MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL RÅDET OCH EUROPAPARLAMENTET om en ny rättslig ram för betalningar på den inre marknaden (Samrådsdokument)

Sammanfattning

Förordning nr 2560/2001/EG om gränsöverskridande betalningar i euro har bidragit till avsevärda prisminskningar på gränsöverskridande betalningar på den inre marknaden och har varit ett incitament för betalningsbranschen att modernisera betalningsinfrastrukturen på EU-nivå.

Detta har varit ett viktigt steg för att kunna uppnå ett gemensamt betalningsområde för icke-kontanta betalningar på den inre marknaden, vilket ännu inte har blivit verklighet trots att euron har införts. Ytterligare framsteg måste dock göras eftersom tekniska och rättsliga problem hindrar EU-medborgarna, företag och tillhandahållare av betalningstjänster från att dra full nytta av ett fullständigt integrerat område för icke-kontanta betalningar. Den inre marknaden för varor och tjänster kan inte fungera fullt ut utan billiga, effektiva och säkra betalningstjänster.

Den befintliga rättsliga ramen för betalningar är i stor utsträckning baserad på nationella regler, vilket leder till stora skillnader inom den inre marknaden. Detta är till hinder för utvecklingen av betalningsleverantörernas gemenskapsövergripande infrastrukturer. Gemenskapslagstiftningen om betalningstjänster, som huvudsakligen är tillämplig på gränsöverskridande betalningar, måste också ses över och konsolideras.

Om alla tekniska och rättsliga hinder undanröjdes skulle man kunna säkerställa effektiva betalningstjänster, konkurrens till lika villkor, lämpligt skydd av användarna av betalningstjänster, betalningssäkerhet och rättssäkerhet för alla parter som berörs av betalningsförfaranden.

Kommissionen avser att samråda med alla berörda parter om de allmänna målen och de principer som skall ligga till grund för moderniseringen och förenklingen av den rättsliga ram som gäller för betalningstjänster i detaljistledet på den inre marknaden. Detta samråd skall leda fram till att kommissionen presenterar lämpliga förslag till en ny rättslig ram för betalningar.

Till meddelandet bifogas 21 bilagor som tar upp många specifika rättsliga och tekniska frågor om ett väl fungerande gemensamt betalningsområde.

Synpunkter på frågeställningarna i meddelandet välkomnas före den 15 januari 2004 och kan skickas till följande adress: Europeiska kommissionen, Generaldirektoratet för inre marknaden, C107 01/04, B-1049 Bryssel, Belgien. E-postadress: markt-f4@cec.eu.int.

1. INLEDNING

Meddelandet tar upp den rättsliga ram som skall föreslås för att inrätta ett gemensamt betalningsområde, vilket - trots att euron redan har införts - fortfarande inte existerar. Detta är en viktig del i integrationen av detaljistmarknaderna i allmänhet och marknaderna för finansiella tjänster i detaljistledet i synnerhet. Förordningen [1] (nr 2560/2001) om gränsöverskridande betalningar i euro har bidragit till att priserna för betalningstransaktioner på den inre marknaden har reducerats avsevärt och påskyndat inrättandet eller anpassningen av den grundläggande infrastrukturen för betalningar på EU-nivå. Denna process skall åtföljas av en nödvändig rättslig ram för att stöpa om och fullborda de befintliga rättsakterna, vilket är grunden till detta meddelande.

[1] EGT L 344, 28.12.2001, s. 13.

Kommissionsmeddelandet uppmanar allmänheten att komma med synpunkter på de olika frågor som tas upp i huvudtexten och bilagorna med avseende på den kommande lagstiftningen om betalningstjänster i detaljistledet på den inre marknaden, som härefter kallas "den nya rättsliga ramen". De frågor som tas upp gäller huvudsakligen grundläggande och sammanhängande krav på informationen till kunderna, de rättsliga skyldigheter och rättigheter som användare och tillhandahållare av betalningstjänster (hädanefter kallade: "betalningsleverantörer") har, rättssäkerheten under transaktionsprocessen etc. Dessa frågor är särskilt viktiga för alla användare, såväl konsumenter som företag, och för banker som tillhandahåller betalningstjänster samt betalkortssektorn.

De frågor som tas upp i bilagorna är av varierande betydelse för de olika marknadsdeltagarna eller med avseende på målen för den inre marknaden. Det är dock svårt att kvantifiera dem och/eller att rangordna dem. De flesta lagförslagen eller områdena omfattas i varierande grad av de olika målen, till exempel effektivitet på betalningsmarknaden, rättssäkerhet eller teknisk säkerhet, skydd av betalningstjänsteanvändare och integrering av den inre marknaden. Denna text visar resultatet från ett omfattande offentligt samråd [2] som inleddes under våren 2002. Under detta samråd mottogs muntliga och skriftliga kommentarer från många olika parter (nationella ministerier, centralbanker, konsumentorganisationer, enskilda banker och banksammanslutningar, betalningskortssektorn, telekommunikationsföretag och deras sammanslutningar etc.).

[2] En möjlig rättslig ram för det gemensamma betalningsområdet på den inre marknaden - arbetsdokument (MARKT/208/2001), sammanfattande dokument (MARKT/4007/2002) och diskussionsdokument (MARKT/F-4/4002/2003).

I detta meddelande beaktas de kommentarer och förslag som redan inkommit. För att bekräfta eller korrigera kommissionens analys av de olika rättsliga frågorna räcker det dock inte att i de kommande synpunkterna om samrådet enbart komma med ställningstaganden för eller emot, utan dessa måste kompletteras med starka argument. Det är viktigt att få information om de ekonomiska fördelarna med de olika lagförslagen och att undvika risken för "överreglering".

2. BETALNINGSTJÄNSTER OCH DEN INRE MARKNADEN

Moderna ekonomier som är baserade på principen om arbetsfördelning kännetecknas av effektiva betalningsmarknader. Betalningssystem och betalningsinstrument är mindre synliga, men helt oundgängliga komponenter i en fungerande realekonomin. Betalningstransaktionerna fullbordar utbytet av fordringar och skulder. De är resultatet av köp av varor och tjänster, av oräkneliga enskilda beslut om att spara eller investera eller av den enkla tjänsten att skicka pengar.

Betalningstjänster tillhandahålls av många operatörer. Det faktum att det enorma antalet dagliga transaktioner [3] fungerar så smidigt gör att allmänheten underskattar transaktionernas ekonomiska betydelse och det mervärde som tillhandahålls när som helst och nästan friktionsfritt. Säkra betalningssystem och sunda betalningsleverantörer bidrar till förtroendet för valutan och till finansiell stabilitet. I alla nationella ekonomier är ett stort antal personer sysselsatta inom betalningstjänstesektorn

[3] År 2001 uppgick det totala antalet icke-kontanta betalningar i EU till 52 miljarder. Detta motsvarar 143 miljoner transaktioner per dag och 138 icke-kontanta betalningstransaktioner per innevånare och år. Källa: Europeiska centralbanken, Blå boken.

Ekonomierna i alla medlemsstater är utrustade med effektiva betalningssystem och betalningsinstrument. Nationella betalningar utförs snabbt, säkert och till en låg kostnad. De nationella och de gränsöverskridande betalningsmarknaderna är dock fortfarande mycket fragmenterade. Detta överensstämmer inte med principen om den inre marknaden (artikel 14.2 i fördraget) eftersom det ger upphov till gränsöverskridande effekter.

Under de senaste åren har man gjort mycket för att förändra denna situation. Framför allt gäller det införandet av euron, Europeiska centralbankssystemets inrättande av Target [4] och antagandet av förordning nr 2560/2001/EG om gränsöverskridande betalningar i euro. Alla tre initiativen har lett till avsevärda förbättringar när det gäller genomförande av betalningar på den inre marknaden och till följande fördelar för EU-medborgarna och ekonomin i allmänhet:

[4] Transeuropeiskt automatiserat system för bruttoavveckling av expressbetalningar i realtid.

- Medborgarna i euroområdet använder samma sedlar och mynt. De behöver inte längre växla till sig andra valutor när de reser inom euroområdet. Växlingsavgifter förekommer inte längre. Inga extra omräkningar behöver göras när man betalar för varor och tjänster, dvs. priserna kan jämföras direkt. Allmänheten har redan glömt de gamla avgifterna och krånglet i samband med växling. Fördelarna tas för givna. När det gäller kontanta betalningar i euro finns det redan ett gemensamt betalningsområde: Euroområdet har i princip blivit en inhemsk kontantmarknad. [5]

[5] Se bilaga 17.

- När det gäller betalningar av stora belopp i euroområdet har Target sedan 1999 tillhandahållit effektiva och snabba tjänster som liknar dem på nationell nivå för gränsöverskridande kommersiella betalningar och betalningar mellan banker.

- I förordningen fastställs att priset för en gränsöverskridande betalning i euro om högst 12 500 euro [6] på den inre marknaden skall vara samma som för motsvarande betalning inom en medlemsstat. Principen om lika avgifter gäller sedan den 1 juli 2002 för elektroniska betalningar inom EU och sedan den 1 juli 2003 även för kreditöverföringar. Den tidigare gränseffekten i form av avsevärda prisskillnader har således upphävts. [7] Marknaden för icke-kontanta betalningar i euro måste från användarens synvinkel betraktas som en inhemsk marknad.

[6] Från och med den 1 januari gäller gränsen för belopp om högst 50 000 euro. Denna princip gäller även för svenska kronor.

[7] Till exempel sedan den 1 juli 2002 för kortbetalningar och transaktioner i uttagsautomater.

De europeiska bankerna har också gjort ansträngningar [8], men man har bara noterat begränsade och isolerade effekter på marknaden för detaljistbetalningar. Betalningssektorn i EU var inte tillräckligt förberedd på ett snabbt antagande och genomförande av förordningen. Effekten av principen om lika avgifter hade ännu inte manifesterat sig i en lämplig betalningsinfrastruktur som skulle göra det möjligt att tillhandahålla gränsöverskridande betalningstjänster till samma pris.

[8] Till exempel Euro Banking Associations (EBA) system EURO1 och STEP1.

Betalningssektorn accepterade emellertid principen och inledde omedelbart gemensamma ansträngningar. I juni 2002 inrättades ett europeiskt betalningsråd (European Payment Council). Det utarbetade ett omfattande arbetsprogram för ett gemensamt eurobetalningsområde med förslag om avsevärda förändringar när det gäller hur betalningstjänsterna skall organiseras inom Europeiska unionen. Planerna omfattar bland annat ett beslut om att i första hand inrätta ny infrastruktur [9] för kreditöverföringar i euro till mycket låga avgifter och med en transaktionstid på maximalt tre dagar. Många fler åtgärder planeras för att genomföra det gemensamma eurobetalningsområdet. Andra marknadsaktörer (kortföretag etc.) förbättrar också aktivt sina tjänster, och nykomlingar, till exempel telekommunikationsföretag, förbereder alternativa och specialiserade metoder för en mer effektiv gemenskapsmarknad för betalningar.

[9] EBA:s STEP2 genomförde sina första transaktioner den 28 april 2003.

3. BAKGRUNDEN TILL KOMMISSIONENS INITIATIV

3.1. Allmän översyn av den befintliga rättsliga ramen

Det är allmänt accepterat att den inre marknaden för betalningar i euro måste betraktas som en inhemsk betalningsmarknad. Situationen är emellertid otillfredsställande med avseende på det gemensamma betalningsområdets rättsliga ram. Även om det finns ett gemensamt regelverk för betalningar i EU, som gör att den inre marknaden kan betraktas som ett enda behörighetsområde, verkar den befintliga rättsliga ramen - av nedan angivna skäl - kräva en grundläggande översyn när det gäller betalningar på den inre marknaden.

I enlighet med kommissionens politik för bättre lagstiftning fastställer detta meddelande det aktuella läget på grundval av omfattande preliminära diskussioner om och förberedelser av en ny rättslig ram för betalningar på den inre marknaden. Efter antagandet av förordning nr 2560/2001/EG inledde kommissionens avdelningar omedelbart en omfattande översyn av den befintliga gemenskapslagstiftningen om betalningar i samarbete med alla berörda parter för att ta upp de nuvarande rättsliga bristerna och behovet av att ta hänsyn till marknadsutvecklingen, de tekniska framstegen, den inre marknadens dimension och andra politiska mål. Meddelandet är ytterligare ett samrådsdokument för att samla in synpunkter och kommentarer. Reaktionerna är viktiga för att kommissionen skall få kännedom om alla relevanta argument och bedömningar innan den föreslår lämpliga bestämmelser om en ny rättslig ram.

