109J.1 och har därför uppnått en hög grad av 
varaktig konvergens. Följaktligen uppfyller Frankrike de nödvändiga villkoren för 
införande av en gemensam valuta. 
7. På Irland är den nationella lagstiftningen, inklusive stadgan för dess centralbank, 
förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget och med ECBS-stadgan. 
Den genomsnittliga inflationstakten på Irland under den tolvmånadersperiod som slutar 
i januari 1998 uppgick till 1,2 %, vilket är lägre än referensvärdet. 
Irland har under den andra etappen av EMU inte varit föremål för ett rådsbeslut om att 
det föreligger ett alltför stort underskott i den offentliga sektorns finanser. 
4 Under förutsättning att de nuvarande regeringsförslagen har antagits den dag ECB upprättas. 
5 Under förutsättning att de nuvarande regeringsförslagen har antagits den dag ECB upprättas. 
Page 5 of 9 
Irland har deltagit i ERM under de två senaste åren. Under denna period har det 
irländska pundet (IEP) inte varit utsatt för allvarliga spänningar och IEP:s bilaterala 
centralkurs har inte devalverats i förhållande till någon annan medlemsstats valuta. Den 
16 mars 1998 revalverades IEP:s bilaterala centralkurser i förhållande till alla övriga 
ERM-valutor med 3 % på begäran av de irländska myndigheterna. 
Under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick den långfristiga 
räntesatsen på Irland i genomsnitt till 6,2 %, vilket är lägre än referensvärdet. 
Irland har fullgjort sina rättsliga förpliktelser när det gäller att förverkliga den 
ekonomiska och monetära unionen. Irland uppfyller alla de konvergenskriterier som 
anges i de fyra strecksatserna i artikel 109J.1 och har därför uppnått en hög grad av 
varaktig konvergens. Följaktligen uppfyller Irland de nödvändiga villkoren för 
införande av en gemensam valuta. 
I Italien är den nationella lagstiftningen, inklusive stadgan för dess centralbank, förenlig 
med artiklarna 107 och 108 i fördraget och med ECBS-stadgan. 
Den genomsnittliga inflationstakten i Italien under den tolvmånadersperiod som slutar i 
januari 1998 uppgick till 1,8 %, vilket är lägre än referensvärdet. 
Italien är inte föremål för ett rådsbeslut om att det föreligger ett alltför stort underskott i 
den offentliga sektorns finanser. 
Italien återinträdde i ERM i november 1996. Under perioden mars 1996-november 
1996 steg den italienska liran (ITL) i värde gentemot ERM-valutorna. Sedan ITL 
återinträdde i ERM har den inte varit utsatt för allvarliga spänningar och Italien har inte 
på eget initiativ devalverat ITL.s bilaterala centralkurs i förhållande till någon annan 
medlemsstats valuta. 
Under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick den långfristiga 
räntesatsen i Italien i genomsnitt till 6,7 %, vilket är lägre än referensvärdet. 
Italien har fullgjort sina rättsliga förpliktelser när det gäller att förverkliga den 
ekonomiska och monetära unionen. Italien uppfyller de konvergenskriterier som anges 
artikel 109J.1 första, andra och fjärde strecksatsen. Vad gäller det kriterium som anges i 
artikel 109J.1 tredje strecksatsen har Italiens valuta uppvisat tillräcklig stabilitet under 
de två senaste åren, trots att den återinträdde i ERM först i november 1996. Av dessa 
skäl har Italien uppnått en hög grad av varaktig konvergens. Följaktligen uppfyller 
Italien de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta. 
I Luxemburg är den nationella lagstiftningen, inklusive stadgan för dess centralbank, 
förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget och med ECBS-stadgan^. 
Den genomsnittliga inflationstakten i Luxemburg under den tolvmånadersperiod som 
slutar i januari 1998 uppgick till 1,4 %, vilket är lägre än referensvärdet. 
Luxemburg har under den andra etappen av EMU inte varit föremål för ett rådsbeslut 
om att det föreligger ett alltför stort underskott i den offentliga sektorns finanser. 
Luxemburg har deltagit i ERM under de två senaste åren. Under denna period har den 
luxemburgska francen (LUF) inte varit utsatt för allvarliga spänningar och Luxemburg 
har inte på eget initiativ devalverat LUF:s bilaterala centralkurs i förhållande till någon 
annan medlemsstats valuta. 
6 Under förutsättning att de nuvarande regeringsförslagen har antagits den dag ECB upprättas. 
Page 6 of 9 
Under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick den långfristiga 
räntesatsen i Luxemburg i genomsnitt till 5,6 %, vilket är lägre än referensvärdet. 
Luxemburg har fullgjort sina rättsliga förpliktelser när det gäller att förverkliga den 
ekonomiska och monetära unionen. Luxemburg uppfyller alla de konvergenskriterier 
som anges i de fyra strecksatserna i artikel 109j. 1 och har därför uppnått en hög grad av 
varaktig konvergens. Följaktligen uppfyller Luxemburg de nödvändiga villkoren för 
införande av en gemensam valuta. 
10. I Nederländerna är den nationella lagstiftningen, inklusive stadgan för dess centralbank, 
förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget och med ECBS-stadgan. 
Den genomsnittliga inflationstakten i Nederländerna under den tolvmånadersperiod som 
slutar i januari 1998 uppgick till 1,8 %, vilket är lägre än referensvärdet. 
Nederländerna är inte föremål för ett rådsbeslut om att det föreligger ett alltför stort 
underskott i den offentliga sektorns finanser. 
Nederländerna har deltagit i ERM under de två senaste åren. Under denna period har 
den nederländska gulden (NLG) inte varit utsatt för allvarliga spänningar och 
Nederländerna har inte på eget initiativ devalverat NLG:s bilaterala centralkurs i 
förhållande till någon annan medlemsstats valuta. 
Under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick den långfristiga 
räntesatsen i Nederländerna i genomsnitt till 5,5 %, vilket är lägre än referensvärdet. 
Nederländerna har fullgjort sina rättsliga förpliktelser när det gäller att förverkliga den 
ekonomiska och monetära unionen. Nederländerna uppfyller alla de konvergenskriterier 
som anges i de fyra strecksatserna i artikel 109J.1 och har därför uppnått en hög grad av 
varaktig konvergens. Följaktligen uppfyller Nederländerna de nödvändiga villkoren för 
införande av en gemensam valuta. 
11. I Österrike är den nationella lagstiftningen, inklusive stadgan för dess centralbank, 
förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget och med ECBS-stadgan7. 
Den genomsnittliga inflationstakten i Österrike under den tolvmånadersperiod som 
slutar i januari 1998 uppgick till 1,1 %, vilket är lägre än referensvärdet. 
Österrike är inte föremål för ett rådsbeslut om att det föreligger ett alltför stort 
underskott i den offentliga sektorns finanser. 
Österrike har deltagit i ERM under de två senaste åren. Under denna period har den 
österrikiska schillingen (ATS) inte varit utsatt för allvarliga spänningar och Österrike 
har inte på eget initiativ devalverat ATS bilaterala centralkurs i förhållande till någon 
annan medlemsstats valuta. 
Under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick den långfristiga 
räntesatsen i Österrike i genomsnitt till 5,6 %, vilket är lägre än referensvärdet. 
Österrike har fullgjort sina rättsliga förpliktelser när det gäller att förverkliga den 
ekonomiska och monetära unionen. Österrike uppfyller alla de konvergenskriterier som 
anges i de fyra strecksatserna i artikel 109J.1 och har därför uppnått en hög grad av 
varaktig konvergens. Följaktligen uppfyller Österrike de nödvändiga villkoren för 
införande av en gemensam valuta. 
7 Under förutsättning att de nuvarande regeringsförslagen har antagits den dag ECB upprättas. 
Page 7 of 9 
12. I Portugal är den nationella lagstiftningen, inklusive stadgan för dess centralbank, 
förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget o,ch med ECBS-stadgan. 
Den genomsnittliga inflationstakten i Portugal under den tolvmånadersperiod som slutar 
i januari 1998 uppgick till 1,8 %, vilket är lägre än referensvärdet. 
Portugal är inte föremål för ett rådsbeslut om att det föreligger ett alltför stort underskott 
i den offentliga sektorns finanser. 
Portugal har deltagit i ERM under de två senaste åren. Under denna period har den 
portugisiska escudon (PTE) inte varit utsatt för allvarliga spänningar och Portugal har 
inte på eget initiativ devalverat PTE.s bilaterala centralkurs i förhållande till någon 
annan medlemsstats valuta. 
Under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick den långfristiga 
räntesatsen i Portugal i genomsnitt till 6,2 %, vilket är lägre än referensvärdet. 
Portugal har fullgjort sina rättsliga förpliktelser när det gäller att förverkliga den 
ekonomiska och monetära unionen. Portugal uppfyller alla de konvergenskriterier som 
anges i de fyra strecksatserna i artikel 109J.1 och har därför uppnått en hög grad av 
varaktig konvergens. Följaktligen uppfyller Portugal de nödvändiga villkoren för 
införande av en gemensam valuta. 
13. I Finland är den nationella lagstiftningen, inklusive stadgan för dess centralbank, 
förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget och med ECBS-stadgan. 
Den genomsnittliga inflationstakten i Finland under den tolvmånadersperiod som slutar 
i januari 1998 uppgick till 1,3 %, vilket är lägre än referensvärdet. 
Finland är inte föremål för ett rådsbeslut om att det föreligger ett alltför stort underskott 
i den offentliga sektorns finanser. 
Finland har varit medlem i ERM sedan oktober 1996. Under perioden mars 1996-
oktoberl996 steg den finska marken (FIM) i värde gentemot ERM-valutorna. Sedan 
FIM inträdde i ERM har den inte varit utsatt för allvarliga spänningar och Finland har 
inte på eget initiativ devalverat FIM:s bilaterala centralkurs i förhållande till någon 
annan medlemsstats valuta. 
Under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick den långfristiga 
räntesatsen i Finland i genomsnitt till 5,9 %, vilket är lägre än referensvärdet. 
Finland har fullgjort sina rättsliga förpliktelser när det gäller att förverkliga den 
ekonomiska och monetära unionen. Finland uppfyller de konvergenskriterier som anges 
artikel 109J.1 första, andra och fjärde strecksatsen. Vad gäller det kriterium som anges i 
artikel 109.J1 tredje strecksatsen har Finlands valuta uppvisat tillräcklig stabilitet under 
de två senaste åren, trots att den inträdde i ERM först i oktober 1996. Av dessa skäl har 
Finland uppnått en hög grad av varaktig konvergens. Följaktligen uppfyller Finland de 
nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta. 
14. I Sverige är den nationella lagstiftningen, inklusive stadgan för dess centralbank, inte 
förenlig med artiklarna 107 och 108 i fördraget och med ECBS-stadgan. 
Den genomsnittliga inflationstakten i Sverige under den tolvmånadersperiod som slutar 
i januari 1998 uppgick till 1,9 %, vilket är lägre än referensvärdet. 
Sverige är inte föremål för ett rådsbeslut om att det föreligger ett alltför stort underskott 
i den offentliga sektorns finanser. 
Sveriges valuta har aldrig deltagit i ERM. Under den tvåårsperiod som granskas har den 
svenska kronan (SEK) varierat mot de valutor som deltar i ERM, vilket bland annat 
återspeglar frånvaron av ett växelkursmål 
Under den tolvmånadersperiod som slutar i januari 1998 uppgick den långfristiga 
räntesatsen i Sverige i genomsnitt till 6,5 %, vilket är lägre än referensvärdet. 
Page 8 of 9 
Sverige har inte i tillräckligt hög grad fullgjort sina rättsliga förpliktelser när det gäller 
att förverkliga den ekonomiska och monetära unionen. Sverige uppfyller de 
konvergenskriterier som anges artikel 109J.1 första, andra och fjärde strecksatsen, men 
uppfyller inte det kriterium som anges i artikel 109 jl tredje strecksatsen. Följaktligen 
uppfyller inte Sverige de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta. 
15. Förenade kungariket har i enlighet med punkt 1 i protokoll nr 11 anmält till rådet att det 
inte avser att gå över till den tredje etappen av den ekonomiska och monetära unionen 
den 1 januari 1999. Att granska i vad mån Förenade kungariket uppfyller de övriga 
nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta är därför inte nödvändigt. 
Till följd av den anmälan Förenade kungariket gjort anges de bestämmelser som landet 
omfattas av under den tredje etappen i punkt 4-9 i protokoll nr 11. 
Artikel 2 
Slutsatser 
Mot bakgrund av det ovan anförda finner rådet att Belgien, Tyskland, Spanien, Frankrike, Irland, 
Italien, Luxemburg, Nederländerna, Österrike, Portugal och Finland uppfyller de nödvändiga 
villkoren för införande av en gemensam valuta. Rådet rekommenderar att rådet i dess sammansättning 
på stats- eller regeringschefsnivå bekräftar att de ovannämnda medlemsstaterna uppfyller de 
nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta den 1 januari 1999. 
Page 9 of 9 

EUROPEISKA KOMMISSIONEN 
Bryssel den 25 mars 1998 
KONVERGENSRAPPORT 1998 
(utarbetad enligt artikel 109J.1 i fördraget) 

INNEHÅLL 
TABELLER. 6 
DIAGRAM 7 
FÖRKORTNINGAR SOM ANVÄNDS I RAPPORTEN 8 
1. INLEDNING OCH SLUTSATSER 9 
1.1. Rapportens roll 9 
1.2. Lagstiftningens förenlighet med fördraget och ECBS-stadgan samt 
konvergensresultat 10 
1.3. Bedömning av varje medlemsstat 18 
1.3.1. Belgien 18 
1.3.2. Tyskland 19 
1.3.3. Grekland 20 
1.3.4. Spanien 21 
1.3.5. Frankrike 22 
1.3.6. Irland. 23 
1.3.7. Italien 24 
1.3.8. Luxemburg 25 
1.3.9. Nederländerna 26 
1.3.10. Österrike... 27 
1.3.11. Portugal 28 
1.3.12. Finland 29 
1.3.13. Sverige 30 
2. DEN NATIONELLA LAGSTIFTNINGENS FÖRENLIGHET MED 
FÖRDRAGET OCH STADGAN FÖR EUROPEISKA 
CENTRALBANKSSYSTEMET 32 
2.1. Inledning 32 
2.2. Omfattning av de nödvändiga anpassningarna av nationell lagstiftning 32 
2.2.1. Allmänt 32 
2.2.2. Mål ...33 
2.2.3. Oberoende 33 
2.2.4. Integration av de nationella centralbankerna i ECBS och övrig 
lagstiftning 34 
2.2.5. Lagstiftning som ligger utanför räckvidden för artikel 108. 35 
2.3. Tidpunkt för anpassningarna 35 
2.4. Situationen i medlemsstaterna 36 
2.4.1. Belgien 37 
2.4.1.1. Översikt samt lagstiftningsåtgärder sedan 1994 37 
2.4.1.2. Bedömning av förenligheten 38 
2.4.2. Danmark 38 
2.4.3. Tyskland 39 
2.4.3.1. Översikt samt lagstiftningsåtgärder sedan 1994 39 
2.4.3.2. Bedömning av förenligheten 40 
2.4.4. Grekland 41 
2.4.4.1. Översikt samt lagstiftningsåtgärder sedan 1994 41 
2.4.4.2. Bedömning av förenligheten 42 
2.4.5. Spanien 43 
2.4.5.1. Översikt samt lagstiftningsåtgärder sedan 1994 43 
2.4.5.2. Bedömning av förenligheten 44 
2.4.6. Frankrike 44 
2.4.6.1. Översikt samt lagstiftningsåtgärder sedan 1994 44 
2.4.6.2. Bedömning av förenligheten 46 
2.4.7. Irland. 47 
2.4.7.1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedan 1994 47 
2.4.7.2. Bedömning av förenligheten 48 
2.4.8. Italien 48 
2.4.8.1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedan 1994 48 
2.4.8.2. Bedömning av förenligheten 49 
2.4.9. Luxemburg 50 
2.4.9.1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedan 1994 50 
2.4.9.2. Bedömning av förenligheten 51 
2.4.10. Nederländerna 51 
2.4.10.1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedan 1994 51 
2.4.10.2. Bedömning av förenligheten 52 
2.4.11. Österrike 53 
2.4.11.1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedan 1994 53 
2.4.11.2. Bedömning av förenligheten 54 
2.4.12. Portugal : 55 
2.4.12.1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedan 1994 55 
2.4.12.2. Bedömning av förenligheten 56 
2.4.13. Finland 56 
2.4.13.1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedan 1994 56 
2.4.13.2. Bedömning av förenligheten : 57 
2.4.14. Sverige 57 
2.4.14.1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedan 1994 57 
2.4.14.2. Bedömning av förenligheten 59 
2.4.15. Förenade kungariket 59 
3. PRISSTABILITET 61 
3.1. Bestämmelser i fördraget 61 
3.2. Prisstabilitet bedömt med hjälp av HIKP 62 
3.2.1. Utvecklingen under senare tid 62 
3.2.2. Inflationens utveckling iförhållande till referensvärdet 64 
3.3. Inflationsresultaten under den andra etappen av EMU 68 
3.4. Underliggande faktorer och inflationsresultatens hållbarhet 70 
3.4.1. Prisstabilitet som huvudmål för penningpolitiken 71 
3.4.2. Löneutvecklingens bidrag till en minskad inflation 71 
3.4.3. Lämpliga inhemska reaktioner på importprisförändringar. 77 
3.5. Prisresultatens hållbarhet underbyggs av EMU 78 
BILAGA: DET HARMONISERADE INDEXET FÖR KONSUMENTPRISER 
(HIKP) 80 
4. SITUATIONEN FÖR DEN OFFENTLIGA SEKTORNS FINANSER 85 
4.1. Förfarandet vid alltför stora underskott 85 
FAKTARUTA: FÖRFARANDET VID ALLTFÖR STORA UNDERSKOTT 86 
4.2. Översikt av situationen för de offentliga finanserna i medlemsstaterna 89 
4.2.1. Underskottet ide offentliga finanserna 91 
4.2.2. Skuldsättningen i den offentliga sektorn 95 
4.2.3. Utgifter för offentliga investeringar. 99 
4.3. En hållbar finansiell ställning för den offentliga sektorn. 100 
4.3.1. Konjunkturcykelns inverkan 101 
4.3.2. Engångsåtgärder. 103 
4.3.3. Saneringsåtgärdernas omfattning och sammansättning. 105 
4 
4.3.4. Utsikter på medellång sikt. , 108 
4.3.5. Hållbar skuldutveckling 109 
4.4. Medlemsstater som nu anses uppfylla kraven för att besluten om att det 
föreligger ett alltför stort underskott skall kunna upphävas. 112 
4.4.1. Belgien 114 
4.4.2. Tyskland 117 
4.4.3. Spanien 
4.4.4. Frankrike 124 
4.4.5. Italien 127 
4.4.6. Österrike 131 
4.4.7. Portugal 134 
4.4.8. Sverige 138 
4.4.9. Förenade kungariket 141 
BILAGA: ÖVERVAKNING AV SITUATIONEN FÖR DE OFFENTLIGA 
FINANSERNA OCH JÄMFÖRBARHET FÖR MEDLEMSSTATERNAS 
EKONOMISKA STATISTIK 144 
5. VÄXELKURSER 151 
5.1. Fördragsbestämmelser och tolkning av kriteriet 151 
FAKTARUTA : MEDIANVALUTAMETODEN FÖR BEDÖMNINGEN AV 
VÄXELKURSSTABILITET IERM 154 
5.2. Kursutvecklingen för medlemsstaternas valutor. 155 
5.2.1. De allmänna förhållandena inom EMS. 755 
5.2.2. Kursutvecklingen för valutorna i ERM. 157 
5.2.3. Valutor utanför ERM 162 
5.3. Bedömning av växelkursstabilitet i enlighet med kriterierna i fördraget 165 
BILAGA: METODER VID BEDÖMNINGEN AV VÄXELKURSSTABILITET 
INOM ERM 166 
6. LÅNGFRISTIGA RÄNTOR 175 
6.1. Bestämmelser i fördraget 175 
6.2. Ränteutvecklingen i medlemsstaterna. 176 
6.3. Bedömning av konvergens i de långfristiga räntesatserna i enlighet med 
bestämmelserna i fördraget 180 
FAKTARUTA : UNDERLAG FÖR KRITERIET OM KONVERGENS I 
RÄNTESATSERNA 181 
7. TILLKOMMANDE FAKTORER 184 
7.1. Ecuns utveckling 184 
7.2. Resultaten av marknadsintegrationen 188 
7.2.1. Belägg för marknadsintegrationen i gemenskapen. 188 
7.2.2. Effekter av marknadsintegrationen inom gemenskapen 193 
7.2.3. Genomförandet av den inre marknaden 194 
13. Situationen för och utvecklingen av bytesbalansen 195 
7.4. Granskning av utvecklingen av enhetsarbetskostnader och andra prisindex 199 
7.4.1. Enhetsarbetskostnader 199 
7.4.2. Importpriser 200 
7.4.3. Producentpriser 200 
7.4.4. Indirekta skatter 201 
TABELLER 
1.1 Medlemsstaternas nuvarande konvergensresultät 
3.1 Inflationskonvergens 
3.2 Inflationsreferensvärdet och vilka länder som iakttar det - utveckling över tiden 
3.3 Deflator för privat konsumtion 
3.4 Arbetskostnader 
3.5 Importpriser 
3.6 Jämförelse mellan vad som omfattas av harmoniserade och av nationella 
konsumentprisindex 
3.7 Skillnad mellan HIKP och KPI under 1997 
4.1 Överskott/underskott i de offentliga finanserna 
4.2 Offentlig skuld 
4.3 Offentliga investeringar 
4.4 Konjunkturens inverkan på saldot för de offentliga finanserna 
4.5 Budgetkonsolideringens sammansättning under perioden 1993-1997 
4.6 Utvecklingen för saldot i de offentliga finanserna enligt konvergensprogrammen 
4.7 Andra faktorer än underskottet som bidrar till skulden 
4.8 Skuldutvecklingens hållbarhet 
4.9 Belgien: utvecklingen av den offentliga skulden 
4.10 Tyskland: utvecklingen av den offentliga skulden 
4.11 Spanien: utvecklingen av den offentliga skulden 
4.12 Frankrike: utvecklingen av den offentliga skulden 
4.13 Italien: utvecklingen av den offentliga skulden 
4.14 Österrike: utvecklingen av den offentliga skulden 
4.15 Portugal: utvecklingen av den offentliga skulden 
4.16 Sverige: utvecklingen av den offentliga skulden 
4.17 Förenade kungariket: utvecklingen av den offentliga skulden 
5.1 Kursawikelse gentemot medianvalutan 
5.2 Kursawikelse gentemot den starkaste valutan 
5.3 Kursawikelse gentemot den starkaste valutan exklusive det irländska pundet 
5.4 Kursawikelse gentemot DEM 
5.5 Kursawikelse gentemot ECU 
6.1 Utvecklingen för de långfristiga räntesatserna 
7.1 Den gemenskapsinterna handelns andelar av den totala handeln 
7.2 Ursprung för utländska direktinvesteringar 
7.3 Bytesbalans 
7.4 Producentpriser 
7.5 Effekterna av förändringar av indirekta skatter på konsumentpriserna 
DIAGRAM 
1.1 Centrala konvergensindikatorer 
3.1 Inflationstakter (HIKP) i medlemsstaterna och gemenskapen 
3.2 Jämförelse mellan medlemsstaternas genomsnittliga inflationstakter (HIKP) och 
referensvärdet 
3.3 Inflations-och lönetrender 
4.1 Underskott i de offentliga finanserna 
4.2 Offentlig skuld 
4.3 Belgien: offentligt underskott och offentlig skuld 
4.4 Tyskland: offentligt underskott och offentlig skuld 
4.5 Spanien: offentligt underskott och offentlig skuld 
4.6 Frankrike: offentligt underskott och offentlig skuld 
4.7 Italien: offentligt underskott och offentlig skuld 
4.8 Österrike: offentligt underskott och offentlig skuld 
4.9 Portugal: offentligt underskott och offentlig skuld 
4.10 Sverige: offentligt underskott och offentlig skuld 
4.11 Förenade kungariket: offentligt underskott och offentlig skuld 
5.1 Kursawikelser inom ERM, inklusive och exklusive det irländska pundet 
5.2 Procentuell avvikelse från centralkursen gentemot medianvalutan i ERM 
5.3 Valutor som ej ingår i ERM: växelkursen gentemot den tyska marken och 
(endast för den grekiska drakman) gentemot ecun. 
5.4 Nominella effektiva växelkurser för Grekland, Sverige och Förenade kungariket 
5.5 Procentuell avvikelse från centralkursen gentemot den starkaste valutan i ERM 
5.6 Procentuell avvikelse från centralkursen gentemot den starkaste valutan i ERM 
exklusive det irländska pundet 
5.7 Procentuell avvikelse från den tyska markens centralkurs 
5.8 Procentuell avvikelse från ecuns centralkurs 
6.1 Nominella långfristiga räntesatser 
6.2 Jämförelse mellan de genomsnittliga långfristiga räntesatserna och 
referensvärdet 
7.1 Kursawikelse mellan ecuns marknadskurs och dess teoretiska värde 
7.2 Bytesbalanssaldo och nettoställning avseende utlandstillgångar -1996 
FÖRKORTNINGAR SOM ANVÄNDS I RAPPORTEN 
Lander 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR, EG 
EUR 12 
US(A) Belgien 
Danmark 
Tyskland 
Grekland 
Spanien 
Frankrike 
Irland 
Italien 
Luxemburg 
Nederländerna 
Österrike 
Portugal 
Finland 
Sverige 
Förenade Kungariket 
Storbritannien och Nordirland 
Europeiska gemenskapen 
(15 medlemsstater) 
Europeiska gemenskapen 
(12 medlemsstater, dvs. exklusive 
Österrike, Finland och Sverige) 
Amerikas förenta stater Valutor 
BEF 
DKK 
DEM 
GRD 
ESP 
FRF 
IEP 
ITL 
LUF 
NLG 
ATS 
PTE 
FIM 
SEK 
GBP 
ECU 
USD belgiska franc 
danska kronor 
tyska mark 
grekiska drakmer 
spanska pesetas 
franska franc 
irländska pund 
italienska lire 
luxemburgska franc 
nederländska gulden 
österrikiska schilling 
portugisiska escudos 
finska mark 
svenska kronor 
pund sterling (brittiska pund) 
europeiska valutaenheter 
US-dollar 
Andra förkortningar 
BNP bruttonationalprodukt 
ECB Europeiska centralbanken 
ECBS Europeiska centralbankssystemet 
EESKPI Europeiska ekonomiska samarbetsområdets konsumentprisindex 
EIB Europeiska investeringsbanken 
EKPI Europeiska konsumentprisindexet 
EMI Europeiska monetära institutet 
EMS Europeiska monetära systemet 
EMU Ekonomiska och monetära unionen 
ENS-1979 Europeiska systemet för integrerade ekonomiska räkenskaper, 1979 års 
upplaga 
ERM Europeiska monetära systemets växelkursmekanism 
Eurostat Europeiska gemenskapernas statistikkontor 
HIKP harmoniserat index för konsumentpriser 
HMUSK hushållens monetära utgifter för slutlig konsumtion 
IIKP interimsindex för konsumentpriser 
KKS köpkraftsstandard 
KPI (nationellt) konsumentprisindex 
MUKPI Monetära unionens konsumentprisindex 
MVS mervärdesskatt 
NCB nationell centralbank 
PPI producentprisindex 
1. INLEDNING OCH SLUTSATSER 
1.1. Rapportens roll 
Denna rapport har utarbetats enligt artikel 109J.1 i fördraget, i vilken det föreskrivs att 
kommissionen skall rapportera till rådet om hur medlemsstaterna fullgör sina 
förpliktelser när det gäller att förverkliga den ekonomiska och monetära unionen (EMU). 
Även Europeiska monetära institutet (EMI) skall på samma sätt rapportera till rådet. 
Rapporterna är de första stegen i det förfarande som anges i artikel 109j, vilket kommer 
att leda fram till beslutet (den 2 maj 1998) av rådet i dess sammansättning av stats- eller 
regeringschefer om vilka medlemsstater som uppfyller de nödvändiga villkoren för 
införande av en gemensam valuta. 
Kommissionen lade redan i november 1996 fram en rapport1 enligt artikel 109J.1. Denna 
granskning av medlemsstaternas framsteg mot konvergens följdes av det formella 
beslutet2 enligt artikel 109J.3 av rådet, då det sammanträdde på stats- eller regerings­
chefsnivå i Dublin i december 1996, om att en majoritet av medlemsstaterna vid den 
tidpunkten inte uppfyllde de nödvändiga villkoren för införande av en gemensam valuta. 
Följaktligen fastställdes startdagen för den tredje etappen av EMU till den 1 januari 1999, 
i enlighet med vad som föreskrivs i fördraget och såsom bekräftats av Europeiska rådet 
vid flera tillfallen. 
I enlighet med Edinburgh-överenskommelsen 1992 har Danmark, enligt punkt 1 i 
protokoll nr 12 till fördraget anmält att det inte kommer att delta i den tredje etappen av 
EMU. Förenade kungariket har på liknande sätt anmält till rådet, enligt punkt 1 i 
protokoll nr 11 till fördraget, att det inte avser att gå över till den tredje etappen under 
1999. Trots att Danmark och Förenade kungariket inte kommer att införa den 
gemensamma valutan 1999 görs det i denna rapport en granskning av hur de, tillsammans 
med alla övriga medlemsstater, uppfyllt konvergenskriterierna. 
1 KOM(96)560, "Rapport om konvergensen i Europeiska unionen under år 1996". 
2 Rådets beslut av den 13 december 1996 (96/736/EG), EGT L 335, 24.12.1996, s. 48. 
På grundval av föreliggande rapport och rapporten från EMI överlämnar kommissionen 
separat till rådet en rekommendation till den bedömning som rådet skall göra enligt 
artikel 109J.2. Rådet i dess sammansättning av ekonomi- och finansministrar kommer att 
bedöma om varje enskild medlemsstat uppfyller de nödvändiga villkoren för införande av 
en gemensam valuta och kommer i form av en rekommendation att meddela resultaten 
till rådet i dess sammansättning av stats- eller regeringschefer. 
I de följande delarna av detta inledande kapitel sammanfattas de viktigaste resultaten och 
slutsatserna i rapporten, först ämnesvis enligt ordningen i rapporten och därefter för varje 
medlemsstat. Uppläggningen av resten av rapporten följer den struktur som fastställs 
genom artikel 109J.1. I kapitel 2 granskas förenligheten mellan varje medlemsstats 
nationella lagstiftning (inklusive stadgan för dess centralbank) och artiklarna 107 och 108 
i fördraget samt stadgan för Europeiska centralbankssystemet (ECBS). I de följande fyra 
kapitlen (kapitel 3-6) granskas i tur och ordning medlemsstaternas resultat i förhållande 
till vart och ett av de fyra konvergenskriterierna om prisstabilitet, den offentliga sektorns 
finansiella ställning, växelkurser och långfristiga räntesatser. I kapitel 7 behandlas ett 
flertal andra områden som också skall omfattas av rapporterna från kommissionen och 
EMI, nämligen ecuns utveckling, resultaten av marknadsintegrationen, bytesbalansen 
samt enhetsarbetskostnader och andra prisindex. 
Rapporten grundar sig på tillgängliga ekonomiska uppgifter och information fram till den 
16 mars 1998 och hänsyn tas till utvecklingen av relevant nationell lagstiftning fram till 
rapportens antagande. 
1.2. Lagstiftningens förenlighet med fördraget och ECBS-stadgan samt 
konvergensresultat 
Det har gjorts anmärkningsvärda framsteg mot att uppnå en hög grad av varaktig 
konvergens i samtliga medlemsstater sedan den andra etappen av EMU inleddes. Detta 
gäller särskilt för 1996 och 1997 samt början av 1998 då konvergensansträngningarna 
(särskilt beträffande de offentliga underskotten) intensifierades i många medlemsstater. 
De övriga nödvändiga förberedelserna inför den tredje etappen har också avancerat på 
både nationell nivå och på gemenskapsnivå. 
10 
Förenligheten mellan nationell lagstiftning, inklusive stadgarna för de nationella 
centralbankerna, och artiklarna 107 och 108 i fördraget samt ECBS-stadgan granskas i 
kapitel 2 i rapporten. Förenlighet måste särskilt säkerställas beträffande målen för de 
nationella centralbankerna och deras oberoende samt beträffande bestämmelser om 
integrationen av de nationella centralbankerna i ECB S och övriga monetära frågor. 
Medlemsstaterna är skyldiga att tillse att deras lagstiftning är förenlig med fördraget och 
ECB S-stadgan senast den dag då Europeiska centralbanken (ECB) upprättas. De flesta 
medlemsstater har redan genomfört de nödvändiga förändringarna i sin lagstiftning eller 
håller på att behandla regeringsförslag om förändringar. Situationen i åtta medlemsstater 
(Belgien, Tyskland, Grekland, Irland, Italien, Nederländerna, Portugal och Finland) kan 
betraktas som förenlig med kraven i fördraget och ECBS-stadgan, medan lagstiftningen 
kommer att vara förenlig i ytterligare fyra medlemsstater under förutsättning att de 
befintliga regeringsförslagen antas (Spanien, Luxemburg och Österrike) eller att det 
nuvarande utkastet till regeringsförslag överlämnas till och antas av parlamentet 
(Frankrike). I Sveriges fall innebär kraven i grundlagen att regeringens proposition inte 
kan antas förrän sent under 1998 och det finns fortfarande vissa delar av förslaget till 
lagstiftning som inte är förenligt med fördragets bestämmelser. I kraft av sina undantag är 
Danmark och Förenade kungariket inte skyldiga att göra sin respektive lagstiftning 
förenlig med kraven i fördraget och ECBS-stadgan, med undantag av lagstiftningen om 
oberoende för centralbanken i Danmarks fall, vilken dock är förenlig med dessa krav. 
I rapporten granskas om en hög grad av varaktig konvergens har uppnåtts genom en 
ingående granskning (i kapitel 3-6) av vilka framsteg medlemsstaterna gjort med att 
uppfylla vart och ett av de fyra konvergenskriterierna i artikel 109j. 1. 
11 
De kontinuerliga framsteg som gjorts med att uppnå eller bevara en hög grad av 
prisstabilitet i gemenskapen som helhet och i enskilda medlemsstater fortsatte under 1997 
och 1998. Bedömningen av prisstabilitet och inflationskbnvergens i medlemsstaterna (se 
kapitel 3) har gjorts med hjälp av det nyligen tillgängliga harmoniserade indexet för 
konsumentpriser (HIKP), som ger en bättre och mer jämförbar grund för bedömning än 
de nationella konsumentprisindexen. Den genomsnittliga inflationstakten för varje 
medlemsstat har beräknats som den procentuella förändringen av det genomsnittliga 
HIKP under de senaste 12 månaderna jämfört med det genomsnittliga indexet under de 
föregående 12 månaderna. Referensvärdet har i denna rapport beräknats som det enkla 
aritmetiska medelvärdet av de genomsnittliga inflationstakterna i de tre medlemsstater 
som har det bästa resultatet plus 1,5 procentenheter. Beräknat på detta sätt och enligt den 
senast tillgängliga informationen (januari 1998) var de tre länder som hade de bästa 
inflationsresultaten Frankrike, Irland och Österrike, och referensvärdet var 2,7 % (se 
tabell 1.1 och diagram 1.1). Fjorton medlemsstater (Belgien, Danmark, Tyskland, 
Spanien, Frankrike, Irland, Italien, Luxemburg, Nederländerna, Österrike, Portugal, 
Finland, Sverige och Förenade kungariket) hade genomsnittliga inflationstakter som låg 
under detta referensvärde. Mot bakgrund av de strukturella förändringar (både 
institutionella och beteendemässiga) som har varit en viktig orsak till att prisstabilitet 
kunnat uppnås och med tanke på utvecklingen av enhetsarbetskostnader och andra 
prisindex finns det starka skäl att anse att de nuvarande inflationsresultaten i samtliga 
dessa 14 medlemsstater är varaktiga. Grekland har också varit framgångsrikt med att få 
ner inflationstakten, men den är fortfarande mycket högre än referensvärdet. 
12 
Bedömningen av kriteriet om den offentliga sektorns finansiella ställning (se kapitel 4) 
hänger samman med beslut inom ramen för förfarandet om alltför stora underskott enligt 
artikel 104c i fördraget. För närvarande omfattas fem medlemsstater (Danmark, Irland, 
Luxemburg, Nederländerna och Finland) inte av rådsbeslut enligt artikel 104c.6 om att 
det föreligger ett alltför stort offentligt underskott och uppfyller således redan detta 
kriterium. Kommissionen inleder 1998 års förfarande om alltför stora underskott 
parallellt med denna rapport. Allmänt sett har de offentliga underskotten under den andra 
etappen av EMU reducerats avsevärt från de nivåer som noterades 1993, då de ökat 
kraftigt till följd av effekterna av lågkonjunkturen. Medlemsstaterna gjorde ytterligare 
väsentliga framsteg under 1997. Underskotten i 14 medlemsstater var 1997 antingen 
mindre än eller lika med referensvärdet på 3 % av bruttonationalprodukten (BNP) och 
ytterligare minskningar av underskotten förväntas under 1998. Den offentliga 
skuldkvoten var 1997 lägre än 60 % i endast fyra medlemsstater (Frankrike, Luxemburg, 
Finland och Förenade kungariket), men nästan alla övriga medlemsstater med en högre 
skuldkvot har lyckats vända den tidigare stigande trenden. Det var endast i Tyskland, där 
skuldkvoten ligger just över 60% av BNP och där de extraordinära 
återföreningskostnaderna fortsätter att väga tungt, som skuldkvoten steg ytterligare något 
under 1997. Under innevarande år, 1998, förväntas skuldkvoten sjunka i alla 
medlemsstater i vilka den överstiger referensvärdet. Förutsättningarna finns för en 
varaktig nedgång av skuldkvoten under de kommande åren. Kommissionen 
rekommenderar rådet att upphäva besluten om att det föreligger ett alltför stort underskott 
för Belgien, Tyskland, Spanien, Frankrike, Italien, Österrike, Portugal, Sverige och 
Förenade kungariket. Även om Grekland de senaste åren har gjort avsevärda framsteg 
med att minska obalanserna i de offentliga finanserna var dess underskott 1997 
fortfarande betydligt större än referensvärdet, men det förväntas nå en nivå under 
referensvärdet 1998. 
13 
I fördraget anges växelkurskriteriet som iakttagandet av det normala 
fluktuationsutrymmet enligt Europeiska monetära systemets (EMS) växelkursmekanism 
(ERM) under minst två år, utan allvarliga spänningar och utan devalvering i förhållande 
till någon annan medlemsstats valuta. I den operativa ram som används i kapitel 5 för att 
tolka kriteriet bekräftas att kravet är deltagande i ERM under minst två år och 
växelkursvariationema bedöms i förhållande till ett fluktuationsutrymme på ±2,25 % 
kring varje valutas centralkurs gentemot medianvalutan inom ERM. Den tvåårsperiod 
som granskas sträcker sig från och med mars 1996 till och med februari 1998. Tio valutor 
har varit med i ERM i mer än två år vid tidpunkten för denna granskning, nämligen den 
belgiska francen, den danska kronan, den tyska marken, den spanska pesetan, den franska 
francen, det irländska pundet, den luxemburgska francen, den nederländska gulden, den 
österrikiska schillingen och den portugisiska escudon. Den finska marken gick med i 
ERM i oktober 1996 och den italienska liran återinträdde i mekanismen i november 1996, 
dvs. för mindre än två år sedan. ERM har i allmänhet varit stabil och den stora 
majoriteten av de deltagande valutorna har legat samlade nära sina centralkurser inom 
ERM under den granskade perioden. Det är endast det irländska pundet som har avvikit 
från sin centralkurs mot medianvalutan under en längre period. Det har dock 
huvudsakligen avvikit uppåt från centralkursen. Det irländska pundet revalverades med 
3 % gentemot de övriga ERM-valutorna i mars 1998 efter granskningsperiodens slut. 
Sammantaget kan dessa 12 valutor betraktas som att inte ha varit utsatta för allvarliga 
spänningar under de två år som granskats. Den grekiska drakman, den svenska kronan 
och det brittiska pundet har inte deltagit i ERM under den granskade perioden. Den 
grekiska drakman gick dock med i ERM i mars 1998, efter granskningsperiodens slut. 
Det fjärde kriteriet, om varaktighet i konvergensen såsom det kommer till uttryck i de 
långfristiga räntesatserna, granskas i kapitel 6. De långfristiga räntesatserna ger 
indikationer om den framtida utvecklingen och speglar de finansiella marknadernas 
bedömning av de underliggande ekonomiska faktorerna, inklusive varaktigheten för 
inflationsresultaten och den offentliga sektorns finansiella ställning. Utvecklingen på 
obligationsmarknaderna under de senaste två åren har, i takt med att den tredje etappen 
av EMU närmar sig, uppvisat en betydande minskning av räntedifferenserna, särskilt för 
de tidigare högränteländerna. Bedömningen av hur kriteriet uppfylls grundar sig på 
räntan på jämförbara tioåriga referensobligationer (inte helt jämförbara för Greklands 
del), varvid en genomsnittskurs för de senaste 12 månaderna används. Referensvärdet har 
beräknats som det enkla aritmetiska medelvärdet av de långfristiga räntesatserna i de tre 
medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet plus 
2 procentenheter. I januari 1998 var referensvärdet 7,8%. Fjorton medlemsstater 
(Belgien, Danmark, Tyskland, Spanien, Frankrike, Irland, Italien, Luxemburg, 
Nederländerna, Österrike, Portugal, Finland, Sverige och Förenade kungariket) hade 
genomsnittliga långfristiga räntesatser som låg under referensvärdet. Grekland har också 
haft sjunkande räntesatser de senaste åren, men den långfristiga räntenivån ligger 
fortfarande över referensvärdet. 
14 
I fördraget föreskrivs även att denna rapport skall beakta utvecklingen på flera andra 
områden som är relevanta för den ekonomiska integrationen och konvergensen. Detta 
behandlas i kapitel 7. Omfattningen och intensiteten av verksamheten i ecu på de 
finansiella marknaderna har tenderat att minska i betydelse under den andra etappen av 
EMU. Skillnaden mellan ecuns marknadskurs och dess officiella kurs har blivit mycket 
liten i och med att säkerheten om att kursen ett till ett mellan euron och ecun kommer att 
gälla har spridit sig på marknaderna. Programmet för den inre marknaden har inneburit 
mycket för den ekonomiska integrationen, särskilt för strukturen på handeln mellan 
medlemsstaterna, de utländska direktinvesteringarna, konkurrensvillkoren och 
priskonvergensen för vissa kategorier av varor och tjänster. Bytesbalansen speglar 
sparande- och investeringsbalansen i varje medlemsstat. Gemenskapen som helhet och 10 
enskilda medlemsstater beräknas ha haft ett överskott under 1997. Ytterligare indikatorer 
för enhetsarbetskostnader, importpriser och andra priser bekräftar bilden av en 
tillfredsställande prisutveckling på en sund grundval i de flesta medlemsstater. 
15 
Tabell 1.1 
Medlemsstaternas nuvarande konvergensresultat 
Referens-
varde 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR Inflation 
HIKP 
a) 
Januari 
1998 
2,7 e) 
1,4 
1,9 
1,4 
5,2 
1,8 
1,2 
1,2 
1,8 
1,4 
1,8 
1,1 
1,8 
1,3 
1,9 
1,8 
1,6 Ställning för de offentliga finanserna 
Föreligger det 
ett alltför stort 
underskott? b) 
ja g) 
nej 
ja g) 
ja 
ja g) 
ja g) 
nej 
ja g) 
nej 
nej 
ja g) 
ja g) 
nej 
ja g) 
ja g) Under­
skott 
(% av 
BNP) 
c) 
1997 
3 
2,1 
-0,7 
2,7 
4,0 
2,6 
3,0 
-0,9 
2,7 
-1,7 
1,4 
2,5 
2,5 
0,9 
0,8 
1,9 Skuld 
(% av BNP) 
1997 
60 
122,2 
65,1 
61,3 
108,7 
68,8 
58,0 
66,3 
121,6 
6,7 
72,1 
66,1 
62,0 
55,8 
. 76,6 
53,4 
1 2,4 | 72,1 Forandring jamfort med 
fSregaende ar 
1997 1996 1995 
-4,7 -4,3 -2,2 
-5,5 -2,7 -4,9 
0,8 2,4 7,8 
-2,9 1,5 0,7 
-1,3 4,6 2,9 
2,4 2,9 4,2 
-6,4 -9,6 -6,8 
-2,4 -0,2 -0,7 
0,1 0,7 0,2 
-5,0 -1,9 1,2 
-3,4 0,3 3,8 
-3,0 -0,9 2,1 
-1,8 -0,4 -1,5 
-0,1 -0,9 -1,4 
-1,3 0,8 3,5 
-0,9 2,0 3,0 Vaxelkurser 
Deltagande i 
ERM 
Mars 
1998 
ja 
ja 
ja 
ja (h) 
ja 
ja 
ja 
ja 0) 
ja 
ja 
ja 
ja 
ja (k) 
nej 
nej Langfristiga 
rantesatser 
d) 
Januari 
1998 
7,8 f) 
5,7 
6,2 
5,6 
9,8 (i) 
6,3 
5,5 
6,2 
6,7 
5,6 
5,5 
5,6 
6,2 
5,9 
6,5 
7,0 
1 6,1 
a) Procentuell förändring av det aritmetiska medelvärdet av de 12 senaste harmoniserade månatliga indexen 
för konsumentpriser (HIKP) jämfört med det aritmetiska medelvärdet av föregående periods 12 HIKP. 
b) Rådets beslut av den 26.9.1994, 10.7.1995 , 27.6.1996 och den 30.6.1997. 
c) Ett minustecken framför det offentliga underskottet innebär att det föreligger ett överskott. 
d) Genomsnittlig löptid 10 år. Genomsnitt för de senaste 12 månaderna. 
e) Den definition som används i denna rapport är det enkla aritmetiska medelvärdet av inflationstakten i de tre 
medlemsstater som har det bästa resultatet i fråga om prisstabilitet plus 1,5 procentenheter. 
f) Den definition som används i denna rapport är det enkla aritmetiska medelvärdet av de långfristiga 
räntesatserna under 12 månader i de tre medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten i fråga om 
prisstabilitet plus 2 procentenheter. 
g) Kommissionen rekommenderar att beslutet om att det föreligger ett alltför stort underskott upphävs, 
h) Sedan mars 1998 
i) Genomsnittet för de tillgängliga uppgifterna under de senaste 12 månaderna, 
j) Sedan november 1996. 
k) Sedan oktober 1996. 
Källa: kommissionen. 
16 
Diagram 1.1 Centrala konvergensindikatorer 
i 
Genomsnittlig inflationstakt (%) -januari 1998 
referensvärde: 2,7 % 
UK EUR 
Offentligt underskott (% av BNP): 1997 
referensvärde: 3 */• 
B DK D EL E F IRL L NL A P FIN S UK EUR 
Offentlig skuld (% av BNP): 1997 (och högsta värde under perioden 1993-97) 
140 JO 
referensvärde: 60 % 
UK EUR 
12 Genomsnittliga långfristiga räntesatser (%) -januari 1998 
referensvärde: 7,8 % 
B DK D EL 
Källa : kommissionen UK EUR 
17 
1.3. Bedömning av varje medlemsstat 
1.3,1. Belgien 
Den belgiska regeringen lade 1996 fram förslag till omfattande ändringar av 
centralbankslagstiftningen som antogs av parlamentet i februari 1998. Ändringar som har 
samband med oberoende för centralbanken kommer att träda i kraft samma dag som ECB 
upprättas. Bestämmelser om integration av centralbanken i ECBS kommer att börja 
tillämpas när Belgien inför euron. Lagstiftningen i Belgien är förenlig med fördraget och 
ECBS-stadgan. 
Den genomsnittliga inflationstakten i Belgien under de 12 månaderna fram till och med 
januari 1998 var 1,4 %, vilket är under referensvärdet på 2,7 %. Inflationstakten i Belgien 
har legat under referensvärdet under hela perioden från och med december 19963. 
Belgien uppfyller kriteriet om prisstabilitet. 
Belgien omfattas för närvarande av ett beslut om att det föreligger ett alltför stort 
underskott (rådets beslut av den 26 september 1994). Det offentliga underskottet har dock 
minskat väsentligt och kontinuerligt under den andra etappen från 7,1 % av BNP 1993 till 
2,1 % av BNP 1997, vilket är under referensvärdet. En ytterligare minskning av 
underskottet förväntas under 1998. Den offentliga skuldkvoten nådde ett högsta värde på 
135,2 %'av BNP 1993 och har sedan dess minskat varje år för att 1997 bli 122,2 % av 
BNP. Nivån på det primära överskottet, som uppgått till mer än 5 % av BNP varje år 
sedan 1994, bidrog till en hållbar minskning av skuldkvoten. Skuldkvoten förväntas 
fortsätta att minska under 1998 och framåt. Den belgiska regeringen har nyligen bekräftat 
sitt åtagande att upprätthålla ett stort primärt överskott på medellång sikt. Kommissionen 
rekommenderar rådet att upphäva beslutet om att det föreligger ett alltför stort underskott 
i Belgien. Om rådet följer den rekommendationen kommer Belgien att anses uppfylla 
kriteriet om den offentliga sektorns finanser. 
Den belgiska francen har deltagit i ERM i mer än två år vid tidpunkten för denna 
granskning och den har inte varit utsatt för allvarliga spänningar under den granskade 
tvåårsperioden. Den belgiska francen har alltid legat klart innanför bandet på ±2,25 % 
kring centralkursen gentemot ERM:s medianvaluta. Belgien uppfyller växelkurskriteriet. 
3 Siffror för den genomsnittliga inflationstakten enligt HIKP finns endast tillgängliga från och med 
december 1996. 
18 
Den genomsnittliga långfristiga räntesatsen i Belgien under året fram till och med januari 
1998 var 5,7 %, vilket är under referensvärdet på 7,8 %. Referensvärdet har iakttagits i 
Belgien under hela perioden från och med december 19961. Differensen mellan de 
långfristiga räntesatserna i Belgien och i de länder som har de lägsta räntesatserna har 
minskat ytterligare. Belgien uppfyller kriteriet om konvergens för räntesatserna. 
Mot bakgrund av dess bedömning av hur konvergenskriterierna uppfyllts anser 
kommissionen att Belgien har uppnått en hög grad av varaktig konvergens. 
1.3.2. Tyskland 
Genom Bundesbanklagen från 1957 säkerställdes en jämförelsevis hög grad av 
oberoende för centralbanken redan vid början av etapp två av EMU. Inför den tredje 
etappen av EMU lade den tyska regeringen fram ett förslag om ändring av 
Bundesbanklagen som antogs av förbundsdagen i december 1997. Lagen om ändring av 
Bundesbanklagen från 1957 kommer att träda i kraft samma dag som Tyskland inför den 
gemensamma valutan. Bestämmelserna om oberoende för banken trädde dock i kraft 
dagen efter utfärdandet, dvs. den 30 december 1997. Lagstiftningen i Tyskland är 
förenlig med fördraget och ECBS-stadgan. 
Den genomsnittliga inflationstakten i Tyskland under de 12 månaderna fram till och med 
januari 1998 var 1,4 %, vilket är under referensvärdet på 2,7 %. Inflationstakten i 
Tyskland har legat under referensvärdet under perioden från och med december 1996. 
Tyskland uppfyller kriteriet om prisstabilitet. 
1994 års beslut om att det förelåg ett alltför stort underskott i Tyskland (rådets beslut av 
den 26 september 1994) upphävdes 1995 (rådets beslut av den 10 juli 1995). En oväntad 
försämring av de offentliga finanserna under 1995 ledde till att ett nytt beslut antogs om 
att det föreligger ett alltför stort underskott i Tyskland (rådets beslut av den 27 juni 
1996), vilket ännu inte upphävts. Det offentliga underskottet har minskats från 3,4 % av 
BNP 1996 till 2,7 % 1997, vilket är under referensvärdet. En ytterligare minskning av 
underskottet förväntas under 1998. Den offentliga skuldkvoten har ökat och hamnade 
strax över referensvärdet på 60 % av BNP 1996 för att därefter återigen öka under 1997 
till 61,3 %. Skuldkvoten förväntas dock börja minska under 1998 och den ligger 
fortfarande nära referensvärdet på 60 % av BNP. Dessutom fortsätter de extraordinära 
kostnaderna för den tyska återföreningen att vara en tung börda för de offentliga 
finanserna. Kommissionen rekommenderar rådet att upphäva beslutet om att det 
föreligger ett alltför stort underskott i Tyskland. Om rådet följer den rekommendationen 
kommer Tyskland att anses uppfylla kriteriet om den offentliga sektorns finanser. 
1 Referensvärdet på grundval av räntesatserna i de tre länder som har de bästa resultaten i fråga om 
prisstabilitet beräknat med hjälp av HIKP finns endast tillgängligt från och med december 1996. 
19 
Den tyska marken har deltagit i ERM i mer än två år vid tidpunkten för denna granskning 
och den har inte varit utsatt för allvarliga spänningar under den granskade tvåårsperioden. 
Den tyska marken har alltid legat klart innanför bandet på ±2,25 % kring centralkursen 
gentemot ERM:s medianvaluta. Tyskland uppfyller växelkurskriteriet. 
Den genomsnittliga långfristiga räntesatsen i Tyskland under året fram till och med 
januari 1998 var 5,6%, vilket är under referensvärdet på 7,8%. Referensvärdet har 
iakttagits i Tyskland under hela perioden från och med december 1996. Tyskland har i 
själva verket varit en av de medlemsstater som har haft de lägsta långfristiga 
räntesatserna. Tyskland uppfyller kriteriet om konvergens för räntesatserna. 
Mot bakgrund av dess bedömning av hur konvergenskriterierna uppfyllts anser 
kommissionen att Tyskland har uppnått en hög grad av varaktig konvergens. 
1.3.3. Grekland 
Den grekiska regeringen lade sommaren 1997 fram ett lagförslag för att uppfylla kraven 
enligt fördraget och ECBS-stadgan. Lagen antogs av parlamentet i november 1997 och 
trädde i kraft i december 1997. Bestämmelserna om centralbankens oberoende trädde i 
kraft i december 1997. Tidsplanen för bankens integration i ECBS är inte helt och hållet 
tillfredsställande. Trots denna brist är den grekiska lagstiftningen förenlig med fördraget 
och ECBS-stadgan. 
Den genomsnittliga inflationstakten i Grekland under de 12 månaderna fram till och med 
januari 1998 var 5,2 %, vilket är klart över referensvärdet på 2,7 %. Inflationstakten i 
Grekland har överskridit referensvärdet under hela perioden från och med december 
1996, men differensen har minskat något. Grekland uppfyller inte kriteriet om 
prisstabilitet. 
Grekland omfattas för närvarande av ett beslut om att det föreligger ett alltför stort 
underskott (rådets beslut av den 26 september 1994). Det har skett en mycket stor 
minskning av det offentliga underskottet från 13,8 % av BNP 1993 till 4,0 % av BNP 
1997, men det ligger fortfarande klart över referensvärdet. Den offentliga skuldkvoten är 
hög och även om den har varit relativt stabil under den andra etappen nådde den en topp 
på 111,6 % av BNP 1996 för att sedan minska till 108,7 % 1997. Grekland uppfyller inte 
kriteriet om den offentliga sektorns finanser. 
Den grekiska drakman gick med i ERM i mars 1998, men deltog inte i växelkurs­
mekanismen under den granskade tvåårsperioden. Drakman var under gransknings­
perioden relativt stabil gentemot ERM-valutorna, men den var ibland utsatt för 
spänningar som motverkades genom höjningar av inhemska räntesatser och genom 
interventioner på valutamarknaden. Grekland uppfyller inte växelkurskriteriet. 
20 
Den genomsnittliga långfristiga räntesatsen i Grekland under året fram till och med 
januari 1998 var 9,8 %, vilket är över referensvärdet på 7,8 %. Data om räntesatser för 
Grekland, vilka fram till maj 1997 byggde på obligationer med en ursprunglig löptid på 
mindre än 10 år, är inte helt och hållet jämförbara med data för de andra 
medlemsstaterna. Skillnaden mellan de långfristiga räntesatserna i Grekland och i de 
medlemsstater som har de lägsta räntesatserna har minskat, men är fortfarande stor. 
Grekland uppfyller inte kriteriet om konvergens för räntesatserna. 
1.3.4. Spanien 
Spanien reformerade sin centralbankslagstiftning redan 1994. Genom lag 13/1994 blev 
centralbanken oberoende gentemot förvaltningen och prisstabilitet fastställdes som det 
överordnade målet för penningpolitiken. Denna lag har de senaste månaderna omfattats 
av två olika ändringsförslag. En lag om ändring av lagen från 1994 med avseende på 
vissa aspekter i samband med oberoendet antogs den 31 december 1997. I februari 1998 
lade regeringen fram ett annat lagförslag om ändring av lag 13/1994 med avseende på 
bankens mål, dess integration i ECBS och övrig lagstiftning. Förutsatt att lagförslaget i 
sin nuvarande form antas av parlamentet är lagstiftningen i Spanien förenlig med 
fördraget och ECBS-stadgan. 
Den genomsnittliga inflationstakten i Spanien under de 12 månaderna fram till och med 
januari 1998 var 1,8%, vilket är under referensvärdet på 2,7%. Minskningen av 
inflationen i Spanien under 1996 och 1997 ledde till att den genomsnittliga 
inflationstakten sjönk till referensvärdets nivå och från och med juli 1997 till en nivå 
under referensvärdet. Spanien uppfyller kriteriet om prisstabilitet. 
Spanien omfattas för närvarande av ett beslut om att det föreligger ett alltför stort 
underskott (rådets beslut av den 26 september 1994). Det offentliga underskottet har dock 
minskat väsentligt från 7,3 % av BNP 1995 till 2,6% av BNP 1997, vilket är under 
referensvärdet. En ytterligare minskning av underskottet förväntas under 1998. Den 
offentliga skuldkvoten steg från 60,0% av BNP 1993 till 70,1 % 1996 och minskade 
sedan till 68,8 % under 1997. Skuldkvoten förväntas fortsätta att minska under 1998 och 
framåt. Kommissionen rekommenderar rådet att upphäva beslutet om att det föreligger ett 
alltför stort underskott i Spanien. Om rådet följer den rekommendationen kommer 
Spanien att anses uppfylla kriteriet om den offentliga sektorns finanser. 
Den spanska pesetan har deltagit i ERM i mer än två år vid tidpunkten för denna 
granskning och den har inte varit utsatt för allvarliga spänningar under den granskade 
tvåårsperioden. Den spanska pesetan har nästan hela tiden legat inom bandet på ±2,25 % 
kring centralkursen gentemot ERM:s medianvaluta. Spanien uppfyller växelkurskriteriet. 
21 
Den genomsnittliga långfristiga räntesatsen i Spanien under året fram till och med januari 
1998 var 6,3 %, vilket är under referensvärdet på 7,8 %. Minskningen av räntedifferensen 
i förhållande till lågränteländerna under 1996 innebar att den genomsnittliga räntesatsen i 
Spanien sjönk under referensvärdet och den har legat kvar där under hela perioden från 
och med december 1996. Skillnaden mellan de långfristiga räntesatserna i Spanien och i 
de länder som har de lägsta räntesatserna har fortsatt att minska. Spanien uppfyller 
kriteriet om konvergens för räntesatserna. 
Mot bakgrund av dess bedömning av hur konvergenskriterierna uppfyllts anser 
kommissionen att Spanien har uppnått en hög grad av varaktig konvergens. 
1.3.5. Frankrike 
Frankrike reviderade sin centralbanksstadga med avseende på EMU redan 1993. 
Regeringen avser att lägga fram ett lagförslag till parlamentet om ändring av lagen från 
1993 den sista veckan i mars 1998. Ändringen i fråga om oberoende planeras träda i kraft 
den dag då ECB upprättas och de övriga ändringarna den 1 januari 1999. Under 
förutsättning att utkastet till regeringsförslag i sin nuvarande form överlämnas till och 
antas av parlamentet är lagstiftningen i Frankrike förenlig med fördraget och ECBS-
stadgan. 
Den genomsnittliga inflationstakten i Frankrike under de 12 månaderna fram till och med 
januari 1998 var 1,2 %, vilket är under referensvärdet på 2,7 %. Frankrike var i själva 
verket en av de tre medlemsstater som hade det bästa resultatet, vilket följaktligen låg till 
grund för beräkningen av detta referensvärde. Inflationstakten i Frankrike låg under 
referensvärdet under hela perioden från och med december 1996. Frankrike uppfyller 
kriteriet om prisstabilitet. 
Frankrike omfattas för närvarande av ett beslut om att det föreligger ett alltför stort 
underskott (rådets beslut av den 26 september 1994). Det offentliga underskottet har dock 
minskat väsentligt från 5,8 % av BNP 1994 till 3,0 % av BNP 1997, vilket är lika med 
referensvärdet. 1998 förväntas underskottet minska ytterligare. Den offentliga 
skuldkvoten har visserligen ökat under den andra etappen och steg 1997 till 58,0 % av 
BNP, men ligger kvar under referensvärdet. Kommissionen rekommenderar rådet att 
upphäva beslutet om att det föreligger ett alltför stort underskott i Frankrike. Om rådet 
följer den rekommendationen kommer Frankrike att anses uppfylla kriteriet om den 
offentliga sektorns finanser. 
Den franska francen har deltagit i ERM i mer än två år vid tidpunkten för denna 
granskning och den har inte varit utsatt för allvarliga spänningar under den granskade 
tvåårsperioden. Den franska francen har nästan alltid legat innanför bandet på ±2,25 % 
kring centralkursen gentemot ERM: s medianvaluta. Frankrike uppfyller 
växelkurskriteriet. 
22 
Den genomsnittliga långfristiga räntesatsen i Frankrike under året fram till och med 
januari 1998 var 5,5%, vilket är under referensvärdet på 7,8%. Referensvärdet har 
iakttagits i Frankrike under hela perioden från och med december 1996. Frankrike har i 
själva verket varit en av de medlemsstater som har haft de lägsta långfristiga 
räntesatserna. Frankrike uppfyller kriteriet om konvergens för räntesatserna. 
