Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Europa som en ekonomisk enhet - en politisk utmaning"

(98/C 284/13)

Den 29 januari 1998 beslutade Ekonomiska och sociala kommittén i enlighet med artikel 23 tredje stycket i arbetsordningen att utarbeta ett yttrande om "Europa som en ekonomisk enhet - en politisk utmaning".

Sektionen för ekonomiska, finansiella och monetära frågor, som varit ansvarig för det förberedande arbetet, antog sitt yttrande den 9 juni 1998. Föredragande var Lars Nyberg.

Ekonomiska och sociala kommittén antog vid sin 356:e plenarsession den 1-2 juli 1998 (sammanträdet den 2 juli) följande yttrande med 87 röster för, 1 emot och 3 nedlagda röster.

1. Bakgrund

1.1. Vid Europeiska rådets sammanträde i Cannes i juni 1995 beslutades om en studie om Europa som en ekonomisk enhet. Detta resulterade först i en delrapport och sedan i en slutrapport till Europeiska rådets sammanträde i december 1996. Till Europeiska rådets möte i december 1997 hade en uppföljning utarbetats. Det beslutades att sådana rapporter skall utarbetas regelbundet.

1.2. Bakgrunden till beslutet i Cannes om en studie var ett konstaterande om att Europeiska unionen som en ekonomisk enhet erbjuder ytterligare manöverutrymme och ett mervärde som kan skapa en bestående sysselsättning.

1.3. Orsakerna till att Ekonomiska och sociala kommittén nu utarbetar ett eget yttrande är följande. Dels har inte EU:s institutioner hittills dragit de ekonomisk-politiska slutsatserna av de fakta som presenterats i dessa rapporter. Dels har sysselsättningsavdelningen i Amsterdamfördraget och de sysselsättningspolitiska riktlinjerna skapat ett instrument på EU-nivå för arbetsmarknadspolitik, utbildningspolitik och annan strukturell politik. Detta kommer att ha positiva effekter på sysselsättningen men det är inte tillräckligt. Det behövs också en ekonomisk politik som får upp efterfrågan i den europeiska ekonomin till den maximala nivån utan att inflationen tar fart. Vi tar i detta yttrande inte upp de utmaningar som vi står inför när det gäller utvecklingen inom världsekonomin utan koncentrerar oss på de samordningsvinster som kan göras inom den ekonomiska politiken, hur vi bättre ska kunna utnyttja den inneboende potential för efterfrågan som finns inom EU.

2. ESK om en koordinerad ekonomisk politik

2.1. I ESK:s yttrande från april 1997 om kommissionens ekonomiska årsrapport uttrycktes de ekonomiska sambanden på följande sätt:

"Det bästa sättet att nå en förnyad ekonomisk uppgång är genom ökade investeringar som drivs av en ökad efterfrågan. De tekniska förutsättningarna som krävs för att främja investeringar, dvs. låga långa räntor, finns redan i nästan samtliga medlemsstater. [...] En fortsatt politik som bygger på måttliga löneavtal [...] bör framdeles åtföljas av åtgärder som stimulerar efterfrågan. Efterfrågan måste stödjas av reallöneökningar som inte överstiger produktivitetsvinsten, vilket bör ske genom åtgärder som stimulerar exporten och ökar innovationsförmågan och leder till ökad sysselsättning. Med hänsyn till kopplingen mellan efterfrågan, sysselsättningsnivån och investeringstrenderna är det av avgörande betydelse att man undviker att hamna i en ond cirkel (1)

(1) EGT C 206, 7.7.1997.".

2.2. I ESK:s två yttranden inför sysselsättningstoppmötet i november 1997 finns idéer som kan tjäna som utgångspunkt för resonemangen i detta yttrande ():

"I det framtida EMU-sammanhanget kräver den idealiska blandningen av åtgärder ett mycket nära samspel mellan arbetsmarknadens parter med ansvar för en sund lönebildning, budgetmyndigheterna som har anslutit sig till tillväxt- och stabilitetspakten och den europeiska centralbanken som kommer att bestämma över penningpolitiken. Således bör penningpolitiken inte enbart inriktas på prisstabilitet, den bör också understödja gemenskapens allmänna ekonomiska mål såsom de definieras i artikel 2, inklusive 'en hållbar och icke-inflatorisk tillväxt som tar hänsyn till miljön, [...] en hög nivå i fråga om sysselsättning och socialt skydd'. Europeiska centralbanken bör ta tillväxt- och stabilitetspaktens reviderade rubrik på allvar och borde inta en hållning till penningpolitiken som inte är uteslutande inriktad på prisstabilitet."

3. EUs inhemska efterfrågan = 92 % av BNP

3.1. Rapporten om Europa som en ekonomisk enhet till toppmötet i Dublin består av tre delar: sysselsättningens utveckling i EU, ekonomisk statistik för EU i sin helhet som den brukar presenteras för varje enskilt land samt en diskussion om förstärkande effekter av koordinering av ekonomisk och strukturell politik.

3.2. Sysselsättningen i Europa

3.2.1. Rapporten beskriver endast de övergripande förändringarna för sysselsättningen. När under två decennier sysselsättningen ökade med 8 miljoner arbetstillfällen ökade ändå arbetslösheten och sysselsättningsgraden sjönk beroende på att det blev 28 miljoner fler personer i arbetsför ålder.

3.2.2. Problemet är alltså att det inte har skapats tillräckligt många nya jobb p.g.a. den låga efterfrågan på arbetskraft. När rapporten analyserar detta kommer man fram till att det beror på dels strukturella faktorer såsom uppdelade varu- och tjänstemarknader, ej tillräcklig konkurrens och för höga arbetskraftskostnader för vissa typer av arbetskraft, dels övergripande ekonomiska frågor - för få investeringar, instabil makroekonomisk politik liksom instabila valutamarknader.

3.2.3. De största förlusterna av arbetsplatser har skett inom tillverkningsindustrin. Jordbrukssektorn har en långsamt nedåtgående trend. För tjänstesektorn däremot har det varit en kontinuerlig ökning av antalet sysselsatta även under ekonomiskt dåliga år. Detta har lett till en avsevärd förändring inom arbetskraften till förmån för tjänstesektorn, som under de senaste 20 åren ökat sin andel från 50 till 65 % av arbetsmarknaden. Samtidigt har kvinnornas sysselsättningsgrad ökat från 43 till 50 %. Dessa förändringar kommer säkerligen att fortsätta.

3.2.4. Den låga sysselsättningsgraden, cirka 60 %, inom EU är inte bara ett problem utan också en potential för ökad tillväxt. Utöver de 18 miljonerna arbetslösa beräknar man att det finns 9 miljoner som skulle komma in i arbetskraften om det fanns jobb. Under de kommande åren sker, jämfört med tidigare, ingen stor ökning av antalet personer i arbetsför ålder. Det sker i ställer en förskjutning till en lägre andel unga arbetstagare, vilka har en utbildning som bättre passar dagens arbetsliv. Ökningen av andelen äldre ökar, även om de är mer erfarna, behovet av mer utbildning för dem som redan ingår i arbetskraften. Slutsatsen blir att med lämplig makroekonomisk politik och arbetsmarknadspolitik erbjuder befintlig och potentiell arbetskraft oss möjligheter till en stark ekonomisk tillväxt.