3.2. Lissabon-målen och handlingsplanen för finansiella tjänster

Förslaget om en ny rättslig ram för betalningar på den inre marknaden har blivit en del av kommissionens handlingsplan för finansiella tjänster [10], såsom ett huvudelement i och följd av den nyligen antagna förordning nr 2560/2001/EG. Genom en lämplig rättslig ram inriktas ansträngningarna i detta initiativ på att underlätta för kunderna och förbättra skyddet samt på att stärka betalningssektorns insatser för att skapa en effektiv och säker betalningsmarknad. Det bidrar till finansiell stabilitet och en väl fungerande ekonomi i EU. Den moderna betalningsinfrastrukturen bidrar till att uppnå målen i slutsatserna från toppmötet i Lissabon för att göra Europa till världens mest konkurrenskraftiga och kunskapsbaserade ekonomi senast 2010.

[10] Se sjätte lägesrapporten om handlingsplanen för finansiella tjänster, som finns tillgänglig på följande webbplats: http://europa.eu.int/comm/internal_market/en/finances/actionplan/.

3.3. Argument som rör den inre marknadens funktion

3.3.1. Avlägsna rättsliga hinder och osäkerhet

Avregleringen av kapitalmarknaderna har underlättat gränsöverskridande betalningar inom EU, men den inre marknaden är inte lika effektiv som på nationell nivå, särskilt inte i detaljistledet. Det finns även skillnader mellan nationell lagstiftning och konventioner med avseende på betalningstjänster på den inre marknaden. Där det krävs skall den nya rättsliga ramen avlägsna de rättsliga hindren för ett gemensamt betalningsområde, särskilt om de hämmar en väl fungerande infrastruktur och system för betalningar på gemenskapsnivå. Detta gäller till exempel om reglerna för att återkalla ett betalningsuppdrag skiljer sig åt beroende på var på den inre marknaden som uppdraget genomfördes. Kompatibilitet, tillämpning av gemensamma tekniska standarder och harmonisering av grundläggande lagstiftning är avgörande.

Ett osäkert rättsläge hindrar användare och tillhandahållare av betalningstjänster från att samverka utan förbehåll eller från att samverka överhuvudtaget, till exempel i fråga om direktdebiteringstransaktioner, som ännu inte förekommer på gemenskapsnivå (se bilaga 16). Detta gäller i synnerhet i fråga om regelbundna och återkommande betalningar (till exempel ett stående betalningsuppdrag för en prenumeration på en utländsk tidning eller en försörjningstjänst till ett sommarhus i en annan medlemsstat) för vilka direktdebitering inte är möjlig. Om användarna, till exempel konsumenterna och de små och medelstora företagen, skall kunna dra full nytta av den inre marknaden måste de gränsöverskridande betalningstjänsterna vara lika effektiva som de nationella betalningstjänsterna.

Den nya rättsliga ramen bör därför ge resultat i detta avseende och stärka kundernas förtroende och välfärd i ett gemensamt betalningsområde på den inre marknaden.

3.3.2. Ökad effektivitet på en större marknad

Vissa befintliga gemenskapsregler om betalningar på EU-nivå gäller bara för gränsöverskridande betalningar, medan andra gäller för alla betalningar. Gemenskapsintegrationen har gjort tillräckliga framsteg för att den inre marknaden också skall innefatta en integrerad marknad för betalningar. Betalningssektorn avser att skapa ett gemensamt eurobetalningsområde. Följaktligen skall den befintliga lagstiftningen ses över i detta avseende och, så långt det är nödvändigt, skall den nya rättsliga ramen täcka såväl nationella som gränsöverskridande betalningar med samma lagstiftning. Den nya rättsliga ramen skall förenkla den nödvändiga gemenskapslagstiftningen avsevärt i förhållande till den nuvarande situationen, till exempel i fråga om de befintliga reglerna för gränsöverskridande kreditöverföringar (se särskilt förslagen i bilaga 14). Detta är av lika stort intresse för såväl tillhandahållare som användare av betalningstjänster. Skapandet av en ny rättslig ram och ett gemensamt betalningsområde kommer också att göra det möjligt att förbättra betalningseffektiviteten (se bilaga 15), eftersom den nya betalningsinfrastrukturen blir starkare och mer integrerad, då den hanterar ett mycket större antal transaktioner än i de enskilda medlemsstaterna. Stordriftsfördelar kan leda till lägre transaktionskostnader som uppväger förordningens princip om lika avgifter eller till och med leder till ännu lägre avgifter.

3.3.3. Utvidgningen

Även om den nya rättsliga ramen inte kommer att vara inrättad vid anslutningen av de nya medlemsstaterna är utvidgningen ytterligare en anledning till varför den rättsliga ramen måste diskuteras. De nya medlemsstaternas införlivande av gemenskapens regelverk i betalningslagstiftningen tillfogar ny nationell lagstiftning till det redan stora antalet befintliga nationella regler i de 15 medlemsstaterna. Denna nationella mångfald leder till skillnader i lagstiftningen som lätt kan ligga till hinder för en väl fungerande inre marknad. Det är lämpligt att ta upp frågan om huruvida direkt bindande gemenskapslagstiftning kan förbättras (se punkt 3.5).

3.4. Förenkling och förbättring av EU-lagstiftningens genomförande

Den befintliga gemenskapslagstiftningen om betalningar innefattas i olika typer av rättsliga gemenskapsinstrument: en förordning (2560/2001/EG) om införande av lika avgifter för gränsöverskridande betalningar i euro och motsvarande nationella betalningar inom EU, som är direkt juridiskt bindande utan införlivande i den nationella lagstiftningen; ett direktiv (97/5/EG) [11] om att underlätta gränsöverskridande betalningar genom att fastställa vissa krav på konsumentskydd, som måste införlivas i nationell lagstiftning för att bli tillämpligt; och en rekommendation (97/489/EG) [12] om skydd av konsumenter som använder elektroniska betalningsinstrument (till exempel betalkort) som - även om det inte är ett juridiskt bindande instrument - skulle genomföras fullt ut och tillämpas inom EU. Förekomsten av tre centrala rättsakter är förvirrande eftersom en del bestämmelser överlappar varandra. [13] Vissa bestämmelser i direktivet har blivit överflödiga sedan förordningen antogs. [14] En färsk rapport från kommissionen [15] om direktivet visade på olika brister. En undersökning av rekommendation nr 97/489/EG avslöjade att den inte hade införlivats i tillräcklig hög grad i den nationella lagstiftningen. [16] I rekommendationen angavs det redan att kommissionen avser att lägga fram bindande lagstiftning. Sammanfattningsvis verkar det nödvändigt att stöpa om den befintliga rättsliga ramen för betalningar.

[11] EGT L 43, 14.2.1997, s. 25.

[12] EGT L 208, 2.8.1997, s. 52.

[13] Alla tre rättsakter innehåller till exempel åtgärder avseende den information som skall tillhandahållas. Detta är förvirrande för både betalningssektorn och konsumenterna. Användarna av betalningstjänser saknar lättfattliga krav. Tillhandahållarna av betalningstjänster befinner sig också i en situation där de måste hänvisa till olika rättsakter med liknande krav, men som uttrycks i olika termer, utan att tillhandahållarna vet om den information som de lämnar uppfyller kraven enligt EU-lagstiftningen och den nationella lagstiftningen.

[14] Se till exempel bilaga 14.

[15] Rapport från Kommissionen till Europaparlamentet och Rådet om tillämpningen av Europaparlamentets och rådets direktiv 97/5/EG av den 27 januari 1997 om gränsöverskridande betalningar (KOM(2002) 663 slutlig).

[16] En studie om genomförandet av rekommendation nr 97/489/EG om transaktioner som genomförts med hjälp av elektroniska betalningsinstrument, särskilt när det gäller förhållandet mellan innehavare och utgivare (maj 2001) finns tillgänglig på följande adress: http://europa.eu.int/comm/internal_market/payments/.

3.5. Nya krav på att motverka penningtvätt i det gemensamma betalningsområdet

Arbetsgruppen för finansiella åtgärder mot penningtvätt (FATF) [17] antog den 14 februari 2003 tolkningsmeddelanden om två särskilda rekommendationer om finansiering av terrorism (Särskild rekommendation nr VI om tillhandahållare av överföringstjänster och Särskild rekommendation nr VII om information om beställaren) som båda tar upp frågor om betalningar. Kommissionen välkomnar att dessa krav integreras i gemenskapslagstiftningen och anser att den nya rättsliga ramen är en lämplig plats för att lagstifta om detta. Betalningssektorn kräver fullständigt harmoniserade gemenskapsregler när det gäller dessa aspekter. Det anses viktigt för att säkerställa samma regler för alla (lika villkor för betalningsleverantörer, tillgång, transaktionskostnader etc.) och av effektivitetsskäl (krav på identisk information om beställaren för att underlätta direkthantering, så kallad straight-through-processing). Frågan om huruvida detta uppnås bäst genom en gemenskapsförordning måste tas upp (se punkt 4.6 och bilagorna 1 och 8).

[17] Se FATF:s hemsida: www.oecd.org/fatf

3.6. Hänsyn till marknadsutvecklingen och nya tekniska framsteg

Betalningsmarknaden kännetecknas av radikala omvälvningar på grund av utvecklingen på marknaden och inom det tekniska området. Det är viktigt att undersöka om den befintliga betalningslagstiftningen fortfarande är tillräcklig och lämplig som ram för marknaden och dess deltagare.

Användarna av betalningstjänster anser att vissa betalningstransaktioner - särskilt i den nuvarande tekniska miljön - skall erbjudas till ett mycket lågt pris och nästan i realtid. Under dessa villkor kommer kontantbetalningar - som fortfarande erbjuds gratis till individen genom att kostnaden fördelas på samhället - i allt större utsträckning att ersättas med moderna icke-kontanta betalningsmedel. Många medborgare uppskattar bekvämligheten med dessa moderna instrument om de ger lämplig säkerhet och skyddar kundernas intressen. Detta gäller särskilt i samband med e-handel och distansförsäljning, men också vid betalning på försäljningsstället och vid andra direkta betalningssituationer. Många nya mediatjänster erbjuds i allt större utsträckning mot betalning av ett mycket lågt pris (mikrobetalningar). Försäljarna av dessa varor och tjänster kräver automatiserade och säkra betalningsmetoder för att kunna begränsa sin administration till ett minimun och försäkra sig om att betalningen är oåterkallelig. Kommissionen är mycket intresserad av att lägga fram grundläggande - nödvändig och tillräcklig - lagstiftning för användare av betalningstjänster på den inre marknaden med hänsyn till denna utveckling. Dessa bestämmelser skall i princip gälla krav på säkerhet, information och rättssäkerhet.

Tillhandahållarna av betalningstjänster är till stor del medvetna om att vissa traditionella betalningsinstrument inte längre är ekonomiskt lönsamma, effektiva, användarvänliga och tillräckligt snabba. Betalningstjänstens karaktär hamnar i allt större utsträckning i förgrunden vid överväganden på ledningsnivå om effektivitet och lönsamhet. Enorma investeringar - särskilt inom IT-området - har gjorts av bankerna på nationell nivå. Behovet av att dra nytta av stordriftsfördelar genom stora volymer av betalningstransaktioner har skapat nya former för samarbete och konsolidering av betalningsinfrastrukturen. Kompatibiliteten kräver gemensamma tekniska standarder och konventioner som sträcker sig längre än den nationella nivån, särskilt för att genomföra det gemensamma eurobetalningsområdet.

Dessutom har den tekniska utvecklingen, kostnadsöverväganden och krav från kunderna lett till en grundläggande översyn av de befintliga betalningsinstrumenten. Det pågår en klar övergång från de klassiska kreditöverföringarna eller checkarna till alternativa och nya betalningsmetoder (till exempel direktdebitering, kort, Internet- och e-betalningar samt betalningar utförda via mobiltelefon). Denna utveckling drivs ofta på av nya affärsidéer från aktörer på betalningsmarknaden som svar på aktuella nya eller alternativa betalningsbehov, till exempel mikrobetalningar via Internet eller betalningar som utförs via mobiltelefon. Vissa nykomlingar har försvunnit lika snabbt som de dykt upp till följd av att de inte har kunnat uppnå lönsamma transaktionsvolymer. I detta meddelande uppmanas till kommentarer och idéer om hur rättsläget kan förbättras för de befintliga och potentiella tillhandahållarna av betalningstjänster (se särskilt bilaga 1). De frågor som skall tas upp gäller möjligheterna till marknadstillträde och affärsvillkor på marknaden.

