RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET om medlemsstaternas genomförande av rambeslut 2009/948/RIF av den 30 november 2009 om förebyggande och lösning av tvister om utövande av jurisdiktion i straffrättsliga förfaranden /* COM/2014/0313 final */





INNEHÅLL RAPPORT FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET OCH RÅDET om medlemsstaternas genomförande av rambeslut 2009/948/RIF av den 30 november 2009 om förebyggande och lösning av tvister om utövande av jurisdiktion i straffrättsliga förfaranden 1........... Inledning....................................................................................................................... 3 1.1........ Rambeslutets mål och räckvidd.................................................................................... 3 1.2........ Skydd av de grundläggande rättigheterna................................................................... 4 1.3........ Rambeslutets viktigaste delar....................................................................................... 4 1.4........ Läget när det gäller införlivandet av rambeslutet och konsekvenserna av underlåtenhet att genomföra rambeslutet.................................................................................................................... 5 2........... Utvärdering av medlemsstaternas genomförande av rambeslutet................................ 5 2.1........ Preliminär utvärdering av mottagen införlivandelagstiftning....................................... 5 2.2........ Utvärdering av vissa grundläggande bestämmelser i rambeslutet................................ 6 2.2.1..... Behöriga myndigheter.................................................................................................. 6 2.2.2..... Språkordning................................................................................................................ 6 2.2.3..... Utbyte av information om ärenden............................................................................... 7 2.2.4..... Förfarande för direkta samråd och för att nå samförstånd........................................... 8 2.2.4.1.. Förfarande för direkta samråd...................................................................................... 8 2.2.4.2.. Resultat av direkta samråd och uppnående av samförstånd enligt artiklarna 10–11.. 10 3........... Slutsats........................................................................................................................ 10 1. Inledning 1.1. Rambeslutets mål och räckvidd I ett område med verklig rättvisa som baseras på ömsesidigt förtroende har medborgarna rätt att förvänta sig trygghet och säkerhet och att skyddas mot brottslighet i hela Europeiska unionen, samtidigt som de ska kunna känna förtroende för att deras grundläggande rättigheter respekteras när de är tilltalade i straffrättsliga förfaranden. Europeiska unionen har infört flera verktyg för att bekämpa gränsöverskridande brottslighet på ett effektivare sätt. Kriminell verksamhet kan äga rum inom flera medlemsstaters territorium. Ett brott kan t.ex. förberedas i en medlemsstat, begås i en annan medlemsstat, medan förövarna kan gripas i en tredje medlemsstat och vinningen av brottet kan ha överförts till en fjärde medlemsstat. Det uppstår därför situationer där flera medlemsstater kan vara behöriga att utreda brottet och lagföra de påstådda förövarna. Detta skapar komplikationer, inte bara i fråga om samordning och lagföringens effektivitet, utan även när det gäller respekten för den grundläggande straffrättsprincip som även fastställs i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan) om att en person inte får lagföras och dömas två gånger för samma brott.[1] Europeiska unionen antog rambeslut 2009/948/RIF av den 30 november 2009 om förebyggande och lösning av tvister om utövande av jurisdiktion i straffrättsliga förfaranden[2] för att förhindra att samma sakförhållanden och samma person i onödan är föremål för parallella straffrättsliga förfaranden i Europeiska unionen. Det skulle främja en effektiv rättskipning i brottmål inom det europeiska området med rättvisa om straffrättsliga förfaranden genomfördes i den medlemsstat som är bäst lämpad, t.ex. i den stat där den större delen av brottsligheten ägde rum, den plats där störst skada eller förlust skedde, eller den plats där den misstänkta eller åtalade personen, eller offren, har avgörande intressen. Jurisdiktionen måste väljas på ett öppet och objektivt sätt för att skapa rättssäkerhet för medborgarna och förbättra det straffrättsliga samarbetet mellan myndigheter som kan ha parallell behörighet. Rambeslutet är ett första viktigt steg i EU-rätten för att förebygga tvister om utövande av jurisdiktion.