3.3. EU:s BNP

3.3.1. Detta avsnitt är det centrala och nyskapande i rapporten. När man, som i rapporten, sammanför de olika medlemsstaternas BNP-komponenter framträder en bild där 92 % av EU-BNP består av konsumtion och investeringar inom EU medan endast 8 % utgörs av efterfrågan från världen utanför EU. Som jämförelse kan nämnas utrikeshandelns andel för USA 8,3 % och Japan 8,6 %. Denna nya bild kullkastar idén om det stora utrikesberoendet för efterfrågan som finns för ett enskilt lands export inklusive export till övriga medlemsländer. Diagram 1 med EU:s utrikeshandel som en helhet respektive för 15 separata länder presenteras i rapporten för att beskriva denna skillnad.

Exporten inklusive den interna EU-exporten utgör 23 % av BNP. Siffrorna för de enskilda länderna är tyvärr beräknade på ett annat sätt än de totala siffrorna. Exportens andel av BNP förstoras av att siffrorna inkluderar den import som finns i exporten. Om en vara först exporteras för att bearbetas i ett annat land och sedan tas hem för slutbearbetning före slutlig export så finns den t.o.m. med två gånger i statistiken ().

3.3.2. Rapporten konstaterar att konsumtionen är den mest stabila delen när man ser på vad som leder till tillväxt.

3.3.3. Investeringsandelen av BNP har på drygt 20 år sjunkit från 24 till 19 %. Tillfälligt kan tillväxt skapas med andra åtgärder men en uthålligt högre tillväxt kan endast uppnås om även investeringsandelen höjs. En anledning till den fallande investeringsandelen sägs vara att lönsamheten har fallit. Angående den mer problematiska perioden, 1980- och 1990-talen, då lönsamheten åter har stigit men utan någon ökning av investeringsandelen, finns dock ingen kommentar.

3.3.4. EU:s utrikeshandel, om dock bara 8 % av BNP, har haft positiva effekter på sysselsättning och tillväxt. Det gäller kanske framför allt under de första åren av 90-talet då exportökningen motverkade en nedgång i den inhemska efterfrågan. Den internationella konkurrensen leder emellertid till ett behov av kontinuerliga förändringar i produktionen för att kunna utnyttja komparativa fördelar och nya teknologiska innovationer.

3.4. Konkurrenskraft

3.4.1. För EU som helhet är det produktivitetsökningen som avgör konkurrenskraften och därmed högre reallöner och högre vinster. För en positiv syn på konkurrenskraften måste därför produktiviteten och investeringarna sättas i fokus.

3.4.2. Ofta diskuteras i stället negativa åtgärder vid försämrad nationell konkurrenskraft - devalveringar, lägre sociala villkor, sänkta skatter av konkurrensskäl eller höjda statsstöd. Sådana åtgärder kan visserligen ge tillfälliga förbättringar men kan på lång sikt t.o.m. minska förändringstrycket och investeringarna. Konkurrenskraften bör därför, enligt rapporten, vara en fråga mellan företagen och inte mellan nationerna.

3.4.3. Den vanliga produktivitetsökningen på 2 % anses enligt rapporten till vardera ungefär hälften bestå av tekniska framsteg respektive ersättning av kapital för arbetskraft. Man nämner några tänkbara förklaringar till varför produktivitetsökningen under de senaste 20 åren har varit lägre än tidigare. De teknologiska förändringarna har stannat upp och varumarknaderna kan vara mättade. Produktivitetsförbättringarna kan finnas i t.ex. datorer utan att det har registrerats korrekt. Planeringsperioden har minskats vilket har lett till färre investeringar.

3.5. Arbetskraftens tillväxtpotential

3.5.1. Utöver 18 miljoner arbetslösa och de 9 miljoner som skulle anmäla sig till arbetskraften om det fanns arbeten kan det bli en ytterligare ökning av arbetskraften om kvinnornas förvärvsfrekvens fortsätter att stiga. Även om det fanns tillräckligt många arbetsplatser så skulle ändå inte alla kunna ta dessa jobb direkt. Det största problemet är den utbildningsnivå och särskilda kunskaper som behövs på dagens arbetsmarknad men även behov av barnomsorg, transporter och liknande.

3.5.2. Förbättringar i arbetskraftens kvalitet framförs som nyckeln till en långsiktig ekonomisk tillväxt och högre produktivitet.

3.6. Ekonomiskt politiskt närmande

3.6.1. Gradvis har medlemsländernas ekonomiska politik blivit mer likartad. Framför allt beror detta på den inre marknaden som lett till större marknader, mer konkurrens och högre produktivitet. Inte bara flödet av varor mellan länderna har ökat utan också direktinvesteringarna.

3.6.2. Processen mot EMU har också lett till en mer likartad ekonomisk politik, vilket enligt rapporten fått som resultat låg inflationstakt, minskade budgetunderskott, hög produktivitetstillväxt, hög vinstnivå, handelsöverskott, måttliga löneökningar och minskad risk för instabilitet och valutaturbulens.

3.6.3. Av mindre omfattning är närmandet av inkomstnivåerna och tillväxten i "sammanhållningsländerna", som nämns i rapporten.

3.6.4. Den världsomfattande avregleringen av de finansiella marknaderna har förbättrat kapitalets rörlighet, vilket kan leda till en bättre allokering av resurserna. Men detta sätter striktare gränser för företagens och regeringarnas agerande.

3.6.5. Sammantaget kan man, som rapporten gör, konstatera att allt detta har skapat nya makroekonomiska villkor för medlemsländernas ekonomiska politik.

3.7. Rapportens slutsatser

3.7.1. Rapportens allmänna slutsats är att vi med en koordinerad såväl makroekonomisk som strukturell politik kan förstärka effekterna på tillväxten utan att detta leder till inflation.

3.7.2. Man vill sätta fokus på samspelet mellan den makroekonomiska politiken och strukturpolitiken. Den första skall ge den allmänna ramen för ekonomisk tillväxt, medan den andra skall förbättra marknadernas effektivitet, såväl vad gäller varor och tjänster som för arbetsmarknaden.

3.7.3. I uppföljningen 1997 till rapporten skriver man att den interna efterfrågan nu tycks vara självgående så att den förväntade tillväxten under 1997-1999 leder till både ökad konsumtion och ökade investeringar. Det sägs att den makroekonomiska politiken måste vara koordinerad för att den gynnsamma situationen skall bli bestående.

3.7.4. Betoningen av investeringarna i mänskliga resurser och av den aktiva arbetsmarknadspolitiken har kompletterats med infrastrukturinvesteringar såsom viktiga för konkurrenskraften. Man uppskattar arbetsmarknadspolitikens omfattning till 1,5 % av BNP, varav mindre än består av aktiva åtgärder. De offentliga investeringarna har under den senaste 20-årsperioden sjunkit från 4 till 2,3 % av BNP.

4. Bilden av Europas ekonomi behöver kompletteras

4.1. 18 miljoner arbetslösa och 57 miljoner fattiga

4.1.1. De omkring 18 miljonerna arbetslösa utgör mer än 10 % av arbetskraften. Det är mängden arbetslösa och den effekt den har på framför allt de offentliga utgifterna som har stått i centrum för debatten. Men varje arbetslös är också en "social" utgift. Utöver de ekonomiska följderna för de offentliga budgetarna är dessa effekter oacceptabla för det sociala system som vi vill se i Europa.