Mot bakgrund av dess bedömning av hur konvergenskriterierna uppfyllts anser 
kommissionen att Frankrike har uppnått en hög grad av varaktig konvergens. 
1.3.6. Irland 
Genom de olika bestämmelser som har samband med EMU i den centralbankslag som 
antogs av parlamentet i mars 1998 ändras de tidigare centralbankslagarna från 1942-
1997. Lagen kommer att börja gälla den dag eller de dagar som ministern fastställer. 
Lagstiftningen på Irland är förenlig med fördraget och ECBS-stadgan. 
Den genomsnittliga inflationstakten på Irland under de 12 månaderna fram till och med 
januari 1998 var 1,2 %, vilket är under referensvärdet på 2,7 %. Irland var i själva verket 
en av de tre medlemsstater som hade det bästa resultatet, vilket följaktligen låg till grund 
för beräkningen av detta referensvärde. Inflationstakten på Irland har legat under 
referensvärdet under hela perioden från och med december 1996. Irland uppfyller 
kriteriet om prisstabilitet. 
Irland har aldrig omfattats av ett beslut om att det föreligger ett alltför stort underskott. 
Det offentliga underskottet har legat klart under referensvärdet under hela den andra 
etappen och 1997 uppnåddes ett överskott på 0,9 % av BNP. Under 1998 förväntas ett 
ökat överskott. Den offentliga skuldkvoten har minskat mycket snabbt, från 96,3 % av 
BNP 1993 till 66,3 % 1997. Under 1998 förväntas det minska till under referensvärdet. 
Irland uppfyller kriteriet om den offentliga sektorns finanser. 
Det irländska pundet har deltagit i ERM i mer än två år vid tidpunkten för denna 
granskning och det har inte varit utsatt för allvarliga spänningar under den granskade 
tvåårsperioden. Det irländska pundet revalverades gentemot de övriga ERM-valutorna i 
mars 1998, efter granskningsperiodens slut. Det irländska pundet har varierat mer än 
övriga ERM-valutor och har under en längre period legat utanför ett fluktuationsutrymme 
på ±2,25 % kring centralkursen gentemot ERM:s medianvaluta. Det har dock 
huvudsakligen avvikit uppåt från centralkursen vilket har avspeglat de gynnsamma 
förhållandena i den irländska ekonomin. Variationerna är således inte ett tecken på 
allvarliga spänningar under den granskade perioden. Irland uppfyller växelkurskriteriet. 
23 
Den genomsnittliga långfristiga räntesatsen på Irland under året fram till och med januari 
1998 var 6,2 %, vilket är under referensvärdet på 7,8 %. Referensvärdet har iakttagits på 
Irland under hela perioden från och med december 1996. Skillnaden mellan de 
långfristiga räntesatserna på Irland och i de länder som har de lägsta räntesatserna har 
fortsatt att minska. Irland uppfyller kriteriet om konvergens för räntesatserna. 
Mot bakgrund av dess bedömning av hur konvergenskriterierna uppfyllts anser 
kommissionen att Irland har uppnått en hög grad av varaktig konvergens. 
1.3.7. Italien 
I oktober 1997 bemyndigade parlamentet den italienska regeringen att anta lagstiftning 
om EMU genom lagdekret. Den italienska regeringen lade fram ett utkast till lagdekret i 
december 1997 i syfte att anpassa den italienska lagstiftningen till kraven i fördraget och 
ECBS-stadgan. Lagdekretet antogs av regeringen i mars 1998. Bestämmelserna om 
oberoende träder i kraft då lagdekretet offentliggörs, bestämmelserna om integration den 
dag som fastställs av ministern eller den dag då Italien inför euron. Lagstiftningen i 
Italien är förenlig med fördraget och ECBS-stadgan. 
Den genomsnittliga inflationstakten i Italien under de 12 månaderna fram till och med 
januari 1998 var 1,8%, vilket är under referensvärdet på 2,7%. Minskningen av 
inflationen i Italien under 1996 och 1997 ledde till att den genomsnittliga inflationstakten 
sjönk till referensvärdets nivå och från och med juni 1997 till en nivå under 
referensvärdet. Italien uppfyller kriteriet om prisstabilitet. 
Italien omfattas för närvarande av ett beslut om att det föreligger ett alltför stort 
underskott (rådets beslut av den 26 september 1994). Det har dock skett en mycket stor 
och kontinuerlig minskning av det offentliga underskottet under den andra etappen från 
9,5 % av BNP 1993 till 2,7 % av BNP 1997, vilket är under referensvärdet. En ytterligare 
minskning av underskottet förväntas under 1998. Den offentliga skuldkvoten nådde sitt 
högsta värde på 124,9 % av BNP 1994 och har sedan dess minskat varje år för att 1997 
bli 121,6 % av BNP. Den kontinuerliga ökningen av det primära överskottet, som var 
över 6% av BNP 1997 bidrog till en hållbar minskning av skuldkvoten. Skuldkvoten 
förväntas minska i snabbare takt under 1998 och framåt. Den italienska regeringen har 
nyligen bekräftat sitt åtagande att upprätthålla ett tillräckligt stort primärt överskott på 
medellång sikt. Kommissionen rekommenderar rådet att upphäva beslutet om att det 
föreligger ett alltför stort underskott i Italien. Om rådet följer den rekommendationen 
kommer Italien att anses uppfylla kriteriet om den offentliga sektorns finanser. 
Den italienska liran har deltagit i ERM sedan november 1996. Under den tidigare delen 
av granskningsperioden apprecierade liran gentemot ERM-valutorna. Efter det att den 
återinträdde i ERM har liran alltid legat inom bandet på ±2,25 % kring centralkursen för 
ERM:s medianvaluta. Även om liran endast har deltagit i ERM sedan november 1996 har 
den inte varit utsatt för allvarliga spänningar under den granskade perioden och har därför 
enligt kommissionens uppfattning uppvisat en tillräcklig stabilitet under de senaste två 
åren. 
24 
Den genomsnittliga långfristiga räntesatsen i Italien under året fram till och med januari 
1998 var 6,7 %, vilket är under referensvärdet på 7,8 %. Minskningen av räntedifferensen 
i förhållande till lågränteländema under 19^6 och 1997 har inneburit att den 
genomsnittliga räntesatsen i Italien från och med februari 1997 har legat under 
referensvärdet. Skillnaden mellan de långfristiga räntesatserna i Italien och i de länder 
som har de lägsta räntesatserna har fortsatt att minska. Italien uppfyller kriteriet om 
konvergens för räntesatserna. 
Mot bakgrund av dess bedömning av hur konvergenskriterierna uppfyllts anser 
kommissionen att Italien har uppnått en hög grad av varaktig konvergens. 
1.3.8. Luxemburg 
På grundval av ett tidigare förslag lade regeringen i december 1997 fram ett ändrat 
förslag till lag om Institut Monétaire Luxembourgeois (Luxemburgs monetära institut) 
för parlamentet. Avsikten är att förslaget skall antas av parlamentet i april och träda i 
kraft den 1 maj 1998. Flera bestämmelser i lagförslaget som har samband med institutets 
oberoende och integration i ECBS är inte helt tillfredsställande. Under förutsättning att 
lagförslaget antas av parlamentet i sin nuvarande form och trots ovan nämnda brister är 
lagstiftningen i Luxemburg förenlig med fördraget och ECBS-stadgan. 
Den genomsnittliga inflationstakten i Luxemburg under de 12 månaderna fram till och 
med januari 1998 var 1,4 %, vilket är under referensvärdet på 2,7 %. Inflationstakten i 
Luxemburg har legat under referensvärdet under hela perioden från och med december 
1996. Luxemburg uppfyller kriteriet om prisstabilitet. 
Luxemburg har aldrig omfattats av ett beslut om att det föreligger ett alltför stort 
underskott. De offentliga finanserna har under hela den andra etappen uppvisat överskott, 
vilket under 1997 uppgick till 1,7 % av BNP . Den offentliga skuldkvoten är mycket låg 
och ligger långt under referensvärdet. 1997 var skuldkvoten endast 6,7% av BNP. 
Luxemburg uppfyller kriteriet om den offentliga sektorns finanser. 
Den luxemburgska francen har deltagit i ERM i mer än två år vid tidpunkten för denna 
granskning och den har inte varit utsatt för allvarliga spänningar under den granskade 
tvåårsperioden. Den luxemburgska francen har alltid legat klart innanför bandet på 
±2,25 % kring centralkursen gentemot ERM:s medianvaluta. Luxemburg uppfyller 
växelkurskriteriet. 
Den genomsnittliga långfristiga räntesatsen i Luxemburg under året fram till och med 
januari 1998 var 5,6%, vilket är under referensvärdet på 7,8%. Referensvärdet har 
iakttagits av Luxemburg under hela perioden från och med december 1996. Luxemburg 
har i själva verket varit en av de medlemsstater som haft de lägsta långfristiga 
räntesatserna. Luxemburg uppfyller kriteriet om konvergens för räntesatserna. 
Mot bakgrund av dess bedömning av hur konvergenskriterierna uppfyllts anser 
kommissionen att Luxemburg har uppnått en hög grad av varaktig konvergens. 
25 
1.3.9. Nederländerna 
I september 1997 lade den nederländska regeringen fram ett förslag till parlamentet om 
en ny lag om ändring av banklagen från 1948 om Nederländernas centralbank. 
Parlamentet antog lagförslaget den 24 mars 1998. Bestämmelserna om centralbankens 
oberoende kommer att träda i kraft den dag ECB upprättas och de bestämmelser som rör 
bankens integration i ECB S då den tredje etappen börjar. En bestämmelse beträffande 
bankens integration i ECBS är inte helt och hållet tillfredsställande. Trots denna brist är 
lagstiftningen i Nederländerna förenlig med fördraget och ECB S-stadgan. 
Den genomsnittliga inflationstakten i Nederländerna under de 12 månaderna fram till och 
med januari 1998 var 1,8 %, vilket är under referensvärdet på 2,7 %. Inflationstakten i 
Nederländerna har legat under referensvärdet under hela perioden från och med december 
1996. Nederländerna uppfyller kriteriet om prisstabilitet. 
1994 års beslut om att det förelåg ett alltför stort underskott (rådets beslut av den 26 
september 1994) upphävdes 1997 (rådets beslut av den 30 juni 1997). Det offentliga 
underskottet minskade från 4,0% av BNP 1995 till 1,4% 1997, vilket är under 
referensvärdet. Den offentliga skuldkvoten nådde sin högsta nivå 1993 på 81,2% av 
BNP och har sedan dess minskat till 72,1 % 1997. Skuldkvoten förväntas fortsätta att 
minska under 1998 och framåt. Nederländerna uppfyller kriteriet om den offentliga 
sektorns finanser. 
Den nederländska gulden har deltagit i ERM i mer än två år vid tidpunkten för denna 
granskning och den har inte varit utsatt för allvarliga spänningar under den granskade 
tvåårsperioden. Den nederländska gulden har alltid legat klart innanför bandet på 
±2,25 % kring centralkursen gentemot ERM:s medianvaluta. Nederländerna uppfyller 
växelkurskriteriet. 
Den genomsnittliga långfristiga räntesatsen i Nederländerna under året fram till och med 
januari 1998 var 5,5%, vilket är under referensvärdet på 7,8%. Referensvärdet har 
iakttagits i Nederländerna under hela perioden från och med december 1996. 
Nederländerna har i själva verket varit en av de medlemsstater som haft de lägsta 
långfristiga räntesatserna. Nederländerna uppfyller kriteriet om konvergens för 
räntesatserna. 
Mot bakgrund av dess bedömning av hur konvergenskriterierna uppfyllts anser 
kommissionen att Nederländerna har uppnått en hög grad av varaktig konvergens. 
26 
1.3.10. Österrike 
Mot bakgrund av kraven enligt fördraget lade dèn österrikiska regeringen hösten 1997 
och i mars 1998 fram lagförslag till parlamentet. Enligt förslagen kommer de 
bestämmelser genom vilka oberoende för centralbanken säkerställs att träda i kraft 
samma dag som ECBS upprättas. De övriga bestämmelserna kommer att träda i kraft när 
Österrike inför den gemensamma valutan. Under förutsättning att lagförslaget antas i sin 
nuvarande form är lagstiftningen i Österrike förenlig med fördraget och ECBS-stadgan. 
Den genomsnittliga inflationstakten i Österrike under de 12 månaderna fram till och med 
januari 1998 var 1,1 %, vilket är under referensvärdet på 2,7 %. Österrike var i själva 
verket en av de tre medlemsstater som hade det bästa resultatet, vilket följaktligen låg till 
grund för beräkningen av detta referensvärde. Inflationstakten i Österrike har legat under 
referensvärdet under hela perioden från och med december 1996. Österrike uppfyller 
kriteriet om prisstabilitet. 
Österrike omfattas för närvarande av ett beslut om att det föreligger ett alltför stort 
underskott (rådets beslut av den 10 juli 1995). Det offentliga underskottet har dock 
minskat från 5,2 % av BNP 1995 till 2,5 % av BNP 1997, vilket är under referensvärdet. 
Underskottet förväntas fortsätta att minska under 1998. Den offentliga skuldkvoten ökade 
från 62,7 % av BNP 1993 till 69,5 % av BNP 1996 för att sedan minska till 66,1 % 1997. 
Skuldkvoten förväntas fortsätta att minska under 1998 och framåt. Kommissionen 
rekommenderar rådet att upphäva beslutet om att det föreligger ett alltför stort underskott 
i Österrike. Om rådet följer den rekommendationen kommer Österrike att anses uppfylla 
kriteriet om den offentliga sektorns finanser. 
Den österrikiska schillingen har deltagit i ERM i mer än två år vid tidpunkten för denna 
granskning och den har inte varit utsatt för allvarliga spänningar under den granskade 
tvåårsperioden. Den österrikiska schillingen har alltid legat klart innanför bandet på 
±2,25 % kring centralkursen gentemot ERM:s medianvaluta. Österrike uppfyller 
växelkurskriteriet. 
Den genomsnittliga långfristiga räntesatsen i Österrike under året fram till och med 
januari 1998 var 5,6%, vilket är under referensvärdet på 7,8%. Referensvärdet har 
iakttagits i Österrike under hela perioden från och med december 1996. Österrike har i 
själva verket varit en av de medlemsstater som haft de lägsta långfristiga räntesatserna. 
Österrike uppfyller kriteriet om konvergens för räntesatserna. 
Mot bakgrund av dess bedömning av hur konvergenskriterierna uppfyllts anser 
kommissionen att Österrike har uppnått en hög grad av varaktig konvergens. 
27 
1.3.11. Portugal 
I januari 1998 antogs en lag om ändring av den grundläggande lagen om Portugals 
centralbank i syfte att uppfylla kraven enligt fördraget. Den nya lagens bestämmelser 
beträffande oberoende har redan trätt i kraft, medan de övriga bestämmelserna kommer 
att träda i kraft när Portugal inför euron. Lagstiftningen i Portugal är förenlig med 
fördraget och ECBS-stadgan. 
Den genomsnittliga inflationstakten i Portugal under de 12 månaderna fram till och med 
januari 1998 var 1,8%, vilket är under referensvärdet på 2,7%. Minskningen av 
inflationen i Portugal under 1996 och 1997 ledde till att den genomsnittliga 
inflationstakten sjönk till referensvärdets nivå och från och med juni 1997 till en nivå 
under referensvärdet. Portugal uppfyller kriteriet om prisstabilitet. 
Portugal omfattas för närvarande av ett beslut om att det föreligger ett alltför stort 
underskott (rådets beslut av den 26 september 1994). Det offentliga underskottet har dock 
minskat väsentligt och kontinuerligt under den andra etappen från 6,1 % av BNP 1993 till 
2,5 % av BNP 1997, vilket är under referensvärdet. En ytterligare minskning av 
underskottet förväntas under 1998. Den offentliga skuldkvoten nådde sitt högsta värde på 
65,9 % av BNP 1995 och har sedan dess minskat till 62,0 % 1997. Skuldkvoten förväntas 
fortsätta att minska ner till referensvärdet under 1998. Kommissionen rekommenderar 
rådet att upphäva beslutet om att det föreligger ett alltför stort underskott i Portugal. Om 
rådet följer den rekommendationen kommer Portugal att anses uppfylla kriteriet om den 
offentliga sektorns finanser. 
Den portugisiska escudon har deltagit i ERM i mer än två år vid tidpunkten för denna 
granskning och den har inte varit utsatt för allvarliga spänningar under den granskade 
tvåårsperioden. Den portugisiska escudon har nästan alltid legat innanför bandet på 
±2,25 % kring centralkursen gentemot ERM:s medianvaluta. Portugal uppfyller 
växelkurskriteriet. 
Den genomsnittliga långfristiga räntesatsen i Portugal under året fram till och med 
januari 1998 var 6,2%, vilket är under referensvärdet på 7,8%. Minskningen av 
räntedifferensen i förhållande till lågränteländerna under 1996 har inneburit att den 
genomsnittliga räntesatsen i Portugal under hela perioden från och med december 1996 
har legat under referensvärdet. Skillnaden mellan de långfristiga räntesatserna i Portugal 
och i de länder som har de lägsta räntesatserna har fortsatt att minska. Portugal uppfyller 
kriteriet om konvergens för räntesatserna. 
Mot bakgrund av dess bedömning av hur konvergenskriterierna uppfyllts anser 
kommissionen att Portugal har uppnått en hög grad av varaktig konvergens. 
28 
1.3.12. Finland 
Översynen av den finländska centralbankslagstiftningen började 1993 och ledde fram till 
riksdagens antagande av en ändrad centralbankslag i juni 1997. Genom denna lag, vilken 
trädde i kraft den 1 januari 1998, fastställs oberoendet för centralbanken (Finlands bank), 
men det framgår inte hur den skall integreras i ECBS. I februari 1998 lade regeringen 
fram en ny proposition om ändring av lagen om Finlands bank, valutalagen och 
myntlagen. Propositionen antogs av riksdagen den 20 mars 1998. Bestämmelserna om 
oberoende kommer att träda inom kort. De övriga bestämmelserna i den nya lagen om 
Finlands bank kommer att träda i kraft när Finland inför den gemensamma valutan. 
Lagstiftningen i Finland är förenlig med fördraget och ECBS-stadgan. 
Den genomsnittliga inflationstakten i Finland under de 12 månaderna fram till och med 
januari 1998 var 1,3 %, vilket är under referensvärdet på 2,7 %. Inflationstakten i Finland 
har legat under referensvärdet under hela perioden från och med december 1996. Finland 
uppfyller kriteriet om prisstabilitet. 
Beslutet om att det förelåg ett alltför stort underskott i Finland (rådets beslut av den 10 
juli 1995) upphävdes 1997 (rådets beslut av den 30 juni 1997). Det offentliga 
underskottet minskade kraftigt från 8,0 % av BNP 1993 till 0,9 % 1997, vilket är under 
referensvärdet. För 1998 förväntas ett överskott. Den offentliga skuldkvoten nådde sitt 
högsta värde på 59,6 % av BNP 1994, vilket är under referensvärdet, och har sedan dess 
minskat till 55,8 % 1997. Finland uppfyller kriteriet om den offentliga sektorns finanser. 
Den finska marken har deltagit i ERM sedan oktober 1996. Under den tidigare delen av 
granskningsperioden apprecierade marken gentemot ERM-valutorna. Efter det att marken 
gick med i ERM har den under större delen av tiden legat inom bandet på ±2,25 % kring 
centralkursen för ERM:s medianvaluta. Även om marken endast har deltagit i ERM 
sedan oktober 1996 har den inte varit utsatt för allvarliga spänningar under den granskade 
perioden och har därför enligt kommissionens uppfattning uppvisat en tillräcklig 
stabilitet under de senaste två åren. 
Den genomsnittliga långfristiga räntesatsen i Finland under året fram till och med januari 
1998 var 5,9 %, vilket är under referensvärdet på 7,8 %. Referensvärdet har iakttagits i 
Finland under hela perioden från och med december 1996. Skillnaden mellan de 
långfristiga räntesatserna i Finland och i de länder som har de lägsta räntesatserna har 
fortsatt att minska. Finland uppfyller kriteriet om konvergens för räntesatserna. 
Mot bakgrund av dess bedömning av hur konvergenskriterierna uppfyllts anser 
kommissionen att Finland har uppnått en hög grad av varaktig konvergens. 
29 
1.3.13. Sverige 
Den svenska regeringen lade i november 1997 fram förslag för riksdagen om ändring av 
grundlagen, riksdagsordningen och lagen om Sveriges riksbank. Riksdagen röstade för 
ändringarna av grundlagen vid en första behandling i mars 1998. Den andra bekräftande 
omröstningen kan endast hållas av nästa riksdag efter de allmänna valen i september 
1998. Avsikten är att riksdagen skall fatta beslut om ändringarna av de andra två lagarna 
samtidigt med den andra omröstningen om ändring av grundlagen i oktober 1998. Alla 
ändringar avses träda i kraft den 1 januari 1999. De nuvarande förslagen är på vissa 
punkter oförenliga med kraven i fördraget och ECBS-stadgan vad avser Riksbankens 
integration i ECBS. Den planerade dagen för antagande av förslagen är inte heller i 
överensstämmelse med den tidsplan som anges i fördraget. Lagstiftningen i Sverige är 
inte förenlig med fördraget och ECBS-stadgan. 
Den genomsnittliga inflationstakten i Sverige under de 12 månaderna fram till och med 
januari 1998 var 1,9 %, vilket är under referensvärdet på 2,7 %. Inflationstakten i Sverige 
har legat under referensvärdet under hela perioden från och med december 1996. Sverige 
uppfyller kriteriet om prisstabilitet. 
Sverige omfattas för närvarande av ett beslut om att det föreligger ett alltför stort 
underskott (rådets beslut av den 10 juli 1995). Det har dock skett en mycket stor och 
kontinuerlig minskning av det offentliga underskottet från 12,2 % av BNP 1993 till 0,8 % 
av BNP 1997, vilket är under referensvärdet. För 1998 förväntas ett överskott. Den 
offentliga skuldkvoten nådde sitt högsta värde på 79,0 % av BNP 1994 och har sedan 
dess gradvis minskat varje år till 76,6 % 1997. Skuldkvoten förväntas fortsätta att minska 
under 1998 och framåt. Kommissionen rekommenderar rådet att upphäva beslutet om att 
det föreligger ett alltför stort underskott i Sverige. Om rådet följer den 
rekommendationen kommer Sverige att anses uppfylla kriteriet om den offentliga 
sektorns finanser. 
Den svenska kronan har aldrig deltagit i ERM. Under den granskade tvåårsperioden har 
kronan varierat gentemot ERM-valutorna, vilket bl.a. avspeglar avsaknaden av ett 
växelkursmål. Sverige uppfyller inte växelkurskriteriet. 
30 
Den genomsnittliga långfristiga räntesatsen i Sverige under året fram till och med januari 
1998 var 6,5 %, vilket är under referensvärdet på 7,8 %. Minskningen av räntedifferensen 
i förhållande till lågränteländerna under 1996 har inneburit att den genomsnittliga 
räntesatsen i Sverige under hela perioden från och med december 1996 har legat under 
referensvärdet. Skillnaden mellan de långfristiga räntesatserna i Sverige och i de länder 
som har de lägsta räntesatserna har fortsatt att minska. Sverige uppfyller kriteriet om 
konvergens för räntesatserna. 
* * * 
Eftersom de använder sig av sin möjlighet att inte delta i den tredje etappen av EMU 
kommer Danmark och Förenade kungariket inte att ingå i den första grupp av 
medlemsstater som inför den gemensamma valutan. Det är därför inte nödvändigt att 
rådet bedömer om Danmark och Förenade kungariket uppfyller de övriga villkoren för 
införande av en gemensam valuta. Dessa två länder är dock i hög grad involverade i den 
fördjupade ekonomiska integrationen och det förstärkta samarbetet om den ekonomiska 
politiken under EMU:s olika etapper. På samma sätt som för de övriga medlemsstaterna 
innehåller denna rapport information om situationen beträffande 
centralbankslagstiftningen i Danmark och Förenade kungariket samt en granskning av de 
två ländernas konvergensresultat. 
31 
2. DEN NATIONELLA LAGSTIFTNINGENS FÖRENLIGHET MED 
FÖRDRAGET OCH STADGAN FÖR EUROPEISKA CENTRALBANKS­
SYSTEMET 
2.1. Inledning 
Enligt artikel 109J.1 andra meningen i fördraget skall den rapport som upprättas enligt 
den artikeln "omfatta en granskning av i vilken utsträckning som varje medlemsstats 
nationella lagstiftning, inklusive stadgan för dess centralbank, är förenlig med artiklarna 
107 och 108 i detta fördrag och med ECBS-stadgan" (Europeiska centralbankssystemet). 
Detta kapitel ägnas åt den granskningen. I det första avsnittet beskrivs omfattningen av 
de anpassningar som krävs för att göra den nationella lagstiftningen förenlig med 
fördraget och ECBS-stadgan. I det andra avsnittet behandlas tidpunkten för 
anpassningarna. I det tredje avsnittet bedöms den nationella lagstiftningens förenlighet 
med fördraget och ECBS-stadgan land för land, med särskild tonvikt på den nationella 
centralbankslagstiftningen. 
2.2. Omfattning av de nödvändiga anpassningarna av nationell lagstiftning 
2.2.1. Allmänt 
Från och med den 1 januari 1999 överförs behörigheten på områdena för penning- och 
valutapolitik och monetär lagstiftning från de deltagande medlemsstaterna till 
gemenskapen. Det finns av naturliga skäl en mängd bestämmelser om nationell 
behörighet på dessa områden i alla länders lagstiftning. I artikel 108 föreskrivs att 
"Senast då ECB upprättas skall varje medlemsstat säkerställa att dess nationella 
lagstiftning, inklusive stadgan för dess nationella centralbank, är förenlig med detta 
fördrag och ECBS-stadgan. ". 
Det specificeras inte i fördraget hur förenlighet skall uppnås. Möjliga metoder är att 
upphäva nationella bestämmelser, att införliva skrivningar i nationell lag som återger 
bestämmelserna i fördraget och ECBS-stadgan, att hänvisa till de sistnämnda 
bestämmelserna eller en kombination av ovanstående. 
32 
Granskningen kan delas upp på tre områden: 
- målen för de nationella centralbankerna (NCB)' 
- oberoende 
- integration i ECBS och övrig lagstiftning 
2.2.2. Mål 
Målen för en nationell centralbank måste vara förenliga med målen för ECBS så som de 
anges i artikel 105.1 i fördraget (och i artikel 2 i ECBS-stadgan): 
"Huvudmålet för ECBS skall vara att upprätthålla prisstabilitet. Utan att åsidosätta detta 
mål skall ECBS stödja den allmänna ekonomiska politiken inom gemenskapen i syfte att 
bidra till att förverkliga gemenskapens mål enligt artikel 2. ". 
Hänvisningar i nationell lag till regeringens politik eller till specifika makroekonomiska 
mål är inte oförenliga under förutsättning att det respekteras att det första och andra målet 
i artikel 105 i fördraget är överordnade. 
2.2.3. Oberoende 
Genom artikel 107 i fördraget säkerställs att ECBS kommer att arbeta oberoende av 
instruktioner från tredje part. Artikeln har följande lydelse: 
"Då de utövar de befogenheter och fullgör de uppgifter och skyldigheter som har 
tilldelats dem genom detta fördrag och ECBS-stadgan skall varken ECB eller någon 
nationell centralbank eller någon medlem av deras beslutande organ begära eller ta 
emot instruktioner från gemenskapsinstitutioner eller gemenskapsorgan, från 
medlemsstaternas regeringar eller från något annat organ. Gemenskapsinstitutionerna, 
gemenskapsorganen och medlemsstaternas regeringar förbinder sig att respektera denna 
princip och att inte söka påverka medlemmarna av ECB.s eller de nationella 
centralbankernas beslutande organ när de fullgör sina uppgifter. ". 
Kriterierna för oberoende kan delas upp enligt följande: 
• Institutionella kriterier 
Här inkluderas t.ex. avsaknaden av varje rätt för ett organ utanför den nationella 
centralbanken (NCB) att, beträffande uppgifter som har samband med ECBS, 
- ge instruktioner till en NCB, 
- godkänna, tills vidare upphäva, annullera eller skjuta upp ett beslut 
av en NCB, 
- på rättsliga grunder ändra beslut av en NCB, 
- med rösträtt delta i en NCB.s beslutsfattande organ, 
- bli rådfrågad innan en NCB fattar ett beslut. 
33 
• Personalkriterier 
- I kraft av artikel 14.2 i ECBS-stadgan påföres cien nationella lagstiftningen vissa 
regler: 
• Ämbetstiden för chefen för en nationell centralbank skall vara minst fem år. 
• En centralbankschef får avsättas endast om han/hon inte längre uppfyller de 
nödvändiga villkoren för att kunna utföra sina uppgifter eller om han/hon 
gjort sig skyldig till allvarlig försummelse. 
Mot bakgrund av artikel 107, som omfattar alla medlemmar av de beslutande 
organen, är det önskvärt att dessa regler inte endast gäller centralbankschefen 
utan även de övriga medlemmar som är involverade i utförandet av uppgifter 
som har samband med ECBS. Det kan dock på vissa villkor vara berättigat att 
utse medlemmar av beslutande organ för en kortare period än fem år. Det rör sig 
om två fall: när en ny medlem vid vakans utses för återstoden av företrädarens 
ämbetstid och en initial spridning av ämbetstiden då en eller flera medlemmar 
utses för en kortare tid än fem år. I det första fallet kan den kortare ämbetstiden 
motiveras av att respekten för ett förutbestämt utbytesintervall stärker det 
kollektiva oberoendet. I det andra fallet, vilket innebär en engångsawikelse från 
den minsta ämbetstiden, kan fördelen ses som en förstärkt kontinuitet för 
centralbankens ledning. 
- Om en medlem av ett beslutande organ med uppgifter som har samband med 
ECBS utövar en funktion utanför detta organ kan detta, beroende på funktionens 
karaktär, innebära att hans eller hennes oberoende äventyras. 
• Ekonomiska kriterier 
En nationell centralbank måste givetvis vara redovisningsskyldig. En rätt att i förväg 
reglera budgeten kan dock, beroende på sammanhanget, skapa en situation där den 
nationella centralbanken inte kan utföra sina ECBS-relaterade uppgifter på ett 
oberoende sätt. 
2.2.4. Integration av de nationella centralbankerna i ECBS och övrig lagstiftning 
Enligt artikel 9.2 i ECBS-stadgan skall ECB säkerställa att de uppgifter som har tilldelats 
ECBS utförs antingen inom ramen för ECB:s egen verksamhet eller genom de nationella 
centralbankerna. Enligt artikel 14.3 är dessutom de nationella centralbankerna en 
integrerad del av ECBS och skall handla i överensstämmelse med ECB:s riktlinjer och 
instruktioner. Därför måste de bestämmelser i de nationella centralbankernas stadgar som 
hindrar dem från att uppfylla sin roll anpassas enligt artikel 108. 
Nedan följer några exempel på bestämmelser som är oförenliga med fördraget och 
ECBS-stadgan: 
- Bestämmelser om att den nationella centralbanken har behörighet att fastställa 
räntesatser för lånetransaktioner eller föreskriva minimireserver. 
- Regler som begränsar centralbankschefens frihet att rösta i ECB-rådet. 
- Bestämmelser som förhindrar det beslutande organet i en nationell centralbank att 
följa ECB:s riktlinjer eller instruktioner. 
- Regler som inte följer de finansiella bestämmelserna i ECBS-stadgan. 
- Regler som förhindrar en nationell centralbank att inneha och förvalta officiella 
valutareserver. 
34 
Även vissa andra bestämmelser bör anpassas till fördragets bestämmelser. Exempel på 
detta är bestämmelser som ger regeringen rätten att besluta om valutapolitiken eller som 
ger nationella myndigheter behörighet att fastställa den mängd mynt som skall ges ut 
utan att hänvisa till kravet på godkännande från ECB. 
2.2.5. Lagstiftning som ligger utanför räckvidden för artikel 108 
De delar av den nationella lagstiftningen som behandlas ovan kan direkt jämföras med 
bestämmelserna i fördraget och ECB S-stadgan. Alla nödvändiga anpassningar på dessa 
områden skall göras i enlighet med artikel 108. 
Ett land som inför den gemensamma valutan kommer att behöva göra ytterligare 
anpassningar som endast kan specificeras när ECB har fastställt närmare bestämmelser 
eller när viss sekundärlagstiftning antagits av rådet. Frågor som väntar på beslut är bl.a. 
de närmare bestämmelserna om sekretess för de nationella centralbankerna, de nationella 
centralbankernas behörighet att reglera clearing- och betalningssystem och definitionen 
av den nationella valutan som det lagliga betalningsmedlet i en medlemsstat. Dessa 
anpassningar är inte föremål för granskningen enligt artikel 109j, men omfattas av 
medlemsstaternas allmänna skyldighet att göra sin nationella lagstiftning förenlig med 
EG-lagstiftningen. Den berörda lagstiftningen bör anpassas enligt de datum som anges i 
sekundärlagstiftningen eller när ECB fastställer reglerna i fråga. 
I denna rapport granskas inte heller huruvida den nationella lagstiftningen 
överensstämmer med fördraget i allmänhet, dvs. medlemsstaternas eventuella 
skyldigheter att anpassa sin lagstiftning till gemenskapslagstiftningen utöver de 
skyldigheter som följer av överföringen av behörighet inom ramen för EMU. 
2.3. Tidpunkt för anpassningarna 
I artikel 108 föreskrivs att varje medlemsstat skall "säkerställa" att dess lagstiftning är 
förenlig med fördraget och ECBS-stadgan senast då ECB upprättas. Förenligheten är 
endast säkerställd när lagstiftningsprocessen är avslutad. Denna slutsats gäller för 
samtliga de tre områden som anges ovan, dvs. lagstiftning som har samband med 
definitionen av målen för en nationell centralbank och dess oberoende samt 
centralbankens integration i ECBS och övrig lagstiftning. Det är dock viktigt att skilja på 
de tre områdena då det rör sig om att fastställa från och med vilket datum lagstiftningen 
skall börja gälla. 
35 
Många av de beslut som ECB kommer att fatta från det att den upprättas och fram till 
slutet av 1998 kommer att påverka den framtida penningpolitikens inriktning inom 
euroområdet. Oförenligheter som har samband med oberoendet för en nationell 
centralbank måste vara faktiskt avskaffade senast den dag då ECB upprättas, dvs. de 
relevanta förändringarna av lagstiftningen måste inte bara vara antagna utan även vara i 
kraft den dagen. 
Lagstiftning på andra områden, särskilt de som berör integration av en nationell 
centralbank i ECBS, måste träda i kraft senast den dag landet inför den gemensamma 
valutan och ansvaret för dess penningpolitik överförs till ECB. 
En fråga av särskild betydelse är definitionen av målen för en nationell centralbank. 
Denna definition är något som rör den nationella centralbankens integration i ECBS, 
vilket innebär att ändringar av målen inte behöver träda i kraft innan landet inför den 
gemensamma valutan. 
Granskningen av lagstiftningen i denna rapport grundar sig på situationen den 24 mars 
1998. I ett fatal medlemsstater håller lagstiftningen på att anpassas, men förslagen har 
ännu inte antagits formellt av parlamentet. I dessa fall grundar sig bedömningen på 
antagandet att lagförslagen kommer att antas i sin nuvarande form. 
2.4. Situationen i medlemsstaterna 
Den följande ländervisa granskningen börjar med en sammanfattning av de 
lagstiftningsåtgärder som vidtagits sedan början av den andra etappen av EMU (januari 
1994) eller strax dessförinnan1. Därpå följer en bedömning av förenligheten med 
fördraget och ECBS-stadgan, som börjar med ett allmänt utlåtande och, i förekommande 
fall, fortsätter med en uppräkning av frågor som återstår att lösa. 
I det allmänna utlåtandet fastställs om ett lands lagstiftning är antingen förenlig eller 
oförenlig med fördraget och ECBS-stadgan. Lagstiftningen är oförenlig om principer i 
fördraget överträds. I ett antal fall har brister identifierats, vilka är av antingen teknisk 
natur, gäller övergångsperioden fram till och med utgången av 1998 eller är tvetydiga 
snarare än att vara uppenbart oförenliga. När de återstående frågor som räknas upp efter 
det allmänna utlåtandet enbart hänför sig till sådana brister bedöms det berörda landets 
lagstiftning vara förenlig med fördraget och ECBS-stadgan. 
1 Enligt artikel 109e.5 i fördraget skall under den andra etappen i förekommande fall varje medlemsstat 
i enlighet med artikel 108 i fördraget inleda det förfarande som leder till oberoende för dess 
centralbank. 
36 
2.4.1. Belgien 
2.4.1.1. Översikt samt lagstiftningsåtgärder sedan 1994 
De rättsliga bestämmelserna för Belgiens centralbank utgjordes fram till nyligen av den 
grundläggande lagen från 1939 och stadgan från 1939, båda ändrade. Regeringen lade 
fram förslag till ändringar av den grundläggande lagen redan 1996, vilka antogs av 
parlamentet i februari 1998. 
Banken är ett aktiebolag. Den belgiska staten har en kontrollerande andel med 50 % av 
aktierna. Bolagsrätten kompletterar endast den grundläggande lagen och stadgan. Banken 
leds av centralbankschefen och styrelsen, vilken består av centralbankschefen och fem till 
sju ledamöter. I bankens struktur ingår även ett styrande råd (som består av 
styrelseledamöterna samt tio ledamöter som inte arbetar i banken) och ett 
regeringsombud. Enligt den tidigare lagstiftningen övervakade det styrande rådet 
styrelsen och hade befogenhet att fastställa vissa centrala räntesatser och 
transaktionsvillkor. Det fanns ingen uttrycklig bestämmelse om mål för banken och 
regeringsombudet hade rätt att på rättsliga grunder motsätta sig bankens beslut i frågor 
som hade samband med ECBS. 
Den nya grundläggande lagen innebar följande förändringar med relevans för artikel 108 
i fördraget: 
- Mål 
Målen för banken härleds från en allmän hänvisning i artikel 2 i lagen, enligt vilken 
banken skall utgöra en integrerad del av ECBS. 
- Oberoende 
Det styrande rådets befogenheter i frågor som har samband med ECBS har förts över till 
styrelsen. Det styrande rådet har enbart en rådgivande funktion och behöver inte 
rådfrågas i förväg om beslut. 
Regeringsombudets befogenhet att pröva lagenligheten av bankens verksamhet i frågor 
som har samband med ECBS har avskaffats. 
Grunderna för att avsätta ledamöter av styrelsen har anpassats till artikel 14.2 i ECBS-
stadgan. 
- Integration i ECBS och övrig lagstiftning 
I artikel 2 i den nya grundläggande lagen fastställs att "banken skall vara en integrerad 
del av ECBS, vars stadga fastställs i det protokoll som är fogat till Fördraget om 
upprättandet av Europeiska gemenskapen". Alla bestämmelser som gav banken 
befogenhet att utforma den monetära politiken, t.ex. att fastställa räntesatser, föreskriva 
minimireserver och ge ut sedlar, har utgått. 
37 
- Tidpunkt för anpassningarna 
Bestämmelserna i den grundläggande lagen kommer att sättas i kraft olika dagar genom 
beslut av Kungl. Maj:t. De ändringar som har samband med oberoendet träder i kraft 
samma dag som ECB upprättas. Bestämmelserna om integration börjar gälla senast när 
Belgien inför euron, med undantag för bestämmelserna om sedlar som kommer att träda i 
kraft när sedlar i euro införs. 
2.4.1.2. Bedömning avförenligheten 
Lagstiftningen i Belgien är förenlig med kraven i fördraget och ECBS-stadgan. 
Det förväntas att bestämmelserna om överföring av befogenheter från det styrande rådet 
till styrelsen i frågor som har samband med ECB S kommer att sättas i kraft den dag då 
ECBS upprättas. 
2.4.2. Danmark 
De rättsliga bestämmelserna för Danmarks centralbank anges i lagen om Danmarks 
nationalbank från 1936 (lag nr 116). Banken är en självstyrande institution. 
Bankens styrande organ är direktionen, styrelsen och representantskapet. Ansvaret för 
penningpolitiken ligger hos direktionen som består av tre ledamöter, varav ordföranden 
utses av Kungl. Maj:t. De grundläggande bestämmelserna i lagen från 1936 är följande: 
huvudmålet för banken är att upprätthålla ett säkert och tillförlitligt valutasystem och att 
underlätta och reglera betalningsströmmar och kreditgivning. Direktionen har full frihet 
att utforma och genomföra penningpolitiken, inklusive fastställande av räntesatser och 
beslut om övriga penningpolitiska instrument. 
Ledamöterna av direktionen utses för en obegränsad ämbetstid med en pensionsålder på 
sjuttio år. Enligt bankens kringlagstiftning kan de avsättas av Kungl. Maj:t (i fråga om 
ordföranden) eller med tvåtredjedels majoritet av styrelsen (i fråga om de övriga 
ledamöterna) utan att någon grund för avsättandet anges. 
Ekonomiministern övervakar att banken uppfyller sina skyldigheter enligt lagen om 
Danmarks nationalbank. 
38 
I fördragets protokoll nr 12 om vissa bestämmelser angående Danmark fastställs att den 
danska regeringen skall till rådet anmäla sin ståndpunkt till ett deltagande i den tredje 
etappen innan rådet gör sin bedömning enligt artikel 109J.2 i fördraget. Danmark har 
anmält att det inte kommer att delta i den tredje etappen och enligt artikel 2 i protokollet 
kommer Danmark att behandlas som ett land med undantag. Innebörden av detta 
preciserades närmare i ett beslut som fattades vid toppmötet i Edinburgh i december 
1992.1 beslutet fastställs att Danmark kommer att behålla sina befintliga befogenheter på 
den monetära politikens område i enlighet med sina nationella lagar och andra 
författningar, inklusive den danska centralbankens befogenheter beträffande den 
monetära politiken. 
Mot bakgrund av den situation som beskrivs ovan begränsas bedömningen av den danska 
lagstiftningens förenlighet med kraven enligt fördraget och ECBS-stadgan till frågan om 
centralbankens oberoende2. Denna bedömning leder till slutsatsen att lagstiftningen i 
Danmark är förenlig med fördraget och ECBS-stadgan. 
2.4.3. Tyskland 
2.4.3.1. Översikt samt lagstiftningsåtgärder sedan 1994 
De rättsliga bestämmelserna för den tyska centralbanken anges i Bundesbanklagen från 
1957 och dess stadga från 1958, enligt deras senaste lydelse. Genom Bundesbanklagen 
tillsågs en jämförelsevis hög grad av oberoende för den tyska centralbanken redan vid 
inledningen av etapp två av EMU. 
De centrala bestämmelserna i lagen från 1957 är följande: Huvudmålet för banken är att 
säkra valutans värde. Banken är då den utför sina uppgifter oberoende av instruktioner 
från regeringen. Beslut om penningpolitiken har hittills fattats av centralbanksrådet, 
vilket består av bankens ordförande och vice ordförande, högst sex ledamöter av 
direktoratet samt ordförandena för delstaternas centralbanker. 
Med avseende på EMU antogs i december 1997 den sjätte lagen om ändring av 
Bundesbanklagen. Lagen omfattar följande områden: 
- Mål 
Uppgifterna och målen för banken anpassades genom en ändring av avsnitt 3 som nu 
lyder "Deutsche Bundesbank ... skall delta i utförandet av dess (ECBS) uppgifter med 
huvudmålet att upprätthålla prisstabilitet 
Avsnitt 12 som handlar om att banken skall understödja regeringens allmänna 
ekonomiska politik ändrades för att ta hänsyn till att sådant stöd endast kan ges i den 
utsträckning det är förenligt med bankens uppgifter som en integrerad del av ECBS. 
2 Medlemsstater med undantag är skyldiga att göra sin centralbank oberoende senast den dag då ECB 
upprättas. 
39 
- Oberoende 
Ämbetstiden för ordföranden och de övriga ledamöterna av centralbanksrådet har 
förlängts till minst fem år3. Regeringens möjlighet att skjuta upp centralbanksrådets 
beslut i två veckor har tagits bort. 
- Integration i ECBS och övrig lagstiftning 
Avsnitt 6 ändrades i syfte att fastställa att centralbanksrådet skall handla enligt ECB:s 
riktlinjer och instruktioner när det utför uppgifter som har samband med ECBS. 
Bestämmelserna om bankens befogenhet att fastställa räntesatser för penningpolitiska 
operationer och att föreskriva minimireserver upphävdes. Bestämmelserna om utgivning 
av sedlar och deltagande i internationella institutioner ändrades så att ECB:s företräde i 
dessa frågor framgår. 
- Tidpunkt för anpassningarna 
Den sjätte lagen om ändring av Bundesbanklagen kommer att träda i kraft från och med 
den dag då Tyskland deltar i etapp tre av EMU enligt artikel 109j i fördraget. 
Bestämmelserna om bankens oberoende började dock gälla dagen efter utfärdandet av 
lagen, dvs. den 30 december 1997. 
2.4.3.2. Bedömning avförenligheten 
Lagstiftningen i Tyskland är förenlig med kraven i fördraget och ECBS-stadgan. 
Ämbetstiden för bankens ordförande och vice ordförande, de övriga ledamöterna av direktionen samt 
ordförandena för delstaternas centralbanker var redan enligt den tidigare lagen åtta år, men 
möjligheten fanns att i undantagsfall utse någon för en kortare period, dock minst två år. Den kortaste 
perioden i undantagsfall kommer nu att höjas till fem år. 
40 
2.4.4. Grekland 
2.4.4.1. Översikt samt lagstiftningsåtgärder sedan 1994 
De rättsliga bestämmelserna för Greklands centralbank fastställdes fram till nyligen i 
stadgan från 1928, enligt dess senaste lydelse. Rättsligt sett är banken organiserad som ett 
bolag, vilket inte ändrats genom den senaste lagstiftningen. Den grekiska statens innehav 
är begränsat till högst 10% av bankens aktiekapital. Bankens viktigaste organ är det 
allmänna rådet och det penningpolitiska rådet. Det penningpolitiska rådet består av 
centralbankschefen, två vice centralbankschefer och tre övriga ledamöter. Ämbetstiden 
för ledamöterna av det penningpolitiska rådet är sex år. 
Parlamentet antog i november 1997 lagstiftning i syfte att uppfylla kraven inför etapp tre 
i enlighet med fördraget och ECBS-stadgan. Lagstiftningen började gälla i december 
1997. Följande ändringar införs genom den nya lagen: 
- Mål 
Huvudmålet för banken är att säkerställa prisstabilitet. Utan att åsidosätta detta mål skall 
banken stödja regeringens allmänna ekonomiska politik. Från och med den dag Grekland 
inför den gemensamma valutan skall bankens huvudmål vara att upprätthålla prisstabilitet 
i enlighet med de villkor som anges i artikel 105.1 i fördraget. 
- Oberoende 
Det penningpolitiska rådet kommer att "utforma och genomföra penningpolitiken och 
besluta i frågor som hänför sig till valutapolitiken, betalningssystemens funktion och 
sedelutgivning". Det allmänna rådet behåller de övriga uppgifter som det tilldelas genom 
bankens stadga, förutom i frågor som omfattas av ECB S uppgifter, för vilka 
centralbankschefen är ansvarig. 
Grunderna för att avsätta centralbankschefen och de vice centralbankscheferna har 
anpassats till artikel 14.2 i ECBS-stadgan. När det första penningpolitiska rådet upprättas 
kommer undantagsvis ämbetstiden för de tre Övriga ledamöterna att vara fyra, tre 
respektive två år. En person som ersätter en av de tre övriga ledamöterna av det 
penningpolitiska rådet innan deras ämbetstid gått ut kommer att utses för återstoden av 
ämbetsperioden om denna är längre än två år. 
I artikel 3 föreskrivs att ". . . varken Greklands centralbank eller någon medlem av dess 
beslutande organ skall begära eller ta emot instruktioner från regeringen eller från 
något annat organ. Varken regeringen eller någon annan politisk myndighet skall 
försöka påverka bankens beslutande organ..." 
41 
- Integration i ECBS 
Från och med den dag Grekland inför den gemensamma valutan skall banken handla i 
överensstämmelse med ECB:s riktlinjer och instruktioner enligt artikel 105.2 och 105.3 i 
fördraget och artiklarna 3 och 14.3 i ECBS-stadgan. 
I artikel 12.17 i den nya lagen fastställs att "Från och med den dag då euron införs som 
nationell valuta skall varje rättslig bestämmelse som är oförenlig med EG:s primär- eller 
sekundärlagstiftning om ECBS och/eller ECB.s verksamhet upphöra att gälla. ". 
Bolagsrätten kommer endast att gälla för banken i den utsträckning som det är förenligt 
med de specifika bestämmelser som banken omfattas av. 
- Tidpunkt för anpassningarna 
Bestämmelserna om oberoende trädde i kraft i december 1997. 
2.4.4.2. Bedömning avförenligheten 
Lagstiftningen i Grekland är förenlig med kraven i fördraget och ECBS-stadgan. 
En brist som dock bör uppmärksammas är att den nya lagen innehåller bestämmelser om 
vissa befogenheter för Greklands centralbank som banken endast kommer att ha så länge 
Grekland inte har infört euron och banken inte är en integrerad del av ECBS. 
Bestämmelserna avser befogenheten att föreskriva minimireserver och bankens 
deltagande i internationella monetära och ekonomiska organisationer oberoende av 
ECB:s godkännande. 
42 
2.4.5. Spanien 
2.4.5.1. Översikt samt lagstiftningsåtgärder sedan 1994 
Spanien gjorde en betydande revidering av sin centralbankslagstiftning med avseende på 
EMU redan 1994. Genom lag 13/1994 från juni 1994 blev Spaniens centralbank 
oberoende från förvaltningen och prisstabilitet fastställdes som huvudmålet för 
penningpolitiken. 
Bankens styrande organ omfattar centralbankschefen och vice centralbankschefen, 
styrelsen och den verkställande kommittén. 
Styrelsen består av centralbankschefen, vice centralbankschefen, sex valda ledamöter och 
två ledamöter å ämbetets vägnar (generaldirektören för finansministeriet och vice 
ordföranden för fondbörskommittén). Den fastställer allmänna riktlinjer för bankens 
verksamhet och övervakar penningpolitiken som genomförs av verkställande kommittén. 
I den verkställande kommittén ingår centralbankschefen, vice centralbankschefen och två 
valda ledamöter. Dess huvudsakliga uppgift är att genomföra penningpolitiken, i enlighet 
med styrelsens riktlinjer. 
Målen för banken är följande: "Banken skall utforma och genomföra penningpolitiken 
med prisstabilitet som huvudmål. Utan att åsidosätta detta mål skall penningpolitiken 
stödja regeringens allmänna ekonomiska politik" (jfr. artikel 7.2 i lag 13/1994). 
Spanien har de senaste månaderna satt igång processen med att ändra lagen från 1994 
genom två nya lagar. En lag om ändring av lagen från 1994 beträffande vissa aspekter i 
samband med oberoendet antogs och offentliggjordes den 31 december 1997. Med 
avseende på bankens mål, dess integration i ECBS och övrig lagstiftning lade regeringen 
i februari 1998 fram ett förslag till en andra lag om ändring av lag 13/1994. 
- Mål 
Beträffande målen för banken anges i lagförslaget att utan att åsidosätta huvudmålet att 
upprätthålla prisstabilitet och utan att påverka de funktioner den har i egenskap av 
medlem av ECBS enligt artikel 105.1 i fördraget, skall banken stödja regeringens 
allmänna ekonomiska politik. 
Oberoende 
I lagen av den 31 december 1997 föreskrivs att de två personer som är ledamöter av 
styrelsen i kraft av sitt ämbete skall vara förhindrade att rösta i alla frågor som har 
samband med ECBS. Dessutom förlängs ämbetstiden för de valda ledamöterna av 
styrelsen till sex år, vilket även gäller för ledamöter som ersätter valda ledamöter som 
lämnat sitt ämbete före utgången av den sexåriga ämbetsperioden. 
43 
Integration i ECBS och övrig lagstiftning 
Lagförslaget innehåller bestämmelser om att banken kommer att utgöra en del av ECBS 
och kommer att omfattas av ECB:s riktlinjer och 'instruktioner vid utövandet av 
funktioner som har samband med ECBS. Bestämmelser som ger banken och dess 
beslutande organ befogenhet att utforma och genomföra penningpolitiken eller att 
föreskriva minimireserver kommer att upphävas eller ändras för att avspegla ECB:s 
behörighet på detta område. På samma sätt kommer bestämmelser om regeringens 
behörighet på området för valutapolitik att upphävas. Bestämmelser om sedlar kommer 
att begränsas till sedlar i pesetas och bankens utgivarmonopol kommer att avskaffas. 
Bankens skyldighet att göra preliminära inbetalningar av den årliga vinsten till staten 
kommer också att avskaffas. 
Tidpunkt för anpassningarna 
Lagen från 1997 kommer att träda i kraft samma dag som ECB upprättas. Lagförslaget 
från februari 1998 är avsett att träda i kraft när Spanien inför den gemensamma valutan. 
2.4.5.2. Bedömning av förenligheten 
Lagstiftningen i Spanien är förenlig med kraven i fördraget och ECB S-stadgan. Denna 
bedömning grundar sig på antagandet att lagförslaget från februari 1998 antas i sin 
nuvarande form. 
2.4.6. Frankrike 
2.4.6.1. Översikt samt lagstiftningsåtgärder sedan 1994 
De rättsliga bestämmelserna för den franska centralbanken utgörs av lag 93-980 från 
1993, enligt dess senaste lydelse. Genom den lagen gjordes en betydande revidering av 
bankens mål, struktur och förhållande till regeringen med avseende på kraven enligt 
fördraget. Bankens kapital ägs av staten. Dess beslutande organ är centralbankschefen, 
det penningpolitiska rådet och det allmänna rådet. 
Centralbankschefen, som bistås av två vice centralbankschefer, har ansvaret för att leda 
banken. 
Det penningpolitiska rådet består av centralbankschefen, de två vice centralbankscheferna 
och sex andra ledamöter. Det har ansvaret för beslut om penningpolitiken. 
Det allmänna rådet består av ledamöterna av det penningpolitiska rådet samt en 
företrädare för personalen. Inom den nuvarande rättsliga ramen administrerar rådet 
banken och fattar beslut på alla områden förutom penningpolitiken. En censor utsedd av 
finans- och ekonomiministeriet deltar i det allmänna rådets möten och kan motsätta sig 
varje beslut. 
44 
Regeringen avser att lägga fram ett lagförslag om ändring av lagen från 1993 den sista 
veckan i mars. Med avseende på denna lag är följande punkter relevanta i samband med 
artikel 108 i fördraget: 
- Mål 
Bankens mål kommer att omdefinieras enligt följande: den skall "... delta i utförandet av 
de uppgifter och uppfyllandet av de mål som tilldelas ECBS enligt fördraget. Inom denna 
ram, och utan att åsidosätta huvudmålet om prisstabilitet, skall Banque de France stödja 
regeringens allmänna ekonomiska politik". 
Oberoende 
Behörigheten i frågor som har samband med ECBS kommer att överföras från det 
allmänna rådet till det penningpolitiska rådet. Centralbankschefens rätt och skyldighet att 
framträda inför parlamentsutskott kommer att underordnas artikel 107 i fördraget. 
Integration i ECBS och övrig lagstiftning 
Genom den nya lagen kommer det att fastställas att banken utgör en integrerad del av 
ECBS. Bestämmelserna om det penningpolitiska rådets behörighet kommer likaledes att 
ändras för att återge att banken kommer att omfattas av ECB:s riktlinjer och 
instruktioner. 
Bestämmelserna om behörighet för banken och dess penningpolitiska råd att utforma och 
genomföra penningpolitiken kommer att utgå. Bestämmelserna om sedelutgivning, 
deltagande i internationella avtal och regeringens befogenhet att fastställa valutapolitiken 
kommer att ändras. 
Tidpunkt för anpassningarna 
Den nya lagen planeras träda i kraft den 1 januari 1999 eller den dag då Frankrike inför 
euron. Bestämmelsen om att ledamöter av det penningpolitiska rådet inte skall begära 
eller ta emot instruktioner från regeringen eller någon annan person planeras dock träda i 
kraft den dag ECB upprättas. 
45 
2.4.6.2. Bedömning avförenligheten 
t 
Den nationella lagstiftningen i Frankrike är förenlig med kraven i fördraget och 
ECBS-stadgan. Denna bedömning grundar sig på antagandet att utkastet till 
regeringsförslag om ändring av lag 93-980 i sin nuvarande form antas av regeringen 
och därefter av parlamentet. Det är underförstått att det allmänna rådet inte kommer att 
vara behörigt att fatta beslut i frågor som har samband med utförandet av den del av 
bankens uppgifter som härleds från ECB S uppgifter. 
46 
2.4.7. Irland 
2.4.7.1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedan 1994 
De tidigare centralbankslagarna från 1942-1977 ändras i den nya centralbankslag som 
antogs av parlamentet i mars 1998 genom olika bestämmelser som rör EMU. 
Irlands centralbank leds av en styrelse som består av centralbankschefen och upp till nio 
ledamöter som inte arbetar i banken. Två ledamöter ("Service Directors") kan samtidigt 
vara tjänstemän på finansministeriet. Före lagen från 1998 var styrelsen ansvarig för 
penningpolitiken även om det dagliga utövandet av de befogenheterna i stor utsträckning 
hade delegerats till centralbankschefen. Centralbankschefen eller styrelsen var skyldiga 
att på finansministerns begäran samråda med denne eller bistå med råd i frågor som 
omfattades av bankens behörighetsområde, även om denna rättighet i praktiken aldrig 
hade utnyttjats. 
De viktigaste ändringar som införs genom centralbankslagen från 1998 med avseende på 
artikel 108 i fördraget är följande: 
- Mål 
Målen för banken har omdefinierats genom att fastställa att då den utför sina funktioner 
som en del av ECBS, "skall bankens huvudmål vara att upprätthålla prisstabilitet" och, 
utan att åsidosätta detta mål, "skall banken stödja den allmänna ekonomiska politiken 
inom gemenskapen i syfte att bidra till att förverkliga gemenskapens mål enligt artikel 2 i 
fördraget". Banken skall ha andra funktioner enligt fördraget, ECBS-stadgan och 
nationell lag utan att målet om prisstabilitet åsidosätts. 
- Oberoende 
Utförandet av alla uppgifter som har samband med ECBS har förts över från styrelsen till 
centralbankschefen. Denne är skyldig att informera styrelsen och far diskutera utförandet 
av uppgifterna med den, om inte annat följer av kraven enligt fördraget och ECBS-
stadgan. 
Centralbankschefens skyldighet att samråda med finansministern har avskaffats för frågor 
som har samband med ECBS. Centralbankschefen informerar ministern på begäran, med 
förbehåll för kraven enligt fördraget och ECB S-stadgan. 
Grunderna för att avsätta centralbankschefen och dennes rätt att överklaga har ändrats. 
47 
- Integration i ECBS och övrig lagstiftning 
En allmän bestämmelse har införts genom vilken det klargörs att banken "skall utföra 
varje funktion eller uppgift eller utöva varje befogenhet som krävs genom eller enligt 
bestämmelserna ifördraget och ECBS-stadgan". 
En ny bestämmelse har införts genom vilken det möjliggörs ett informationsflöde mellan 
banken och EMI/ECB. Bestämmelserna om utgivning av sedlar har ändrats för att 
avspegla innehållet i artikel 105a i fördraget. Bestämmelserna om befogenheter för 
ministern på valutapolitikens område har utgått. Bestämmelsen om ministerns befogenhet 
att av makroekonomiska skäl tills vidare stoppa privata företags verksamhet har skrivits 
om för att återge att omsorg om valutans värde inte längre far motivera en sådan åtgärd. 
- Tidpunkt för anpassningarna 
Centralbankslagen från 1998 skall börja gälla den dag eller de dagar som ministern 
fastställer. 
2.4.7.2. Bedömning avförenligheten 
Lagstiftningen på Irland är förenlig med kraven i fördraget och ECBS-stadgan. 
Ministern förväntas utöva sin befogenhet att sätta lagen i kraft i enlighet med den 
tidsgräns som anges i artikel 108 i fördraget. 
2.4.8. Italien 
2.4.8.1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedanl994 
Stadgan för Italiens centralbank finns i det kungliga dekretet nr 1067 från 1936, enligt 
dess senaste lydelse. Bankens struktur avspeglar dess ursprungliga ställning av 
aktiebolag. 
Banken leds av centralbankschefen som bistås av den verkställande chefen. Banken har 
en styrelse som består av centralbankschefen och 13 ledamöter som inte arbetar i banken 
utan håller befattningar utanför denna. Styrelsen har viss begränsad behörighet i vissa 
andra ECBS-relaterade frågor än penningpolitiken. 
I oktober 1997 gav parlamentet regeringen befogenhet att genom lagdekret anta 
lagstiftning som har samband med införandet av euron och artikel 108 i fördraget. Med 
hjälp av denna befogenhet lade den italienska regeringen fram ett förslag till dekret i 
december 1997 i syfte att anpassa den italienska lagstiftningen till kraven i fördraget och 
ECBS-stadgan. Lagdekretet antogs av regeringen den 4 mars 1998. De nödvändiga 
ändringar av stadgan ("statuto della Banca dTtalia") som var en följd av lagdekretet 
antogs av bolagsstämman den 19 mars 1998. Beslutet förväntas godkännas av 
presidenten genom ett dekret under den första hälften av april. 
48 
- Mål 
I artikel 2 i det nya lagdekretet fastställs att banken skall "följa målen för ECBS enligt 
artikel 105.1 ifördraget. " 
- Oberoende 
Ämbetstiden för andra ledamöter av styrelsen än centralbankschefen har förlängts till fem 
år. I likhet med situationen före införandet av den nya lagen anges inte ämbetstiden för 
centralbankschefen. Personer med befattningar utanför banken vilka kan innebära 
potentiella intressekonflikter kan inte längre utses till styrelseledamöter. 
Finansministerns befogenhet att fastställa vissa inlåningsräntor samt att upphäva tills 
vidare och annullera beslut av styrelsen i frågor som har samband med ECBS har 
avskaffats. 