[3] I samband med att brottsligheten inom Europeiska unionen blir alltmer gränsöverskridande bidrar denna åtgärd dessutom till ett mer välfungerande europeiskt område med rättvisa. Det bidrar därmed även till en effektiv rättskipning i brottmål i medlemsstaterna. I denna rapport görs en preliminär utvärdering av de nationella införlivandelagar som redan har inkommit till kommissionen. Fr.o.m. den 1 december 2014, då den femåriga övergångsperioden för Lissabonfördraget löper ut, kommer EU-domstolens rättsliga befogenheter och kommissionens rätt att inleda överträdelseförfaranden att gälla fullt ut beträffande unionslagstiftning som antogs före Lissabonfördraget inom området straffrättsligt och polisiärt samarbete. 1.2. Skydd av de grundläggande rättigheterna Detta rambeslut står i överensstämmelse med de grundläggande rättigheter och principer som erkänns i artikel 6 i fördraget om Europeiska unionen och som återspeglas i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Genom Lissabonfördragets ikraftträdande blev stadgan rättsligt bindande, och rätten att inte bli dömd eller straffad två gånger för samma brott förstärktes. I artikel 50 i stadgan fastställs ”ne bis in idem”-principen, som medlemsstaterna enligt artikel 51 i stadgan är skyldiga att respektera, iaktta och främja i sin tillämpning av EU-rätten. ”Ne bis in idem”-principen fastställs i artiklarna 54–58 i konventionen om tillämpningen av Schengenavtalet, som EU-domstolen har tolkat i flera mål.[4] 1.3. Rambeslutets viktigaste delar I rambeslutet fastställs ett förfarande för hur behöriga nationella myndigheter i EU‑medlemsstaterna ska kontakta varandra när de har rimliga skäl att anta att ett parallellt förfarande äger rum i en annan medlemsstat/andra medlemsstater. Myndigheten måste i sådana fall försöka få bekräftelse från den behöriga myndigheten i den andra medlemsstaten på att ett parallellt förfarande äger rum. Den kontaktade myndigheten måste svara utan onödigt dröjsmål eller inom den tidsfrist som har angetts av den kontaktande myndigheten. Genom denna bestämmelse fastställs även ramen för dessa myndigheters inledande av direkta samråd när parallella förfaranden har konstaterats i syfte att nå en effektiv överenskommelse om vilken medlemsstat som är bäst lämpad för den fortsatta lagföringen av brottet. Samrådet bör helst leda till att förfarandet koncentreras till en EU-medlemsstat, till exempel genom överförande av det straffrättsliga förfarandet. För att nå samförstånd bör de behöriga myndigheterna beakta relevanta kriterier, vilket kan inbegripa kriterierna i de riktlinjer som har offentliggjorts i Eurojusts årliga rapport 2003 och exempelvis ta hänsyn till den plats där den större delen av brottsligheten ägde rum, den plats där störst skada eller förlust skedde, den plats där den misstänkta eller åtalade personen befinner sig och möjligheterna att säkerställa överlämnande eller utlämning av denne till andra jurisdiktioner, den misstänkta eller åtalade personens nationalitet eller bosättningsort, den misstänkta eller åtalade personens avgörande intressen, offrens och vittnenas avgörande intressen, bevismaterialets tillåtlighet eller förseningar som kan inträffa. Om det inte går att uppnå en överenskommelse ska ärendet om lämpligt hänskjutas till Eurojust, förutsatt att det faller under Eurojusts behörighet. Eftersom Eurojust är särskilt väl lämpat att tillhandahålla stöd till att lösa jurisdiktionstvister, bör standardförfarandet vara att ärenden hänskjuts till Eurojust om det inte går att nå samförstånd.