4.1.2. Även för de offentliga budgetarna förstoras problemen från att vara ett problem med arbetslöshetsersättningarna till att vara ett problem som omfattar de arbetslösas familjer. Man kan anta att det stora flertalet av de 57 miljoner fattiga som har beräknats finnas inom EU för närvarande har sitt ursprung i att en eller flera medlemmar av de fattiga familjerna är arbetslösa. Övriga sociala utgifter, uteblivna skatteinkomster men även kostnader för kriminalitet m.m. blir offentliga kostnader med ett direkt samband med arbetslösheten.

4.1.3. Siffran 57 miljoner är beräknad efter hur många som har mindre än hälften av genomsnittsinkomsten i ett land. Det betyder att det med denna definition finns fattiga i alla länder men att nivån på fattigdomen skiljer sig åt beroende på ländernas inkomstnivå. Antalet i varje land beror på inkomstfördelningen. Den vanligaste orsaken till fattigdom är arbetslöshet. I diagram 2 finns en beräkning från 1992 av fattigdomen i EU:s olika länder ().

4.2. De fattiga och efterfrågan

4.2.1. De direkta effekterna på ekonomin av fattigdomen blir omfattande men än större blir kanske de effekter som uppstår genom utebliven efterfrågan. Detta självklara resultat av fattigdomen diskuteras nästan aldrig. Vad betyder det för tillväxt och sysselsättning? Mer än 10 % av befolkningen inom EU har en lägre inkomstnivå än om alla kunde få arbete. För att kunna avgöra hur mycket efterfrågan som går förlorad på detta sätt skulle man behöva veta hur mycket lägre deras inkomster är än om de skulle ha ett arbete. Ett räkneexempel med 10 % fattiga utan arbete som går miste om 20 % av sin potentiella inkomst leder till en förlust av BNP på 2 %.

4.2.1.1. Med detta räkneexempel skulle av en utökad efterfrågan till de fattiga emellertid uppåt hälften hamna i den offentliga budgeten bl.a. i form av skatt. Med ett sådant exempel kan man säga att minst 1 av de 3 % som de flesta länder har i budgetunderskott beror på detta inkomstfördelningsproblem.

4.2.2. Man kan göra fler reflektioner utifrån fattigdomsproblemet. Hur man använder sina inkomster skiljer sig åt beroende på hur stor inkomsten är. En låg inkomst betyder mindre sparande, mer efterfrågan på nödvändighetsvaror och mer beroende av offentliga sektorn. Detta får i sin tur effekter på investeringar, produktion och offentliga sektorns storlek.

4.2.3. Mot bakgrund av dessa korta reflektioner blir det tydligt att det är dags att åter föra upp inkomstfördelningen på dagordningen. Inflationsbekämpning och sanering av de offentliga finanserna har dominerat men nu bör i högre grad bekämpning av arbetslösheten genom aktiv arbetsmarknadspolitik och kompetensutveckling kunna bli en prioritet i de europeiska diskussionerna. Om problemen skall kunna lösas långsiktigt genom en ökad efterfrågan måste dock även inkomstfördelningsproblemen finnas med på dagordningen.

4.3. Stora utbildningsbehov

4.3.1. Den moderna arbetsmarknaden kräver anställda med mer utbildning än tidigare. Kommissionen brukar redovisa siffror där 10 % av all teknik ersätts av ny varje år, medan den naturliga omsättningen på arbetsmarknaden är 2-3 % (genom nytillträdande och pensionerade). Huruvida siffrorna är realistiska eller också kan ses som räkneexempel är inte avgörande eftersom de pekar på ett problem som definitivt är så stort att det fordras politiska insatser.

4.3.2. De nytillträdande måste ha en utbildning som efterfrågas på arbetsmarknaden. Kontakterna måste därför förbättras mellan utbildningsväsendet och arbetsmarknaden. Men den avgörande insatsen måste göras bland redan anställda och arbetslösa.

4.3.3. Alla tycks numera dela åsikten att arbetsmarknadspolitiken måste vara aktiv och i hög grad utgöras av utbildning. Detta ingår i riktlinjerna från sysselsättningstoppmötet. Urvalet är tydligt vad gäller vilka som skall få del av insatserna - de arbetslösa.

4.3.4. Men även för merparten av de återstående 90 % av arbetskraften - de med arbeten - gäller samma sak, dvs. utbildning. Viktiga insatser för en sådan kompetensutveckling har gjorts inom strukturfondernas Mål 4. Omfattningen är dock, speciellt om man ser på kommissionens uppskattningar av behoven, klart otillräcklig. Här fordras kraftfulla initiativ inom ramen för sysselsättningsriktlinjerna.

4.4. Investeringarnas omfattning och inriktning

4.4.1. Nedgången av investeringarnas andel av BNP är tydlig, från 24 till 19 %. De privata har minskat från 20 till knappt 17 % och de offentliga från 4 till knappt 2,5 % av BNP. Minskningen för de privata investeringarna har därigenom haft dubbelt så stor effekt på BNP-tillväxten som de offentliga. Å andra sidan har de offentliga investeringarna nästan blivit halverade. Minskningen av de offentliga investeringarna kan till en del bero på privatiseringen.

4.4.2. Man behöver dock veta vilken typ av investeringar som har minskat eller ökat, både på den privata och den offentliga sidan. Det är nödvändigt att veta varför förändringarna har skett och vilka effekter de har haft. I tillbakagående branscher är det oftast korrekt att minska investeringarna medan de måste öka i framtidsbranscherna. Kännetecknas utvecklingen av sådana förändringar?

4.4.3. Statistiken visar att de offentliga investeringarna har fått bära en del av utgiftsminskningarna för att uppnå konvergenskravet. Detta är olyckligt med tanke på investeringarnas avgörande betydelse för tillväxt och sysselsättning. Vi uppmanar därför kommissionen att föreslå medlemsstaterna att undersöka hur dessa negativa effekter på investeringarna skulle kunna undvikas.

4.4.4. Medlemsländerna behöver se på de offentliga investeringarna utifrån deras effekter på sysselsättning och produktivitet. Vi behöver dem för att öka den allmänna efterfrågenivån och samtidigt genom investeringarna öka kapaciteten i ekonomin så att någon oro för inflationseffekter inte behöver uppstå.

4.4.5. Även om offentliga investeringar (t.ex. i infrastruktur) har stor betydelse för konkurrenskraften så måste de åtföljas av ökade privata investeringar för att investeringsandelen åter skall få sin rätta andel av BNP.

4.4.6. Problemen är än värre att få fram tillräcklig statistik om investeringar i utbildning, både inom den offentliga utbildningen och inom företagen. Först med fakta om hur dessa investeringar har utvecklats och om behoven av investeringar i olika typer av kunskaper kan man avgöra hur mycket mer som behöver göras.

4.4.7. Då kan vi även avgöra om nedgången i de traditionella investeringarna verkligen är oroande. Det kan ju vara så att investeringar i mänskliga resurser tar över från investeringar i fast kapital. I så fall skulle minskningen av investeringarna i fast kapital kunna vara acceptabel. Men utan tillräcklig statistik och analys är det för tidigt att dra sådana slutsatser.

4.4.8. En annan aspekt är att den ökande tjänsteandelen leder till en lägre andel fasta investeringar och en större andel immateriella investeringar, vilka inte heller syns i statistiken.