4. DE VÄGLEDANDE PRINCIPERNA FÖR ETT FRAMTIDA FÖRSLAG OM EN NY RÄTTSLIG RAM FÖR BETALNINGAR PÅ DEN INRE MARKNADEN

I samband med detta samråd avser kommissionen vid utarbetandet av ett formellt förslag till en ny rättslig ram att iaktta några vägledande principer som anses vara särskilt relevanta när det gäller betalningslagstiftning på gemenskapsnivå. De viktigaste principerna tas upp i detta kapitel.

Det hänvisas också till bilagorna, som i flera fall redan innehåller utkast till lagtext som kan utnyttjas vid utarbetandet av kommissionens kommande lagförslag. Det bör dock noteras att inget beslut har fattats om att definitivt föreslå rättsliga bestämmelser eller någon formulering av texten i dessa fall. Det är viktigt att få in kommentarer om innebörden av bestämmelserna. Meddelandet tar också upp en del av de rättsliga frågor som hittills har identifierats. Kommissionens slutliga förslag om en ny rättslig ram för betalningar på den inre marknaden kommer i den utsträckning det är nödvändigt att integrera bestämmelserna i det befintliga regelverket i en omfattande lagtext.

4.1. Effektivitet som ett ständigt mål

I en färsk rapport [18] från Kommittén för betalnings- och avvecklingssystem anges att system och instrument för betalningar i detaljistledet bidrar kraftigt till det finansiella systemets övergripande effektivitet och stabilitet, särskilt vad gäller konsumenternas förtroende och en fungerande handel. Dessutom anges att allmänhetens förtroende för valutan skulle kunna äventyras om betalningssystemen i detaljistledet var ineffektiva, osäkra och svårhanterliga för användarna. Effektiva betalningsinstrument och metoder är grundläggande för alla berörda parter i en affärsrelation, särskilt för kunden och detaljhandelssektorn.

[18] Banken för internationell betalningsutjämning, Kommittén för betalnings- och avvecklingssystem, Policy issues for central banks in retail payments, Basel, mars 2003.

Just av dessa skäl skall betalningssystemens och betalningsinstrumentens effektivitet vara en angelägenhet och en vägledande princip för lagstiftaren när man föreslår och beslutar om en ny rättslig ram för betalningar på den inre marknaden. Detta är inte bara ett grundläggande mål, utan också ett mycket praktiskt krav för att uppnå användarnas allmänna förväntningar, särskilt med avseende på säkerheten, betalningarnas pris och transaktionstiden.

Tillhandahållarna av betalningstjänster (hädanefter kallade "betalningsleverantörer") gör avsevärda ansträngningar för att ständigt förbättra sina tjänster, vilket accentueras av trycket på marknaden och innovationer. Det europeiska betalningsrådets arbetsprogram om det gemensamma eurobetalningsområdet är ett klart steg i denna riktning med avseende på eurobetalningar på den inre marknaden. Kort-, telekommunikationsföretag och andra har också åtagit sig att komma ut med nya erbjudanden.

Ett centralt bidrag till den nya rättsliga ramen består i en granskning av den befintliga lagstiftningen för betalningar för att identifiera rättsliga och regleringsmässiga hinder som hämmar förbättringar av betalningsmarknadernas, betalningssystemens, tjänsteleverantörernas och betalningsinstrumentens effektivitet. Rättsliga hinder för effektiviteten till följd av oproportionerliga rättsliga krav för marknadstillgång (se bilaga 1) och för spridning av betalningsinstrument eller innovativ teknik kan förekomma i lagstiftning och leda till ett osäkert rättsläge eller till onödiga rapporteringsskyldigheter etc. Den nya rättsliga ramen skall ta upp dessa frågor. I detta meddelande uppmanas alla berörda parter att komma med synpunkter till kommissionen.

4.2. Säkerhet är en förutsättning

Utan en hög säkerhetsnivå vad gäller betalningssystem och betalningsinstrument kommer användarna att tappa förtroendet och inte använda dessa metoder. Det finns dock inga helt säkra betalningsmetoder, även kontanter kan förloras, stjälas eller förfalskas.

Utvecklingen av mer och mer avancerade betalningssystem och betalningsmetoder gör säkerhetsbedömningen alltmer tekniskt komplicerad. För att kunna bedriva lönsam betalningsverksamhet och samtidigt upprätthålla förtroendet för sina produkter har betalningsleverantörerna ett starkt egenintresse i att erbjuda så säkra och tillförlitliga tjänster som möjligt. Det finns dock en kompromiss mellan graden av säkerhet och kostnaden för skydd mot missbruk, särskilt i form av bedrägerier och förfalskning. Betalningsleverantörerna och bedragarna har under de senaste åren kämpat mot varandra på detta område, vilket har fått till följd att säkerheten numera i allmänhet är mycket god.

Kommissionen prioriterar förstärkt betalningssäkerhet och kampen mot betalningsbedrägerier (till exempel betalkortsbedrägerier och bedrägerier mot e-bankaffärer). Även om det främst är betalningssektorns uppgift och ansvar att utveckla den mest ekonomiskt lönsamma och säkra infrastrukturen för betalningstjänster skall den nya rättsliga ramen ta upp frågan om rättssäkerheten inom betalningsområdet. Detta innefattar bland annat säkerhetsbedömning av betalningssystem och betalningsinstrument, rättsligt skydd om betalningstransaktionen inte har utförts, har utförts bristfälligt eller har skett utan medgivande, eller om användaren inte har tillgång till betalningstjänsten, till exempel vid ett avbrott i betalningsnätet. De rättsliga kraven för digital certifiering av betalningar samt åtgärder för att bekämpa bedrägerier, förfalskning och finansiering av terrorism i samband med betalningar är frågor som också skall behandlas. Gemenskapslagstiftningen kräver redan att medlemsstaterna skall kriminalisera bedrägerier mot och förfalskning av icke-kontanta betalningsmedel. [19] Andra rättsliga och icke-rättsliga åtgärder är under granskning i samband med den treåriga handlingsplanen för förebyggande av bedrägeri [20] och genomförandet av de särskilda rekommendationerna som utarbetats av arbetsgruppen för finansiella åtgärder mot penningtvätt (se punkt 2.5). I samband med den nya rättsliga ramen är kommissionen intresserad av synpunkter på eventuell ytterligare lagstiftning om säkerhetsåtgärder samt på berörda kostnader och fördelar med detta.

[19] Se rådets rambeslut 2001/413/RIF.

[20] Se Meddelande från kommissionen om förebyggande av bedrägeri och förfalskning som rör andra betalningsmedel än kontanter, KOM(2001) 11 slutlig.

4.3. Konkurrens: tillgång till marknader och lika villkor

Genomförandet av konkurrenspolitiken inom antitrustområdet kommer att förstärkas från och med maj 2004 när förordning nr 1/2003/EG har trätt i kraft och gemenskapsreglerna tillämpas enhetligt och direkt i alla medlemsstater. Syftet med ökad konkurrens är att underlätta för marknaden att erbjuda användarna fördelar. Betalningsmarknaderna karakteriseras av ett stort antal betalningsleverantörer och användare. De flesta betalningstransaktioner måste förlita sig på kompatibla infrastrukturer för att kunna utföras. Dessutom är betalningstjänsten en transaktion som till sin natur lämpar sig för stordriftsfördelar, dvs. kostnaden för en betalningstransaktion minskar med den ökande volymen. Ju färre olika infrastrukturer som används, desto större stordriftsfördelar. Att inrätta och driva infrastrukturer i dessa syften förutsätter ofta överenskommelser mellan konkurrenter. Överenskommelser inom den finansiella sektorn omfattas av samma gemenskapslagstiftning inom konkurrensområdet som andra sektorer. De kan tillåtas under vissa villkor (till exempel om fristående resultat inte kan erhållas), men skall övervakas (till exempel för att säkerställa att nya konkurrenter inte hindras att komma in på marknaden eller att överenskommelser i realiteten inte leder till en prissättningspolitik). Det finns ingen anledning att den nya rättsliga ramen skall reglera detta i detalj, men sådana överenskommelser kommer även i fortsättningen att omfattas av normal övervakning och, om det är nödvändigt, också av utredningar.

Låga driftskostnader för betalningstjänster kan i synnerhet uppnås genom automatisering och direkthantering (straight-through-processing). Detta förutsätter dock en hög grad av standardisering och överenskommelser om gemensamma standarder. Det tillkommer i allmänhet branschen att införa sådana standarder på frivillig väg. I allmänhetens intresse måste man dock göra en avvägning mellan i vilken utsträckning det behövs standarder för att uppnå tillräcklig volym för direkthantering och kompatibilitet, och de eventuella negativa effekterna av inrättande av standarder som eventuellt kan begränsa innovationer. Detta kan till exempel ske genom att skapa incitament för att harmonisera prissättningen och/eller avråda nya aktörer att komma in på betalningsmarknaderna. I princip är kommissionen tveksam till att engagera sig i standardiseringen av betalningsförmedlingen, men är mycket intresserad av att det görs framsteg.

En viktig konkurrensaspekt inom betalningssektorn är öppen tillgång till infrastrukturer i en miljö som utvecklas under påverkan av såväl tekniska förändringar som av marknadskrafterna.

I de flesta medlemsstater, men inte i alla, är villkoret för att man skall kunna erbjuda betalningstjänster att institutet har beviljats oktroj eller tillstånd att handla med e-pengar. Dessa skillnader i villkor för tillgång till marknaden mellan medlemsstaterna är skadlig för den inre marknadens funktion. Det är mycket svårt för betalningsleverantörer som bedriver verksamhet som är fullt laglig i länder utan tillståndskrav att få tillgång till marknader i medlemsstater som av försiktighetsskäl insisterar på att företagen skall ha tillstånd. Även om varje betalningsleverantör enligt den nya särskilda rekommendationen nr VI från FATF [för att bekämpa finansiering av terrorism och penningtvätt] i framtiden måste vara registrerad eller ha tillstånd, är frågan om ett EU-pass för betalningsleverantörer med en enkel registrering i en medlemsstat fortfarande aktuell. Flera sådana förmedlare av betalningstjänster och andra nykomlingar (till exempel telekommunikationsföretag) har beklagat att kraven för att erhålla oktroj - som är utformade för all slags bankverksamhet - är för dyra och betungande för företag som enbart tillhandahåller betalningstjänster och oproportionerliga med tanke på den reducerade risken med sådan verksamhet. Man kan dock fråga sig om en ny bedömning av villkoren för tillgång till marknaden och andra krav - särskilt rapporteringskrav - som enbart gäller för betalningstjänster inte leder till att konkurrensen på betalningsmarknaden förstärks. Kommissionens avdelningar undersöker särskilt denna fråga med avseende på mobiloperatörer och tar gärna emot synpunkter. Alla beslut inom detta område skall dock respektera principen om lika spelregler: samma verksamhet, samma risker och samma krav.

4.4. Konsumentskydd [21] på hög nivå

[21] Med konsument avses konsumenter i traditionell mening samt övriga personer, dvs. detaljister och små och medelstora företag som använder betalningstjänster.

Konsumentskydd är ett grundläggande mål bakom all lagstiftning om betalningsmarknader, leverantörer och instrument. Betalningssektorn är också intresserad av att erbjuda hållbara affärsmodeller och betalningstjänster som kunderna har behov av. På den inre marknaden är konsumenternas förtroende för betalningstransaktionerna särskilt viktigt eftersom det ofta finns en gränsöverskridande dimension och eftersom förtroende är särskilt viktigt för att kunna utnyttja e-handelns potential inom den större gemenskapsmarknaden. Därför säkerställer artikel 153 i fördraget en hög konsumentskyddsnivå, vilket också är en vägledande princip för den nya rättsliga ramen. Kostnaderna för detta skydd måste dock bedömas eftersom de till syvende och sist måste bäras av konsumenten på det ena eller andra sättet. Dessutom måste man beakta de alternativa kostnaderna i samband med den uppfattade bristen på förtroende för vissa betalningsmedel.

En hel rad frågor om konsumentskydd måste tas upp i detta sammanhang och de flesta av dem behandlas i detalj i bilagorna. De är alla mycket viktiga och kan sammanfattas i följande lista:

- Krav på koncentrerad, sammanhängande och användarvänlig information före och efter utförandet av en betalningstransaktion. Det finns redan många bestämmelser i detta avseende i den befintliga gemenskapslagstiftningen om betalningar, som måste ses över. En av de svåraste uppgifterna är att uppnå lämplig balans mellan informationsinnehållet och informationsvolymen så att användaren kan förstå och få kännedom om sina rättigheter och skyldigheter.

