KOMMISSIONENS YTTRANDE enligt artikel 251.2 c i EG-fördraget om Europaparlamentets ändringar av rådets gemensamma ståndpunkt om förslaget till EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV om ändring av rådets direktiv 91/308/EEG om åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används för tvättning av pengar

1. Bakgrund

Den 19 juli 1999 översände kommissionen ett förslag till direktiv [1] om ändring av direktivet från 1991 om åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används för tvättning av pengar [2] till Europaparlamentet och rådet.

[1] KOM(1999) 352 slutlig och EGT C 177 E, 27.6.2000, s. 14.

[2] EGT L 166, 28.6.1991, s.77.

Den ekonomiska och sociala kommittén avgav sitt yttrande [3] den 26 januari 2000.

[3] EGT C 75, 15.3.2000, s. 22.

Den 5 juli 2000 antog Europaparlamentet ett yttrande [4] efter första behandlingen som innehöll 34 ändringsförslag till kommissionens förslag.

[4] Betänkande A5-0175/2000.

Rådets gemensamma ståndpunkt [5] antogs den 30 november 2000.

[5] EGT C 36, 2.2.2001, s.24.

Kommissionens meddelande till Europaparlamentet om rådets gemensamma ståndpunkt [6] antogs den 12 januari 2001.

[6] SEK(2001) 12 slutlig.

Den 5 april 2001 röstade Europaparlamentet efter andra behandlingen fram 15 ändringsförslag om den gemensamma ståndpunkten.

2. Förslagets syfte

Syftet med förslaget är att modernisera och utvidga direktivet om bekämpning av penningtvätt från 1991 i enlighet med medlemsstaternas (handlingsplanen för bekämpande av den organiserade brottsligheten.) och Europaparlamentets önskemål (Betänkande A4-0093/99 - PE 228 303 slutlig). Huvudpunkterna är en utvidgning av förbudet mot penningtvätt för att täcka ett större antal kriminella aktiviteter och att direktivet numera även skall omfatta ett flertal icke-finansiella verksamheter och yrken inklusive jurister, för vilka särskilda säkerhetsförskrifter kommer att gälla.

3. Kommissionens yttrande om parlamentets ändringsförslag

Europaparlamentet antog vid andra behandlingen 15 ändringsförslag om rådets gemensamma ståndpunkt.

Kommissionen kan på grund av nedanstående skäl inte godta dessa ändringsförslag:

I ändringsförslag 1 tillfogas ett skäl angående förbrott, dvs. den bakomliggande kriminella verksamhet som skyddas av förbudet mot penningtvätt. Kommissionen uppfattning är att detta ändringsförslag står i nära samband med ändringsförslag 10 om samma ämne, även om detta förslag inte antogs. Kommissionen ställer sig tveksam till om innehållet i skälet är tillräckligt för att det ska kunna gälla för sig själv utan stöd från den enskilda bestämmelse till vilken det är kopplat. Kommissionen anser att ett skydd som i huvudsak är begränsat till att bara gälla organiserad brottslighet inte är tillräckligt. Man medger dock att organiserad brottslighet är en svårdefinierbar term. Å andra sidan har begreppet "kriminell organisation" definierats (gemensam åtgärd av den 21 december 1998), och det är till denna definition som den gemensamma ståndpunkten hänför sig. Kommissionen samtycker till att direktivet är ett av de medel som skyddar gemenskapens ekonomiska intressen men tror inte att en hänvisning till artikel 280 är helt nödvändig.

Ändringsförslag 5 täcker huvudsakligen samma område som skäl 16 i den gemensamma ståndpunkten, som är den text som kommissionen föredrar. I ändringsförslaget tas frågan om partner upp, trots denna frågas frånvaro i artiklarna. Ändringsförslaget hänvisar likaså till begreppet "juridisk rådgivning", vars innebörd inte är definierad. Kommissionen håller med om att det är nödvändigt att skydda de oberoende advokaternas (och notariernas) roll när dessa företräder sina klienter i en rättsprocess eller tillhandahåller juridisk rådgivning. Kommissionen anser att detta skydd tillhandahålls i den gemensamma ståndpunkten och föredrar begreppet att fastställa klientens juridiska ställning framför begreppet juridisk rådgivning, då det tidigare upplevs som mer precist.

Ändringsförslag 9 skulle innebära att en femte kategori skulle omfattas av definitionen "finansiella institut", nämligen vissa marknadstillsynsorgan. De fyra övriga kategorierna omfattar kommersiella icke-bankleverantörer av finansiella tjänster. De finansiella instituten måste identifiera sina kunder och rapportera minsta misstanke om penningtvätt till myndigheterna. Kommissionen ser ingen anledning att definiera marknadstillsynsorgan som finansiella institut och påminner om att rollen hos behöriga myndigheter med ansvar för tillsyn av kredit- och finansiella institut redan avhandlats i artikel 10 i direktivet från 1991. Vid misstanke om penningtvätt inom de institutioner som kontrolleras av de berörda myndigheterna, måste de senare rapportera misstankarna till berörda myndigheter som bekämpar penningtvätt.