- Integration i ECBS och övrig lagstiftning 
Bestämmelser om utformandet av penningpolitiken, förvaltning av valutareserven, 
sedelutgivning och fördelningen av monetära inkomster har ändrats för att iaktta ECBS 
företräde på dessa områden. I synnerhet har finansdepartementets och andra 
myndigheters befogenheter att fatta beslut eller utöva tillsyn på dessa områden 
avskaffats. 
- Tidpunkt för anpassningarna 
Bestämmelserna om oberoende trädde i kraft samma dag som lagdekretet 
offentliggjordes den 14 mars 1998 och bestämmelserna om integration kommer att träda i 
kraft den dag som fastställs av ministern eller den dag Italien inför euron. 
2.4.8.2. Bedömning avförenligheten 
Lagstiftningen i Italien är förenlig med kraven i fördraget och ECB S-stadgan. 
Ministern förväntas sätta i kraft bestämmelserna om överföring av förvaltningen av 
valutareserven till centralbanken samma dag som ECBS upprättas. 
Eftersom centralbankschefen endast kan avsättas på de grunder som anges i artikel 14.2 i 
ECBS-stadgan kan avsaknaden av en fastställd ämbetstid betraktas som förenligt med 
stadgan. 
49 
2.4.9. Luxemburg 
2.4.9.1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedanl 994 
På grundval av ett tidigare förslag lade regeringen fram ett reviderat lagförslag till 
parlamentet i december 1997 om ändring av stadgan för Luxemburgs monetära institut 
("institutet"), vilken för närvarande fastställs i en lag från 1983. 
Institutet är en enhet som omfattas av offentlig rätt och dess kapital ägs av 
storhertigdömet. Dess beslutande organ är ledningen och rådet. Ledningen har ansvar för 
att institutet utför sina uppgifter och består av generaldirektören och två ledamöter som 
utses för en ämbetstid på sex år. Rådet består av sex ledamöter som inte arbetar i 
institutet utan håller befattningar utanför detta. Deras ämbetstid är fyra år. Avsikten i 
lagförslaget är att ändra rådets sammansättning så att det består av ledningen samt sex 
ledamöter som inte arbetar i institutet. 
Institutet har hittills aldrig utfört samtliga uppgifter på den monetära politikens område 
på grund av den monetära union med Belgien som existerar sedan 1922. Belgiens 
centralbank uppfyller ett antal centralbanksfunktioner för Luxemburg. 
Lagförslaget innehåller huvudsakligen följande: 
- Mål 
Institutets huvudmål kommer att vara att upprätthålla prisstabilitet. Utan att åsidosätta 
detta mål kommer det att stödja den allmänna ekonomiska politiken. 
- Oberoende 
Det institutionella oberoendet i frågor som har samband med ECBS kommer att 
uttryckligen säkerställas. Grunderna för att avsätta ledamöter av ledningen kommer att 
ändras. Regeringens rätt att avsätta hela ledningen i fall av grundläggande 
meningsskiljaktighet kommer att upphävas. Det kommer att klargöras att regeringens 
beslut om den årliga ansvarsfriheten skall tas utan att det påverkar institutets oberoende i 
frågor som har samband med ECBS. 
- Integration i ECBS och övrig lagstiftning 
En allmän bestämmelse kommer att införas om att institutet "skall vara Luxemburgs 
centralbank inom ramen för ECBS". Dess namn kommer att ändras till "Banque Centrale 
du Luxembourg". Bestämmelserna om monetära inkomster kommer att ändras för att 
avspegla ECB S-stadgan. 
- Tidpunkt för anpassningarna 
Bestämmelserna kommer att träda i kraft den första dagen i den månad som följer på 
dagen för offentliggörandet. 
50 
2.4.9.2. Bedömning avförenligheten 
Lagstiftningen i Luxemburg är förenlig med kraven i fördraget och ECBS-stadgan. 
Denna bedömning grundar sig på antagandet att förslaget till lag om ändring av lagen 
från 1983 i sin nuvarande form kommer att antas av parlamentet. Följande brister skall 
dock uppmärksammas: 
- Genom lagförslaget säkerställs inte att det inte kommer att uppstå intressekonflikter 
för de sex ledamöter som inte arbetar i institutet då de utför sina uppgifter inom och 
utom banken. 
- Institutets sekundära mål att stödja den allmänna ekonomiska politiken återger inte på 
ett otvetydigt vis det andra målet för ECBS så som det formuleras i artikel 105 i 
fördraget. ; 
- De bestämmelser enligt vilka institutet och rådet har befogenhet att "utforma och 
genomföra penningpolitiken på nationell nivå" avspeglar inte ECB:s behörighet. 
- Samma anmärkning gäller för bestämmelsen om att institutet far tillhandahålla 
kreditfaciliteter i syfte att säkerställa betalningssystemens effektivitet och stabilitet. 
2.4.10. Nederländerna 
2.4.10.1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedan 1994 
I september 1997 lade regeringen fram ett förslag till parlamentet om en ny lag för att 
ersätta banklagen från 1948 om Nederländernas centralbank. Förslaget antogs slutligen 
av parlamentet den 24 mars 1998. 
Banken är ett aktiebolag som omfattas av bolagsrättsliga bestämmelser och av särskilda 
offentligrättsliga bestämmelser. Samtliga aktier innehas av staten. Den rättsliga formen 
avspeglas i bankens interna struktur (styrelse och tillsynskommitté). Styrelsen består av 
centralbankschefen och tre till fem arbetande styrelseledamöter. Det har befogenhet att 
fatta beslut i alla frågor som rör bankens politik och förvaltningen av banken. 
Tillsynskommittén består av nio till tolv ledamöter. Den utöver tillsyn över bankens 
ledning. En av ledamöterna är den kungliga kornmissionären. 
Enligt banklagen från 1948 hade finansministern befogenhet att utfärda instruktioner till 
styrelsen4. Den kungliga kommissionären utövade tillsyn över banken på regeringens 
vägnar. Bankens mål definierades som att reglera valutans värde på ett sätt "som bäst 
gynnar nationens rikedom och välmåga". 
Om banken har invändningar är den endast skyldig att följa instruktionerna om regeringen har 
bekräftat dem och efter det att de skiljaktiga ståndpunkterna har offentliggjorts. I praktiken har dessa 
rättigheter aldrig använts. 
51 
Genom den nya lagen införs följande ändringar med avseende på artikel 108 i fördraget: 
- Mål 
Den tidigare formuleringen av målen för banken har ersatts med en skrivning som exakt 
återger innehållet i artikel 105.1. 
- Oberoende 
Den kungliga kommissionärens tillsynsbefogenheter kommer att avskaffas. 
Grunderna för att avsätta en ledamot av styrelsen har anpassats till de grunder som anges 
i artikel 14.2 i ECBS-stadgan. 
- Integration i ECBS 
I avsnitt 1 fastställs det uttryckligen att banken kommer att utgöra en integrerad del av 
ECBS i fråga om de uppgifter som har samband med centralbankssystemet. I avsnitt 3 
föreskrivs det att "vid utförandet av (ECBS-relaterade) uppgifter och åligganden ... skall 
banken begära och ta emot instruktioner enbart från ECB ". 
Bankens ECB S-relaterade uppgifter har definierats enligt artikel 3 i ECBS-stadgan. 
Bestämmelserna om transaktioner och sedelutgivning har likaledes anpassats för att följa 
artiklarna i stadgan. De återfinns under den allmänna reservationen om "vederbörligt 
iakttagande av bestämmelserna i fördraget". 
- Tidpunkt för anpassningarna 
Bestämmelserna om oberoende kommer att träda i kraft samma dag som ECB upprättas 
och de som rör integration då etapp tre börjar. 
2.4.10.2. Bedömning avförenligheten 
Lagstiftningen i Nederländerna är förenlig med kraven i fördraget och ECB:s stadga. 
En brist som bör uppmärksammas är den bestämmelse i lagen enligt vilken banken har 
som uppgift att "medverka vid utformandet" av penningpolitiken. Det bör tolkas som en 
hänvisning till centralbankschefens roll som medlem av ECB-rådet. 
52 
2.4.11. Österrike 
2.4.11.1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedan 1994 
Mot bakgrund av artikel 108 i fördraget överlämnade regeringen ett lagförslag till 
parlamentet den 10 mars 1998. De rättsliga bestämmelserna för Österrikes centralbank 
fastställs genom centralbankslagen från 1984, enligt dess senaste lydelse. 
Banken är ett aktiebolag. Hälften av aktiekapitalet har tecknats av Republiken Österrike. 
Bankens struktur (bolagsstämma, styrelse och verkställande ledning) avspeglar denna 
rättsliga form. Styrelsen består av ordföranden, två vice ordförande och 11 ledamöter 
som inte arbetar i banken. Den leder banken och fattar alla grundläggande beslut om 
penningpolitiken. Den verkställande ledningen består av centralbankschefen, som är 
ordförande, vice centralbankschefen samt två till fyra övriga ledamöter. Den är ansvarig 
för bankens löpande verksamhet, rapporterar till bolagsstämman och handlar enligt 
stämmans riktlinjer. 
En statlig kommissionär utövar tillsyn över bankens verksamhet i syfte att tillse att 
centralbankslagen följs. 
Lagförslaget innehåller huvudsakligen följande: 
- Mål 
Avsnitt 4 i centralbankslagen från 1984 i vilket föreskrivs att banken skall ta vederbörlig 
hänsyn till regeringens ekonomiska politik då den fastställer penning- och kreditpolitiken 
kommer att ersättas med en bestämmelse om att "Inom ramen för gemenskaps­
lagstiftningen, särskilt artiklarna 2 och 105 i fördraget, kommer banken att vara ålagd 
att sträva efter att uppfylla målet om prisstabilitet med hjälp av alla medel som står till 
dess förfogande. Utan att åsidosätta målet om prisstabilitet skall hänsyn tas till de 
allmänna makroekonomiska kraven beträffande ekonomisk tillväxt och utveckling av 
sysselsättningen och den allmänna ekonomiska politiken i gemenskapen skall stödjas". 
- Oberoende 
Vid utförandet av uppgifter som har samband med ECBS kommer banken och dess 
beslutande organ att uttryckligen förbjudas att begära eller ta emot instruktioner från 
någon gemenskapsinstitution eller nationell institution, från något gemenskapsorgan eller 
nationellt organ, eller från något annat organ. 
Befogenheten att fatta beslut i alla frågor som har samband med ECBS kommer att föras 
över från styrelsen till den verkställande ledningen, vilket kommer att lösa problemet 
med hedersmedlemmar av styrelsen. Det kommer endast att finnas en vice ordförande i 
styrelsen, men antalet ledamöter kommer inte att förändras. 
Den minsta ämbetstiden för centralbankschefen, vice centralbankschefen och de två 
övriga ledamöterna av den verkställande ledningen kommer att förlängas till fem år. 
Grunderna för att avsätta dem kommer att anpassas för att följa artikel 14.2 i ECBS-
stadgan. All verksamhet som kan leda till tvivel beträffande deras personliga oberoende 
kommer att vara förbjuden. 
53 
En bestämmelse kommer att införas om att när centralbankschefen och vice 
centralbankschefen handlar i egenskap av medlemmar av ECB-rådet och ECB:s allmänna 
råd skall de inte vara bundna av något beslut av bankens styrelse eller verkställande 
ledning. 
Den statliga kommissionärens befogenheter kommer att begränsas till rätten att närvara 
vid bolagsstämman och vid styrelsesammanträdena i en rådgivande funktion. 
- Integration i ECBS och övrig lagstiftning 
Bestämmelser kommer att införas om att banken är "en integrerad del av ECBS" och att 
den då den utför uppgifter som har samband med ECBS, "skall handla enligt ECB.s 
riktlinjer och instruktioner ". 
Dessutom kommer bestämmelserna om deltagande i internationella monetära 
institutioner och om sedelutgivning att ändras. 
- Tidpunkt för anpassningarna 
De bestämmelser i lagen genom vilka det personliga oberoendet för ledamöterna av den 
verkställande ledningen säkerställs kommer att träda i kraft samma dag som ECB 
upprättas. För att skydda den verkställande ledningen från inblandning från styrelsens 
sida i frågor som rör bankens förberedelser inför etapp tre kommer en 
övergångsbestämmelse för återstoden av etapp två att införas. 
De övriga bestämmelserna kommer att träda i kraft när Österrike inför den gemensamma 
valutan. 
2.4.11.2. Bedömning av förenligheten 
Lagstiftningen i Österrike är förenlig med kraven i fördraget och ECB S-stadgan. Denna 
bedömning grundar sig på antagandet att den föreslagna lagen om ändring av 
centralbankslagen från 1984 antas av parlamentet i sin nuvarande form. 
54 
2.4.12. Portugal 
2.4.12.1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedan 1994 
En lag om ändring av den grundläggande lagen om Portugals centralbank med avseende 
på artikel 108 i fördraget antogs i januari 1998. 
Banken leds av centralbankschefen och styrelsen. Revisionskommittén utövar en 
tillsynsfunktion och rådgivande kommittén har en rådgivande funktion. Styrelsen består 
av centralbankschefen, en eller två vice centralbankschefer och tre till fem ledamöter. 
Den nya lagen innebär följande ändringar: 
- Mål 
Den gamla artikel 3 enligt vilken banken då den strävade efter att uppnå 
prisstabilitetsmålet skulle ta hänsyn till regeringens allmänna ekonomiska politik har 
ersatts med en bestämmelse om att banken "skall sträva efter de mål och ta del i 
utförandet av de uppgifter som anförtrotts ECBS". 
- Oberoende 
Centralbankschefens skyldighet att överlämna alla veto mot styrelsebeslut till regeringen 
har avskaffats. En bestämmelse har införts om att beslut av styrelsen i frågor som har 
samband med ECBS kräver centralbankschefens samtycke. Den bestämmelse som 
innebar att finansministern kunde påverka penningpolitiken och andra frågor i samband 
med ECBS har utgått. Ministerns undertecknande av tillkännagivanden från banken har 
likaledes avskaffats. 
Grunderna för att avsätta ledamöter av styrelsen har anpassats till artikel 14.2 i ECBS-
stadgan. Ledamöterna av styrelsen får inte ha någon avlönad syssla utanför banken 
(bortsett från föreläsningar vid universitetet). 
- Integration i ECBS 
En ny artikel 3 har införts i vilken fastställs att banken "skall vara en integrerad del av 
ECBS" och att den skall handla "enligt ECB.s riktlinjer och instruktioner ". 
Ändringar har gjorts beträffande sedelutgivning, penningpolitiska operationer, 
minimireserver och deltagande i internationella monetära institutioner i syfte att iaktta 
ECB:s företräde på dessa områden. 
Tidpunkt för anpassningarna 
Alla bestämmelser om oberoende har redan trätt i kraft och övriga bestämmelser kommer 
att träda i kraft när Portugal inför euron. 
55 
2.4.12.2. Bedömning avförenligheten 
Lagstiftningen i Portugal är förenlig med kraven i fördråget och ECB S-stadgan. 
2.4.13. Finland 
2.4.13.1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedan 1994 
De rättsliga bestämmelserna för Finlands bank anges i konstitutionen, riksdagsordningen 
och lagen om Finlands bank. 
De styrande organen är direktionen och bankfullmäktige. Direktionen består av 
chefdirektören, som är ordförande, och upp till fem medlemmar som utses av republikens 
president på förslag från bankfullmäktige. Chefdirektören utses på sju år och de övriga 
medlemmarna av direktionen på fem år. Bankfullmäktige består av nio riksdagsledamöter 
som utses för riksdagens mandatperiod. 
Processen att revidera centralbankslagstiftningen började redan 1993 och en ändrad lag 
om Finlands bank antogs av riksdagen i juni 1997 och trädde i kraft den 1 januari 1998.1 
den nya lagen fastställs bankens oberoende, men frågan om integration i ECB S behandlas 
inte. I avsikt att fullt ut följa kraven i fördraget och ECB S-stadgan lade regeringen i 
februari 1998 fram en ny proposition om lagen om Finlands bank, vilken är avsedd att 
ersätta den nyligen antagna centralbankslagen. Propositionen innehåller även ändringar 
av valutalagen och myntlagen. Propositionen antogs av riksdagen den 20 mars 1998. De 
viktigaste bestämmelserna i den nya lagstiftningen är följande: 
- Mål 
I artikel 2 fastställs att "huvudmålet för Finlands bank skall vara att i överensstämmelse 
med fördraget upprätthålla prisstabilitet. Finlands bank skall i överensstämmelse med 
fördraget stödja uppnåendet av också andra ekonomisk-politiska mål, utan att likväl 
äventyra det syfte som nämns i 1 mom. ". 
- Oberoende 
Bankfullmäktige, vilket tidigare hade långtgående befogenheter, omvandlas till ett organ 
som huvudsakligen utövar tillsyn och har begränsade befogenheter beträffande 
förvaltningen av banken. Grunderna för att avsätta medlemmar av direktionen har 
anpassats till artikel 14.2 i ECBS-stadgan. 
- Integration i ECBS och övrig lagstiftning 
Bankens huvudsakliga uppgift kommer att vara att bidra till genomförandet av 
penningpolitiken såsom den utformas av ECB-rådet. Banken skall även medverka i 
utgivningen av sedlar, medverka i förvaltningen av valutareserver, delta i arbetet med att 
upprätthålla pålitliga och effektiva betalningssystem och tillse att statistik offentliggörs. 
56 
Bestämmelsen i valutalagen om beslutsfattande beträffande den finska markens externa 
värde kommer att avskaffas. 
- Tidpunkt för anpassningarna 
Den bestämmelse i lagen om Finlands bank genom vilken oberoendet för banken 
säkerställs kommer att träda i kraft strax efter presidentens ratificering den 27 mars 1998. 
De övriga bestämmelserna i lagen om Finlands bank, valutalagen och myntlagen kommer 
att träda i kraft när Finland går över till den tredje etappen av EMU. 
2.4.13.2. Bedömning avförenligheten 
Den nationella lagstiftningen i Finland är förenlig med kraven i fördraget och ECBS-
stadgan. 
2.4.14. Sverige 
2.4.14.1. Översikt och lagstiftningsåtgärder sedan 1994 
De rättsliga bestämmelserna för Sveriges riksbank anges i grundlagen, riksdagsordningen 
och i lagen om Sveriges riksbank från 1988, i deras senaste lydelse. 
Mot bakgrund av den ekonomiska och monetära unionen lade regeringen i november 
1997 fram en proposition till riksdagen om ändring av grundlagen, riksdagsordningen 
och lagen om Sveriges riksbank. Riksdagen röstade för ändringarna av grundlagen vid en 
första behandling i mars 1998. 
Enligt lagen om Sveriges riksbank förvaltas banken av riksbanksfullmäktige som består 
av åtta ledamöter. Sju av ledamöterna väljs direkt av riksdagen för en period på normalt 
fyra år. Riksbankschefen väljs för en period på fem år av de sju övriga ledamöterna. 
Riksbankschefen kan avsättas av de övriga ledamöterna av fullmäktige och dessa kan i 
sin tur avsättas av riksdagen utan att några skäl behöver anges. Riksbanksfullmäktige har 
ansvaret för alla viktiga beslut, men riksbankschefen är den enda ledamoten som tar del i 
den dagliga ledningen av banken. 
Banken har ansvaret för alla frågor som rör penning- och valutapolitiken. Det finns inget 
lagstadgat mål för penningpolitiken. Innan banken fattar ett viktigt beslut som rör 
penning- och valutapolitiken måste den samråda med finansministern. Banken är formellt 
sett ansvarig inför riksdagen. Det innebär att riksdagen årligen beslutar om huruvida den 
skall bevilja fullmäktige ansvarsfrihet för det gångna året. 
57 
Regeringens proposition innehåller bl.a. följande ändringar: 
- Mål 
Bankens mål att upprätthålla prisstabilitet skall lagstadgas i lagen om Sveriges Riksbank. 
- Oberoende 
Det kommer att tas in ett uttryckligt förbud i regeringsformen för myndigheter att 
bestämma hur Riksbanken skall besluta i frågor som rör penningpolitiken. Banken 
kommer inte längre att behöva samråda med finansministern innan den fattar beslut. En 
bestämmelse kommer att tas in i riksbankslagen om att en ledamot av direktionen inte far 
begära eller ta emot instruktioner. 
En direktion med uppgift att utforma penningpolitiken skall inrättas. 
Riksbanksfullmäktige skall utse samtliga ledamöter av direktionen för en tid av sex år. 
Riksbankschefen skall vara en av ledamöterna. Ämbetstiden för ledamöterna av 
direktionen kommer att säkras genom en författningsändring som innebär att grunderna 
för avsättande följer artikel 14.2 i ECBS-stadgan. Riksbanksfullmäktige kommer att fa en 
kontrollerande funktion utan penningpolitiska befogenheter. 
- Integration i ECBS och övrig lagstiftning 
Ansvaret för valutapolitiken kommer att föras över från banken till regeringen. 
Frågor om bankens integration i ECBS ingår inte i propositionen. 
I de nuvarande sekretessbestämmelserna fastställs principen att alla handlingar är 
offentliga om de inte genom lag belagts med sekretess. Enligt artikel 1 kapitel 3 i 
sekretesslagen från 1980 finns möjligheten att tillämpa sekretess på uppgift som angår 
Sveriges "centrala finanspolitik, penningpolitik eller valutapolitik, om det kan antas att 
syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas om uppgiften röjs. " 
- Tidpunkt för anpassningarna 
Den andra omröstning genom vilken ändringarna av grundlagen bekräftas kan endast 
hållas av nästa riksdag efter de allmänna valen i september 1998. Avsikten är att 
riksdagen skall fatta beslut om ändringarna av de andra två lagarna samtidigt med den 
andra omröstningen om ändring av grundlagen i oktober 1998. Alla ändringar avses träda 
i kraft den 1 januari 1999. 
58 
2.4.14.2. Bedömning av förenligheten 
Lagstiftningen i Sverige är inte förenlig med kraven i fördraget och ECBS-stadgan. 
Följande oförenligheter skall uppmärksammas: 
- De tidsmässiga begränsningarna för att anta de nuvarande lagstiftningsförslagen gör 
det inte möjligt att förutsätta att lagstiftningen kommer att anpassas i tid. Banken 
kommer följaktligen inte att vara oberoende den dag ECB upprättas. 
- Genom det nuvarande förslaget till lagstiftning säkerställs inte bankens fulla 
integration i ECB S och framför allt erkänns inte i bestämmelserna om bankens 
befogenheter på det penningpolitiska området ECBS befogenheter på detta område. 
Dessutom innehåller det nuvarande förslaget till lagstiftning vissa brister: 
- Enligt artikel 13 kapitel 9 i regeringsformen har endast Riksbanken rätt att utgiva 
sedlar, vilket innebär att ECBS behörighet på detta område inte erkänns. Det krävs 
beslut av två riksmöten med mellanliggande riksdagsval för att ändra denna artikel. 
- Förbudet att begära eller ta emot instruktioner avser endast penningpolitiska frågor 
och omfattar inte alla uppgifter i samband med ECBS. 
2.4.15. Förenade kungariket 
I maj 1997 tillkännagav finansministern att det skulle ske en förändring av den brittiska 
centralbankens ("Bank of England") ställning. Ett förslag lades fram för parlamentet i 
oktober 1997, vilket förväntas antas som lag under det första halvåret 1998. 
Enligt förslaget kommer bankens styrelse, som är ansvarig för att leda bankens 
verksamhet (förutom utformningen av penningpolitiken), att bestå av centralbankschefen, 
två vice centralbankschefer och 16 ledamöter. Centralbankschefen och de två vice 
centralbankscheferna skall arbeta uteslutande för banken. Centralbankschefen och de vice 
centralbankscheferna utses för en femårig ämbetsperiod som kan förnyas och 
ledamöterna för treåriga ämbetsperioder som kan förnyas. En centralbankschef, vice 
centralbankschef eller ledamot kan avsättas på vissa angivna villkor. 
59 
Andra inslag i förslaget är bl.a. följande: 
- Banken har ett specifikt penningpolitiskt mål att upprätthålla prisstabilitet och, utan att 
åsidosätta detta mål, stödja regeringens allmänna ekonomiska politik, inklusive dess 
tillväxt- och sysselsättningsmål. 
- Finansministeriet far årligen ange vad prisstabilitet skall anses innebära och vad 
regeringens ekonomiska politik skall anses innebära i detta sammanhang. 
- En penningpolitisk kommitté med ansvar för att utforma penningpolitiken inrättas. 
Kommittén består av centralbankschefen, de två vice centralbankscheferna, ytterligare 
två högre banktjänstemän och fyra utomstående experter. 
- Regeringen behåller rätten att vid extrema ekonomiska förhållanden under en 
begränsad period ge banken riktlinjer beträffande penningpolitiken, med förbehåll för 
parlamentets godkännande. 
Enligt punkt 5 i protokoll nr 11 som är fogat till fördraget skall artikel 108 i fördraget inte 
tillämpas på Förenade kungariket så länge landet inte önskar delta i den tredje etappen av 
EMU. Förenade kungariket har anmält till rådet att det inte avser att gå över till den 
tredje etappen av EMU den 1 januari 1999. Så länge Förenade kungariket inte ändrar sin 
ståndpunkt är landet således inte skyldigt att anpassa sin lagstiftning med avseende på 
den tredje etappen av EMU. 
Mot bakgrund av den ovan beskrivna situationen görs ingen bedömning av 
lagstiftningens förenlighet med fördraget och ECBS-stadgan i Förenade kungariket. En 
bedömning kommer att behöva göras om och när Förenade kungariket beslutar sig för att 
delta i etapp tre av EMU. 
60 
3. PRISSTABILITET 
3.1. Bestämmelser i fördraget 
Kriteriet om prisstabilitet definieras i artikel 109J.1 första strecksatsen i fördraget: "En 
hög grad av prisstabilitet [...] skall framgå av att inflationstakten ligger nära den i de, 
högst tre medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten ifråga om prisstabilitet. " 
Innehållet i artikel 109J.1 anges närmare i protokoll nr 6 om konvergenskriterier. I artikel 
1 i protokollet föreskrivs att en medlemsstat uppfyller konvergenskriteriet om 
prisstabilitet om den uppvisar "en hållbar prisutveckling och en genomsnittlig 
inflationstakt som inte med mer än 1,5 procentenheter överstiger inflationstakten i de, 
högst tre medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet. 
Inflationen skall mätas med hjälp av konsumentprisindex på en jämförbar grund, med 
beaktande av skillnader i nationella definitioner." 
Eftersom de nationella konsumentprisindexen (KPI) skiljer sig betydligt åt vad gäller 
begrepp, metoder och praxis lämpar de sig inte för att uppfylla fördragets krav om att 
inflationen skall mätas på en jämförbar grund. Därför antog rådet den 23 oktober 1995 en 
ramförordning (nr 2494/95), genom vilken den rättsliga grunden fastställs för införandet 
av en harmoniserad metod för att sammanställa konsumentprisindex i medlemsstaterna. I 
förordningen föreskrivs en gradvis harmonisering i två etapper. 
Den första etappen av harmoniseringsprocessen bestod av framtagandet i mars 1996 av 
en uppsättning "interimsindex för konsumentpriser" (IIKP). Interimsindexen grundade 
sig helt och hållet på de befintliga nationella KPI, vilka endast anpassats för att tillse att 
omfattningen av varor och tjänster var så likartad som möjligt. IIKP användes i 1996 års 
konvergensrapporter från kommissionen och EMI. 
Den andra etappen av harmoniseringsprocessen ledde till framtagandet av 
"harmoniserade index för konsumentpriser" (HIKP). De sammanställs av 
medlemsstaterna och harmoniseras beträffande såväl metoder som omfattning (för mer 
detaljer se bilagan till detta kapitel). Den första uppsättningen HIKP offentliggjordes i 
mars 1997, med historiska tidsserier som gick tillbaka till januari 1995. Även om vissa 
delar av indexen återstår att harmonisera utgör HIKP i sin nuvarande form ett mycket 
väsentligt framsteg och uppenbarligen ett mycket mer jämförbart och tillförlitligt 
underlag för bedömningen av prisstabilitet och inflationskonvergens i medlemsstaterna 
än de nationella KPI. 
61 
3.2. Prisstabilitet bedömt med hjälp av HIKP 
3.2.1. Utvecklingen under senare tid 
Tidsserierna för HIKP är endast tillgängliga från och med januari 1995. Analysen av 
inflationsutvecklingen under senare tid på grundval av dessa index kan därför inte börja 
tidigare än januari 1996. Under de senaste två åren har det gjorts ytterligare framsteg i 
riktning mot prisstabilitet och inflationskonvergens inom hela gemenskapen. Inflationen i 
gemenskapen som helhet mätt med hjälp av HIKP (procentuell förändring jämfört med 
föregående år) minskade kontinuerligt från 2,7 % i januari 1996 till 1,5 % i april 1997. 
Den steg marginellt under sommaren 1997 på grund av tillfälliga faktorer, såsom en 
uppgång för importpriserna till följd av en effektiv depreciering av gemenskapsvalutorna 
samt ökningar av indirekta skatter och/eller reglerade priser i vissa länder. Sedan oktober 
1997 har inflationen fortsatt sin nedåtgående trend och den nådde ett lägsta värde på 
1,3% i januari 1998. 
I de tio medlemsstater där den årliga inflationstakten låg nära eller under 2 % i januari 
1996 (Belgien, Danmark, Tyskland, Frankrike, Irland, Luxemburg, Nederländerna, 
Österrike, Finland och Sverige) låg den i allmänhet kvar på en låg nivå till och med 
januari 1998 (se diagram 3.1). I vissa av dessa länder (Belgien, Danmark, Irland och 
Österrike) steg dock inflationen tillfälligt över 2 % under den granskade perioden, men 
sjönk sedan tillbaka betydligt. Det är endast i Nederländerna och Sverige som 
inflationstrycket har stigit på ett mer uttalat och varaktigt sätt under det andra halvåret 
1997. I Nederländerna beror denna ökning huvudsakligen på de kombinerade effekterna 
av den fortsatt kraftiga produktionstillväxten, som leder till att BNP-gapet minskar och 
att temperaturen på arbetsmarknaden stiger, och en effektiv depreciering av den 
nederländska gulden. Under inverkan av en markerad nedgång för importpriserna, som 
återspeglar både de avtagande effekterna av den effektiva deprecieringen av gulden och 
av ett fall i de internationella råvarupriserna, har dock inflationen sjunkit kraftigt under 
de senaste månaderna, för att bli 1,6% i januari 1998. I Sverige ligger flera faktorer 
bakom prisökningarnas tydliga tillväxt under de senaste 12 månaderna. Dessa inkluderar 
den omvända utvecklingen för vissa faktorer som ledde till att inflationen blev mycket 
låg 1996 (t.ex. minskningen av momsen på mat och den starka uppgången för kronan), 
ökade indirekta skatter, höjd prisnivå för reglerade priser och löner som ökar i stigande 
takt. Efter de tillfälliga ökningarna till följd av dessa faktorer, och under inverkan av 
såväl en stramare penning- som finanspolitik, slutade dock inflationen öka från och med 
september 1997, och minskade rentav till strax över 2 % i januari 1998. 
62 
Diagram 3.1 Inflationstakter (HIKP) i medlemsstaterna och 
gemenskapen 
(procentuella förändringar jämfört med föregående år, TfT-12) 
5 + 
4 + -B 
DK 
D 
I I H h 
01/96 04/96 07/96 10/96 01/97 04/97 07/9710/97 01/98 H H H 1 1 (-
01/96 04/96 07/96 10/96 01/97 04/97 07/97 10/97 01/98 
H 1- H h -J 1 1 1 1 1 1 1 
01/96 04/96 07/96 10/96 01/97 04/97 07/97 10/97 01/98 01/96 04/96 07/96 10/96 01/97 04/97 07/97 10/97 01/98 
H 1 1 (-
01/96 04/96 07/96 10/96 01/97 04/97 07/97 10/97 01/98 01/96 04/96 07/96 10/96 01/97 04/97 07/97 10/97 01/98 
Källa: kommissionen 
63 
I de övriga medlemsstaterna har det skett betydande framsteg beträffande inflations­
resultaten och de har, med undantag av Grekland, lyckats minska sina inflationstakter till 
under 2%. I Portugal låg inflationen på 2,5% i början av 1996, men återhållsamma 
löneökningar, fortsatt kraftig produktivitetstillväxt och dämpade importpriser har bidragit 
till att minska inflationstakten. Mot bakgrund av en stark ekonomisk tillväxt, men med 
hjälp av en appreciering för det brittiska pundet har Förenade kungariket lyckats uppnå 
en tillfredsställande grad av prisstabilitet och inflationskonvergens. Inflationen i Spanien 
låg i närheten av 3,VA % under större delen av 1996, men sjönk snabbt under 1997. I 
Italien har inflationen, efter en uppgång 1995 som i stor utsträckning berodde på valutans 
depreciering, sjunkit betydligt i stadig takt under de senaste två åren. I Spanien och 
Italien åstadkoms denna gynnsamma utveckling genom de kombinerade effekterna av en 
fast stabilitetsinriktad penningpolitik och strukturella förbättringar av arbets-, varu- och 
tjänstemarknadernas funktionssätt. I Grekland slutligen, har inflationen fortsatt att närma 
sig nivåerna i de andra medlemsstaterna. Den minskade från ca 8 % i början av 1996 till 
4,3 % i januari 1998 under förhållanden som präglades av övergripande 
växelkursstabilitet och fortsatt budgetkonsolidering. Ett fortsatt starkt lönetryck hindrade 
dock mer påtagliga framsteg mot prisstabilitet. 
3.2.2. Inflationens utveckling i förhållande till referensvärdet 
För att bedöma hur det priskriterium uppfyllts som fastställs i protokoll nr 6 till fördraget 
krävs det en operationell definition som omfattar två delar. För det första definitionen av 
"en genomsnittlig inflationstakt" "under en tid av ett år före granskningen" och för det 
andra, en beräkning av det referensvärde i förhållande till vilket medlemsstaternas 
resultat i fråga om prisstabilitet skall bedömas. 
I denna rapport har, i enlighet med de föregående rapporterna1, följande operationella 
definitioner använts: Den genomsnittliga inflationstakten i en medlemsstat under en tid 
av ett år mäts som den procentuella förändringen av det aritmetiska medelvärdet av de 12 
senaste månatliga indexen jämfört med det aritmetiska medelvärdet av de 12 månatliga 
indexen för den föregående perioden2. Referensvärdet beräknas som det oviktade 
aritmetiska medelvärdet av inflationstakterna i de tre medlemsstater som har uppnått de 
bästa resultaten plus 1,5 procentenheter. 
Se "Rapport om konvergensen i Europeiska unionen under år 1995"", offentliggjord i European 
Economy, Supplement AK nr 1, januari 1996, och "Rapport om konvergensen i Europeiska unionen 
under år 1996"", KOM(96) 560, offentliggjord i European Economy, Supplement A, nr 1, 
januari 1997. 
Detta mått används eftersom det visar inflationens utveckling under en tid av ett år, i enlighet med vad 
som föreskrivs i fördraget. Den inflationstakt som vanligen används beräknas som den procentuella 
förändringen av den senaste månadens konsumentprisindex jämfört med index för samma månad 
föregående år. Denna inflationstakt kan dock variera avsevärt från månad till månad på grund av 
förändringar i beräkningsunderlaget till följd av exceptionella faktorer, som t.ex. förändringar av 
indirekta skatter. 
64 
Under året från och med februari 1997 till och med 
januari 1998 var de tre medlemsstater som hade det bästa 
resultatet i fråga om prisstabilitet Frankrike, Irland och 
Österrike (se tabell 3.1). Genomsnittet för de tre 
medlemsstaterna med de bästa resultaten var 1,2 %. vilket 
ger ett referensvärde på 2,7%. I januari 1998 hade 14 
medlemsstater en genomsnittlig inflationstakt som låg 
klart under referensvärdet, varvid Grekland var 
undantaget. Det bör noteras att även om referensvärdet 
skulle definieras på striktast möjliga vis och utgå från det 
land som har den lägsta inflationstakten (dvs. Österrike) 
plus 1,5 procentenheter, skulle inflationen i alla dessa 14 
medlemsstater fortfarande ligga under referensvärdet3. 
Under den period för vilken referensvärdet kan beräknas 
med hjälp av HIKP steg referensvärdet marginellt från 
2,5 % i december 1996 till 2,7 % i januari 1998 (se tabell 
3.2). Denna gradvisa ökning är inte ett tecken på ett ökat 
inflationstryck i gemenskapen utan snarare en liten 
rörelse uppåt från de exceptionellt låga inflationstakter 
som uppmättes i vissa medlemsstater i början av 
perioden. Sammansättningen av den grupp medlemsstater 
som har de bästa resultaten var oförändrad från och med 
december 1996 till och med september 1997, men har 
därefter ofta förändrats. Ingen medlemsstat har 
kontinuerligt varit medlem av gruppen. 
Inflationskonvergensen, som var påfallande stor redan i 
slutet av 1996, har förstärkts ytterligare under de senaste 
12 månaderna. I december 1996 hade 11 medlemsstater 
en genomsnittlig inflationstakt som låg under 
referensvärdet. Denna grupp växte till 13 medlemsstater i 
juni 1997 och 14 i juli 1997, i takt med att först Italien 
och Portugal, och därefter Spanien, lyckades få ner sin 
genomsnittliga inflation till referensvärdets nivå eller 
lägre. Detta skulle ha varit fallet även om referensvärdet 
inte hade stigit något på senare tid (se tabell 3.2 och 
diagram 3.2). Tabell 3.1 
Inflationskonvergens 
(Inflation mätt som procentuell 
förändring av HIKP) a) 
Januari 1998 
De tre medlemsstaterna med de bästa 
resultaten: 
A 1,1 
F 1,2 
IRL 1,2 
Referensvärde b) 2,7 
Medlemsstater under referensvardet 
B 1,4 
DK 1,9 
D 1,4 
E 1,8 
F 1,2 
IRL 1,2 
I 1.8 
L 1,4 
NL 1,8 
A 1,1 
P 1,8 
FIN 1,3 
S 1,9 
UK 1,8 
Medlemsstater över referensvärdet 
EL 5,2 
a) Mätt som det aritmetiska 
medelvärdet av de 12 senaste månatliga 
indexen jämfört med det aritmetiska 
medelvärdet av föregående periods 12 
månatliga index. 
b) Oviktat aritmetiskt medelvärde för 
de tre medlemsstater som har det bästa 
inflationsresultatet plus 1,5 
procentenheter. 
Källa: kommissionen. 
3 Följaktligen skulle alternativa metoder för beräkning av referensvärdet, vilka behandlades i 1996 års 
konvergensrapport, ge ett lika stort antal länder med en inflationstakt under referensvärdet. 
65 
Tabell 3.2 
Inflationsreferensvärdet och vilka länder som iakttar det -
Utveckling över tidena) 
Dec. 
Jan. 
Feb. 
Mar. 
Apr. 
May 
Jun. 
Jul. 
Aug. 
Sep. 
Oct. 
Nov. 
Dec. 
Jan. 96 
97 
97 
97 
97 
97 
97 
97 
97 
97 
97 
97 
97 
98 De tre bSsta 
resultaten 
L, FIN,S 
L, FIN,S 
L, FIN,S 
L, FIN,S 
L, FIN.S 
L, FIN,S 
L, FIN,S 
L, FIN,S 
L, FIN,S 
L, FIN,S 
F, A, FIN 
F, A, FIN 
IRL, A, FIN 
F, IRL, A Referens-
värde 
2,5 
2,5 
2,5 
2,6 
2,6 
2,5 
2,6 
2,6 
2,7 
2,8 
2,8 
2,8 
2,7 
2,7 i 
11 
11 
11 
11 
11 
11 
13 
14 
14 
14 
14 
14 
14 
14 Antal medlemsstater som iakttar referensvärdet 
B,DK,D,F,IRL,L,NL,A,FIN,S,UK 
B,DK,D,F,IRL,I,L,NL,A,P,FIN,S,UK 
B,DK,D,E,F,IRL,I,L,NL,A,P,FIN,S,UK 
a) Mätt som det aritmetiska medelvärdet av de 12 senaste månatliga indexen jämfört med det 
aritmetiska medelvärdet av föregående periods 12 månatliga index. 
b) Oviktat aritmetiskt medelvärde för de tre medlemsstater som har det bästa resultatet i fråga 
om prisstabilitet plus 1,5 procentenheter. 
Källa: kommissionen. 
Grekland har gjort avsevärda framsteg med att minska inflationen och närma sig de låga 
inflationstakterna i de andra medlemsstaterna. Under de senaste 12 månaderna har 
skillnaden gentemot referensvärdet minskat med 2,8 procentenheter. Den genomsnittliga 
inflationstakten på 5,2 % i januari 1998 överstiger dock fortfarande referensvärdet med 
betydande marginal. 
66 
Diagram 3.2 
Jämförelse mellan medlemsstaternas genomsnittliga 
inflationstakter (HIKP) och referensvärdet (%) 
R«f*r«nsvXrd* 
I I I I I T -• 1 I 
Genomsnitt för de tr« bit ta resultaten 
i i i i i i i i i i i 
12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 
96 97 98 
B —-DK 12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 
96 97 98 
i i i i i i i i i 1-
12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 
96 97 98 
-•-EL 12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 
96 97 98 
F -*-IRL 
-i 1 1-
12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 
96 97 98 12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 
96 97 98 
HL -.-A 
12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 
96 97 98 
P -»-FIN i i i 
12 01 02 03 04 05 06 07 
96 97 
S 09 10 11 12 01 
98 
•UK 
Anmärkning: Det gråa faltet representerar intervallet på 1.5 procentenheter mellan den genomsnittliga 
inflationstakten i de tre medlemsstater som har de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet (fältets undre gräns) och 
referensvärdet (faltets övre grans). 
Källa : kommissionen 
67 
3.3. Inflationsresultaten under den andra etappen av EMU 
Den begränsade tidsperiod 
som omfattas av HIKP-
serierna medger inte ett 
medelfristigt perspektiv på 
inflationsutvecklingen. 
Som en del av 
bedömningen av inflations­
resultatens hållbarhet 
används därför nationella 
deflatorer för privat 
konsumtion4 för att 
undersöka trenderna på 
medellång sikt. 
Efter ett bakslag under 
senare delen av 1980-talet 
och början av 1990-talet 
förbättrades gemenskapens 
inflationsresultat väsentligt 
och kontinuerligt under de 
följande åren. 1991 nådde 
inflationstakten en topp på 
5,6 % för att sedan minska 
till 4,1 % 1993 och fortsatte 
därefter att minska under 
den andra etappen av EMU 
till ett historiskt lågt värde 
på 2,1 % 1997, vilket visas 
i tabell 3.3. 
Den gynnsamma 
inflationsutveckling som 
kan observeras i 
gemenskapen som helhet 
under den andra etappen 
har ägt rum i alla medlemsstater, om än i varierande grad. De hade även betydligt olika 
utgångslägen vid den andra etappens början. I detta sammanhang kan det vara lämpligt 
att dela upp länderna i tre grupper. Tabell 3.3 
Deflator for privat konsumtion 
(nationell valuta, arlig procentuell iSrandring) 
I 1993 1994 1995 1996 1997 1998* 
B 3,5 2,8 1,7 2,3 1,6 1,3 
DK 0,6 1,6 2,0 2,1 2,3 2,1 
D 4,0 2,8 1,9 1,9 1,9 1,7 
EL 14,2 11,0 8,6 8,5 5,5 4,5 
E 5,6 4,8 4,7 3,4 2,5 2,2 
F 2,2 2,1 1,6 1,9 1,1 1,0 
IRL 1,9 2,7 2,0 1,1 1,4 3,3 
1 5,4 4,6 5,8 4,3 2,4 2,1 
L 4,1 2,3 2,1 1,6 1,4 1,6 
NL 2,1 2,8 1,5 1,3 2,2 2,3 
A 3,3 3,3 1,5 2,5 1,8 1,5 
P 6,6 5,1 4,2 2,6 2,1 2,2 
FIN 4,2 1,4 0,3 1,6 1,4 2,0 
S 5,7 3,0 2,7 1,2 2,2 1,5 
UK 3,4 2,2 2,6 2,6 2,3 2,3 
EUR J 4,1 3,2 3,0 2,6 2,1 19 
Standardavvikelse 
15 medlems- I JJ O 271 L8 Tfi (^9 
stater 
14 medlems- 1,7 1,1 1,5 0,9 0,5 0,6 
stater (exkl. 
EL) 
* Ekonomisk prognos varen 1998. 
Kalla: kommissionen. 
Deflatorer för privat konsumtion har en högre grad av internationell jämförbarhet än nationella 
konsumentprisindex. Deras mätmetoder grundar sig på den nationalräkenskapsmetod som 
harmoniserats inom gemenskapen inom ramen för Europeiska nationalräkenskapssystemet (1979 års 
upplaga). 
68 
En första grupp bestående av 11 medlemsstater hade 1994 en inflationstakt som låg nära 
eller under den övre gränsen i det intervall på 2-3 % som i 1993 års allmänna riktlinjer 
för den ekonomiska politiken föreslogs som ett steg i riktning mot prisstabilitet. Under de 
följande åren lyckades dessa länder antingen upprätthålla eller förbättra sina redan från 
början goda inflationsresultat. Som en följd av detta låg inflationen 1997 i praktiskt taget 
alla dessa länder nära eller under 2 %. Till denna grupp hör de sju medlemsstater som 
sedan länge deltar i växelkursmekanismen (ERM) (Belgien, Danmark, Tyskland, 
Frankrike, Irland, Luxemburg och Nederländerna) samt Österrike, vars valuta i över tio år 
har varit helt stabil gentemot DEM. Dessa länder har även det gemensamt att de har en 
lång historia av relativt låg inflation. 
Detta var inte fallet för de tre återstående medlemsstaterna i gruppen (Finland, Sverige 
och Förenade kungariket). I dessa länder rådde det ett starkt inflationstryck under senare 
delen av 1980-talet och början av 1990-talet till följd av överhettade ekonomier och 
alltför höga löneökningar. De lyckades dock under den första etappen av EMU på ett 
påfallande sätt närma sig de övriga länderna i gruppen i fråga om prisstabilitet. Den 
minskade inflationstakten berodde huvudsakligen på den mycket kraftiga ekonomiska 
nedgången och på måttliga ökningar av enhetsarbetskostnader och trots det kostnadstryck 
som de mycket kraftiga deprecieringarna av deras valutor innebar. Även om 
prisutvecklingen var något ryckig lyckades dessa tre länder kontrollera inflationen under 
hela den andra etappen. Inflationstakten var, särskilt i Finland och Sverige, under flera år 
mycket låg. 
I en andra grupp av länder (Spanien, Italien och Portugal) rådde det strax före början av 
den andra etappen fortfarande ett relativt starkt inflationstryck, med inflationstakter 
mellan 5,5 % och 6,5 %. I dessa länder har det gjorts anmärkningsvärda framsteg med att 
bekämpa inflationen under den andra etappen. Det gick till att börja med ganska långsamt 
att minska inflationen och processen hämmades 1995 av de kombinerade effekterna av 
valutadeprecieringar och höjda indirekta skatter, vilka särskilt i Italien ledde till en 
tillfällig inflationsuppgång. Tack vare ett beslutsamt genomförande av en övergripande 
strategi som syftade till att angripa de underliggande strukturella orsakerna till de höga 
prisökningarna har dock inflationen sjunkit snabbt under de senaste två åren. Som en 
följd av detta sjönk inflationen i alla tre länderna till 2,5 % eller lägre 1997. 
69 
Till sist, även om inflationstakten minskade väsentligt i Grekland i början av 1990-talet, 
låg inflationen fortfarande på en tvåsiffrig nivå vid början av den andra etappen. Sedan 
dess har det skett betydande och kontinuerliga framsteg'med att minska inflationen, men 
Greklands inflationsresultat är ännu inte tillfredsställande. 
Den allmänna och imponerande minskningen av inflationen i hela gemenskapen har 
åtföljts av anmärkningsvärda framsteg med inflationskonvergensen under de senaste 
åren. En indikator på hur skillnaden mellan medlemsstaternas inflationstakter har minskat 
är standardavvikelsen för de enskilda medlemsstaternas inflationstakter i förhållande till 
EG-genomsnittet. Standardavvikelsen för inflationen, mätt med hjälp av deflatorn för 
privat konsumtion, minskade från 3,2% 1993 till 1,0% 1997. Om Grekland undantas 
minskade standardavvikelsen till 0,5 % 1997 jämfört med 1,7 % 1993, vilket betyder att 
spridningen mellan de 14 medlemsstaternas inflationstakter är mycket låg. 
3.4. Underliggande faktorer och inflationsresultatens hållbarhet 
Enligt fördraget krävs inte endast att medlemsstaterna skall ha uppnått en hög grad av 
prisstabilitet utan även att de skall uppvisa en hållbar prisutveckling (protokoll nr 6). 
Kravet på en hållbar prisutveckling syftar till att säkerställa att den grad av prisstabilitet 
och inflationskonvergens som uppnåtts under tidigare år kommer att upprätthållas under 
den tredje och sista etappen av EMU. Detta innebär att ett tillfredsställande 
inflationsresultat huvudsakligen måste bero på en lämplig utveckling av 
insatskostnaderna och på andra faktorer som påverkar prisutvecklingen på ett strukturellt 
sätt, snarare än att återspegla effekterna av antingen konjunkturförhållanden eller 
tillfälliga faktorer (såsom minskade indirekta skatter eller lägre importpriser). 
Statistiken visar att det har rått prisstabilitet i majoriteten av medlemsstaterna under en 
förhållandevis lång period. Det faktum att en mentalitet präglad av prisstabilitet i ökande 
utsträckning har fått faste och att processen att minska inflationen övervunnit flera 
negativa ekonomiska omständigheter (t.ex. den tyska återföreningen, en allmän 
konjunkturberoende överhettning och växelkursturbulens) tyder på att den nuvarande 
låga inflationen och den höga graden av priskonvergens vilar på strukturella faktorer som 
är starka, väl underbyggda och ägnade att gynnsamt påverka inflationsutvecklingen på 
medellång sikt. 
Det tillfredsställande inflationsresultat som kan observeras i gemenskapen under den 
andra etappen beror delvis även på konjunkturfaktorer. Även om en ekonomisk 
återhämtning har skett sedan våren 1996 finns det fortfarande outnyttjad 
produktionskapacitet och arbetslösheten har legat kvar på en hög nivå. Denna situation 
har i hög grad avhållit företagen från att höja priserna eller gå med på betydande 
löneökningar. En avgörande orsak till inflationskonvergensen i gemenskapen är dock att 
det skett grundläggande förändringar av attityden hos samtliga ekonomiska aktörer 
gentemot inflationen. 
70 
3.4.1. Prisstabilitet som h uvudmålför penningpolitiken 
Det råder enighet i gemenskapen om att huvudmålet för penningpolitiken är prisstabilitet. 
Denna enighet är inskriven i fördraget och i de regelbundet återkommande allmänna 
riktlinjerna för den ekonomiska politiken som rådet enhälligt antagit alltsedan 1993. 
Denna samsyn återspeglar både erkännandet av att inflation i sista hand är ett monetärt 
fenomen och övertygelsen att prisstabilitet är en förutsättning för varaktig och 
sysselsättningsskapande tillväxt. 
De penningpolitiska myndigheternas uppgift att föra en stabilitetsinriktad penningpolitik 
har även underlättats av flera institutionella förändringar i detta syfte, vilka krävs enligt 
fördraget. Den mest avgörande förändringen är att göra centralbankerna oberoende (se 
kapitel 2). Andra viktiga institutionella förändringar, vilka trädde i kraft vid övergången 
till etapp två, inkluderar förbud mot monetär finansiering av offentliga underskott och 
förbud mot att offentliga myndigheter ges positiv särbehandling hos finansiella institut. 
Ovanstående förändringar har medverkat till att öka effektiviteten, öppenheten och 
trovärdigheten för en stabilitetsinriktad penningpolitik i medlemsstaterna. Det har i sin 
tur i hög grad bidragit till att minska inflationsförväntningarna (se även kapitel 6 om 
långfristiga räntesatser), vilket är centralt för att uppnå och upprätthålla en lämplig 
löneutveckling. 
3.4.2. Löneutvecklingens bidrag till en minskad inflation 
Utvecklingen av enhetsarbetskostnaderna, dvs. arbetskraftskostnaderna per producerad 
enhet, har en särskild betydelse i inflationsprocessen. De speglar trenderna för 
arbetsproduktiviteten och den nominella ersättningen per capita. Den senare spelar inte 
endast en nyckelroll vid bestämmandet av insatskostnader och således även för 
konsumentpriserna, utan avspeglar även de privata aktörernas inflationsförväntningar. 
Enhetsarbetskostnaderna är därför en viktig indikator, bland andra, på trovärdigheten hos 
de penningpolitiska myndigheternas politik för att bekämpa inflationen och på inflations­
resultatens hållbarhet. 
71 
Som visas i tabell 3.4 och diagram 3.3 bidrog återhållsamma löneökningar starkt till det 
goda inflationsresultat som uppnåddes under den andra etappen. Enhetsarbets­
kostnadernas ökningstakt började minska kraftigt i gemenskapen som helhet i början av 
nittiotalet och gick i själva verket ned snabbare än inflationstakten. Ökningstakten för 
enhetsarbetskostnaderna i gemenskapen var mycket hög i början av nittiotalet (en 
genomsnittlig årlig tillväxttakt på strax under 5 %), medan den var mycket dämpad under 
den andra etappen (en genomsnittlig årlig tillväxttakt på strax över 1 %). Enligt den 
information som finns tillgänglig för närvarande kommer enhetsarbetskostnaderna att 
fortsätta stiga i mycket måttlig takt under den närmaste framtiden och de kommer således 
att fortsätta att vara förenliga med den gynnsamma inflationsutvecklingen i 
gemenskapen. 
Tabell 3.4 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
1 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR Arbetskostnader 
(procentuell förändring, hela ekonomin) 
Nominell ersättning 
per anställd 
1997 
1990 1994 
.93») .97») 
6,1 2,9 3,2 
3,6 3,6 4,0 
6,4 2,9 1,8 
14,8 11,8 10,7 
9.0 2,7 2,7 
4.1 2,5 2,5 
5,6 2,9 5,5 
7,2 4,4 4,6 
5,6 2,8 3,3 
3,9 2,4 2,7 
5,6 2,4 1,6 
14,8 6,5 4,3 
4,4 3,0 1,3 
6.6 4,5 3,8 
6.7 3,8 4,3 
6,4 3,3 3,1 1998* 
2,1 
4,3 
2,0 
6,9 
2,6 
2,7 
5,3 
2,9 
3,6 
3,3 
2,2 
3,9 
3,4 
2,7 
4,6 
3,0 
a) Genomsnittlig årlig procentuell förändrir 
* Ekonomisk prognos våren 1998. 
Källa: kommissionen. Tillväxt i arbetsproduktivitet 
1997 
1990 1994 
-93" -97" 
1.1 2,1 2,5 
2.2 1,9 0,7 
2,4 2,9 3,7 
0,1 1,3 3,0 
1,4 1,3 0,8 
1,0 2,0 2,5 
3,3 5,4 6,6 
1,2 2,2 1,4 
2,2 1,3 1,8 
1,1 1,7 1,1 
1,6 2,3 2,7 
2,1 2,3 1,8 
2,0 3,8 3,8 
1,8 2,9 2,9 
1,4 2,2 1,9 
1,6 2,3 2,3 
>g-1998* 
1,6 
1,5 
2,7 
2,7 
1,2 
1,8 
5,0 
2,0 
1,9 
1,6 
2,3 
2,7 
2,4 
2,0 
1,2 
1,9 Nominella arbetskraftskostnader 
per producerad enhet 
1990 
-93 " 
4,9 
1,4 
3,8 
14,6 
7,5 
3,1 
2,2 
5,9 
3,3 
2,8 
3,9 
12,4 
2,4 
4,7 
5,2 
4,8 1994 
-97" 
0,8 
1,7 
0,0 
10,4 
1,4 
0,5 
-2,4 
2,2 
1,5 
0,6 
0,0 
4,1 
-0,8 
1,6 
1,6 
1.0 1997 
0,7 
3,2 
-1,8 
7,4 
1,9 
0,0 
-1,1 
3,1 
1,5 
1,6 
-1,1 
2,5 
-2,4 
0,8 
2,4 
0,8 998* 
0,5 
2,7 
-0,6 
4,0 
1,5 
0,9 
0,3 
0,9 
1,7 
1,7 
-0,1 
1,2 
1,0 
0,7 
3,4 
1,0 
72 
Utvecklingen på landnivå visar en tydlig konvergens mellan medlemsstaterna i riktning mot en 
låg ökningstakt för enhetsarbetskostnaderna. I de 11' medlemsstater som har en inflation enligt 
HIKP som ligger under referensvärdet under hela den period för vilken ett referensvärde kan 
beräknas, minskade enhetsarbetskostnaderna på Irland (vilket är ett resultat av betydande 
produktivitetsökningar) och Finland, medan de förblev i stort sett oförändrade i Tyskland och 
ökade mycket måttligt i de övriga länderna under den andra etappen. Det finns fa tecken som 
tyder på kommande kostnadstryck. Ökningstakten för enhetsarbetskostnaderna förväntas bli 
begränsad i större delen av dessa länder under 1998. 
I de medlemsstater där inflationen först mer nyligen sjönk under referensvärdet (Spanien, Italien 
och Portugal) uppvisar trenden för enhetsarbetskostnadernas utveckling under den andra etappen 
ett tydligt brott i förhållande till det tidigare mönstret av höga ökningstakter. Efter en dramatisk 
nedgång under 1994-1995 tenderade ökningstakten för enhetsarbetskostnaderna därefter att stiga 
i Spanien, och framför allt, i Italien, vilket delvis speglade att arbetstagarna tog igen förlorad 
köpkraft från föregående år. I båda länderna förväntas dock enhetsarbetskostnaderna fortsätta att 
öka i måttlig takt under den närmaste framtiden. Ett liknande om än mindre ryckigt mönster kan 
urskiljas för Portugal. I Grekland har däremot ökningstakten för enhetsarbetskostnaderna, trots 
avsevärda framsteg under senare år, ännu inte minskat till en nivå som är förenlig med att uppnå 
och upprätthålla prisstabilitet. 
Förändringar av enhetsarbetskostnaderna bestäms av tillväxten i arbetsproduktivitet och av 
förändringarna av den nominella ersättningen per anställd. Den minskade ökningstakten för 
enhetsarbetskostnaderna kan således bero på antingen en ökad arbetsproduktivitet eller på 
minskad tillväxttakt för den nominella ersättningen per anställd. Bortsett från sedvanliga 
konjunkturvariationer har tillväxten i arbetsproduktivitet varit ganska stabil i gemenskapen. Med 
en årlig genomsnittlig tillväxttakt på strax över 2 % låg tillväxten i arbetsproduktivitet under den 
andra etappen i linje med den långsiktiga trend som kan observeras för gemenskapen alltsedan 
den första oljekrisen. Inte heller på landnivå uppvisar arbetsproduktivitetsökningarna några 
betydande trendmässiga förändringar under senare år. En konjunkturorsakad uppgång för 
produktivitetstillväxten har tydligt kunnat skönjas i nästan alla länder i gemenskapen. I många 
länder (Belgien, Italien, Nederländerna, Österrike, Förenade kungariket) har denna uppgång 
enbart inneburit att produktiviteten återgått till sin historiska trendmässiga nivå. Uppgången 
överskred den trendmässiga nivån i Tyskland och Sverige och ännu mer påtagligt i Finland och 
på Irland. Denna konjunktureffekt förefaller dock nu ha kommit till sitt slut i dessa fyra länder. 
Följaktligen berodde den minskade ökningstakten för enhetsarbetskostnaderna huvudsakligen på 
måttliga nominella löneökningar per capita. Efter att ha stigit med 6,4 % per år på 
gemenskapsnivå under perioden 1990-1993 steg den nominella ersättningen per anställd med i 
genomsnitt 3,3 % årligen under perioden 1994-1997. Denna nedgång i ökningstakt under 1990-
talet omfattade alla medlemsstater, om än i varierande grad. De mest spektakulära framstegen 
gjordes i Spanien, där den nominella ersättningen per anställd steg med mindre än 3 % per år 
under perioden 1994-1997, dvs. med mindre än gemenskapsgenomsnittet. Även i Italien och 
Portugal har det skett en betydande förbättring. I dessa länder minskade den genomsnittliga 
årliga löneökningen per capita till 4,4% respektive 6,5 % under perioden 1994-1997 (jämfört 
med över 7 % respektive nästan 15 % under perioden 1990-1993). 
73 
Diagram 3.3 Inflations- och lönetrender 
(Treårigt glidande medelvärde av den artiga procentuella förändringen) 
Belgien Danmark 
4 + 
2 + 
1990 1992 1994 1996 1998 1990 1992 1994 1996 1998 
Tyskland Grekland 
-2 25 
1990 1992 1994 1996 
Spanien —i 1 i 1 1 1 1-
1998 1990 1992 1994 1996 
Frankrike 1998 
1990 1992 1994 1998 1990 1992 1994 1996 1998 
Irland Italien 
I I 1 1 1 I H -\ 
-;, \ 
" ""V 
-• 
1 ^ 
V ^ 
H 1 S~~ ~ 
/ s 
—1 1 1— ^^s^ 
> 
—1 
1990 1992 1994 1996 1998 1990 1992 1994 
— Deflator för privat konsumtion 
- Ersättning per anställd 
Arbetskraftskostnader per 
producerad enhet 1996 1998 
74 
Diagram 3.3 fortsättning 
Luxemburg Nederländerna 
6 + 
4 + 
2 + 
H 1 1 1 1 1 1-« + 
4 + 
2-f 
H 1 1 1 1 1 H 
1990 1992 1994 
Österrike 1996 1998 1990 1992 1994 1996 1998 
Portugal 
7 + 
5 + 
n 
1 + 
_, , 1 , H-^-Tt: 1-20 
1990 
10 
8 
6 
4 
2 
0 
-2 
-4 1992 1994 1996 
Finland 1998 
1990 1992 1994 1996 1998 1990 H 1 h 
1992 
Förenade kungariket — .v 
—I— 
1994 
EUR _i 1 (_ 
1996 1998 
10 
2 + 
-i 1 1 1 1 1 H 6 + 
4 + 
2 + 
H 1 1 1 1 1 »-
1990 1992 1994 1996 1998 1990 1992 1994 
— Deflator för privat konsumtion 
- Ersättning per anställd 1996 1998 
Arbetskraftskostnader per 
Katta: kommissionen producerad enhet 
75 
Det förefaller att finnas flera förklaringsfaktorer till den allmänt observerade 
återhållsamheten beträffande nominella löner. För det första verkar arbetsmarknadens två 
parter ha större förtroende för de penningpolitiska myndigheternas beslutsamhet och 
förmåga att uppnå prisstabilitet. Således har under de senaste åren de 
inflationsförväntningar som utgör bakgrunden till löneavtalen i allt högre grad i samtliga 
medlemsstater kommit att sammanfalla med det inflationsmål som fastställts av de 
penningpolitiska myndigheterna. För det andra har denna förstärkta trovärdighet åtföljts 
av grundläggande förändringar av lönebildningen i syfte att säkerställa en fortsatt adekvat 
löneutveckling. Dessa institutionella förändringar inkluderar avskaffandet av den 
automatiska löneindexeringen i Italien och införandet av innovativa fleråriga löneavtal 
som omfattar både arbetsmarknadens parter och regeringen i Spanien, Irland, 
Nederländerna och Finland. I andra länder har löneavtalen inriktats på att säkerställa och 
förbättra konkurrenskraften gentemot omvärlden (t.ex. Belgien, Danmark och Frankrike). 