4.4.9. Det som talar för att vi, trots dessa funderingar, inte skall acceptera en nedgång i investeringarna i fast kapital är att man fortfarande enkelt kan se behov av sådana investeringar. De transeuropeiska nätverken är ett exempel. Upprustning av bostäder med anslutande vatten, avlopp m.m. och sjuk- och hälsovård för de gamla är andra exempel. Genom att produktiviteten har ökat snabbare än den ekonomiska tillväxten har det varit svårt att skapa tillräckligt med jobb. Detta talar också för nödvändigheten av en högre investeringsandel.

4.4.10. Sammanfattningsvis finns det ett stort behov av ny statistik på investeringsområdet, vilket åligger kommissionen att ta fram. Även utan sådan statistik kan man konstatera att inriktningen för de politiska insatserna är mycket klar. Det behövs en ökning av fasta investeringar från dagens 19 % av BNP och det behövs en offensiv satsning på utbildning. Det är också nödvändigt att få en snabbare överföring av innovationer till praktisk produktion via investeringarna.

5. Framväxten av en mer koordinerad ekonomisk politik

5.1. EMU

5.1.1. Vad som har uppnåtts genom förberedelserna för EMU är utgångspunkten för det fortsatta arbetet. Att nå konvergens har inneburit uppoffringar bl.a. i form av arbetslöshet. Effekterna förvärrades genom den konjunkturellt felaktiga politik som därigenom fördes under lågkonjunkturen i början av 90-talet.

5.1.2. När man har nått konvergens blir läget annorlunda - några nya negativa sidoeffekter uppstår inte inom EU samtidigt som de positiva följderna kommer av det som uppnåtts. Det positiva är bl.a. den lägre räntan, att företagen inte behöver ägna sig lika mycket åt att planera för växelkursförändringar och att agerandet i händelse av allmänna ekonomiska chocker kan bli effektivare. Alla dessa följder av stabiliteten är gynnsamma för tillväxt och sysselsättning. De reala faktorerna påverkar därmed besluten om investeringar mer än vad de gjorde med hög inflation och växelkursinstabilitet. Valuta- och finansmarknadernas makt över politiken har i någon mån reducerats.

5.1.3. Åsikter för olika aspekter av EMU har framförts av Ekonomiska och sociala kommittén i ett flertal yttranden. Vi vill här bara peka på sambandet mellan de offentliga investeringarna och beräkningen av budgetbalansen samt den ytterligare ekonomiska samordning som bör följa i EMU:s spår.

5.2. Ökade ambitioner för sysselsättningen

5.2.1. Under flera år har sysselsättningen varit högst upp på dagordningen för Europeiska rådet. För att ambitionerna där skall få genomslag måste de påverka arbetet i övrigt inom ministerrådet. En första process startade efter Europeiska rådets möte i Essen med det punktprogram som lades fram för medlemsländerna. Det är emellertid först i och med förslaget till nytt fördrag i Amsterdam och det extra toppmötet om sysselsättning som de avgörande stegen har tagits.

5.2.2. Det principiellt viktiga med de nya reglerna i Amsterdamfördraget, vilka redan tillämpas, är att det fortfarande är medlemsländerna som genomför åtgärderna som skall minska arbetslösheten och öka sysselsättningen men att det är ministerrådet som anger riktlinjerna för dessa åtgärder. Dessutom skall ministerrådet granska vad medlemsländerna gör och även avge rekommendationer om något skulle kunna göras bättre. EU har alltså fått en ny roll vad gäller inriktning och övervakning av sysselsättningspolitiken.

5.2.3. Sedan många år inriktas också EU:s politik på sysselsättningen genom strukturfonderna. Via de olika målen slussas pengar till medlemsländerna för att förbättra förutsättningarna för sysselsättningen. Deras effektivitet vad gäller just skapandet av sysselsättning har inte blivit den väntade. Därför har det bestämts att skapandet av sysselsättning nu skall prioriteras. Strukturfonderna skiljer sig principiellt från sysselsättningsavdelningen i Amsterdamfördraget genom att de går in och ger pengar direkt till de nationella åtgärderna för sysselsättningen. Att även på denna direkta väg påverka de sysselsättningsskapande åtgärderna är en ambitionshöjning för EU-politiken.

5.2.4. I efterföljande avsnitt skall vi se om och hur ambitionerna för sysselsättningen ytterligare skall kunna höjas genom en fortsatt ökning av samordningen inom den ekonomiska politiken. Vi tror att merparten av det praktiska genomförandet av en ytterligare samordning skall ske i medlemsländerna. Att man via EU-institutionerna genom strukturfonderna överför EU-medel till medlemsländerna är dock en bra metod och finansieringen av nationella projekt via EIB och EIF bör öka. En ytterligare direkt inblandning i det praktiska genomförandet via EU är dock knappast den bästa metoden. I stället tror vi att den metod som används i Amsterdamfördragets sysselsättningsavdelning - diskussioner om politikens inriktning och övervakning av den politik som sedan utförs i medlemsländerna - är den mest framkomliga vägen. Men vi tror alltså inte att man i och med Amsterdamfördraget har nått det maximala utnyttjandet av en sådan metod.

6. Möjligheter till ökad produktion och sysselsättning i Europa

6.1. Kan produktion och sysselsättning inom EU ökas? Vad kan göras inom den nuvarande produktionskapaciteten? Vad kan göras för att utöka den? Vi sätter fokus på arbetsmarknadens organisation och hur man utnyttjar kapaciteten.

6.2. Kapacitetsutnyttjandet

6.2.1. I diagram 3 visas utvecklingen av kapacitetsutnyttjandet inom industrin i (Väst)Tyskland efter 1970. I genomsnitt över perioden var det drygt 84 % och är nu 87 %. Detta är på 60-talsnivå. 1960-talet kännetecknades av full sysselsättning och relativt hög efterfråge- och produktionsnivå, medan dagens (Väst)Tyskland har hög arbetslöshet och relativt låg efterfråge- och produktionsnivå.

6.2.2. Utvecklingen för sysselsättningen i Tyskland och Europa på 90-talet beror alltså inte på outnyttjad produktionskapacitet utan snarare på för låg efterfrågan. Den europeiska produktionen och sysselsättningen kan då inte höjas enbart genom bättre kapacitetsutnyttjande. Det är inte detsamma som att säga att det inte alls är möjligt att öka produktionen genom att utnyttja produktionskapaciteten bättre.

6.2.3. Även för samhällsekonomin kan man tala om kapacitetsutnyttjande, om man ser på sparandeöverskottet i den privata sektorn och på arbetslösheten. Inom EU finns ett stort sparandeöverskott. Det är beräknat till 5 % av EU:s BNP, vilket är liktydigt med ca 350 miljarder ecu (16 % av Tysklands BNP). Utöver den osäkerhet om framtiden som ligger bakom en önskan om att spara, har de stora offentliga budgetunderskotten gjort ett högt privat sparande nödvändigt.

6.2.4. När underskotten minskar blir en "aktivering" av detta sparandeöverskott i stället nödvändigt för att öka produktionen och sysselsättningen i Europa. Om man lyckas öka investeringar får man positiva effekter på produktionskapaciteten och därmed den potentiella tillväxten. Detta måste dock ske under vissa spelregler. Den väsentligaste är prisstabilitet. Detta sätter fokus på arbetsmarknadens funktionssätt och därmed på arbetsmarknadspolitiken.