[5] 1.4. Läget när det gäller införlivandet av rambeslutet och konsekvenserna av underlåtenhet att genomföra rambeslutet När denna rapport sammanställdes hade följande 15 medlemsstater anmält sina nationella lagar om införlivande till kommissionen: AT, BE, CY, CZ, DE, FI, HU, HR, LV, NL, PL, PT, RO, SI och SK. Mer än ett år efter det att tidsfristen för genomförandet löpt ut har följande 13 medlemsstater ännu inte anmält bestämmelser genom vilka skyldigheterna i rambeslutet införlivas: BG, DK, EE, EL, ES, FR, IE, IT, LT, LU, MT, SE och UK. Sju medlemsstater underrättade kommissionen om att de höll på att utarbeta relevanta bestämmelser om införlivande på nationell nivå (BG, EL, ES, FR, LT, MT och SE). Ingen av dessa medlemsstater hade dock antagit bestämmelserna eller underrättat kommissionen före april 2014. En tabell som visar läget när det gäller genomförandet av rambeslutet finns i bilagan. Rambeslut måste genomföras av medlemsstaterna på samma sätt som övriga delar av EU:s regelverk. Rambeslut är till sin natur bindande för medlemsstaterna i fråga om vad som ska uppnås, men de nationella myndigheterna får själva bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet. Att vissa medlemsstater inte har genomfört rambeslutet är ett problem, eftersom de medlemsstater som har genomfört rambeslutet korrekt inte kan dra nytta av bestämmelserna om samarbete i sina kontakter med medlemsstater som inte har genomfört rambeslutet. Principen om ömsesidigt erkännande, som är själva grundvalen för det Europeiska området med rättvisa vars förverkligande rambeslutet bidrar till, fungerar i själva verket inte om rättsakter inte genomförs korrekt i alla berörda medlemsstater. Följden blir att när medlemsstater som har genomfört rambeslutet i tid ska samarbeta med en medlemsstat som inte har gjort detta kommer de att vara hänvisade till det mer otillförlitliga och ofta utdragna traditionella förfarandet för ömsesidigt juridiskt bistånd i brottmål, utan några säkra garantier för att ”bis in idem”-fall upptäcks, vilket bör ske redan i början av ett brottmålsförfarande. Detta ökar risken att personer åtalas två gånger för samma brott väsentligt. 2. Utvärdering av medlemsstaternas genomförande av rambeslutet 2.1. Preliminär utvärdering av mottagen införlivandelagstiftning[6] I denna rapport ligger tonvikten på vissa artiklar som utgör de väsentligaste delarna av rambeslutet med tanke på dess mål. Medlemsstaterna har i allmänhet valt olika metoder och tillvägagångssätt för att införliva rambeslutet. En del medlemsstater valde att införliva rambeslutet i sin nationella straffrätt (AT, CZ, DE, FI, HR, HU, LV, PT, RO, SI och SK), en medlemsstat har införlivat det genom ett förvaltningsbeslut (CY) och två medlemsstater införlivade rambeslutet i sitt interna (administrativa) förfarande (BE, NL). Eftersom detta är en preliminär utvärdering är det alltför tidigt att dra några allmänna slutsatser om genomförandets kvalitet. Ett annat skäl till detta är att många medlemsstater ännu inte har uppfyllt sin skyldighet att införliva rambeslutet. Medlemsstaterna har dessutom begränsad praktisk erfarenhet av att tillämpa rambeslutet. 2.2. Utvärdering av vissa grundläggande bestämmelser i rambeslutet 2.2.1. Behöriga myndigheter Principen om direkt kontakt mellan behöriga myndigheter som fastställs genom artikel 4 är ett grundläggande krav. Enligt artikel 4 måste medlemsstaterna bestämma vilken nationell rättslig eller annan myndighet som ska vara behörig enligt detta rambeslut. Som ett extra stöd får varje medlemsstat emellertid även utse en eller flera centrala myndigheter som ska ansvara för administrationen av överföringen och mottagandet av anmodanden om information till de behöriga myndigheterna, om detta är nödvändigt på grund av hur dess interna system är organiserat. I en majoritet av medlemsstaterna är de myndigheter som har behörighet att fullgöra uppgifterna enligt rambeslutet rättsliga myndigheter som domstolar (CZ, PL, RO, SK) eller allmänna åklagarmyndigheter (AT, BE, CZ, DE, FI, HR, NL, PL, RO, SK). I en minoritet av medlemsstaterna utsågs polisiära myndigheter, t.ex. förundersökningsledare (FI, CY[7], LV). I CZ, LV[8], RO och SI är dessutom olika myndigheter behöriga i olika skeden av förfarandet. En central myndighet som ska ha en stödjande roll utsågs i en minoritet av medlemsstaterna, bl.a. i HU[9], FI, PT[10], RO och, i viss utsträckning, i CZ. Medlemsstater som utsåg centrala myndigheter för att fullgöra uppgifterna enligt rambeslutet måste följa bestämmelsen att sådana myndigheter bara ska ha en stödjande roll och att huvudregeln är att principen om direkta kontakter mellan behöriga myndigheter ska respekteras. 