För det tredje förefaller löneförhandlingarna att i ökande utsträckning ta hänsyn till 
utvecklingen i den reala delen av ekonomin (total produktionstillväxt, situationen på 
arbetsmarknaden, lönsamhet). Slutligen har medlemsstaterna trappat upp sina 
ansträngningar att förbättra arbetskraftens anställbarhet och anpassningsförmåga. Dessa 
strukturella åtgärder är väsentliga för att förbättra möjligheterna till sysselsättning, men 
de kommer även att medverka till att ett alltför stort tryck uppåt på lönerna undviks när 
återhämtningen tar fart. Åtgärderna förefaller redan ha gett en påtaglig positiv effekt i 
vissa medlemsstater (t.ex. Danmark, Nederländerna och Förenade kungariket) eftersom 
arbetslöshetsnivån har minskat utan att löneökningstakten stigit i någon betydande 
omfattning. 
76 
3.4.3. Lämpliga inhemska reaktioner på importprisförändringar 
På grund av den höga graden av öppenhet 'i medlemsstaternas ekonomier spelar 
importprisernas utveckling en viktig roll för den inhemska prisbildningen. Förändringar i 
importpriserna beror på flera olika faktorer såsom förändringar av internationella priser 
och valutakurser, importens geografiska sammansättning, utländska leverantörers 
prissättningsbeteende samt inhemska efterfrågeförhållanden. Förr eller senare är det 
troligt att förändringar i importpriserna åtminstone delvis slår igenom i de slutliga 
priserna. Graden av genomslag beror på den ekonomiska situationen, den 
makroekonomiska politiken och ekonomins struktur. Vid bedömningen av ett lands 
inflationsresultat och resultatets hållbarhet är det viktigt att undersöka om yttre pristryck 
har lett till inhemskt genererade prisökningar. 
I åtta av de fjorton medlemsstaterna 
med inflationstakter under 
referensvärdet (Belgien, Danmark, 
Tyskland, Frankrike, Luxemburg, 
Nederländerna, Österrike och 
Finland) har importprisökningarna i 
allmänhet varit låga under perioden 
1994-1996. Detta berodde både på 
mycket måttliga ökningar av de 
internationella råvarupriserna under 
större delen av perioden och på 
ländernas starka valutor. Till följd av 
framför allt US-dollarns kraftiga 
uppgång gentemot dessa länders 
valutor steg dock prisökningstakten 
för deras import väsentligt under 
1997 (med undantag av Luxemburg, 
Österrike och Finland). Tabell 3.5 
Importpriser 
(procentuell förändring av deflatorn för importerade y 
tjänster, i nationell valuta) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 1993 1994 1995 1996 
-2,6 0,9 1,0 2,0 
-1,1 0,7 1,0 0,8 
-1,4 0,5 0,6 0,7 
7,8 5,6 6,6 3,8 
6,5 5,7' 4,2 2,4 
-2,5 1,7 1,3 1,2 
4,4 2,8 4,2 -0,7 
12,1 4,9 12,1 -1,9 
1,6 6,4 0,8 0,3 
-2,3 0,1 0,9 0,7 
0,7 0,8 1,0 1,2 
4,8 4,8 3,4 0,3 
8,7 -0,3 0,4 1,8 
14,5 3,5 4,6 -4,9 
8,5 2,9 7,2 0,4 
3,0 2,3 3,9 0,5 
* Ekonomisk prognos våren 1998. 
Källa: Kommissionen. 1997 
4,5 
3,7 
3,0 
2,7 
4,1 
2,1 
0,3 
-0,6 
-0,1 
3,1 
0,7 
1,1 
1,6 
2,0 
-6,5 
0,8 /äror och 
1998* 
U 
0.9 
1,2 
7,4 
1,9 
0,8 
3,7 
1,1 
2,4 
1,8 
1,0 
1,5 
1,4 
0,7 
-2,3 
0,8 
77 
Även på Irland var ökningen av importpriserna i allmänhet måttlig under 1994 och 1995. 
På grund av apprecieringen av det irländska pundet sjönk dock importpriserna under 
1996 och låg stilla under 1997, vilket dämpade de totala konsumentprisökningarna under 
de senaste två åren. 
I de fem övriga medlemsstaterna med en inflation under referensvärdet steg import­
priserna ganska avsevärt i början av den andra etappen till följd av en uttalad försvagning 
av deras valutor. För vissa av dessa länder (Spanien, Italien och Portugal) förklarar detta i 
viss utsträckning de ganska långsamma framstegen med inflationsbekämpningen under 
de åren. Importprisökningarna var höga i Spanien och Italien under 1994 och 1995, i 
Portugal under 1994 och i Sverige och Förenade kungariket under 1995.1 samtliga dessa 
länder var det, i kontrast till tidigare tillfällen av kraftig valutadepreciering, endast en 
mindre del av importprisökningarna som slog igenom på konsumentpriserna. Den 
begränsade effekten på den inhemska inflationen berodde delvis på den svaga tillväxt 
som rådde i dessa ekonomier, men framför allt på en stram penningpolitik. På grund av 
förstärkningen av ländernas valutor blev importprisökningarna låga eller negativa under 
1996 och 1997 (med undantag av Spanien 1997), vilket dämpade det inhemska 
pristrycket. Detta gällde särskilt för Förenade kungariket, där en markant appreciering av 
det brittiska pundet ledde till att importpriserna sjönk betydligt under 1997. 
I Grekland var importprisökningarna höga under hela den andra etappen, men de 
minskade och lade sig på en lägre nivå än konsumentprisökningarna under hela den 
granskade perioden. Även om ökningstakten till att börja med gick ned ganska långsamt, 
minskade den snabbare under 1996 och 1997 under påverkan av politiken för en "hård 
drakma". 
3.5. Prisresultatens hållbarhet underbyggs av EMU 
Under den andra etappen av EMU har alla medlemsstater, med undantag av Grekland, 
lyckats uppnå eller bibehålla låga och konvergerande inflationstakter. Även om 
konjukturberoende faktorer såsom den långa perioden med låg ekonomisk aktivitet 
säkerligen bidrog till att minska pris- och kostnadstryck spelade ett antal 
strukturförändringar en nyckelroll för det imponerande resultatet på inflationssidan. Först 
och främst accepteras nu prisstabilitet som ett av de viktigaste målen för den ekonomiska 
politiken i allmänhet och den ekonomiska politiken, särskilt penningpolitiken, är fast 
inriktad mot detta mål. Denna process har underbyggts av trenden i riktning mot 
oberoende för de nationella centralbankerna. För det andra har löneutvecklingen i hög 
grad understött inflationsminskningsprocessen. Den konsekventa minskningen, och 
därefter stabiliseringen på en låg nivå, av inflationstakt, löneökningar och ökningstakten 
för enhetsarbetskostnader tyder på att det låga inflationsmålet har byggts in i 
löneförhandlingarna, vilket i sin tur vittnar om den ökade trovärdigheten för en 
stabilitetsinriktad politik. Denna process har även underbyggts av viktiga institutionella 
förändringar beträffande lönebildningen. 
78 
Även om dessa strukturella faktorer tyder på att de nuvarande prisresultaten är hållbara 
bör det betonas att EMU, genom de institutionella förändringar och den nya ekonomiska 
omgivning som den innebär, är ägnad att säkra och förstärka de resultat som uppnåtts i 
fråga om prisstabilitet. 
I fördraget garanteras oavhängigheten för Europeiska centralbanken och den tilldelas det 
tydliga målet att upprätthålla prisstabilitet. Genom fördragets bestämmelser om de 
offentliga finanserna, kompletterat med Stabilitets- och tillväxtpakten, kommer det att 
säkerställas att finanspolitiken är förenlig med låg inflation. Som en följd av denna ram 
kommer den nya ordningen med en gemensam valuta att innebära en lägre och mer 
förutsägbar inflation. Den förstärkta trovärdigheten för prisstabilitetsmålet kommer att 
främja låga och stabila inflationsförväntningar och därmed troligen mer återhållsamma 
löne- och kostnadsökningar. Incitamenten till en återhållsam löneutveckling kommer 
även att öka eftersom alltför höga löneökningar inte kommer att kompenseras med 
penning-, finans- eller valutapolitiken. Löner som stiger snabbare än vad som motiveras 
av produktivitetsökningarna i ett land (eller en region) skulle leda till försämrad 
konkurrenskraft och minskad lönsamhet för investeringar och således göra området 
mindre attraktivt för etableringar. Landets (eller regionens) export skulle skadas, 
investeringarna skulle påverkas negativt och arbetslösheten skulle öka. Av dessa skäl är 
det troligt att EMU kommer att leda till en löneutveckling som är förenlig med skapande 
av sysselsättning. 
Dessutom är det troligt att exponeringen för importerad inflation kommer att minska 
under den tredje etappen av EMU. Runt 65 % av EG:s totala import kommer från EG-
länder. Införandet av den gemensamma valutan kommer per definition att avskaffa 
prisvariationer till följd av valutafluktuationer för intern import inom euroområdet, 
samtidigt som den prisstabilitet som förväntas råda inom gemenskapen bör innebära att stora 
prisökningar förhindras på all import till de enskilda medlemsstaterna som kommer från andra 
länder inom gemenskapen. 
Import från länder utanför EG kommer fortfarande att vara utsatt för prisvariationer till 
följd av förändringar i de internationella priserna samt växelkursvariationer mellan euron 
och andra valutor, särskilt US-dollarn. Eftersom importen från länder utanför EG endast 
uppgår till ungefär 10% av gemenskapens BNP måste dessa faktorer dock variera 
kraftigt för att påverka medlemsstaternas inhemska priser i någon betydande omfattning. 
Om dessutom en större andel av importen i framtiden faktureras i euro kommer 
inflationsutvecklingen inom euroområdet att vara mindre utsatt för möjliga variationer 
för andra valutor, i synnerhet US-dollarn. 
79 
Bilaga: Det harmoniserade indexet för konsumentpriser 
(HIKP) 
1. Skäl för att ta fram HIKP5 
HIKP har tagits fram för att uppfylla två krav som är en följd av EMU-processen. För det 
första föreskrivs i fördraget, särskilt protokoll nr 6, att inflationen skall mätas med hjälp 
av i) konsumentprisindex ii) som är jämförbara mellan medlemsstaterna, om än med 
beaktande av skillnader i nationella definitioner. För det andra kommer penningpolitiken, 
per definition, att bedrivas på EMU-nivå. Det ställer krav på att medlemsstaterna har 
överensstämmande indikatorer, inte enbart för jämförbarhetens skull, utan även i syfte att 
ta fram aggregerade indikatorer på EMU-nivå. Det står klart att ett pålitligt och 
jämförbart konsumentprisindex är en av de allra viktigaste indikatorerna. 
2. Grundläggande begrepp vid framtagandet av HIKP 
De fördragskrav som beskrivs ovan uppfylls genom att ta fram HIKP som så långt 
möjligt grundar sig på de nationella KPI. 
För det första mäter det nya indexet förändringar av konsumentpriser. Det innebär att det 
omfattar trenden över tiden för de faktiska priserna för de varor och tjänster som 
konsumenterna kan välja mellan inom det ekonomiska området i fråga. Det begrepp som 
använts för att begränsa HIKP:s omfattning kan därför definieras som "hushållens 
monetära utgifter för slutlig konsumtion". Det inbegriper alla monetära transaktioner som 
hushållen gjort för att erhålla varor och tjänster som direkt tillfredsställer 
konsumtionsbehov. Icke-monetära transaktioner är sådana som inte involverar kontanter, 
tillgångar eller skulder uttryckta i valutaenheter. 
För det andra är HIKP jämförbara. Det definieras i rådets förordning om HIKP som att 
HIKP skall anses jämförbara om de endast återspeglar skillnader i prisförändringar eller 
konsumtionsmönster mellan länderna. Det betyder att definitionen .och 
sammanställningen av HIKP grundar sig på jämförbara begrepp, metoder och praxis. 
HIKP utgör för närvarande den bästa statistiska grunden för att jämföra 
konsumentprisinflation i medlemsstaterna. 
5 Denna bilaga är en kort sammanfattning av "Progress Report on Harmonization of Consumer Price 
Indices in the European Union", som utarbetats av kommissionen (Eurostat). I rapporten behandlas i 
detalj alla frågor i samband med HIKP. 
80 
Kommissionens förordningar om genomförande av de närmare bestämmelserna för 
upprättandet av harmoniserade konsumentprisindex grundar sig i största möjliga 
utsträckning på bästa nuvarande praxis, med hänsyn tagen till de rättsliga och 
institutionella förhållanden som råder i medlemsstaterna6. Det allmänna 
tillvägagångssättet beträffande genomförandeförordningarna kan beskrivas med 
begreppet "minimistandarder". Det rör sig om "minimistandarder" dels i den meningen 
att om erkänt dåliga metoder förbjuds får det som följd inte enbart att man enas om goda 
metoder utan även att den allmänna nivån höjs, och dels i den meningen att 
förordningarna i allmänhet anger "output" snarare än "input". Med andra ord anger de 
vad som skall uppnås snarare än hur det skall uppnås, vilket är något som överlämnas åt 
medlemsstaterna, ibland i samarbete med kommissionen (Eurostat). 
Mot bakgrund av behovet att bedöma prisstabiliteten under en tid av ett år har medlems­
staterna ombetts att tillhandahålla data som går tillbaka till och med januari 1995. 
Samtliga dessa bestämmelser fastställs formellt i en serie kommissionsförordningar om 
genomförande av rådets förordning (EG) nr 2494/957. 
3. Centrala områden som omfattas av harmonisering 
Redan från början stod det klart att harmoniseringsprocessen inte skulle vara färdig 
förrän efter starten för EMU i januari 1999. Målet på medellång sikt var därför att 
koncentrera sig på de centrala områden där harmonisering krävdes för att uppnå en nivå 
av jämförbarhet som var tillräcklig för att uppfylla kraven i fördraget. Följande områden 
och deras harmoniseringskrav har identifierats i kommissionens förordningar: 
• En gemensam klassificering och gemensam omfattning (COICOP/HIKP) av varor 
och tjänster. 
• Minimistandarder för urval: att tillse att prisurval är representativa. 
• Minimistandarder för behandling av priser. 
• Användning av jämförbara metoder för beräkning av prisförändringar. 
• Minimistandarder för kvalitetsanpassning, dvs. att göra lämpliga anpassningar för 
att ta hänsyn till förändring av kvaliteten på de köpta varorna och tjänsterna. 
• Att ta med nya signifikanta varor och tjänster i HIKP vid lämplig tidpunkt. 
• Minimistandarder för kvaliteten på vägningstalen i syfte att minimera avvikelser 
som beror på olika uppdateringsintervall. 
Förordningarna har utarbetats av en arbetsgrupp med företrädare för de nationella statistikbyråerna 
och huvudanvändarna (centralbanker, EMI) under kommissionen ordförandeskap (Eurostat). 
Kraven i rådets förordning har angetts närmare i följande tre kommissionsförordningar: 
• Kommissionens förordning (EG) nr 1749/96 om genomförandet av rådets förordning (EG) nr 2494/95 
om harmoniserade konsumentprisindex gällande initiala åtgärder för implementering. 
• Kommissionens förordning (EG) nr 2214/96 om harmoniserade konsumentprisindex: överföring och 
spridning av HIKP:s delindex. 
• Kommissionens förordning (EG) nr 2454/97 om minimistandarder för kvaliteten på vägningstalen för 
harmoniserade konsumentprisindex (HIKP). 
81 
Det slutliga målet är att hushållens 
monetära utgifter för slutlig 
konsumtion (HMUSK) skall omfattas 
i sin helhet. Eftersom det var 
orealistiskt att försöka lösa alla 
tekniska problem innan beslutet fattats 
om vilka länder som kommer att delta 
i EMU var ett av målen på medellång 
sikt att alla HIKP åtminstone borde 
omfatta samma kategorier av varor 
och tjänster och att omfattningen 
borde vara så stor som möjligt. De 
vikter som varje kategori av varor och 
tjänster tilldelas varierar från land till 
land, vilket avspeglar den relativa 
betydelsen av konsumenternas utgifter 
för varje vara eller tjänst i de olika 
länderna. Som visas i tabell 3.6 är den 
nuvarande omfattningen av HIKP i 
procent av HMUSK redan hög för de 
flesta av medlemsstaterna. I tabellen 
jämförs den faktiska omfattningen av 
HIKP och av de nationella KPI med 
vad som totalt omfattas av HMUSK. 
Förutom att öka den initiala 
omfattningen av HIKP till att omfatta 
alla HMUSK kommer andra 
metodfrågor att bli föremål för 
harmonisering i framtiden, t.ex. 
harmonisering av HIKP:s geografiska 
och befolkningsmässiga omfattning. Tabell 3.6 
< 
Jämförelse mellan vad som omfattas av 
harmoniserade och av nationella 
konsumentprisindex 
(del av HMUSK som omfattas, ungefarliga vikter per 1000, 
årligen 1996) a) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
LC) 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK HIKP:s 
initiala 
omfattning i 
januari 1997 
952 
903 
953 
875 
954 
847 
n.a. 
973 
•725 
886 
960 
943 
930 
896 
917 Utgifter som omfattas av: 
HMUSK men inte 
av KPI 
0 
82 
2 
69 
0 
87 
n.a. 
0 
275 
84 
132 
0 
0 
0 
124 KPI men inte 
av HMUSKb) 
11 
114 
114 
0 
5 
0 
n.a. 
48 
0 
173 
86 
77 
0 
165 
96 
HMUSK: Hushållens monetära utgifter för slutlig konsumtion. 
a) ' Referensutgifterna är de av hushållens monetära utgifter för 
slutlig konsumtion som bör omfattas fullt ut av HIKP från 
och med december 1999. Dessa ges en vikt på 1000. Vikterna 
är ungefärliga uppskattningar på grundval av den 
genomsnittliga prisnivån för år 1996. 
' Vanligtvis: beräknade hyror, hypoteksränta, hasardspel. 
C* För Luxemburg är HIKP och KPI identiska. 
Källa: kommissionen, Eurostat. 
82 
4. Aggregerade index som grundar sig på HIKP 
HIKP används och kommer att fortsätta att användas för att konstruera olika aggregerade 
index på europeisk nivå. 
i) Europeiska konsumentprisindexet (EKPI) beräknas som ett vägt genomsnitt av de 
15 medlemsstaternas HIKP. Indexet beräknas som ett årligt kedjeindex med 
möjlighet till anpassning av ländervikterna varje år. Vikten för en medlemsstat är 
dess andel av hushållens utgifter för slutlig konsumtion inom hela EU. Värdet av den 
slutliga konsumtionen i nationell valuta omräknas till köpkraftsstandard (KKS) med 
hjälp av köpkraftspariteterna för den slutliga konsumtionen. 
(ii) Europeiska ekonomiska samarbetsområdets konsumentprisindex (EESKPI) 
beräknas på samma sätt, men även Island och Norge ingår. 
(iii) Det kommande Monetära unionens konsumentprisindex (MUKPI) kommer att 
beräknas som ett vägt genomsnitt av HIKP för de medlemsstater som infört den 
gemensamma valutan. Indexet kommer att beräknas som ett årligt kedjeindex med 
möjlighet till anpassning av ländervikterna varje år. Vikten för ett land är dess andel 
av hushållens utgifter för slutlig konsumtion inom hela EMU. Värdet av den slutliga 
konsumtionen i nationell valuta kommer att räknas om med användning av de 
omräkningskurser som kommer att tillkännages vid tidpunkten för beslutet om vilka 
medlemsstater som kommer att införa den gemensamma valutan, och till euro från 
och med januari 1999. Kommissionen (Eurostat) kommer att börja offentliggöra 
MUKPI för första gången i maj 1998, strax efter beslutet om vilka medlemsstater 
som kommer att delta i den tredje etappen. Tidsserierna för MUKPI kommer att 
beräknas för tiden från och med januari 1995. 
83 
5. Numerisk jämförelse mellan HIKP och KPI 
Såsom beskrivs ovan skiljer sig HIKP från 
nationella KPI till följd av skillnader i 
begrepp, metoder, definitioner och praxis. 
Skillnaderna mellan de resultat som erhålls 
genom att använda HIKP eller KPI slår åt 
olika håll och är olika stora i olika länder, 
vilket illustrerar att de metoder som de 
nationella KPI bygger på skiljer sig åt mellan 
medlemsstaterna. 
I de flesta medlemsstater är skillnaden mellan 
de två indexen inte stor. Ur tabell 3.7 kan 
utläsas att den numeriska skillnaden ligger i 
intervallet ±0,1 procentenheter för åtta 
medlemsstater och i intervallet ± 0,3 för 
ytterligare fyra länder. Det är endast i Sverige 
och Förenade kungariket som skillnaden 
uppgår till ca 1 procentenhet (men åt andra 
hållet). Det beror på att det finns avsevärda 
skillnader med avseende på vad indexen 
omfattar (hypoteksräntor ingår i KPI i båda 
länderna) och beträffande metod i Förenade 
kungarikets fall. Tabell 3.7 
Skillnad mellan HIKP 
och KPI under 1997 
(procentuell förändring) 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR HIKP 
1,5 
1,9 
1,5 
5,4 
1,9 
1,3 
1,2 
1,9 
1,4 
1,9 
1,2 
1,9 
1,2 
1,8 
1,8 
1,7 KPI 
1,6 
2,2 
1,8 
5,5 
2,0 
1,2 
1,5 
2,0 
1,4 
2,3 
1,3 
2,2 
1,2 
1,0 
3,1 
2,0 Skillnad 
HIKP-KPI 
-0,1 
-0,3 
-0,3 
-0,1 
-0,1 
0,1 
-0,3 
-0,1 
0,0 
-0,4 
-0,1 
-0,3 
0,0 
0,8 
-1,3 
-0,3 
Källa: kommissionen, Eurostat. 
84 
4. SITUATIONEN FOR DEN OFFENTLIGA SEKTORNS FINANSER 
4.1. Förfarandet vid alltför stora underskott 
1 vad mån varje medlemsstat har uppfyllt kriteriet om en hållbar finansiell ställning skall 
enligt artikel 109J.1 andra strecksatsen "...framgå av att den offentliga sektorns finanser 
inte uppvisar ett alltför stort underskott enligt bestämmelserna i artikel 104c.6". I artikel 
2 i protokoll nr 6 om konvergenskriterierna anges dessutom följande: 
"Kriteriet om den offentliga sektorns finanser enligt artikel 109j.l andra strecksatsen i 
detta fördrag innebär att medlemsstaten vid tidpunkten för granskningen inte får vara 
föremål för något beslut av rådet enligt artikel 104c. 6 i detta fördrag om att ett alltför 
stort underskott föreligger ". 
Bedömningen av konvergensen på området för den offentliga sektorns finanser har 
således ett direkt samband med förfarandet vid alltför stora underskott i artikel 104c i 
fördraget. Huvuddragen i detta förfarande under den andra etappen beskrivs i faktarutan 
om "Alltför stort underskott". Om en medlemsstat inte uppfyller de krav som gäller 
enligt det ena av eller båda kriterierna om offentligt underskott och offentlig skuldkvot 
skulle detta enligt förfarandets olika steg kunna leda till ett beslut från rådet om att ett 
alltför stort underskott föreligger. När en medlemsstat enligt rådet har korrigerat det 
alltför stora underskottet upphäver rådet på förslag från kommissionen sitt tidigare beslut. 
Förfarandet vid alltför stora underskott har genomförts av kommissionen och rådet varje 
år sedan de aktuella bestämmelserna i artikel 104c och tillhörande protokoll nr 5 trädde i 
kraft vid starten av EMU:s andra etapp i januari 1994. De olika stegen i förfarandet har 
tillämpats varje år efter det att medlemsstaterna i mars månad inkommit med 
budgetuppgifter enligt rådets förordning (EG) nr 3605/93. 
85 
Faktaruta: förfarandet vid alltför stora underskott 
I det förfarande vid alltför stora underskott som föreskrivs i artikel 104c i fördraget och i 
tillhörande protokoll nr 5 anges vilka steg som skall tas för att rådet skall fatta beslut om 
att ett alltför stort underskott föreligger. 
Kommissionen skall (enligt artikel 104c.2) övervaka utvecklingen av budgetsituationen 
och den offentliga sektorns skuldsättning i medlemsstaterna i syfte att upptäcka allvarliga 
fel. Kommissionen skall särskilt undersöka om budgetdisciplin iakttas på grundval av 
följande två kriterier: 
"a) Huruvida andelen av det förväntade eller faktiska underskottet i den offentliga 
sektorns finanser i procent av bruttonationalprodukten överstiger ett visst 
referensvärde (vilket fastställs till 3 % i protokollet), såvida inte: 
- detta procenttal har minskat väsentligt och kontinuerligt och nått en nivå som 
ligger nära referensvärdet, eller 
- referensvärdet endast undantagsvis och övergående överskrids och 
procenttalet fortfarande ligger nära referensvärdet. 
b) Huruvida skuldsättningen i den offentliga sektorn i procent av 
bruttonationalprodukten överstiger ett visst referensvärde (vilket fastställs till 
60 % i protokollet) såvida inte detta procenttal minskar i tillräcklig utsträckning 
och närmar sig referensvärdet i tillfredsställande takt. " 
Om en medlemsstat inte uppfyller de krav som gäller enligt det ena av eller båda dessa 
kriterier, skall kommissionen utarbeta en rapport. I sin rapport skall kommissionen även 
beakta huruvida den offentliga sektorns underskott överstiger utgifterna för de offentliga 
investeringarna samt alla övriga faktorer av betydelse, inbegripet medlemsstatens 
ekonomiska och budgetmässiga läge på medellång sikt (104c.3). 
Efterföljande steg i förfarandet omfattar följande: Monetära kommittén yttrar sig över 
kommissionens rapport (104c.4), kommissionen avger ett yttrande till rådet om denna 
anser att det föreligger ett alltför stort underskott (104c.5) och sedan fattar rådet ett beslut 
efter en allsidig bedömning av om ett alltför stort underskott föreligger (104c.6). 
Slutligen skall rådet ge rekommendationer, vilka inte offentliggörs, till den medlemsstat i 
vilken det fastslagits att ett alltför stort underskott föreligger i syfte att få denna situation 
att upphöra inom en viss tid (104c.7). Rådet får sedan offentliggöra rekommendationerna 
om det finner att dess rekommendationer inte har medfört några effektiva åtgärder inom 
den fastställda tiden (104c.8). När det alltför stora underskottet i den berörda 
medlemsstaten enligt rådets uppfattning har korrigerats skall rådet upphäva sitt beslut 
(104c.l2). 
Bestämmelserna i artikel 104c.9 och 104c. 11 (vilka kan leda till sanktioner) är inte 
tillämpliga under den andra etappen av EMU. Under den andra etappen skall 
medlemsstaterna sträva efter att undvika alltför stora underskott (artikel 109e.4), medan 
bestämmelsen i artikel 104c.l om att "medlemsstaterna skall undvika alltför stora 
underskott i den offentliga sektorns finanser" börjar tillämpas fullt ut först från och med 
början av den tredje etappen. 
86 
Under den andra etappen av EMU har betydande ansträngningar gjorts av alla berörda 
parter för att förbättra kvaliteten på uppgifterna om situationen för medlemsstaternas 
offentliga finanser och för att göra dessa upp'gifter mer jämförbara med varandra. 
Eurostat har efter samråd med de nationella statistikkontoren utformat ett antal beslut om 
hur vissa transaktioner i den offentliga sektorns räkenskaper skall behandlas för att på så 
sätt säkerställa en gemensam och harmoniserad tolkning av ENS-1979-bestämmelserna 
vid sammanställningen av uppgifterna om underskott och skuld. Detta har lett till att 
jämförbara tidsserier över budgetuppgifter i varje medlemsstat har kunnat upprättas och 
analysen i denna rapport grundar sig på dessa uppgifter. Eurostats noggranna granskning 
av de uppgifter som medlemsstaterna inkommit med har gjort det möjligt att avfärda fall 
där beräkningarna inte utförts i enlighet med ENS-1979-bestämmelserna. De ändringar 
av uppgifterna som medlemsstaterna gjorde för att rätta sig efter ENS-1979-
bestämmelserna och Eurostats beslut ledde i ett antal fall till icke försumbara retroaktiva 
ändringar av tidigare offentliggjorda uppgifter, vilka omfattade både upp- och 
nedjusteringar av uppgifter om underskott och skuld. I bilagan om "Situationen för de 
offentliga finanserna och jämförbarhet för medlemsstaternas ekonomiska statistik" ges 
mer information om detta. 
När förfarandet vid alltför stora underskott tillämpades för första gången 1994 beslutade 
rådet1 i enlighet med artikel 104c.6 att ett alltför stort underskott förelåg i 10 av de då 12 
medlemsstaterna. Endast Irland och Luxemburg var inte föremål för ett sådant beslut. 
Vad gäller dessa två länder hade kommissionen inte inlett förfarandet. På Irland var 
underskottet i de offentliga finanserna under referensvärdet på 3 % av BNP och den 
offentliga skuldkvoten hade minskat avsevärt, även om den fortfarande låg över 
referensvärdet på 60 %. I Luxemburg uppvisade de offentliga finanserna ett överskott och 
skuldkvoten låg långt under referensvärdet. Alla de övriga 10 medlemsstaterna uppfyllde 
inte det ena av eller båda kriterierna om offentliga underskott och offentlig skuld. 
1995 tillämpades förfarandet för första gången på de tre nya medlemsstaterna (Österrike, 
Finland och Sverige) och rådet beslutade2 att ett alltför stort budgetunderskott förelåg i 
var och en av dem. Samtidigt beslutade rådet3 i enlighet med artikel 104c. 12 att upphäva 
beslutet om Tyskland. Underskottet i de offentliga finanserna i Tyskland hade sjunkit 
under referensvärdet under 1994 och förväntades vid den tidpunkten förbli under 
referensvärdet under 1995 och den offentliga skuldkvoten låg kvar under referensvärdet. 
1 Rådets beslut av den 26 september 1994. 
2 Rådets beslut av den 10 juli 1995. 
3 Rådets beslut av den 10 juli 1995. 
87 
När förfarandet tillämpades 1996 antog rådet ett nytt beslut4 om att ett alltför stort 
underskott förelåg i Tyskland. Det visade sig att underskottet i de offentliga finanserna i 
Tyskland översteg referensvärdet 1995 och förväntades fortsätta att göra det under 1996. 
Trots att den tyska skuldkvoten steg kraftigt under 1995 förblev den under referensvärdet 
på 60 %. Rådet beslutade också att upphäva beslutet om Danmark. Underskottet i de 
offentliga finanserna i Danmark sjönk till en nivå klart under referensvärdet under 1995 
och förväntades ligga kvar på en låg nivå under 1996 och den offentliga skuldkvoten 
minskade avsevärt under 1994 och 1995, även om den fortfarande låg över 
referensvärdet. 
När förfarandet tillämpades 1997 beslutade rådet6 att upphäva besluten om 
Nederländerna och Finland. I Nederländerna sjönk underskottet i de offentliga finanserna 
under referensvärdet under 1996 och förväntades sjunka ytterligare under 1997 samtidigt 
som den offentliga skuldkvoten, som visserligen fortfarande låg över referensvärdet, hade 
nått en topp 1993 för att sedan minska under 1994 och 1996. I Finland uppskattades vid 
den tidpunkten7 underskottet i de offentliga finanserna ha sjunkit under referensvärdet 
under 1996 och förväntades sjunka ytterligare under 1997 och den offentliga skuldkvoten 
låg kvar under referensvärdet. 
Till följd av de beslut som fattades 1997 och åren dessförinnan är följaktligen fem 
medlemsstater (Danmark, Irland, Luxemburg, Nederländerna och Finland) inte föremål 
för ett beslut om att ett alltför stort underskott föreligger. De andra 10 medlemsstaterna 
omfattas fortfarande av beslut om att det föreligger ett alltför stort underskott. 
I enlighet med bestämmelserna i rådets förordning (EG) nr 3605/93 inkom 
medlemsstaterna i början av mars 1998 med uppgifter till kommissionen8 om 
underskottet i de offentliga finanserna, den offentliga sektorns skuld och nominell BNP. 
Eurostat har bekräftat att dessa uppgifter överensstämmer med ENS-1979-
bestämmelserna och med de beslut som Eurostat har tillkännagivit. 
4 Rådets beslut av den 27 juni 1996 (96/421/EG); EGT L 172, 11.7.1996, s. 26. 
5 Rådets beslut av den 27 juni 1996 (96/420/EG); EGT L 172, 11.7.1996, s. 25. 
6 Rådets beslut av den 30 juni 1997 (97/416/EG och 97/417/EG); EGT L 177, 5.7.1997, s. 23 och s. 24. 
7 I den rapport som Finland inkom med i september 1997 justerades det preliminära utfallet av det 
offentliga underskottet 1996 upp till 3,1 % av BNP (från 2,6% i rapporten från mars 1997). Det 
justerade utfallet för 1996 innebar fortfarande en betydande minskning jämfört med det underskott på 
5 % av BNP som noterades 1995 och en ytterligare minskning till en nivå på klart under 2 % av BNP 
förväntades 1997. Kommissionen inledde inte förfarandet på nytt. 
8 I artikel 4 i protokoll nr 5 om förfarandet vid alltför stora underskott föreskrivs att det statistiska 
underlag som skall användas för tillämpningen av protokollet skall tillhandahållas av kommissionen. 
88 
Förfarandet vid alltför stora underskott för 1998 genomförs samtidigt med föreliggande 
konvergensrapport. I de följande avsnitten i detta kapitel granskas utvecklingen av de 
offentliga finanserna i medlemsstaterna under den andra etappen, i synnerhet utfallet för 
1997 och den förväntade utvecklingen under 1998, och olika aspekter av varaktigheten i 
den offentliga sektorns finansiella situation. Därefter presenteras detaljerade uppgifter för 
var och en av de medlemsstater som för närvarande är föremål för ett beslut om att ett 
alltför stort underskott föreligger och som har lyckats korrigera obalansen i de offentliga 
finanserna. 
Mot bakgrund av denna granskning och av den sanering av de offentliga finanserna som 
genomförts antar kommissionen, samtidigt med denna rapport, rekommendationer till 
rådet om att upphäva besluten om att ett alltför stort underskott föreligger för ytterligare 
nio medlemsstater (Belgien, Tyskland, Spanien, Frankrike, Italien, Österrike, Portugal, 
Sverige och Förenade kungariket). Om rådet följer dessa rekommendationer kommer 
14 medlemsstater (alla utom Grekland) att inte vara föremål för ett beslut om att ett 
alltför stort underskott föreligger och skall anses uppfylla kriteriet om de offentliga 
finansernas ställning. 
Kommissionen anser inte att den förbättring av de offentliga finanserna som redan 
uppnåtts i Grekland är tillräcklig för att den skall kunna rekommendera att beslutet om att 
det föreligger ett alltför stort underskott i Grekland upphävs. Inom ramen för detta års 
tillämpning av förfarandet vid alltför stora underskott kommer kommissionen i maj att i 
enlighet med artikel 104c.7 anta en rekommendation till en ny rekommendation från 
rådet till Grekland i syfte att få situationen med ett alltför stort underskott att upphöra. 
4.2. Översikt av situationen för de offentliga finanserna i medlemsstaterna 
Det konvergenskriterium om situationen för de offentliga finanserna som anges i 
fördraget har onekligen lett till att en verklig sanering av medlemsstaternas offentliga 
finanser kommit till stånd. Den beslutsamhet i saneringsarbetet som de flesta 
regeringarna har uppvisat sedan starten av den andra etappen av EMU och saneringens 
omfattning har varit anmärkningsvärda. Även om saneringsprocessen har varit svår och 
huvudsakligen fatt fart mot slutet av perioden, innebär den ett verkligt brott med tidigare 
beteende på detta område och utgör ett stort steg mot budgetdisciplin i medlemsstaterna. 
Saneringens omfattning har varit särskilt stor i de medlemsstater som vid starten av den 
andra etappen av EMU uppvisade de största obalanserna i de offentliga finanserna. 
89 
Även om en liten del av förbättringen i medlemsstaternas offentliga finanser kan 
tillskrivas den ekonomiska återhämtningen efter lågkonjunkturen i början av 1990-talet 
eller åtgärder som endast har en tillfälligt gynnsam effekt på de offentliga finanserna, har 
den största delen av förbättringarna skett till följd av de saneringsåtgärder som vidtagits. 
Framgångsrika åtgärder för att minska underskottet i de offentliga finanserna är de som 
huvudsakligen minskar de löpande primära utgifterna, medan icke varaktiga åtgärder 
tenderar att förlita sig på skattehöjningar och minskningar av investeringarna. De 
åtstramningar som genomfördes i de flesta medlemsstater omfattade betydande 
nedskärningar av de primära löpande offentliga utgifterna. Sammansättningen av dessa 
åtgärder indikerar således att de i allmänhet var sunda och därför sannolikt kommer att ha 
bestående effekter. 
Den åtstramning av de offentliga finanserna som hittills skett måste fortsätta under 
kommande år. Det manöverutrymme som snabb ekonomisk tillväxt och fortsatt 
sjunkande räntekostnader ger under de närmaste åren får inte leda till att saneringsarbetet 
avmattas. Tvärtom utgör dessa gynnsamma förhållanden en unik möjlighet att ytterligare 
minska obalanserna i de offentliga finanserna. De mål för de offentliga finanserna som 
medlemsstaterna angett i sina konvergensprogram ger vid handen att medlemsstaterna 
åtagit sig att under de kommande åren ytterligare minska det offentliga underskottet och 
den offentliga skuldkvoten. 
Detta åtagande stärktes i och med att stabilitets- och tillväxtpakten antogs vid Europeiska 
rådets möte i Amsterdam i juni 19979. Enligt denna pakt måste medlemsstaterna iaktta 
det medelfristiga målet om offentliga finanser "nära balans eller med överskott". Genom 
att fortsätta saneringsarbetet under de kommande åren kommer medlemsstaterna att 
förbättra situationen för de offentliga finanserna så mycket att dessa klarar av en nedgång 
i den ekonomiska aktiviteten. 
Stabilitets- och tillväxtpakten består av följande delar: 
Europeiska rådets resolution om stabilitets- och tillväxtpakten Amsterdam den 17 juni 1997 
(97/C 236/01 ); EGT C 236, 2.8.1997, s. 1 ; 
Rådets förordning (EG) nr 1466/97 av den 7 juli 1997 om förstärkning av övervakningen av de 
offentliga finanserna samt övervakningen och samordningen av den ekonomiska politiken; EGT 
L 209, 2.8.1997, s. 1; 
Rådets förordning (EG) nr 1467/97 av den 7 juli 1997 om påskyndande och förtydligande av 
tillämpningen av förfarandet vid alltför stora underskott; EGT L 209, 2.8.1997, s. 6. 
90 
4.2.1. Underskottet i de offentliga finanserna 
Det är helt klart att kriteriet om underskott är uppfyllt om underskottet i den offentliga 
sektorns finanser inte överstiger 3 % av BNP under både det "faktiska" året (1997 i denna 
granskning) och det "prognosticerade" året (1998). Detta kriterium kan också vara 
uppfyllt om underskottet i procent av BNP överstiger referensvärdet under förutsättning 
att följande villkor i artikel 104c.2 a är uppfyllda: 
detta procenttal minskat väsentligt och kontinuerligt och nått en nivå som ligger 
nära referensvärdet, eller 
referensvärdet endast undantagsvis och övergående överskrids och procenttalet 
fortfarande ligger nära referensvärdet ". 
Vid tidigare tillämpningar av förfarandet vid alltför stora underskott låg både de 
"faktiska" och de "prognosticerade" underskotten under referensvärdet för de år som 
granskningen avsåg för alla de medlemsstater som aldrig har varit föremål för beslut om 
att ett alltför stort underskott föreligger eller som fått dessa beslut upphävda. Därför finns 
det ännu inga prejudikat som kan ge vägledning om hur dessa bestämmelser skall tolkas. 
När underskottskriteriet väl är uppfyllt skall det fortsätta att iakttas under efterföljande år. 
Det är inte tillräckligt att ansträngningarna att sanera den offentliga sektorns finanser görs 
i syfte att uppfylla detta kriterium under endast ett visst år, för att sedan kanske följas av 
en uppmjukning av finanspolitiken och på nytt ökade obalanser i de offentliga finanserna. 
Det är av detta skäl som storleken på de "faktiska" och de "prognosticerade" 
underskotten undersöks vid förfarandet vid alltför stora underskott. I denna rapport 
granskas därför både utfallet för 1997 avseende den offentliga sektorns finanser och det 
av kommissionen prognosticerade utfallet för 1998. Eftersom det enligt förfarandet vid 
alltför stora underskott även skall tas hänsyn till omfattningen av och takten i 
förbättringen av medlemsstaternas offentliga finanser, granskas i denna rapport även 
dessa aspekter av det saneringsarbete som skett i de flesta medlemsstaterna. 
91 
I tre medlemsstater (Danmark, Irland och 
Luxemburg) uppvisade de offentliga 
finanserna 1997 ett överskott, i fyra 
medlemsstater (Nederländerna, Finland, 
Sverige och Förenade kungariket) 
uppvisade de ett underskott på mindre än 
2,0 % av BNP och i ytterligare sju 
medlemsstater (Belgien, Tyskland, 
Spanien, Frankrike, Italien, Österrike och 
Portugal) uppvisade de offentliga 
finanserna ett underskott som var större 
än 2,0 % av BNP men inte över 3,0 % av 
BNP10. I Grekland var underskottet 
4,0% av BNP 1997. Således var 
situationen för den offentliga sektorns 
finanser i 14 av medlemsstaterna bättre 
än eller lika bra som referensvärdet för 
underskottet på 3 % av BNP (se 
tabell 4.1.). 
Medlemsstaterna har också lämnat in 
rapporter till kommissionen om sina 
prognoser för underskotten under 1998. 
Dessa uppgifter har beaktats av 
kommissionen i dess prognoser för 1998 
(visas också i tabell 4.1.). I flera fall har 
medlemsstaterna för 1998 rapporterat in 
de underskottsmål som de först angav i 
sina budgetförslag hösten 1997. Skillnader mellan de uppgifter för 1998 som har 
rapporterats in av medlemsstaterna och de prognoser som används här kan förklaras av 
att kommissionen även tar hänsyn till mer aktuell information, särskilt beträffande 
utfallet av underskotten för 1997 och utvecklingen av tillväxten på senare tid. 
Underskottet i de offentliga finanserna 1998 förväntas sjunka ytterligare i alla de 
medlemsstater som fortfarande har ett underskott, förutom i Nederländerna. I Sverige och 
Finland förväntas det övergå i ett överskott under 1998. Vad gäller de tre medlemsstater 
som redan 1997 hade överskott förväntas överskottet öka i Danmark och Irland medan 
det troligen kommer att minska något i Luxemburg. Ingen av de 15 medlemsstaterna 
förväntas ha ett underskott i den offentliga sektorns finanser som överstiger 3 % av BNP 
1998. Tabell 4.1 
Överskott/underskott i de offentliga 
finanserna 
(offentliga sektorns finansiella sparande 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
1 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 1993 1994 1995 1996 
-7,1 -4,9 -3,9 -3,2 
-2,8 -2,8 -2,4 -0,7 
-3,2 -2,4 -3,3 -3.4 
-13,8 -10,0 -10,3 -7,5 
-6,9 -6,3 -7,3 -4.6 
-5,8 -5,8 -4,9 -4,1 
-2,7 -1,7 -2,2 -0,4 
-9,5 -9,2 -7,7 -6,7 
1,7 2,8 1,9 2,5 
-3,2 -3,8 -4,0 -2,3 
-4,2 -5,0 -5,2 -4,0 
-6,1 -6,0 -5,7 -3,2 
-8,0 -6,4 -4,7 -3,3 
-12,2 -10,3 -6,9 -3,5 
-7,9 -6,8 -5,5 -4,8 
-6,1 -5,4 -5,0 -4,2 
* Ekonomisk prognos våren 1998 
Källa: kommissionen procent av 
1997 
-2.1 
0,7 
-2,7 
-4,0 
-2,6 
-3,0 
0,9 
-2,7 
1,7 
-1,4 
-2,5 
-2,5 
-0,9 
-0,8 
-1,9 
-2,4 BNP) 
1998* 
-1.7 
1.1 
-2.5 
-2,2 
-2.2 
-2.9 
1,1 
-2,5 
1,0 
-1,6 
-2,3 
-2,2 
0,3 
0,5 
-0,6 
-1,9 
10 Det kan konstateras att referensvärdet för kvoten mellan underskottet i den offentliga sektorns 
finanser och BNP i artikel 1 i protokoll nr 5 om förfarandet vid alltför stora underskott fastställs till 
3 %, utan att någon siffra anges efter decimalkommat. I analysen ovan används uppgifter med en 
decimal. 
92 
De flesta medlemsstaterna har lyckats att avsevärt förbättra de offentliga finanserna sedan 
inledningen av den andra etappen av EMU. De olika medlemsstaternas utgångsläge 
varierade kraftigt. Medan underskottet i den offentliga sektorns finanser 1993 var mycket 
stort i de flesta länderna till följd av lågkonjunkturen och i många fall också till följd av 
en tidigare olämplig finanspolitik, hade andra länder redan sanerat sina offentliga 
finanser under tidigare år och hade därför ett gynnsammare utgångsläge. Det står klart att 
omfattningen av den sanering som eftersträvats och uppnåtts sedan 1993 i hög grad har berott 
på hur stora obalanserna i de offentliga finanserna var när den andra etappen av EMU inleddes. 
Underskottet i de offentliga finanserna för EU i sin helhet sjönk från en topp på 6,1 % av 
BNP 1993 till 2,4 % år 1997 och det förväntas fortsätta sjunka till 1,9 % av BNP 1998. 
Bland de enskilda medlemsstaterna ägde under perioden 1993-1997 mycket stora 
minskningar av underskottet rum i Sverige (minskning med 11,4 procent av BNP), 
Grekland (9,8 procentenheter), Finland (7,1 procentenheter) och Italien (6,8 
procentenheter). Betydande minskningar ägde rum i Förenade kungariket (6,0 
procentenheter), Belgien (5,0 procentenheter), Spanien (4,3 procentenheter, eller 4,7 
procentenheter från toppnoteringen 1995), Portugal (3,6 procentenheter) och Frankrike 
(2,8 procentenheter). Minskningar skedde under denna period även i Nederländerna (1,8 
procentenheter, eller 2,6 procentenheter från toppnoteringen 1995) Österrike (1,7 
procentenheter, eller 2,7 procentenheter från, likaledes, toppnoteringen 1995), och 
Tyskland (0,5 procentenheter, eller 0,7 procentenheter från toppnoteringen 1996). I 
Danmark, som nu beräknas H ha haft ett lägre underskott än referensvärdet 1993, 
förbättrades de offentliga finanserna med 3,5 procentenheter fram till 1997 och på Irland, 
som också hade ett underskott som var lägre än referensvärdet redan 1993, uppgick 
förbättringen i de offentliga finanserna till 3,6 procentenheter. Luxemburg hade ett 
överskott under hela perioden. 
11 De tidigare uppskattningar som fanns att tillgå när förfarandet vid alltför stora underskott 
genomfördes 1994-1996 gav vid handen att underskottet i de offentliga finanserna i Danmark 
överskred referensvärdet 1993 och 1994. Sedan dess har uppgifterna reviderats så att de 
överensstämmer med ENS-1979-bestämmelserna och Eurostats beslut om dessa bestämmelser. 
93 
Diagram 4.1 
14 
13 -
12 -
11 -
10 -
9 -
8 -
7 -
6 -
5 -
4 -
3 , 
2 
1 
0 
-1 
-2 
-3 
-4 Underskott i de offentliga finanserna 
(i procent av BNP) 
Underskott • 1993 01994 
• 1995 • 1996 
• 1997 D1998* 
h Referensuärde =3% 
B DK D EL IRL NL FIN 
* Ekonomisk prognos våren 1998 
Käiia: kommissionen UK 
94 
4.2.2. Skuldsättningen i den offentliga sektorn 
Att skuldkriteriet är uppfyllt är tydligt om skuldkvoten inte överstiger referensvärdet på 
60 % av BNP. I enlighet med artikel 104c.2 b kan skuldkriteriet också vara uppfyllt även 
om skuldsättningen i den offentliga sektorn i procent av BNP överstiger referensvärdet, 
såvida "...detta procenttal minskar i tillräcklig utsträckning och närmar sig 
referensvärdet i tillfredsställande takf. 
Kriteriet om skuldsättningen i den offentliga sektorn bör bedömas inte endast genom att 
skuldkvotens utveckling granskas, utan också genom att den underliggande dynamiken 
analyseras. När väl tillväxt och kontinuerliga minskningar av budgetunderskotten blivit 
de främsta drivkrafterna bakom minskningen av skuldkvoten, bör länder med hög 
skuldkvot på ett antal år kunna minska sin skuldkvot mer än länder som har en skuldkvot 
nära gränsvärdet på 60 % av BNP. Minskningen av skuldkvoten - givet ett antagande om 
identiska underskott (i procent av BNP) och identisk nominell BNP-tillväxt (uttryckt i 
procent) - blir större när den 
ursprungliga skuldkvoten är 
hög än när den ligger nära 
referensvärdet på 60 % av 
BNP. För länder där 
skuldkvoten precis har börjat 
att minska bör det finnas goda 
utsikter till ytterligare 
minskningar av skuldkvoten 
till följd av fortsatt ekonomisk 
tillväxt och minskat underskott 
i de offentliga finanserna. 
Den offentliga bruttoskulden i 
procent av BNP visas i tabell 
4.2. Vid slutet av 1997 låg 
skuldkvoten under 
referensvärdet på 60 % av 
BNP i fyra medlemsstater 
(Frankrike, Luxemburg, 
Finland och Förenade 
kungariket). Skuldkvoten låg i 
intervallet 60-70 % av BNP i 
Danmark, Tyskland, Spanien, 
Irland, Österrike och Portugal 
och i intervallet 70-80% av 
BNP i Nederländerna och 
Sverige. Skuldkvoten i 
Grekland låg under 110 % av 
BNP och i Belgien och Italien 
låg den över 120 % av BNP. Tabell 4.2 
Offentlig skuld 
(offentliga sektorns konsoliderade bruttoskuld i procent av BNP) 
1993 1994 1995 1996 1997 1998* 
B 135,2 133,5 131,3 126,9 122.2 118,1 
DK 81,6 78,1 73,3 70,6 65,1 59,5 
D 48,0 50,2 58,0 60,4 61,3 61,2 
EL 111,6 109,3 110,1 111,6 108,7 107.7 
E 60,0 62,6 65,5 70,1 68,8 67,4 
F 45,3 48,5 52,7 55,7 58,0 58,1 
IRL 96,3 89,1 82,3 72,7 66,3 59,5 
I 119,1 124,9 124,2 124,0 121,6 118,1 
L 6,1 5,7 5,9 6,6 6,7 7,1 
NL 81,2 77,9 79,1 77,2 72,1 70,0 
A 62,7 65,4 69,2 69,5 66,1 64,7 
P 63,1 63,8 65,9 65,0 62,0 60,0 
FIN 58,0 59,6 58,1 57,6 55,8 53,6 
S 75,8 79,0 77,6 76,7 76,6 74,1 
UK 48,5 50,5 53,9 54,7 53,4 52,3 
EUR 65,9 68,0 71,0 73,0 72.1 70,5 
a) Statliga tillgodohavanden i centralbanken, offentliga innehav av andra 
obligationer an statsobligationer samt skulder som har samband med 
offentliga fdretag, uppgick till ca 13 % av BNP 1997. 
* Ekonomisk prognos varen 1998 
Kalla: kommissionen 
95 
Den budgetsanering som medlemsstaterna genomfört under de senaste åren har lett till att 
den uppåtgående trend i medlemsstaternas skuldkvoter som varit tydlig sedan den första 
oljekrisen i början av 1970-taleten först har bromsats upp och sedan i de flesta fall vänts. 
För gemenskapen som helhet sjönk skuldkvoten 1997 för första gången sedan 1988 och 
1989 (då tillväxten var mycket snabb). Skuldkvoten för hela gemenskapen uppgick till 
72,1 % av BNP 1997 och var därmed mycket högre än under tidigare decennier. 
Av de medlemsstater som hade en skuldkvot som översteg referensvärdet sjönk 
skuldkvoten under 1997 i alla länder utom Tyskland. Av de medlemsstater som hade en 
skuldkvot under referensvärdet sjönk skuldkvoten under 1997 även i Finland och 
Förenade kungariket, medan den steg i Frankrike och förblev på en mycket låg nivå i 
Luxemburg. 
Kommissionens prognos för 1998 (visas också i tabell 4.2) visar att skuldkvoten 
förväntas sjunka i alla medlemsstater som har en skuldkvot som överstiger 
referensvärdet, liksom även i Finland och Förenade kungariket och i gemenskapen som 
helhet. Minskningen av skuldkvoten i Danmark, på Irland och i Portugal kommer 
sannolikt att innebära att den når en nivå som är lika med eller under referensvärdet på 
60% av BNP under 1998. 
Irlands skuldkvot har trendmässigt sjunkit sedan 1988, men den steg tillfälligt 1993. 
Mellan 1993 och 1997 sjönk skuldkvoten mycket snabbt med 30,0 procentenheter. 
Skuldkvoten nådde sin kulmen 1993 i Belgien, Danmark och Nederländerna. Sedan dess 
har skuldkvoten sjunkit med 13,0 procentenheter i Belgien, 16,5 procentenheter i 
Danmark och 9,1 procentenheter i Nederländerna. I Italien och Sverige nådde 
skuldkvoten sin kulmen 1994 och har sedan dess minskat med 3,3 procentenheter i Italien 
och 2,4 procentenheter i Sverige. I Portugal har skuldkvoten minskat med 3,9 
procentenheter sedan kulmen nåddes 1995. I Grekland, Spanien och Österrike nådde 
skuldkvoten sin kulmen 1996 och har hittills endast minskat under ett år. I Tyskland har 
skuldkvoten fortsatt att stiga under hela den andra etappen, dock i en lägre takt under 
1997. Skuldkvoten låg under referensvärdet på 60% av BNP fram till 1996, då den 
översteg detta gränsvärde något. 
96 
Ovanstående analys visar att utvecklingen vad gäller skuldsättningen i den offentliga 
sektorn i särskilt Belgien, Tyskland, Spanien, Italien, Österrike och Sverige behöver 
granskas närmare. Skuldkvoten i Belgien ligger fortfarande på en hög nivå, även om den 
sjönk kontinuerligt varje år under den andra etappen och den sammanlagda minskningen 
var betydande. Skuldkvoten i Tyskland fortsatte att stiga under 1997, dock i en allt lägre 
takt. Tysklands skuldkvot blåstes upp genom medräknandet av skulder som hade 
samband med återföreningen, vilka upppgick till ca 10 % av BNP. Om dessa skulder inte 
medräknades skulle Tysklands skuldkvot ha legat kvar på en nivå klart under 
referensvärdet och även när de tas med i beräkningen ligger skuldkvoten nära gränsvärdet 
på 60 % av BNP. I Italien har skuldkvoten sjunkit under de tre senaste åren, men den 
sammanlagda minskningen var literi och skuldkvoten ligger fortfarande kvar på en 
mycket hög nivå. Takten i skuldminskningen förväntas dock öka i Italien under de 
närmaste åren med tanke på de fortsatt sjunkande räntekostnaderna, den ökande 
ekonomiska tillväxten och fortsatt stora primäröverskott. Sedan skuldkvoten i Sverige 
kulminerade 1994 har den sjunkit endast obetydligt. Med tanke på de förväntade 
överskotten under 1998 och åren därefter samt förbättrad ekonomisk tillväxt finns det 
dock goda utsikter att skuldkvoten kommer att sjunka under de närmaste åren. I Spanien 
och Österrike har skuldkvoten hittills sjunkit under ett år. I båda länderna ligger 
skuldkvoten inte långt över referensvärdet på 60 % av BNP och den förväntas i kraft av 
de gynnsamma tillväxtförväntningarna och ytterligare minskningar av det offentliga 
underskottet fortsätta att sjunka under de kommande åren. Situationen i dessa 
medlemsstater granskas närmare i avsnitt 4.4. 
97 
Diagram 4.2 Offentlig skuld 
(i procent av BNP) 
140 
120 4 
100 
80 4 
60 
40 4 
20 h il 
IJ-TL 
h a 
M 
B DK D EL 
* Ekonomisk prognos våren 1998 
Källa: kommissionen ft • 1993 D1994 
• 1995 D1996 
• 1997 D1998* 
Referensvärde= 60% 
ma n IB-. 
rJ Ti 
F IRL I NL P FIN S UK 
98 
4.2.3. Utgifter för offentliga investeringar 
När kommissionen granskar 
utvecklingen av de offentliga finanserna i 
samband med förfarandet vid alltför stora 
underskott måste den förutom att 
undersöka om kriterierna om underskott 
och skuld är uppfyllda även beakta 
huruvida den offentliga sektorns 
underskott överstiger utgifterna för de 
offentliga investeringarna (Artikel 
104c.3). I artikel 2 i protokoll nr 5 
definieras investeringar som fasta 
bruttoinvesteringar. 
I tabell 4.3 visas utgifterna för de 
offentliga investeringarna som en 
procentandel av medlemsstaternas BNP 
under åren 1993-1997. De år då 
utgifterna för de offentliga 
investeringarna översteg eller var lika 
med underskottet i den offentliga 
sektorns finanser är markerade med en 
asterisk (*). 
Under senare år har utgifterna för de 
offentliga investeringarna tenderat att 
minska i förhållande till BNP. En del av 
denna minskning beror på försäljning av 
anläggningstillgångar (vilket registreras 
som en negativ investering) och på en 
förändring i riktning mot privat finansiering och genomförande av offentliga 
infrastrukturinvesteringar. I gemenskapen som helhet har de offentliga investeringarnas 
andel av BNP sedan 1993 sjunkit med 0,6 procentenheter till 2,1 % 1997. Efter den 
framgångsrika saneringen av de offentliga finanserna var emellertid utgifterna för de 
offentliga investeringarna 1997 större än eller lika med underskottet i den offentliga 
sektorns finanser (vissa stater uppvisade överskott i de offentliga finanserna) i nio 
medlemsstater (Danmark, Spanien, Irland, Luxemburg, Nederländerna, Österrike, 
Portugal, Finland och Sverige). Irland och Luxemburg har befunnit sig i denna situation 
sedan 1994, och Danmark, Nederländerna och Portugal sedan 1996. 
Portugal år 1996 är det enda exemplet på en medlemsstat där underskottet i den offentliga 
sektorns finanser var större än 3,0% av BNP, men där utgifterna för de offentliga 
investeringarna var större än underskottet i de offentliga finanserna. I alla de andra fall 
som nämns ovan var underskottet i den offentliga sektorns finanser mindre än 3,0 % av 
BNP. Tabell 4.3 
Offentliga investeringar 
(fasta bruttoinvesteringar i den offentliga sektorn i 
procent av BNP) 
I 1993 1994 1995 1996 1997~ 
B 1,5 1,6 1,4 1,2 1,4 
DK 1,9 1,9 1,9 2,1* 1,8* 
D 2,5 2,4* 2,2 2,0 1,8 
EL 3,1 3,0 3,2 3,1 3,3 
E 4,0 3,9 3,7 3,0 2,9* 
F 3,3 3,2 3,1 2,7 2,8 
IRL 2,2 2,3* 2,2* 2,2* 2,2* 
I 2,6 2,3 2,2 2,3 2,3 
L 5,4* 4,4* 4,7* 4,7* 4,9* 
NL 2,7 2,7 2,7 2,7* 2,7* 
A 3,2 3,2 3,0 2,8 2,6* 
P 4,0 3,6 3,7 4,0* 4,3* 
FIN 2,8 2,8 2,6 2,7 2,7* 
S 1,1 3,1 2,9 2,1 2,5* 
UK 1,9 1,8 1,8 1,3 1,0 
EUR 1 2,7 2,6 2,5 2,2 2,1 
* De offentliga investeringarna ar storre eller lika 
med underskottet i den offentliga sektoms 
finanser. 
Kalla: kommissionen 
99 
4.3. En hållbar finansiell ställning för den offentliga sektorn 
Begreppen "hållbar/varaktig" nämns i artikel 109J.1 i fördraget, i vilken det föreskrivs att 
kommissionen skall granska om medlemsstaterna har uppnått "en hög grad av varaktig 
konvergens" och att konvergenskriteriet om den offentliga sektorns finanser hänger 
samman med "en hållbar finansiell ställning för den offentliga sektorn". I fördraget ges 
ingen specifik definition av begreppet "hållbar/varaktig", men i artikel 109J.1 anges 
också att en hållbar finansiell ställning för den offentliga sektorn skall framgå av att den 
offentliga sektorns finanser inte uppvisar ett alltför stort underskott. Om en medlemsstat 
uppfyller kriteriet om den offentliga sektorns finanser och inte är föremål för ett beslut 
om att ett alltför stort underskott föreligger antas det enligt fördraget rent principiellt att 
den finansiella ställningen för den offentliga sektorn i medlemsstaten i fråga är hållbar. I 
artikel 104c.3 i fördraget anges dessutom att vid granskningen av den offentliga sektorns 
finansiella ställning skall "... alla övriga faktorer av betydelse, inbegripet 
medlemsstaternas ekonomiska och budgetmässiga läge på medellång sikt" beaktas. 