- Rättsligt skydd om betalningstransaktionerna inte har utförts, har utförts bristfälligt eller har skett utan medgivande. Detta hänger direkt samman med frågan om betalningssäkerhet, men frågorna om bevisbörda och skyldigheternas omfattning måste också tas upp.

- Rättsligt skydd måste också beaktas i samband med distanshandel och den ökande användningen av direktdebiteringssystem samt när elektroniska betalningssystem inte finns tillgängliga etc.

- Möjlighet till alternativ tvistlösning vid klagomål. Direktiv 97/5/EG omfattar redan sådana system för gränsöverskridande fall och nätverket FIN-NET har inrättats. Den nya rättsliga ramen bör sprida dessa möjligheter till snabb kompensation till alla betalningar på den inre marknaden.

EU-medborgarna förväntar sig att kunna göra eller ta emot betalningar på grundval av en enkel och välkänd betalningslagstiftning. Användarna av betalningstjänsterna är i princip intresserade av snabba och säkra betalningar till låga kostnader. Insyn och bekvämlighet är avgörande. Detta gäller även när detaljhandelssektorn utnyttjar betalningstjänster.

Kommissionens avdelningar har dessutom studerat förslag om att kräva flyttbara kontonummer i likhet med vad som finns inom telekommunikationsområdet. På grundval av erfarenheterna i Nederländerna och Storbritannien, men också med hänsyn till det obligatoriska införandet av gemensamma internationella bankkontonummer (IBAN) som en följd av förordning nr 2560/2001/EG skulle detta förslag resultera i höga kostnader och motverka sitt eget syfte. Däremot händer det ibland att kunderna klagar på höga kostnader för att flytta eller avsluta ett konto. Kommissionen tar gärna emot synpunkter på om och hur den nya rättsliga ramen skulle kunna reglera det senare problemet.

Slutligen diskuterar kommissionens avdelningar ett projekt tillsammans med betalningssektorn och andra berörda parter som går under namnet "Card Stop Europe". Projektet syftar till att införa ett enda enkelt (om möjligt tresiffrigt) telefonnummer för att snabbt och i hela gemenskapen kunna blockera ett förlorat eller stulet betalkort. Detta är ett av förslagen i handlingsplanen för förebyggande av bedrägeri. Den stora frågan är om ett sådant projekt kan förverkligas genom samarbete mellan de företag som tillhandahåller dessa tjänster på nationell nivå, eller om lagstiftning krävs.

En hög nivå på konsumentskyddet är också ett av målen för EU:s lagstiftning om skydd av personuppgifter [22]. Det är nödvändigt att göra en avvägning mellan behovet av uppgiftsskydd och andra behov, till exempel förebyggande och utredning av samt åtal för betalningsbedrägerier.

[22] Se skäl 10 i Europaparlamentets och rådets direktiv 95/46/EG av den 24 oktober 1995 om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter, EGT L 281, 23.11.1995, s. 31-50.

4.5. Lagstiftningen måste vara tekniskt neutral

För att säkerställa lika spelregler för betalningsleverantörer, garantera teknisk neutralitet med avseende på de olika betalningsinstrumenten, undvika onödig likriktning av betalningstjänster och inte förhindra innovationer skall den kommande lagstiftningen uppmärksammas särskilt. Den rättsliga ramen skall rent allmänt inte främja något instrument framför något annat. Konkurrensfördelar på grundval av investeringar i ny teknik skall vara ett resultat av marknadsbeslut - inte ett resultat av lagstiftning.

4.6. Omstöpningen av betalningslagstiftningen måste ha ett mervärde

Omstöpningen av gemenskapens betalningslagstiftning för den inre marknaden måste göras försiktigt och i enlighet med kommissionens politik för god förvaltning [23] och bättre lagstiftning [24]. Omfattande och övergripande betalningslagstiftning kan motverka sitt eget syfte genom att skapa onödig komplexitet och oproportionerliga kostnader som oundvikligen förs över på användarna av betalningstjänsterna, individuellt eller som grupp.

[23] Se Meddelande från kommissionen - Handlingsplan för en bättre och enklare lagstiftning, (KOM(2002) 278 slutlig).

[24] Se Meddelande från kommissionen - Styrelseformerna i EU: Bättre lagstiftning, (KOM(2002) 275 slutlig).

All lagstiftning måste ge ett mervärde i form av finansiell stabilitet, effektivitet på betalningsmarknaden (däribland inremarknadsdimensionen), betalningssäkerhet och bekvämlighet för kunderna. Även om det är ganska svårt att göra fullständigt uttömmande och objektiva bedömningar av kostnader och fördelar, måste de övergripande välfärdsmålen beaktas.

4.7. Den framtida rättsaktens beskaffenhet

En fråga gäller hur man skall gå till väga. Lagstiftaren kan anta förordningar och direktiv och kommissionen kan anta rekommendationer. Kommissionen kan även främja samreglering [25] och uppmuntra marknadsdeltagarna till självreglering [26]. För varje fråga skall lämpligt rättsligt instrument väljas mot bakgrund av de kriterier som nämns i avsnitt 4.5. Frågan om det behövs en eller flera rättsakter måste tas upp (till exempel en förordning som kompletteras med ett antal icke-bindande regler i form av rekommendationer). Gemenskapslagstiftning skulle dessutom kunna antas av rådet och Europaparlamentet eller av Europeiska centralbanken enligt de behörigheter som fördraget ger.

[25] Samreglering definieras som en mekanism där gemenskapslagstiftningen anförtror uppfyllandet av de mål som definierats av den lagstiftande myndigheten till de erkända parterna inom området (till exempel ekonomiska aktörer, arbetsmarknadens parter, icke-statliga organisationer eller europeiska sammanslutningar).

[26] Självreglering definieras som en möjlighet för ekonomiska aktörer, arbetsmarknadens parter, icke-statliga organisationer eller sammanslutningar att mellan sig och för sig själva anta gemensamma riktlinjer på europeisk nivå (riktlinjer, sektoriella överenskommelser etc.).

När man har beslutat att en rättsakt på EU-nivå är den rätta vägen att gå bör det framhållas att Europeiska rådet i Stockholm uppmanade kommissionen att "överväga en mer frekvent användning av förordningar om detta både är juridiskt möjligt och bidrar till att påskynda lagstiftningsprocessen". Frågan för den nya rättsliga ramen är huruvida betalningsmarknaden, tillhandahållarna och användarna av betalningstjänsterna inte har större nytta av en direkt rättsligt bindande gemenskapsförordning som ett resultat av översynen. [27] Till exempel uppmanade betalningssektorn kommissionen att genomföra FATF:s särskilda rekommendation nr VII genom en förordning av de skäl som anges i punkt 3.5. Betalningsleverantörerna har ett stort intresse av att känna till den fullständiga listan över grundläggande (nödvändiga och tillräckliga) rättsliga krav för att uppfylla och handla enligt villkor för rättssäkerhet (till exempel när det gäller krav på information som måste ges till deras kunder). Detta leder också till lika spelregler, men skall inte hindra någon tjänsteleverantör från att erbjuda mer på frivillig basis.

[27] Enligt gemenskapsbestämmelserna kan ett rättsligt instrument på EU-nivå bara ändras genom ett instrument på samma eller högre nivå (till exempel ett direktiv genom ett nytt direktiv eller genom en förordning).

Dessutom är kunderna inom gemenskapen, vilket också framgår av Eurobarometerundersökningarna, [28] mycket positivt inställda till klara, förståeliga och grundläggande regler när det gäller deras rättigheter och skyldigheter på EU-nivå. Brittisk forskning visar dessutom att till exempel information som ges till konsumenter om finansiella tjänster skall vara koncentrerad och begränsad för att mottagarna överhuvudtaget skall läsa den. En gemenskapsförordning skulle kunna bidra avsevärt till att lösa dessa problem med en klar och enkel rättslig situation, eftersom det inte skulle krävas något införlivande i 25 nationella lagstiftningar och risken för avvikande nationell lagstiftning skulle vara undanröjd. Särskilt användare av betalningstjänster - som är en finansiell tjänst i detaljistledet med omfattande utbredning över gränserna - föredrar att känna till och ha samma skydd över hela den inre marknaden.

[28] Se till exempel Eurobarometerundersökning 175 Synpunkter på gränsöverskridande handel mellan företag och kunder ("Views on Business-to-Consumers Cross-border Trade") på webbplatsen (http://europa.eu.int/comm/public_opinion/)

5. BETALNINGAR SOM OMFATTAS AV DEN NYA RÄTTSLIGA RAMEN FÖR BETALNINGAR

Den nya rättsliga ramen skall i princip gälla för alla inhemska betalningsinstrument i detaljistledet som är viktiga för det gemensamma betalningsområdet. Inhemska betalningar på den inre marknaden avser både nationella och gränsöverskridande transaktioner, men utesluter de betalningar som är avsedda för eller kommer från tredje land. Inriktningen skall vara på betalningsinstrument som tillhandahålls och används som alternativ till lagliga betalningsmedel, dvs. sedlar och mynt. De omfattar i princip kreditöverföringar, direktdebiteringar, kortbetalningar och olika betalningar via elektroniska hjälpmedel direkt på försäljningsstället eller i samband med distansförsäljning. Betalningsinstrument som har ett specifikt syfte och som bara har ett begränsat användningsområde, till exempel bensinkort, behöver inte tas upp på EU-nivå. Om dessa specifika betalningsinstrument skulle utvecklas och uppfylla kriterierna för ett allmänt betalningsinstrument skulle de naturligtvis falla inom ramen för bestämmelserna i den planerade rättsakten.

Checkar lämnas utanför den nya rättsliga ramen [29] eftersom de huvudsakligen används på nationell nivå i de flesta medlemsstaterna. Checkhantering är relativt dyrt och användning av checkar uppmuntras inte längre. Detta argument gäller i ännu högre grad för gränsöverskridande betalningar med checkar, eftersom de traditionella hanteringsmetoderna leder till höga priser. Det finns inga utsikter till att detta kommer att förändras.

[29] Se artikel 3 i förordning nr 2560/2001/EG.

Mycket specifika instrument, som växlar, penningmarknadsinstrument och företagsrelaterade värdepapper, vilkas huvudsyfte i allmänhet är att betalningen inte skall realiseras, omfattas inte heller av den nya rättsliga ramen.

De bestämmelser som skall fastställas i den nya rättsliga ramen skall vara neutrala - så långt det är möjligt - med avseende på de olika betalningsinstrumenten. Innovationer och nya betalningsmedel som konkurrerar med de betalningsmedel som omfattas av den nya rättsliga ramen skall också integreras. Det är troligt att nya betalningstjänster som utnyttjar elektroniska hjälpmedel eller kommunikationsteknik kommer att utvecklas eftersom det fortfarande finns behov av mikrobetalningar, kompatibla e-plånböcker i euro etc.

Betalningstjänster som täcks av den nya rättsliga ramen skall vara tjänster som tillhandahålls allmänheten på kommersiell basis av fysiska eller juridiska personer (betalningsleverantörer). Bestämmelserna i den nya rättsliga ramen skall gälla för enskilda betalningar och stora partier av betalningar. När det gäller enskilda betalningar skall möjligheten finnas kvar att avtala om särskilda bilaterala överenskommelser mellan tillhandahållaren och användaren av betalningstjänsten. De enskilda transaktionerna skall noteras i en av gemenskapens valutor och får inte överskrida ett belopp som motsvarar 50 000 euro. Det kan dock finnas behov av undantag eller särskilda regler för andra valutor än euro.

6. SAMARBETE MED EUROPEISKA CENTRALBANKEN

Förberedelserna och samrådet i samband med den nya rättsliga ramen har så långt det har varit möjligt alltid bedrivits i form av diskussioner och i nära samarbete med Europeiska centralbanken (ECB). Både ECB och kommissionen har under flera års tid vidtagit åtgärder för att det gemensamma betalningsområdet skall fungera bättre. ECB är mer inriktad på euroområdet och eurobetalningar i stora belopp och i detaljistledet, medan kommissionen lägger tyngdpunkten på den inre marknaden. Båda parter strävar mot målet att gemenskapens betalningssystem och betalningstjänster i detaljistledet skall ge samma servicenivå som redan finns tillgänglig på nationell nivå och vad gäller betalningar i stora belopp sedan euron infördes.

Fördraget ger befogenheter till både gemenskapen och ECB [30] att reglera betalningar (i detaljistledet) med hänsyn till fördelningen av behörigheter i fördraget. ECB:s behörighet ligger klart inom området för betalningstillsyn och mer tekniska bestämmelser med avseende på säkerhet och effektivitet när det gäller betalningshantering. Kommissionens roll när det gäller att vidta åtgärder och lägga fram lagförslag för betalningsmarknaderna ligger mer inom den allmänna ramen, särskilt med avseende på skydd av användarna av betalningstjänster. I samband med den nya rättsliga ramen är avsikten att fortsätta med det nära samarbetet och att se över denna fråga bilateralt mot bakgrund av resultatet från samråden.