2.2.2. Språkordning För att få till stånd ett effektivt samarbete mellan behöriga myndigheter inom ramen för rambeslutet måste medlemsstaternas behöriga myndigheter informeras om vilka språk som ska användas i samband med kontaktförfarandet. Enligt artikel 14 ska medlemsstaterna ange vilka av EU-institutionernas officiella språk som får användas i samband med kontaktförfarandet (kapitel 2). De behöriga myndigheterna får dessutom använda vilket språk de vill i samband med direkta samråd. SK kräver t.ex. att enbart slovakiska används i samband med de förfaranden som föreskrivs i kapitel 2. Vissa medlemsstater accepterar att engelska används vid sidan om deras officiella språk (CY, NL, HU och SI) eller ett språk som finns i deras geografiska närhet (CZ, NL, FI). Majoriteten av medlemsstaterna tillämpar en viss flexibilitet och uppger att den behöriga myndigheten även kan acceptera kontaktförfrågningar på ett annat språk än det angivna språket på ömsesidig basis (AT, PT), om det inte föreligger några hinder för dess användning (FI, RO), eller i muntliga kontakter, under förutsättning att språket förstås och talas av parterna i samrådet (NL, BE, SI). Majoriteten av medlemsstaterna har vederbörligen meddelat vilken språkordning som tillämpas för godkännande av förfrågningar. Tre medlemsstater (DE, HR och LV) har inte uppgett någon språkordning. 2.2.3. Utbyte av information om ärenden (Artikel 5 – Skyldighet att kontakta, Artikel 6 – Skyldighet att svara, Artikel 7 – Kommunikationssätt, Artikel 8 – Minimiinformation som ska tillhandahållas i begäran, Artikel 9 – Minimiinformation som ska tillhandahållas i svaret) När det gäller artikel 5.1 i rambeslutet, enligt vilken medlemsstaterna ska kontakta den andra medlemsstaten när de har ”rimliga skäl” att anta att ett parallellt förfarande pågår, har praktiskt taget alla medlemsstater införlivat exakt denna formulering i sina införlivandebestämmelser (med undantag[11] för DE, HR, HU, LV, PL och PT). NL och RO beskriver utförligt i sina respektive bestämmelser vad de anser utgöra ”rimliga skäl”.[12] Det europeiska rättsliga nätverkets roll bör tas upp i detta sammanhang (artikel 5.2). Detta nätverk inrättades i första hand för att förbättra förbindelserna mellan behöriga myndigheter i samband med utbyte av information. Detta effektiva och informella sätt att snabbt utbyta information kan ofta även bidra till en ökad medvetenhet om straffrättsliga förfaranden som pågår i två eller flera medlemsstater beträffande samma eller besläktade sakförhållanden. Det europeiska rättsliga nätverket nämns i införlivandebestämmelserna i BE, FI, HR, HU, NL, PL, RO och SK som något som kan underlätta direkta kontakter mellan rättstillämpare. Enligt artikel 6.1 i rambeslutet ska de kontaktade myndigheterna svara på en begäran inom en ”rimlig tidsfrist” som angetts av den kontaktande myndigheten eller utan onödigt dröjsmål. BE, CZ, FI, HR, HU, RO, PL och SK har i stort sett införlivat artikel 6 i rambeslutet ord för ord, förutom att FI har tolkat kravet om att det ska ske ”utan onödigt dröjsmål” som ”omgående”, medan LV har tolkat det som ”så snart som möjligt”. Införlivandebestämmelserna i NL och SI skiljer sig också åt i detta avseende. NL använder ”skyndsamt”, medan SI tycks ha genomfört denna bestämmelse i omvänd ordning eftersom man kräver att svar ska lämnas ”utan dröjsmål eller senast inom den tidsfrist som fastställs i begäran”. SI kräver dessutom att de egna myndigheterna ska fastställa en ”lämplig tidsfrist” för de kontaktande myndigheterna. Det är viktigt att påpeka att AT, DE, LV, NL, PL, PT, RO och SK inte har införlivat den del av artikel 6.1 i rambeslutet som kräver att staterna ska behandla en begäran som ett brådskande ärende om den misstänkte är föremål för tillfälligt frihetsberövande. Införlivandebestämmelserna i NL skiljer sig från de övriga genom att ge de internationella rättshjälpscentren en viktig roll.