När graden av konvergens och medlemsstaternas beredskap att delta i den gemensamma 
valutan skall bedömas är det av största betydelse att medlemsstaterna uppnår varaktigt 
sunda offentliga finanser och att de är i en position där de kan säkerställa att de 
kontinuerligt "undviker alltför stora underskott i den offentliga sektorns finanser" under 
den tredje etappen av EMU. 
När det skall bedömas om den finansiella ställningen för den offentliga sektorn är hållbar 
måste det tas hänsyn till följande: 
- Den finansiella ställningen för den offentliga sektorn påverkas av konjunkturcykeln. 
Under lågkonjunkturer påverkas de offentliga finanserna negativt av 
konjunkturcykeln, men denna påverkan upphävs och blir till och med positiv under 
perioder av ekonomisk uppgång. För att förbättringar i medlemsstaternas offentliga 
finanser skall vara hållbara bör de huvudsakligen vara en följd av diskretionära 
budgetåtgärder och bör således vara av strukturell karaktär istället för att 
huvudsakligen orsakas av en uppgång i konjunkturen. Konjunkturcykelns inverkan på 
den offentliga sektorns finansiella ställning i medlemsstaterna undersöks i avsnitt 
4.3.1. 
- Det finns en viss oro för att medlemsstaterna i alltför hög grad förlitat sig på 
saneringsåtgärder som är av engångskaraktär, det vill säga åtgärder som endast 
minskar underskottet ett enda år och som inte är av strukturell karaktär med bestående 
effekter. När engångsåtgärder vidtagits är det avgörande att de ersätts med åtgärder av 
mer varaktig karaktär under efterföljande år. Denna fråga behandlas ytterligare i 
avsnitt 4.3.2. 
- Uppfattningen att saneringsåtgärdernas omfattning och sammansättning har betydelse 
för hur framgångsrik saneringen av de offentliga finanserna blir får allt större stöd. 
Åtgärder som minskar löpande utgifter förefaller ge bättre resultat än intäktsökningar 
eller minskningar av kapitalutgifter, vilka motsvarar offentliga investeringar och 
kapitaltransfereringar. I avsnitt 4.3.3 analyseras omfattningen och sammansättningen 
av de saneringsåtgärder som medlemsstaterna hittills genomfört. 
100 
- En fingervisning om vilka planer medlemsstaterna har för de offentliga finanserna för 1998 
och därefter, erhålls genom de medelfristiga målsättningar som anges i medlemsstaternas 
konvergensprogram. Dessa granskas i avsnitt 4.3.4. 
- Slutligen kan hållbarheten i den offentliga sektorns finansiella ställning bedömas genom att de 
faktorer som påverkar den offentliga skuldkvotens underliggande dynamik granskas. Dessa 
utgörs av följande: det primära saldot vilket motsvarar saldot i de offentliga finanserna 
exklusive räntekostnader, bidraget från utgifter för räntor och amorteringar och nominell BNP 
eller så kallad "snöbollseffekt" samt andra faktorer som bidrar till förändringar av den 
offentliga sektorns skuld. I avsnitt 4.3.5 granskas dessa faktorer närmare. 
4.3.1. Konjunkturcykelns in verkan 
De offentliga finanserna påverkas av konjunkturläget i ekonomin. Under lågkonjunkturer 
påverkas den offentliga sektorns finanser negativt och underskottet stiger genom att intäkterna 
sjunker och de sociala utgifterna stiger. Denna negativa påverkan upphävs och blir till och med 
positiv under perioder av ökad ekonomisk aktivitet. Under lågkonjunkturer är det faktiska 
underskottet i de offentliga finanserna större än det konjunkturrensade underskottet, medan det 
omvända gäller under ekonomiska högkonjunkturer. 
Under större delen av detta decennium har konjunkturläget haft en negativ inverkan på 
underskotten i medlemsstaternas offentliga finanser. Under lågkonjunkturen i början av 1990-
talet blev konjunkturlägets inverkan på den offentliga sektorns finanser negativ. Sedan dess har 
de faktiska underskotten varit större än de underliggande konjunkturrensade underskotten i de 
flesta medlemsstater. Beräkningar som grundar sig på kommissionens metod för 
konjunkturrensning12 visar att det faktiska underskottet för gemenskapen som helhet sedan 1993 
har varit större än det konjunkturrensade underskottet och förväntas förbli så under 1998 (se 
tabell 4.4). 
När den ekonomiska aktiviteten återigen tar fart efter en lågkonjunktur minskar gradvis 
konjunkturlägets negativa inverkan på de offentliga finanserna och denna förändring av 
konjunkturläget leder därför till att det faktiska underskottet minskar. För att vara hållbart bör 
emellertid minskningen av underskottet inte huvudsakligen orsakas av ett gynnsammare 
konjunkturläge, utan bör främst vara följden av saneringsåtgärder av strukturell karaktär. 
12 Se Europeiska gemenskapernas kommission (1995), "Teknisk anmärkning: Kommissionens metod för 
konjunkturrensning av den offentliga sektorns finanser", European Economy, Nr 60, november. De 
uppgifter om de konjunkturrensade underskotten som offentliggörs av internationella organisationer, 
såsom IMF och OECD, är i allmänhet lägre än de som beräknas av kommissionen och ger därför en 
mer gynnsam bild. 
101 
Tabell 4.4. 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
1RL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 1993 
Faktiskt 
saldo 
-7,1 
-2,8 
-3,2 
-13,8 
-6,9 
-5,8 
-2,7 
-9,5 
1,7 
-3,2 
-4,2 
-6,1 
-8,0 
-12,2 
-7,9 
-6,1 
* Ekonomisk Konjunk­
turberoen­
de del 
-1,0 
-1,9 
0,0 
-0,8 
-0,9 
-1,0 
-2,7 
-1,0 
-0,6 
0,0 
0,0 
-5,9 
-4,1 
-2,0 
-1,0 Konjunk­
turrensat 
saldo 
-6,1 
-0,9 
-3,2 
-13,0 
-6,0 
-4,8 
0,0 
-8,5 
-2,6 
-4,2 
-6,1 
-2,1 
-8,1 
-5,9 
-5,1 
prognos våren 1998 
Källa : kommissionen Konjunkturens inverkan pa saldot for de offentliga finanserna 
(offentliga sektorns finansiella sparande i procent av BNP) 
1994 
Faktiskt 
saldo 
-4,9 
-2,8 
-2,4 
-10,0 
-6,3 
-5,8 
-1,7 
-9,2 
2,8 
-3,8 
-5,0 
-6,0 
-6,4 
-10,3 
-6,8 
-5,4 Konjunk-
turberoen-
dedel 
-0,6 
-0,6 
0,2 
-0,9 
-1,2 
-0,6 
-2,3 
-0,7 
-0,4 
0,0 
-0,9 
-4,2 
-2,5 
-0,9 
-0,6 Konjunk-
turrensat 
saldo 
-4,3 
-2,2 
-2,6 
-9,1 
-5,1 
-5,2 
0,6 
-8,5 
-3,4 
-5,0 
-5,1 
-2,2 
-7,8 
-5,9 
-4,8 1995 
Faktiskt Konjunk-
saldo turberoen-
de del 
-3,9 -0,6 
-2,4 -0,3 
-3,3 0,0 
-10,3 -1,1 
-7,3 -1,1 
-4,9 -0,6 
-2,2 -0,4 
-7,7 -0,1 
1,9 
-4,0 -0,8 
-5,2 -0,1 
-5,7 -1,3 
-4,7 -2,3 
-6,9 -0,5 
-5,5 -0,4 
-5,0 -0,4 Konjunk-
turrensat 
saldo 
-3,3 
-2,1 
-3,3 
-9,2 
-6,2 
-4,3 
-1,8 
-7,6 
-3,2 
-5,1 
-4,4 
-2,4 
-6,4 
-5,1 
-4,6 1996 
Faktiskt 
saldo 
-3,2 
-0,7 
-3,4 
-7,5 
-4,6 
-4,1 
-0,4 
-6,7 
2,5 
-2,3 
-4,0 
-3,2 
-3,3 
-3,5 
-4,8 
-4,2 Konjunk- Konjunk-
turberoen- turrensat 
de del saldo 
-1,0 -2,2 
-0,2 -0,5 
-0,5 -2,9 
-0,9 -6,6 
-1,3 -3,3 
-0,8 -3,3 
0,0 -0,4 
-0,6 -6,1 
0,0 2,5 
-0,6 -1,7 
-0,6 -3,4 
-1,0 -2,2 
-1,7 -1,6 
-0,8 -2,7 
-0,3 -4,5 
-0,6 -3,6 1997 
Faktiskt 
saldo 
-2,1 
0,7 
-2,7 
-4,0 
-2,6 
-3,0 
0,9 
-2,7 
1,7 
-1,4 
-2,5 
-2,5 
-0,9 
-0,8 
-1,9 
-2,4 Konjunk-
turberoen-
de del 
-0,6 
0,0 
-0,6 
-0,5 
-0,9 
-0,7 
1,0 
-0,7 
-0,1 
-0,3 
-0,5 
-0,6 
0,3 
-0,8 
0,3 
-0,5 Konjunk-
turrensat 
saldo 
-1,5 
0,7 
-2,1 
-3,5 
-1,7 
-2,3 
-0,1 
-2,0 
1,8 
-1,1 
-2,0 
-1,9 
-1,2 
0,0 
-2,2 
-1,9 1998* 
Faktiskt 
saldo 
-1,7 
1,1 
-2,5 
-2,2 
-2,2 
-2,9 
1,1 
-2,5 
1,0 
-1,6 
-2,3 
-2,2 
0,3 
0,5 
-0,6 
-1,9 Konjunk-
turberoen-
dedel 
-0,4 
0,1 
-0,5 
-0,1 
. -0,5 
-0,3 
1,2 
-0,4 
-0,1 
0,1 
-0,3 
-0,2 
1,1 
-0,1 
0,1 
-0,2 Konjunk-
turrensat 
saldo 
-1,3 
1,0 
-2,0 
-2,1 
-1,7 
-2,6 
-0,1 
-2,1 
1,1 
-1,7 
-2,0 
-2,0 
-0,8 
0,6 
-0,7 
-1,7 
102 
Med den ekonomiska återhämtningen 1994 och 1995 förbättrades konjunkturläget något i 
de flesta medlemsstater och mer än hälften av minskningen av underskotten i 
gemenskapen som helhet under denna period var följden av ett förbättrat konjunkturläge. 
Under den ekonomiska avmattning som varade från mitten av 1995 till mitten av 1996 
försämrades dock återigen konjunkturläget, vilket höll tillbaka den minskning av 
underskotten i de offentliga finanserna som ägde rum i nästan alla medlemsstater. Det 
faktiska underskottet i gemenskapen som helhet minskade med 0,8 procent av BNP 1996, 
medan minskningen av det konjunkturrensade underskottet var ännu större och uppgick 
till 1,0 procent av BNP. 
Tack vare en faktisk tillväxt som 1997 åter var snabbare än den trendmässiga tillväxten 
förbättrades konjunkturläget igen, vilket bidrog till att underskottet i den offentliga 
sektorns finanser minskade i de flesta medlemsstaterna. Det faktiska underskottet i 
gemenskapen som helhet minskade med 1,8 procent av BNP 1997, varav 0,1 
procentenheter förklarades av ett förbättrat konjunkturläge och 1,7 procentenheter av en 
minskning av det konjunkturrensade underskottet. Eftersom de faktiska underskotten 
1997 var lika med eller mindre än gränsvärdet på 3 % av BNP i alla medlemsstater 
förutom Grekland, var de konjunkturrensade underskotten ännu lägre i de länder där 
konjunkturläget fortsatte att ha en negativ inverkan på underskottet i den offentliga 
sektorns finanser. De konjunkturrensade underskotten på Irland, i Finland och i Förenade 
kungariket - medlemsstater där konjunkturläget hade en positiv inverkan på de offentliga 
finanserna 1997 tack vare snabb ekonomisk tillväxt - var större än de faktiska saldona, 
men även i dessa länder låg de klart under gränsvärdet på 3 % av BNP och i Danmark var 
båda saldona positiva. 
I de flesta medlemsstater berodde den största delen av den förbättring av de offentliga 
finanserna som skedde under perioden 1993-97 på diskretionära åtstramningsåtgärder, 
medan endast en mindre del kan förklaras av att konjunkturläget förbättrats sedan 1993. 
Endast på Irland kan minskningen av underskottet i den offentliga sektorns finanser 
huvudsakligen förklaras av en gynnsam konjunkturutveckling, men även i Danmark och 
Finland bidrog det förbättrade konjunkturläget i stor utsträckning till minskningen av 
underskottet i de offentliga finanserna. 
De konjunkturrensade underskotten förväntas stabiliseras eller minska ytterligare något i 
de flesta medlemsstater under 1998 och således har saneringsarbetet inte avmattats. 
Eftersom prognoserna för 1998 tyder på fortsatt snabb ekonomisk tillväxt, förväntas 
konjunkturläget bidra till att de faktiska underskotten minskar ytterligare. 
4.3.2. Engångsåtgärder 
I flera medlemsstater har regeringarna medtagit engångsåtgärder bland sina 
saneringsåtgärder med endast tillfälligt gynnsam effekt på underskottet i den offentliga 
sektorns finanser. På grund av vissa transaktioners ovanliga eller komplicerade karaktär 
har Eurostat i vissa fall varit tvunget att avgöra huruvida sådana transaktioner skulle 
tillåtas bidra till att minska underskottet (se bilaga). 
103 
Engångsåtgärder minskar endast tillfälligt underskottet i den offentliga sektorns finanser 
genom att inkomster koncentreras till ett eller ett fåtal år, utgifter skjuts upp eller genom 
att de inkomster och utgifter som en åtgärd medför bokförs asymmetriskt. I allmänhet 
korrigerar engångsåtgärder således inte underliggande obalanser i de offentliga 
finanserna. Eftersom de endast har en tillfällig inverkan på de offentliga finanserna måste 
dessa transaktioner ersättas med åtgärder av mer varaktig karaktär som har bestående 
effekter. Om engångsåtgärderna vidtas i början av konsolideringsprocessen kan de dock 
bidra till att underskottet snabbt minskar och därmed bidra till att dämpa förväntningarna 
om en ytterligare försämring av situationen för de offentliga finanserna, samtidigt som de 
i en lågkonjunktur kan bromsa ökningen av underskottet i den offentliga sektorns 
finanser och därmed förhindra att underskottet skenar iväg. I allmänhet brukar budgetar 
inom den offentliga sektorn innehålla flera sådana åtgärder och varje åtgärds omfattning 
är vanligtvis liten. 
Engångsåtgärder på inkomstsidan omfattar bland annat intäkter under ett år från 
försäljning av byggnader och immateriella tillgångar, som till exempel försäljning av 
mobiltelefonilicenser i Belgien och Österrike, eller intäkter från tillfälliga skatteåtgärder, 
såsom euroskattepaketet i Italien. På utgiftssidan omfattar de uppskjutande av utgifter för 
offentliga investeringar eller av utbetalningar. De extraordinära inbetalningar till staten 
som gjorts av TeleDanmark i Danmark, France Télécom i Frankrike, Postsparkasse i 
Österrike och Banco Nacional Ultramarino i Portugal är exempel på åtgärder som har en 
tillfälligt positiv effekt på de offentliga finanserna till priset av framtida utgifter. Som 
motprestation för dessa extraordinära inbetalningar påtog sig regeringarna i dessa 
medlemsstater ansvaret för framtida pensionsutbetalningar till de anställda i dessa 
företag. Genom dessa transaktioner bokfördes intäkter i de offentliga finanserna ett visst 
år, medan ytterligare pensionsutbetalningar kommer att behöva göras i framtiden. 
Även om engångsåtgärder till viss del har bidragit till de minskningar av underskotten 
som genomförts sedan den andra etappen av EMU inleddes och även om många av dem 
var koncentrerade till 1997, kan omfattningen av dessa åtgärder anses som liten i 
jämförelse med alla de saneringsåtgärder som genomförts. Det framgår av både 
kommissionens prognoser för 1998 och av de medelfristiga kalkyler för de offentliga 
finanserna som medlemsstaterna anger i sina konvergensprogram att regeringarna är i 
fard med att ersätta dessa tillfälliga åtgärder med åtgärder av mer varaktig karaktär. I 
dessa kalkyler för de offentliga finanserna bekräftas att den pågående trenden mot allt 
lägre underskott och skuldsättning planeras fortsätta under de kommande åren. I den 
närmare framställning avseende varje medlemsstat som görs i avsnitt 4.4 tas de största 
engångsåtgärderna upp liksom deras betydelse i förhållande till de totala uppnådda 
saneringsresultaten. 
104 
4.3.3. San eringsåtgärdern as omfattn ing och sammansättn ing 
Det finns tydliga belägg för att både omfattningen och sammansättningen av 
saneringsåtgärderna har betydelse för om dessa åtgärder kommer att ha en varaktig 
inverkan på situationen för de offentliga finanserna och om de således kommer att 
försätta skuldkvoten på en nedåtgående trend. Omfattande och ihållande 
saneringsåtgärder tenderar att vara mer framgångsrika och det är mindre troligt att 
minskningar av underskotten som sker genom nedskärningar av löpande primära utgifter, 
snarare än sådana som sker genom skattehöjningar, rivs upp i framtiden. 
Saneringsåtgärder som i hög grad grundar sig på nedskärningar av löpande primära 
utgifter är ofta svårare att genomföra. Beslut om sådana åtgärder är därför ett tydligt 
tecken på regeringens beslutsamhet att upprätthålla budgetdisciplin och att fortsätta 
saneringsarbetet i framtiden. 
Omfattningen av den konsolidering av de offentliga finanserna som skett kan lättast 
bedömas genom att förbättringen i det konjunkturrensade primära saldot studeras. Det 
utgörs av saldot för de offentliga finanserna exklusive ränteutgifter och rensat för 
konjunkturlägets inverkan. Till skillnad från det sammanlagda orensade saldot, som 
omfattar betalningar av räntor på den offentliga sektorns skuld och som är föremål för 
konjunktursvängningar, kan det konjunkturrensade primära saldot påverkas mer direkt av 
de myndigheter som är ansvariga för finanspolitiken. Under den andra etappen har fem 
medlemsstater - Grekland, Spanien, Italien, Sverige och Förenade kungariket -
genomfört en betydande sanering av de offentliga finanserna och uppnått en förbättring 
av det konjunkturrensade primära saldot på mer än 3 procent av den trendmässiga BNP:n 
(se tabell 4.5). I de flesta andra medlemsstaterna uppgick omfattningen av åtstramningen 
till mellan 1,5 och 3 procentenheter. I Danmark och på Irland lättades det något på 
finanspolitiken; medan det i Nederländerna endast genomfördes en relativt obetydlig 
åtstramning, men en avsevärd finanspolitisk konsolidering hade genomförts i dessa 
länder redan under tidigare år. Saneringens omfattning berodde således på vilka 
förutsättningarna var vid inledningen av den andra etappen av EMU. Länder med stora 
obalanser i de offentliga finanserna var tvungna att genomföra kraftiga åtstramningar för 
att uppfylla kriteriet om den offentliga sektorns finanser, medan endast mindre 
åtstramning krävdes i länder som sanerat de offentliga finanserna redan under tidigare år 
och som därför hade ett gynnsammare utgångsläge. 
105 
Tabell 4.5 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 
Anmarkni Budgetkonsolideringens sammansättning under perioden 1993-1997 
(konjunkturrensat, i procent av trendmässig BNP ) 
Förändring 
av totala 
saldot 
(l)=(3)-(2) 
4,6 
1,5 
1,1 
9,2 
4,3 
2,4 
-0,1 
6,4 
1,6 
2,3 
4,3 
0,6 
7,7 
3,4 
3,2 varav : 
Föränd- Förändring 
ring av av primärt 
ränte- saldo 
utgifterna 
(2) (3)=(4)-(5) 
-2,6 2,0 
-1,8 -0,3 
0,4 1,5 
-2,9 6,3 
-0,7 3,6 
0,3 2,7 
-1,8 -1,9 
-2,6 3,8 
-1,0 0,6 
-0,3 2,0 
-1,9 2,4 
1,3 1,9 
0,3 8,0 
0,8 4,2 varav : 
Föränd- Förändring 
ring av av primära 
inkomster utgifter 
(4) (5)=(6)+(7) 
1,2 -0,8 
-0,5 -0,2 
-1,3 -3,0 
3,2 -3,0 
-1,6 -5,2 
1,4 -1,3 
-2,1 -0,2 
0,5 -3,3 
-4,2 -4,7 
0,0 -2,1 
4,6 2,2 
0,1 -1,8 
2,4 -5,5 
2,3 -1,8 
-0,4 2,8 0,0 -2,8 varav : 
Forandring av Forandring av 
lopande kapitalutgifter 
primara 
utgifter 
(6) (7) 
-0,6 -0,2 
0,2 -0,4 
-1,6 -1,4 
0,6 -3,6 
-3,5 -1,7 
-0,5 -0,8 
-0,7 0,5 
-1,7 -1,6 
-4,2 -0,5 
-1,3 -0,8 
2,8 -0,6 
-1,6 -0,2 
-2,9 -2,6 
-0,4 -1,4 
-1,5 -1,3 
ng: Det primära saldot omfattar inte ränteutgifter. Det erhålls genom att från inkomsterna dra bort de 
primära utgifterna. De primära utgifterna kan i sin tur delas upp i löpande primära utgifter och 
kapitalutgifter. På grund av avrundningar är det möjligt att summan av de olika delarna inte exakt 
motsvarar de angivna summorna. 
Källa: kommissionen 
Flera medlemsstater förlitade sig på inkomstökningar för att komma till rätta med 
obalanserna i de offentliga finanserna, men det var endast i Belgien, Grekland, Frankrike 
och Förenade kungariket som inkomstökningarna var större än minskningarna av de 
primära utgifterna. Även i Italien, Finland och Sverige ökade inkomsterna i förhållande 
till BNP, men ökningen var mindre än minskningen av de primära utgifterna, medan 
inkomstökningen i Portugal mer än uppvägde ökningen av de primära utgifterna. 
Inkomsternas andel av BNP minskade i Danmark, Tyskland, Spanien, Irland och 
Nederländerna. 
Nedskärningar av de löpande primära utgifterna bidrog väsentligt till minskningen av 
underskotten i de flesta medlemsstaterna. Flera medlemsstater förlitade sig emellertid 
även på minskningar av kapitalutgifterna för att minska sina underskott. I Danmark, 
Grekland, Frankrike och Förenade kungariket var nedskärningar av kapitalutgifterna den 
största källan till anpassning av de primära utgifterna och de var viktiga även i Tyskland, 
Italien och Sverige. 
106 
Ränteutgifterna minskade mer än det primära saldot förbättrades i Belgien och 
Nederländerna och mer än uppvägde den lilla försämringen av det primära saldot i 
Danmark. Ränteutgifterna ökade under den andra etappen i såväl Tyskland, beroende på 
att staten tog över skulder som hade samband med återföreningen, som i Frankrike, 
Finland, Sverige och Förenade kungariket. De ökade ränteutgifterna i Finland och 
Sverige berodde på den kraftiga ökningen av den offentliga skulden, som delvis berodde 
på stödet till banksektorn under den djupa lågkonjunkturen 1991-1993. 
Den sanering av de offentliga finanserna som ägde rum i de flesta medlemsstaterna 
omfattade stora minskningar av den offentliga sektorns löpande primära utgifter. Endast i 
ett fåtal medlemsstater skedde åtstramningen huvudsakligen genom inkomstökningar. 
Flera medlemsstater gjorde betydande nedskärningar av kapitalutgifterna men det var 
endast i ett fåtal medlemsstater som de var den största orsaken till anpassning på 
utgiftssidan. Sammansättningen av saneringsåtgärderna ger vid handen att de i allmänhet 
vilade på sund grund och därför med största sannolikhet kommer att bli bestående. 
107 
4.3.4. Utsikter på medellång sikt 
Sedan 1993 har 
medlemsstaterna lagt fram 
konvergensprogram på 
gemenskapsnivå, i vilka 
deras strategier för att på 
medellång sikt uppfylla 
konvergenskriterierna 
anges. Det var inte 
obligatoriskt att inkomma 
med sådana 
konvergensprogram, men 
medlemsstaterna gjorde 
det ändå på eget initiativ. 
Dessa program 
granskades av 
kommissionen och 
diskuterades i rådet. De 
flesta program har främst 
inriktats på de offentliga 
finanserna, eftersom 
behovet av åtgärder har 
varit störst på det 
området. Uppdaterade 
program har lagts fram 
varje år av en del 
medlemsstater, medan nya 
och reviderade program 
också har lämnats in för 
att beakta den senaste 
ekonomiska och 
budgetmässiga utvecklingen 
regeringsskiften ägt rum. Tabell 4.6 
Urvecklingen for saldot i de offentliga 
finanserna enligt konvergensprogrammen 
(offentliga sektorns finansiella sparande, i procent av BNP) 
I Datum da I 1997 1991 1999 2000 20bT~ 
program-
met 
lamnades 
— j^ -^ ^-3 -^j ^ 
DKa) 6/97 0,7 0,7 0,9 1,1 
Db) 1/97 -2,9 -2/2 -2 -VA 
EL 7/97 -4,2 -2,4 -2,1 
E 4/97 -3,0 -2,5 -2,0 -1,6 
F 1/97 -3,0 -2,8 -2,3 -1,8 -1,4 
IRL 12/97 0,4 0,3 0,7 
I 6/97 -3,0 -2,8 -2,4 -1,8 
NL 12/96 -2,2 -2'A 
A 10/97 -2,7 -2,5 -2,2 -1,9 
P 3/97 -2,9 -2,5 -2,0 -1,5 
FIN 9/97 -1,3 -0,1 0,3 1,0 1,9 
S 9/97 -1,9 0,6 0,5 1,5 
UKC) 9/97 -1,6 -0,3 -0,1/0,4 0,5/1,5 0,9/2,4 
a) Ar 2005 forvantas det offentliga overskottet uppga till 2,8 % av BNP. 
b) De tyska myndigheterna inkom med reviderade uppskattningar i februari 
1997. 
c) Rakenskapsar. 
Kalla: de nationella konvergensprogrammen. 
och nyligen införda åtgärder eller efter det att 
I tabell 4.6 anges de mål för saldot i de offentliga finanserna som skall uppfyllas under 
kommande år enligt de senast inlämnade konvergensprogrammen (i de flesta fall anges 
mål fram till år 2000 eller därefter). Dessa program lämnades in under perioden från 
december 1996 till december 1997; i tabellen anges vilken månad varje program 
lämnades in. Endast Luxemburg har aldrig inkommit med något konvergensprogram, 
eftersom detta inte är nödvändigt med tanke på att landet under många år uppvisat 
mycket goda resultat avseende konvergensindikatorerna. Det franska 
konvergensprogrammet härrör fortfarande från tiden före regeringsskiftet i juni 1997. 
108 
Enligt programmen eftersträvas i allmänhet en fortsatt förbättrad situation för de 
offentliga finanserna under 1998 och åren därefter, vilket grundar sig på underliggande 
kalkyler om snabb ekonomisk tillväxt och fortsatt minskande ränteutgifter. För år 2000 
har samtliga medlemsstater som gör prognoser på så lång sikt angett som mål ett 
underskott på mindre än 2 % av BNP. År 1999 förväntas de offentliga finanserna i redan 
fem medlemsstater (Danmark, Irland, Finland, Sverige och Förenade kungariket) uppvisa 
överskott eller vara i balans. 
Som en följd av att situationen för de offentliga finanserna förväntas förbättras 
ytterligare, görs bedömningen att den offentliga skuldkvoten kommer att fortsätta 
minska, eller börja minska där den inte redan gjort det, i samtliga medlemsstater under de 
år som omfattas av programmen. 
Även om inte alla åtgärder som är nödvändiga för att målen i dessa program skall 
uppfyllas har genomförts och även om ytterligare åtgärder för att förbättra de offentliga 
finanserna kommer att bli nödvändiga i flera länder 1999 och åren därefter, finns det en 
tydlig politisk vilja i alla medlemsstater att föra en stram finanspolitik under de närmaste 
åren. Denna vilja kommer att förstärkas när stabilitets- och tillväxtpakten väl träder i 
kraft. Enligt denna pakt och inom ramen för stabilitets- och konvergensprogrammen 
kommer medlemsstaterna att vara skyldiga att på medellång sikt eftersträva offentliga 
finanser "nära balans eller med överskotf. 
4.3.5. Hållbar skuldutveckling 
De stora framgångarna med att minska underskotten i de offentliga finanserna har lett till 
att den offentliga skuldkvoten har minskat i nästan alla medlemsstater under 1997. Den 
viktigaste orsaken till skuldminskningen var i de flesta medlemsstater en kombination av 
BNP-tillväxt och minskade underskott. Endast i ett fåtal medlemsstater - främst 
Österrike och Portugal - berodde skuldminskningen i hög grad på "stock-
/flödesj usteringar". 
109 
Så kallad "stock-/flödesjustering" omfattar de 
faktorer, förutom underskottet i de offentliga 
finanserna, som bidrar till variationerna i den 
offentliga bruttoskulden. Dessa faktorer omfattar 
förändringar av nettoinnehavet av finansiella 
tillgångar, förändringar av värdet på 
skuldinstrument denominerade i utländsk valuta 
samt andra statistiska justeringar. Medan dessa 
faktorer tidigare bidrog till att öka den offentliga 
skuldkvoten i de flesta medlemsstaterna, har 
regeringarna på senare år vidtagit åtgärder för att 
begränsa nivån på den offentliga skulden genom 
en noggrannare förvaltning av sina finansiella 
tillgångar. Under senare år har regeringarna 
minskat sin långivning och påskyndat 
återbetalningen av utestående lån. De har också 
minskat sina likvida medel på bankkonton och 
ökat sådana åtgärder som gör det möjligt att öka 
konsolideringen av fordringar och skulder inom 
den offentliga sektorn. Dessutom har betydande 
privatiseringsprogram inletts i de flesta 
medlemsstater. Enligt ENS-1979-bestämmelserna 
och Eurostats beslut kunde inkomsterna från dessa 
privatiseringar inte bokföras som inkomster som 
påverkar det offentliga underskottet, utan kunde 
endast användas för att betala av på den 
utestående offentliga skulden. Dessa försäljningar 
av offentligägda företag bidrog också ofta till att 
öka det ekonomiska systemets effektivitet och 
medförde en varaktig minskning av offentliga 
transfereringar till dessa företag. Tabell 4.7 
Andra faktorer an underskottet 
som bidrar till skulden 
(Stock-/fI6desjustering i procent av BNP) 
I 1990-93 1994-97 
arligt arligt 
genomsnitt genomsnitt 
~B 16 ^1/7 
DK 5,2 -1,5 
D 2,4 2.2 
EL 10,2 3,0 
E 2,8 0,8 
F 0,6 0,4 
IRL 2,0 -0,5 
I 2,0 0,9 
L 2,4 2,7 
NL 0,2 -1,5 
A 1,4 -0,5 
P 2,1 -0,3 
FIN 8,3 -0,9 
S 5,1 -1,7 
UK 03 -0.7 
EURa) 1 3>' Q-° 
a) Oviktat genomsnitt. 
Kalla: kommissionen 
Medan "stock-/flödesjusteringen" ledde till att den offentliga skuldkvoten under perioden 
1990-93 i genomsnitt ökade med 3 procentenheter per år, har dess genomsnittliga årliga 
effekt under perioden 1994-97 blivit försumbar eller till och med negativ i de flesta 
medlemsstater, med undantag för Tyskland (där de stora skulder som staten tog över i 
samband med återföreningen räknas till denna kategori), Grekland och Luxemburg (se 
tabell 4.7). 
110 
Det primära överskott som medlemsstaterna måste upprätthålla för att få skuldkvoten att 
börja minska ökar ju högre den utestående skulden är och ju snabbare skuldkvoten måste 
minska. De primära överskotten var 1997 tillräckligt stora för att skuldkvoten skulle 
minska i de flesta medlemsstaterna, utan att "stock-/flödesjusteringen" beaktas (se tabell 
4.8). Särskilt Belgien, Danmark, Grekland och Italien åstadkom stora primära överskott 
och i Danmark, Grekland och på Irland var det primära överskottet mycket större än vad 
som krävdes för att stabilisera skuldkvoten. I Tyskland och Frankrike var det primära 
överskottet 1997 inte tillräckligt stort för att skuldkvoten skulle börja minska. I Frankrike 
låg skuldkvoten kvar under gränsvärdet på 60 % av BNP. 
Tabell 4.8 
Skuldurv ecklingens hållbarhet 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR Offentlig 
skuldkvot 
1997 
(i procent av 
BNP) 
122,2 
65,1 
61,3 
108,7 
68,8 
58,0 
66,3 
121,6 
6,7 
72,1 
66,1 
62,0 
55,8 
76,6 
53,4 
72,1 Föränd­
ring av 
skuld­
kvoten 
1996-97 
(i procent 
av BNP) 
-4,7 
-5,5 
0,8 
-2,9 
-1,3 
2,4 
-6,4 
-2,4 
0,1 
-5,0 
-3,4 
-3,0 
-1,8 
-0,1 
-1,3 
-0,9 Faktiskt 
primärt 
saldo 
1997 
(i procent 
av BNP) 
(1) 
5,8 
6,5 
1,1 
5,6 
1,9 
0,6 
5,2 
6,8 
2,1 
3,9 
1,6 
1,9 
4,5 
5,4 
1,6 
2,6 Primart 
saldo som 
stabili-
serar 
skulden 
1997 
(i procent 
av BNP) 
(2) 
2,7 
1,9 
2,1 
-1,0 
0,7 
1,8 
-2,4 
4,5 
-0,1 
1,3 
1,5 
0,8 
1,6 
4,2 
0,3 
1,3 Skillnad 
mellan skuld-
stabiliserande 
och faktiskt 
primart saldo 
a) 
1997 
(i procent av 
BNP) 
(3H2HD 
-3,1 
-4,6 
1,0 
-6,6 
-1,2 
1,2 
-7,6 
-2,3 
-2,2 
-2,6 
-0,1 
-1,1 
-2,9 
-1,2 
-1,3 
-1,3 Antal ar som 
kravs for att 
skuldkvoten 
skall understiga 
60% av BNP °) 
14 
1 
4 
10 
6 
Skuld<60% 
1 
19 
Skuld<60% 
5 
7 
1 
Skuld<60% 
4 
Skuld<60% 
7 
a) Ett minustecken innebär att det faktiska primära saldot är tillräckligt stort för att få skuldkvoten at 
Stock-/flödesjusteringen beaktas inte i dessa beräkningar. 
b) Beräkningarna har gjorts på följande vis: 1998 års vårprognos avseende skuldkvoten till och m 
kalkyler för perioden därefter. Räntan på den offentliga skulden antas ligga konstant på en gem 
6 %, inflationstakten på 2 %, stock-/flödesjusteringen på noll samt den trendmässiga tillväxttakten 
BNP och det primära saldot konstant på den nivå som prognosticerades för varje medlemsstat 199( 
Källa: kommissionen Ar da 
skuldkvoten 
blir lagre an 
60% av BNP 
b) 
2011 
1998 
2001 
2007 
2003 
Skuld<60% 
1998 
2016 
Skuld<60% 
2002 
2004 
1998 
Skuld<60% 
2001 
Skuld<60% 
2004 
tsjunka 1997. 
ed 1999 samt 
snsam niva pa 
avseende real 
). 
111 
På grundval av kommissionens prognoser för skuldkvoten till och med 1999 och genom 
extrapolering för perioden därefter kan skuldens utveckling i varje medlemsstat beräknas 
och det år då skuldkvoten beräknas sjunka under 60 % av BNP fastställas. Beräkningarna 
bygger på antagandena att räntan på den offentliga skulden ligger konstant på en 
gemensam nivå om 6 %, inflationen på 2 %, "stock-/flödesjusteringen" på noll samt den 
trendmässiga tillväxttakten avseende real BNP och det primära saldot på den nivå som 
prognosticerats för 1999. 
Det behövs sju år eller mindre för att få ned skuldkvoten under gränsvärdet på 60 % av 
BNP i de medlemsstater som för närvarande har en skuldkvot på 60-80 % av BNP (se 
tabell 4.8). För de medlemsstater som har en offentlig skuld på över 100% av BNP 
kommer det av uppenbara skäl att ta mycket längre tid att få ned skuldkvoten till 
acceptabla nivåer. Hur snabbt skuldkvoten kommer att minska i dessa länder beror på 
framtida tillväxt och räntor och amorteringar - i många medlemsstater sjunker de senare 
mycket snabbt - samt på hur väl utgifter och inkomster kan hållas under kontroll. De 
stora överskott i det primära saldot som redan uppnåtts i Belgien, Grekland och Italien 
bör emellertid borga för en kontinuerligt sjunkande skuldkvot. Under dessa 
förutsättningar skulle skuldkvoten i dessa länder kunna nedbringas under gränsvärdet på 
60 % av BNP på kortare tid än 20 år (se tabell 4.8). Om Irlands skuldkvot sjunker under 
referensvärdet 1998 i enlighet med kommissionens prognos, kommer det att ha tagit 
Irland endast 11 år att minska sin skuldkvot från dess högsta notering på omkring 115 % 
år 1987 till mindre än 60 % år 1998. De viktigaste faktorer som bidrog till denna kraftiga 
minskning av Irlands skuldkvot var den omfattande budgetsanering som genomfördes på 
Irland i slutet av det förra årtiondet och som inte har rivits upp sedan dess samt dess höga 
reala BNP-tillväxt under de senaste åren. 
4.4. Medlemsstater som nu anses uppfylla kraven för att besluten om att det 
föreligger ett alltför stort underskott skall kunna upphävas 
Av den information som presenteras i de tidigare avsnitten i detta kapitel framgår att 
situationen för de offentliga finanserna i de fem medlemsstater som för närvarande inte är 
föremål för ett beslut om att det föreligger ett alltför stort underskott (Danmark, Irland, 
Luxemburg, Nederländerna och Finland) har förbättrats ytterligare eller förblivit 
tillfredsställande under 1997 och denna situation förväntas bestå under 1998. Det finns 
ingen anledning för kommissionen att åter inleda förfarandet vid alltför stora underskott 
för något av dessa fem länder. 
112 
Grekland har sedan början av 1990-talet gjort betydande framsteg i arbetet med att 
minska de stora obalanserna i de offentliga finanserna. Det offentliga underskottet har 
minskats från nästan 14 % av BNP 1993 till 4,0 % 1997 och förväntas bli 2,2 % 1998. 
Den höga offentliga skuldkvoten som tidigare växte kraftigt har stabiliserats och 
minskade för första gången 1997 då skuldkvoten sjönk med 2,9 procentenheter till 
108,7% av BNP. Kommissionen anser emellertid att den sanering av de offentliga 
finanserna som redan genomförts inte är tillräcklig för att kommissionen detta år skall 
kunna upphäva det beslut om att det föreligger ett alltför stort underskott som gäller 
Grekland. 
Vad gäller Belgien, Tyskland, Spanien, Frankrike, Italien, Österrike, Portugal, Sverige 
och Förenade kungariket, vilka fortfarande är föremål för ett beslut om att det föreligger 
ett alltför stort underskott, anser kommissionen att det alltför stora underskottet har 
korrigerats. Kommissionen rekommenderar därför rådet att upphäva beslutet om att det 
föreligger ett alltför stort underskott för dessa medlemsstater. Den sanering av de 
offentliga finanserna som uppnåtts i vart och ett av dessa länder analyseras närmare 
nedan. 
113 
4.4.1. Belgien 
Situationen för de offentliga 
finanserna i Belgien var inte 
tillfredsställande vid 
inledningen av den andra 
etappen. På grund av den svåra 
ekonomiska situationen och 
trots betydande 
saneringsåtgärder uppgick det 
offentliga underskottet till 
7,1 % av BNP 1993 och den 
offentliga skuldkvoten steg till 
135,2% av BNP. 
Sedan 1993 och inom ramen 
för två konvergensprogram har 
de belgiska myndigheterna 
genomfört en betydande 
konsolidering för att korrigera 
obalanserna i de offentliga 
finanserna och för att 
förbereda landet inför 
deltagande i den tredje etappen 
av EMU. Betydande 
saneringsåtgärder har vidtagits 
sedan 1993, vilket fått ned 
underskottet i de offentliga 
finanserna till 2,1 % av BNP 
1997. Underskottet sjönk 
kontinuerligt under åren 
däremellan. Denna betydande 
minskning av det offentliga 
underskottet berodde på den 
kombinerade effekten av stora 
primära överskott och lägre ränteutgifter. Diagram 4.3 Belgien: offentligt underskott och 
offentlig skuld 
Faktiskt och konjunkturrensat underskott 
(procent av BNP) 
1993 1994 
I Faktiskt underskott 1995 1996 1997 
j Konjunkturrensat underskott — 1998(1) 
Offentlig skuld 
(procent av BNP) 
1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) 
(1) Ekonomisk prognos våren 1998 
Källa : kommissionen 
Budgeten 1993 omfattade ett flerårigt åtgärdsprogram med ett dubbelt mål om att hålla 
de primära utgifterna oförändrade i reala termer och om att stabilisera inkomsterna i 
procent av BNP. Inom ramen för den allmänna planen för sysselsättning, konkurrenskraft 
och social trygghet beslutades det i november 1993 om nya besparingsåtgärder. Dessa 
åtgärder omfattade nya skatter men också åtgärder på utgiftssidan avseende 
socialförsäkringssystemet, i synnerhet begränsningen av den reala årliga tillväxten av 
utgifterna för hälsovård till 1,5 %. I allmänhet byggde emellertid saneringsarbetet under 
perioden 1993-96, vilket var den period som omfattades av det första 
konvergensprogrammet, på att höja inkomsterna. 
114 
Ytterligare åtstramningsåtgärder beslutades i samband med 1997 års budget, vilket i 
kombination med en gynnsammare ekonomisk utveckling ledde till att det offentliga 
underskottet sjönk från 3,2 % av BNP 1996 till 2,1 % 1997. Dessa åtgärder omfattade 
ökningar av inkomsterna, men även betydande nedskärningar av statens primära utgifter 
och i socialförsäkringssystemet. De åtgärder som beslutades i samband med 1997 års 
budget förväntas ge ytterligare resultat under kommande år. Särskilt förväntas 
åtgärdernas effekter på pensioner och barnbidrag öka på medellång sikt. Syftet med detta 
åtgärdspaket var att öka statens och socialförsäkringssystemets sammanlagda primära 
överskott från 5,1 % av BNP 1996 till 5,3 % 1997. Eftersom konjunkturen fortsatte att ha 
en negativ inverkan på de offentliga finanserna, var det konjunkturrensade underskottet 
mindre än det faktiska underskottet och sjönk ytterligare till en låg nivå (se diagram 4.3). 
Enligt kommissionens prognos sjunker underskottet till 1,7 % av BNP 1998. Enligt det 
andra konvergensprogrammet, som lämnades in i januari 1997 och som omfattar 
perioden 1997-2000, förväntas det offentliga underskottet minska ytterligare och 
beräknas uppgå till omkring 1,4 % av BNP år 2000. I konvergensprogrammet kvarstår 
det intermediära målet om att upprätthålla ett primärt överskott i statens och 
socialförsäkringssystemets sammanlagda finanser på 5,3 % av BNP under den period 
som omfattas av programmet. Ränteutgifterna som en procentandel av BNP förväntas 
fortsätta sjunka under de kommande åren som en följd av de för närvarande låga räntorna 
i kombination med den ytterligare minskningen av den offentliga skuldkvoten. 
115 
Den offentliga skuldkvoten sjönk med 13,0 procentenheter från 135,2 % av BNP 1993 
till 122,2 % år 1997 (se tabell 4.9). Detta resultat innebar att regeringens mål att minska 
skuldkvoten med minst 10 procent av BNP under denna period uppfylldes. Denna 
minskning av skuldkvoten är resultatet av en varaktig budgetsanering, som höll det 
primära saldot över 5 % av BNP under den andra etappen. De finansiella transaktioner 
som var ägnade att minska den offentliga skuldkvoten uppgick under perioden 1996-97 
till mer än 4 % av BNP och bestod av för det första, inkomster från centralbankens 
försäljning av guld och för det andra, av ökat innehav av offentlig skuld inom den 
offentliga sektorn och för det tredje, av inkomster från privatiseringar. 
För perioden 1997-2000, vilken omfattas av konvergensprogrammet från januari 1997, 
siktar den belgiska regeringen på att ytterligare minska den offentliga skuldkvoten. 
Minskningen förväntas uppgå till mellan 6 och 10 % av BNP beroende på den rådande 
ekonomiska situationen. Den belgiska regeringen har nyligen återigen bekräftat sitt 
åtagande, från 1997 års konvergensprogram, att på medellång sikt upprätthålla ett primärt 
överskott i den offentliga sektorn på en hög nivå om ca 6 % av BNP. Dessutom har den 
belgiska regeringen under de senaste åren lyckats minska skuldens exponering för ränte-
och växelkursvariationer samt öka dess genomsnittliga löptid. 
Sedan 1993 har det offentliga underskottet minskat väsentligt och kontinuerligt i Belgien 
och 1997 understeg det referensvärdet på 3% av BNP. En ytterligare minskning av 
underskottet förväntas under 1998. Den offentliga skuldkvoten är fortfarande mycket hög 
men har minskat varje år sedan 1993. Förutsatt att det primära överskottet ligger kvar på 
en hög nivå och med beaktande av de förväntade gynnsamma tillväxtförhållandena, 
förväntas den offentliga skuldkvoten minska ytterligare under 1998 och åren därefter. 
Mot bakgrund av denna utveckling anser kommissionen att situationen med ett alltför 
stort underskott har korrigerats och att ett alltför stort underskott inte längre föreligger i 
Belgien. Kommissionen rekommenderar därför rådet att upphäva beslutet om att det 
föreligger ett alltför stort underskott i Belgien 
Tabell 4.9 Belgien: utvecklingen av den offentliga skulden 
(i procent av BNP ) 
Forandring av skuldkvoten: 
- Bidrag fran det primara saldot 
- Bidrag fran rantor och nominell BNP-tillvaxt 
- Stock-/fl6desjustering 
Offentlig skuldkvot 1993 1994 
6.2 -1,7 
-3,6 -5,1 
7,4 3,9 
2.3 -0,4 
135,2 133,5 1995 
-2,2 
-5,1 
4,1 
-1,3 
131,3 1996 
-4,3 
-5,3 
4,6 
-3,6 
126,9 1997 
-4,7 
-5,8 
2,7 
-1,5 
122,2 1998* 
-4,2 
-6.0 
2,7 
-0,9 
118,1 
* Ekonomisk prognos våren 1998. 
Källa: kommissionen 
116 
Diagram 4.4 Tyskland: offentligt underskott och 
offentlig skuld 
Faktiskt och konjunkturrensat underskott 
(procent av BNP) 
1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) 
I Faktiskt underskott l l Konjunkturrensat underskott -Ref. värde 4.4.2. Tyskland 
Jämfört med de flesta andra 
medlemsstater var situationen 
för de offentliga finanserna i 
Tyskland relativt gynnsam vid 
inledningen av etapp två. Trots 
lågkonjunkturen var 
underskottet i de offentliga 
finanserna endast 3,2 % av 
BNP 1993 och utfallet blev 
ännu bättre än förväntat 1994 
då underskottet minskade till 
2,4% av BNP. Situationen 
försämrades dock under både 
1995 och 1996, med 
underskott på 3,3 % av BNP 
1995 och 3,4% 1996, vilket 
var mer än vad regeringen 
ursprungligen hade 
prognosticerat. 
Skatteinkomsterna 
överskattades vid upprepade 
tillfällen under 1995 och 1996, 
då den nominella BNP-
tillväxten blev lägre än 
förväntat båda dessa år. På 
grund av de ofta 
förekommande förändringarna 
i flera tyska 
skattebestämmelser under åren 
dessförinnan blev det 
dessutom svårare att bedöma 
hur stora skatteinkomsterna 
skulle bli. En oförutsedd försämring av saldot i socialförsäkringssystemet ägde rum 1995, 
medan det 1996 nästan uteslutande var ökningen av underskottet i statens finanser som 
ledde till att situationen för de offentliga finanserna som helhet ytterligare försämrades. Offentligt skuld 
(procent av BNP) 
1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) 
(1) Ekonomisk prognos våren 1998 
Källa : kommissionen 
117 
Försämringen av situationen för de offentliga finanserna avstannade 1997 då underskottet 
nedbringades till 2,7 % av BNP. De offentliga utgifterna var under god kontroll under 
1997. De sociala utgifterna och utgifterna för sysselsättning och administration i den 
offentliga sektorn stabiliserades i stort sett och ytterligare nedskärningar gjordes av 
överföringar till företag och av offentliga investeringar. I mitten av året infördes en 
frysning av utgifterna - vilket förstärkte finansministerns kontroll över stora utgiftsposter 
- och i slutet av året blev tillämpningen av den än hårdare. Den kraftiga ökningen av 
arbetslösheten under 1997 föreföll påverka underskottet i något mindre utsträckning än 
förväntat, eftersom en del av ökningen av arbetslösheten orsakades av en minskning av 
det antal personer som omfattas av offentligt finansierade sysselsättningsprogram i de 
nya delstaterna. Ränteutgifterna för de särskilda fonder som förvaltar de skulder som har 
samband med återföreningen - som till exempel Tyska enhetsfonden eller Fonden för 
amortering av skulder - visade sig också bli lägre än förväntat. Betydande oförutsedda 
inkomstbortfall förekom fortfarande, vilka dock delvis förklarades av att enskilda och 
företag i högre grad än förväntat utnyttjat möjligheter till skatteavdrag. 
Konjunkturen gav ett negativt bidrag till underskottet i de offentliga finanserna under 
större delen av granskningsperioden. Den kraftiga försämringen av underskottet som 
ägde rum 1995 kan emellertid endast delvis förklaras av ett försämrat ekonomiskt läge 
(se diagram 4.4). Den minskning av det offentliga underskottet som ägde rum mellan 
1996 och 1997 åstadkoms dock genom diskretionära åtstramningsåtgärder, eftersom 
konjunkturens påverkan var i stort sett oförändrad. 
För att få de nationella räkenskaperna att överensstämma med ENS-1979-
bestämmelserna genomfördes 1997 en statistisk omklassificering av offentliga sjukhus 
utanför den offentliga sektorn, vilket medförde att underskottet i de offentliga finanserna 
reviderades nedåt med omkring 0,1 % av BNP både 1996 och 1997 och med ännu mer 
åren dessförinnan. 
Enligt kommissionens prognos sjunker underskottet ytterligare till 2,5 % av BNP 1998. 
Företagsstöd och offentliga investeringar förväntas förbli under kontroll, medan utgifter 
för transfereringar till hushåll och för offentlig konsumtion kan komma att öka något. 
Mervärdesskatten kommer att höjas från 15 % till 16 % i april 1998. Inkomsterna från 
den höjningen kommer att användas för att fylla luckor i det offentliga pensionssystemet. 
Effekten av minskningen av solidaritetsskatten från 7,5 % till 5,5 % förväntas förbli liten. 
Det konjukturrensade underskottet kommer att fortsätta att vara mindre än det faktiska 
underskottet under 1998. 
118 
Enligt det reviderade tyska konvergensprogram som lämnades in i januari 1997 förväntas 
det offentliga underskottet fortsätta att gradvis minska under perioden 1998-2000 för att 
bli 1,5 % av BNP år 2000. Regeringens strategi för de offentliga finanserna, så som den 
presenteras i programmet, består i att minska utgifternas, skatternas och de sociala 
avgifternas andel av BNP samtidigt som det offentliga underskottet minskas. Målet är att 
till år 2000 ha minskat utgifternas andel av BNP till den nivå på 46 % som rådde före 
återföreningen. Detta skall åstadkommas genom att begränsa de nominella offentliga 
utgifternas tillväxttakt till 2 procentenheter mindre än den prognosticerade årliga 
nominella BNP-tillväxttakten. 
Den offentliga skuldkvoten ökade med mer än 13 procentenheter under perioden 1993-
1997, från 48,0% av BNP 1993 till 61,3% av BNP 1997. En stor del av denna 
skuldökning kan förklaras av att staten 1994 tog över det tyska järnvägsbolagets skulder, 
vilka motsvarade 2,0% av BNP, och av att staten 1995 från Treuhandanstalt och de 
östtyska bostadsföretagen tog över de skulder som hade samband med återföreningen, 
vilka motsvarade 6,6 % av BNP. 
År 1996 överskred för första gången den offentliga skuldkvoten precis referensvärdet på 
60 % av BNP och den fortsatte att öka, i långsammare takt, under 1997. Det primära 
överskottet var 1997 inte tillräckligt stort för att skuldkvoten skulle börja minska, även 
om inkomsterna från privatiseringar och andra transaktioner mer än uppvägde de 
skuldökande effekterna av ytterligare övertaganden av skulder från östtyska organ, vilka 
motsvarade 0,3 % av BNP, och uppbyggandet av finansiella tillgångar i 
socialförsäkringssystemet (se tabell 4.10). 
Ökningen av skuldkvoten förväntas övergå i en minskning under 1998. Enligt 
kommissionen förväntas skuldkvoten minska med 0,1 procentenheter till 61,2 % av BNP 
under 1998. Enligt det konvergensprogram som lämnades in i januari 1997 förväntas den 
offentliga skuldkvoten minska marginellt men år 2000 fortfarande ligga något över 
gränsvärdet på 60 % av BNP. 
Den exceptionella händelse som den tyska återföreningen 1990 utgjorde fortsätter att ha 
djupgående effekter på inte endast den tyska ekonomin, men även på de offentliga 
finanserna. Transfereringar av finansiella resurser från de gamla till de nya delstaterna 
utgör fortfarande en tung börda för statsbudgeten. Transfereringarna uppgick netto till 
ungefär 4 % av BNP per år under perioden 1991-97. Ränteutgifterna för de skulder som 
har samband med återföreningen hade också en betydande negativ inverkan på 
underskottet i de offentliga finanserna - ca 0,6 % av BNP 1997 - och ledde i sin tur till 
en högre offentlig skuldkvot än vad som annars skulle ha varit fallet. Dessa offentliga 
utgifter för återföreningen är förklaringen till de underskott i de offentliga finanserna som 
uppstått under de senaste åren. Dessutom skulle den tyska skuldkvoten ha förblivit klart 
under referensvärdet på 60 % av BNP om inte de skulder som har samband med 
återföreningen medräknats. 
119 
Trots den fortsatt tunga belastningen på de offentliga finanserna till följd av de 
exceptionella omständigheterna i samband med den tyska återföreningen, minskades 
underskottet i de offentliga finanserna i Tyskland 1997 till en nivå under referensvärdet. 
Underskottet förväntas sjunka ytterligare under 1998. Den offentliga skuldkvoten ökade 
under den andra etappen och översteg referensvärdet på 60 % av BNP 1996. Skuldkvoten 
fortsatte att öka under 1997 men i allt långsammare takt och översteg endast i liten 
utsträckning referensvärdet på 60 % av BNP. Skuldkvoten förväntas sjunka under 1998 
och inom kort åter understiga referensvärdet. Mot bakgrund av denna utveckling anser 
kommissionen att situationen med ett alltför stort underskott har korrigerats och att ett 
alltför stort underskott inte längre föreligger i Tyskland. Kommissionen rekommenderar 
därför rådet att upphäva beslutet om att det föreligger ett alltför stort underskott i 
Tyskland. 
Tabell 4.10 Tyskland: utvecklingen av den offentliga 
(i procent av BNP) 
Fbrandring av skuldkvoten: 
- Bidrag fran det primara saldot 
- Bidrag fran rantor och nominell BNP-tillvaxt 
- Stock-/fIddesjustering 
Offentlig skuldkvot 1993 
3,9 
-0,1 
2,1 
1,9 
48,0 1994 
2,2 
-1,0 
1,0 
2,2 
50,2 1995 
7,8 
-0,5 
1,9 
6,4 
58,0 skulden 
1996 
2,4 
-0,3 
2,3 
0,4 
60,4 1997 
0,8 
-1,1 
2,1 
-0,1 
61,3 1998* 
-0.1 
-1,2 
1,5 
-0,4 
61.2 
* Ekonomisk prognos våren 1998. 
Källa : kommissionen 
120 
Diagram 4.5 Spanien: offentligt underskott och 
offentlig skuld 
Faktiskt och konjunkturrensat underskott 
(procent av BNP) 
M tin 
1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) 
pg Faktiskt underskott i i Konjunkturrensat underskott Ref, värde 
Offentlig skuld 
(procent av BNP) 4.4.3. Spanien 
Situationen för de offentliga 
finanserna i Spanien var inte 
tillfredsställande vid 
inledningen av etapp två. Till 
följd av lågkonjunkturen 
uppgick underskottet i de 
offentliga finanserna till 6,9 % 
av BNP 1993. Underskottet 
minskades till 6,3 % av BNP 
1994, men ökade igen till 
7,3 % 1995. En del av denna 
ökning berodde på att ett antal 
icke bokförda transaktioner 
från 1995 uppdagades 1996. 
En betydande sanering av de 
offentliga finanserna ägde rum 
1996 och 1997. Den största 
minskningen av underskottet 
skedde 1996, då underskottet 
sjönk till 4,6% av BNP. 
Saneringen fortsatte under 
1997, då underskottet 
nedbringades till 2,6 % av 
BNP. 
Saneringen av de offentliga 
finanserna åstadkoms genom 
utgiftsnedskärningar. Den 
kraftiga minskningen av 
obalanserna i de offentliga 
finanserna berodde inte på 
något sätt på den 
konjunkturberoende delen 
under 1996 och understöddes endast i liten utsträckning av den gynnsamma utvecklingen 
av konjunkturförhållandena 1997 (se diagram 4.5). 
Under 1996 ökade de löpande offentliga utgifterna mindre än nominell BNP, till följd av 
att ränteutgifterna och de löpande överföringarna till företag minskade och av att den 
offentliga konsumtionen ökade endast långsamt. Både de offentliga investeringarna och 
kapitaltransfereringarna skars ned kraftigt. Under 1996 ökade dessutom inkomsterna 
snabbare än nominell BNP, främst på grund av att socialförsäkringsavgifterna ökade och 
att punktskatter höjdes. Det primära saldot vände till ett litet överskott 1996. 1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) 
(1) Ekonomisk prognos våren 1998 
Källa : kommissionen 
121 
Den minskning av underskottet som skedde 1997 berodde huvudsakligen på diskretionära 
åtgärder för att begränsa utgifterna, grundat på en frysning av de offentliga 
tjänstemännens löner samt begränsningar av varu- och tjänsteinköp och av 
kapitalutgifter. En betydande ränteminskning vägde till stor del upp effekterna på 
ränteutgifterna av den skuldökning som ägde rum 1996. Stora skatteinkomster, i samband 
med stark tillväxt, bidrog även till det minskade underskottet 1997. 
Enligt kommissionens prognos kommer underskottet i de offentliga finanserna att uppgå 
till 2,2 % av BNP 1998. Denna minskning förklaras av en begränsad tillväxttakt för de 
sociala utgifterna, ränteutgifterna och den offentliga konsumtionen. De totala intäkterna 
förväntas öka i takt med nominell BNP, delvis på grund av en ytterligare ökning av de 
indirekta skatterna, främst punktskatterna. De offentliga investeringarna förväntas öka 
snabbare än nominell BNP. 
I det spanska konvergensprogrammet från april 1997 anges som mål att underskottet i de 
offentliga finanserna skall minska ytterligare, för att inom ramen för en varaktig tillväxt 
år 2000 uppgå till 1,6 % av BNP. Regeringen åtar sig att till år 2000 ha minskat de 
offentliga utgifternas andel av BNP med 1,8 % av BNP till 41,9 %, samtidigt som de 
offentliga inkomsternas andel av BNP sjunker endast obetydligt. Minskningen av de 
offentliga utgifterna koncentreras till de löpande utgifterna, till följd av stora ansträngningar att 
minska den offentliga konsumtionen men också till följd av sjunkande ränteutgifter, medan de 
offentliga investeringarna kommer att öka snabbare än nominell BNP. Uppgiften att minska 
underskottet i de offentliga finanserna skall fördelas på alla nivåer i den offentliga sektorn. I detta 
sammanhang har ett avtal i linje med stabilitets- och tillväxtpakten träffats mellan 
centralregeringen och de autonoma regionerna, i vilket det anges tak för underskotten på regional 
nivå. 
122 
Den offentliga skuldkvoten ökade med 10,1 procentenheter från 60,0 % av BNP 1993 till 
70,1 % 1996. Den största delen av den ökning av skuldkvoten som ägde rum 1996 
berodde på stock-/flödesjusteringar (se tabell 4.11). Dessa var för det första resultatet av 
att finansministeriet av portfölj skäl och för att dra nytta av det låga ränteläget i slutet av 
1996 tog upp större lån än vad som var absolut nödvändigt, och för det andra av att det 
förelåg ett behov av att täcka de ofinansierade utgiftsåtaganden som uppdagades i mitten 
av 1996. 
Den tidigare trendmässiga ökningen av den offentliga skuldkvoten upphörde 1997 och 
skuldkvoten sjönk med 1,3 procentenheter till 68,8% av BNP. Denna förbättring 
förklaras av den ytterligare ökningen av det primära överskottet och av den negativa 
stock-/flödesjusteringen, till följd av framför allt inkomster från privatiseringar. 
Minskningen av skuldkvoten förväntas fortsätta 1998, huvudsakligen på grund av en 
ytterligare förbättring av det primära överskottet och snabb ekonomisk tillväxt. Enligt 
konvergensprogrammet förväntas minskningen av underskottet i de offentliga finanserna 
leda till att skuldkvoten kontinuerligt minskar till 65 % av BNP till år 2000. 