[30] Se artikel 22 i stadgarna för ECBS och ECB. Dessutom skall ECB enligt artikel 105.4 i fördraget och artikel 4 i ECBS och ECB:s stadgar alltid höras om varje förslag till gemenskapsakt inom ECB:s behörighetsområde.

7. BEHOVET ATT ENGAGERA ALLA BERÖRDA PARTER

De betydande insatser som gjorts i och med den nya rättsliga ramen, särskilt av betalningssektorn i EU (det gemensamma eurobetalningsområdet etc.), kommer bara att ge tillfredsställande resultat om alla berörda parter bidrar.

Engagemanget börjar med synpunkterna på detta meddelande och kommer att fortsätta med deltagande i de kommande diskussionerna och initiativen. Redan nu är det av ytterst stor betydelse att betalningssektorn tillhandahåller och betalningsbeställarna använder IBAN [31] och BIC [32] enligt vad som krävs i förordning 2560/2001/EG. Tillhandahållare och användare av betalningstjänster är inte bara banker och deras normala privata bankkunder. Användarna av betalningstjänster innefattar i synnerhet alla beställare av betalningar i stor skala och av ofta återkommande betalningar inom den offentliga sektorn (till exempel försörjningsföretag, skattemyndigheter, e-förvaltningstjänster), men även privata företag som gör betalningar i stor skala.

[31] Internationella bankkontonummer.

[32] Bankidentifieringskod (SWIFT-kod).

Aktivt engagemang från alla berörda parter kommer att ge resultat i effektiva betalningssystem på den inre marknaden i framtiden.

8. Kommande åtgärder

Detta meddelande ligger till grund för förberedelserna av den nya rättsliga ramen för betalningar på den inre marknaden. Huvudtexten och bilagorna tar upp en hel rad frågor som kommissionen vill ha synpunkter på. Bidragen skall skickas till följande adress senast den 15 januari 2004:

Europeiska kommissionen

Generaldirektoratet för den inre marknaden

Enhet MARKT/F-4

C107 01/04

B-1049 Bryssel

Tfn (32-2) 295 47 49

Fax (32-2) 295 07 50

e-post: markt-f4@cec.eu.int

BILAGOR

TILL KOMMISSIONENS MEDDELANDE OM

EN NY RÄTTSLIG RAM FÖR

BETALNINGAR PÅ DEN INRE MARKNADEN

BILAGOR

>Plats för tabell>

Bilaga 1: RÄTT ATT TILLHANDAHÅLLA BETALNINGSTJÄNSTER TILL ALLMÄNHETEN

* Huvudfråga och problematik

Vem kan tillhandahålla betalningstjänster inom Europeiska unionen? Idag skiljer sig reglerna mycket åt från en medlemsstat till en annan. [33] På grund av dessa skillnader råder det ingen klarhet vare sig när det gäller frihet att tillhandahålla betalningstjänster eller när det gäller ett passystem med ömsesidigt erkännande av betalningstjänster på den inre marknaden, förutom när det gäller de företag som tillhandahåller dessa tjänster med oktroj eller som har tillstånd att handla med e-pengar.

[33] Företag som tillhandahåller betalningstjänster omfattas av mycket olika rättsliga bestämmelser från en medlemsstat till en annan. I många medlemsstater har tillhandahållande av betalningstjänster inom ramen för affärsverksamheten historiskt sett förbehållits företag som erhållit oktroj som kreditinstitut. Med hänsyn till den senaste utvecklingen på marknaden verkar situationen skilja sig åt mycket från en medlemsstat till en annan. Samma betalningsverksamhet kan alltså kräva oktroj som kreditinstitut i land A, ett tillstånd för att handla med e-pengar i land B, ett särskilt tillstånd i land C och anses vara en oreglerad verksamhet i land D. En tabell med regler som avser rätten att tillhandahålla betalningstjänster (MARKT/4007/2003 - slutligt utkast) finns på GD MARKT:s hemsida

På grund av den snabba tekniska utvecklingen råder det viss osäkerhet på marknaden om huruvida en viss betalningstjänst omfattas av den befintliga gemenskapslagstiftningen och därigenom också av ett pass (till exempel telekommunikationsföretagens förbetalda tjänster). Utöver det osäkra rättsläget finns det även nykomlingar på marknaden som tillhandahåller eller vill tillhandahålla betalningstjänster, men som anser att det befintliga regelverket är olämpligt eller alltför betungande för deras verksamhet.

Nedanstående text utgör inte en bokstavlig tolkning av den befintliga gemenskapslagstiftningen vad gäller till exempel definitionen av e-pengar eller inlåningsverksamhet. Vissa vägledande principer och idéer om möjliga lösningar tas med för att främja en öppen diskussion om den bästa handlingsvägen. I detta avseende avses särskilt två slags betalningskategorier: betalningsförmedlingstjänster och betalningstjänster som har ett specifikt syfte, till exempel konton för små belopp som betalas i förväg eller i efterhand och som används för betalningstjänster till tredje person [34].

[34] Som betalningstjänster till tredje part betraktas i detta sammanhang insamling av betalningar till en tredje person.

Frågan om betalningsförmedling måste tas upp på gemenskapsnivå eftersom det inte finns något gemensamt synsätt för denna betalningsverksamhet. [35] Ett system med tillstånd som gäller över hela gemenskapen kan därför behövas. I FATF:s särskilda rekommendation nr VI om alternativ betalningsförmedling [36] anges att man inom varje jurisdiktion skall kräva tillstånd eller registrering när det gäller betalningsförmedlingstjänster. Enligt denna rekommendation skall utövande av sådan verksamhet utan tillstånd eller registrering omfattas av påföljder.

[35] Se ovannämnda tabell (MARKT/4007/2003).

[36] Se FATF:s hemsida: www.oecd.org/fatf .

För närvarande finns det få företag som tillhandahåller e-pengar enligt definitionen i direktivet om elektroniska pengar [37], dvs. ett förbetalt system där det utfärdade penningvärdet cirkulerar som verkliga innehavarinstrument från innehavare A till innehavare B till innehavare C osv. Syftet med direktivet om elektroniska pengar var att täcka penningvärden som cirkulerar som elektronisk ersättning för mynt och sedlar mellan enskilda individer, antingen i ett öppet kommunikationsnät, som Internet, eller från en elektronisk utrustning till en annan genom direkttransaktioner. Utvecklingen av dessa system har inte gått som förväntat innan direktivet antogs, vilket beror på tekniska och ekonomiska problem. Dessutom drivs de system som mer eller mindre motsvarar verkliga e-penningsystem idag huvudsakligen av företag som har erhållit oktroj.

[37] Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/46/EG om rätten att starta och driva affärsverksamhet i institut för elektroniska pengar samt om tillsyn av sådan verksamhet antogs den 18 september 2000. Enligt artikel 10 i direktivet skulle medlemsstaterna ha vidtagit genomförandeåtgärder senast den 27 april 2002. Hittills har bara 7 tillstånd beviljats (1 i Storbritannien, 3 i Nederländerna och 3 i Danmark), varav några har beviljats till dotterbolag till banker.

Det finns dock betalningstjänster som inte anses omfattas av direktivet om elektroniska pengar och som har potential att bli gemenskapsomfattande när det gäller att uppfylla vissa betalningsbehov, till exempel mikrobetalningar på Internet eller trådlösa kommunikationstjänster. Vissa betalningstjänster på marknaden, som konton hos mobiloperatörer och virtuella konton (till exempel PayPal), ligger närmare kreditöverföringar i ett centraliserat kontosystem än verkliga innehavarinstrument.

Nya aktörer som är intresserade av att tillhandahålla betalningar i små belopp (till exempel mikrobetalningar) för vissa specifika syften anser att de befintliga tillsynsreglerna är alltför betungande och olämpliga för deras verksamhet. De hävdar att dessa regler antingen infördes för en mer omfattande uppsättning risker (bankverksamhet) eller för betalningstjänster som skulle kunna ersätta sedlar och mynt (handel med e-pengar).

Med tanke på det stora urvalet av nya betalningstjänster och behoven på marknaden anser kommissionen att det är viktigt att analysera vad som skulle vara en lämplig rättslig ram för dessa tjänster. Denna analys skall baseras på de tillsynsmässiga risker som måste undersökas ytterligare i detta sammanhang. För att få in synpunkter från alla berörda parter om det bästa tillvägagångsättet anges här tre möjliga lösningar. Alla lösningar skall åtminstone baseras på följande fyra principer:

- Alla betalningstjänster skall omfattas av lämpliga bestämmelser för konsumentskydd.

- Tillsynskraven skall vara proportionella mot de berörda riskerna.

- Principen om lika spelregler för alla skall respekteras, dvs samma verksamhet, samma risker och samma regler.

- Alla betalningstjänster skall uppfylla de villkor som avser smidigt fungerande betalningssystem.

* Tänkbara handlingsvägar

Den första lösningen skulle vara att tillämpa inremarknadsprincipen om ömsesidigt erkännande av all slags betalningsverksamhet inom gemenskapen. Enligt bestämmelserna i fördraget (artikel 49) om friheten att tillhandahålla tjänster på den inre marknaden kan en lagligt utövad verksamhet i en medlemsstat automatiskt bli laglig verksamhet i en annan medlemsstat, såvida det inte strider mot allmänhetens intresse. Om kommissionen inte vidtager några åtgärder när det gäller tillstånd för betalningsförmedling kommer alla medlemsstater att behålla eller skapa sina egna system: Land A anser att det krävs oktroj för att bedriva verksamheten i fråga, medan land B bara kräver en enkel registrering. Ett företag som är registrerat i land B kan även ha rätt att tillhandahålla denna tjänst i land A och det kan ifrågasättas om land A kan sätta sig emot det. Begränsningar av friheten att tillhandahålla tjänster måste vara anpassade, nödvändiga och proportionella. En prövning av proportionaliteten kan få till följd att det - enligt principerna om den inre marknaden - fastställs att en betalningsleverantör som vill göra en gränsöverskridande överföring av pengar skall kunna göra det.

För att framhålla betydelsen av principen om ömsesidigt erkännande har kommissionen i ett meddelande nyligen [38] om en strategi för den inre marknaden aviserat ett nytt direktiv om tjänster för ett effektivt genomförande av denna princip.

[38] KOM(2003) 238 slutlig av den 7 maj 2003, s. 12.

Om man försöker tillämpa principen om ömsesidigt erkännande på grundval av fördragets allmänna bestämmelser utan att fastställa harmoniserade minimikrav för betalningstjänster kan detta dock riskera att leda till tvister i EG-domstolen. Ömsesidigt erkännande kan vara lättare att uppnå genom att införa ett system med EU-pass på grundval av minimikrav för verksamhetstillstånd eller registrering när det gäller betalningstjänster.

En andra lösning skulle därför vara att införa en tredje specifik tillståndskategori för betalningsverksamhet. Grundtanken skulle vara att inordna betalningsleverantörerna efter deras risker: Viss verksamhet skulle kräva fullständig oktroj (medel från allmänheten som inte enbart används för betalningsverksamhet), tillstånd för att bedriva handel med e-pengar (e-pengar som används som ett alternativ till mynt och sedlar) och tillstånd för betalningsinstitut (medel från allmänheten som enbart används för betalningstjänster och överföring).

På så sätt kan ett särskilt verksamhetstillstånd eller en registrering för enbart betalningstjänster skapas utan de krävande tillsynsregler som anges i kreditinstitutdirektivet eller direktivet om elektroniska pengar, eftersom det inte finns någon grund för att en enkel betalningsöverföring skulle kräva så omfattande tillsynslagstiftning. Viss övervakning från centralbanken och/eller tillsyn från den berörda myndigheten kan dock krävas. Sådan verksamhet skall naturligtvis respektera all relevant lagstiftning om konsumentskydd och penningtvätt.

Utöver verksamhetstillstånden för kredit- och e-penninginstitut skall det genom detta nya verksamhetstillstånd skapas ett system för ömsesidigt erkännande för det gemensamma betalningsområdet. Det skulle kunna täcka en eller flera situationer, till exempel överföringstjänster, förbetalda och lagrade konton som används för betalningar till tredje part, och som inte omfattas av systemet med e-pengar, samt andra betalningstjänster till tredje part, som till exempel är baserade på debitering.