6.3. Den europeiska arbetsmarknaden

6.3.1. Penningpolitikens främsta mål är prisstabilitet. En sysselsättningsökning i Europa, som resulterar i ökad löne- och inflationspress, följs därför av en motarbetande penningpolitisk åtstramning så att sysselsättningsökningen omintetgörs. Den europeiska arbetsmarknadens funktionssätt blir därför avgörande för att en sysselsättningsökning inte ska mötas av en sådan politik.

6.3.2. Det är stor skillnad på de långtidsarbetslösas andel av arbetslösheten. Andelen för unga arbetslösa skiljer sig åt. För några av länderna finns stora skillnader för olika grupper inom arbetsmarknaden. Sådana skillnader betyder att den optimala arbetsmarknadspolitiken skiljer sig åt mellan länderna. Generellt är dock en satsning på utbildning och kompetensutveckling avgörande för alla europeiska länder. Det får både kortsiktiga och långsiktiga effekter.

6.3.3. För det första kan man med utbildning bättre matcha näringslivets behov och undvika flaskhalsar, vilka annars medför ökad löne- och inflationspress. Eftersom arbetslösheten inte är jämnt spridd inom arbetsmarknaden kan försök att öka sysselsättningen stoppas av brist på viss arbetskraft. Samtidigt kan det vara stor arbetslöshet för outbildade grupper.

6.3.4. För det andra gör utbildning individen mer benägen att våga prova nya jobb. Detta är viktigt för den europeiska arbetsmarknaden. På samma sätt som ett bra fungerande socialt system, med såväl en tillräcklig trygghet som motivation att arbeta, så kan ökad utbildning öka de frivilliga flyttningarna på arbetsmarknaden.

6.3.5. För det tredje förbättras möjligheterna för tillväxt. Ökade utbildningsnivåer ökar produktiviteten - ett lands långsiktiga höga levnadsstandard bestäms av befolkningens utbildningsnivå. Den ökade produktivitet som följer av utbildningsinsatserna gör det också möjligt med högre löneökningar.

6.3.6. En viktig faktor, när man diskuterar strukturproblem på arbetsmarknaden, är hastigheten på och fördelningen av en ökning av sysselsättningen. Den "naturliga" arbetslösheten (NAIRU, non-accelerating inflation rate of unemployment) är inte konstant. Om arbetslösheten sjunker snabbt kan flaskhalsar uppstå vilket leder till en inflationspress redan vid en relativt hög arbetslöshetsnivå. Motsvarande sker vid en hög arbetslöshetsnivå om sysselsättningsökningen bara gäller vissa yrken. Om ökningen däremot är balanserad mellan yrken kan arbetsmarknads- och utbildningspolitiken följa med och tillfredsställa näringslivets efterfrågan på ny arbetskraft. Då uppstår inte flaskhalsar redan vid en hög arbetslöshet. NAIRU kan alltså påverkas positivt om politiken anpassas efter typen av förändringar på arbetsmarknaden.

6.3.7. För att kunna påverka NAIRU positivt måste konjunkturpolitiken kombineras med strukturpolitiska åtgärder. Strukturpolitik på arbetsmarknaden har störst effekt i perioder med ökad sysselsättning. Den skapar i sig själv inte jobb, men kan säkra dem. Om man kan öka arbetsmarknadens flexibilitet genom strukturpolitiska ingrepp, då kan man också undvika att en uppgång i konjunkturen blir förstörd av flaskhalsar.

6.3.8. Dessa överväganden är aktuella för närvarande när fler och fler europeiska länder börjar få sjunkande arbetslöshet. Detta visas i diagram 4 med hjälp av OECD:s beräkningar av arbetslösheten för perioden 1994-1998.

6.3.9. Som tidigare nämnts, finns det skillnader mellan arbetsmarknaderna i medlemsländerna. Det finns emellertid också viktiga samband, bl.a. lönepåverkan mellan länderna. Arbejderbevegelsens Erhvervsråd i Danmark (1997) har försökt beräkna den internationella lönepåverkan. Resultaten visar att löneökningarna hos handelspartners spelar en stor roll för lönestrukturen. Detta betyder att, utöver den inomeuropeiska handelns direkta effekter, kan en ekonomisk-politisk åtgärd i ett land påverka övriga länder via lönebildningen. En lyckosam politik för att undvika flaskhalsar påverkar då inte bara det egna landets löneutveckling utan också lönerna i övriga EU-länder. Därigenom minskar behovet ytterligare av en motverkande penningpolitisk reaktion.

6.4. Samspelet mellan tillväxt och inflation

6.4.1. Med beräkningar på en internationell ekonomisk modell, utvecklad av Arbejderbevegelsens Erhvervsråd, illustreras effekterna på sysselsättningen av ökad förfrågan. Huvudfrågan är vilken betydelse arbetsmarknadens reaktion har på sysselsättning och tillväxt ().

>Plats för tabell>

6.4.2. Tabellen visar att tämligen många arbetsplatser står på spel - nästan 2 miljoner beroende på arbetsmarknadens reaktion. En strategi, där finanspolitisk stimulans kombineras med strukturpolitiska åtgärder som förbättrar reaktionerna på arbetsmarknaden, leder då till ökad sysselsättning. Detta blir speciellt effektivt under en period när sysselsättningen ökar.

6.4.3. Sambandet gäller inte bara mellan en koordinerad finanspolitik och strukturpolitik. Effekten på tillväxt och sysselsättning av en ökad generell efterfrågan inom den privata sektorn blir på samma sätt beroende av reaktionerna på arbetsmarknaden. Detta visas i tabell 2, där den initierande åtgärden är en reduktion av sparandeöverskottet inom den privata sektorn. Effekten även av denna efterfrågeökning är alltså beroende av om arbetsmarknaden kan följa med i förändringarna.

>Plats för tabell>

6.4.4. Arbetsmarknadssituationen har en central betydelse för effekten på budgetbalansen. Skillnaderna i tabell 2 för de offentliga budgetarna avspeglar både sysselsättnings- och ränteeffekter. Ju större sysselsättningseffekt, desto mer omfattande blir besparingarna på transfereringarna och desto mer ökar skatteinkomsterna. Ju lägre inflationseffekt på grund av löneförändringar, desto mindre effekt blir det på räntan, vilket också reducerar de offentliga räntekostnaderna. Strukturpolitik i en period med ökande tillväxt och sysselsättning får alltså positiva effekter även på budgetsaldot.

6.4.5. I praktiken är strukturpolitik och konjunkturpolitik på detta sätt varandras förutsättningar. En konjunkturuppgång blir endast uthållig om den åtföljs av strukturpolitik. En märkbar och positiv effekt av strukturpolitik fordrar på samma sätt en stigande produktion och sysselsättning.

7. Politiska möjligheter

7.1. Vid sysselsättningstoppmötet uttalade sig stats- och regeringscheferna om att sysselsättningspolitiken måste bygga på tre delar: mobilisering av gemenskapens samtliga politikområden, samordning av medlemsstaternas sysselsättningspolitik och en samordnad makroekonomisk politik ().

7.2. Som ett exempel på den politiska debatten skall vi referera en del som sagts av Franco Modigliani, nobelprisvinnare i ekonomi, och den italienska politikern Giorgio La Malfa.

- EU måste snabbt attackera arbetslösheten genom massiva investeringar. Om man inte gör det hotas EMU:s framtid.