Underskottet i de offentliga finanserna i Spanien har minskat betydligt sedan 1995 och 
1997 nådde det en nivå under referensvärdet. Underskottet förväntas bli ännu lägre 1998. 
Den offentliga skuldkvoten steg fram till och med 1996 och sjönk för första gången 1997. 
Med en förväntat snabb ekonomisk tillväxt och låga räntor förväntas dock den offentliga 
skuldkvoten fortsätta att sjunka under de närmaste åren. Mot bakgrund av denna 
utveckling anser kommissionen att situationen med ett alltför stort underskott har 
korrigerats och att ett alltför stort underskott inte längre föreligger i Spanien. 
Kommissionen rekommenderar därför rådet att upphäva beslutet om att det föreligger ett 
alltför stort underskott i Spanien. 
Tabell 4.11 Spanien: utvecklingen av 
(i procent av 
Forandring av skuldkvoten: 
- Bidrag fran det primara saldot 
- Bidrag fran rantor och nominell BNP-tillvaxt 
- Stock-/fl6desjustering 
Offentlig skuldkvot 1993 
12,0 
1,7 
3,7 
6,6 
60,0 den offentliga 
BNP) 
1994 
2,6 
1,5 
1,3 
-0,2 
62,6 1995 
2,9 
1,8 
1,1 
0,0 
65,5 skulden 
1996 
4,6 
-0,5 
1,7 
3,4 
70,1 1997 
-1,3 
-1,9 
0,7 
-0,1 
68,8 1998* 
-1,4 
-2,1 
0,3 
0,4 
67,4 
* Ekonomisk prognos våren 1998. 
Källa: kommissionen 
123 
4.4.4. Frankrike 
Situationen för de offentliga 
finanserna i Frankrike var 
ogynnsam vid inledningen av 
etapp två. Främst på grund av 
lågkonjunkturen nådde 
underskottet i de offentliga 
finanserna en topp på 5,8 % av 
BNP 1993. Underskottet i de 
offentliga finanserna låg 1994 
kvar på samma nivå som året 
dessförinnan, delvis till följd 
av skuldavskrivningar till 
förmån för tidigare kolonier, 
vilket ökade underskottet med 
0,3% av BNP. Tydliga 
framsteg i arbetet med att 
konsolidera de offentliga 
finanserna gjordes 1995 och 
1996, då underskottet i de 
offentliga finanserna sjönk till 
4,9% av BNP 1995 och till 
4,1 % 1996, vilket låg i linje 
med regeringens mål. 
Situationen för de offentliga 
finanserna förbättrades 
ytterligare under 1997 då 
underskottet sjönk till 3,0 % 
av BNP. Diagram 4.6 Frankrike: offentligt underskott och 
offentlig skuld 
Faktiskt och konjunkturrensat underskott 
(procent av BNP) 
1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) 
H ^'ktiskt underskott i i Konjunkturrensat underskott — Ref. varde 
Offentlig skuld 
(procent av BNP) 
1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) 
(1) Ekonomisk prognos våren 1998 
Källa : kommissionen 
124 
Minskningen av underskottet under den andra etappen berodde i hög grad på 
diskretionära beslut. Konjunkturmässiga faktorer bidrog endast i liten utsträckning till 
saneringen av de offentliga finanserna (se diagram 4.6). Den positiva inverkan som den 
ekonomiska uppgången 1994 hade på underskottet vägdes upp av effekterna av de 
åtgärder som vidtogs för att stimulera ekonomin, särskilt minskningen av inkomstskatten 
och fyrdubblingen av bidraget för täckande av omkostnader i samband med skolgång. 
Sedan 1995 har minskningen av det konjunkturrensade underskottet varit betydande. 
Saneringen ägde rum både genom att utgifterna skars ned och genom att skatterna höjdes. 
De diskretionära åtgärder och de reformer som har genomförts sedan 1995 har lagt 
grunden för en gradvis och varaktig sanering av de offentliga finanserna under 
efterföljande år. För det första lade regeringen tonvikten vid att minska de offentliga 
utgifterna som ett medel för att minska underskottet och i syfte att få de offentliga 
utgifternas trendmässigt stigande andel av BNP att börja sjunka. En rad åtgärder vidtogs 
för att begränsa de offentliga utgifterna på både statlig och lokal nivå. För det andra 
genomförde regeringen 1996 en omfattande reform av socialförsäkringssystemet, i syfte 
att återupprätta varaktig balans i dess finanser. För att uppnå målen avseende de 
offentliga finanserna kompletterades utgiftsminskande åtgärder med skattehöjningar. För 
att minska skattetrycket har en reform av inkomstskattesystemet inletts och de 
sjukförsäkringsavgifter som de anställda betalar har gradvis minskats genom att 
finansieringen av sjukvården lagts om till en skatt med större bas. 
Den minskning av underskottet som ägde rum 1997 berodde delvis på att statens utgifter 
begränsades och på att åtgärder för att konsolidera socialförsäkringssystemets finanser 
vidtogs. Efter presentationen av den granskning av de offentliga finanserna i vilken det 
påvisades att underskottet i statsbudgeten var betydligt större än förväntat, vidtog 
regeringen under 1997 ytterligare saneringsåtgärder, vilka motsvarade 0,4% av BNP. 
Dessa åtgärder i kombination med begränsningar av utgifterna resulterade i ett lägre 
underskott i statsbudgeten än förväntat. Dessutom iakttogs under 1997 den strikta 
utgiftsnorm för sjukvården som parlamentet beslutat om. Vidare berodde nästan hälften 
av den minskning av underskottet som skedde mellan 1996 och 1997 på det 
engångsbelopp motsvarande 0,5 % av BNP som France Télécom betalade in till staten. 
125 
Vissa statistiska förändringar har införts sedan 1996, främst för att få det franska 
nationalräkenskapssystemet att överensstämma med ENS-1979-bestämmelserna. Dessa 
förändringar bidrog till att minska underskottet med mellan 0,2 % och 0,5 % av BNP per 
år. De omfattar förändringar i hur vissa objekt såsom coupons courus (upplupna 
kupongräntor) och linjära obligationer skall bokföras och hur offentliga sjukhusutgifter 
samt stöd till flygindustrin skall behandlas. 
Enligt kommissionens prognos förväntas underskottet i de offentliga finanserna minska 
marginellt till 2,9 % av BNP 1998. Detta innebär att France Télécoms engångsbetalning 
ersätts med mer varaktiga åtgärder under 1998. Statsbudgeten och lagen om 
socialförsäkringssystemets finansiering för 1998 är ett tydligt tecken på regeringens vilja 
att konsolidera de offentliga finanserna. I 1998 års budget hålls utgifterna konstanta i 
reala termer och nya skatter införs motsvarande 0,15% av BNP. Vad gäller 
socialförsäkringssystemet har parlamentet begränsat ökningen av sjukvårdsutgifterna till 
2,2 % år 1998 och regeringen har vidtagit ytterligare saneringsåtgärder vilka motsvarar 
0,2 % av BNP. Vidare avser regeringen att återskapa balans i socialförsäkringssystemets 
finanser 1999 genom att fortsätta att genomföra den sjukvårdsreform som infördes 1996. 
Under den andra etappen har den offentliga skuldkvoten ökat kontinuerligt, dock i allt 
lägre takt, men har legat kvar under referensvärdet på 60 % av BNP. Den steg från 
45,3 % av BNP 1993 till 58,0 % 1997 (se tabell 4.12). 
Sedan 1994 har underskottet i de offentliga finanserna i Frankrike minskat väsentligt och 
det var 1997 lika stort som referensvärdet. Underskottet förväntas 1998 minska 
ytterligare något. Den offentliga skuldkvoten har stigit men ligger fortfarande under 
referensvärdet på 60 % av BNP. Mot bakgrund av denna utveckling anser kommissionen 
att situationen med ett alltför stort underskott har korrigerats och att ett alltför stort 
underskott inte längre föreligger i Frankrike. Kommissionen rekommenderar därför rådet 
att upphäva beslutet om att det föreligger ett alltför stort underskott i Frankrike. 
Tabell 4.12 Frankrike: utvecklingen av den offentliga skulden 
(i procent av BNP) 
Forandring av skuldkvoten: 
- Bidrag fran det primara saldot 
- Bidrag fran rantor och nominell BNP-tillvaxt 
- Stock-/flodesjustering 
Offentlig skuldkvot 1993 
5,5 
2,4 
3,0 
0,2 
45,3 1994 
3,2 
2,2 
1,7 
-0,7 
48,5 1995 
4,2 
1,1 
2,1 
1,0 
52,7 1996 1997 
2.9 2,4 
0,3 -0,6 
2,4 1,8 
0,2 1,2 
55,7 58,0 1998* 
0,0 
-0,7 
1,1 
-0,4 
58,1 
* Ekonomisk prognos våren 1998. 
Källa: kommissionen 
126 
Diagram 4.7 Italien: offentligt underskott och 
offentlig skuld 
Faktiskt och konjunkturrensat underskott 
(procent av BNP) 
1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) 
•H Faktiskt underskott i 1 Koniunkturrensat underskott Ref, värde 
Offentlig skuld 
(procent av BNP) 4.4.5. Italien 
Italien inledde etapp två med 
en otillfredsställande situation 
för de offentliga finanserna. 
Till följd av lågkonjunkturen 
och trots kraftiga 
saneringsåtgärder uppgick 
underskottet 1993 till 9,5 % av 
BNP. Den kraftiga 
ränteuppgång som ägde rum i 
samband med att liran 
lämnade ERM i september 
1992 ledde till att den 
offentliga sektorns 
ränteutgifter blev större än 
någonsin. Saneringsarbetet 
avmattades 1994, eftersom de 
åtgärder som hade lett till 
ökade skatteinkomster 1993 
inte förlängdes till 1994 och 
inkomsterna som andel av 
BNP sjönk. Snabbare 
ekonomisk tillväxt gjorde det 
dock möjligt att minska 
underskottet något till 9,2 % 
av BNP 1994. 
Saneringen av de offentliga 
finanserna återupptogs 1995, 
vilket bland annat 
underlättades av snabb 
ekonomisk tillväxt och 
underskottet sjönk till 7,7 % 
av BNP. Denna minskning 
åstadkoms helt och hållet genom att utgifterna, med undantag för ränteutgifterna, skars 
ned. Samma år antogs en långtgående pensionsreform som omvandlade det allmänna 
pensionssystemet från ett inkomstbaserat till ett premiebaserat system. Det nya systemet 
tillämpas fullt ut endast på personer som för första gången inträder på arbetsmarknaden, 
så dess fulla effekt kommer att märkas först på lång sikt. Minskningen av den offentliga 
sektorns ränteutgifter och ökningen av dess inkomster, vilka återtog en del av den 
tidigare nedgången, hade stor del i att underskottet minskade ytterligare till 6,7 % av 
BNP 1996. 1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) 
(1) Ekonomisk prognos våren 1998 
Källa : kommissionen 
127 
De mest omfattande saneringsåtgärderna genomfördes emellertid 1997 då underskottet 
minskades med inte mindre än 4,0 % av BNP till 2,7 % av BNP. Regeringen införde 
bestämmelser som minskade möjligheterna till skatteavdrag, höjde de sociala avgifterna 
samt skar ned på drifts- och kapitalkostnadsstödet till företag. Vissa tillfälliga åtgärder, 
vilka motsvarade 1,1 % av BNP, genomfördes också. Dessa tillfälliga åtgärder, som till 
exempel euroskatten, var främst koncentrerade till inkomstsidan. De strikta 
begränsningar som parlamentet belagt kontantbudgeten med var centrala för att årets mål 
avseende de offentliga finanserna skulle kunna uppfyllas. Detta förhindrade att 
budgetanslag omvandlades till likvida medel som offentliga organ skulle ha kunnat få 
tillgång till. Till följd av detta förbrukade många offentliga organ sina utestående 
likviditetsreserver, vilka hade ackumulerats under tidigare år. Storleken på de oanvända 
anslagen - "residui passivf - växte emellertid betydligt. Eftersom dessa "residui 
passivf kan överföras till efterföljande budget finns det en risk att de kan leda till ökade 
utgifter i framtiden. Så länge parlamentet fortsätter att belägga kontantbudgeten med 
strikta begränsningar är denna risk liten. I den budgetproposition som antogs för 1998 
föreskrivs att de kontantbegränsningar som infördes 1997 skall kvarstå under de 
kommande tre åren. Genom beslut nyligen har den utestående stocken av "residui 
passivr redan minskats med 2 % av BNP. Dessutom avser regeringen att gradvis minska 
de utestående stocken av "residui passivf och förbereder för närvarande ny lagstiftning 
som skall begränsa den andel av "residui passivf som kan föras över till efterföljande år. 
Under hela den andra etappen har den ekonomiska aktiviteten legat under sin 
trendmässiga nivå och det konjunkturrensade underskottet låg därför kontinuerligt under 
det faktiska underskottet (se diagram 4.7). Eftersom konjunkturen fortsatte att inverka 
negativt på de offentliga finanserna var det konjunkturrensade underskottet 1997 mindre 
än det faktiska underskottet. Konjunkturens bidrag till förbättringen av de offentliga 
finanserna var fortfarande litet. Minskningen av underskottet från 9,5 % av BNP 1993 till 
2,7% 1997 kan nästan helt förklaras av minskningar av utgifterna. Det enskilt största 
bidraget till minskningen av underskottet kom från lägre ränteutgifter. Den offentliga 
konsumtionen minskade avsevärt samtidigt som även produktionsstödet, 
kapitaltransfereringarna till företag och de offentliga investeringarna skars ned. Däremot 
förblev socialförsäkringsutgifterna praktiskt taget oförändrade och de totala inkomsterna 
ökade endast mycket lite. Som en följd av denna utveckling har det primära saldot 
uppvisat ett överskott under hela perioden och det steg från 2,6 % av BNP 1993 till 6,8 % 
av BNP 1997. 
128 
Ett antal statistiska förändringar infördes 1997 för att säkerställa att det nationella 
räkenskapssystemet överensstämde med ENS-1979-bestämmelserna. Dessa förändringar 
utgjordes huvudsakligen av revideringar av bestämmelserna om hur räntebetalningar på 
postobligationer skall redovisas samt av ett erkännande att järnvägsbolagets skuld utgör 
en offentlig skuld. Effekten av dessa förändringar på föregående års underskott varierade 
mellan en ökning på 0,1 % av BNP och en minskning på 0,4 % av BNP. 
Enligt kommissionens prognos kommer underskottet i de offentliga finanserna 1998 att 
minska till 2,5 % av BNP. Det har fattats beslut om diskretionära åtgärder motsvarande 
1,2 % av BNP för 1998, vilket ligger i linje med konvergensprogrammet från juni 1997. 
Mervärdesskattesatserna har ändrats, det har fattats beslut om nedskärningar av 
transfereringarna till allmännyttiga organ och det har införts förändringar av 
pensionssystemet. Dessa åtgärder, som till största delen är av permanent karaktär, ersätter 
de engångsåtgärder som förekom i 1997 års budget. Ränteutgifterna bör också fortsätta 
att sjunka betydligt. Två viktiga strukturella reformer kommer att genomföras 1998, 
nämligen reformen av skattesystemet och reformen av statsbudgeten. Även om deras 
inverkan på finanserna beräknas bli neutral 1998 kan konsekvenserna för de offentliga 
finanserna på medellång sikt bli betydande, vilket även de gynnsamma effekterna på 
resursallokeringen och hela det ekonomiska systemets effektivitet bör bli. Enligt 
konvergensprogrammet förväntas underskottet i de offentliga finanserna minska 
ytterligare till 1,8 % av BNP till år 2000. Efter det att konvergensprogrammet antagits har 
den italienska regeringen tillkännagivit sitt åtagande att ytterligare minska underskottet i 
riktning mot 1 % av BNP år 2001. 
Den offentliga skuldkvoten som redan tidigare var mycket hög fortsatte att stiga och 
nådde en topp på 124,9 % av BNP 1994. Sedan dess har skuldkvoten sjunkit till följd av 
de stora primära överskotten de senaste åren. Minskningen av skuldkvoten var emellertid 
liten på grund av stora ränteutgifter och, under de flesta av dessa år, långsam tillväxt. 
Skuldkvoten började minska 1995, vilket var det enda året under denna period då den 
nominella tillväxten var hög (se tabell 4.13). Skuldkvoten fortsatte att minska 1996, då 
det primära överskottet uppgick till 4,1 % av BNP och stock-/flödesjusteringen bidrog till 
minskningen av skuldkvoten. När det primära överskottet uppgick till hela 6,8 % av BNP 
1997 sjönk skuldkvoten ytterligare till 121,6%) av BNP. Det året var det primära 
överskottet tillräckligt stort för att mer än uppväga den så kallade snöbollseffekten. Enligt 
kommissionens prognos kommer skuldkvoten att sjunka snabbare och komma ner till en 
nivå på 118,1 % av BNP 1998, eftersom det primära överskottet kommer att förbli stort, 
ränteutgifterna sjunker och den ekonomiska tillväxten förväntas öka. Enligt det 
konvergensprogram för Italien som lämnades in i juni 1997 förväntas skuldkvoten 
minska i ännu snabbare takt under kommande år. Den italienska regeringen tillkännagav 
nyligen att den avser att minska skuldkvoten med ungefär 3 % av BNP per år och att 
skuldkvoten bör understiga 100 % av BNP senast år 2003. Regeringen förnyade även sitt 
åtagande att upprätthålla det primära överskottet på en tillräckligt hög nivå. 
129 
Under de senaste fyra åren har den offentliga skulden också påverkats av privatiseringen 
av statsägda företag. Statskassans inkomster från dessa privatiseringar uppgick till 0,4 % 
av BNP 1994, 0,5% både 1995 och 1996 och 0,7% 1997. Under åren 1999-2001 
förväntas inkomsterna från privatiseringar fortsätta att ligga inom intervallet 0,5-0,75 % 
av BNP per år. 
En omfattande konsolidering av de offentliga finanserna har genomförts i Italien sedan 
1993 under allmänt svåra ekonomiska förhållanden. Saneringen har grundat sig på en 
avsevärd minskning av de offentliga utgifterna och har lett till stora och växande primära 
överskott. Den lägre inflationstakten har lett till att valutan stabiliserats och att räntorna 
har kunnat sjunka markant. Till följd av det räntefall som hittills ägt rum förväntas den 
offentliga sektorns ränteutgifter fortsätta att minska under de närmaste åren. Denna 
händelseutveckling i kombination med den ökning av den utestående offentliga skuldens 
genomsnittliga löptid som eftersträvats under de senaste åren ger fog för förväntningarna 
om att den offentliga sektorns ränteutgifter i procent av BNP inte kommer att återgå till 
de nivåer som kunde noteras för inte så länge sedan. Under den andra etappen av EMU 
fattades det beslut om tre stora strukturella reformer, nämligen reformeringen av 
pensionssystemet 1995 och reformeringarna av skattesystemet och statsbudgeten 1997. 
Flera stora privatiseringar genomfördes också under denna period. 
Sedan 1993 har underskottet i de offentliga finanserna minskat kraftigt och kontinuerligt 
och 1997 nådde underskottet en nivå som understeg referensvärdet på 3 % av BNP. 
Underskottet förväntas minska ytterligare under 1998. Den offentliga skuldkvoten är 
fortfarande mycket hög, men har minskat varje år sedan 1994. Det primära överskottet 
har ökat kraftigt de senaste åren och har sedan 1995 varit tillräckligt stort för att 
skuldkvoten kontinuerligt skall minska. Mot bakgrund av att ränteutgifterna förväntas 
fortsätta minska och den ekonomiska tillväxten förväntas öka och förutsatt att det primära 
underskottet ligger kvar på en hög nivå, kommer den offentliga skuldkvoten att minska i 
allt snabbare takt under 1998 och åren därefter. Mot bakgrund av denna utveckling anser 
kommissionen att situationen med ett alltför stort underskott har korrigerats och att ett 
alltför stort underskott inte längre föreligger i Italien. Kommissionen rekommenderar 
därför rådet att upphäva beslutet om att det föreligger ett alltför stort underskott i Italien. 
Tabell 4.13 Italien: utvecklingen av den offentliga skulden 
(i procent av BNP) 
Forandring av skuldkvoten: 
- Bidrag fran det primara saldot 
- Bidrag fran rantor och nominell BNP-tillvaxt 
- Stock-/fl6desjustering 
Offentlig skuldkvot 1993 1994 
10,4 5,8 
-2,6 -1,8 
8,8 4,6 
4,2 3,1 
119,1 124,9 1995 
-0,7 
-3,7 
1,9 
1,0 
124,2 1996 
-0,2 
-4,1 
4,1 
-0,2 
124,0 1997 
-2,4 
-6,8 
4,5 
-0,1 
121,6 1998* 
-3,5 
-5,5 
2,6 
-0,6 
118,1 
* Ekonomisk prognos våren 1998. 
Källa: kommissionen 
130 
4.4.6. Österrike 
Situationen för de offentliga 
finanserna i Österrike 
försämrades under åren 
närmast före det att landet blev 
medlem i Europeiska unionen. 
Under perioden 1992-1994 
ökade underskottet i de 
offentliga finanserna med 
3,0 % av BNP och uppgick 
1994 till 5 % av BNP. Denna 
försämring av de offentliga 
finanserna orsakades av att 
den ekonomiska tillväxten 
avmattades 
situationen 1993 och 
förvärrades Diagram 4.8 Österrike: offentligt underskott och 
offentlig skuld 
Faktiskt och konjunkturrensat underskott 
(procent av BNP) 
1993 1994 1995 1996 
I Faktiskt underskott I l Konjunkturrensat underskott 1997 1998(1) 
— Ref. värde 
Offentlig skuld 
(procent av BNP) ytterligare av den reformering 
av inkomstskattesystemet som 
genomfördes 1994. När 
Österrike 1995 blev medlem i 
unionen fortsatte underskottet 
i de offentliga finanserna att 
öka något och nådde en topp 
på 5,2 % av BNP. 
För att komma till rätta med 
situationen för de offentliga 
finanserna genomförde den 
österrikiska regeringen en 
omfattande sanering under 
åren 1996 och 1997, vilket 
ledde till att underskottet i de 
offentliga finanserna sjönk till 
2,5% av BNP 1997. Denna 
sanering inleddes trots att de underliggande ekonomiska förhållandena försämrades 1996. 
Den ekonomiska tillväxten ökade emellertid igen 1997. Med tanke på försämringen av 
konjunkturen i början av saneringsperioden var minskningen av det konjunkturrensade 
underskottet större än minskningen av det faktiska underskottet (se diagram 4.8). 1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) 
(1) Ekonomisk prognos våren 1998 
Källa : kommissionen 
131 
Den österrikiska regeringens sparpaket avseende statsbudgeten för 1996-97, vilket var 
den ram inom vilken regeringen genomförde sin konsolideringspolitik, omfattade på 
utgiftssidan en hårdare begränsning av arbetslöshetsersättningen, en nedskärning och 
effektivisering av socialbidragen, en minskning av antalet anställda i offentlig sektor och 
åtgärder för att få den offentliga sektorns löneutgifter under kontroll. Åtgärder på 
inkomstsidan omfattade avskaffandet av befrielser från inkomst- och företagsskatt liksom 
en liten ökning av kall skatten och fordons- och tobaksskatten samt införandet av en skatt 
på elektricitet och gas. 
Budgeten för 1997 omfattade också engångsåtgärder. Försäljningen av offentligägda 
byggnader och av den tredje mobiltelefonilicensen gav var och en ungefär 0,1 % av BNP. 
Postsparkasse betalade ett engångsbelopp på ungefär 0,15 % av BNP till staten mot att 
staten tog över ansvaret för utbetalningen av alla framtida pensioner till de anställda i 
detta offentligägda företag. Dessutom föreföll förbättringen av de offentliga finanserna i 
delstaterna bero på att systemet för bostadsstöd gjorts om till ett system grundat på lån 
snarare än bidrag, vilket leder till att dessa transfereringar inte räknas in i underskottet i 
de offentliga finanserna. Att döma av de åtgärder som ingår i regeringens statsbudget för 
1998 och i dess utkast till budget för 1999 verkar den österrikiska regeringen emellertid 
ersätta 1997 års engångsåtgärder med åtgärder av strukturell karaktär. 
Enligt kommissionens prognos kommer underskottet i de offentliga finanserna 1998 att 
minska ytterligare till 2,3 % av BNP. Uppfylls de mål som anges i det uppdaterade 
konvergensprogrammet från oktober 1997 kommer underskottet i de offentliga finanserna 
att fortsätta minska med 0,2-0,3 % av BNP per år under den period som omfattas av 
programmet. Enligt programmet kommer underskottet år 2000 att ligga strax under 2,0 % 
av BNP. 
På grund av den försämrade situationen för de offentliga finanserna i början av detta 
årtionde överskred den offentliga skuldkvoten i Österrike gränsvärdet på 60 % av BNP 
1993 och ökade kontinuerligt under åren därefter tills den 1996 nästan uppgick till 70 % 
av BNP. Det primära saldot uppvisade ett överskott 1996 och 1997, och var 1997 endast 
precis tillräckligt för att få skuldkvoten att börja minska (se tabell 4.14). "Stock-
/flödesjusteringar" på motsvarande 3 % av BNP bidrog emellertid också till att för första 
gången minska skuldkvoten till 66,1 % av BNP 1997. Dessa åtgärder omfattade 
privatiseringarna av flera offentligägda företag samt omklassificeringen av kommunala 
allmännyttiga organ och vägfinansieringsorganet Asfinag så att dessa inte längre räknas 
till den offentliga sektorn. Liknande åtgärder förväntas ge ett ytterligare bidrag till 
minskningen av skuldkvoten också 1998. 
132 
Enligt det uppdaterade konvergensprogrammet från oktober 1997 kommer skuldkvoten 
att sjunka kontinuerligt till strax under 65 % av BNP till år 2000. Enligt programmet 
förväntas ekonomisk tillväxt och fortsatta minskningar av underskottet vara de faktorer 
som från 1999 och framåt kommer att lämna de största bidragen till minskningen av 
skuldkvoten. 
Underskottet i de offentliga finanserna har minskat sedan 1995 och 1997 sjönk det under 
referensvärdet. Underskottet förväntas 1998 bli ännu mindre. Fram till 1996 fortsatte den 
offentliga skuldkvoten att stiga, men sjönk 1997 för första gången. Med tanke på den 
förväntade uppgången i den ekonomiska aktiviteten under de kommande åren, förväntas 
situationen för de offentliga finanserna förbättras kontinuerligt, vilket kommer att 
medföra att skuldkvoten gradvis sjunker. Mot bakgrund av denna utveckling anser 
kommissionen att situationen med ett alltför stort underskott har korrigerats och att ett 
alltför stort underskott inte längre föreligger i Österrike. Kommissionen rekommenderar 
därför rådet att upphäva beslutet om att det föreligger ett alltför stort underskott i 
Österrike. 
Tabell 4.14 Osterrike: utvecklingen av den offentliga skulden 
(i procent av BNP) 
Forandring av skuldkvoten: 
- Bidrag fran det primara saldot 
- Bidrag fran rantor och nominell BNP-tillvaxt 
- Stock-/flodesjustering 
Offentlig skuldkvot 1993 
4,6 
-0,1 
2,5 
2,3 
62,7 1994 
2,7 
0,9 
0,9 
1,0 
65,4 1995 
3,8 
0,8 
1,7 
1,3 
69,2 1996 1997 
0,3 -3,4 
-0,4 -1,6 
1,9 1,5 
-1,2 -3,2 
69,5 66,1 1998* 
-1.4 
-1,7 
1,2 
-1,0 
64,7 
* Ekonomisk prognos våren 1998. 
Källa : kommissionen 
133 
4.4.7. Portugal 
Till följd av lågkonjunkturen 
1993 och ekonomins 
långsamma återhämtning fram 
till 1995 uppgick underskottet 
i de offentliga finanserna i 
Portugal till 6,1 % av BNP 
1993 och sjönk endast något 
till 5,7 % av BNP 1995. Tack 
vare de gradvis förbättrade 
ekonomiska förhållandena och 
de saneringsåtgärder som 
vidtagits sedan 1994 
minskades underskottet 1996 
till 3,2 % av BNP. 
De offentliga utgifterna ökade 
långsammare 1996 och 
utgifterna för offentliga 
investeringar, löner till 
anställda i den offentliga 
sektorn och företagsstöd hölls 
tillbaka. Ränteutgifterna 
minskade kraftigt 1996, till 
följd av fallande räntor och 
förbättrad skuldförvaltning. 
Det största bidraget till den 
markanta minskningen av det 
offentliga underskottet kom 
emellertid från en 
anmärkningsvärd förbättring 
av effektiviteten i 
skatteuppbörden. Sedan 1994 
har åtgärder vidtagits för att 
öka sanktionerna för skatteflykt 
indrivningen av skatteskulder 
skatteförvaltningen. Diagram 4.9 Portugal: offentligt underskott och 
offentlig skuld 
Faktiskt och konjunktorrensat underskott 
(procent av BNP) 
EEi^ 
1993 1994 1995 1996 
I Faktiskt underskott I l Konjunkturrensat underskott 1997 1998(1) 
— Ref. värde 
Offentlig skuld 
(procent av BNP) 
1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) 
(1) Ekonomisk prognos våren 1998 
Källa : kommissionen 
täppa igen kryphål i skattelagstiftningen, påskynda 
och för att genomföra en allmän översyn av 
134 
Diskretionära åtstramningsåtgärder vidtogs redan 1994 och 1995 men det faktiska 
underskottet minskade endast något på grund av att de ekonomiska förhållandena 
försämrades under dessa år (se diagram 4.9). Den avsevärda minskning av underskottet i 
de offentliga finanserna som skedde 1996 orsakades huvudsakligen av ytterligare 
nedskärningar av utgifterna, även om en förbättrad konjunktur också bidrog till detta 
resultat. Sedan 1996 har utgifterna för offentliga investeringar varit större än det 
offentliga underskottet. 
Det offentliga underskottet minskade 1997 mer än vad som ursprungligen förväntats till 
2,5 % av BNP. Denna ytterligare minskning av 1997 års underskott berodde främst på 
ekonomisk tillväxt och inte så mycket på ytterligare strukturella saneringsåtgärder. De 
åtgärder som ingick i 1997 års budget liknade dem som genomförts under åren 
dessförinnan, det vill säga förbättrad skuldförvaltning för att minska ränteutgifterna, 
kontroll av de löpande primära utgifterna och ytterligare ökningar av inkomsterna i form 
av skatter och sociala avgifter till följd av förbättrade indrivningsmetoder. De åtgärder för 
att påskynda indrivningen av skatteskulder som hade införts föregående år gav upphov 
till ytterligare betydande ökningar av skatteintäkterna 1997 och utgifterna för offentliga 
investeringar blev lägre än budgeterat. Sjukvårdsutgifterna visade sig dock bli högre än 
förväntat. 
Banco Nacional Ultramarino'.s pensionsfond betalade 1997 in ett engångsbelopp på 
motsvarande 0,3 % av BNP till staten mot att staten tog över ansvaret för framtida 
pensionsbetalningar till de anställda i denna offentligägda bank. 
135 
Enligt kommissionens prognos för 1998 kommer underskottet att minska ytterligare till 
2,2 % av BNP. De offentliga inkomsterna i form av skatter och sociala avgifter förväntas 
fortsätta stiga till följd av skatteförvaltningens och socialförsäkringssystemets förbättrade 
effektivitet, samtidigt som ränteutgifterna förväntas sjunka ytterligare och de offentliga 
investeringarna förbli begränsade. Det konjunkturrensade underskottet förväntas förbli i 
stort sett oförändrat 1998 och följaktligen fortsätter saneringsarbetet. Det 
konjunkturrensade underskottet kommer fortfarande att vara mindre än det faktiska 
underskottet. 
Enligt det portugisiska konvergensprogrammet från mars 1997 förväntas underskottet i 
de offentliga finanserna fortsätta att gradvis minska till 1,5 % av BNP till år 2000 under 
inverkan av kontinuerligt snabbare ekonomisk tillväxt. Två tredjedelar av den förväntade 
minskningen av underskottet skulle komma från ytterligare minskningar av 
ränteutgifterna, medan resterande del skulle åstadkommas genom att de löpande primära 
utgifterna begränsades. I programmet anges en tydlig gräns för hur stora de löpande 
primära utgifterna får vara och enligt programmet skall de offentliga utgifterna styras om 
så att utgifterna för social trygghet, utbildning och investeringar ökar. 
Efter en kraftig uppgång till 63,1 % av BNP 1993 fortsatte den offentliga skuldkvoten att 
stiga under 1994 och 1995, innan den började sjunka för första gången 1996, då den för 
första gången minskade till 65,0 % av BNP. Skuldkvoten minskade med ytterligare 
3,0 procentenheter till 62,0 % av BNP 1997, till följd av den kombinerade effekten av det 
mindre offentliga underskottet, den högre BNP-tillväxten och användandet av betydande 
privatiseringsintäkter för att återbetala offentlig skuld (se tabell 4.15). 
En del av inkomsterna från de privatiseringar av offentligägda företag i 
telekommunikations- och elektricitetsbranschen som genomfördes 1997 användes till att 
samma år betala tillbaka offentlig skuld som motsvarade nästan 4 % av BNP. Dessa 
skuldminskande åtgärder vägdes emellertid delvis upp av en nettoackumulering av 
finansiella tillgångar inom socialförsäkringssystemet och en ökning av värdet i nationell 
valuta av utestående skuld denominerad i dollar, vilka tillsammans uppgick till ungefär 
2 % av BNP. Till följd av detta uppgick stock-/flödesjusteringen till minus 1,9 % av BNP 
1997. 
136 
Enligt kommissionens prognos för 1998 kommer den offentliga skuldkvoten att sjunka 
ytterligare till 60,0 % av BNP. Portugals regering planerar att få in motsvarande 2 % av 
BNP i privatiseringsinkomster 1998, varav vilka en stor andel kommer att användas till 
att ytterligare minska den offentliga skulden. 
Underskottet i de offentliga finanserna i Portugal har minskat väsentligt och kontinuerligt 
sedan 1993 och 1997 understeg det referensvärdet. Med tanke på den ihållande 
ekonomiska tillväxten och den fortsatta minskningen av ränteutgifterna förväntas det 
offentliga underskottet fortsätta att minska ytterligare 1998. Den offentliga skuldkvoten 
har sjunkit sedan 1995 och översteg 1997 endast i liten utsträckning referensvärdet på 
60 % av BNP. Den offentliga skuldkvoten förväntas bli lika med 60,0 % av BNP 1998 
och därefter minska till en nivå under referensvärdet. Mot bakgrund av denna utveckling 
anser kommissionen att situationen med ett alltför stort underskott har korrigerats och att 
ett alltför stort underskott inte längre föreligger i Portugal. Kommissionen 
rekommenderar därför rådet att upphäva beslutet om att det föreligger ett alltför stort 
underskott i Portugal. 
Tabell 4.15 Portugal: urvecklingen av den offentliga 
(i procent av BNP) 
Forandring av skuldkvoten: 
- Bidrag fran det primara saldot 
- Bidrag fran rantor och nominell BNP-tillvaxt 
- Stock-/flodesjustering 
Offentlig skuldkvot 1993 
3,0 
-0,1 
2,8 
0,3 
63,1 1994 
0,7 
-0,2 
1,2 
-0,3 
63,8 1995 
2,1 
-0,6 
1,5 
1,1 
65,9 skulden 
1996 
-0,9 
-1,6 
1,0 
-0,4 
65,0 1997 
-3,0 
-1,9 
0,8 
-1,9 
62,0 1998* 
-2,0 
-1,6 
-0,3 
-0,2 
60,0 
* Ekonomisk prognos våren 1998. 
Källa : kommissionen 
137 
Diagram 4.10 Sverige: offentligt underskott och 
offentlig skuld 
Faktiskt och konjunkturrensat underskott 
(procent av BNP) 4.4.8. Sverige 
På grund av den djupa 
lågkonjunkturen försämrades 
de offentliga finanserna i 
Sverige dramatiskt i början av 
1990-talet. 1993 nådde det 
offentliga underskottet en topp 
på 12,2% av BNP. Sedan 
1993 har en mycket 
omfattande och kontinuerlig 
sanering emellertid ägt rum. 
Underskottet sjönk med ca 2 
procentenheter till 10,3 % av 
BNP 1994. Minskningstakten 
ökade kraftigt under de två 
påföljande åren, 1995 och 
1996, då underskottet sjönk 
med 6,8 procentenheter. 1996 
började minskningstakten att 
avta, men trots detta skedde en 
avsevärd minskning på 2,7 % 
av BNP 1997, vilket ledde till 
att underskottet minskade till 
0,8 % av BNP. 
Den minskning av 
underskottet som ägde rum 
under perioden 1993-1997 
berodde i stor utsträckning på 
det saneringsprogram som den 
svenska regeringen genomfört 
och som bestod av omfattande 
åtgärder på både inkomst- och 
utgiftssidan. Åtgärder som 
sammanlagt motsvarade 7,5 % av BNP planerades för perioden 1994-1998 och avsikten 
var att underskottet skulle vara utraderat till 1998. Åtgärderna förstärktes 1996, när det 
visade sig att målen kanske inte skulle uppnås, vilket innebar att det totala värdet på 
föreslagna åtgärder uppgick till 8 % av BNP. 1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) 
I Faktiskt underskott i i Konjunkturrensat underskott Ref, värde 
Offentlig skuld 
(procent av BNP) 
1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) 
(1) Ekonomisk prognos våren 1998 
Källa : kommissionen 
138 
Under perioden 1993-1996 ökade inkomsterna avsevärt. Förutom att inkomsterna ökade 
kraftigt till följd av att ekonomin återhämtade sig efter lågkonjunkturen, höjdes 
inkomstskatten, de sociala avgifterna och företagsskatten. Utgifterna minskade kraftigt i 
takt med att utgifterna för de bankstödsåtgärder som genomfördes i början av 1990-talet 
minskade och till följd av ändrade bidragsregler och nedskärningar av antalet 
offentliganställda. På grund av att arbetslösheten blev högre än förväntat minskade 
transfereringarna till hushållen emellertid mindre än planerat. 
Underskottet fortsatte att minska i en långsammare men fortfarande avsevärd takt under 
1997. Inkomsternas storlek i förhållande till BNP stabiliserades dock i takt med att 
effekterna av tillfälliga åtgärder avtog, samtidigt som utgifternas andel av BNP minskade 
ytterligare. Som reaktion på att arbetslösheten var större än förväntat och med tanke på 
att konsolideringsprogrammets mål uppfylldes med marginal, vidtog regeringen åtgärder 
för att minska arbetslösheten, utan att ge avkall på målet om att uppnå balans i de 
offentliga finanserna 1998. 
De konjunkturmässiga förhållandena var gynnsamma då snabb tillväxt gjorde det möjligt 
för det faktiska underskottet att fram till 1995 minska snabbare än det konjunkturrensade 
underskottet (se diagram 4.10). I takt med att effekten av åtgärderna i 
konsolideringsprogrammet började märkas under 1996 minskade emellertid det 
konjunkturrensade underskottet kraftigt. Diskretionära åtgärder fortsatte att vara den 
viktigaste orsaken till att underskottet minskade 1997. Eftersom den ekonomiska 
aktiviteten låg kvar under sin trendmässiga nivå och fortsatte att ha en negativ inverkan 
på de offentliga finanserna, förblev det konjunkturrensade saldot lägre än det faktiska 
underskottet. 
Enligt kommissionens prognos kommer underskottet att övergå i ett överskott under 
1998. Detta inbegriper dock engångseffekten av att pensionsfonder säljer av fastigheter, 
vilket ger ett positivt bidrag till saldot för de offentliga finanserna motsvarande 0,9 % av 
BNP. 
Regeringen tillkännagav 1997 nya mål för det offentliga underskottet efter 1998 och 
dessa togs med i den översyn av konvergensprogrammet som genomfördes i september 
1997. Regeringen kommer att eftersträva ett överskott i de offentliga finanserna på 2 % 
av BNP över hela konjunkturcykeln. Förutom att sikta på balans i de offentliga 
finanserna 1998 kommer regeringen att eftersträva ett överskott på 0,5 % av BNP 1999 
och 1,5 % år 2000. Under perioden fram till år 2000 kommer inkomsterna som andel av 
BNP att fortsätta sjunka och hela konsolideringen måste därför ske genom begränsningar 
av utgifterna, vars storlek i förhållande till BNP förväntas fortsätta att minska. 
139 
Den offentliga skuldkvoten fortsatte att stiga under saneringsprogrammets första år för att 
nå en topp på 79,0% av BNP 1994. Även om den sjönk kontinuerligt under de tre 
efterföljande åren, hade skuldkvoten 1997 sjunkit med endast 2,4 procentenheter till 
76,6 % av BNP. Det primära underskottet bidrog kraftigt till att skuldkvoten ökade 
kraftigt 1993 och 1994, men när saneringsåtgärderna började få effekt skedde en kraftig 
förbättring av det primära saldot, som 1997 uppvisade ett överskott på 5,4 % av BNP (se 
tabell 4.16). Om det uppnås ett litet överskott i de offentliga finanserna 1998 och växande 
överskott under år 1999 och 2000, skulle en fortsatt sjunkande skuldkvot säkerställas. 
Sedan 1993 har underskottet i de offentliga finanserna sjunkit kraftigt och kontinuerligt i 
Sverige. Underskottet låg 1997 klart under referensvärdet på 3 % av BNP och de 
offentliga finanserna förväntas visa överskott 1998. Trots det kontinuerligt sjunkande 
underskottet fortsatte den offentliga skuldkvoten att öka för att nå en topp 1994 och 
därefter har skuldkvoten endast sjunkit i liten utsträckning. Den offentliga skuldkvoten 
förväntas fortsätta sjunka ytterligare under de kommande åren. Mot bakgrund av denna 
utveckling anser kommissionen att situationen med ett alltför stort underskott har 
korrigerats och att ett alltför stort underskott inte längre föreligger i Sverige. 
Kommissionen rekommenderar därför rådet att upphäva beslutet om att det föreligger ett 
alltför stort underskott i Sverige. 
Tabell 4.16 Sverige: urvecklingen av den offentliga skulden 
(i procent av BNP) 
Forandring av skuldkvoten: 
- Bidrag fran det primara saldot 
- Bidrag fran rantor och nominell BNP-tillvaxt 
- Stock-/fl6desjustering 
Offentlig skuldkvot 1993 1994 
8,9 3,2 
6,1 3,5 
6,0 2,5 
-3,1 -2,8 
75,8 79,0 1995 
-1,4 
0,5 
0,7 
-2,6 
77,6 1996 
-0,9 
-3,7 
5,3 
-2,5 
76,7 1997 
-0,1 
-5,4 
4,2 
1,1 
76,6 1998* 
-2,5 
-6,8 
2,9 
1,4 
74,1 
* Ekonomisk prognos våren 1998. 
Källa : kommissionen 
140 
Diagram 4.11 Förenade kungariket: offentligt 
underskott och offentlig skuld 
Faktiskt och konjunkturrensat underskott 
(procent av BNP) 
C 
1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) 
I Faktiskt underskott ]Konjunkturrensat underskott 4.4.9. Förenade kungariket 
Som en följd av 
lågkonjunkturen 1992 nådde 
underskottet i de offentliga 
finanserna en topp på strax 
under 8 % av BNP 1993, men 
sedan dess har underskottet 
minskat avsevärt och uppgick 
1997 till 1,9% av BNP. 
Konsolideringstakten har inte 
varit jämn. Underskottet låg 
1996 fortfarande på ungefär 
5 % av BNP och minskningen 
1997 uppgick till nästan 3 % 
av BNP. 
Minskningen av underskottet 
med nästan 6 % av BNP sedan 
1993 sammanföll med en 
uppgång i den ekonomiska 
aktiviteten. Den största delen 
av underskottsminskningen 
berodde dock på diskretionära 
åtgärder (se diagram 4.11). 
Regeringen erkände 1993 att 
åtgärder behövde vidtas för att 
återskapa sunda offentliga 
finanser och under flera år i 
följd fördes en stram 
finanspolitik. 
Exempelvis tillkännagavs 
betydande skattehöjningar 
1993 och 1994, vilka bland 
annat omfattade reala 
höjningar av punktskatterna på tobak och bränsle och en inskränkning av rätten att dra av 
räntor på bostadslån. Dessa åtgärder förstärktes av nedskärningar av de offentliga 
utgifterna. Offentlig skuld 
(procent av BNP) 
70 
65 
60 
40 
1993 1994 1995 1996 1997 1998(1) 
(1) Ekonomisk prognos våren 1998 
Källa : kommissionen 
141 
Den minskning av underskottet som ägde rum 1997 stod för nästan hälften av den 
konsolidering av de offentliga finanserna som skett sedan 1993. Minskningen berodde 
delvis på att den ekonomiska tillväxten 1997 översteg sin trendmässiga nivå, men den 
största delen, närmare bestämt över 2 % av BNP, berodde på diskretionära 
saneringsåtgärder. I den budget som antogs i november 1996 höjdes skatterna och 
utgiftsökningarna begränsades till att öka långsammare än nominell BNP. I den budget 
som antogs i mitten av 1997 infördes ytterligare skattehöjningar. Bland annat höjdes 
punktskatterna på fordonsbränsle och tobak ännu mer än vad som tidigare hade 
tillkännagivits. 
Fortsatta utgiftsbegränsningar och helårseffekten av aviserade skattehöjningar förväntas 
leda till att underskottet minskar ytterligare 1998. Enligt kommissionens prognos 
kommer underskottet att sjunka till 0,6 % av BNP 1998. Eftersom kapacitetsutnyttjandet 
i ekonomin är mycket högt och den prognosticerade tillväxten 1998 ligger nära sin 
trendmässiga nivå, är det konjunkturrensade underskottet ungefär lika stort som det 
faktiska underskottet. Minskningen av underskottet 1998 förväntas helt och hållet 
åstadkommas genom diskretionära saneringsåtgärder. 
Enligt det konvergensprogram för Förenade kungariket som lämnades in i september 
1997 förväntas saneringsarbetet fortsätta på medellång sikt och vid sekelskiftet förväntas 
de offentliga finanserna vara i balans för att sedan uppvisa överskott till följd av fortsatta 
utgiftsbegränsningar och höjda punktskatter. 
Underskotten 1997 och 1998 minskas av en engångsskatt på de "övervinster" som 
nyligen privatiserade allmännyttiga företag redovisat och som sammanlagt motsvarar 
0,6 % av BNP. Inkomsterna från denna skatt är tänkta att användas för att hjälpa de 
långtidsarbetslösa att hitta ett arbete. Huvuddelen kommer att användas först efter 1998, 
så på kort sikt påverkas de offentliga finanserna positivt av dessa åtgärder. På medellång 
sikt kommer denna positiva effekt att avta i takt med att skatteinkomsterna förbrukas. 
Den minskning av underskottet som har kunnat observeras sedan 1993 förhindrade inte 
att den offentliga skuldkvoten ökade och nådde en topp på 54,7% av BNP 1996. 
Skuldkvoten sjönk emellertid 1997 till 53,4 % av BNP, då det primära saldot övergick till 
att uppvisa överskott och vars effekt på skuldkvoten var större än den kombinerade 
effekten av BNP-tillväxt och ränteutgifter (se tabell 4.17). Skuldkvoten förväntas sjunka 
ytterligare 1998. På medellång sikt innebär den utveckling av underskottet som anges i 
konvergensprogrammet från september 1997 att skuldkvoten kommer att ha sjunkit till 
ungefär 45 % av BNP eller mindre vid slutet av den period som omfattas av programmet. 
142 
Sedan 1993 har underskottet i de offentliga finanserna minskat väsentligt och 
kontinuerligt och 1997 nådde det en nivå klart under referensvärdet. Underskottet 
förväntas minska ytterligare 1998. Den offentliga skuldkvoten ökade fram till 1996 men 
låg hela tiden betydligt under referensvärdet på 60 %. Skuldkvoten sjönk något 1997 och 
förväntas sjunka ytterligare 1998. Mot bakgrund av denna utveckling anser 
kommissionen att situationen med ett alltför stort underskott har korrigerats och att ett 
alltför stort underskott inte längre föreligger i Förenade kungariket. Kommissionen 
rekommenderar därför rådet att upphäva beslutet om att det föreligger ett alltför stort 
underskott i Förenade kungariket. 
Tabell 4.17 Forenade kungariket: utvecklingen av den 
(i procent av BNP) 
Forandring av skuldkvoten: 
- Bidrag fran det primara saldot 
- Bidrag fran rantor och nominell BNP-tillvaxt 
- Stock-/flodesjustering 
Offentlig skuldkvot 1993 1994 
6,7 2,0 
5,0 3,6 
0,8 0,5 
0,9 -2,1 
48,5 50,5 1995 
3,5 
2,0 
0,9 
0,5 
53,9 offentliga skulden 
1996 
0,8 
1,1 
1,0 
-1,3 
54,7 1997 1998* 
-1,3 -1,2 
-1,6 -2,8 
0,3 1,3 
0,0 0,4 
53,4 52,3 
* Ekonomisk prognos våren 1998. 
Källa : kommissionen 
143 
Bilaga: Övervakning av situationen för de offentliga 
finanserna och jämförbarhet för medlemsstaternas 
ekonomiska statistik 
Övervakning av situationen för de offentliga finanserna på gemenskapsnivå ställer krav 
på jämförbar, överblickbar och homogen ekonomisk statistik från medlemsstaterna för att 
bli helt effektiv. Sådana statistiska uppgifter är viktiga för att möjliggöra lika behandling 
mellan medlemsstaterna. Genom Maastrichtfördraget har kommissionens övervakning av 
situationen för de offentliga finanserna i medlemsstaterna formaliserats inom ramen för 
förfarandet vid alltför stora underskott13.1 ett protokoll som fogats till fördraget anges de 
gemensamma definitioner av offentligt underskott och offentlig skuld som skall användas 
i övervakningen14. Dessa bestämmelser kompletteras av sekundärlagstiftning15 i vilken de 
exakta definitionerna för det statistiska underlaget över den offentliga sektorns finanser 
fastställs liksom sättet att förmedla dem till kommissionen. 
1. Övervakning av situationen för de offentliga finanserna med hänvisning till det 
europeiska nationalräkenskapssystemet (ENS) 
Den ekonomiska statistik regeringarna presenterar i sina offentliga budgetlagar följer 
nationell praxis i de fall redovisningsförfaranden, metoder för sammanställning av 
statistiska uppgifter samt tillämpningsområdet för budgetarna vanligtvis skiljer sig åt i 
medlemsstaterna. 
I syfte att säkerställa den ekonomiska statistikens jämförbarhet och användbarhet för 
ekonomisk analys, har det beslutats att använda nationalräkenskaper som bokförings-
mässig ram för övervakningen av situationen för de offentliga finanserna. Närmare 
bestämt skall det europeiska nationalräkenskapssystemet (ENS)16 användas som referens. 
Den grundläggande tanken bakom ett nationalräkenskapssystem som ENS är att 
registrera ekonomiska händelser på ett sätt som är meningsfullt och lämpligt för 
ekonomisk analys, upprättandet av ekonomiska prognoser och för utformningen av 
ekonomisk politik. 
13 Artikel 104c i fördraget. > 
14 Protokoll nr 5 om fbrfrandet vid alltför stora underskott som är en bilaga till fördraget. 
15 Rådets förordning (EG) nr 3605/93 av den 22 november 1993 om tillämpningen av protokollet om 
förfarandet vid alltför stora underskott som fogats till Fördraget om upprättandet av Europeiska 
gemenskapen. 
16 Det system för nationaräkenskaper som för närvarande används är det europeiska systemet för 
integrerade ekonomiska räkenskaper, andra upplagan (ENS-1979). Ett nytt system (ENS-1995) 
kommer att tas i bruk 1999 och kommer i mars år 2000 att tillämpas på förfarandet vid alltför stora 
underskott. 
144 
Det budgetunderskottsbegrepp som används i nationalräkenskaperna är den offentliga 
sektorns nettoupplåning. Nettoupplåning avser alla löpande utgifter och kapitalutgifter 
som överstiger motsvarande inkomster, och undantar alla finansiella transaktioner17. 
Nettoupplåning får inte blandas ihop med lånebehovet som ofta används som referens i 
budgetlagar, eftersom lånebehovet vanligtvis inkluderar vissa finansiella transaktioner 
och oftast endast omfattar staten. Den offentliga sektorn omfattar statliga, regionala och 
lokala myndigheter samt sociala trygghetssystem. Definitionen av den offentliga sektorn 
är inte utformad på institutionell utan på funktionell grund. Sålunda inkluderas endast 
enheter vars huvudfunktion är icke-kommersiell tjänsteproduktion eller omfördelning av 
resurser. Därför undantas offentligägda enheter som bedriver kommersiell verksamhet, 
såsom offentliga företag. 
Det system som för närvarande används (ENS-1979) registrerar endast ekonomiska 
flöden. Eftersom inga stockar registreras, uppställs inga balansräkningar i systemet och 
sålunda inget mått på den offentliga sektorns skuldsättning. Därför var det nödvändigt att 
enas om en definition av den offentliga sektorns skuldsättning. Denna fastställdes i 
protokollet om förfarandet vid alltför stora underskott och specificerades i rådets 
förordning (EG) nr 3605/93. Det begrepp som fastlades är den offentliga sektorns 
samlade bruttoskuld till nominellt värde, konsoliderat mellan och inom de olika 
sektorerna av den offentliga sektorn. De krav som lagstiftarna tog hänsyn till när de 
beslutade om skuldbegreppet var att definitionen måste vara tydlig, enkel och snabbt 
tillämpbar. 
2. Tillämpningsföreskrifter for att säkerställa metodologisk jämförbarhet i ENS:s 
ekonomiska statistik. 
Före Maastrichtfördraget framställdes budgetuppgifter enligt nationalräkenskapernas 
definitioner i huvudsak för ekonomiska analysändamål. Dessa siffror sågs som ett 
komplement till den nationella budgetens siffror och mål och ansågs användbara för 
jämförande bedömningar, konjunkturbarometrar och prognoser på medellång sikt. 
Nationalräkenskapernas betydelse för budgetpolitiska ändamål var dock i de flesta 
medlemsstater begränsad. 
17 En finansiell transaktion är försäljning eller köp av finansiella tillgångar, exempelvis guld, utländsk 
valuta, depositioner, lån, aktier och obligationer. Finansiella transaktioner får inte sammanblandas 
med kapitaltransaktioner som gäller kapitalbildning (investeringar) och kapitaltransfereringar (som 
exempelvis investeringsbidrag och kapitalskatter). Kapitaltransaktioner påverkar nettoupplåningen. 
145 
Genom Maastrichtfördraget har emellertid betydelsen av budgetsiffror baserade på 
nationalräkenskaper ökat väsentligt. De nationella myndigheterna har inte endast ett ökat 
behov av att ta hänsyn till dem på ett så tidigt stadium som möjligt i sin interna 
budgetprocess, utan medlemsstaterna måste även två gånger om året rapportera dem till 
Europeiska kommissionen18. 
Medlemsstaternas skyldighet att två gånger om året punktligt rapportera budgetsiffror 
baserade på ENS har ökat uppmärksamheten på de tekniska aspekterna av 
framställningen av statistiska uppgifter. I detta hänseende har det varit nödvändigt att 
noga granska den statistiska kvaliteten på de sifferuppgifter som rapporteras till 
kommissionen samt att verifiera att uppgifterna metodologiskt överensstämmer med 
ENS-systemets regler. Detta arbete har utförts av EG:s statistikkontor (Eurostat). 
Generellt anges i ENS-systemet fullgoda metodregler för den korrekta statistiska 
behandlingen. Det har emellertid funnits behov för Eurostat att komplettera eller 
förtydliga vissa redovisningsregler i ENS. 
Det har funnits behov av sådan vägledning när frågan uppstod huruvida en specifik 
statistisk behandling i en medlemsstat var förenlig med ENS-1979-systemet, när 
tveksamhet uppstod om hur en regel i ENS-1979 skulle tolkas, eller när det nu använda 
ENS-1979-systemet har behövt klargöras ytterligare på grund av att systemet 
ursprungligen utformats i början av 1970-talet. I dessa fall har frågan undersökts med 
nationalräkenskapsexperter från medlemsstaterna, och Eurostat har fattat ett slutligt 
beslut i frågan efter en noggrann undersökning av alla aspekter. 
3. Klargörandet av bokföringsmässiga behandlingar har slutförts 
Medlemsstaterna och Eurostat har klargjort den bokföringsmässiga behandlingen och 
säkerställt att ENS-ramen tillämpas på ett riktigt sätt. Ett stort antal metodfrågor har lösts 
och särskild uppmärksamhet har ägnats de områden där skiljaktiga tolkningar av den 
bokföringsmässiga behandling som krävs i betydande utsträckning skulle kunna ha 
påverkat budgetvariablernas storlek. Vid beslut om den bokföringsmässiga behandlingen 
i de fall då reglerna i ENS-1979 behövde preciseras, gavs vägledning av det nya systemet 
ENS-1995 och genom att se till nationalräkenskapernas övergripande logik. 
18 Före den 1 mars och 1 september, i enlighet med artikel 4.1 i förordningXEG) nr 3605/93. 
146 
De viktigaste bokföringsmässiga frågeställningar som behövde klargöras kan delas upp i 
följande tre övergripande kategorier: klassificering av enheter inom den offentliga 
sektorn eller ej, inräknande av vissa specifika typer av transaktioner i underskottet eller 
ej, och tidpunkt för registrering av vissa transaktioner. Var och en av dessa 
frågeställningar presenteras nedan, med de mest nämnvärda exemplen. 
• Klassificeringen av enheter som ingående i den offentliga sektorn eller ej 
I nationalräkenskaperna görs klassificeringen av enheter i de institutionella sektorerna 
på grundval av enhetens ekonomiska funktion. Detta är skälet till att den offentliga 
sektorn endast omfattar enheter vars huvudändamål är icke-kommersiell 
tjänsteproduktion. När en enhet utför både icke-kommersiell och kommersiell 
verksamhet, avgörs frågan huruvida enheten skall klassificeras inom eller utom den 
offentliga sektorn med hänsyn till om huvuddelen av dess resurser härrör från icke­
kommersiella eller kommersiella källor. Eftersom resursernas sammansättning kan 
ändras över tiden kan omklassificeringar mellan sektorerna bli nödvändiga. Offentliga 
sjukhus i Tyskland omklassificerades 1997 till företagssektorn eftersom huvuddelen av 
deras resurser härrörde från försäljning av tjänster. I Österrike ledde på liknande sätt 
en omstrukturering av en offentlig myndighet som ansvarade för finansiering och 
underhåll av vissa vägar (Asfinag) till att den omklassificerades till företagssektorn, 
och följaktligen till att dess skuld omklassificerades till att ligga utanför den offentliga 
sektorn. 
Frågor uppstod också om huruvida vissa pensionsfonder i Finland, vilka till största 
delen fungerar som fördelningssystem ("pay-as-you-go"), men också till en mindre del 
är fonderade, skall klassificeras inom eller utom den offentliga sektorn. Valet stod 
mellan att klassificera dem i den offentliga sektorns delsektor socialförsäkringssektorn 
eller i försäkringssektorn. Eftersom dessa pensionsfonder befanns betala ut förmåner 
utan hänsyn till individuell riskexponering, vilket innebär att dessa pensionssystem är 
av kollektiv natur, bekräftades deras klassificering inom den offentliga sektorn. 
• Inräknandet av vissa specifika typer av transaktioner i underskottet eller ej 
Många frågor har uppkommit som gäller om vissa typer av offentliga transaktioner 
skall inräknas i underskottet eller undantas från det. Det nettoupplåningsbegrepp som 
anges i fördraget undantar alla finansiella transaktioner, men den finansiella eller icke­
finansiella karaktären av en rad komplexa transaktioner är inte alltid entydig. 
147 
Så är exempelvis fallet när regeringen erhåller behållningen från ett offentligt 
holdingbolags försäljning av ett av sina dotterbolag (indirekt privatisering). Statens 
intäkt skulle kunna tolkas som en finansiell transaktion i aktier och andra ägarbevis 
eller ses som en betalning av utdelning vilken minskar underskottet. Eurostat har 
beslutat att behållningen från en indirekt privatisering måste behandlas på samma sätt 
som behållning från direkta privatiseringar, dvs. som en finansiell intäkt som inte 
påverkar underskottet. Denna regel med allmän tillämpning har bland annat tillämpats 
på de indirekta privatiseringarna av CGER i Belgien och Repsol / Spanien. 
En liknande fråga väcktes vad gäller den redovisningsmässiga behandlingen av 
betalningar från centralbanken till staten som avser extraordinär försäljning av guld 
och utländska valutor, från omvärderingen av valutareserver, samt från 
realisationsvinster från centralbankernas handel på valutamarknaden. Denna fråga 
kom upp i samband med Belgiens och Nederländernas försäljning av monetärt guld, 
och i samband med planerna på att omvärdera guld- och valutareserverna i Tyskland. 
Det har beslutats att betalningar från centralbankerna till staten som gäller dessa 
tillgångar inte skall påverka beräkningen av underskottet. Detta beslut har också 
tillämpats i Italien i fråga om en betalning som gjordes av Ufficio Italiano dei Cambi 
(UIC) till staten till följd av att UIC sålt sitt monetära guld till Banco d'Italia. 
Samma typ av fråga väcktes i Frankrike när staten 1997 erhöll en engångsbetalning 
från France Télécom i utbyte mot att staten övertog pensionsansvaret för de anställda 
med ställning som statstjänstemän. Framtida pensionsåtaganden genom ett 
fördelningssystem ("pay-as-you-go") erkänns inte som finansiella skulder i ENS-
1979-systemet och följaktligen kan ingen finansiell transaktion registreras. Därför har 
det beslutats att sådana transaktioner har en icke-finansiell karaktär och minskar 
underskottet. Liknande slag av transaktioner genomfördes 1995 i Danmark och 1997 i 
Portugal och Österrike. 
Italiens budget för 1997 innehåller ett paket av nya skatter ("Eurotax") som bland 
annat innehåller ett påslag på inkomstskatten. Myndigheterna har antytt möjligheten 
av en återbetalning av en del av detta påslag under kommande år. I ekonomiska termer 
skulle en koppling mellan ett påslag och en återbetalning kunna ses som ett 
tvångssparande. Sådana övergripande politiska intentioner kan emellertid inte fångas 
upp i redovisningstermer. Det fanns därför ingen grund för att registrera de extra 
intäkterna till följd av påslaget på annat sätt än som en skatt. 