[13] DE har inte införlivat artikel 6 i rambeslutet ord för ord i sin nationella lagstiftning. I stället sägs i 59 § i lagen om internationellt bistånd i brottmål endast generellt att ”om EU:s bestämmelser innehåller en skyldighet att samarbeta ska detta beaktas i den skönsmässiga bedömningen.” BE, CZ, HR, HU, FI, NL, RO och SI godtar någon form av kommunikation, inbegripet elektronisk kommunikation, under förutsättning att den kan dokumenteras i skrift. SI framhåller att det kommunikationssätt som väljs måste ge ett tillräckligt skydd för personuppgifter. Följande medlemsstater har inte specificerat kommunikationssätt: AT, CY, DE, LV, PL, PT, RO och SK. Medlemsstater som inte har infört ett kommunikationssätt som möjliggör skriftlig dokumentation uppfyller inte ett av nyckelkraven i kapitel 2 om utbyte av information. AT, BE, CZ, FI, HR, HU, LV, NL, RO, SI och SK har införlivat ordalydelsen i artiklarna 8–9 i rambeslutet om den minimiinformation som ska lämnas i begäran eller i svaret (nästan) ord för ord i sina nationella bestämmelser. Medlemsstater som varken har införlivat kravet om minimiinformation i artiklarna 8–9 i sin nationella lagstiftning eller i interna bindande regler uppfyller inte den grundläggande skyldighet som fastställs i rambeslutet. De uppmuntras se över och anpassa sina nationella genomförandebestämmelser till rambeslutets bestämmelser. 2.2.4. Förfarande för direkta samråd och för att nå samförstånd (Artikel 10 – Skyldighet att inleda direkt samråd, Artikel 11 – Förfarande för att nå samförstånd, Artikel 12 – Samarbete med Eurojust) 2.2.4.1. Förfarande för direkta samråd Majoriteten av medlemsstaterna använde ungefär samma formulering som i artikel 10.1 i rambeslutet när de införlivade denna skyldighet i sin nationella lagstiftning/sina nationella bestämmelser (AT, BE, CZ, FI, HR, HU, NL, PL, RO, SI, SK). Vissa medlemsstater inkluderade emellertid även andra förfaranden och riktlinjer som en del av förfarandet för direkta samråd och för att nå samförstånd. I NL sägs t.ex. i bestämmelsen att internationella rättshjälpscenter kan bistå i kontakterna mellan medlemsstater. I införlivandebestämmelsen i BE sägs att tillämpningen av denna artikel förutsätter att ”alla relevanta faktorer beaktas, inbegripet sakförhållanden och rättsfrågor”. Enligt bestämmelsen i BE ska en allmän åklagare dessutom, om det pågår en liknande undersökning eller gemensam utredning, ha kontakter med den relevanta myndigheten i en annan medlemsstat om åtalsförfarandena och så långt det är möjligt fastställa gemensamma tidsfrister för att undvika tvister om utövandet av jurisdiktion eller för att effektivisera åtalet, rättegången och domens verkställighet. Även om denna införlivandebestämmelse inte är en bokstavlig översättning av texten i artikel 10 i rambeslutet speglar den rambeslutets mening. BE går längre än rambeslutet genom att ålägga medlemsstaterna en skyldighet att inleda direkt samråd när en person som efterlysts genom en europeisk arresteringsorder åtalas i BE för samma brott som det som var skälet till att den europeiska arresteringsordern utfärdades.[14] I lagstiftningen i PL sägs att ”när rättvisan så kräver” ska domstolen eller åklagaren samråda med behörig domstol eller annan myndighet i den medlemsstat där ett straffrättsligt förfarande har inletts beträffande samma gärning som begåtts av samma person, samt begära att få överta eller överföra lagföringen. Enligt lagstiftningen i CY ska förundersökningsledare i nödvändiga fall inte tveka att begära bistånd från avdelningen för polissamarbete inom EU och internationellt, som vid behov kan begära bistånd och/eller vägledning från rättsavdelningen. Som en preliminär slutsats kan sägas att artikel 10.2 i rambeslutet – som innehåller en skyldighet för medlemsstaterna att hålla varandra informerade om alla viktiga processuella åtgärder som vidtas under förfarandet – tycks ha införlivats direkt i nationella lagar eller bestämmelser av i stort sett alla medlemsstater (AT, BE, CZ, HR, HU, FI, NL, PL, RO, SI och SK).[15] Följande medlemsstater hänvisade till ett ”undantag avseende landets säkerhet”[16] när det gäller skyldigheten att svara på en begäran från andra behöriga myndigheter: AT, BE, CZ, FI, HR, HU, NL, PL, RO, SI och SK. Vissa medlemsstater har framhållit att deras åklagarmyndighet inte är skyldig att avbryta eller inleda ett förfarande till följd av sådana samråd. Om ingen överenskommelse kan uppnås om att de straffrättsliga förfarandena ska koncentreras, trots medling av Eurojust, får åklagarmyndigheten fortsätta att driva åtal för alla brott inom dess jurisdiktion (BE, NL). SI tillade att direkta samråd inte ska påverka inledandet eller genomförandet av förundersökningar i brottmål. 