- Inflexibilitet på arbetsmarknaden är en förklaring till problemen men inte den enda och troligen inte den viktigaste. Länder som har de lägsta siffrorna för arbetslösheten ligger ofta under genomsnittet för inflationen.

- Sätt ett mål för sysselsättningen som nås genom en gradvis men omfattande ökning av investeringarna. Det finansieras på lång sikt genom ett minskat behov av arbetslöshetsunderstöd.

- Uppgörelser mellan arbetsgivare, arbetstagare och regeringarna för att undvika effekter på inflationen när sysselsättningen ökar.

- Denna politik måste genomföras gemensamt eftersom en investeringsökning i ett land får mycket av sin effekt i andra länder.

7.3. En för alla. Alla för en.

7.3.1. För att illustrera skillnaderna mellan en isolerad stimulanspolitik i ett land och en gemensam politik har vi gjort några ekonometriska beräkningar. 1981 påbörjades en sysselsättningsskapande politik i Frankrike genom stimulanser för privat konsumtion och privata och offentliga investeringar. De viktigaste medlen var en ökning i minimilönen och i sociala transfereringar. Skattesystemet ändrades för att främja investeringarna. Målet var att minska arbetslösheten efter den andra oljekrisen. Valutakurspolitiken ledde till att francen föll kraftigt.

>Plats för tabell>

7.3.2. Tillväxten i EU var under dessa år 0,2, 0,8 och 1,6 %. Trots en årlig ökning av den offentliga sysselsättningen i Frankrike föll den privata sysselsättningen så att utvecklingen totalt sett blev negativ. Arbetslösheten steg ännu kraftigare på grund av att arbetskraftsutbudet steg.

7.3.3. Den nya franska politiken, utan motsvarande politik i andra länder, ledde till en försämring av betalningsbalansen. Den positiva utvecklingen för konsumenternas förtroende blev avgörande för utvecklingen.

7.3.4. För att få fram skillnaderna mot en isolerad politisk förändring och en gemensam ändring av politiken i samtliga EU-länder (9 stycken i det aktuella fallet) har en simulering gjorts i den danska Arbejderrörelsens Erhvervsråds ekonomiska modell där förändringen är en investeringsökning på 0,5 % av BNP i samtliga länder. Den franska förändringen innehåller vissa andra ytterligare komponenter.

>Plats för tabell>

7.3.5. Vid en gemensam expansion blir tillväxten högre och försämringen av betalningsbalans och budgetsaldo mindre. En finanspolitisk expansion verkar främst genom att den stigande efterfrågan medför ökande produktion och därmed stigande inkomster. Om konsumenternas förtroende också påverkas så förstärks denna effekt. Det var vad som skedde i Frankrike 1982. Med en isolerad fransk expansion i vår modell så höjde konsumenternas ökade tilltro därför BNP-ökningen med ytterligare 0,7 %, försämrade betalningsbalansen med ytterligare 0,2 % och förbättrade budgetsaldot med 0,4 %. I verkligheten motverkades dessa positiva effekter av bl.a. de ökade transfereringarna på grund av den stigande arbetslösheten och en högre ränta.

7.3.6. Vi har också i modellen sett på effekterna på övriga länders sysselsättning av den åtföljande franska devalveringen. Fallet i francens värde ledde på kort sikt enligt denna kalkyl till 82 000 fler sysselsatta i Frankrike. I Tyskland minskade sysselsättningen med 34 000, i Italien med 18 000, i Storbritannien med 12 000 och i övriga EU-länder med 12 000. Det betyder att nästan alla vinster för sysselsättningen i Frankrike motsvarades av förluster i andra länder och att de fördelades orättvist eftersom de följer handelsmönstren.

7.3.7. Sammanfattningsvis så kostar det särskilt på betalningsbalansen att stimulera ekonomin ensamt. Om expansion sker gemensamt så förstärks effekten på ekonomin och i stort sett neutraliseras effekterna på betalningsbalansen. Det franska fallet visar också att en finanspolitisk expansion kan bryta en negativ spiral - det ökade konsumentförtroendet. Det visar också att en politik som kan kallas dumdristig för ett land kan vara effektiv om den är gemensam.

7.3.8. Effekten som uppstod i och med valutakursförändringen kommer när EMU är infört inte att finnas kvar. Effekten via ökad produktion i ett land på grund av expansionen i andra länder är det som kvarstår. Vi har därför gjort ytterligare en undersökning och nu med utgångspunkt från dagens ekonomiska situation och dagens antal EU-länder. Vi har här utgått från en expansion på 1 % av BNP. Man kan säga att nedanstående tabell tydligt visar att det lönar sig att samarbeta. Effekterna på BNP och sysselsättningen blir större när fler länder deltar i expansionen och de negativa effekterna på den offentliga budgeten och betalningsbalansen minskar något. Med tanke på den stora andelen av efterfrågan som finns inom EU så är det genom att påverka den som vi kan få de största effekterna på sysselsättningen.

>Plats för tabell>

7.4. Den ekonomiska politiken har byggt på att de enskilda länderna konkurrerar med varandra. Tillväxten måste då komma från exportmarknaderna, dvs. de andra ländernas efterfrågan. De har uppträtt som privata företag. Delvis har denna situation förändrats genom den inre marknaden och EMU. Men fortfarande betraktas konkurrenskraft ofta på ett defensivt sätt i form av åtgärder riktade mot grannarna.

7.4.1. För företagen önskar vi en så fullständig och rättvis konkurrens som möjligt men dessa strävar själva ofta efter att undvika konkurrens genom karteller m. m. För medlemsländerna önskar vi ett brett samarbete och inte den konkurrens mellan dem som uppstår om man försöker ta produktion och sysselsättning från varandra. EUs konkurrenslagstiftning är oerhört viktig men det behövs mer av enhetliga spelregler mellan länderna för att möjliggöra en renare konkurrens mellan företagen.

8. Ekonomisk konvergens - inte bara monetär?

8.1. Vi har beskrivit hur löneuppgörelser i ett land får effekter i andra länder. Att detta inte bara är ett teoretiskt resonemang kan man se av diagram 5. För länderna i diagrammet, i huvudsak EU-länder, har skillnaderna i löneökningstakt successivt reducerats så att de under 1990-talet uppvisar mycket små variationer. Denna förändring har skett utan några formella transnationella uppgörelser men alternativet till löneökningar på samma nivå som grannländerna heter arbetslöshet.

8.2. Inte bara skillnaderna mellan länderna har genomgått en dramatisk förändring utan också nivån på löneökningarna. Period efter period har löneökningarna blivit lägre. Detta gör att vi inte bara kan tala om en konvergens vad gäller inflation utan också vad gäller löneökningar. Nedgången i inflationstakt och i nominella löneökningar har stadigt gått åt samma håll. Huruvida de sjunkande löneökningarna har möjliggjort sänkningen av inflationstakten eller om den sänkta inflationen har lett till de lägre löneökningarna får andra tvista om. Det viktiga är att konstatera att såväl inflation som löneökningar nu tycks ha etablerat sig på en låg nivå.

8.3. Detta är positivt för stabiliteten på varu- och arbetsmarknaderna. Vissa relationer mellan olika ekonomiska faktorer måste även i denna situation upprätthållas för att ekonomierna skall fungera tillfredsställande och arbetslösheten minska. Relationen mellan inflation och löneökningar är avgörande för efterfrågans utveckling och för sysselsättningen (konsumtionen utgör 60 % av BNP). För ekonomier med tillväxt måste det finnas en reallöneökning om inte tillväxten bara skall bli tillfällig. För att motivera ökade investeringar måste det dessutom, utöver att det finns efterfrågan på produkterna, vara lönsamt med investeringar. Då behöver produktivitetsökningen i nuvarande ekonomiska situation och räknat över en längre period vara högre än reallöneökningen.

8.4. Trots konvergensen för löneökningarna finns det stora skillnader för hur lönebildningen går till. Det har under senare år funnits ett samband mellan en positiv utveckling för sysselsättningen och landsomfattande treparts- eller andra uppgörelser om löner m m. Exempel på detta är Irland, Nederländerna, Danmark, Österrike, Norge och Finland även om man har olika system och omfattning för uppgörelserna.

8.5. Vi vill också peka på att det finns en konvergens för arbetsrätt, miljö- och skattepolitik i form av miniminivåer.

8.6. När metoden med minimiregler används beslutas dessa på EU-nivå. Dock fastställer dessa minimiregler sällan de nivåer som kommer att gälla i olika länder eftersom det är fritt att ha en högre nivå. EU fastställer i vilken riktning regleringen skall gå men inte hur långt.

8.7. För vägen till EMU och för riktlinjerna för sysselsättningen fastställer EU riktning men inte vilka åtgärder som skall genomföras. Konvergenskraven inom EMU fastställer vad länderna skall uppnå men inte hur de skall komma dit. Sysselsättningsriktlinjerna anger riktningen för "strukturella" åtgärder i 19 punkter. Medlemsländerna väljer de exakta åtgärderna och det är först om man på EU-nivå tycker att man inte har nått tillräckligt långt som man kan kritisera valet av åtgärder.

8.8. Den konvergens som har åstadkommits med hjälp av konvergenskriterierna kommer nu att följas av en ökad konvergens också inom de områden, arbetsmarknadspolitik och kompetensutveckling, som finns inom sysselsättningsriktlinjerna. Men medlemsländerna kommer även i fortsättningen att vara mycket olika vad gäller ekonomisk nivå, ekonomisk struktur, sociala regler och även läget i konjunkturcykeln kan variera. Därför kommer viktiga politiska avgöranden även fortsättningsvis att ske i medlemsländerna. Om man väljer åtgärder på den offentliga sektorns utgifts- eller inkomstsida, om man väljer riktade eller generella åtgärder, om man väljer att genomföra något inom den offentliga sektorn eller om man stimulerar verksamheten i den privata sektorn; sådana beslut finns kvar hos medlemsstaterna även i en framtida ytterligare konvergerad ekonomi.

9. Slutsatser

9.1. För att på ett avgörande sätt reducera arbetslösheten är det nödvändigt att öka tillväxten i ekonomin - en tillväxt som måste vara hållbar ur miljö- och andra synpunkter. Samtidigt leder en ökad tillväxt till en minskning av arbetslösheten. Men hur skall detta åstadkommas? I den politiska debatten har ökad efterfrågan ställts mot avregleringar av arbetsmarknaden. Det som behövs är snarare ett samspel mellan ökad efterfrågan och strukturella förändringar i form av aktiv arbetsmarknadspolitik och satsningar på utbildning och kompetensutveckling. Politiken får inte inriktas på att reducera det ekonomiska tryck som leder till strukturella omvandlingar i ekonomin. För att föra produktion från icke lönsamma branscher fordras ett kostnadstryck liksom en vinstmöjlighet för att föra produktion till framtidsbranscher.

9.2. Arbetsmarknadspolitik, utbildnings- och kompetenshöjande satsningar gör individen starkare på arbetsmarknaden. Utan en efterfrågeledd tillväxt skapar emellertid inte detta nya jobb. Snarast kan motsatsen inträffa där en effektivare arbetskraft åstadkommer den redan efterfrågade produktionen med färre personer. Svårigheterna att på nationell nivå bedriva efterfrågeledd tillväxtpolitik är tydliga. Men en sådan politik är, som en följd av den ekonomiska integrationen, möjlig att bedriva på EU-nivå. De balansproblem som uppstår om ett land, i likhet med Frankrike 1982, för en expansiv ekonomisk politik jämnas ut ju fler länder som ansluter sig. Om alla medlemsländer ansluter sig maximeras de positiva effekterna samtidigt som de negativa minimeras.

9.3. Genom massiva samordnade offentliga investeringar i EU:s samtliga 15 medlemsländer skulle sysselsättningen enligt vissa beräkningar kunna öka med cirka fem miljoner arbetsplatser. De problem som en efterfrågeledd expansiv ekonomisk politik leder till för enskilda länder vad gäller budget- och handelsbalans och kapitalflykt kan alltså lösas genom att koordinera politiken på EU-nivå. Men ett problem kvarstår, nämligen inflationen.

9.4. Värderingarna beträffande inflation och budgetbalans upprätthålls i första hand av centralbankerna med den oberoende ställning som de har fått. Den globala finansmarknaden förstärker denna politik. Åtstramningspolitiken har kortsiktigt, utöver de väsentligt lägre löneökningarna och den lägre inflationen, i praktiken oftast även resulterat i mer arbetslöshet. En mer expansiv ekonomisk politik minskar med samma resonemang arbetslösheten men riskerar om inget annat görs samtidigt att åter pressa upp inflationen.

9.5. Mot denna bakgrund är det inte möjligt att göra något åt arbetslösheten utan att samtidigt göra något åt inflationen. En efterfrågeledd hållbar tillväxtpolitik måste alltså kombineras med åtgärder mot inflationen. I ett realistiskt och trovärdigt resonemang kan man inte bortse från detta. Politikerna måste presentera alternativ som möjliggör både efterfrågeledd tillväxt och inflationsbekämpning.

9.5.1. En invändning som ibland förs fram är att inflationen nu inte utgör något större problem. Men det avgörande är hur kontrollen av inflationen åstadkommits. Den har åstadkommits av en politik med låg efterfrågan och hög arbetslöshet som sidoeffekt. Det är därför som centralbankerna, vid en i övrigt oförändrad ekonomisk situation, inte kommer att tillåta denna inflation och därmed en så kraftig sysselsättningsökning. En omvänd politik där arbetslösheten halveras, skulle på liknande sätt få hög inflation som sidoeffekt.

9.5.2. Det blir då nödvändigt att finna andra metoder för att hålla nere inflationen. Det enda alternativet, som inte har mänskliga och sociala konsekvenser som vi inte accepterar inom den europeiska sociala modellen, är att förändra förhandlings- och lönebildningsprocesserna så att nuvarande löneökningstakt bibehålls även vid en halvering av arbetslösheten.

9.5.2.1. Parterna på arbetsmarknaden har alltså en nyckelroll i inflationsbekämpningen. Arbetskraftskostnaden är den dominerande delen av produktionskostnaderna om man räknar in tidigare produktionsled. Löneökningar som under en längre tid väsentligt överstiger produktivitetsökningen slår därför alltid igenom i högre priser.

9.5.2.2. Därför bör medlemsländerna konsekvent, inte bara i "Broad Economic Guidelines" utan också i sina årliga sysselsättningsplaner, redovisa vad regering, parter och näringsliv gör för att hålla nere inflationen.

9.5.2.3. Det är i första hand arbetsmarknadens parters gemensamma ansvar att löneutvecklingen på sikt håller sig inom de ramar som låg inflation, produktivitetsökning och tillräcklig efterfrågan ger. Metoden är reallöneökningar på låga nominella nivåer för att öka köpkraften och samtidigt hålla nere inflationen.

9.5.2.4. Det bör införas en lagstiftning som å ena sidan låter arbetsmarknadens parter ansvara för lönebildningen och å andra sidan innebär tillräckliga garantier för en lönebildning som ligger i det allmännas intresse ().

9.5.2.5. Konvergensprocessen har redan inneburit att löneökningar, inflation och budgetunderskott kraftigt harmoniserats mellan medlemsländerna. Detta ställer redan arbetsmarknadens parter inför kravet på ökat informationsutbyte inför förhandlingarna. ESK föreslår därför att parterna diskuterar om man inom ramen för den sociala dialogen utöver de grupper som finns för ekonomi, arbetsmarknad och utbildning kan inrätta en grupp för gemensam diskussion om lönebildningen, naturligtvis utan att direkt gripa in i de nationella förhandlingarna.

9.5.3. I de länder där man inte lyckas nå fram till en stabil lönebildning får man räkna med sämre anställningstrygghet, sämre arbetslöshetsersättning, utebliven minskning av arbetslösheten och så småningom lägre reallöner. En försämrad konkurrenskraft påverkar obönhörligen villkoren för arbetskraften. Utan möjligheten att ta till devalvering tvingas man direkt ta hänsyn enbart till reala faktorer.

9.6. Detta räcker emellertid inte. Det är också nödvändigt att göra något åt strukturproblemen på arbetsmarknaden. EU har en arbetsmarknad i otakt där kraven på yrkeskunnande och kompetens inte tillgodoses av utbildningssystemen. Detta problem är det största hindret för ökad flexibilitet på arbetsmarknaden.

9.6.1. I en situation där investeringarna växer och aktiviteten ökar i ekonomin blir klyftan mellan tillgång och efterfrågan på utbildad arbetskraft inte bara till ett hinder för tillväxten utan den leder också till ökad inflation om det uppstår flaskhalsar.

9.6.2. En starkare ställning för individen på arbetsmarknaden genom ökade kunskaper och kvalifikationer leder till att man vågar ta risken att pröva nya jobb. De offentliga investeringarna i utbildning har troligen sjunkit under konvergensprocessen, varför dessa som ett första steg måste återställas till tidigare nivåer. På längre sikt bör de öka ytterligare.

9.7. Det nya fördraget ger oss bättre möjligheter att utnyttja ett gemensamt agerande för att ta itu med arbetslösheten. Men då räcker det inte med bara ena sidan - strukturpolitik med låga nominella löneökningar och låg inflation. Det krävs också en efterfrågeledd expansiv ekonomisk politik. Med ovanstående politik går detta utmärkt att förena. Med ekonomernas uttryckssätt kan man säga att NAIRU sänks med en sådan politik och då kan centralbankerna tillåta en högre efterfrågenivå utan att slå till bromsarna. Detta förutsätter att man slutar att se en total utrikeshandel, då 23 % som en begränsning på politiken, utan agerar utifrån den avsevärt mindre begränsningen 8 %.

9.8. I detta har alla viktiga roller att spela, arbetsmarknadens parter och andra intresseorganisationer, näringslivet, regeringarna och EU:s institutioner. Därvid borde trepartssamarbetet inom den sociala dialogen kunna utvecklas till ett partnerskap för jobb där löntagarna tar sitt ansvar, arbetsgivarna och näringslivet tar sitt och regeringarna och EU förpliktar sig att utnyttja dessa förutsättningar till att föra en mer expansiv ekonomisk politik för ökad sysselsättning.

Bryssel den 2 juli 1998.

Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande

Tom JENKINS

() ESK:s yttrande av den 1 oktober 1997 om "Europeiska rådet om sysselsättning" - EGT C 355, 21.11.1997 och Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande av den 30.10.1997 om "Kommissionens meddelande 'Förslag till riktlinjer för medlemsstaternas sysselsättningspolitik 1998'" - EGT C 19, 21.1.1998.

() Uppgifterna i Europa som en ekonomisk enhet avser enbart varuhandeln. Beräkningar inför nästa revidering av rapporten tyder dels på att exporten extra-EU snarare är 9 %. Dels så leder ett inkluderande av tjänstehandeln till att exportandelen extra-EU totalt blir cirka 11 %. Då dessa siffror inte på ett fundamentalt sätt ändrar analysen har vi utgått från de publicerade siffrorna.

() För en utförligare beskrivning av hur fattigdom kan beräknas se ESK:s yttrande av den 1 juli 1998 om "Fattigdomens och den sociala utslagningens kostnader i Europa".

() I normalfallet antas löneökningarna bli lika stora som de har varit historiskt.

I "flexibilitetsfallet" finns mer flexibilitet på arbetsmarknaden, t.ex. genom aktiv arbetsmarknadspolitik och kompetensutveckling. Detta leder till lägre löneökning än i andra situationer, när arbetslösheten sjunker. Behovet av en motverkande penningpolitisk reaktion blir mindre, liksom försämringen av den europeiska konkurrenskraften. Därför blir effekterna på tillväxt och sysselsättning större.

I "flaskhalsfallet" kan arbetsmarknaden inte följa med och det uppstår flaskhalsar, med en motverkande penningpolitisk reaktion som följd och ett försämrat konkurrensläge. Den extra löneökningen i detta fall har antagits bli en kvarts % per år.

() "... fortsatt utveckling av en samordnad makroekonomisk politik som är baserad på en effektiv inre marknad och som kommer att utgöra grunden för en varaktig tillväxt, en ny dynamik och ett förtroendefullt sysselsättningsstimulerande klimat [...] När det gäller det makroekonomiska sammanhanget är det väsentligt för unionen att fortsätta med en tillväxtpolitik som inriktas på stabilitet, sunda offentliga finanser, löneåterhållsamhet och strukturella reformer."

() Se ESK:s yttranden om "Sysselsättningspolitiken och de socioprofessionella organisationernas roll i den tredje etappen av EMU" (ej officiell titel) (föredragande: Thierry Dock) (under utarbetande) och om "Sysselsättningen och euron" (föredragande: Michael Geuenich) (under utarbetande).

BILAGA STATISTIK till Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande

1. Europeisk handel - Export av varor till gällande priser - Statistik över utrikeshandel

Medlemsstater

Handel med övriga medlemsstater och utanför EU-% av BNP

Europa som en ekonomisk enhet

Handel utanför EU

Exportmarknaden 8 % av BNP

Inre marknaden 92 % av BNP

Källa: Commission services. Inget årtal finns angivet för siffrorna.

2. Grad av fattigdom i förhållande till nationell eller gemenskaplig genomsnittlig disponibel inkomst, 1992

(Inga siffror finns för Österrike)

Källa: ECHP 1994 and Nordic SLCs.

3. Kapacitetsutnyttjande - Tysk industri (i %), 1960-1997

Källa: EcoWin.

4. Utveckling av arbetslöshet (i %), 1994-1998

Källa: OECD's Perspectives économiques, nr 62.

5. Timlön inom tillverkningsindustrin

Genomsnitt 1976-1980

Genomsnitt 1981-1985

Genomsnitt 1986-1990

Genomsnitt 1991-1995

Källa: OECD, Perspectives de l'emploi, 1997.