Ändringsförslag 11 ändrar ordalydelsen i definitionen av "behöriga myndigheter". Ändringsförslagets egentliga syfte är enligt kommissionen inte helt uppenbart. Rådets avsikt framgår tydligt i skäl 18 i den gemensamma ståndpunkten, nämligen att medlemsstaterna enligt direktivet inte är tvungna att inrätta nya behöriga (tillsyns-) myndigheter på de ställen de saknas. Detta innebär till exempel att en medlemsstat som inte har en behörig myndighet för tillsyn av fastighetsmäklare eller ädelstenshandlare enligt direktivet inte är tvingad att upprätta sådana myndigheter. Det är kommissionens åsikt att detta tillvägagångssätt är det mest praktiska, även om det kan göra kontrollen av tillämpningen av bestämmelserna i direktivet svårare.

Ändringsförslag 14 handlar om olika icke-finansiella verksamheter som parlamentet vill innefatta i direktivet.

Den gemensamma ståndpunkten hänvisar till "handlare som köper och säljer varor av högt värde, såsom ädelstenar eller metaller, när betalning sker kontant och med ett belopp motsvarande 15 000 euro eller mer". Parlamentets ändringsförslag går ut på att ta bort ordet "såsom", hänvisningen till kontantbetalning och tröskeln på 15 000 euro. Dessutom läggs hänvisningen "konstföremål" till texten. För att undvika att ställa för höga krav på handlarna i fråga föredrar kommissionen att behålla tillämpningen enbart ifråga om större kontanta transaktioner. Beträffande ordet "konstföremål" är kommissionen bekymrad dels över den potentiella bredd denna bestämmelse skulle få och dels över att definition för uttrycket saknas.

Med avseende på parlamentets önskan att innefatta "försäljare av lyxvaror med ett försäljningspris som överstiger 50 000 euro", ställer sig kommissionen återigen tveksam, nu på grund av avsaknaden av definition på "lyxvaror" och på grund av (det visserligen allmänna) problemet med kontroll av tillämpningen av sådana bestämmelser.

Vad beträffar inkluderandet av auktionsfirmor, då köpeskillingen för enskilda objekt överstiger 15 000 euro, ställer sig kommissionen mer öppen. Man tycker dock att detta inbegripande förtjänar en mer detaljerad diskussion och någon sådan har hittills inte förts.

Beträffande värdetransportföretag vill kommissionen påpeka att det ursprungliga förslaget även gällde penningöverföringsföretag. Verksamheten ströks dock från direktivet efter påtryckningar från ett flertal medlemsstater då de inte såg något behov av att denna inkluderades. Kommissionen godtog denna majoritetsståndpunkt.

Parlamentstexten om kasinon ligger mycket nära kommissionens ursprungliga förslag. Kommissionen tycker att det behövs fler undersökningar kring det optimala sättet att inkludera personer som bedriver, äger eller förvaltar kasinon.

Slutligen ser kommissionen ingen anledning att inkludera tjänstemän vid tull- och skattemyndigheter eftersom dessa inte är anställda i kommersiella företag. Som statsanställda är de i regel tvungna att rapportera all kriminell verksamhet de stöter på till berörda myndigheter.

Ändringsförslag 18 tar upp två punkter, en om samordning av lagar (hur man ska hänvisa till livförsäkningsdirektiven) och mer väsentlig punkt angående trösklarna vid vilka kundidentifikation skall krävas med avseende på vissa försäkringskontrakt. Angående den första punkten är det kommissionens fortsatta uppfattning att rätt hänvisning är den till det första livförsäkringsdirektivet från 1979 som definierar livförsäkringsbolag. Angående parlamentets önskan att höja trösklarna håller kommissionen med om att summorna, som sattes 1991, nu kan behövas ses över. Man anser dock att en sådan översikt måste baseras på en detaljerad teknisk undersökning av problemen i fråga. Detta arbete bör utföras av Kontaktkommittén för frågor om penningtvätt.

Ändringsförslag 19 och 20 handlar om identifikation av kasinokunder. Det är kommissionens uppfattning att parlamentets ändringsförslag i grund och botten har samma mål som den gemensamma ståndpunkten. Kommissionen föredrar dock den gemensamma ståndpunkten då denna är mer specifik angående riskerna för penningtvätt (kontanta köp av spelmarker eller inväxling av en kasinocheck mot spelmarker). Enligt kommissionen är den tröskel som föredras av parlamentet på 1000 euro likaså för låg.

Ändringsförslag 21 och 24 utgör enligt kommissionen en överträdelse mot den grundläggande penningtvättsregeln om att kunder om vilka man gjort en undersökning om misstanke om tvättning av pengar inte skall förvarnas om detta. Det är kommissionens uppfattning att denna regel bör bibehållas även beträffande berörda yrkesgrupper.