2.2.4.2. Resultat av direkta samråd och uppnående av samförstånd enligt artiklarna 10–11 Medlemsstaterna har hänvisat till att följande scenarier potentiellt kan uppstå till följd av ett direkt samråd för att fastställa vilken plats som är bäst för åtal och/eller rättegång. · Koncentration/överförande av utredning eller lagföring för att se till att svaranden lagförs i en medlemsstat (AT, BE, HR, HU, FI, RO, SI och NL). I PL ska ett straffrättsligt förfarande bara övertas eller överföras ”om rättvisan så kräver”. · Att det straffrättsliga förfarandet i övrigt ska genomföras på lämpligt sätt (FI). · Utredningen avbryts (NL, HR). HR angav närmare att ”när det straffrättsliga förfarandet i den andra medlemsstaten har avslutats med ett beslut (dvs. att det föreligger res judicata) ska åklagarmyndigheten avbryta eller lägga ned åtalet och informera domstolen om detta”. · Parallella förundersökningar pågår i de två medlemsstaterna, vilka har ett nära samarbete och står i nära kontakt med varandra (BE, NL). · En gemensam förundersökningsgrupp bildas (BE, NL). SI angav närmare vilka omständigheter som bör beaktas under direkta samråd för att nå samförstånd: ”Alla sakförhållanden och bevis som rör ärendet, samt alla omständigheter som är relevanta för att nå samförstånd, ska granskas.” Det är i detta sammanhang särskilt viktigt att ”ta hänsyn till vad som är av intresse för det straffrättsliga förfarandet, till kostnadseffektivitet i samband med åtalet, till tillgången till bevis, till skyddet av familjeliv, samt till kostnaderna för förundersökningen eller rättegången som har uppkommit fram till denna tidpunkt, eller som kommer att uppkomma, men inte till den föreskrivna påföljdens längd”.[17] 3. Slutsats · Rambeslutet är ett första viktigt steg för att förebygga överträdelser av ”ne bis in idem”-principen i samband med straffrättsliga förfaranden och undvika risken för att medlemsstater tillämpar sin jurisdiktion på ett felaktigt sätt. Genomförandet av rambeslutet varierar avsevärt. De ansträngningar som har gjorts av de 15 medlemsstater som har införlivat rambeslutet värdesätts, men genomförandet av denna viktiga rättsakt är långt ifrån tillfredsställande eftersom 13 medlemsstater inte har införlivat det. · Att rambeslutet har införlivats delvis och ofullständigt utgör ett hinder för ett effektivt fungerande europeiskt område med rättvisa. Det kan dessutom undergräva EU-medborgarnas rättmätiga förväntningar i vissa fall. De nationella genomförandebestämmelser som inkommit från tolv medlemsstater förefaller överlag vara tillfredsställande, i synnerhet när det gäller de viktigaste frågorna såsom mekanismen för utbyte av information och samrådsförfarandet (AT, BE, CY, CZ, FI, HR, HU, NL, PL, RO, SI, SK). · Medlemsstaterna uppmuntras överlämna exakt statistik över hänskjutna ärenden för att möjliggöra en bedömning av den praktiska tillämpningen av rambeslutet. · Att genomförandet försenats är beklagligt, eftersom rambeslutet har potential att effektivisera rättskipningen i brottmål i gränsöverskridande ärenden genom att leda till besparingar när det gäller tid, personalresurser och ekonomiska resurser för de behöriga myndigheter som genomför straffrättsliga förfaranden. · Det är av största vikt att alla medlemsstater beaktar denna rapport och att de lämnar all övrig relevant information till kommissionen som krävs för att de ska fullgöra sina skyldigheter enligt fördraget. Kommissionen uppmuntrar även de medlemsstater som har uppgett att de håller på att ta fram relevant lagstiftning att anta dessa nationella bestämmelser och anmäla dem så snart som möjligt. Kommissionen uppmanar alla medlemsstater som ännu inte har gjort detta att skyndsamt vidta åtgärder för att genomföra rambeslutet fullt ut. Kommissionen uppmanar dessutom de medlemsstater som har införlivat rambeslutet på ett felaktigt sätt att se över och anpassa sin nationella genomförandelagstiftning till rambeslutets bestämmelser. [1] Artikel 50 i EU-stadgan (”ne bis in idem”): ”Rätt