En tredje lösning kunde vara att anpassa direktivet om elektroniska pengar efter de förändringar på marknaden som inte kunde förutses när direktivet antogs. En möjlighet skulle kunna vara att omvandla direktivet till ett ramdirektiv (direktivet om betalningsinstitut) för att reglera alla tillsynsaspekter som rör betalningstjänster som tillhandahålls på grundval av medel från kunder. Detta kan göras på ett sätt som liknar det som föreslås i den andra lösningen, dvs. genom att införa olika kategorier av betalningstjänster. Syftet skall vara att reglera kraven på betalningstjänster i två rättsliga instrument på EU-nivå och därigenom garantera dessa företag tillsyn och rättssäkerhet.

I detta fall skulle det också vara möjligt att tillåta undantag för vissa mycket specifika betalningstjänster, exempelvis betalningsinstrument som har ett begränsat syfte eller betalningar som utgör en integrerad del av en annan tjänst (till exempel informationstjänster för tilläggsdebitering) [39]. Om det är nödvändigt skulle man kunna bevilja undantag när det gäller dessa mycket specifika betalningsinstrument utan påtagliga risker. Dessa eventuella undantag skulle vara tillämpliga på EU-nivå och inte enbart på nationell nivå - vilket är fallet med det befintliga direktivet om elektroniska pengar - eftersom inga hinder mot betalningstjänster skall finnas på den inre marknaden. Till exempel skall ett offentligt transportföretag som har beviljats ett undantag för ett betalningsinstrument med begränsat syfte i en medlemsstat ha rätt att tillhandahålla den tjänsten vid ett försäljningsställe i en annan medlemsstat.

[39] Privata informationstjänster med tilläggsdebitering (Premium Rate Services) är tjänster där avgiften för samtalet eller textmeddelandet är högre än standardavgiften, och en del av intäkten från samtalet går till tredje part.

Om omvandlingen av direktivet om elektroniska pengar till ett allmänt direktiv om betalningsinstitut med nödvändiga ändringar skulle betraktas som förhastad i detta skede kan kommissionen vänta på resultatet av översynen av direktivet under 2005 [40] innan den föreslår några ändringar. Nackdelen med en sådan senareläggning innebär dock att det nuvarande osäkra rättsläget för marknadsdeltagarna inte undanröjs.

[40] I artikel 11 i direktivet om elektroniska pengar anges att kommissionen skall lägga fram en rapport (senast den 27 april 2005) för Europaparlamentet och rådet om direktivets tillämpning.

Kommissionens avdelningar välkomnar synpunkter när det gäller ytterligare harmonisering av de villkor som avser rätten att tillhandahålla betalningstjänster till allmänheten. Synpunkter på eventuella effekter på konsumentskyddet och marknadseffektiviteten (konkurrensen) efterfrågas särskilt.

Bilaga 2: INFORMATIONSKRAV

* Huvudfråga och problematik

Kunskap är en avgörande faktor för konsumentskydd. Användarna av betalningstjänster måste få klar information om den betalningstjänst som de vill använda och/eller som har tillhandahållits dem. Insyn är en förutsättning för att kunna jämföra olika erbjudanden på marknaden, fatta beslut om att upprätta ett kontrakt med fullständig kännedom om dess bestämmelser och villkor samt vara i en bättre ställning när det gäller att förstå den tillhandahållna tjänsten. Användare av betalningstjänster skall åtnjuta samma standard när det gäller den grundläggande informationen (nödvändig och tillräcklig), oberoende av var på den inre marknaden de köper eller använder betalningstjänsten.

Insyn förstärker dessutom konkurrensen mellan betalningstjänsterna. Harmoniserade grundläggande informationskrav på gemenskapsnivå skulle underlätta tillgången på betalningstjänster på den inre marknaden och minska de svårigheter som avvikande nationella regler innebär för betalningsleverantörerna, och därigenom öka konkurrensen genom att skapa samma spelregler för alla.

De nuvarande informationskraven för betalningstjänster är fördelade på olika gemenskapstexter med icke-enhetligt innehåll. Eftersom rekommendation 97/489/EG inte är bindande har inte alla dess informationskrav genomförts av medlemsstaterna.

* Tänkbara handlingsvägar

Många berörda parter har under det inledande samrådet uttalat sitt stöd för harmoniserade informationskrav för betalningstjänster på den inre marknaden. I detta avseende betraktades kvaliteten och inte kvantiteten på informationen som den avgörande faktorn. En del ansåg att skillnaderna mellan produkterna (instrument och tjänster) på den inre marknaden måste beaktas. Några av de berörda parterna drog därför slutsatsen att de nya informationskraven skall vara inriktade på allmänna principer. Vissa av parterna från banksektorn ansåg att självreglering, till exempel i form av en uppförandekod, var ett lämpligt sätt för att uppnå detta på gemenskapsnivå. Andra föredrog bindande lagstiftning.

Kommissionen är inte övertygad om att självreglering är en lämplig handlingsväg för att harmonisera informationskraven på den inre marknaden, eftersom det skulle kräva åtaganden från alla aktörer - ett stort antal banker och andra institut - som tillhandahåller betalningstjänster. Därför anser kommissionens avdelningar att bindande lagstiftning på gemenskapsnivå är lämpligare för att åstadkomma ett gemensamt betalningsområde. Även ett direkt tillämpligt instrument, till exempel en förordning, för att garantera samma nivå av grundläggande skydd över hela den inre marknaden kan beaktas. Fastställande av en uttömmande förteckning över grundläggande informationskrav skulle öka rättssäkerheten och insynen både för tillhandahållare och användare av betalningstjänster. Detta synsätt hindrar inte en enskild betalningsleverantör från att lämna ytterligare information om han anser att det är lämpligt eller om så önskas.

Vidare anser kommissionen att de allmänna bestämmelserna i princip skall omfatta alla betalningstjänster i detaljistledet som tillhandahålls allmänheten och som faller inom ramen för den nya rättsakten. En del särskilda bestämmelser som bara gäller för vissa betalningstjänster, exempelvis kreditöverföringar eller mikrobetalningar, kan behöva övervägas.

Ett preliminärt första utkast till bestämmelser som avser alla betalningstjänster skulle kunna lyda enligt följande:

"1. I god tid innan användaren av betalningstjänsten är bunden av något kontrakt eller erbjudande skall tillhandahållaren av betalningstjänsten underrätta användaren skriftligen eller i någon annan varaktig form som är tillgänglig för användaren om alla villkoren för betalningstjänsten (nedan kallade "villkoren").

2. Villkoren skall fastställas skriftligt, samt när så är lämpligt elektroniskt, formuleras lättförståeligt och i en tydlig och läsbar form.

3. Alla ändringar av villkoren skall tillhandahållas på det sätt som anges i punkterna 1 och 2, och minst en månad före tillämpningsdatum. Användaren av betalningstjänsen skall anses ha accepterat ändringarna av villkoren om han inte har sagt upp kontraktet om betalningstjänsten senast på tillämpningsdagen.

4. Villkoren skall åtminstone omfatta följande:

a) En beskrivning av betalningstjänsten, samt när så är lämpligt de tekniska kraven på den kommunikationsutrustning som användaren får utnyttja, och det sätt på vilket betalningstjänsten kan användas, inbegripet om det förekommer finansiella begränsningar.

b) En beskrivning av tillhandahållarens och användarens skyldigheter och förpliktelser i samband med leverans och utnyttjande av betalningstjänsten. Den skall när så är tillämpligt innefatta en beskrivning av de rimliga åtgärder som användaren av betalningstjänsten skall vidta för att hålla betalningsinstrument och de medel (till exempel ett personligt identifikationsnummer eller en annan kod) som gör det möjligt att använda instrumentet i säkert förvar.

c) I tillämpliga fall den period inom vilken användarens konto kommer att debiteras eller krediteras, däribland transaktionstiden och valuteringsdagen, eller om användaren inte har något konto hos betalningsleverantören den period inom vilken användaren kommer att faktureras. Den dag som faktureringstiden inleds måste klart anges.

d) Vilka slags avgifter som skall betalas av användaren av betalningstjänsten. När så är tillämpligt skall detta innefatta uppgifter om följande avgifter:

- Storleken på eventuella engångsavgifter eller årliga avgifter.

- Eventuell provision som användaren skall betala till tillhandahållaren för särskilda typer av transaktioner, samt hur denna beräknas.

- Eventuell ränta som kan tillämpas, samt hur den beräknas.

e) När så är tillämpligt den växelkurs som använts vid omvandling av utländska valutatransaktioner samt dagen då denna kurs fastställdes.

f) Den tidsfrist som användaren av betalningstjänsten har för att invända mot ett givet betalningsuppdrag genom att återkalla eller förkasta det, och alla praktiska upplysningar för att göra sin invändning gällande .

g) En uppgift om de förfaranden för upprättelse och klagomål som finns tillgängliga för användaren av betalningstjänsten och hur man får tillgång till dessa.

h) Eventuella klausuler i kontraktet med uppgifter om tillämplig lagstiftning och behörig domstol.

i) Det eller de språk som tillhandahållaren av betalningstjänsten, med användarens samtycke, åtar sig att använda under löptiden för kontraktet om betalningstjänsen.

5. Såvida inte användaren av betalningstjänsten uttryckligen avsäger sig det skall betalningsleverantören i anslutning till transaktionen på samma sätt som angivits i punkterna 1 och 2 åtminstone tillhandahålla användaren följande information:

a) En hänvisning som gör det möjligt för användaren att identifiera transaktionen samt, i tillämpliga fall, uppgifter som avser mottagaren.

b) Det transaktionsbelopp som debiteras eller krediteras på användarens konto.

c) Storleken på alla arvoden och avgifter som tillämpas för särskilda typer av transaktioner.

d) I förekommande fall den transaktionstid och valuteringsdag som tillämpas.

d) I förekommande fall den växelkurs som används för att omvandla transaktioner i utländsk valuta."

Kommissionens avdelningar välkomnar synpunkter på effekterna av ovan nämnda utkast till bestämmelser. Synpunkter på eventuella effekter på konsumentskyddet och marknadseffektiviteten (konkurrensen) efterfrågas särskilt.

Bilaga 3: KONTON I ANDRA MEDLEMSSTATER

* Huvudfråga och problematik

EU-medborgarna klagar på olika behandling på den inre marknaden av konton där innehavaren är bosatt i landet och konton där innehavaren inte är bosatt i landet. Medborgarna har särskilt svårt att förstå skillnader i prispolitiken, särskilt efter eurons införande och med tanke på den grundläggande förbudet mot diskriminering i fördraget.

Skillnader mellan konton där innehavaren är bosatt respektive inte bosatt i landet görs med hänsyn till 1) kontots öppnande, 2) förvaltningen av kontot och 3) betalningar till och från kontot.

Alla medlemsstater har emellertid inte särskild lagstiftning eller administrativa bestämmelser som föreskriver olika behandling av konton där innehavaren är bosatt respektive inte bosatt i landet. [41] En del medlemsstater har dock särskilda rapporteringskrav med avseende på konton där innehavarna inte är bosatta i landet av statistiska och skattemässiga skäl. Dessa skillnader i lagstiftningen utnyttjas ofta av bankerna som skäl till en differentierad prissättning.

[41] För ytterligare information se dokumentet om nationella regler för konton där innehavaren inte är bosatt i landet (National rules related to non-resident accounts) (MARKT/4006/2003 - slutligt utkast) - http://europa.eu.int/comm/internal_market/payments/.

Det faktum att inte alla medlemsstater behöver olika lagstiftning för konton där innehavaren är bosatt respektive icke-bosatt i landet väcker frågan om det är möjligt att avlägsna många av dessa skillnader på den inre marknaden.

* Tänkbara handlingsvägar

Alla ovannämnda problem kan inte lösas genom den nya rättsliga ramen för betalningar, som måste inriktas på betalningsrelaterade frågor. Det är alltså inte avsikten med detta initiativ att undanröja eventuella hinder för personer att öppna konton i det land där de inte är bosatta.

Det kan dock finnas anledning att behålla särskilda regler för konton där innehavaren inte är bosatt i landet, till exempel med hänsyn till överenskommelserna om beskattning av inkomster av sparande vid Ekofin-mötet i våras. Enligt denna överenskommelse kommer bankerna att bli skyldiga att årligen rapportera den ränta som intjänas av kontohavare som inte är bosatta i landet. Med tanke på detta beslut om källskatt verkar det mindre troligt att konton där innehavaren inte är bosatt i landet kommer att försvinna inom gemenskapen.