Ändringsförslag 22 har för avsikt att förvandla en fakultativ bestämmelse i den gemensamma ståndpunkten ("Medlemsstaterna behöver inte tillämpa...") till en obligatorisk ("Medlemsstaterna skall inte tillämpa...").

Artikel 6.3 handlar om kravet på att rapportera misstanke om penningtvätt. Kommissionens ursprungliga förslag innebar att medlemsstaterna inte skulle vara tvungna att tillämpa detta krav beträffande information som notarier eller oberoende jurister erhållit i egenskap av yrkesutövare medan de representerade klienten i samband med ett rättsligt förfarande. För att säkerställa överensstämmelsen med Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna ansågs det under debatten i parlamentet även nödvändigt att hänvisa till en situation i vilken advokaten hjälper klienten att bedöma hans rättsliga situation. Som en del i den slutliga kompromissen med rådet och med tanke på skillnaderna i yrkesutövande och organisation i respektive medlemsstat, utsträcktes medlemsstaternas förslag att inte tillämpa rapporteringskravet från att bara gälla notarier och oberoende jurister till att även gälla revisorer, externa redovisningsansvariga och skatterådgivare. Kommissionen godkände motvilligt denna utsträckning då den inte bedömdes som helt nödvändig.

På grund av kravet på överensstämmelse med konventionen om de mänskliga rättigheterna har kommissionen viss förståelse för parlamentets önskan om att ta bort kravet på rapportering om misstänkt penningtvätt grundad på information som erhållits av oberoende advokater och notarier medan de representerar klienten i fråga om ett rättsligt förfarande eller medan de bedömer klientens rättsliga situation. Kommissionen håller dock inte med om att samma skäl skall tillämpas med avseende på icke-juridiska yrken i allmänhet. Det är kommissionens uppfattning att parlamentets ändringsförslag skulle innebära ett överdrivet stort undantag för de icke-juridiska yrkesgrupperna och därmed göra att det vore praktiskt taget meningslöst att införliva dem i direktivet.

Ändringsförslag 23. I direktivet från 1991 anges att (sista punkten i artikel 6) uppgifter som erhållits genom rapporter om misstänkta transaktioner av myndigheter som bekämpar penningtvätt endast får användas i samband med bekämpandet av penningtvätt. Texten fortsätter dock: "Medlemsstaterna får dock föreskriva att uppgifterna får användas även för andra ändamål". Parlamentets ändringsförslag skulle innebära att den sista meningen ströks.

Bestämmelsen i fråga infördes i direktivet från 1991 eftersom rapporter om misstänkta transaktioner till exempel skulle kunna peka på kriminell verksamhet som förmodligen både behöver undersökas och bekämpas även om den inte utgör penningtvätt enligt direktivet. Kommissionen känner inte till några problem som uppkommit genom denna möjlighet för medlemsstaterna och framhåller att den bör bevaras.

Ändringsförslag 25. I direktivet från 1991 hävdas principen om att rapporter om misstänkta transaktioner som gjorts i god tro inte skall föranleda ansvar i någon form under vare sig civilrätt eller straffrätt för personen som gjorde rapporten. Detta gäller även om det skulle visa sig att misstankarna var ogrundade. Parlamentets ändringsförslag skulle innebära att kriteriet "god tro" byttes ut mot en prövning baserat på huruvida de avslöjade upplysningarna "lämnats uppsåtligen eller på grund av grov oaktsamhet". Inga praktiska problem har, så vitt kommissionen vet, uppkommit på grund av god tro-prövningen, som även motsvarar tillämplig internationell standard (de 40 rekommendationerna från Arbetsgruppen för finansiella frågor (FATF)). Kommissionen finner det inte nödvändigt att ändra direktivet på denna punkt.

Ändringsförslag 26 ämnar lägga till en bestämmelse ur kommissionens ursprungliga förslag (Artikel 12.2 (ny)) som skulle ha givit kommissionen (genom Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (OLAF)) en roll i samarbetet och informationsutbytet mellan medlemsstaternas myndigheter för bekämpning av penningtvätt beträffande frågor som påverkar gemenskapens ekonomiska intressen. Vid debatten i rådet beslutades slutligen att denna viktiga beståndsdel av kommissionens förslag kräver en enskild och detaljerad debatt. Rådet ålade därför kommissionen att lägga fram ett enskilt förslag grundat på artikel 280 i EG-fördraget. Kommissionen godkände detta förfaringssätt och håller för tillfället på att formulera detta förslag. Kommissionen anser därför att ifrågavarande ändringsförslag är obehövligt.

Ändringsförslag 27 har ungefär samma täckning som ändringsförslag 26 och hänvisar specifikt till OLAF. Kommissionen ser ingen anledning att hänvisa till OLAF i penningtvättdirektivet eftersom kontakten mellan OLAF och medlemsstaternas myndigheter för bekämpning av penningtvätt beträffande frågor som påverkar gemenskapens ekonomiska intressen kommer behandlas i ett separat rättsligt instrument.

4. SLUTSATSER

Kommissionen avvisar följaktligen alla ändringsförslag som antogs vid Europaparlamentets andra behandling.