att inte bli dömd eller straffad två gånger för samma brott”: Ingen får lagföras eller straffas på nytt för en lagöverträdelse för vilken han eller hon redan har blivit frikänd eller dömd i unionen genom en lagakraftvunnen brottmålsdom i enlighet med lagen.” [2] Initiativet till rambeslutet togs av Republiken Tjeckien, Republiken Polen, Republiken Slovenien, Republiken Slovakien och Konungariket Sverige. [3] Europarådets konvention från 1972 om överförande av lagföring i brottmål har bara trätt i kraft i 13 EU‑medlemsstater. [4] Se t.ex. EU-domstolens mål C‑187/01 och C‑385/01 Gözütok och Brügge, C‑436/04 Van Esbroeck, C‑367/05 Kraaijenbrink, C‑150/05 Van Straaten, C‑297/07 Klaus Bourquain, C‑261/09 Gaetano Mantello. [5] Rådets beslut 2002/187/RIF av den 28 februari 2002 om inrättande av Eurojust, ändrat genom rådets beslut 2009/426/RIF av den 16 december 2008 om förstärkning av Eurojust. I Eurojusts årsrapport 2012 konstateras att Eurojust utnyttjar sina befogenheter att utfärda rekommendationer för att förebygga och lösa positiva och negativa tvister om utövande av jurisdiktion i begränsad utsträckning. Inkommen information visar att en majoritet av medlemsstaterna tillämpade artikel 12 (Samarbete med Eurojust) på ett flexibelt sätt och att de i princip uppgav att ”ärenden kan hänskjutas till Eurojust om myndigheterna inte lyckas nå samförstånd”. Bara en medlemsstat hänvisade uttryckligen i sin genomförandebestämmelse till Eurojusts riktlinjer från 2003 för beslut om inom vilken jurisdiktion lagföring ska ske. [6] Om införlivandebestämmelsen inte innehåller särskilda föreskrifter om vissa delar av rambeslutet anses den berörda medlemsstaten inte ha införlivat dessa delar. [7] I CY utsågs en polisiär myndighet, närmare bestämt direktoratet för polissamarbete inom EU och internationellt (EU&IPCD). [8] I LV utsågs, förutom polismyndigheten, åklagarmyndigheten och justitieministeriet. [9] För tillämpningen av artikel 4 utsåg HU bara överåklagarmyndigheten. [10] För tillämpningen av artikel 4 utsåg PT bara åklagarmyndigheten. [11] Vissa medlemsstater använder en något annorlunda terminologi, t.ex. att ”när det är motiverat eller när det har konstaterats att det pågår ett parallellt förfarande”. [12] Enligt genomförandebestämmelsen i NL: ”Rimliga skäl föreligger alltid om en misstänkt uppger att han/hon omfattas av ett parallellt straffrättsligt förfarande i andra medlemsstater, om det verkar som om ett sådant förfarande kan pågå till följd av en begäran om rättsligt bistånd från en behörig myndighet i en annan medlemsstat, om polismyndigheter eller rättsliga myndigheter lämnar information som gör att ett parallellt straffrättsligt förfarande kan antas pågå, eller om det under en nederländsk brottsutredning framkommer att ett parallellt förfarande kan pågå.” [13] En begäran från behöriga myndigheter i andra medlemsstater skickas direkt till åklagarmyndigheten eller vidarebefordras från ett internationellt rättshjälpscenter. Om en allmän åklagare får en begäran direkt ska han eller hon meddela det internationella rättshjälpscentret. [14] http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CELEX:32002F0584:sv:HTML [15] Enligt lagstiftningen i PL ska t.ex. information lämnas om förfarandet när det gäller förebyggande åtgärder och övrig information på begäran av den behöriga myndigheten. I bestämmelsen i NL uppmanas åklagaren även nå en överenskommelse med den behöriga myndigheten om hur den information som utbyts ska dokumenteras och användas i det straffrättsliga förfarandet. I lagstiftningen i HU föreskrivs att åklagaren ska avbryta utredningen, eller att domstolen ska avbryta rättegången, när samrådet inleds. Åklagarmyndigheten ska informera den behöriga myndigheten i den andra medlemsstaten om att det straffrättsliga förfarandet har avbrutits. [16] Om den särskilda information som begärs skulle skada grundläggande nationella säkerhetsintressen eller äventyra enskilda personers säkerhet behöver den behöriga myndigheten i enskilda fall inte lämna ut den. [17] I HU ska parterna under samrådet beakta alla viktiga aspekter för att besluta vilken medlemsstat som ska fortsätta det straffrättsliga förfarandet. Exempel på sådana viktiga aspekter är vilket skede det straffrättsliga förfarandet