Denna överenskommelse har dock ingen effekt på rapporteringskraven för betalningar till och från konton där innehavaren inte är bosatt i landet och får inte ligga till grund för skillnader i prissättningen. De sistnämnda skall avskaffas så snabbt som möjligt. Förordning nr 2560/2001 utgör redan rättslig grund. Enligt principen om samma avgifter för nationella och gränsöverskridande betalningar, och med hänsyn till att betalningar till och från konton där innehavaren inte är bosatt i landet behandlas som gränsöverskridande betalningar, ser kommissionen inga skäl till varför bankerna på den inre marknaden skall kunna behandla euro-betalningar om högst 12 500 euro till och från konton där innehavarna inte är bosatta i landet annorlunda än betalningar till och från konton där innehavaren är bosatt i landet.

Inom banksektorn anser man dock fortfarande att vissa befintliga och nya rapporteringskrav för betalningstransaktioner är alltför betungande. Om och i hur stor utsträckning rapporteringskraven diskriminerar gemenskapsmedborgarna på grund av nationalitet och/eller hemvist, samt om dessa regler försvagar väl fungerande betalningssystem kommer att undersökas. De som önskar bidra till meddelandet skall därför i detalj beskriva vilka befintliga rapporteringskrav som de anser vara olämpliga eller alltför betungande. Synpunkter på andra uppfattade hinder i samband med förvaltning av konton där innehavaren inte är bosatt i landet och deras effekt på betalningstjänster inom gemenskapen är också välkomna.

Bilaga 4: VALUTERINGSDAG

* Huvudfråga och problematik

Valuteringsdag är det referensdatum som används för beräkning av positiv eller negativ ränta i samband med en betalning. Valuteringsdag tillämpas i allmänhet av bankerna i samband med en lång rad betalningsuppdrag (kreditöverföringar, kontantuttag etc.) som innebär att ett konto debiteras eller krediteras. Valuteringsdagen ligger således till grund för beräkning av ränta och fastställer indirekt när medlen verkligen är tillgängliga. På så sätt används valuteringsdag som ett komplicerat verktyg för prissättning som också kan omfatta element för beräkning av betalningstjänstens pris och/eller ersättning av pengarna på kontot.

Banksektorn anser att valuteringsdag är en del i förhållandet mellan bankerna och deras kunder som skall omfattas av avtalsfrihet eller självreglering. Syftet med detta meddelande är inte att gå in på frågor som rör marknadsaktörernas prispolitik. I samband med den nya rättsliga ramen för betalningar måste denna begäran om självreglering eller avtalsfrihet vad gäller valuteringsdag bedömas utifrån målet att säkerställa betalningseffektivitet på den inre marknaden.

Det borde ligga både i bankernas och deras kunders intresse att det råder full insyn när det gäller tillämpningen av valuteringsdag. Kunderna skulle gynnas av ett mer öppet avgiftssystem, medan bankerna skulle tjäna på harmoniserade regler på den inre marknaden med avseende på väl fungerade infrastrukturer (till exempel Credeuro), direkthantering och rättssäkerhet.

Rättsligt sammanhang

Tillämpningen av valuteringsdag är för närvarande oreglerad på gemenskapsnivå, både vad gäller nationella och gränsöverskridande betalningar, med undantag för insynskraven på gränsöverskridande betalningar i direktiv 97/5/EG och för elektroniska betalningar i rekommendation 97/489/EG. I vissa länder (Belgien, Tyskland, Österrike och Frankrike) regleras tillämpningen av valuteringsdag i nationell lagstiftning eller rättspraxis [42], som i de flesta fall fastställer att valuteringsdag skall sammanfalla med transaktions- eller bokningsdag. Vad gäller rådande praxis på marknaden finns det skillnader mellan medlemsstater och betalningsinstrument, men för majoriteten av betalningarna sammanfaller valuteringsdagen med transaktions- eller bokningsdagen. Om denna praxis antas som norm för betalningstransaktioner skulle det förmodligen inte innebära några större svårigheter för de flesta banker. Den nya rättsliga ramen som skall tillämpas på alla betalningar inom gemenskapen skulle kunna utnyttjas för att harmonisera befintlig praxis och fastställa lika spelregler för alla.

[42] Det finns olika definitioner i de nationella lagstiftningarna. I alla fastställs ett samband mellan valuteringsdag och räntor. Belgisk lagstiftning har följande definition: "La date de valeur d'une opération bancaire est la date à laquelle un montant retiré cesse de produire des intérêts ou celle à laquelle un montant versé commence à produire des intérêts" (lag av den 10 juli 1997, senast ändrad genom lag av den 19 april 1999). Fransk rättspraxis har följande definition: "La date de valeur est celle à compter de laquelle l'opération inscrite est économiquement prise en considération pour le calcul des intérêts débiteurs, ou, dans les cas où une rémunération est concevable (blocages, comptes sur livret...), pour le calcul des intérêts créditeurs". Tysk rättspraxis har följande definition: "....(...) Wertstellung, d.h. der Festlegung des Kalendartages, für den der Überweisungsbetrag in den für die Zinsberechnung maßgebenden - fiktiven - Zwischensaldo des Girokontos eingeht (....)...." (BGH, Urt. V. 6.5.1997 - XI ZR 208/96).

Betalningssystemens effektivitet

Tidigare när de flesta betalningar inte utfördes direkt kunde tillämpningen av valuteringsdag motiveras av tekniska skäl. Numera när de flesta transaktioner utförs elektroniskt är detta inte längre fallet.

Tillämpningen av valuteringsdag överensstämmer i följande avseenden eventuellt inte heller med målet att förbättra de gränsöverskridande betalningssystemen och skapa ett tydligt rättsläge när det gäller transaktionstiden:

- Senarelagd valutering av betalningar kan leda till att transaktionstiden de facto ökar, medan målet för den inre marknaden för betalningar är att begränsa transaktionstiden till ett nödvändigt minimum. Sådan tillämpning av valuteringsdagar kan till och med leda till att den gräns som fastställdes i direktiv 97/5/EG överskrids. Detta är ganska ovanligt, men enligt vissa undersökningar är det inte helt orealistiskt. Dessutom informeras bara överföringsmottagaren i efterhand om valuteringsdagen för det belopp som krediterats hans konto, medan uppdragsgivaren inte får några upplysningar alls, vilket förstärker det osäkra rättsläget när det gäller den exakta transaktionstiden.

- Med hänsyn till avsikten att ytterligare minska den maximala transaktionstiden vad gäller gränsöverskridande kreditöverföringar inom ramen för det gemensamma eurobetalningsområdet är frågan ännu mer överhängande. Credeuro-systemets mål är att reducera den maximala transaktionstiden till tre dagar (två dagar för avsändande bank och en dag för mottagande bank), vilket inte ger något utrymme för tillämpning av valuteringsdagar, dvs i de fall då valuteringsdagen inte är densamma som den verkliga bokningsdagen.

- En annan risk för missbruk av valuteringsdag vid gränsöverskridande betalningar är förhandsvalutering av de belopp som överförs till mottagarens konto. Enligt rapporten om tillämpningen av direktiv 97/5/EG har denna praxis noterats i fall där den maximala transaktionstiden har överskridits. Detta innebär en olaglig överträdelse av kravet i direktiv 97/5/EG vad gäller transaktionstid.

Insyn

Prissättningen skall vara öppen och göra prisjämförelser möjliga. Endast när insyn och jämförbarhet är säkerställda kan marknaden fungera effektivt. Även om valuteringsdagarna specificeras i förväg är kunderna ofta omedvetna om hur de fungerar och förstår inte helt deras roll i prissättningen. Eftersom valuteringsdagens effekt på prissättningen är svår att bedöma förstås denna ytterligare prisfaktor inte alltid helt och fullt av kunderna. Problemet är således att valuteringsdagar är ytterligare en faktor i tariffernas struktur som inte är öppen för insyn, och som följaktligen försvårar prisjämförelser. Tillämpning av valuteringsdagar kan således liknas vid dold prissättning. Därför är kunderna misstänksamma mot denna praxis och bankerna själva skulle kunna dra nytta av ökad insyn i deras förhållande och inställning till kunderna.

Kommissionens avdelningar välkomnar synpunkter på effekterna av nedanstående utkast till bestämmelser. Synpunkter på eventuella effekter på marknadseffektiviteten efterfrågas särskilt.

* Tänkbara handlingsvägar

Även om avtalsfrihet och självreglering i allmänhet är att föredra finns det ett antal argument som talar för att en praxis där valuteringsdagen skiljer sig från transaktions- eller bokningsdagen inte kan anses uppfylla kraven på insyn i prissättningen, sund konkurrens, effektiva gränsöverskridande betalningar och konsumentskydd.

Kommissionen överväger därför följande två alternativ:

Att upprätthålla ett system med självreglering med minst reglerad insyn om valuteringsdagar tillämpas vid betalningar.

Eller

Harmoniserad reglering av tillämpningen av valuteringsdagar i samband med betalningar. I detta fall kan den lagstiftning som skulle gälla för alla betalningar lyda enligt följande:

Artikel om definitionen av valuteringsdag

"Valuteringsdag är det referensdatum som används av tillhandahållaren av betalningstjänsten gentemot kunden för beräkning av negativ eller positiv ränta."

Artikel om tillämpning av valuteringsdagar

En betalningstransaktions valuteringsdag skall inte avvika från [den dag då penningflödet från betalningsuppdraget äger rum hos den berörda tillhandahållaren av betalningstjänsten] [boknings- eller transaktionsdatum].

Bilaga 5: BANKKONTONUMRENS FLYTTBARHET

* Huvudfråga och problematik

På telekommunikationsområdet har principen om flyttbara telefonnummer införts i gemenskapens lagstiftning. Denna princip bygger på att kunden kan byta telefonoperatör, men behålla samma nummer. Denna åtgärd anses ha ökat konkurrensen betydligt, eftersom tvånget att byta telefonnummer varje gång man bytte telefonoperatör utgjorde ett betydande hinder. Kommissionen förde fram idén om att införa ett liknande initiativ inom bank- och betalningsområdet under det inledande samråd som föregick detta meddelande.

De preliminära svaren vid detta samråd avsåg följande två aspekter: nyttan och genomförbarheten med flyttbara kontonummer.

När det gäller nyttan betonades att möjligheten att behålla samma kontonummer hade mycket mindre betydelse än inom telekommunikationssektorn. I de flesta fall är det användaren av betalningstjänsten som beslutar om att ge sitt nummer till ett institut för en engångsbetalning eller en återkommande betalning. Flyttbarheten är bara fördelaktig i det senare fallet.

När det gäller genomförbarheten har studier i vissa medlemsstater (Storbritannien och Nederländerna) där frågan om flyttbarhet har analyserats visat att de nyligen införda gemenskapsövergripande IBAN- och BIC-systemen [43] inte kan fungera med flyttbara kontonummer utan att leda till orimliga kostnader och problem när det gäller effektiv direkthantering.

[43] Förordning nr 2560/2001/EG.

* Tänkbara handlingsvägar

Till följd av det inledande samrådet avser kommissionen inte att vidta rättsliga åtgärder för att införa flyttbara bankkontonummer. Avvägningen mellan de praktiska problem som måste lösas och de fördelar som skulle uppstå för användarna berättigar inte till en lösning med flyttbara kontonummer. Dessutom kommer fördelarna inte att uppväga kostaderna för en sådan lösning.

Trots detta verkar BIC- och IBAN-systemen att vara mycket komplicerade och kan behöva förenklas på lång sikt. Därför uppmanar kommissionen banksektorn att inleda undersökningar för att på lång sikt skapa ett enklare numreringssystem för kreditöverföringar på den inre marknaden.

Många parter har angett att konkurrensen kan förbättras genom åtgärder för att underlätta rörligheten för kunderna (se bilaga 6).

Bilaga 6: KUNDRÖRLIGHET

* Huvudfråga och problematik

I de allra flesta fall grundas en betalning på ett bankkonto och kan endast utföras från detta bankkonto. Användning av olika betalningsmedel är en tjänst som ofta erbjuds i samband med förvaltning av bankkonton.

I en ekonomi som präglas av konkurrens är det viktigt att kunden känner till priset på varje betalningssätt så att han eller hon kan välja. Användarna föredrar eller behöver dock ibland byta leverantör. Kunderna är i allmänhet inte särskilt rörliga eftersom det är komplicerat att bryta ett förhållande mellan bank och kund om en lång rad andra aktörer måste informeras och automatiska betalningsuppdrag återupprättas. Dessutom får kommissionen då och då klagomål på orimliga kostnader för att avsluta eller flytta ett konto.

Under det inledande samrådet om den nya rättsliga ramen betonade många parter kravet på att förbättra rörligheten för kunderna. Förslagen på hur detta skulle gå till var dock mycket olika.

* Tänkbara handlingsvägar

Förmodligen är det nödvändigt att undersöka orsakerna mer ingående till varför kunderna stöter på svårigheter när de vill byta bank. Ett av dessa hinder kan vara den information som måste ges till kundens olika gäldenärer och fordringsägare.

Det är fullt möjligt att tänka sig att alla de administrativa frågorna i samband med en kontoöverflyttning sköts av tredje part. I Nederländerna till exempel har clearingsystemet (Interpay) en dominerande roll vid överföringen av information från det gamla till det nya kontot. En annan möjlighet är att samarbete mellan bankerna skulle göra det möjligt med en smidig övergång. Denna lösning har valts av de brittiska bankernas sammanslutning som anger i sin kod att om kunden beslutar att flytta sitt befintliga konto till ett annat finansiellt institut skall banken tillhandahålla kunden information om hans eller hennes stående betalningsuppdrag och direktdebiteringar inom fem arbetsdagar räknat från den dag då begäran inkom (vilket minskades till tre arbetsdagar från och med den 1 augusti 2003).

När det gäller administrativa frågor (till exempel information om kundens stående betalningsuppdrag till den nya banken) anser kommissionen att branschen bör kunna förbättra rörligheten genom självreglering. Denna process kommer att övervakas och vid behov kommer frågan att tas upp av kommissionen.

Konsumentrepresentanter har dock betonat att det största hindret är avgiften för att avsluta ett konto. Det har getts en del exempel på så kallade administrativa avgifter på upp till 80 euro enbart för tjänsterna i samband med ett kontoavslut. Kan sådana hinder för rörlighet och konkurrens vara berättigade? Dessa belopp är orimliga och står inte i proportion till de administrativa kostnaderna, utan är fastställda för att bromsa rörligheten.

När det gäller avgifter för att avsluta ett konto anser kommissionen att orimliga avgifter utgör ett hinder mot rörligheten. Att avsluta ett konto är en normal händelse i ett kontos livscykel. Kunden skall åtminstone ges full insyn i dessa avgifter när kontot öppnas. En mindre önskvärd lösning skulle vara att inte tillåta några avslutningsavgifter eller att fastställa en rimlig övre gräns för dessa avgifter. Kommissionens avdelningar uppmanar dock alla berörda parter att komma in med konkreta förslag som skulle underlätta kundernas rörlighet i samband med betalningstjänster.

Bilaga 7: BEDÖMNING AV SÄKERHETEN NÄR DET GÄLLER BETALNINGSINSTRUMENTEN OCH DERAS KOMPONENTER

* Huvudfråga och problematik

För närvarande certifieras betalningsinstrument och deras komponenter (chipkort, terminaler etc.) av behöriga myndigheter innan de släpps ut på den nationella marknaderna inom gemenskapen. De testas genom förfaranden som har fastställts av de nationella certifieringsmyndigheterna, som dock inte är harmoniserade på EU-nivå (vad gäller metoder, angreppsslag och antal etc.). Resultatet av olika testförfaranden visar följande:

* Fullständig kompatibilitet har inte uppnåtts mellan liknande artiklar (till exempel två olika terminaler) som testats i olika medlemsstater. Det är följaktligen svårt för bankerna, handlarna och konsumenterna att veta i vilken utsträckning en produkt är säkrare än en annan. Denna situation har effekter på köparnas beslut och ökar inte användarnas förtroende.

* Certifiering i en medlemsstat innebär inte automatiskt godkännande i andra medlemsstater, eftersom medlemsstaterna kan ha olika eller ytterligare säkerhetskrav. I detta fall kommer den medlemsstat som har strängare krav inte att erkänna en certifiering som genomförts i en medlemsstat med lägre krav. Detta förhållande främjar inte samverkan och står i strid med en av den inre marknadens grundläggande principer.

* Certifiering som måste genomföras i flera länder tar längre tid och är avsevärt dyrare. Om ömsesidigt erkännande skulle tillämpas fullt ut skulle de övergripande certifieringskostnaderna kunna minskas och tillverkarnas besparingar avspeglas i priserna på komponenterna, vilket i sin tur skulle medföra lägre kostnader för banker, handlare och konsumenter.

Försök har gjorts för att hitta objektiva metoder att bedöma betalningsinstrumentens säkerhet, särskilt åtgärder för att fastställa standardiserade säkerhetskrav (gemensamma kriterier/ säkerhetsprofiler). [44] Det verkar finnas ett utbrett stöd för att införa dessa metoder, men i praktiken kan det vara svårt att införa dem tillräckligt snabbt.

[44] Det mest relevanta exemplet är "gemensamma kriterier/skyddsprofiler" ("Common Criteria/Protection Profiles", nu ISO-standard IS 15408). I denna process kombineras gemensamma kriterier med skyddsprofiler, som är säkerhetsmål i förhållande till specifika kategorier av instrument (t.ex. smartkort). I skyddsprofilerna bedöms säkerhetsegenskaperna utifrån alla de hot som en produkt eller dess miljö kan utsättas för. Garantier om säkerhetsnivån ges av officiella certifieringsorgan, som i allmänhet verkar under överinseende av en tillsynsmyndighet. Certifieringsorganet tillhandahåller ett gemensamt bedömningssystem som grundas på gemensamma kriterier och metoder för godkännande. Skyddsprofiler för smartkort och andra komponenter håller på att utvecklas inom Europeiska unionen och i Förenta staterna på initiativ av betalningssektorn och statliga myndigheter.

* Tänkbara handlingsvägar

När det gäller bedömning av betalningsinstrumentens och deras komponenters säkerhet finns det ett starkt stöd för att införa metoder för gemensamma kriterier/säkerhetsprofiler inom gemenskapen. Under de inledande samråden inför detta meddelande rådde enighet om behovet av lagstiftning för att stödja införandet av dessa metoder. Enligt betalningssektorn skulle lagstiftning kunna öka betalningskostnaderna och riskera framtida utveckling och innovationer. Det är bättre att överlåta arbetet med standardiserade säkerhetskrav till marknadsdeltagarna. [45] Om det däremot skulle visa sig nödvändigt med lagstiftning ansåg parterna att en rekommendation från rådet och Europaparlamentet eller från eurosystemet var ett bättre alternativ än gemenskapslagstiftning. De offentliga myndigheterna och centralbankerna uppmuntrar ett strukturerat och samordnat synsätt för bedömning av säkerheten vilket kan medföra att höga kostnader och tidsödande förfaranden undviks. De betonar att säkerhetsfrågor kan tas upp vid deras tillsyn av betalningssystem och betalningsmedel, vilket skulle omfatta bedömning och utvärdering av produkter och system.

[45] Ett relevant branschinitiativ är till exempel Captin-projektet (IST-2000-31034) som stöds genom GD Informationssamhällets IST-program. Projektet syftar till att skapa en öppen kommunikationsstandard för on-linetransaktioner mellan terminaler och förvärvande (eller till och med utfärdande) servrar.

Bedömning av säkerheten är grundläggande för att upprätthålla förtroendet för betalningar, och det är nödvändigt att undanröja hinder för ömsesidigt erkännande av säkerhetsbedömningar av betalningsinstrument och deras komponenter på den inre marknaden. Därför behöver kommissionen mer i detalj undersöka frågan om ömsesidigt erkännande, särskilt mot bakgrund av det arbete som redan har gjorts vad gäller ömsesidigt erkännande av produkter. För att uppnå detta mål kan kommissionen fungera som katalysator för att klargöra de berörda frågorna. Dessutom kan kommissionen komma att överväga hela sin inställning om det inte införs en harmoniserad metod för att bedöma säkerheten, minska tillverkningskostnaderna och avsevärt stärka konsumenternas och handlarnas förtroende för betalningsinstrumenten inom en rimlig tidsram genom kombinerade ansträngningar från marknadsdeltagare och andra regleringsansvariga.

Därför uppmanar kommissionens avdelningar berörda parter att inkomma med synpunkter på denna fråga. De välkomnar särskilt beskrivningar av de befintliga problem som avser ömsesidigt erkännande.

Bilaga 8: UPPGIFTER OM BETALNINGENS BESTÄLLARE

(FATF:s särskilda rekommendation nr VII [SRVII])

* Huvudfråga och problematik

I oktober 2001 antog FATF [46] 8 särskilda rekommendationer rörande kampen mot finansiering av terrorism, som ett komplement till de 40 allmänna rekommendationerna om penningtvätt. Genom en av dessa (SRVII) införs krav på att finansiella institut och andra instanser som hanterar likvida medel skall ha tillgång till information om beställarens identitet. Målet med SRVII är att hindra att terrorister och andra kriminella obehindrat kan utföra penningtransaktioner, samt att det skall bli lättare att spåra sådana transaktioner så snart som missbruk ändå inträffar. I februari 2003 offentliggjordes ett tolkningsmeddelande [47] för SRVII, där det preciserades att alla rättsliga myndigheter skall ha två år på sig att genomföra rekommendationen i praktiken.

[46] FATF - Financial Action Task Force on Money Laundering (arbetsgruppen för finansiella åtgärder mot penningtvätt)

[47] Se tolkningsmeddelandet till den särskilda rekommendationen nr VII angående överföringar på elektronisk väg (http://www1.oecd.org/fatf/TerFinance_en.htm)

Det finns flera alternativa sätt att införliva SRVII i den bindande lagstiftningen på området. Man måste framför allt fästa uppmärksamhet vid följande aspekter:

(1) Borde rekommendationen göras till bindande lag via EU-rätten eller via nationell lagstiftning?

(2) De tilltänkta bestämmelsernas räckvidd: vilka typer av transaktioner borde omfattas?

(3) Vilka informationskrav borde gälla? Minimikrav (jfr. punkt 1 i den föreslagna artikeln) eller krav på fullständiga uppgifter (punkt 2 i samma artikel)?

(4) Vilka undantag från regeln om full information bör medges vid större serier av transaktioner av liknande eller identisk typ?

(5) Vilka övriga undantag eller beloppströsklar behöver införas?

* Tänkbara handlingsvägar

Kommissionen föreslår att SRVII omsätts i bindande lag direkt på gemenskapsnivå, eftersom detta alternativ skulle garantera enhetliga bestämmelser inom den inre marknaden. Enhetliga regler är av utomordentlig vikt för att kreditöverföringarna inom EU skall fungera smidigt och infrastrukturen för betalningar skall bli så effektiv som möjligt. Det bästa alternativet i detta avseende skulle därför vara en direkt tillämplig rättsakt såsom en förordning. Företrädare för den europeiska banksektorn har därför begärt att frågan regleras på EU-nivå.

Kommissionen ståndpunkt kan sammanfattas på följande sätt:

- Alla kreditöverföringar (inklusive dem som sköts av "överföringsföretag") bör omfattas i enlighet med tolkningsmeddelandet.

- Överföringar av medel från en person till en annan som inte faller inom ramen för gängse kreditöverföringar - t.ex. sådana tjänster som erbjuds via kortsystem - bör också omfattas, eftersom de kan betecknas som "nya former av kreditöverföring".

I fråga om vilka uppgifter som måste anges i samband med en överföring skall enligt tolkningsmeddelandet olika regler gälla för inrikes överföringar och gränsöverskridande överföringar. Om vi med jurisdiktion här avser en medlemsstat i EU, skulle alltså överföringar mellan två medlemsstater ("gränsöverskridande" enligt ovan) omfattas av andra regler än överföringar inom en och samma medlemsstat. En sådan ordning skulle motverka det tidigare nämnda syftet att få till stånd så smidiga kreditöverföringar som möjligt inom den inre marknaden, och dessutom stå i strid med de redan relativt väl utvecklade gemenskapsbestämmelserna på betalningsområdet, liksom med målen för den nya rättsliga ramen för betalningar. Kommissionen anser därför att EU bör betraktas som en enda jurisdiktion vid tillämpningen av SRVII. Med denna definition som utgångspunkt föreslår kommissionen således att en "inrikes överföring" enligt SRVII skall tillämpas på alla överföringar inom EU och "internationella" överföringar såsom överföringar mellan EU och tredje land.

En annan möjlighet skulle vara att man visserligen betraktar EU som en enda jurisdiktion, men tillämpar kravet på fullständig information även för överföringar inom EU. Kommissionen anser dock inte att en så strikt bestämmelse är motiverad med tanke på det redan väl utvecklade samarbetet mellan medlemsstaternas rättsliga myndigheter, och den skulle dessutom medföra en onödigt stor administrativ börda på de som tillhandahåller betalningstjänster. Om man istället fastställer en miniminivå för informationen som standard skulle ju detta inte utesluta att fu