148 
Ett annat gränsfall som krävde klargörande rör behandlingen av statens övertagande av 
eller annulering av offentliga företags skulder. Denna typ av transaktioner har faktiskt 
blivit allt vanligare den senaste tiden till följd av att många offentliga företag har 
omstrukturerats, ofta i samband med att de privatiserats. I ENS-1979-systemet som för 
närvarande är i kraft, finns det inte några riktlinjer för hur övertagande av skuld skall 
behandlas. Därför har det beslutats att bestämmelserna i det nya ENS-1995-systemet 
måste tillämpas. Även om den allmänna regeln i ENS-1995 är att motkontering till 
skuld som övertas eller annuleras måste registreras som en transferering som påverkar 
underskottet, ges i ENS-1995 möjlighet till undantag som medför att övertagandet 
eller annuleringen av skuld inte påverkar underskottet. Detta är fallet när ett offentligt 
företag likvideras eller är föremål för en pågående privatiseringsprocess som kommer 
att slutföras inom en nära framtid. Dessa undantag enligt ENS-1995 har tillämpats för 
Tyskland i det fall som gällde den tyska regeringens övertagande av Treuhandanstalts 
skuld 1995. De har också tillämpats på transaktioner som gällde statens 
övertagande/annulering av skuld, exempelvis på Irland (beträffande Irish Steel), i 
Portugal (beträffande det petrokemiska företaget CNP), samt i Förenade kungariket 
(beträffande British Coal). 
Tidpunkten för registreringen av vissa transaktioner. 
Det är ibland svårt att avgöra tidpunkten för registreringen av viss transaktioner, och 
därigenom för vilket år de skall registreras i underskottet. Sådana problem uppkom på 
Irland 1995 i samband med ett beslut av den irländska högsta domstolen (High Court) 
som fastställde en skuldförpliktelse gentemot kvinnor som hade ackumulerats sedan 
1985. Det beslutades att en transferering måste registreras vid den tidpunkt då 
fordran/skulden med säkerhet har fastställts och när de exakta beloppen är kända. Den 
irländska transaktionen hänfördes därför till året 1995. Samma kriterier har tillämpats i 
Italien i fråga om författningsdomstolens utslag genom vilket det blev tillåtet att 
uppbära två pensioner, vilket ledde till att beloppet för de erkända 
pensionsrättigheterna hänfördes till år 1995. 
149 
Ett annat område som har anknytning till frågan om tidpunkten för registrering är 
behandlingen av räntor på specifika finansiella instrument, bland annat vissa 
instrument som inte existerade när systemet ENS-1979 färdigställdes. I brist på 
tillräckligt exakta riktlinjer, har Eurostat fattat en rad beslut om hur och när 
registrering skall ske av upplupen ränta, ränta på nollkupongsobligationer, 
obligationer emitterade till betydande underkurs (s.k. deep-discounted bonds), 
indexobligationer och linjära obligationer. Beroende på hur dessa tidigare har 
behandlats i statistiken i olika medlemsstater, har dessa besluts inverkan på 
underskottet varierat. Beslutens effekter på statens ränteutgifter har varit särskilt 
markanta i Danmark, Italien, Portugal och Sverige, men de flesta övriga 
medlemsländer har också berörts. 
Tidsdimensionen är i nationalräkenskapstermer särskilt komplicerad när det gäller 
stora offentliga infrastrukturprogram som utvecklats med hjälp av den privata sektorn. 
Det har funnits ett behov av redovisningsriktlinjer för att registrera transaktioner som 
gäller en sådan verksamhet vilken vanligtvis pågår under flera år och som ofta 
innehåller sofistikerade finansieringsmetoder, såsom konsessionsrättigheter och 
överlämnande av infrastruktur till staten utan samtidig motsvarande betalning. Dessa 
redovisnings- beslut rör program i många medlemsstater, som exempelvis brobygget 
mellan Sverige och Danmark, bron som byggts över Tejo i Portugal, de privata 
finansieringsinitiativen (PFI) i Förenade kungariket och förhandsfinansieringen av 
vägar i Tyskland och Spanien. 
4. Sammanfattning 
Alla viktiga frågor där skiljaktigheter i redovisningsmässig behandling förelåg, och som 
därigenom försvårade jämförelser mellan räkenskapernas sifferuppgifter, har granskats 
och avgjorts. Vägen har därigenom beretts för medlemsstaterna att rapportera statistiska 
uppgifter som är tillräckligt jämförbara, vilket därigenom gör det möjligt för 
kommissionen att göra en korrekt bedömning av medlemsstaternas budgetsituation. 
Den långa traditionen av att föra nationalräkenskaper i de flesta medlemsstater har 
möjliggjort ett smidigt genomförande av de tekniska kraven enligt förfarandet vid alltför 
stora underskott sedan starten av den andra etappen av EMU, genom att skiljaktigheterna 
i tolkning och användning av nationalräkenskaper mellan medlemsstaterna från början 
var begränsade och möjliga att identifiera. En dynamisk process har ägt rum, i vilken de 
tekniska bestämmelserna har utgjort ett starkt incitament för medlemsstaterna att 
sammanföra sina respektive förfaranden för övervakning av budgetutvecklingen och 
beslut om budgetmässiga prioriteringar inom en gemensam ram. 
150 
5. VÄXELKURSER 
5.1. Fördragsbestämmelser och tillämpning av kriteriet 
I fördragets artikel 109j. 1, tredje strecksatsen, definieras växelkurskriteriet på följande 
sätt: 
'''Ett iakttagande av det normala fluktuationsutrymmet enligt Europeiska monetära 
systemets växelkursmekanism under minst två år utan devalvering i förhållande till 
någon annan medlemsstats valuta. " 
I Artikel 3 i protokoll nr 6 ges följande precisering: 
"Kriteriet om deltagande i Europeiska monetära systemets växelkursmekanism enligt 
artikel I09j.I tredje strecksatsen i detta fördrag innebär att kursrörelserna för en 
medlemsstats valuta skall ha legat inom det normala fluktuationsutrymmet enligt 
Europeiska monetära systemets växelkursmekanism, utan att allvarliga spänningar har 
uppstått, under minst de senaste två åren före granskningen. Särskilt skall medlemsstaten 
inte på eget initiativ ha devalverat sin valutas bilaterala centralkurs i förhållande till 
någon annat medlemsstats valuta under denna period. " 
Utvecklingen inom växelkursmekanismen (ERM) efter ratificeringen av Fördraget om 
europeiska unionen har försvårat tillämpningen av kriteriet. Härvidlag är beslutet från 
augusti 1993 att bredda de bandgränser vid vilka centralbankerna är skyldiga att 
intervenera, dvs. fluktuationsutrymmet kring centralkurserna i ERM till ett enhetligt 
fluktuationsintervall på ±15 % särskilt betydelsefullt. När beslutet fattades avsågs de 
utökade bandgränserna vara tillfälliga. En omfattande och systematisk tillämpning av det 
utökade fluktuationsutrymmet förutsågs inte. Avsikten med utökningen av bandgränserna 
var inte att underlätta större kursrörelser utan snarare att motverka spekulation mot ERM-
valutorna. Avsaknaden av ett formellt åtagande att iaktta det ursprungliga 
fluktuationsutrymmet på ± 2,25 % och en förmodan om att de utökade bandgränserna, 
åtminstone tillfälligt, fick tillämpas måste dock beaktas när man bedömer huruvida 
kriteriet har uppfyllts. 
För att kunna bedöma hur väl varje medlemsstats valuta uppfyller kriteriet är det 
nödvändigt att konstruera en operationell ram som bedöms uppfylla de tekniska kraven 
enligt kriteriet och som avspeglar den bakomliggande andan i fördraget. Enligt denna 
ram bör deltagande i ERM under åtminstone de senaste två åren bekräftas och 
växelkursens utveckling bedömas. Den ram som används i denna rapport kan beskrivas 
på följande sätt: 
151 
En bekräftelse av deltagande i ERM under de senaste två åren före granskningen. Den 
tvåårsperiod som avses sträcker sig från och med mars 1996 till och med februari 
1998. 
Kursutvecklingen för en viss valuta inom ERM granskas i förhållande till en utvald 
referensvaluta, som utgör riktmärke (benchmark)1. Riktmärket utgörs av 
medianvalutan inom ERM. Enkelt uttryckt är medianvalutan den valuta som har ett 
lika stort antal valutor över respektive under sig inom ERM, mätt med utgångspunkt 
från den officiellt fastställda ecukursen för varje given dag. Användningen av 
medianvalutan är att föredra jämfört med de alternativa lösningarna (t.ex. den starkaste 
respektive svagaste ERM-valutan, ecun, den tyska marken) eftersom valutan i 
"centrum" av ERM därigenom anges som riktmärke. I samband med 
valutakursjusteringar används vanligtvis medianvalutan som utgångspunkt för 
beräkningen av de nya kursrelationerna. Det gör det också möjligt att bedöma varje 
ERM-valuta i förhållande till en representativ valuta inom växelkursmekanismen. På 
detta sätt garanteras neutraliteten i granskningen genom att varje valutas 
kursutveckling bedöms inom ramen för mekanismens övergripande funktion. Den 
logiska grunden för valet att utgå från medianvalutan förklaras utförligare i faktarutan, 
medan de alternativa tillvägagångssätten analyseras i bilagan till detta kapitel. 
Flera alternativa utformningar, var och en med sina för- och nackdelar, skulle kunna användas och en 
del av dem behandlas i bilagan. 
152 
En valutas kurssvängningar mäts i förhållande till ett fluktuationsintervall på ±2,25 % 
kring dess centralkurs gentemot medianvalutan. Detta fluktuationsutrymme medger 
avvikelser på mer än 2,25 % gentemot de övriga ERM-valutornas centralkurser 
samtidigt som det motsvarar de ursprungliga smala fluktuationsbanden inom ERM2. 
De ursprungliga smala fluktuationsbanden inom ERM var snävare på grund av att de 
samtidigt gällde i förhållande till alla valutor i mekanismen och inte bara i förhållande 
till en enda referensvaluta. Betydelsen av de större kurssvängningar som tillåts genom 
att utgå från medianvalutan bör emellertid ses mot bakgrund av utvidgningen av 
fluktuationsutrymmet till ±15%. Det utmärkande för metoden att utgå från 
medianvalutan är att den innebär en positiv bedömning av de ERM-valutor som ligger 
samlade kring centrum av växelkursmekanismen (dvs. inom ett intervall på ±2,25 %). 
En valuta anses ha haft en stabil växelkurs under perioder då kursen har fluktuerat 
inom ett intervall på ±2,25 % av dess centralkurs gentemot medianvalutan3. Detta 
betyder emellertid inte att en större avvikelse automatiskt anses tyda på att allvarliga 
spänningar har uppstått för denna valuta inom ERM. Vid bedömningen huruvida en 
stor avvikelse motsvarar allvarliga störningar måste en rad faktorer beaktas. Däribland 
märks följande: i) avvikelsens varaktighet och storlek, ii) slaget och omfattningen av 
eventuella ekonomisk-politiska motåtgärder, särskilt vad gäller interventioner på 
valutamarknaderna och/eller ändringar av kortfristiga räntesatser4, samt iii) huruvida 
trycket har gällt en appreciering eller depreciering av valutan. Det förefaller i själva 
verket lämpligt att skilja mellan spänningar i den övre och undre delen av 
fluktuationsutrymmet vilka motsvarar den relativa styrkan respektive svagheten hos en 
valuta. Med hänsyn till det underförstådda sambandet i fördragstexten mellan 
allvarliga störningar och devalvering förefaller det rimligt att utesluta kursrörelser 
ovanför det övre intervallet på 2,25 % gentemot medianvalutan som en möjlig grund 
för att anse att kriteriet inte har uppfyllts. 
2 Se faktaruta. 
3 I resten av kapitlet och särskilt i avsnitt 5.3 avser alla hänvisningar till ett fluktuationsutrymme på 
±2,25 % centralkursen gentemot medianvalutan om inget annat anges. 
4 Det bör påminnas om att det i Basel-Nyborg-överenskommelsen från 1987 uppmanades till "... en mer 
aktiv, flexibel och samordnad användning av de tillgängliga ekonomisk-politiska instrumenten, 
nämligen ändringar av växelkursen inom fluktuationsbandet, räntesatser och interventioner på 
valutamarknaderna" (pressmeddelande från den 12 september 1987 från kommittén för 
medlemsstaternas centralbankschefer). För fullständighetens skull har alla fall av interventioner inom 
bandgränsen på ±2,25 % också undersökts. 
153 
Faktaruta: Medianvalutametoden för bedömning av 
växelkursstabilitet i ERM 
Enligt medianvalutametoden används valutan med medianvärdet för den procentuella avvikelsen 
från dess centralkurs gentemot ecun som den referensvaluta som alla övriga ERM-valutor 
jämförs mot. Eftersom dagliga kursnoteringar används i denna rapport väljs medianvalutan ut 
dag för dag. 
Varje dag rangordnas valutorna enligt den procentuella avvikelsen mellan deras ecukurs och 
deras centralkurs gentemot ecun. Medianvalutan väljs ut som den valuta som ligger i mitten av 
denna rangordning. Därefter beräknas för varje ERM-valuta den procentuella avvikelsen mellan 
denna valutas bilaterala marknadskurs och bilaterala centralkurs, gentemot medianvalutan (den 
kommer att bli noll för själva medianvalutan). Dessa procentuella avvikelser utgör grunden för 
utvärderingen av växelkursutvecklingen, vilken bedöms med avseende på ett 
fluktuationsintervall på ±2,25 % kring centralkursen gentemot medianvalutan. Om detta intervall 
överskrids, särskilt nedåt (vilket motsvarar en relativ svaghet inom ERM), tolkas det som ett 
tecken på möjliga spänningar. 
Det bör noteras att ett fluktuationsintervall på ±2,25 % kring medianvalutan medger en större 
avvikelse än 2,25 % gentemot de övriga ERM-valutornas växelkurser. I det extrema fallet med 
två valutor vars marknadskurser ligger i motsatta ändar av detta fluktuationsintervall kring 
medianvalutan skulle deras bilaterala växelkurs avvika med ungefär 4,5 % från den motsvarande 
centralkursen i ERM. 
Medianvalutametoden har många viktiga fördelar, bland annat följande: 
1. Metoden är neutral genom att den innebär att alla ERM-valutor bedöms på en likvärdig 
grund och den föregriper inte bedömningen av någon enskild valutas eller grupp av valutors 
ställning inom växelkursmekanismen. Detta skulle inte vara fallet om den tyska marken (eller 
någon annan ERM-valuta) valdes som referensvaluta, eftersom ett sådant val skulle hindra en 
bedömning av den aktuella valutans kursutveckling. 
2. Denna granskning syftar till att avge ett omdöme om en viss valutas stabilitet inom ramen för 
ERM. Den valda metoden bör inte utmynna i slutsatser som påverkas av valutor med 
eventuellt kraftigt avvikande kursutveckling. Genom metoden bör med andra ord inte en 
valuta med avvikande kursutveckling betraktas som normen och alla övriga valutor som 
avvikande. Mot bakgrund av ERM:s utveckling under senare tid skulle så bli fallet om 
exempelvis en metod som var baserad på en jämförelse med den starkaste valutan användes. 
3. Att använda medianvalutametoden förefaller ligga bäst i linje med ERM:s faktiska 
funktionssätt efter införandet av de bredare fluktuationsbanden på ±15 % 1993. En översyn 
av den senaste tidens händelseutveckling inom ERM visar att de monetära myndigheterna 
inte ansåg sig tvingade att vidta ekonomisk-politiska motåtgärder till följd av det irländska 
pundets betydande appreciering så länge som växelkursstabiliteten för flertalet valutor kunde 
garanteras. Denna synpunkt talar således också mot en metod baserad på den starkaste 
valutan i ERM. 
4. Att hänvisa till ecukorgen förfaller vara lika olämpligt, eftersom dess värde i betydande 
utsträckning påverkas av kursrörelser i valutor som ligger utanför ERM-systemet, särskilt det 
brittiska pundet. 
5. Metoden innebär fortsatt överensstämmelse med förfarandet vid växelkursjusteringar inom 
ERM för vilka medianvalutan tidigare har använts som beräkningsgrund. 
154 
5.2. Kursutvecklingen för medlemsstaternas valutor 
5.2.1. De allmänna förhållandena inom EMS 
Förhållandena inom EMS har i allmänhet varit förhållandevis stabila under perioden från 
och med mars 1996 till och med februari 1998. De flesta gemenskapsvalutornas inbördes 
marknadskurser har varit tämligen stabila. De mer markanta undantagen har varit det 
brittiska pundet och det irländska pundet, vilka båda har stärkts kraftigt gentemot övriga 
EMS-valutor under samma period. Tio valutor inom EMS har deltagit i ERM under 
åtminstone två år. Dessa är den belgiska och luxemburgska francen (BEF/LUF), den 
danska kronan (DKK), den tyska marken (DEM), den spanska pesetan (ESP), den franska 
francen (FRF), det irländska pundet (IEP), den nederländska gulden (NLG), den 
österrikiska schillingen (ATS) och den portugisiska escudon (PTE). Den finska marken 
(FIM) gick med i ERM i oktober 1996, medan den italienska liran (ITL) återinträdde i 
växelkursmekanismen i november 1996. Den grekiska drakman (GRD), den svenska 
kronan (SEK) och det brittiska pundet (GBP) deltog inte i ERM under den granskade 
perioden, även om GRD gick med i mekanismen i mars 1998. 
Två huvudtendenser har sedan mars 1996 bidragit till att ERM allmänt sett har fungerat 
smidigt, vilket återspeglas i stabila växelkurser och i samtidig konvergens mot lägre 
räntenivåer i de deltagande medlemsstaterna. Dessa är följande: 
• Ökade marknadsförväntningar om att EMU startar på utsatt tid och får ett brett 
deltagande bland medlemsstaterna. Dessa förväntningar har återspeglat i) de resultat 
som har uppnåtts i medlemsstaterna när det gäller att hålla nere inflationen och 
komma till rätta med obalanserna i de offentliga finanserna, (ii) det kontinuerliga 
framstegen i det rättsliga, tekniska och institutionella förberedelsearbetet och iii) den 
starka politiska viljan i medlemsstaterna att genomföra EMU. 
• Det har skett en betydande appreciering av den amerikanska dollarn (USD). 
Efterfrågan på USD har till stor del berott på den amerikanska ekonomins relativa 
styrka, vilket återspeglas av räntedifferenserna mellan USA och gemenskapen. En 
stark USD tenderar att främja stabiliteten inom ERM eftersom den oftast åtföljs av en 
förstärkning av övriga valutor inom ERM gentemot DEM. Under de senaste två åren 
har USD stigit med 23 % gentemot DEM, samtidigt som DEM har sjunkit med 3 % 
uttryckt i (nominell) effektiv växelkurs gentemot de övriga valutorna i ERM. 
155 
ERM:s stabilitet under den granskade perioden har inneburit att det inte skett några justeringar av 
centralkurserna i ERM och att det stora flertalet av de deltagande valutorna har legat samlat 
grupperade kring sina centralkurser. Det enda nämnvärda undantaget var det irländska pundet, 
som under större delen av den granskade perioden låg betydligt över sin centralkurs och som 
revalverades med 3% gentemot de övriga ERM-valutorna i mars 1998, dvs. efter 
granskningsperiodens slut. De allmänna växelkursförhållandena i ERM kan bedömas genom att 
granska kursavvikelsen (mätt som skillnaden mellan marknadskurs och bilateral centralkurs) 
mellan den starkaste och svagaste valutan i systemet, vilket visas i diagram 5.15. Denna 
kursavvikelse visar i hur hög grad valutorna har varierat inom fluktuationsutrymmet på ±15% . 
Mellan april och november 1996 låg kursavvikelsen hela tiden långt under 5 %. Kursavvikelsen 
ökade betydligt från november 1996 och uppgick som högst till 11,5 % juli 1997^. Därefter har 
kursavvikelsen minskat avsevärt och den låg i slutet av februari under 3 %. 
Diagram 5.1 Kursavvikelse inom ERM, inklusive och exklusive det irländska 
pundet (dagskurser) 
12% 
n% 
10% 
9% 
8% 
7% 
6% 
5% 
4% 
3% i 
2% 
1% H 
o% Den finländska markens 
inträde i ERM, 14.10.96 Den italienska lirans återinträds 
i ERM, 25.: 
Kursvawikelse exklusive det 
irländska pundet 
01.03.96 05.06.96 03.09.96 29.11.96 03.03.97 05.06.97 03.09.97 01.12.97 
Den italienska liran och den finländska marken ingår endast i beräkningen under den period 
som dessa valutor har deltagit i ERM. 
Källa : kommissionen 
I diagram 5.1 illustreras också hur kursavvikelsen inom ERM minskar när IEP undantas från 
beräkningen. Om IEP inte medräknas visar kursavvikelsen att en eller flera bilaterala växelkurer i 
ERM avvek med mer än 2,25% från respektive centralkurser under en stor del av den granskade 
perioden. Det har förekommit tre klart urskiljbara perioder då kursavvikelsen har visat tendens 
att öka. Den första av dessa perioder var andra kvartalet 1996 när ESP var den valuta som 
förstärktes mest och kursavvikelsen som högst uppmättes till 3,6 %. De båda andra perioderna 
var januari 1997 och juli 1997 när FIM kraftigt stärktes inom kursmekanismen och 
kursavvikelsen som högst uppmättes till 4,6 respektive 3,7 %'. Den sista perioden betecknades 
av ett temporärt omslag i trenden mot en allt mindre kursavvikelse. Utvecklingstendensen mot en 
allt mindre kursavvikelse fortsatte därefter på nytt och kursavvikelsen (exklusive IEP) var i slutet 
av februari 1998 mindre än 1 %. 
I den kursavvikelse inom ERM som diskuteras här medräknas inte FIM och ITL i perioden före deras 
deltagande i mekanismen. 
Denna siffra motsvarar den maximala avvikelsen mellan IEP/FRF-marknadskursen och den 
motsvarande centralkursen. Den maximala avvikelsen mellan FRF/IEP-marknadskursen och den 
motsvarande centralkursen översteg 13 %. 
Under båda dessa perioder låg den franska francen i botten på ERM-bandet. Spännet i kursavvikelsen 
sammanhängde emellertid mer med FIM.s styrka än med FRF:s svaghet. FRF låg vid denna tidpunkt 
nära sin centralkurs gentemot medianvalutan. 
156 
5.2.2. Kursutvecklingen för valutorna i ERM 
I tabell 5.1 presenteras övergripande statistik om varje ERM-valutas kursrörelser i förhållande till 
medianvalutan under de senaste två åren fram till slutet av februari 1998. I diagram 5.2 visas 
varje ERM-valutas procentuella avvikelse från dess centralkurs gentemot medianvalutan under 
samma period. För FIM och ITL bedöms den delperiod som föregick deras deltagande i ERM i 
förhållande till deras nuvarande centralkurser i ERM (samtidigt som hänsyn tas till att det inte 
fanns något formellt åtagande från de nationella myndigheterna att eftersträva en viss växelkurs). 
Detta gör det möjligt att bedöma alla valutorna i ERM utifrån en jämförbar grund. 
Ur det statistiska materialet kan utläsas att en grupp på sex valutor, som består av BEF/LUF, 
DKK, DEM, NLG och ATS, har uppvisat låg och minskande kursvolatilitet under 
bedömningssperioden. Denna grupp valutor har nästan oavbrutet legat inom ±1 % från deras 
centralkurser gentemot medianvalutan och ingen valuta har under något tillfälle överskridit 
intervallet på ±2,25 %. En av dessa valutor har i själva verket utgjort medianvalutan under nästan 
hela perioden. Växelkursstabiliteten mellan dessa valutor återspeglas av mycket små differenser 
mellan deras både kort- och långfristiga räntor. Vid slutet av 1998 var DKK medianvalutan i 
ERM samtidigt som de övriga valutorna i gruppen låg inom ett intervall på 0,1 % från sina 
centralkurser mot DKK. 
Tabell 5.1 
BEF/LUF 
DKK 
DEM 
ESP 
FRF 
IEP 
ITLa) 
NLG 
ATS 
PTE 
FIM*) Genom­
snitt 
(%) 
-0,08 
-0,46 
-0,13 
0,71 
-0,81 
4,56 
-0,77 
0,15 
-0,15 
0,67 
0,54 Kursavvikelse gentemot medianvalutan 
(mars 1996-februari 1998, dagskurser) 
Absolut Högsta Minsta Standard­
genom- avvikelse 
snitt 
(%) (%) (%) 
0,22 0,44 -0,44 0,23 
0,47 0,04 -1,41 0,52 
0,14 0,34 -0,46 0,12 
0,71 2,61 0,00 0,47 
0,81 0,05 -2,35 0,56 
5,21 10,91 -4,24 4,17 
1,57 1,84 -7,82 2,13 
0,25 0,93 -0,30 0,32 
0,16 0,31 -0,47 0,13 
0,86 2,76 -1,36 0,88 
1,26 3,74 -4,21 1,44 1 Dagar <-2,25% 
Antal I procent av 
antalet 
handelsdagar 
0 0 
0 0 
0 0 
0 0 
2 0 
32 6 
96 19 
0 0 
0 0 
0 0 
39 8 
a) Siffrorna för ITL och FIM har beräknats som om dessa valutor hade deltagit i ERM under hela 
granskningsperioden med deras nuvarande centralkurser. Alla handelsdagar då ITL och FIM låg under 
fluktuationsintervallets nedre gräns på -2,25 % inföll under perioden före ERM-deltagandet. 
Källa: kommissionen 
157 
Diagram 5.2 
Procentuell avvikelse från centralkursen gentemot medianvalutan i ERM 
(dagskurser) 
4% 
3% 
2% 
1% 
0% 
-1% 
-2% 
-3% 
-4% ^o»„ifci«w^iiiJ,,; 
vo \o vo 
ÎI ?! 2! 
SIS >-H «n ro g; Ç g; 
§ S I 
m <n <*i -4V« 
-BEF DKK -DEM FRF 
4% 
3% 
2% 
1% 
0% 
-1% 
-2% 
-3% 
-4% ^^^fc^K*^ 
<-» 
•ATS •NIG -ESP •PTE 
12% 
-12°/. 12°/i 
8% H 
-12% 
•DZP -ITL -FTM 
Anmärkning: 
De två lodräta linjerna i det nedersta högra diagrammet anger den finska markens inträde i ERM den 14 oktober 1996 
respektive den italienska lirans återinträde i ERM den 25 november 1996. När det gäller perioden före deltagandet i ERM 
bedöms den finska marken och den italienska liran i förhållande till deras nuvarande centralkurser i ERM. De båda 
valutorna har emellertid inte beaktats vid valet av referensvaluta under den perioden. 
Ett fluktuationsband på +/- 2,25 % kring centralkursen anges också i varje exempel. 
Källa : kommissionen 
158 
Vid början av den granskade perioden kom FRF under ett visst säljtryck beroende på den 
franska ekonomins svaghet och efterdyningarna av arbetsnedläggelserna i den offentliga 
sektorn. Under två dagar låg FRF mer än 2,25 % under sin centralkurs mot 
medianvalutan. Den franska francen understöddes emellertid av att tecken på en 
ekonomisk återhämtning kunde skönjas från och med mars 1996 och den franska valutan 
har under större delen av granskningsperioden legat mindre än 1 % under sin centralkurs. 
I augusti 1996 föll FRF till nära -2,25 % mot medianvalutan när politisk osäkerhet och 
tunn handel i valutan förstärkte kursrörelserna. En trendmässig nedgång i de franska 
kortsiktiga räntorna bromsades tillfälligt upp och Banque de France ingrep till stöd för 
valutan. Säljtrycket på FRF blev kortvarigt och därefter har valutan legat stabilt innanför 
ERM-bandgränserna. FRF låg under sin centralkurs gentemot medianvalutan under 
nästan hela granskningsperioden men hade i slutet av februari 1998 i det närmaste 
konvergerat mot sin centralkurs, efter att ha varit medianvaluta under en kort period i 
december 1997. 
ESP har legat över sin centralkurs mot medianvalutan under hela granskningsperioden. I 
april 1996 var ESP mer än 2,25 % starkare än medianvalutan. ESP:s appreciering 
återspeglade det stora inflödet av kapital till Spanien allteftersom investerare lockades av 
den förbättrade makroekonomiska situationen och av en betydande räntedifferens 
gentemot de övriga medlemsstaterna. I januari 1997 stärktes ESP åter kraftigt inom ERM 
och Banco de Espana intervenerade för att dämpa takten i apprecieringen. Vid slutet av 
februari 1998 avvek emellertid ESP inte med mer än 0,3 % från sin centralkurs mot 
medianvalutan. Pesetans stabilitet hjälpte till att minska lång- och kortfristiga 
räntedifferenser mellan Spanien och medlemsstaterna med lägre räntenivå. 
PTE låg under granskningperioden aldrig mer än 2,25 % under sin centralkurs mot 
medianvalutan och låg kontinuerligt över sin centralkurs mot medianvalutan från 
september 1996 fram till slutet av granskningsperioden. I januari 1997 överskred PTE 
bandgränsen på +2,25 % gentemot medianvalutan under en kraftig appreciering, vilken 
framgångsrikt dämpades genom ingripande av Banco de Portugal. Därefter har PTE:s 
avvikelse från sin centralkurs mot medianvalutan succesivt minskat och den var nära noll 
i slutet av februari 1998. Liksom när det gäller Spanien har den stabila växelkursen 
gynnat de portugisiska räntornas konvergens i riktning mot räntesatserna i de 
medlemsstater som har en lägre räntenivå. 
159 
IEP har tagit sitt fluktuationsutrymme i anspråk mer än någon annan valuta i ERM under 
de granskade två åren. IEP:s genomsnittliga avvikelse från sin centralkurs gentemot 
medianvalutan var extremt hög, +4,6 % jämfört med de övriga valutorna i ERM. IEP låg 
mer än 2,25 % under sin centralkurs mot medianvalutan under de första 32 dagarna av 
granskningsperioden men stärktes kraftigt inom ERM-systemet under perioden april till 
november 1996. Denna trend ledde till att den irländska valutan steg från en låg till en 
hög position inom ERM - där den låg kvar fram till slutet av granskningsperioden - och 
återspeglade en motsvarande förstärkning av GBP. IEP var starkt inom ERM under större 
delen av 1997 och den irländska valutans avvikelse från sin centralkurs mot 
medianvalutan uppgick som mest till knappt 11 %. Till följd av avtagande 
marknadsförväntningar om en revalvering av dess centralkurs i ERM inför beslutet om 
deltagande i EMU, började IEP-kursen att falla tillbaka mot slutet av 1997. I början av 
1998 försvagades den irländska valutan kraftigt och kom i slutet av februari att ligga 
inom 3 % från sin centralkurs gentemot medianvalutan. IEP revalverades med 3 % 
gentemot de övriga ERM-valutorna i mars 1998, dvs. efter granskningsperiodens slut. 
Ur siffermaterialet kan tydligt utläsas att ostadigheten i IEP:s växelkurs under 
granskningsperioden har varit ganska hög. IEP låg under större delen av perioden utanför 
intervallet på ±2,25 % gentemot medianvalutan. Det har huvudsakligen varit fråga om en 
positiv avvikelse gentemot medianvalutan, vilket återspeglar valutans relativa styrka. 
Som redan påpekats förklaras IEP:s styrka dels av att den irländska valutan tenderar att 
följa GBP:s kursrörelser, men också av den höga aktiviteten i den irländska ekonomin. 
Under perioden steg GBP kraftigt gentemot de övriga valutorna i gemenskapen och drog 
med sig IEP, även om korrelationen mellan de bägge valutornas kursrörelser blev allt 
mindre stark. Samtidigt har Irland haft mycket hög ekonomisk tillväxt i kombination med 
låg inflation och fortsatt konsolidering av de offentliga finanserna. 
160 
ITL har deltagit i ERM från och med den 25 november 1996, dvs. i slutet av februari 
1998 under mer än 15 månader. Eftersom den italienska valutan under 1992/93 
deprecierades mycket kraftigt efter utträdet ur ERM, och återigen under det första 
kvartalet 1995, upplevde ITL därefter en långvarig appreciering i förhållande till de 
övriga ERM-valutorna. ITL nådde i mars 1996 en lägsta kurs som låg omkring 8 % under 
dess framtida centralkurs gentemot medianvalutan, men i mitten av maj hade avvikelsen 
minskat till 2 %. Under juli och augusti 1996 ökade avvikelsen återigen till som mest 
3,4 % och ITL låg under omkring en månad kvar på en nivå mer än 2,25 % under sin 
centralkurs gentemot medianvalutan. ITL:s tillfälliga svaghet sammanhängde med en 
motsvarande kursrörelse för USD och medförde ett uppehåll i trenden mot sjunkande 
kort- och långsiktiga räntor. Därefter stärktes ITL återigen utan stöd av höga räntor eller 
väsentliga interventioner på valutamarknaderna8. Under totalt 96 dagar av 
granskningsperioden låg ITL mer än 2,25 % under sin centralkurs gentemot 
medianvalutan. Efter återinträdet i ERM har ITL emellertid legat inom ±2,25 % från sin 
centralkurs gentemot medianvalutan och låg endast 0,4 % över den i slutet av februari 
1998. 
FIM har deltagit i ERM sedan den 14 oktober 1996, dvs. i slutet av februari 1998 under 
mer än 16 månader. FIM försvagades under början av perioden huvudsakligen på grund 
av de osäkra tillväxtutsikterna för den finska ekonomin. En förbättring av de 
grundläggande ekonomiska förhållandena i ekonomin ledde emellertid från och med maj 
1996 till en kraftig omkastning av trenden och den finska marken steg under perioden 
maj till oktober 1996 från omkring 4,2 % till 1,7 % under sin centralkurs gentemot 
medianvalutan9. Denna appreciering ägde rum samtidigt som det lättades på 
penningpolitiken eftersom den mycket låga inflationen gjorde det möjligt för Suomen 
Pankki att under 1996 sänka räntan väsentligt. FIM låg mer än 2,25 % under sin 
centralkurs gentemot medianvalutan under totalt 39 dagar av granskningsperioden. Efter 
inträdet i ERM har emellertid FIM:s marknadskurs alltid överstigit dess centralkurs 
gentemot medianvalutan och har under två tillfällen legat mer än 2,25 % från 
centralkursen gentemot medianvalutan. Avvikelsen från centralkursen uppgick till 3,7 % 
i januari 1997 när FIM blev den näst starkaste valutan i ERM, vilket sammanföll med en 
allmän appreciering av de nordiska valutorna. FIM:s styrka återspeglade de gynnsamma 
tillväxtutsikterna i den finska ekonomin och centralbanken intervenerade på marknaden 
för att begränsa valutans appreciering. I augusti 1997 hamnade FIM åter mer än 2,25 % 
över sin centralkurs gentemot medianvalutan i samband med att det på 
valutamarknaderna spekulerades i en uppskrivning av valutan. Centralbanken ingrep inte 
vid detta tillfälle. I slutet av februari 1998 hade FIM konvergerat till sin centralkurs. 
Banca d'Italia intevenerade på valutamarknaderna under första halvåret 1996 för att begränsa lirans 
volatilitet under kursstegringsfasen samt för att väsentligen utöka sin valutareserv. Under juli och 
augusti 1996 stöttade centralbanken Uran genom att helt enkelt upphöra med denna typ av 
kursdämpande interventioner. 
När Finland i oktober 1996 gick med i ERM låg marknadskursen gentemot ecun omkring 1 % över 
centralkursen. 
161 
5.2.3. Valutor utanför ERM 
GRD, SEK och GBP deltog inte i ERM under den granskade perioden mars 1996-
februari 1998, även om GRD gick med i mekanismen i mars 1998. I avsaknad av ERM-
centralkurser var det inte tekniskt möjligt att granska deras växelkursutveckling på 
samma grunder som valutorna i ERM. Dessutom förefaller det lämpligt att dessa valutors 
växelkursutveckling bedöms mot bakgrund av de strategier för penningpolitiken som 
tillämpas av deras respektive myndigheter. Myndigheterna i Förenade kungariket och 
Sverige följer en strategi grundad på direkta inflationsmål och har flytande växelkurser, 
medan en stabil växelkurs gentemot ecun har utgjort en integrerad del av den officiella 
inflationsbekämpningsstrategin i Grekland. Växelkursutvecklingen för dessa valutor i 
förhållande till DEM beskrivs i diagram 5.3 och i förhållande till deras nominella 
effektiva växelkurs i diagram 5.4. Därutöver beskrivs GRD:s kursutveckling mot ecun i 
diagram 5.3. 
GRD stärktes mot såväl DEM som ecu under den första delen av granskningsperioden. 
Sedan det andra kvartalet 1996 har kursen legat inom intervallet 155-160 GRD för en 
DEM. Under det första halvåret 1997 sjönk drakmans kurs mot ecun. I effektiva 
nominella termer har GRD under hela perioden varit relativt stabil. Den av de grekiska 
myndigheterna uttalade viljan att delta i EMU och framsteg i att minska inflation och 
offentliga underskott har främjat växelkursstabiliteten. GRD utsattes emellertid för ett 
betydande säljtryck i oktober 1997 när den finansiella oron spred sig från de nya 
marknadsekonomierna i Asien. GRD försvarades framgångsrikt med hjälp av tillfälliga 
räntehöjningar och interventioner på valutamarknaderna. I mars 1998 gick GRD med i 
ERM med en centralkurs på 357 drakmer per ecu, vilket var väsentligt under den då 
rådande marknadskursen. 
Den nominella effektiva växelkursen för SEK steg med omkring 5 % mellan mars och 
oktober 1996, men sjönk tillbaka under perioden fram till juni 1997 på grund av att 
tillväxtutsikterna i den svenska ekonomin försämrades och att Riksbanken lättade på 
penningpolitiken. Växelkursen mellan SEK och DEM följde en liknande trend men med 
större kursutslag. Trenden vändes igen från juni 1997 när kronan började att stiga till 
följd av en förbättrad tillväxtprognos för den svenska ekonomin. Uttryckt i nominella 
effektiva termer var kronan det fjärde kvartalet 1997 tillbaka på nivån från mars 1996 och 
nådde en högsta notering på 4,25 kronor per DEM i oktober 1997. I slutet av februari 
1998 var kursen 4,42 SEK per DEM. 
162 
Diagram 5.3 
Valutor som ej ingår i ERM: växelkursen gentemot den tyska 
marken och (endast för den grekiska drakman) gentemot 
ecun. 
(dagskurser) 
GRD/DEM 
165 GRD gentemot DEM och gentemot ECU GRD/ECU 
315 
155 H 1 1 1 1 1 h 
01/03/96 05/06/96 03/09/96 29/11/96 03/03/97 05/06/97 03/09/97 01/12/97 
GRD/DEM GRD/ECU 
SEK/DEM 
01.03.96 05.06.96 03.09.96 29.11.96 03.03.97 05.06.97 03.09.97 01.12.97 
DEM/GBP 
2.0 H 1 1 1 1 1 h 
01/03/96 05/06/96 03/09/96 29/11/96 03/03/97 05/06/97 03/09/97 01/12/97 
Åiö&c : kommissionen 
163 
Kuvio 5.4 
Kreikan, Ruotsin ja Yhdistyneen kuningaskunnan nimelliset efektiiviset valuuttakurssit 
(suhteessa 23 teollistuneeseen maahan, kuukausitiedot, maaliskuu 1996=100) 
130 
so 
03/96 05/96 07/96 09/96 11/96 01/97 03/97 05/97 07/97 09/97 11/97 01/98 
•-*••••• Krelkka -*- Ruotsl -*- Yltdistynyt kuningaskunta 
Lähde : Komissio 
GBP apprecierade mycket kraftigt under granskningsperioden. Förstärkningen av det 
brittiska pundet var en följd av att Förenade kungarikets ekonomi låg före de flesta övriga 
medlemsstaters i konjunkturcykeln och därigenom också förväntningarna om högre 
räntor. Apprecieringen var mest markant mellan augusti 1996 och juli 1997, när GBP i 
nominella effektiva termer steg med 25 %. GBP:s kursuppgång gentemot DEM (38 %) 
och andra EG-valutor var ännu större under denna period. Efterfrågan på GBP 
förklarades av att Bank of England stramade åt penningpolitiken när tecken på ett ökat 
inflationstryck började märkas och av att sedvanliga spridningseffekter på grund av den 
stigande dollarkursen uppstod. Stigande tillväxt i den brittiska ekonomin föranledde 
redan 1996 marknadspekulationer om en stramare penningpolitik, vilket ledde till att den 
redan positiva räntedifferensen mellan Förenade kungariket och Tyskland vidgades. Bank 
of England höjde i sex steg diskontot till 7,25 % under granskningsperioden. GBP-kursen 
understöddes vidare av utvecklingen sammanhängande med EMU, eftersom 
diversifieringen av värdepappersportföljer inför starten av EMU har tenderat att öka 
investeringar i GBP-denominerade tillgångar. En kort period med säljtryck på GBP 
inträffade dock i september/oktober 1997, föranlett av spekulationer om ett tidigt EMU-
deltagande för Förenade kungariket med en ingångskurs understigande den rådande 
marknadskursen. Förväntningar om en åtstramning av penningpolitiken i Tyskland ledde 
till en viss försvagning av GBP-kursen under andra halvåret 1997, men kursen hade i 
slutet av februari 1998 återvänt till nivån på närmare 3,0 DEM. 
164 
5.3. Bedömning av växelkursstabilitet i enlighet med kriterierna i fördraget 
Tio valutor - BEF/LUF, DKK, DEM, ESP, FRF, IEP, NLG, ATS och PTE - hade vid 
utgången av februari 1998 deltagit i ERM under mer än två år. Av dessa hade endast 
växelkursen för IEP under en längre tidsperiod överskridit ett intervall på ±2,25 % kring 
dess centralkurs gentemot medianvalutan. Kursawikelsen för IEP har dock oftast 
inneburit att valutans marknadskurs legat över dess centralkurs. Dessa 10 valutor anses 
därför inte ha varit utsatta för allvarliga spänningar i ERM under de två åren som 
granskningen avser. 
Vid tidpunkten för rådets beslut i maj 1998 kommer ITL och FIM att ha deltagit i ERM 
under cirka 17 respektive 18,5 månader. Vad gäller växelkursvariationerna har båda 
valutorna uppvisat ett ganska likartat mönster, med en appreciering under perioden före 
ERM-inträdet och en relativt stark och stabil kursutveckling inom ERM därefter. För 
denna gransknings ändamål bedöms ITL och FIM som om de båda valutorna hade 
deltagit i ERM med deras nuvarande centralkurser under hela tvåårsperioden. Vad gäller 
dessa båda valutor förekom inte något behov för direkta penning- och valutapolitiska 
åtgärder för att försvara valutan, vare sig i form av officiella räntehöjningar eller 
omfattande interventioner på valutamarknaderna. Ingen av valutorna anses under 
granskningsperioden ha varit utsatt för spänningar inom ERM. 
GRD, SEK och GBP har inte deltagit i ERM under granskningsperioden. Följaktligen 
kan deras växelkursstabilitet inte bedömas på samma sätt som för de deltagande 
medlemsstaterna. 
165 
Bilaga: Metoder vid bedömningen av växelkursstabilitet inom 
ERM 
Medianvalutametoden som används som operativ ram för att bedöma uppfyllandet av 
växelkurskriteriet, diskuteras utförligt i faktarutan i kapitel 5. I denna bilaga behandlas 
möjliga alternativa operativa ramars för- och nackdelar10. Bekräftelse av deltagande i 
ERM under minst de två senaste åren och på iakttagande av ett intervall på ±2,25 % kring 
centralkurserna antas gälla för alla operativa ramar. Det som främst skiljer de olika 
ramarna åt gäller det riktmärke, mot vilket ERM-valutornas växelkursvariationer 
bedöms. 
Allmänt sett omfattar de viktigare tillgängliga operativa ramarna en bedömning av en 
valutas kurs variation i förhållande till dess centralkurs jämfört med någon referensvaluta. 
Denna referensvaluta, som kan komma att ändras under granskningsperiodens lopp, 
definieras som riktmärke för bedömningen. Den viktiga frågan är hur ett sådant riktmärke 
bör väljas. I denna bilaga diskuteras operativa ramar med användning av följande möjliga 
riktmärken: 
1. den starkaste valutan i ERM (kan eventuellt förändras över tiden); 
2. DEM, och 
3. ecun. 
1. Bedömning av ERM-valutornas växelkursutveckling gentemot den starkaste 
valutan i ERM (diagram 5.5 och 5.6) 
Den huvudsakliga fördelen med att använda den starkaste valutan i ERM som riktmärke 
är att det överensstämmer med en ambitiös tolkning av växelkursstabilitet. Enligt denna 
metod inriktas bedömningen enbart på de övriga ERM-valutornas växelkursrörelser i 
förhållande till deras nedre fluktuationsutrymme gentemot den starkaste valutan. Det 
finns emellertid flera nackdelar med denna metod. 
10 ERM-valutornas växelkursvariationer under granskningsperioden, för varje operativ ram, visas som 
procentuella avvikelser från deras centralkurser i förhållande till den ifrågavarande referensvalutan i 
diagram 5.5-5.8 och i diagram 5.2-5.5 visas statistiska jämförelser mellan de olika metoderna. I 
samband med att resultatet av de olika bedömningarna kommenteras analyseras kortfattat varje 
operativ ram som ett komplement till diskussionen i faktarutan i kapitel 5. 
166 
För det första motsvarar bedömningen av en valutas kursvariation i förhållande till den 
starkaste valutan i ERM varken växelkursmekanismens avsedda eller faktiska sätt att 
fungera. ERM utformades som ett symmetriskt system och i den meningen är systemet 
förankrat kring valutan i dess centrum och inte kring den starkaste valutan. Det är 
otvetydigt att DEM innehaft rollen som "de facto"- ankare i ERM, vilket återspeglar dess 
erkända stabilitet och ställning som viktig internationell reservvaluta. DEM har dock inte 
alltid varit den starkaste valutan i ERM. DEM:s roll som ankare har i själva verket 
avspeglats i den tyska valutans tendens att ligga i eller nära växelkursmekanismens 
centrum. Det är i det här sammanhanget värt att notera att DEM (eller någon av de nära 
sammanbundna centrala valutorna) har utgjort medianvalutan i ERM under den allra 
största delen av granskningsperioden. När det gäller ERM:s sätt att fungera i praktiken 
har vidgandet av fluktuationsutrymmet till ±15% åtföljts av en större fokusering på 
systemets "centrum" som riktmärke för växelkurspolitiken. Sålunda har nationella 
monetära myndigheter varit mer inriktade på att undvika alltför stora kurssvängningar för 
deras valutor än att iaktta ett snävt fluktuationsutrymme i förhållande till den starkaste 
valutan i ERM. Denna uppfattning stöds av avsaknaden av reaktioner inom 
växelkursmekanismen på IEP:s appreciering 1996. 
Genom möjligheten till större kursvariationer till följd av fluktuationsutrymmet på ±15 % 
uppstår, för det andra, en risk för att användningen av den starkaste valutan som 
riktmärke skulle kunna ge upphov till orimliga resultat vid granskningen av 
kurs variationer. Denna olägenhet framstår som särskilt relevant mot bakgrund av IEP:s 
kursutveckling under granskningsperioden, vilket illustreras i diagram 5.5. Alla de övriga 
valutorna i ERM låg under lång tid betydligt under sina centralkurser gentemot IEP. Det 
vore emellertid felaktigt att dra slutsatsen att dessa valutor var "svaga" inom ERM. IEP 
kan lätt identifieras som ett särfall med hänsyn till storleken på dess avvikelse från 
centralkurserna gentemot de övriga valutorna, vilka låg tätt samlade inom ERM. Det 
finns emellertid ingen regel för att avgöra huruvida en valuta är ett särfall. Mindre 
entydiga exempel än fallet EIP skulle endast kunna avgöras på godtycklig grund. 
Ur diagram 5.6, som visar resultatet av beräkningen utan IEP, kan utläsas att större 
bilaterala kursawikelser än 2,25 % inte varit ovanliga under granskningsperioden och 
måste ses som kännetecknande för ERM:s funktionssätt efter 1993. 
167 
2. Bedömning av ERM-valutornas växelkursutveckling gentemot DEM 
(diagram 5.7) 
Traditionellt har DEM valts som referens för att bedöma växelkursutvecklingen inom 
ERM. Detta återspeglar DEM:s särskilda roll som växelkursmekanismens de facto-
ankare. Det är emellertid olämpligt att använda DEM som referensvaluta i denna 
granskning eftersom detta skulle innebära att DEM:s växelkursutveckling på förhand 
definitionsmässigt skulle anses vara stabil och därigenom uteslutas från granskningen. 
För fullständighetens skull illustreras emellertid i diagram 5.7 de övriga ERM-valutornas 
växelkursutveckling med avseende på deras centralkurser gentemot DEM. Med hänsyn 
till att DEM eller en av de andra nära sammanbundna centrala valutorna har haft 
centrumpositionen inom ERM under den allra största delen av granskningsperioden, är 
det inte förvånande att konstatera en nära korrelation mellan växelkursrörelserna 
gentemot DEM och gentemot medianvalutan. Denna korrelation är särskilt tydlig när 
man jämför statistiksammanställningarna i tabell 5.1 och 5.4.. 
3. Bedömning av ERM-valutornas växelkursutveckling gentemot ecun 
(diagram 5.8) 
Ecun skulle kunna ses som det naturliga valet av referensvaluta vid bedömningen av 
utvecklingen av växelkurserna inom ERM. Detta innebär emellertid två olägenheter. För 
det första uttrycks fluktuationsutrymmen och interventionsskyldigheter inom ERM med 
hänvisning till en matris av bilaterala växelkurser. Det har aldrig funnits ett formellt 
åtagande att i sig använda ecukursen som riktmärke inom ERM. För det andra innehåller 
ecukorgen valutor som står utanför ERM. Eftersom kursrörelser i dessa valutor kan 
påverka ecuns värde kan ERM-valutornas växelkurser gentemot ecun påverkas av 
händelser som ligger utanför växelkursmekanismen. Detta är relevant för denna 
granskning med hänsyn till den kraftiga apprecieringen av GBP sedan mitten av 1996. I 
diagram 5.8 visas avvikelserna under granskningsperioden i ERM-valutornas växelkurser 
från deras centralkurser gentemot ecun. Samtliga ERM-valutor utom ITL och IEP har 
tenderat att depreciera i förhållande till ecun. Dessa kursrörelser gentemot ecun förklaras 
främst av apprecieringen av GBP inom ecukorgen och gör det svårt att dra meningsfulla 
slutsatser om växelkursutvecklingen inom ERM. 
168 
Tabell 5.2 
Kursavvikelse gentemot den starkaste valutan 
(mars 1996-februari 1998, dagskurser) 
BEF/LUF 
DKK 
DEM 
ESP 
FRF 
IEP 
ITLa) 
NLG 
ATS 
PTE 
FIM a) -5,65 -0,24 -12,59 3,88 
-6,04 -1,47 -12,24 3,29 
-5,71 -0,29 -12,47 3,77 
-4,82 0,00 -11,36 3,87 
-6,41 -1,36 -13,05 3,49 
-0,61 0,00 -5,50 1,35 
-6,32 -1,61 -11,79 2,59 
-5,42 0,00 -12,40 3,94 
-5,73 -0,32 -12,48 3,78 
-4,83 0,00 -11,13 3,08 
-4,96 0,90 -10,67 2,95 Antal 
339 
405 
350 
329 
443 
56 
491 
334 
350 
344 
393 
a) Siffrorna för ITL och FIM har beräknats som om dessa valutor hade deltagit i 
granskningsperioden med deras nuvarande centralkurser. 
Källa: kommissionen I procent av 
antalet 
handelsdagar 
67 
81 
70 
65 
88 
11 
98 
66 
70 
68 
78 
ERM under hela 
Tabell 5.3 
Kursavv ikelse gentemot den starkaste valutan exklusive det irländska 
pundet 
(mars 1996-februari 1998, dagskurser) 
BEF/LUF 
DKK 
DEM 
ESP 
FRF 
1EP 
ITL a) 
NLG 
ATS 
PTE 
FIM a) -1,43 -0,24 -4,14 0,71 
-1,82 -0,25 -4,09 0,75 
-1,49 -0,29 -4,19 0,68 
-0,63 0,00 -2,85 0,62 
-2,18 -0,27 -4,77 0,87 
3,27 9,50 -5,50 4,01 
-2,13 0,00 -9,13 2,13 
-1,21 0,00 -3,89 0,71 
-1,51 -0,32 -4,18 0,68 
-0,67 0,00 -2,49 0,69 
-0,80 0,90 -6,91 1,46 Antal 
51 
105 
56 
3 
259 
56 
205 
35 
57 
18 
62 
a) Siffrorna för ITL och FIM har beräknats som om dessa valutor hade deltagit 
granskningsperioden med deras nuvarande centralkurser. 
Källa: kommissionen I procent av 
antalet 
handelsdagar 
10 
21 
11 
1 
51 
11 
41 
7 
11 
4 
12 
ERM under hela 
169 
Tabell 5.4 
BEF/LUF 
DKK 
DEM 
ESP 
FRF 
IEP 
ITL a) 
NLG 
ATS 
PTE 
FIM a) Genom­
snitt 
(%) 
0,06 
-0,33 
0,00 
0,85 
-0,68 
4,68 
-0,64 
0,28 
-0,02 
0,81 
0,68 Kursavvikelse gentemot DEM 
(mars 1996-februari 1998, dagskurser) 
Absolut Högsta Minsta Standard­
genom- avvikelse 
snitt 
(%) (%) (%) 
0,11 0,44 -0,13 0,15 
0,48 0,24 -1,50- 0,58 
0,00 0,00 0,00 0,00 
0,85 2,61 -0,34 0,46 
0,73 0,25 -2,35 0,60 
5,34 11,09 -4,24 4,23 
1,65 2,13 -7,82 2,20 
0,29 0,91 -0,07 0,25 
0,02 0,06 -0,08 0,02 
1,01 3,05 -1,36 0,95 
1,40 4,02 -4,20 1,50 Dagar < -2,25 % 
Antal 
0 
0 
0 
0 
2 
32 
96 
0 
0 
0 
39 
a) Siffrorna för ITL och FIM har beräknats som om dessa valutor hade deltagit i 
granskningsperioden 
Källa: kommissionen 
, ... med deras nuvarande centralkurser. I procent av 
antalet 
handelsdagar 
0 
0 
0 
0 
0 
6 
19 
0 
0 
0 
8 
ERM under hela 
Tabell 5.5 
BEF/LUF 
DKK 
DEM 
ESP 
FRF 
IEP 
ITL a) 
NLG 
ATS 
PTE 
FIM a) Genom­
snitt 
(%) 
-0,90 
-1,29 
-0,96 
-0,11 
-1,64 
3,82 
-1,57 
-0,68 
-0,98 
-0,14 
-0.26 Kursavvikelse gentemot ECU 
(mars 1996-februari 1998, dagskurser) 
Absolut Högsta Minsta Standard­
genom- avvikelse 
snitt 
(%) (%) (%) 
1,65 2,18 -3,31 1,59 
1,33 0,55 -2,99 0,93 
1,55 1,85 -3,20 1,47 
1,53 3,35 -2,36 1,68 
1,64 0,21 -3,70 1,00 
4,08 8,91 -2,38 3,14 
1,60 0,62 -5,83 1,12 
1,67 2,48 -3,14 1,70 
1,57 1,88 -3,21 1,47 
1,12 1,77 -2,54 1,30 
1,11 2,55 -3,35 1,30 
a) Siffrorna för ITL och FIM har beräknats som om dessa valutor hade 
granskningsperioden med deras nuvarande centralkurser. 
Källa: kommissionen Dagar < -2,25 % 
Antal 
146 
108 
137 
7 
170 
2 
74 
133 
143 
51 
32 
deltagit i I procent av 
antalet 
handelsdagar 
29 
21 
27 
1 
34 
0 
15 
26 
28 
10 
6 
ERM under hela 
170 
Diagram 5.5 Procentuell avvikelse från centralkursen gentemot 
den starkaste valutan i ERM 
(dagsnoteringar) 
-10% A 
-15% 
-BEF DKK 
5% 
0% 
-5% 
-10% -i 
-15% 
8 8 8 « 
•ATS NLG 
5% 
0% 
-5% -
-10% 
-15% ^ -I 1 h 
e ^ 
-IEP -10% H 
-15% 
•DEM FKF 
-10% H 
-15% 
•PTE ESP 
-10% 
-15% 
e ?J SJ m <o o\ SJ 25 £ 
TO V© OV 
5 5 Q 
-ITL FTM 
Anmärkning: 
De två lodräta linjerna i det nedersta högra diagrammet anger den finska markens inträde i ERM den 14 oktober 
respektive den italienska Urans återinträde i ERM den 25 november 1996. När det gäller perioden före deltagandet i ERM 
bedöms den finska marken och den italienska liran i förhållande till deras nuvarande centralkurser i ERM. De båda 
valutorna har emellertid inte beaktats vid valet av referensvaluta under den perioden. 
Ett fluktuationsband på +/- 2,25 % kring centralkursen anges också i varje exempel 
Kalla : kommissionen 
171 
Diagram 5.6 Procentuell avvikelse från centralkursen gentemot den 
starkaste valutan i ERM exklusive det irländska pundet 
(dagskurser) 
5% 
:5% -
-10% -
-15% 5% 
0% 
-5% 
-10% A 
-15% i 1 1 1 h 
WY>..' ""~v V.'"v-7? 
VO SO 
•BEF DKK •DEM FRE 
5% 
0% 
-15% -5% H 
-10% 1 1 1 1 h 
S5 S! 
rH fr, 
•ATS -NLG -10% 
-15% 
•PTE ESP 
-10% 
-15% 
•ITL Q S! ^ 
g ? g 
ÎTM 
Anmärkning: 
De två lodräta linjerna i det nedersta högra diagrammet anger den finska markens inträde i ERM den 14 oktober 
respektive den italienska lirans återinträde i ERM den 25 november 1996. När det gäller perioden före deltagandet i 
ERM bedöms den finska marken och den italienska liran i förhållande fill deras nuvarande centralkurser i ERM. De 
båda valutorna har emellertid inte beaktats vid valet av referensvaluta under den perioden. 
Ett fluktuationsband på +/- 2,25 % kring centralkursen anges också i varje exempel. 
Källa: kommissionen 
172 
Diagram 5.7 
Procentuell avvikelse från den tyska markens centralkurs 
(dagskurser) 
4% 
3% 
2% 
1% 
0% 
-1% A 
-2% 
-3% -
-4% /V/" 
i-l v> e c! 
•BEF DKK 
4% 
3% A 
2% 
1% 
0% 
-1% 
-2% A -^•'^-^ 
-3% A 
-4% 
\o sa \p x-~ 
g, £ £ £v 
»a ox I-H « ç c; ç «o f> w 
•ATS NLG 
-12% •FRF 
•ESP PTE 
#T**T^ 
! 
\o 
e p-i 
C t^ 
e f> 
e »--
e <o ti r-
e* 1 r*. 
P> 
«s £j 
•ITL FTM 
Anmärkning: 
De två lodräta linjerna i det nedersta högra diagrammet anger den finska markens inträde i ERM den 14 oktober 
respektive den italienska lirans återinträde i ERM den 25 november 1996. När det gäller perioden före deltagandet i ERM 
bedöms den finska marken och den italienska liran i förhållande till deras nuvarande centralkurser i ERM. De båda 
valutorna har emellertid inte beaktats vid valet av referensvaluta under den perioden. 
Ett fluktuationsband på +/- 2,25 % kring centralkursen anges också i varje exempel 
Källa: kommissionen 
173 
Diagram 5.8 Procentuell avvikelse från ecuns 
centralkurs (dagskurser) 
S* 
$ 
o S* 
i-H S* 
»0 
P s * v» 
£ & 
§ 
S £ 
i-H 
o 
-BEF DKK •DEM FRF 
4% 
3% 
2% 
1% 
0% 
-1% 
-2% -I 
-3% 
-4% iULf. 
3 c 
P. £ P d -4% 
Ç\ g\ Ç\ 
8 8 3 
-ATS NLG •PTE ESP 
12% 
-4% 
-12% 
•EEP -4% 
-ITL FTM 
Anmärkning: 
De två lodräta linjerna i det nedersta högra diagrammet anger den finska markens inträde i ERM den 14 oktober 
respektive den italienska Urans återinträde i ERM den 25 november 1996. När det gäller perioden före deltagandet i 
ERM bedöms den finska marken och den italienska liran i förhållande till deras nuvarande centralkurser i ERM. De 
båda valutorna har emellertid inte beaktats vid valet av referensvaluta under den perioden. 
Ett fluktuationsband på +/- 2,25 % kring centralkursen anges också i varje exempel. 
Källa: kommissionen 
174 
6. LÅNGFRISTIGA RÄNTOR 
6.1. Bestämmelser i fördraget 
I artikel 109j. 1 fjärde strecksatsen i fördraget anges följande: 
"En varaktighet i den konvergens som medlemsstaten har uppnått och i dess 
deltagande i Europeiska monetära systemets växelkursmekanism, såsom det 
kommer till uttryck i den långfristiga räntenivån". 
I artikel 4 i protokoll nr 6 om konvergenskriterier utvecklas kriteriet och anges följande: 
"Kriteriet om konvergens i räntesatserna ...innebär att en medlemsstat under en 
tid av ett år före granskningen skall ha haft en genomsnittlig långfristig 
nominell räntesats som inte med mer än två procentenheter överstiger 
motsvarande räntesats i de, högst tre medlemsstater som har uppnått de bästa 
resultaten i fråga om prisstabilitet. Räntesatserna skall beräknas på grundval 
av långfristiga statsobligationer eller jämförbara värdepapper, med beaktande 
av skillnader i nationella definitioner. " 
Långfristiga räntor kan även ses som framåtblickande indikatorer som avspeglar 
finansmarknadernas bedömning av de bakomliggande ekonomiska förhållandena och 
nationella myndigheter kan inte direkt påverka dem. Den långfristiga räntenivån är en 
funktion av realräntan, den förväntade inflationen samt riskpremier (som i huvudsak 
sammanhänger med bristande skuldåterbetalningsförmåga, förväntade växelkursrörelser 
och osäkerhet om inflations- och växelkursförväntningar). Med avreglerade 
kapitalmarknader inom gemenskapen bör medlemsstaternas långfristiga reala räntor visa 
en tendens att utjämnas. Skillnader mellan motsvarande nominella räntor avspeglar 
därför huvudsakligen finansmarknadernas bedömning av varje medlemsstats utsikter -
vad gäller inflation, sunda offentliga finanser och växelkursstabilitet - i förhållande till de 
övrigas1. För varje medlemsstat utgör sålunda uppfyllandet av räntekriteriet ett bevis för 
att varaktig nominell konvergens och växelkursstabilitet i enlighet med fördragets krav 
har uppnåtts. 