befinner sig i, i vilken medlemsstat det finns flest bevis, huruvida det straffrättsliga förfarande som pågår i den andra medlemsstaten har en koppling till andra straffrättsliga förfaranden i samma stat, var den åtalade personen hålls häktad eller den åtalade personens nationalitet. Översikt över nationella införlivandeåtgärder || Anmälan mottagen || Datum för införlivan­de/ikraftträ­dande || Typ av genomförande || Behöriga myndigheter || Språk (Artikel 14) AT || JA || 1.8.2013 || Förbundslag om straffrättsligt samarbete med EU:s medlemsstater, offentliggjord i Bundesgesetzblatt I nr 175/2013 || Åklagarmyndig­heter || Tyska kan användas i de förfaranden som beskrivs i kapitel 2. Även andra språk får användas på ömsesidig basis. BE || JA || 27.3.2013 || Gemensam rundskrivelse från justitieministern och allmänna åklagar-myndigheten || Relevant allmän åklagare || Alla språk som förstås och talas av myndigheter CY || JA || 10.8.2012 || Förvaltningsbeslut nr 303/2012 Rundskrivelse från Cyperns polischef, offentliggjord den 21 november 2012 || Cyperns polismyndighet || Grekiska och engelska CZ || JA || 1.1.2014 || Lag nr 104/2013 om internationellt straffrättsligt samarbete || Domstol eller allmän åklagare i olika skeden av förfarandet. Även justitieministeriet/överåklagarmyn­digheten har en roll i olika skeden av förfarandet (artikel 4.3). || Tjeckiska, slovakiska i kontakter med Slovakien och tyska i kontakter med Österrike DE || JA || — || Lag om internationellt bistånd i brottmål, straffprocesslagen || Åklagarmyndig­heter || Ej specificerat FI || JA || 19.6.2012 || Lag om förebyggande och lösning av tvister om utövande av jurisdiktion, samt om överföring av förundersökning och lagföring mellan Finland och de övriga medlemsstaterna i Europeiska unionen (295/2012) || Relevant åklagare eller undersöknings­ledare – art. 4.3: riksåklagar­ämbetet och centralkriminal­polisen || Finska, svenska eller engelska. Kontaktför­frågningar på andra språk om inget hinder föreligger för dess användning. HR || JA || 1.7.2013 || Lag om ändring av lag om statsåklagar­myndigheten (NN nr 72/13) || Statsåklagar­myndigheten || Ej specificerat HU || JA || — || Lag nr CLXXX från 2012 || Överåklagar­myndigheten (som även är central myndighet enligt artikel 4.3) || Ungerska, engelska, tyska, franska LV || JA || 1.7.2012 || Lag av den 24 maj 2012, ändringar av straffprocesslagen || Åklagarmyndig­heten, statspolisen. Justitieministeriet i vissa skeden av förfarandet. || Ej specificerat NL || JA || 15.6.2012 || Rundskrivelse från allmänna åklagarmyndig­heten || Alla allmänna åklagare || Nederländska, engelska och tyska för skriftliga förfrågningar – muntliga kontakter: alla språk som förstås av båda parter PL || JA || 17.10. 2012 || Lag om ändring av straffprocesslagen || Domstolar, allmänna åklagare || Polska PT || JA || 30.8.2001 || Artikel 145 i lag 144/1999, ändrad genom lag 104/2001 || Åklagarmyndig­heten || Portugisiska. Även andra språk får användas på ömsesidig basis. RO || JA || 25.12.2013 || Lag nr 300/2013 om ändring och komplettering av lag nr 302/2004 om internationellt straffrättsligt samarbete || Åklagare som är ansvarig för ärendet, domstol i rättegångsskedet. Art. 4.3: Åklagarmyndig­heten eller Högsta domstolen || Rumänska. Kontaktför­frågningar på andra språk om inget hinder föreligger för dess användning. SI || JA || 20.9.2013 || Lag om internationellt straffrättsligt samarbete mellan EU:s medlemsstater, offentliggjord i Sloveniens officiella tidning nr 48/2013, 4.6.2013 || Innan beslutet om förundersökning har utfärdats: allmänna åklagare. Under förundersök­ningen: förundersöknings­domare. Under rättegången: rättegångsdomare. || Slovenska eller engelska i samband med kontaktför­fråganingar. Behöriga myndigheter kan gå med på att använda andra språk i samband med direkta samråd. SK || JA || 1.8.2013 || Lag nr 204/2013 om ändring av lag nr 300/2005, strafflagen, i dess ändrade lydelse, och vissa andra lagar Lag nr 301/2005, straffprocesslagen, i dess ändrade lydelse Lag nr 575/2001 om organiseringen av statlig verksamhet och organiseringen av statlig förvaltning, i dess ändrade lydelse || Domstolar, allmän åklagare || I samband med de förfaranden som föreskrivs i kapitel 2 i rambeslutet krävs slovakiska