Skiljaktigheterna avspeglar även skillnader i skattemässig behandling och marknadslikviditet. 
175 
6.2. Ränteutvecklingen i medlemsstaterna 
Ränteutvecklingen i medlemsstaterna kan inte bedömas utan att beröra utvecklingen 
utanför gemenskapen. Under de senaste åren har avsaknaden av ett påtagligt 
inflationstryck medfört allmänt stabila monetära förhållanden i de större industriländerna. 
I USA har inflationen legat kvar under 3,3 % sedan slutet av 1994, trots tecken på 
kapacitetsbegränsningar och ansträngd arbetsmarknad. Sedan 1994 har US Federal 
Reserve höjt sin styrränta ("federal-funds target rate") med endast 75 baspunkter till 5,5 
%. Låginflationsmiljön, förstärkt av utsikterna till medelfristig budgetbalans samt 
flexibla utbudsförhållanden har lett till en kraftig kursuppgång på den amerikanska 
obligationsmarknaden. Obligationsräntorna2, som under 1994 steg med mer än 2 
procentenheter, har sedan slutet av 1994 trendmässigt sjunkit, utom under första halvåret 
1996 då obligationsräntorna tillfälligt steg till följd av (ouppfyllda) 
marknadsförväntningar om en stramare penningpolitik. Avkastningen på den 10-åriga 
referensobligationen ("benchmark 10-year bond") har fallit från omkring 7,8 % vid slutet 
av 1994 till 5,6 % i februari 1998, under senare tid befrämjat av kraftiga kapitalinflöden 
orsakade av störningarna på de asiatiska finansmarknaderna. 
I Japan har den svaga ekonomiska utvecklingen hållit nere inflationen under 1 % under 
större delen av perioden 1994-1997 och har gjort det nödvändigt att föra en 
tillväxtfrämjande penningpolitik. Det officiella diskontot har legat på den historiskt låga 
nivån 0,5 % sedan september 1995. De japanska obligationsräntorna har också fallit till 
historiskt låga nivåer sedan slutet av 1997. Avkastningen på den tioåriga 
referensobligationen var 1,8 % i februari 1998. 
Inom gemenskapen har den tyska inflationen under större delen av perioden sedan slutet 
av 1994 legat under 2 %3. Bundesbanks höjning av reporäntan med 30 baspunkter till 3,3 
% i oktober 1997 utgjorde den första ändringen av en officiell räntesats sedan mitten av 
1996 och den första räntehöjningen sedan 1992.1 ett läge med dämpad inflationstakt och 
fortsatt budgetkonsolidering har utvecklingen av de tyska obligationsräntorna i stort sett 
legat i linje med de motsvarande amerikanska obligationsräntorna. Räntedifferensen 
mellan tyska och amerikanska obligationer gick emellertid i april 1996 över från att ha 
varit positiv till att bli negativ beroende på att den amerikanska konjunkturen fortsatte att 
vara tämligen gynnsam. Avkastningen på den tyska 10-åriga referensobligationen sjönk 
till 5,0 % i februari 1998 efter att mellan januari 1994 och januari 1995 ha stigit från 5,8 
% till 7,5 %. 
Om inget annnat anges, avser alla avkastningsmått som diskuteras i denna avdelning 
månadsgenomsnitt. För gemenskapsländerna har harmoniserade serier använts (se beskrivningen i 
faktarutan). För länder utanför gemenskapen har avkastningen på den 10-åriga 
referensstatsobligationen använts. 
Se kapitel 3. 
176 
I resten av gemenskapen har inflationsnivåerna även varit allmänt låga och fallande sedan 
slutet av 1994. Den grundläggande inriktningen av penningpolitiken har varit likartad i 
medlemsstaterna, även om trenden i fråga om de kortfristiga räntorna varit mer 
varierande. I gruppen av länder bestående av Belgien/Luxemburg, Danmark, Frankrike 
och Österrike har penningpolitikens inriktning nära följt den i Tyskland. 
Penningmarknadsräntorna i dessa länder ligger nu mycket nära varandra. I Spanien, 
Italien och Portugal möjliggjorde en nedgång i inflationen en gradvis sänkning av de 
officiella räntesatserna från och med slutet av 1994, men penningmarknadsräntorna i de 
här länderna fortsatte att ligga på en relativt hög nivå, om än i varierande grad. Höjningar 
av officiella räntor noterades på Irland, i Nederländerna i början av 1997 och i Finland i 
september 1997, i syfte att förebygga ett eventuellt ökat inflationstryck. Inom denna 
grupp av länder varierar penningmarknadsräntorna påtagligt. Nederländerna har bland de 
lägsta räntorna i gemenskapen medan de irländska räntorna är bland de högsta. I 
Förenade kungariket ligger penningmarknadsräntorna långt över de lägsta i gemenskapen 
till följd av att penningpolitiken varaktigt stramades åt under 1997 i syfte att dämpa det 
inhemska efterfrågetrycket och åter få ned inflationen till det officiella riktmärket. 
Sedan slutet av 1994 har de långfristiga räntorna i gemenskapen konvergerat mot en lägre 
nivå, vilket åskådliggörs i diagram 6.1. Den gynnsamma utvecklingen förklaras av 
utvecklingen av de amerikanska obligationsränterna samt kombinationen av måttligt 
inflationstryck och varaktiga framsteg i konsolideringen av de offentliga finanserna. En 
betydande växelkursstabilitet4, särskilt bland ERM-valutorna har också utgjort en 
bidragande faktor. Den genomsnittliga långfristiga räntan i gemenskapen5 har sjunkit 
med cirka 390 baspunkter från 9,2 % i januari 1995 till 5,3 % i februari 1998, med en 
kraftigare nedgång i de länder som hade ett relativt högt ränteläge i början av perioden. 
Tyskland, Frankrike och Nederländerna har under större delen av perioden haft de lägsta 
långfristiga räntorna. I Belgien, Luxemburg och Österrike har räntorna hela tiden legat 
högst en procentenhet från den lägsta långfristiga räntan i gemenskapen. I februari 1998 
låg räntorna i dessa sex medlemsstater samlade inom ett intervall på endast 
15 baspunkter. Utanför denna ländergrupp har Danmark och Irland haft något högre 
långfristiga räntor. I Finland var den långfristiga räntan tämligen hög fram till 1995 men 
har därefter kraftigt konvergerat mot de lägsta nivåerna i gemenskapen. Också i Portugal, 
Spanien, Italien och Sverige var de långfristiga räntorna högre men har sedan 1995 
konvergerat nedåt. Räntesatserna i de sistnämnda medlemsstaterna nådde en topp i mars­
april 1995 men har därefter sjunkit med 800 baspunkter i Italien, 710 baspunkter i 
Spanien, 690 baspunkter i Portugal och 590 baspunkter i Sverige. I Förenade kungariket 
har nedgången i den långfristiga räntan varit betydligt lägre än i andra medlemsstater med 
relativt höga långfristiga räntor. I Grekland ligger den långfristiga räntan kvar betydligt 
över genomsnittet för gemenskapen, även om den har minskat från en mycket hög nivå. 
Se kapitel 5. 
Det aritmetiska medelvärdet av inhemska räntor, viktat med hjälp av varje medlemsstats andel av 
gemenskapens sammanlagda BNP för 1995. (Se faktarutan för ytterligare uppgifter om nationella 
räntenivåer.) 
177 
Diagram 6.1 Nominella långfristiga räntesatser 
(månatliga genomsnitt av dagsnoteringar) 
l) De tre brotten ( i form av lodräta linjer) i tidsserien för Grekland beror på ändringar i definitionen 
av den representativa räntesatsen (se faktaruta). 
178 
Diagram 6.1 fortsättning 
Källa: EMI, Eurostat 
179 
6.3. Bedömning av konvergens i de långfristiga räntesatserna i enlighet med 
bestämmelserna i fördraget 
För bedömningen av uppfyllandet av kriteriet om konvergens i räntesatserna har som 
referens använts avkastningen på 10-åriga statsobligationer eller jämförbara 
värdepapper6; närmare uppgifter om de räntesatser som använts för medlemsstaterna 
anges i faktarutan. Den långfristiga nominella räntesatsen har beräknats som ett 
tolvmånaders genomsnitt. Referensvärdet beräknas utifrån det aritmetiska genomsnittet 
av de genomsnittliga nominella långfristiga räntesatserna i de tre medlemsstater som har 
uppnått de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet plus två procentenheter. Som 
förklarats i kapitel 3 utväljs de tre medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten i 
fråga om prisstabilitet7 på grundval av de harmoniserade indexen för konsumentpriser 
(HIKP). De genomsnittliga inflationstalen grundade på HIKP-indexen kan endast 
beräknas från och med december 1996 och finns endast tillgängliga fram till och med 
januari 1998, vilket innebär att referensvärdet för de långfristiga räntesatserna endast kan 
tas fram på ett enhetligt sätt för denna nämnda period, även om uppgifter om räntesatser 
finns tillgängliga för perioden före december 1996 och redan för februari 1998. 
De genomsnittliga långfristiga räntesatserna för 12-månadersperioden från och med 
februari 1997 till och med januari 1998 anges i den sista kolumnen i tabell 6.1. 
Referensvärdet (som beräknats utifrån genomsnittet av räntesatserna i Frankrike, på 
Irland och i Österrike, de tre medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten i fråga 
om prisstabilitet8) var 7,8 %. De genomsnittliga långfristiga räntorna i 14 medlemsstater 
(alla utom Grekland) understeg i januari 1998 referensvärdet, och alla medlemsstater 
utom Grekland uppfyllde således kriteriet om konvergens i räntesatserna. 
Referensvärdet har visat en nedåtgående trend sedan december 1996, då det uppgick till 
9,1 % (se diagram 6.2). Utöver den allmänna nedåtgående trenden för de långfristiga 
räntesatserna, påverkas referensvärdet även av sammansättningen av den grupp av tre 
medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten vad gäller prisstabilitet, vilket 
orsakade förändringar i referensvärdets nivå i oktober och november 1997. I tretton 
medlemsstater har de långfristiga räntesatserna ända sedan december 1996 legat under 
referensvärdet, vilket är ett ytterligare tecken på varaktighet. I synnerhet de kraftigt 
minskande räntedifferenserna för Spanien, Portugal och Sverige säkerställde att räntorna i 
dessa länder redan i december 1996 låg under referensvärdet. Den genomsnittliga 
långfristiga räntesatsen för Italien har från och med februari 1997 understigit 
referensvärdet. I Grekland har den genomsnittliga långfristiga räntesatsen överstigit 
referensvärdet under hela perioden sedan december 1996 även om räntegapet har minskat 
betydligt. 
6 Uppgifterna för Grekland är inte fullt jämförbara. 
7 Det bör noteras att de medlemsstater som har uppnått de bästa resultaten i fråga om prisstabilitet inte 
nödvändigtvis har de de lägsta räntesatserna. 
Återigen, se kapitel 3. 
180 
Faktaruta: underlag för kriteriet om konvergens i räntesatserna 
I artikel 109J.1 fjärde strecksatsen i fördraget föreskrivs att varaktigheten i medlemsstaternas 
nominella konvergens och växelkursstabilitet skall granskas med hänvisning till de 
långfristiga räntesatserna. I artikel 4 i protokoll nr 6 om konvergenskriterierna tillfogas att 
"räntesatserna skall beräknas på grundval av långfristiga statsobligationer eller jämförbara 
värdepapper, med beaktande av skillnader i nationella definitioner. " 
I artikel 5 i protokoll nr 6 föreskrivs^ att kommissionen skall tillhandahålla det statistiska 
underlag som skall användas för tillämpningen av konvergenskriterierna. När det gäller 
räntekriteriet har emellertid Europeiska monetära institutet för Eurostats räkning tagit fram 
en harmoniserad serie för avkastningen på 10-åriga referensobligationer och samlar in 
uppgifterna från centralbankerna. De obligationer som har valts ut för att ingå i serien 
utmärks av att de 
• har en återstående löptid på omkring 10 år vid den tidpunkt då obligationen valdes ut, 
• är utfärdade av staten, 
• är tillräckligt likvida, vilket är det huvudsakliga urvalskriteriet (valet mellan en enda 
referensobligation och det aritmetiska medelvärdet av ett urval av obligationer är baserat 
på detta krav), 
• avser avkastning före skatt, och 
• har en fast räntekupong. 
För det stora flertalet medlemsstater gäller samtliga dessa egenskaper för de representativa 
räntor som används i denna undersökning. Detta säkerställer jämförbarhet mellan länderna. I 
december 1997 använde 11 medlemsstater en enda referensobligation och fyra medlemsstater 
använde ett urval av obligationer (Tyskland, Spanien, Portugal, Sverige). De harmoniserade 
serierna för Grekland börjar i mitten av 1997, eftersom en 10-årig referensobligation endast 
funnits sedan juni 1997. Innan dess baserades den representativa räntan på bästa tillgängliga 
substitut: mellan mars och juni 1997 på avkastningen för en sjuårig obligation med fast 
räntekupong, mellan februari 1996 och januari 1997 på emissionskursen för sjuåriga 
obligationer och mellan september 1992 och januari 1996 på emissionskursen för femåriga 
obligationer. 
181 
Tabell 6.1 
Utvecklingen för de långfristiga räntesatserna 
(12 månaders genomsnitt) 
1993 
a) 1994 1995 1996 1997 januari 
1998 b) 
B 
DK 
D 
EL c) 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EURd) 7,2 
7,3 
6,5 
23,3 
10,2 
6,8 
7,7 
11,2 
6,8 
6,4 
6,7 
11,2 
8,8 
8,5 
7.6 7,8 
7,8 
6,9 
20,8 
10,0 
7,2 
7,9 
10,5 
7,2 
6,9 
7,0 
10,5 
9,0 
9,7 
8,2 7,5 
8,3 
6,9 
17,4 
11,3 
7,5 
8,3 
12,2 
7,2 
6,9 
7,1 
11,5 
8,8 
10,2 
8,3 6,5 
7,2 
6,2 
14,4 
8,7 
6,3 
7,3 
9,4 
§Ä 
6,2 
6,3 
8,6 
2ii 
8J) 
7,9 5,8 
6,3 
5,6 
9,9 
6,4 
5,6 
63 
6,9 
5,6 
5,6 
12 
6,4 
6,0 
6,6 
7,1 5,7 
6,2 
5,6 
9,8 
6,3 
11 
6^2 
6,7 
5,6 
5,5 
5^6 
6,2 
5,9 
6,5 
7,0 
8,0 8,2 8,5 7,3 6,2 6,1 
Referens­
värde e) 9,1 8,0 
Genomsnitt 
av de tre 
bästa 
resultaten i 
fråga om 
prisstabilitet 7,1 6,0 5,8 
Spridnings­
grad f) 1,6 1,3 1,8 1,0 0,5 0,5 
För 1993 är siffrorna inte jämförbara för Luxemburg, Portugal och 
Grekland. 
Genomsnitt för februari 1997-januari 1998. 
Siffrorna för Grekland ej jämförbara. 
Vägt genomsnitt baserat på BNP. 
Den genomsnittliga räntesatsen i de tre medlemsstater som uppvisar de 
bästa resultaten i fråga om prisstabilitet med ett påslag på två 
procentenheter. 
Beräknat som standardavvikelser (Grekland ej medräknat under något 
av åren). 
Källa: EM I, Eurostat 
182 
Diagram 6.2 
Jämförelse mellan de genomsnittliga långfristiga räntesatserna och 
referensvärdet 
10 
9 
8 
7 
6 -I 
5 Referensvärdet 
Genomsnitt för de tre bästa resultaten 
-T 1 1 r- 1 1 1 1 1 1 ' 
12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 
96 97 98 
B -«-DK 12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 
96 97 98 
D -^-E 
12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 
96 97 98 
-•-GR 12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 
96 97 98 
F -•—IRL 
12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 
96 97 98 12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 
96 97 98 
NL -*-A 
12 01 02 03 04 OS 06 07 08 09 10 11 12 01 
96 97 98 
P —FM 12 01 02 03 04 05 06 07 08 09 10 11 12 01 
96 97 98 
S -•-UK 
Anm.: Det grå fältet representerar mtervallet på 2 procentenheter mellan de genomsnittliga räntesatserna i de tre 
medlemsstater som uppvisar de bästa resultaten i fråga om pnsstablilitet (fältets nedre gräns) och referensvärdet 
(fältets,övre gräns). 
Källa : kommissionen 
183 
7. TILLKOMMANDE FAKTORER 
I detta kapitel undersöks följande fyra områden med anknytning till ekonomisk 
integration och konvergens, vilka enligt artikel 109J.1 också skall beaktas i rapporten: 
- ecuns utveckling, 
- resultaten av marknadsintegrationen, 
- situationen för och utvecklingen av bytesbalansen, 
- en undersökning av utvecklingen av enhetsarbetskostnader och andra prisindex. 
7.1. Ecuns utveckling 
Alltsedan aktiviteten på ecumarknaderna 1993 nådde en höjdpunkt, har det skett en 
gradvis nedgång i aktiviteten. Ecun har lidit av en allmän brist på likviditet och påverkats 
negativt av problemen inom EMS 1992 och 1993. Marknaderna för ecun fortsatte att 
krympa under 1996 och 1997. Aktiviteten var generellt sett låg på alla ecumarknader, 
men det noterades en viss uppgång i obligationsmarknaden under det första halvåret 
1997. Till följd av den fortsatt höga andelen värdepapper som förföll till betalning 
fortsatte den totala volymen utestående ecudenominerade obligationer att sjunka. Under 
de två första månaderna 1998 har det skett en markant ökning av emissionerna av 
ecuobligationer, vilket avspeglar det ökande förtroendet för euron. Kursavvikelsen 
mellan ecuns marknadskurs och dess teoretiska värde krympte också gradvis under 1997 
och det skedde en övergång från en negativ till en positiv kursavvikelse i november 1997. 
Dessa blygsamma förbättringar på ecumarknaderna avspeglade marknadens växande 
tilltro till tidsplanen för EMU samt en ökad rättslig klarhet om ecuns ställning till följd av 
antagandet i juni 1997 av rådets förordning (EG) nr 1103/97, i vilken omräkningskursen 
mellan ecun och euron fastställs till en euro för en ecu. 
Ett bevis för att marknaderna för ecun fungerade relativt sett dåligt var framväxten av en 
negativ kursavvikelse på över 50 baspunkter mellan ecuns marknadskurs och dess 
teoretiska värde från mitten av 1994. I ett historiskt perspektiv hade ±20 baspunkter 
ansetts utgöra valutahandelns normala spread. I samband med att spänningar åter uppstod 
inom ERM i början av 1995 och till följd av marknadens mer pessimistiska bedömning 
av EMU-processen ökade kursavvikelsen till aldrig tidigare observerade nivåer och 
uppgick i december 1995 till över 300 baspunkter (se diagram 7.1). Därefter har 
kursavvikelsen krympt och låg under andra halvåret 1997 åter på under 50 baspunkter. 
Från den tredje november till slutet av 1997 handlades ecun på valutamarknaderna till en 
kurs som låg över det officiella korgvärdet, och den positiva kursavvikelsen uppgick den 
25 november som högst till +37 baspunkter. Mot slutet av 1997 låg marknadskursen 
nästan i paritet med det officiella korgvärdet och under januari och februari 1998 fortsatte 
växelkursen för ecun att fluktuera kring paritet med den teoretiska kursen. 
184 
En rad faktorer har påverkats kursavvikelsens utveckling. I en mycket tunn ecumarknad 
kan jämnvikten mellan utbud och efterfrågan på ecu påverkas av en enskild större aktör 
på marknaden. I avsaknad av en centralbank för ecun finns ingen penningpolitik och 
ecuräntesaterna spelar en mycket ringa roll. Utöver dessa strukturella faktorer har en 
viktig faktor varit marknadens inställning till EMU-projektet. I detta hänseende har 
marknadens mer positiva inställning till EMU tillsammans med antagandet av rådets 
förordning (EG) nr 1103/97, som har försett marknaderna med rättslig klarhet och 
säkerhet om ecun, lett till att marknadsaktörerna har visat ett mer aktivt intresse för ecun. 
Marknaderna är nu övertygade om att ecun kommer att omräknas enligt kursen en euro 
för en ecu när den ekonomiska och monetära unionens tredje etapp börjar. Marknaderna 
prissätter därför ecun som en valuta som helt säkert kommer att "delta i EMU" med en i 
förhållande till euron redan fastställd växelkurs. Marknadsaktörerna förutser emellertid 
inte något stort uppsving för ecumarknadernas allmänna utveckling. 
Emissionerna av obligationer i ecu understeg 1996 betydligt volymen ecuobligationer 
som förföll till betalning vilket ledde till att den utestående obligationsvolymen i ecu 
minskade med 7 % till 118 miljarder ecu (grekiska obligationer kopplade till ecun ej 
medräknade). Detta skall jämföras med en historisk rekordnotering för utestående 
obligationer på 140 miljarder ecu 1993. Under 1997 emitterades obligationer för omkring 
14,8 miljarder ecu och 19,1 miljarder ecudenominerade obligationer förföll till betalning. 
Beloppet utestående ecuobligationer netto sjönk därför till 114 miljarder ecu i slutet av 
1997, vilket innebar en årlig minskning på 11 %. 
Diagram 7.1. Kursavvikelse mellan ecuns marknadskurs och dess 
baspunkter teoretiska värde 
(veckogenomsnitt) 
1994 
Källa : kommissionen 
185 
Från början av 1997 ökade gradvis efterfrågan på ecu från institutionella investerare, låt 
vara från en mycket låg nivå. Emissionsverksamheten ökade i jämförelse med den 
genomsnittliga noterade aktivitetsnivån under 1996. En rad innovativa emissioner 
genomfördes på marknaden vilket avspeglade ett växande intresse från emittenter och 
investerare för möjligheten att med hjälp av ecun ta positioner i euro före starten av den 
tredje etappen av EMU. Bland fördelarna för emittenterna är att det inte är nödvändigt att 
redenominera obligationerna samt att en låneprofil i euro därigenom skapas före 
införandet av euron. Det senare ses som en möjlighet att ge en emittent en flygande start 
avseende emission av skuldinstrument på den framtida eurodenominerade marknaden. Ett 
viktigt exempel är Europeiska investeringsbankens emission av en euroobligation 
denominerad i euro till ett nominellt värde av 1 miljard. Fram till införandet av euron 
kommer alla penningmässiga rättigheter och skyldigheter att verkställas i ecu enligt 
omräkningskursen en euro för en ecu. 
Med beaktande av den stadigt krympande marknaden för ecuobligationer, har 
andrahandsmarknaderna för ecu utvecklats tämligen väl. Även om den övergripande 
trenden har inneburit en gradvis minskning av aktiviteten, har andrahandsmarknaden 
åtnjutit perioder av relativ stabilitet och tillfälligtvis en viss tillväxt. 
Exempelvis har värdet av omsättningen av ecuobligationer, som clearats genom 
Euroclear och Cedel, uppvisat en svag ökning varje år sedan 1993. Ecumarknadens andel 
av den totala omsättningen har emellertid sjunkit varje år. Från 5,6 % av den totala 
marknaden 1993 till 5,2 % 1994 och 1995, till 4,3 % 1996, och till 3,4 % 1997. Denna 
minskade andel av marknaden beror delvis på den starka tillväxten av övriga marknader, 
men belyser samtidigt att ecun inte har lyckats nå upp till sin fulla förmåga. 
186 
I det approximativa måttet på den kommersiella och finansiella användningen av ecun, 
som anges som den dagliga genomsnittliga omsättningen i Bankföreningens för ecu 
("ECU Banking Association") clearingsystem för ecu, antyds en svag nedgång i 
omsättningen, från i genomsnitt 50 miljarder ecu under 1994 till 46,8 miljarder under 
1995 och till 46,3 miljarder under 1996. Under 1997 noterades emellertid en svagt ökad 
aktivitet, och den genomsittliga omsättningen per dag steg till 46,8 miljarder ecu. 
Under 1994 beslutades att kommissionen i samverkan med EMI skulle företa en 
undersökning av de ecuflöden som passerar genom EBA:s clearingsystem för ecun och 
som är av kommersiell snarare än finansiell natur. Tre årliga undersökningar har nu 
färdigställts. Resultaten av den tredje undersökningen bekräftar slutsatserna från den 
första och andra, och antyder att kommersiella betalningar i ecu utgör mindre än en 
procent av det totala värdet av betalningar i ecu. Det årliga totalbeloppet för 
kommersiella betalningar i ecu bör således ligga någonstans mellan 50 och 75 miljarder 
ecu. 
Sammanfattningsvis kan konstateras att aktiviteten på ecumarknaderna fortsätter att 
gradvis minska. Detta avspeglar delvis marknadsaktörernas inriktning på euron och de 
centrala valutor som kommer att gå över till euron den 1 januari 1999. Ecun ses inte som 
nyckeln till de eurodenominerade marknaderna. Även om omräkningskursen från ecu till 
euro är känd, en euro för en ecu, så erbjuder de centrala valutorna i andra hänseenden en 
bättre ingång till euron i fråga om marknadsstorlek, valutans likviditet och befintliga 
instrument för kurssäkring. Medan den ökade emissionsaktiviteten i januari och februari 
1998 och sådana exempel som EIB:s eurodenominerade emission antyder att vissa 
marknadsaktörer intresserar sig för ecun som en del i sina förberedelser inför euron, 
föredrar många att utnyttja andra marknadsinstrument som emitterats i en central valuta. 
Den gradvis minskade verksamheten i ecu bör därför inte uppfattas som en negativ 
utveckling, utan snarare ses som ett tecken på att marknadsaktörerna i sin verksamhet 
anser ecun överspelad och förbereder sig på att gå över till euron den 1 januari 1999. 
187 
7.2. Resultaten av marknadsintegrationen 
Enligt artikel 109J.1 skall kommissionen beakta resultaten av marknadsintegrationen vid 
granskningen av den konvergens som uppnåtts mellan medlemsstaterna. Detta kräver 
därför en granskning av Programmet för den inre marknaden på grund av dess mycket 
väsentliga inverkan på marknadsintegrationen i gemenskapen. Genom att öka 
konkurrensen på varumarknaderna har troligtvis också den inre marknaden ha bidragit till 
att få medlemsstaternas marknader att fungera effektivare och förbättrat deras förmåga att 
anpassa sig till större ekonomiska chocker. 
Införandet av den gemensamma valutan förväntas att ytterligare främja 
marknadsintegrationen. För det första kommer införandet av den gemensamma valutan 
förmodligen att skärpa konkurrensen på varumarknaderna i hela gemenskapen genom att 
den underlättar prisjämförelser mellan medlemsstaterna. För det andra kommer 
införandet av den gemensamma valutan innebära att växelkursfluktuationerna försvinner, 
vilka tidigare har orsakat problem för den inre marknadens funktion. 
I detta avsnitt1 av rapporten framläggs uppgifter som bestyrker den ökande 
marknadsintegrationen inom gemenskapen genom handel, utländska direktinvesteringar 
och omstrukturering inom industrin. Vidare diskuteras vissa konsekvenser av den ökande 
integrationen, de viktigaste kvarvarande problemen och de åtgärder som har vidtagits för 
att lösa dem. 
7.2.1. Belägg för marknadsintegrationen i gemenskapen 
Handel 
Genom att den inre marknaden lett till att många hinder för handel och investeringar 
inom gemenskapen avskaffats, har den befrämjat skapandet av integrerade marknader i 
gemenskapen. Omfattningen av den gemenskapsinterna handeln i industrivaror 
uppskattas ha växt med 20-30 % sedan 1985. Dessutom har handeln medlemsstaterna 
emellan växt snabbare än handeln mellan medlemsstaterna och tredje land, vilket är ett 
tecken på en allt mer fördjupad regional integration. I tabell 7.1 ges detaljerade belägg för 
detta, genom att den gemenskapsinterna handelns andel av den totala utrikeshandeln för 
varje medlemsstat där anges. 
1 I detta avsnitt används information (uppdaterad där så är möjligt) från kommissionens översikt över 
den inre marknaden ("Single Market Review") som sammanfattades i "Economic Evaluation of the 
Internal Market", European Economy, Reports and Studies, nr 4, 1996. 
188 
I de flesta medlemsstater noterades 
mellan 1985 och 1997 en ökad 
handelsintegration med de övriga 
medlemsstaterna i gemenskapen (den 
gemenskapsinterna handelns 
genomsnittliga andel steg med 2,6 
procentenheter). Mycket av denna 
utveckling tycks ha ägt rum mellan 
1985 och 1990, då andelen 
gemenskapsintern handel steg (med i 
genomsnitt 6,1 procentenheter) i alla de 
nuvarande 15 medlemsstaterna, och i 
synnerhet i medlemsstaterna i 
Sydeuropa (Portugal, Spanien, 
Grekland och Italien). Därefter tycks 
integrationsprocessen ha stannat av, 
men två skäl antyder att denna 
långsammare utveckling kan vara 
överdriven. För det första underskattas i 
handelsstatistiken efter 1993 på ett 
avgörande och kontinuerligt sätt de 
verkliga handelsströmmarna inom 
gemenskapen2. För det andra påverkas 
andelen gemenskapsintern handel av 
andra faktorer än handelsintegration, 
och dessa faktorer drev förmodligen 
kraftigt upp denna andel i slutet av 
1980-talet och drog efter 1990 ner den3. Tabell 7.1 
Den gemenskapsinterna handelns andelar 
av den totala handelna) 
B/L 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 1997 b) 
(%) 
72,6 
68,5 
56,8 
58,6 
67,0 
63,9 
64,4 
57,3 
67,9 
68,6 
76,6 
57,0 
57,9 
52,1 
61,2 1985-90 
Procentuell 
förändring 
4,0 
4,8 
3,8 
14,0 
16,8 
7,5 
2,5 
10,9 
3,6 
7,8 
17,6 
9,2 
3,0 
3,3 
6,1 1985-97 b) 
Procentuell 
förändring 
0,3 
4,3 
-2,3 
4,9 
19,3 
4,7 
-8,7 
6,1 
-0,4 
7,0 
18,0 
6.0 
-1,7 
-1,1 
2.6 
a) Genomsnittet av importen och exporten av varor. 
b) De första nio månaderna. 
Källa: Eurostat 
Gränskontrollerna inom den inre marknaden avskaffades 1993 i syfte att minska "byråkratin" och för 
att göra leveranserna över gränserna snabbare. Eftersom statistikuppgifter över handeln inom 
gemenskapen alltid insamlats vid dessa gränsstationer, behövdes ett nytt system för att insamla dylik 
statistik. Det nya systemet som grundas på en enkätmetod tycks på ett avgörande sätt underskatta de 
faktiska handelsflödena. Följaktligen underskattas också andelen gemenskapsintern handel jämfört 
med handeln med länderna utanför EG (för vilken insamlingsmetoderna är oförändrade). 
Sjunkande oljepriser i slutet av 1980-talet bör ha ökat andelen gemenskapsintern handel genom att 
detta minskat värdet av importen från länderna utanför gemenskapen. Tillväxten inom gemenskapen 
under samma period torde ha lett till att producenterna inom gemenskapen föredrog att sälja på EG-
marknaden än på marknader i tredje land. Lågkonjunkturen i början av 1990-talet torde ha haft motsatt 
effekt. 
189 
I dag sker mer än hälften av varje medlemsstats handel med de övriga medlemsstaterna 
(genomsnittet för gemenskapen låg på 61,2 % under de första nio månaderna 1997). 
Portugal, Belgien och Luxemburg är de handelsmässigt mest integrerade länderna inom 
gemenskapen med andelar på över 70.%. Förenade kungariket, med en andel på 52,1 % 
1997, är den minst integrerade medlemsstaten, men andelen handel med den övriga 
gemenskapen steg mellan 1985 och 1990 med mer än 3 procentenheter. Även de nyaste 
medlemsstaterna är redan väl integrerade (deras andel gemenskapsintern handel varierar 
mellan 57,0 % och 68,6 %), trots att de först 1995 blev medlemmar. 
I allt större utsträckning handlar medlemsstaterna likartade produkter av olika pris och 
kvalitet med varandra. Detta har en rad gynnsamma effekter. För det första skapar det 
ökad konkurrens på medlemsstaternas marknader, vilket pressar ned företagens 
vinstmarginaler, särskilt inom de sektorer där handelshindren var mest påtagliga 1985. 
För det andra innebär det fördelar för konsumenterna i form av ett större urval av 
produkter på marknaden. 
Utländska direktinvesteringar 
Utländska direktinvesteringar är ett annat sätt på vilket marknader knyts närmare 
samman. Under de senaste årtiondena, men särskilt under 1980-talet, ökade de utländska 
investeringsflödena mycket snabbt över hela världen och gemenskapen har dragit till sig 
en anmärkningsvärt hög och ökande andel av dessa - 44 % mellan 1991 och 1993 -, 
vilket var en ökning från drygt 28 % - under perioden 1982 till 1987. De utländska 
investeringarna inom gemenskapen ökade kraftigt mellan 1986 och 1991 (de utländska 
investeringarna i gemenskapen växte i genomsnitt med 41 % om året) innan 
ökningstakten dämpades under åren mellan 1992 och 1996 (i genomsnitt uppmättes en 
ökning på endast 7 % om året i nominella termer). 
Av tabell 7.2 framgår att Förenade kungariket under perioden 1986-1991 var den 
ojämförligt största marknaden för utländska investerare och drog till sig 32 % av alla 
utländska investeringar som gjordes inom gemenskapen. Detta avspeglar framförallt hur 
framgångsrikt landet har varit när det gäller att dra till sig investeringar från länder 
utanför gemenskapen (45 % av alla sådana investeringsflöden gick till Förenade 
kungariket). Andra medlemsstater som under denna period drog till sig utländska 
direktinvesteringar i stor omfattning var Frankrike, Spanien och Beneluxländerna och 
Tyskland. 
190 
Tabell 7.2 
Ursprung för utländska direktinvesteringa 
B/L 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 
a) Uppska 
Kalla: Eu Andel av 
EUR12 
57 % av 
de totala 
investe­
ringarna 
15 
1 
14 
1 
12 
12 
5 
5 
11 
-
2 
« 
— 
22 
100 
ttning 
rostat. 1986-91 
investeringarna från 
Övriga 
världen 
43 % av 
de totala 
investe­
ringarna 
6 
2 
4 
1 
10 
13 
3 
7 
9 
~ 
2 
— 
— 
45 
100 Världen 
100% 
av de 
totala 
investe­
ringarna 
11 
1 
10 
1 
11 
12 
4 
6 
10 
« 
2 
— 
— 
32 
100 | Andel av 
EUR 15 
65 % av 
de totala 
investe-
ringarna 
12 
2 
13 
1 
8 
12 
4 
7 
17 
3 
2 
1 
5 
15 
100 1992-96 r 
investeringarna fran 
Ovriga 
varlden 
35 % av 
de totala 
investe­
ringarna 
8 
2 
7 
1» 
6 
18 
3») 
3 
9 a) 
1 
1 
0 
10 
30 a) 
100 Varlden 
100% 
av de 
totala 
investe­
ringarna 
11 
2 
11 
ia) 
7 
14 
4 a) 
6 
14 a) 
2 
1 
1 
7 
20 a) 
100 
Flödet av utländska direktinvesteringar inom gemenskapen har sedan 1992 emellertid 
uppvisat en jämnare fördelning. Förenade kungariket har fortsatt att dra till sig den största 
andelen av dessa, dock inte längre en oproportionerligt stor andel (drygt 17 % av de 
totala investeringsflödena mellan 1992 och 1996), åtföljt av Nederländerna, Frankrike 
och Tyskland. Utfallet för Förenade kungariket avspeglar en minskning av dess andel av 
såväl direktinvesteringarna från andra länder i gemenskapen som från länder utanför 
gemenskapen (ned till 15 % respektive omkring 30 %). 
191 
Investeringsflödena mellan medlemsstaterna blir allt mer betydelsefulla och utgjorde 65 
% av de totala utländska direktinvesteringarna i gemenskapen mellan 1992 och 1996 
jämfört med 57 % mellan 1986 och 1991. Förenade kungariket, Beneluxländerna, 
Tyskland och Frankrike har under perioden 1986-1996 haft de största andelarna. 
Nederländernas andel har emellertid ökat betydligt sedan 1992 medan Förenade 
kungarikets andel minskat. 
Fusioner och förvärv 
Utvecklingen för fusioner och förvärv inom gemenskapen följer samma mönster som för 
de utländska direktinvesteringarna. Antalet fusioner och förvärv var 1996 lägre än 1995 
och låg betydligt under siffran för rekordåret 1990, även om de värdemässigt faktiskt 
kontinuerligt har ökat varje år sedan 1994. Nästan 70 % av alla sådana transaktioner inom 
gemenskapen utgörs av rent inhemska transaktioner som gäller företag från samma 
medlemsstat. Omkring 18 % är mellan företag från olika medlemsstater och mindre än 14 
% omfattar företag från gemenskapen och ett tredje land (särskilt Förenta staterna, men 
även Schweiz). Den sistnämnda typen av transaktioner växer dock snabbast i omfattning. 
Allmänt sett är aktiviteten i fråga om fusioner och förvärv för företag i Danmark, Irland, 
Nederländerna, Finland, Sverige och Förenade kungariket klart över deras nationella 
ekonomiers andel av gemenskapens BNP. 
Alla dessa fusioner och förvärv leder till att tillverkningsindustrins struktur förändras, 
och till att den genomsnittliga graden av koncentration inom näringslivet ökar på 
gemenskapsnivå (i genomsnitt steg i alla branscher de fyra största tillverkningsföretagens 
andel av den totala försäljningen med 2,3 procentenheter mellan 1987 och 1993), men 
sjunker något på medlemsstatsnivå (i Frankrike, Förenade kungariket och Belgien sjönk 
den genomsnittliga andelen av försäljningen för de fyra ledande företagen i alla branscher 
med 0,1, 0,9 respektive 1,7 procentenheter mellan 1987 och 1993). Detta skulle kunna 
förklaras av att samtidigt som de storskaliga aktörerna blir färre och större och därigenom 
tar större andelar av gemenskapens totala marknad, får de också bredare geografisk 
täckning, vilket leder till ökad konkurrens på de enskilda medlemsstaternas marknader. 
Servicenäringarna har ännu inte genomgått en likartad omvandling, i synnerhet inte i 
sektorer som fortfarande är starkt reglerade. Avregleringen av tjänstemarknaderna har 
släpat efter avregleringen av varumarknaderna och därför har fusioner och förvärv bland 
serviceföretagen endast fått betydelse på den allra senaste tiden. Därför börjar den 
inverkan som detta kan ha på servicesektorn först nu att skönjas. 
192 
7.2.2. Effekter av marknadsintegrationen inom gemenskapen 
Effekter på konkurrensförhållandena 
Utvecklingen av företagens vinstmarginaler tyder på att marknadsintegrationen har lett 
till ökad konkurrens. De genomsnittliga vinstmarginalerna under perioden 1987 och 1991 
bedöms ha varit 0,5 % lägre än de skulle ha varit utan den inre marknaden, men 
effekterna var ännu tydligare inom de sektorer där handelshindren tidigare varit mest 
betydande (t.ex. hushållselektronik och motorfordon). Konkurrensen har därför bidragit 
till att hålla nere inflationen i hela gemenskapen, och även medfört en ökad 
priskonvergens för både varor och tjänster (återigen mest påtagligt inom de mest 
avreglerade sektorerna). Variationerna i priserna på konsumentvaror (inklusive skatter) 
mellan medlemsstaterna minskade från 22,5 % 1985 till 19,6 % 1993. Prisvariationerna 
inom tjänstesektorn föll från 33,7 % till 28,6 %. Prisvariationerna inom energisektorn, 
där avregleringen knappt har påbörjats, ökade däremot starkt (från 21,1 % till 31,7 %). 
Konkurrensen har emellertid totalt sett ökat, vilket har inverkat positivt på gemenskapens 
BNP, investeringar och sysselsättning. 
Effekter på de finansiella marknaderna i gemenskapen 
Avskaffandet av valutaregleringar och andra begränsningar av kapitalflödena samt 
avregleringen av finansmarknaderna börjar att få effekt. Sparande och investeringsflöden 
över gränserna har redan ökat betydligt. Utflödet av utländska portfölj investeringar 
uppgick 1993 till 4,2 % av BNP (oviktat genomsnitt), jämfört med endast 1,8 % av BNP 
1985. Under samma period ökade inflödet av utländska portfölj investeringar från 2,0 % 
av BNP till 7,1 % (oviktat genomsnitt). Ökade inflöden betyder att stocken av utländska 
tillgångar ökar. 
193 
7.2.3. Genomförandet av den inre marknaden 
Även om marknadsintegrationen mellan medlemsstaterna har förstärkts är lagstiftningen 
för den inre marknaden ofullständigt implementerad. Den 1 februari 1998 hade 21,1 % av 
de tillämpliga åtgärderna fortfarande inte genomförts i medlemsstaterna. Underlåtenhet 
att genomföra gemenskapslagstiftningen för den inre marknaden är störst inom områdena 
för transport, offentlig upphandling och immateriell och industriell äganderätt. Finland, 
Förenade kungariket och Sverige har de bästa resultaten i fråga om införlivande (2,5 % 
eller mindre av gemenskapslagstiftningen återstår att införliva i den nationella 
lagstiftningen), Belgien, Österrike och Tyskland de sämsta (mer än 7% återstår 
fortfarande att införliva). För att förbättra denna situation och för att kunna utnyttja 
marknadsintegrationens hela potential, enades kommissionen och medlemsstaterna i juni 
1997 om en handlingsplan för den inre marknaden. 
Bortsett från lagstiftningen finns det andra problem som försenar marknadsintegrationen 
(och som därför är föremål för gemenskapsåtgärder). Det gäller bland annat tekniska 
handelshinder (som uppskattas omfatta cirka 63 % av handeln inom gemenskapen), 
snedvridande skatteeffekter (skadlig skattekonkurrens mellan medlemsstater, dubbel­
beskattning, inkonsekventa nationella mervärdesskattesystem), och statligt stöd (som 
under perioden 1992-1994 uppgick till mellan 0,4 % och 2,6 % av medlemsstaternas 
BNP). 
194 
7.3. Situationen för och utvecklingen av bytesbalansen 
Enligt artikel 109j. 1 i fördraget skall denna rapport beakta situationen för och 
utvecklingen av bytesbalansen. Detta krav speglar behovet av att säkerställa att de 
medlemsstater går med i EMU har en hållbar bytesbalanssituation. 
Liberaliseringen av kapitalrörelserna har ökat den privata sektorns tillgång till 
internationella krediter och sparmöjligheter. Följaktligen har allokeringen av konsumtion 
och sparande över tiden i den privata sektorn förbättrats, vilket medfört att bytesbalansen 
i större utsträckning än tidigare avspeglar den privata sektorns spar- och 
investeringsbeteende. 
Underskott i bytesbalansen är inte tecken på bristande makroekonomisk jämvikt så länge 
de är långsiktigt hållbara. Om emellertid underskotten i bytesbalansen (i kombination 
med en hög utlandsskuld) uppfattas som ohållbara, kan förtroendet för växelkursen 
komma att undergrävas. Sådana växelkurshänsyn kommer att bli mindre relevanta inom 
ramen för den gemensamma valutan i EMU, även om balans i bytesbalansen fortsätter att 
vara en viktig indikator på en hållbar nivå vad gäller utlandsskulden. I denna bemärkelse 
kompletterar en genomgång av bytesbalanssituationen fördragets kriterier genom att ge 
en bredare bedömning av medlemsstatens förmåga att på sikt underhålla sin övergripande 
- såväl offentliga som privata - skuldnivå. Den följande analysen ger en översiktlig bild 
av bytesbalanssituationen både i gemenskapen i stort och i de enskilda medlemsstaterna. 
I tabell 7.3 beskrivs utvecklingen av bytesbalansen i gemenskapen som helhet och i de 
enskilda medlemsstaterna under de senaste åren. Bytesbalansöverskottet för hela 
gemenskapen har fortlöpande ökat sedan 1994. Detta till skillnad från situationen i slutet 
av 1980-talet och i början av 1990-talet då betydande underskott noterades. 
Gemenskapens bytesbalanssituation har gynnats av en stark amerikansk dollar och 
tillväxten på gemenskapens viktigaste exportmarknader. Samtidigt har importtillväxten 
begränsats av en ganska dämpad efterfrågan, särskilt i vissa av de större 
medlemsstaterna. Den förbättrade bytesbalanssituationen är också resultatet av ett ökat 
nationellt sparande i många medlemsstater i takt med den fortsatta konsolideringen av de 
offentliga finanserna. Gemenskapens bytesbalansöverskott uppskattas för 1997 till 1,3 % 
av BNP och består av ett betydande överskott i handelsbalansen (omkring 2 % av BNP), 
vilket delvis balanseras av underskott i transfereringsbalansen. Ett så stort överskott är 
ovanligt och uppmättes senast 1986. 
195 
Som väntat återspeglar den 
förbättrade bytesbalans­
situationen i gemenskapen 
främst motsvarande trender 
i de större medlemsstaterna 
i takt med att underskotten i 
bytesbalansen i Tyskland 
och Förenade kungariket 
minskat och närmat sig 
jämvikt, samtidigt som 
överskotten i Frankrike och 
Spanien har ökat. 
Bytesbalansen har haft en 
varierad utveckling i de 
övriga medlemsstaterna. 
För 1997 varierade 
bytesbalanssaldot från +6 
% till -3 % av BNP. 
Luxemburg utgör ett 
nämnvärt undantag och 
dess bytesbalans visade ett 
överskott på 15 % (vilket 
trots allt var en minskning 
jämfört med överskott på 
30 % i mitten av 1980-
talet). Tabell 7.3 
Bytesbalans 
(enlig definitionen i nationalräkenskaperna, i 
B 
DK 
D 
EL 
E 
F 
IRL 
I 
L 
NL 
A 
P 
FIN 
S 
UK 
EUR 1993 1994 
3,3 3,9 
3,0 1,5 
-1,1 -1,5 
-2,6 -0,8 
-1,0 -1,3 
1,0 1,0 
5,3 3,6 
1,0 1,4 
20,1 18,2 
4,9 5,4 
-0,4 -0,9 
-2,3 -2,7 
-1,3 1,3 
-1,4 -0,5 
-2,4 -1,9 
-0,1 0,0 1995 1996 
4,5 4,5 
0,8 0,8 
-1,4 -1,2 
-2,1 -2,6 
0,4 0,3 
1,5 1,6 
4,5 3,8 
2,4 3,4 
15,4 16,3 
5,5 5,8 
-1,8 -2,1 
-2,0 -1,4 
4,1 3,8 
1,2 1,5 
-1,9 -1,5 
0,4 0,8 
* Ekonomisk prognos våren 1998 
Källa: kommissionen procent av 
1997 
4,9 
0,1 
-0,6 
-2,3 
0,6 
2,9 
3,9 
3,1 
14,4 
5,8 
-1,9 
-2,8 
5,3 
2,1 
-0,9 
1,2 BNP) 
1998* 
5,2 
0,0 
0,1 
-2,8 
0,7 
2,9 
3,1 
3,1 
17,0 
5,6 
-1,6 
-2,7 
6,0 
2,2 
-2,2 
1,1 
Tre grupper av länder kan urskiljas vid bedömningen av utvecklingen av bytesbalansen i 
medlemsstaterna. 
196 
• Den första ländergruppen består av Danmark, Tyskland, Spanien, Österrike och 
Förenade kungariket och i den gruppen var bytesbalansen mer eller mindre i jämvikt. 
Danmark befinner sig i ett sent skede av sin konjunkturcykel och bytesbalanssaldot 
har utvecklats från kraftigt överskott i början av 1990-talet till närmast jämvikt under 
1997. Med hänsyn till att Danmark har en ganska stor utlandsskuld, förefaller det vara 
lämpligt att ha jämvikt i bytesbalansen. I Tyskland har bytesbalansen närmat sig 
jämvikt efter att ha uppvisat ett kraftigt underskott sedan återföreningen. Höga 
konsumtionsnivåer i de östra delarna av landet har dragit ned exporten till tredje land. 
En förbättrad konkurrenskraft bör minska underskottet i bytesbalansen under 
kommande år. Det är emellertid inte troligt att överskott på samma nivå som före 
återföreningen kommer att uppstå när konjunkturuppgången leder till höjd inhemsk 
efterfrågan. Tyskland har fortfarande en positiv nettoställning avseende 
utlandstillgångar. Den spanska bytesbalansen har stadigt förbättrats. En varaktig 
nedgång i inflationen och konsolidering av den offentliga sektorns finanser har lett till 
att de ekonomiska aktörernas optimism har ökat, vilket tillsammans med låga räntor 
har tenderat att stimulera den inhemska efterfrågan.. I Förenade kungariket har 
bytesbalansen utvecklats från ett betydande underskott sedan mitten av 1980-talet till 
jämvikt under 1997, trots att landets ekonomi befinner sig i ett sent skede av 
konjunkturcykeln. Den betydande apprecieringen av det brittiska pundet sedan slutet 
av 1996 kommer förmodligen att leda till en försämring av bytesbalansen under 1998. 
Underskottet i bytesbalansen i Österrike förklaras huvudsakligen av den kraftigt 
försämrade tjänstebalansen. 
• Den andra gruppen av länder bestående av Belgien, Frankrike, Irland, Italien, 
Nederländerna, Sverige och Finland har registrerat överskott i sina bytesbalanser på 
mer än 2 % av BNP under 1997.1 Belgien har den svaga inhemska efterfrågan jämfört 
med efterfrågan från utlandet troligen ökat det redan stora bytesbalansöverskottet, och 
även i Frankrike har troligtvis den relativa efterfrågesituationen förstärkt det franska 
överskottet. Överskottet i den irländska bytesbalansen avspeglar ett mycket stort 
överskott i handelsbalansen och förstärks ytterligare av betydande utbetalningar från 
strukturfonderna till Irland. Förbättringen av Italiens bytesbalans har varit särskilt 
anmärkningsvärd. Det ökade överskottet, som uppgick till över 3 % av BNP sedan 
1996, avspeglar huvudsakligen ett högre inhemskt sparande i takt med att 
underskotten i den offentliga sektorns finanser har reducerats. Förväntningar om lägre 
räntenivåer under kommande år kan emellertid framkalla en nedgång i de privata 
hushållens mycket höga sparkvot (som under 1997 uppgick till mer än 15 % av den 
disponibla bruttoinkomsten) med en uppgång i den inhemska efterfrågan som följd 
och ökad import. Nederländerna har nått ett tämligen moget stadium av 
konjunkturcykeln och "utbudsgapet" förefaller att ha minskat betydligt. Under dessa 
förhållanden tycks det stora bytesbalansöverskottet avspegla det mycket gynnsamma 
konkurrensläget snarare än den relativa efterfrågesituationen. Ett liknande förhållande 
råder i Finland där konkurrensläget tycks vara gynnsamt. I Sverige har bytesbalansen 
från att tidigare ha uppvisat underskott under de senaste åren övergått till att visa 
överskott, vilket avspeglar den starka exportutvecklingen. 
197 
• I Grekland och Portugal låg underskottet i bytesbalansen 1997 på över 2 % av BNP. 
Grekland har fortfarande ett ganska stort underskott i den offentliga sektorns finanser, 
vilket drar ned den inhemska sparkvoten. En konsolidering av den offentliga sektorns 
finanser kommer följaktligen att ha en positiv effekt på bytesbalansen. I Portugal 
förklaras bytesbalansunderskottet huvudsakligen av en snabbt ökande import till följd 
av konjunkturuppgången på hemmamarknaden. I Portugal stiger emellertid 
produktiviteten snabbt i den konkurrensutsatta sektorn av ekonomin, vilket 
kompenserar ökningarna i enhetsarbetskostnaden i hela ekonomin. Dessutom har 
Portugal fortfarande ett kraftigt inflöde av utländska direktinvesteringar, vilket tyder 
på att underskottet i bytesbalansen är hållbart åtminstone under överskådlig framtid. 
Bland medlemsstaterna har de nordiska länderna en betydande negativ finansiell 
nettoställning mot utlandet (I Danmark 25 % av BNP 1996, i Finland och Sverige 43 % 
av BNP, se diagram 7.2). Det rådande bytesbalansöverskottet i Sverige och Finland 
kommer på sikt att reducera denna riskexponering, vilket kommer att göra dessa 
ekonomier mindre sårbara med avseende på den monetära utvecklingen i omvärlden. 
Andra länder med ännu högre bytesbalansöverskott (Belgien och Nederländerna) har 
emellertid dessutom en betydande positiv finansiell nettoställning mot utlandet. De 
övriga medlemsstaterna har antingen en svagt positiv finansiell nettoställning mot 
utlandet (Tysklands och Förenade kungarikets nettotillgångar i utlandet har minskat) eller 
en negativ finansiell nettoställning (Italien har i det närmaste uppnått jämvikt i sin 
finansiella nettoställning mot utlandet). 
Diagram 7.2 Bytesbalanssaldo och nettoställning avseende 
utlandstillgångar1) -1996 
£ 8 
z 
CÛ 
4) 
S 4 
O 
•o 
75 w o 
w c « 
JD £ (fl 
4) • FIN 
• S 
• • DK 
i i • E 
1 
• A 
• 
EL • 1 
• "F 
D 
• 
• 
UK • NL 
• B 
1 ' ! 
* P 
-50 -40 -30 -20 -10 0 10 
Utlandstillgangar netto (i procent av BNP) 20 30 
1> Uppgifter om utlandstillgångar netto saknas för Irland och Luxemburg. Alla uppgifter avser 1996 förutom 
utlandstillgångar netto för Nederländerna (uppgifter för 1995) 
Källa: EMI (utlandstillgångar netto), ekonomisk prognos våren 1998 (bytesbalanssaldon). 
198 
7.4. Granskning av utvecklingen av enhetsarbetskostnader och andra prisindex 
Index för priser i slutkonsumentledet är precisa och tidsmässigt lägliga indikatorer för att 
bedöma trenden i den allmänna prisnivån, eftersom de fångar upp prisutvecklingen i 
slutet av den ekonomiska processen. De är emellertid mindre lämpliga för att bedöma 
inflationens orsaker och hållbarheten i inflationsutfallet. I artikel 109j. 1 i fördraget 
föreskrivs därför att också "utvecklingen av enhetsarbetskostnader och andra prisindex" 
skall beaktas. 
7.4.1. Enhetsarbetskostnader 
Utvecklingen av enhetsarbetskostnaderna har granskats i detalj i avsnitt 3.4.2 i denna 
rapport, eftersom de utgör en viktig bestämningsfaktor för konsumentprisutvecklingen. 
Den viktigaste slutsatsen av denna analys är att måttliga ökningar i enhetsarbetskostnader 
har på gemenskapsnivå varit en av de huvudsakliga bidragande faktorerna till den 
gynnsamma inflationsutvecklingen under den andra etappen. Utvecklingen på ländernivå 
pekar på en tydlig konvergens mellan medlemsstaterna i riktning mot en låg ökningstakt i 
enhetsarbetskostnader. 
Enhetsarbetskostnadernas gynnsamma utveckling är inte resultatet av en snabbare ökning 
av arbetsproduktiviteten, utan beror på en måttlig ökningstakt för den nominella 
ersättningen per anställd. Detta har varit gemensamt för alla medlemsstater och kan 
tillskrivas följande tre huvudfaktorer: låga inflationsförväntningar, större medvetenhet 
om begränsningar på ekonomins utbudsida samt ökat utbud av arbetskraft. Dessa faktorer 
utgör viktiga strukturella förändringar som under de kommande åren bör kunna garantera 
en löneutveckling som är förenlig med prisstabilitetsmålet. 
199 
7.4.2. Importpriser 
Importpriserna är på samma sätt som enhetsarbetskostnaderna en viktig bestämnings­
faktor för prisutvecklingen och har därför också analyserats i kapitel 3. De internationella 
råvarupriserna ökade måttligt under den andra etappen av EMU, men den positiva 
effekten på de inhemska priserna har i hög grad berott på växelkursutvecklingen. I länder 
med fortsatt starka valutor, hade importpriserna en dämpande effekt på den inhemska 
inflationen. I länder vars valutor försvagades betydligt i mitten av 1990-talet, steg 
importpriserna mindre än väntat. Tack vare en strikt tillämpad låginflationspolitik, 
kompletterad av strukturella åtgärder för att förbättra varu-, tjänste- och 
arbetsmarknadens funktionssätt, övervältrades importprisökningarna endast i begränsad 
utsträckning på konsumentpriserna. 
7.4.3. Producentpriser 
Som ett mått på pristrenderna i 
ett tidigt skede av 
förädlingsprocessen kan 
producentprisindexet (PPI) ge 
en signal om tendenser till ökat 
inflationstryck innan detta 
tydligt märks i 
konsumentprisindexet. PPI 
omfattar dessutom en del varor 
som råvaror och halvfabrikat, 
vilka är känsliga för variationer 
i vissa viktiga faktorer som 
påverkar inflationen, 
exempelvis utvecklingen i fråga 
om internationella priser, 
växelkurser och 
arbetskostnader. Tabell 7.4 
Producentpriser 
Total inhemsk industriproduktion exklusive byggnation 
(nationell valuta, procentuell forandring) 
I 1993 1994 1995 1996 1997 a) 
B -1,0 1,4 2,3 0.6 1,7 
DK -1,1 0,7 3,8 1,6 2,2 
D 0,2 0,6 1,7 -0,4 1,1 
EL 11,4 7,2 9,5 7,4 3,5 
E 2,4 4,3 6,4 1,7 1,0 
F -1,0 0,3 2,2 0,5 0,2 
IRL 2,3 2,0 3,7 1,8 0,1 
I 3,8 3,7 7,9 1,9 1,3 
L 0,9 2,0 3,4 -0,4 1,7 
NL -1,6 0,7 3,0 1,8 2,7 
Ab) -0,4 1,3 0,4 0,0 0,4 
P 3,6 2,8 3,8 3,1 1.6 
FIN 2,8 1,9 1,8 -0,1 1.3 
S 2,0 4,3 8,0 0,6 1,0 
UK 3,9 2,5 3,7 0,8 0,4 
EUR 1,7 1,9 3,9 0,8 1,0 
a) Genomsnittet till och med augusti 1997 jamfort med samma period 
1996. 
b) Allmant grossistprisindex. 
Kalla: kommissionen, OECD. 
200 
PPI:s utveckling de senaste två åren kan därför ge vissa indikationer om den förväntade 
inflationsutvecklingen. Ökningen i producentprisindex på gemenskapsnivå har 
fortfarande varit återhållsam, mindre än 1 % under både 1996 och 19974. Denna måttliga 
ökning är gemensam för nästan alla medlemsstater (se tabell 7.4). Det mest 
anmärkningsvärda inslaget är de kraftigt avtagande producentprisökningarna i 
medlemsstater som fortfarande hade en ganska hög inflation under 1995 (Spanien, Italien 
och Portugal). Förutom Grekland uppvisar endast Danmark och Nederländerna en ökning 
i PPI på över 2 procent, på grund av den höga aktivitetsnivån i dessa båda ekonomier 
under de senaste åren. 
7.4.4. Indirekta skatter 
Under den andra etappen av EMU tillgrep alla 
medlemsstater i olika utsträckning höjningar av 
indirekta skatter för att minska underskotten i sina 
offentliga finanser. I flera medlemsstater var dessa 
höjningar avsevärda och har i betydande utsträckning 
bidragit till att öka inflationen, vilket framgår av 
tabell 7.5, som anger den uppskattade direkta 
automatiska effekten av förändringar i indirekta 
skatter, under förutsättning att dessa förändringar i 
indirekta skatter i sin helhet övervältras på 
konsumentpriserna. 
De största effekterna av indirekta skattehöjningar på 
inflationen har noterats i Belgien (1994), Irland 
(1994), Frankrike (1995), Italien (1995), Förenade 
kungariket (1994-1995), Finland (1995-1996), och 
Sverige (1997). Viktigare än den automatiska 
effekten - som definitionsmässigt är en 
engångseffekt - är risken att höjda indirekta skatter 
ökar inflationsförväntningarna och därigenom utlöser 
en löne- och prisspiral. Detta tycks inte ha skett i 
något av dessa länder. Efter ett tillfälligt avbrott i den 
nedåtgående inflationstrenden, sjönk sedan 
inflationen återigen snabbt i alla länder där det skett 
en påtaglig höjning av de indirekta skatterna. Tabell 7.5 
Effekterna av forandringar av 
indirekta skatter pa 
konsumentpriserna 
(procentenheter) 
1994 1995 1996 1997 
~B 5T8 bTo (X6 02 
DK 0,4 0,4 0,4 0.4 
D 0,3 0,0 -0,2 0,4 
EL 0,8 0,6 0,8 n,a 
E 0,3 1,0 0.2 0,3 
F 0,1 1,1 0,1 0,4 
IRL 0,7 0,2 0,2 0,4 
I 0,3 0,8 0,1 0,1 
L 0,1 0,1 0,0 0,0 
NL 0,2 0,1 0,4 0,2 
A 0,2 0,5 0,2 0,1 
P 0,2 0,5 -0,2 -0,3 
FIN 0,7 1,1 1,0 0,3 
S 0,3 0,5 0,2 1,0 
UK 0,7 0,6 0,4 0,5 
Kalla: kommissionen. 
4 För 1997 finns endast uppgifter för årets elva första månader tillgängliga. 
201 


ISSN 1024-4506 
KOM(98) 1999 slutlig 
DOKUMENT 
SV 09 10 06 01 
Katalognummer : CB-CO-98-207-SV-C 
ISBN 92-78-32848-0 
Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg