Förslag till RÅDETS FÖRORDNING (EG) om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område

MOTIVERING

Innehållsförteckning

1. ALLMÄNT

1.1 Bakgrund

1.2 Revideringen av Bryssel- och Luganokonventionerna

2. FÖRSLAG TILL RÅDETS FÖRORDNING

2.1 Syfte

2.2 Rättslig grund

3. MOTIVERING TILL KOMMISSIONENS FÖRSLAG MED TANKE PÅ PRINCIPERNA OM PROPORTIONALITET OCH SUBSIDIARITET

4. GENOMGÅNG AV DE FÖRESLAGNA BESTÄMMELSERNA

4.1 Allmän målsättning

4.2 Kontinuitet

4.3 Ändringar

4.4 Jämförelsetabell

4.5 Kommentarer till de enskilda artiklarna

1. ALLMÄNT

1.1. Bakgrund

Enligt artikel 2 i Fördraget om Europeiska unionen skall unionen ha som mål att bevara och utveckla unionen som ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, där den fria rörligheten för personer garanteras och där medborgarna vid kontakter med rättssystemet har samma rättigheter och åtnjuter samma garantier som vid en domstol i sitt hemland.

För att gradvis upprätta ett sådant område skall gemenskapen bland annat besluta om åtgärder som rör civilrättsligt samarbete i den mån de behövs för att den inre marknaden skall fungera väl. För att ett europeiskt område med avseende på rättsliga frågor skall upplevas som påtagligt av EU-medborgarna krävs ett framgångsrikt civilrättsligt samarbete; detta utgör något av en grundstomme i utvecklingen, och många bedömare anser att det civilrättsliga samarbetet hittills har utvecklats alltför långsamt [1].

[1] Rådets och kommissionens handlingsplan för att på bästa sätt genomföra bestämmelserna i Amsterdamfördraget om upprättande av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, punkt 16, EGT C19, 23.1.1999, s. 1.

Om den inre marknaden skall kunna fungera väl krävs klara bestämmelser om domstols behörighet samt åtgärder för att underlätta och skynda på erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område. I takt med att förbindelserna mellan enskilda och företag i olika medlemsstater ökar, och därmed uppkomsten av tvister, uppstår ett allt större behov av förutsebarhet när det gäller vilken domstol som är behörig att pröva dessa tvister och snabbare exekvaturförfaranden för att verkställa domarna.

1.2. Revidering av Bryssel- och Luganokonventionerna

Den 27 september 1968 slöt de dåvarande sex medlemsstaterna i Europeiska ekonomiska gemenskapen, med stöd av artikel 293 fjärde strecksatsen (f.d. artikel 220) i EEG-fördraget, en konvention om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, den så kallade Brysselkonventionen. Ett protokoll om Europeiska gemenskapernas domstols tolkning av denna konvention undertecknades 1971. Konventionen och tolkningsprotokollet, som ingår i gemenskapens regelverk, har undan för undan utvidgats till att omfatta alla nya medlemsstater [2]. Brysselkonventionen har också tjänat som förebild vid utarbetandet av en liknande konvention mellan medlemsstaterna och Europeiska frihandelssammanslutningen, Luganokonventionen, undertecknad den 16 september 1988 [3].

[2] Den konsoliderade versionen av konventionen och tolkningsprotokollet efter Österrikes, Finlands och Sveriges anslutning offentliggjordes i EGT C 27, 26.1.1998, s. 1.

[3] EGT L 319, 25.11.1988, s. 9.

Rådet beslutade vid sitt möte den 4 och 5 december 1997 att inrätta en ad hoc-arbetsgrupp med företrädare för medlemsstaterna och de EFTA-stater som är parter till Luganokonventionen (Island, Norge och Schweiz) med uppgift att revidera Bryssel- och Luganokonventionerna på samma gång. I samband därmed lade kommissionen fram ett förslag till en konvention som skulle ersätta Brysselkonventionen. Förslaget grundades på artikel K.3.2 i Fördraget om Europeiska unionen [4], och det har lagts fram för Europaparlamentet - som ännu inte yttrat sig - och rådet.

[4] EGT C 33, 31.1.1998, s. 20.

Revideringen har emellertid fortsatt med stöd av artikel 293 fjärde strecksatsen (tidigare 220) i EG-fördraget i nära samarbete med kommissionen, och har pågått fram till dess att Amsterdamfördraget trädde i kraft den 1 maj 1999. Den 28 maj noterade rådet politisk enighet om arbetsgruppens resultat.

2. FÖRSLAG TILL RÅDETS FÖRORDNING

2.1. Syfte

Syftet med förordningsförslaget är att göra medlemsstaternas internationella privaträtt enhetlig såvitt avser domstols behörighet och att förenkla erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område. Förordningen kommer att ersätta 1968 års Brysselkonvention med protokoll. Bestämmelserna innebär också en modernisering, bland annat tas hänsyn till nya handelsföreteelser som inte fanns 1968. Förslaget återspeglar i allt väsentligt förhandlingsresultaten i rådets ad hoc-arbetsgrupp fram till dess att Amsterdamfördraget trädde i kraft, däribland vad rådet enats om när det gäller att skapa jämvikt mellan de parter som kan vara inblandade i en tvist. Det är uppenbart att den lösning som valts för att nå sådan jämvikt kan påverka dem som verkar inom nya affärsområden (se särskilt kommentarerna till artikel 15 nedan).

Genom att revideringsarbetets resultat inarbetas i en gemenskapsrättsakt kommer genomförandet av de nya reglerna att kunna ske samtidigt vid en bestämd och inte alltför avlägsen tidpunkt. Faktum är att Brysselkonventionen i dess ändrade lydelse efter Österrikes, Finlands och Sveriges tillträde ännu inte trätt i kraft i samtliga medlemsstater. Tvärtom, det är endast en minoritet av dem som ännu ratificerat konventionen. Luganokonventionens bestämmelser kan däremot inte inarbetas i en gemenskapsrättsakt, eftersom stater som inte är medlemsstater i Europeiska gemenskaperna har anslutit sig till den.

2.2. Rättslig grund

Det rättsområde som Brysselkonventionen omfattar faller, sedan Amsterdamfördraget trädde i kraft, inom tillämpningsområdet för artikel 65 i EG-fördraget och den rättsliga grunden för förslaget är artikel 61 c i detta fördrag.

Den valda lagstiftningsformen, en förordning, kan motiveras i flera avseenden. Man kan inte lämna någon bedömningsmån för medlemsstaterna; detta gäller såväl behörighetsreglerna, vilkas syfte är att skapa rättssäkerhet för enskilda och företag, som erkännande- och verkställighetsförfarandet, vilket svarar mot ett trängande behov av klarhet och enhetlighet i medlemsstaterna.

Vidare är det utomordentligt viktigt att bestämmelserna på detta område är enkla. Man måste omedelbart kunna utläsa och förstå vilka bestämmelser som gäller i Europeiska gemenskapen, utan att behöva fördjupa sig i medlemsstaternas lagstiftning - en lagstiftning som ofta utgör utländsk rätt för den rättssökande. Dessutom gör förordningsformen det möjligt för EG-domstolen att garantera en enhetlig tillämpning av bestämmelserna i samtliga medlemsstater.

Förordningen antas enligt förfarandet i artikel 67.1 i fördraget. Enligt artikeln skall rådet under en övergångsperiod av fem år efter Amsterdamfördragets ikraftträdande besluta enhälligt på förslag av kommissionen eller på initiativ av en medlemsstat och efter att ha hört Europaparlamentet.

Det rättsområde som omfattas av förordningsförslaget hör hemma under den nya avdelning IV i EG-fördraget, vilken inte är tillämplig på Förenade kungariket och Irland. Dessa länder kan emellertid välja att delta i denna typ av samarbete under de förutsättningar som anges i ett protokoll som fogats till fördraget. Vid rådets (rättsliga och inrikes frågor) möte den 12 mars 1999 tillkännagav de båda länderna sin avsikt att delta fullt ut i det civilrättsliga samarbetet, och de kan således vid lämplig tidpunkt inleda förfarandet enligt artikel 3 i protokollet.

Avdelning IV i EG-fördraget är inte heller tillämpligt på Danmark enligt protokollet om detta lands ställning, men Danmark kan när som helst meddela att landet inte tänker åberopa protokollet. Till dags dato har Danmark inte låtit meddela sin avsikt att inleda förfarandet enligt artikel 7 i protokollet.

Föreliggande förordningsförslag har utarbetats med utgångspunkt i dagens situation. Om ändring skulle ske såvitt avser en eller flera av de medlemsstater som nämnts, måste vissa justeringar göras.

3. MOTIVERING TILL KOMMISSIONENS FÖRSLAG MED TANKE PÅ PRINCIPERNA OM PROPORTIONALITET OCH SUBSIDIARITET

Hur förhåller sig förslagets ändamål till gemenskapens skyldigheter?

Förslagets ändamål är att förbättra och skynda på erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område inom hela den inre marknaden. Förslaget utgör ett led i arbetet med att upprätta ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, där den fria rörligheten för personer garanteras och där medborgarna vid kontakter med rättssystemet har samma rättigheter och åtnjuter samma garantier som vid en domstol i sitt hemland. För att gradvis upprätta ett sådant område skall gemenskapen bland annat besluta om åtgärder som rör civilrättsligt samarbete i den mån de behövs för att den inre marknaden skall fungera väl.

Uppfyller åtgärden kravet på subsidiaritet?

Ändamålet kan inte uppnås på egen hand av medlemsstaterna och måste därför, med hänsyn till dess gränsöverskridande verkningar, uppnås på gemenskapsnivå.

Uppfyller åtgärden kravet på proportionalitet?

Den föreslagna rättsakten innehåller endast grundläggande bestämmelser för att uppnå ändamålet och den går inte utöver vad som är nödvändigt för detta.

4. GENOMGÅNG AV DE FÖRESLAGNA BESTÄMMELSERNA

4.1. Allmän målsättning

Förordningens mål är, i likhet med Brysselkonventionen som den ersätter och vars struktur och grundläggande principer den följer,

- att införa moderna och enhetliga bestämmelser om domstolars direkta behörighet på privaträttens område, och

- att förenkla och skynda på förfarandet för erkännande och verkställighet av domar genom enkla och enhetliga bestämmelser.

4.2. Kontinuitet

Förslaget till förordning bygger i allt väsentligt på Brysselkonventionen och resultatet av förhandlingarna i ad hoc-arbetsgruppen för revidering av Bryssel- och Luganokonventionerna.

Arbetsgruppens förslag innehåller några nyheter av betydelse:

1. Domstols behörighet:

- Begreppet "hemvist" har behållits för fysiska personer, men juridiska personers "säte" har fått en egen definition. Tidigare skulle juridiska personers hemvist bestämmas enligt de internationellt privaträttsliga bestämmelserna i den stat där domstolen är belägen. Hänvisningen kvarstår dock när det gäller giltighet, ogiltighet eller upplösning av juridiska personer eller av beslut av deras organ.

- Den alternativa behörigheten i artikel 5 första punkten om avtalsforum har omarbetats. Vilket som är "uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan avser" beror i fortsättningen på om det rör sig om försäljning av varor eller utförande av tjänster. Genom denna lösning undviker man en hänvisning till de internationellt privaträttsliga reglerna i den stat där talan väckts.

- Det materiella tillämpningsområdet för bestämmelserna om konsumenttvister har utvidgats för att ge bättre skydd åt konsumenterna, i synnerhet vid elektronisk handel.

- För att göra bestämmelserna om litispendens (artikel 27) mer effektiva, har en egen definition införts i förordningen för att fastställa den tidpunkt när talan väckts (artikel 30).

2. Erkännande och verkställighet:

- Förfarandet har ändrats för minska handläggningstiden och därmed den tid det tar för borgenären att få domen verkställd. Särskilt blir det första skedet av exekvaturförfarandet i verkställighetsstaten närmast automatiskt; under denna första handläggningsfas får inte domstolen eller myndigheten, som behandlar ansökan, på eget initiativ pröva om några grunder för att vägra erkännande eller verkställighet föreligger. Ett enhetligt intyg där de mest väsentliga uppgifterna finns med gör det möjligt att snabba på och förenkla handläggningen. Svaranden skyddas fortfarande i samma utsträckning genom att han kan överklaga verkställighetsförklaringen.

4.3. Ändringar

Utöver de ändringar i sak som beskrivs i punkt 4.5 nedan, gör skillnaderna i karaktär mellan Brysselkonventionen och förordningen det naturligt att den senare avviker från konventionen på vissa punkter:

- 1971 års protokoll om EG-domstolens tolkning av konventionen blir överflödig mot bakgrund av att artiklarna 293 och följande i EG-fördraget kommer att vara tillämpliga i detta fall, med förbehåll för de särskilda bestämmelserna i artikel 68. Det skall påpekas att om talan väckts vid en nationell domstol innan förordningen trätt i kraft, det vill säga enligt bestämmelserna i Brysselkonventionen, kommer tolkningsprotokollet fortsatt att vara tillämpligt på målet.

- Förenade kungarikets, Irlands och Danmarks ställning gör att de särskilda bestämmelserna i artiklarna 3, 5.6, 17.3, 30 andra stycket, 31 andra stycket, 32, 37, 38 andra stycket, 40, 41, 44 andra stycket, 53 andra stycket, 54 tredje stycket, 54a och 55 i Brysselkonventionen inte inarbetas i förordningen.

- Konventionens slutbestämmelser (artiklarna 60-68) hör inte hemma i en gemenskapsrättsakt. Vad beträffar förordningens ikraftträdande är artiklarna 249 och 254 i fördraget tillämpliga fullt ut. Vidare åtar sig kommissionen i enlighet med artikel 211 i EG-fördraget att föreslå eventuella ändringar i förordningen.

- Artikel 59 i konventionen gör det möjligt att ingå bilaterala avtal om att inte erkänna domar som har meddelats mot en medborgare i tredje land vid en domstol som grundat sin behörighet på undantagsbestämmelser. En sådan bestämmelse hör inte heller hemma i en gemenskapsrättsakt. Avtal av detta slag påverkar direkt gemenskapens bestämmelser om erkännande och möjligheten att ingå dem kommer, när förordningen antagits, att ligga inom ramen för gemenskapens exklusiva behörighet, utan att det är nödvändigt att ange detta. Det är därför som artiklarna 28.1 in fine och 59 inte tagits med i förordningen. Däremot är det viktigt att tillåta medlemsstaterna att behålla de avtal som redan ingåtts med tredje land.

- Eftersom inte samtliga medlemsstater är bundna av förordningen, behövs det bestämmelser om när behörighetsreglerna i förordningen respektive i Brysselkonventionen skall tillämpas, och när domar som meddelats på grundval av Brysselkonventionen skall erkännas och verkställas enligt förordningen.

- Protokollet som fogats till konventionen har inarbetats. Bestämmelserna i vissa artiklar har infogats i förordningen, antingen därför att de skall tillämpas på samma sätt i alla medlemsstater eller därför att bestämmelserna avser särskilda processuella regler i vissa medlemsstater. Däremot har en del undantagsbestämmelser i protokollet till förmån för vissa medlemsstater inte tagits med i förordningen (artiklarna I och Vb). Det ankommer på de berörda medlemsstaterna att, om de så önskar, motivera varför dessa bestämmelser är nödvändiga att ta med i förordningen.

4.4. Jämförelsetabell

Brysselkonventionen [5] // Förslaget till förordning

[5] EGT C 27, 26.1.1998, s. 1.

Ingress // Struken

// Skäl 1 (syfte)

// Skäl 2 (enhetlighet)

// Skäl 3 (område)

// Skäl 4 (subsidiaritet och proportionalitet)

// Skäl 5 (kontinuitet)

// Skäl 6 (tillämpningsområde)

// Skäl 7 (materiellt tillämpningsområde)

// Skäl 8 (territoriellt tillämpningsområde)

// Skäl 9 (samordning av unionens rättsakter om rättsligt samarbete)

// Skäl 10 (huvudregel om behörighet)

// Skäl 11 (undantagsregler om behörighet)

// Skäl 12 (särskilda skyddsbehov)

// Skäl 13 (ny teknik)

// Skäl 14 (avtalsfrihet)

// Skäl 15 (inarbetande av protokollsbestämmelser i förordningen)

// Skäl 16 (litispendens och mål som har samband med varandra)

// Skäl 17 (erkännande)

// Skäl 18 (verkställighet)

// Skäl 19 (överklagande)

// Skäl 20 (övergångsbestämmelser)

// Skäl 21(Förenade kungarikets, Irlands och Danmarks ställning)

// Skäl 22 (samordning av förordningen och konventionen)

// Skäl 23 (övriga rättsakter från gemenskapen)

// Skäl 24 (internationella åtaganden)

Artikel 1 // Artikel 1

Artikel 2 // Artikel 2

Artikel 3 // Artikel 3

Artikel 4 // Artikel 4

Artikel 5 // Artikel 5

Artikel 6 // Artikel 6

Artikel 6 bis // Artikel 7

Artikel 7 // Artikel 8

Artikel 8 // Artikel 9

Artikel 9 // Artikel 10

Artikel 10 // Artikel 11

Artikel 11 // Artikel 12

Artikel 12 // Artikel 13

Artikel 12 bis // Artikel 14

Artikel 13 // Artikel 15

Artikel 14 // Artikel 16

Artikel 15 // Artikel 17

// Artiklarna 18-21: nytt avsnitt

Artikel 16 // Artikel 22

Artikel 17 // Artikel 23

Artikel 18 // Artikel 24

Artikel 19 // Artikel 25

Artikel 20 // Artikel 26

Artikel 21 // Artikel 27

Artikel 22 // Artikel 28

Artikel 23 // Artikel 29

// Tillägg artikel 30

Artikel 24 // Artikel 31

Artikel 25 // Artikel 32

Artikel 26 // Artikel 33

Artikel 27 // Artikel 41

Artikel 28 // Artikel 42

Artikel 29 // Artikel 41

Artikel 30 // Artikel 43

Artikel 31 // Artikel 34

Artikel 32 // Artikel 35

Artikel 33 // Artikel 36

Artikel 34 // Artikel 37 (omarbetad)

Artikel 35 // Artikel 38

Artikel 36 (struken) //

Artikel 37 (struken) //

// Artikel 39

// Artikel 40

Artikel 38 // Struken

Artikel 39 // Artikel 44

Artikel 40 (struken) //

Artikel 41 (struken) //

Artikel 42 // Artikel 45

Artikel 43 // Artikel 46

Artikel 44 // Artikel 47

Artikel 45 // Artikel 49

// Artikel 52 (ny)

Artikel 46 // Artikel 50

Artikel 47 (ändrad) // Artikel 50

Artikel 48 // Artikel 52

Artikel 49 // Artikel 53

Artikel 50 // Artikel 54

Artikel 51 // Artikel 55

Artikel 52 // Artikel 56

Artikel 53 // Artikel 57

Artikel 54 // Artikel 58

Artikel 54a // struken

Artikel 57.3 // Artikel 59

// Artikel 60

Artikel 55 // Artikel 61

Artikel 56 // Artikel 62

Artikel 57 // Artikel 63

// Artikel 64

Artikel 58 // struken

Artikel 59 // struken

Artikel 60 // struken

Artikel 61 // struken

Artikel 62 // Artikel 67

Artikel 63 // struken

Artikel 64 // struken

Artikel 65 // struken

Artikel 66 // struken

Artikel 67 (tillägg) // Artikel 65 (omprövning)

// Artikel 66 (ändring av förteckningen över behöriga domstolar för att pröva överklaganden)

Artikel 68 // struken

4.5. Kommentarer till de enskilda artiklarna

Med tanke på de stora likheterna mellan den nu gällande Brysselkonventionen och förslaget till förordning begränsas kommentarerna till de ändringar som gjorts i förhållande till konventionen.

Vissa av språkversionerna av förordningen innehåller smärre ändringar jämfört med Brysselkonventionens officiella språkversioner. Ändringarna är avsedda att göra de olika språkversionerna exakt överensstämmande.

Flera av Brysselkonventionens bestämmelser har överförts helt utan ändringar till förordningen. I fråga om dessa artiklar hänvisas till de motiveringar som publicerats i samband med de olika anslutningarna [6].

[6] EGT C 59, 6.3.1979, s. 1 och EGT C 189, 28.7.1990, s. 35.

Avdelning I

Tillämpningsområde

Artikel 1

Denna avdelning innehåller en enda artikel och har inte ändrats. Tillämpningsområdet förblir detsamma som för Brysselkonventionen. Anmärkas bör att ett förslag till förordning om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål har antagits av kommissionen [7] samt att ett förslag till förordning om insolvensförfaranden har lagts fram i rådet av Tyskland och Finland [8].

[7] KOM(1999) 220 slutlig.

[8] EGT C 221, 3.8.1999.

Avdelning II

Domstols behörighet

Avsnitt 1

Allmänna bestämmelser

Artikel 2

I denna artikel fastställs huvudregeln i fråga om domstols behörighet, nämligen att talan skall väckas vid domstol i det land där svaranden har sin hemvist. Artikeln innehåller två nya stycken. Tredje stycket har tillfogats för att göra texten klarare och innehåller därför en hänvisning till artikel 57 för fastställande av juridiska personers hemvist. I fjärde stycket definieras "medlemsstat" som en medlemsstat som är bunden av förordningen. Danmark, Förenade kungariket och Irland omfattas inte av förordningen, men det rör sig om medlemsstater som inte kan likställas med tredje land varken när det gäller bestämmelserna om domstols behörighet eller såvitt avser erkännande av domar som meddelats i dessa medlemsstater.

Artikel 3

Förteckningen över de nationella behörighetsbestämmelser som kan användas av medlemsstaterna i fråga om svarande som saknar hemvist i en medlemsstat finns i bilaga I till förordningen. Denna bilaga kan eventuellt komma att ändras och offentliggöras i EGT. Förteckningen har för övrigt ändrats något av hänsyn till ändringar i italiensk lagstiftning.

Artikel 4

I den bestämmelse som fastställer konventionens tillämpningsområde för personer görs skillnad mellan två fall: svarande med hemvist i ett tredje land och svarande med hemvist i en medlemsstat som inte är bunden av förordningen.

Om svaranden har hemvist i ett tredje land är det nationella bestämmelser som skall tillämpas. Detta gäller emellertid inte om en domstol i en medlemsstat har exklusiv behörighet (artikel 22). Bestämmelsen tillämpas inte heller om svaranden visserligen har hemvist i ett tredje land, men har ingått ett prorogationsavtal som gör en domstol i en medlemsstat behörig. Enligt artikel 23 räcker det att en av parterna i tvisten (inte nödvändigtvis svaranden) har hemvist i en medlemsstat.

Om svaranden har hemvist i en medlemsstat som inte är bunden av förordningen skall naturligtvis behörighetsreglerna i Brysselkonventionen tillämpas.

Avsnitt 2

Särskilda behörighetsregler

Artikel 5

Bestämmelsen i Brysselkonventionen om avtalsförpliktelser har behållits (punkt 1 a). I syfte att undvika de nackdelar det medför att hänvisa till de internationellt privaträttsliga reglerna i den stat där talan väckts [9], definieras i punkt 1 b "uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan avser" i två skilda situationer. Vid försäljning av varor är denna ort den dit varorna enligt avtalet har eller skulle ha levererats. Vid utförande av tjänster är uppfyllelseorten den där tjänsterna enligt avtalet har eller skulle ha utförts. Detta sätt att fastställa uppfyllelseorten bygger på rent faktiska förhållanden och gäller oavsett vilket slags tvist det är fråga om, inbegripet om tvisten rör betalning för varan eller tjänsten enligt avtalet. Definitionen gäller också när käromålet gäller flera förpliktelser. Det går att avtala bort denna bestämmelse genom en uttrycklig avtalsklausul om uppfyllelseort.

[9] Domstolens dom av den 6 oktober 1976 i mål 12-76, Industrie Tessili Italiana Como mot Dunlop AG, Rec. 1976, s. 1473.

Om tillämpningen av regeln leder till att en domstol i en stat som inte är medlem i gemenskapen blir behörig, skall bestämmelsen i punkt 1 a gälla i stället för bestämmelsen i punkt 1 b. Den domstol som blir behörig enligt internationellt privaträttsliga regler i den stat där talan väckts kommer att vara behörig i egenskap av domstol i uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan avser (punkt 1 c).

Artikel 5.3 omfattar inte bara det fall att en skada har inträffat, utan även fall där skada kan inträffa. Därigenom undanröjs ett problem vid tolkningen av artikel 5.3 i konventionen, och parterna kan lätt avgöra vilken som är behörig domstol vid talan i skadeförebyggande syfte. Bestämmelserna i artikel II i Brysselkonventionens protokoll, om åtal för icke uppsåtligt brott vid brottmålsdomstol, har överförts till denna artikel.

Artikel 6

Punkt 1 gäller talan som väckts mot en av flera svarande. Där sägs uttryckligen att en sådan talan skall behandlas vid en domstol, förutsatt att det finns ett tillräckligt nära samband mellan käromålen för att en gemensam handläggning och dom skall vara påkallad för att undvika att oförenliga domar meddelas. Härigenom kodifieras domstolens praxis vid tolkningen av denna artikel [10].

[10] Domstolens dom av den 27 september 1988 i mål 189/87, Kalfelis mot Banque Schröder. Münchmeyer, Hingst och Cie m. fl., Rec. 1988, s. 5565.

I punkt 2 har ett nytt stycke infogats, vars lydelse hämtats från den tidigare artikel V i Brysselkonventionens protokoll. Avsikten är att ta hänsyn till de speciella reglerna i Österrike och Tyskland. I dessa länders processrätt saknas bestämmelser om återgångskrav och annat liknande, där finns endast bestämmelser om litisdenuntiation.

Avsnitt 3

Behörighet vid försäkringstvister

Behörighetsreglerna i detta avsnitt har företräde framför dem i avsnitt 1 och 2.

Artikel 8

Artikeln har inte ändrats. Den skall emellertid tolkas så, att den inte är tillämplig på förhållandet mellan olika försäkringsgivare och mellan försäkringsgivare och återförsäkringsgivare. Det finns i dessa sammanhang inget behov av att skydda en svagare part. Däremot omfattar artikeln eventuella tvister mellan försäkringstagare och återförsäkringsgivare.

Artikel 9

Tidigare hade endast försäkringstagare förmånen att kunna väcka talan vid kärandens hemvist (första stycket punkt 2), men denna rätt omfattar nu även en kärande som är försäkrad eller förmånstagare. Huvudregeln är ju att talan skall väckas där svaranden har sin hemvist. Undantaget från denna regel, som alltså gör det möjligt att väcka talan där käranden har sin hemvist, kan motiveras med hänsyn till behovet att skydda den svagare avtalsparten. Detta behov gör sig också påmint när försäkringstagare eller förmånstagare är kärande; de har ju också en svagare ställning i förhållande till försäkringsgivaren.

Artikel 11

Liksom i artikel 6 har här infogats de särskilda bestämmelserna för Österrike och Tyskland i artikel V i protokollet, eftersom dessa länders processrätt saknar bestämmelser om återgångskrav och annat liknande.

Artiklarna 13 och 14

Undantaget i artikel 13.5 om när prorogationsavtal är giltiga vid försäkring har utvidgats till att täcka alla stora risker som omfattas eller kan komma att omfattas av artikel 5 d i rådets direktiv 73/239/EEG angående rätten att etablera och driva verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring, ändrat genom rådets direktiv 88/357/EEG och 90/618/EEG, samt till varje risk som har samband med någon av dessa risker. Alla eventuella senare ändringar av direktiv 73/239/EEG kommer att påverka tillämpningen av artikel 14 på stora risker.

Avsnitt 4

Behörighet vid konsumenttvister

Behörighetsreglerna i detta avsnitt har företräde framför dem i avsnitt 1 och 2.

Artikel 15

I artikel 15 återspeglas rådets avsikt att skydda konsumenten i egenskap av svagare avtalspart. I fråga om avtal som normalt omfattas av denna artikel - avtal om avbetalningsköp av varor och avtal som gäller lån som skall betalas i särskilda poster eller någon annan form av kredit om lånet eller krediten är avsedd att finansiera köp av varor - har konsumenten rätt att alltid väcka talan vid domstolen i den ort där han har hemvist. Detta är samma grundprincip som i Brysselkonventionen. Det föreslås dock en ändring av artikel 15 första stycket punkt 3 som utvidgar denna rätt till alla konsumentavtal som uppfyller vissa förutsättningar.

Artikeln är avfattad i så allmänna termer att det framgår att avtalen i punkterna 1, 2 och 3 kan röra både varor och tjänster och att de faller under artikel 15 så länge det är fråga om konsumentavtal. Så omfattas till exempel "time-share"-avtal [11] av artikel 15 och inte av artikel 22.1 första stycket, som annars reglerar avtal om köp av fast egendom.

[11] Se Europaparlamentets och rådets direktiv 94/47/EG av den 26.10.1994 om skydd för köparna vad avser vissa aspekter i avtal om nyttjanderätten till fast egendom på tidsdelningsbasis (EGT L 280, 29.10.1994, s. 83; svensk specialutgåva, område 13, volym 27, s. 40).

Rekvisiten i artikel 13 punkt 3 i Brysselkonventionen har omformulerats för att ta hänsyn till att försäljningsformerna har ändrats genom ny teknik. För det första fanns det i artikel 13 ett krav på att konsumenten har "vidtagit de för avtalets ingående nödvändiga åtgärderna" i den stat där han har hemvist. Detta krav har tagits bort, vilket betyder att artikel 15 första stycket punkt 3 även omfattar avtal som ingåtts i en annan medlemsstat än den där konsumenten har hemvist. Detta avhjälper en olycklig brist i artikel 13, nämligen att konsumenten inte kunde utnyttja skyddsregeln om han på försäljarens initiativ förmåtts att lämna sin hemviststat för att ingå avtal. För det andra kan konsumenten använda sig av behörighetsregeln i artikel 16 när avtal har ingåtts med en person som bedriver kommersiell verksamhet eller yrkesverksamhet i den stat där konsumenten har hemvist eller som riktar sådan verksamhet till den staten, om avtalet faller inom ramen för denna verksamhet. Den sistnämnda ändringen har gjorts för att klargöra att försäljning av varor eller tjänster via Internet omfattas av punkt 3.

Av detta rekvisit om verksamhet bedriven i eller riktad till den stat där konsumenten har hemvist framgår, att punkt 3 är tillämplig på konsumentavtal som ingåtts via en interaktiv webbplats på Internet som är tillgänglig i den staten. Skyddsregeln träder däremot inte i funktion om konsumenten i sin hemviststat, via en passiv webbplats på Internet, enbart fått kännedom om en tjänst eller en vara. Elektroniska avtal jämställs därigenom med andra avtal som ingåtts på distans, till exempel via telefon och fax, och konsumenten har rätt att åberopa forumreglerna i artikel 16.

Att rekvisitet i Brysselkonventionens artikel 13.3 b - att konsumenten har vidtagit de för avtalets ingående nödvändiga åtgärderna i den stat där han har hemvist - tas bort, påverkar också avtal som ingåtts via en interaktiv webbplats på Internet. Vad beträffar sådana avtal kan det vara svårt eller rentav omöjligt att fastställa var konsumenten vidtagit sådana åtgärder och åtgärderna skulle under alla omständigheter vara utan relevans för att skapa anknytning mellan avtalet och konsumentens stat. Utgångspunkten i den nya artikel 15 är att det är försäljaren som skapar anknytningen genom att rikta sin verksamhet till konsumentens stat.

Slutligen innehåller tredje stycket i artikel 15 också en ändring. Undantaget för transportavtal blir inte aktuellt när fråga är om avtal om en kombination av resa och inkvartering för ett pris där allt är inkluderat ("paketresa") [12].

[12] Se rådets direktiv 90/314/EEG av den 13 juni 1990 om paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang (EGT L 158, 23.6.1990, s. 59; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 53).

Kommissionen har noterat att lydelsen av artikel 15 har väckt oro i de branscher som vill utveckla den elektroniska handeln. Oron gäller främst att företag som verkar inom elektronisk handel antingen kan bli tvungna att få stå till svars inför domstolar i alla medlemsstater eller förtydliga att deras varor eller tjänster inte riktar sig till konsumenter med hemvist i vissa medlemsstater. Man menar att lokutionen "riktar sådan verksamhet till" i artikel 15 första stycket punkt 3 kan leda till problem, eftersom den är svårtolkad i Internetsammanhang.

För att fastställa de rättsliga konsekvenserna av denna bestämmelse och den elektroniska handelns behov, i synnerhet vad gäller frågor om domstols behörighet och tillämplig lag som uppstår av den elektroniska handelns ekonomiska och gränsöverskridande utveckling, kommer kommissionen under hösten 1999 anordna en hearing i ämnet med företrädare för berörda grupper, bland annat lagstiftare, regleringsorgan, konsumenter och näringslivet.

Kommissionen avser att rapportera, i enlighet med artikel 65, om tillämpningen av artikel 15 senast två år efter ikraftträdandet av denna förordning.

Artikel 16

För att förstärka skyddet för konsumenten har denne vid tvist möjlighet att välja mellan att väcka talan vid domstolarna i den medlemsstat där motparten har hemvist eller vid domstolen i den ort där konsumenten har hemvist (och inte i den medlemsstat där han har hemvist). Detta är ett undantag från regeln att förordningen endast berör domstols behörighet internationellt och inte medlemsstaternas interna behörighetsregler. Undantaget kan motiveras med att det är angeläget att konsumenten kan väcka talan mot sin avtalspart så nära sin egen hemvist som möjligt.

Avsnitt 5

Behörighet vid tvister om anställningsavtal

Behörighetsreglerna i detta avsnitt har företräde framför dem i avsnitt 1 och 2.

Bestämmelserna om behörig domstol vid tvister om anställningsavtal har ändrats föga i sak, men samlats i ett eget avsnitt, såsom även gjorts i fråga om försäkrings- och konsumentavtal. Behörighetsreglerna i artiklarna 19 och 20 äger tillämpning med förbehåll för behörighetsbestämmelsen i rådets direktiv 96/71/EG om utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster [13].

[13] EGT L 18, 21.1.1997, s. 1.

Artikel 18

Artikel 18 andra stycket avser det fall att arbetsgivaren saknar hemvist i, men har en filial, agentur eller annan etablering i en medlemsstat. Arbetsgivaren presumeras därvidlag ha hemvist i en medlemsstat. Genom denna bestämmelse förstärks arbetstagarens skydd, eftersom han anses vara den svagare parten i avtalsförhållandet. Samma skyddsbestämmelse finns redan i fråga om försäkringstagare - och kommer som vi har sett att utsträckas till den försäkrade och förmånstagare (artikel 9 andra stycket) - och konsumenter (artikel 15 andra stycket), som också är svagare parter i behov av förstärkt skydd.

Avsnitt 6

Exklusiv behörighet

Artikel 22

Undantaget, såvitt avser kortare avtal om nyttjanderätt till fast egendom (punkt 1), från huvudregeln, nämligen att det är domstolarna i den stat där egendomen är belägen som är behöriga, har givits ett vidare tillämpningsområde. För att talan skall kunna väckas även vid domstol i den ort där svaranden har hemvist räcker det nu att nyttjanderättshavaren är en fysisk person och att ägaren och nyttjanderättshavaren har hemvist i samma medlemsstat; det spelar ingen roll om ägaren är en fysisk eller juridisk person. Denna bestämmelse ligger någonstans mellan regeln i Brysselkonventionen och regeln i Luganokonventionen.

Artikeln innehåller också ett undantag till bestämmelsen i artikel 57 om fastställande av säte, som är det exklusiva kriteriet för att avgöra domstols behörighet vid talan som avser giltighet, ogiltighet eller upplösning av bolag eller andra juridiska personer eller av beslut av deras organ. I dessa fall skall domstolen tillämpa sin egen internationella privaträtt.

Till sist kan ändringen av punkt 4 förklaras med att det finns andra relevanta rättsakter som innehåller bestämmelser om deposition och registrering av patent, varumärken, mönster och liknande rättigheter. Den exklusiva behörigheten i punkt 4 för domstolarna i depositions- eller registreringsstaten omfattar europeiska patent. Ändringen innebär att bestämmelserna i artikel Vd i protokollet till Brysselkonventionen inarbetas i förordningen, med beaktande av Luxemburgkonventionen av den 15 december 1975 inte har trätt i kraft.

Avsnitt 7

Avtal om domstols behörighet

Artikel 23

Två ändringar har gjorts i denna artikel. För det första preciseras (första stycket) att ett prorogationsavtal ger exklusiv behörighet [14], samtidigt som parterna har möjlighet att avtala om att behörigheten inte är exklusiv. Ändringen kan motiveras utifrån respekten för partsviljan.

[14] Domstolens dom av den 9 november 1978 i mål 23/78, Nikolaus Meeth mot Firma Glacetal, Rec. 1978, s. 2133.

För det andra (punkt 3) har hänsyn tagits till nya kommunikationsmedel. Kravet på skriftligt avtal eller muntligt avtal som skriftligen bekräftats skall inte vara till hinder för att betrakta ett prorogationsavtal som giltigt om det ingåtts på annat sätt än skriftligt, men kan läsas via en skärm. Det är naturligtvis främst prorogationsklausuler i elektroniska avtal som avses. Ändringen är också en anpassning till kommissionens förslag till direktiv om vissa rättsliga aspekter på elektronisk handel [15].

[15] Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om vissa rättsliga aspekter på den elektroniska handeln på den inre marknaden, EGT C 30, 5.2.1990, s. 4, (KOM(98) 586).

Artikel 24

Vissa språkversioner av denna artikel har ändrats för att klargöra att svaranden kan bestrida domstolens behörighet senast när han enligt nationell rätt för första gången går i svaromål i sak. För att uttrycka det på annat sätt: det faktum att svaranden går i svaromål utgör inte hinder för att bestrida domstolens behörighet, om denna invändning framförs i samband med svaromålet, men inte senare [16].

[16] Domstolens dom av den 24 juni 1981 i mål 150/80, Elefanten Schuh GmbH mot Pierre Jacqmain, Rec. 1981, s. 1671.

Avsnitt 8

Prövning av behörighetsfrågan och av frågan huruvida målet kan tas upp

Artikel 26

Ändringen i artikeln är endast av teknisk natur. Syftet är att beakta förslaget till direktiv om översändande av handlingar som för närvarande behandlas av rådet [17]. När det direktivet antagits och införlivats av alla medlemsstater, kommer de nationella genomförandebestämmelserna för direktivet att ersätta bestämmelserna i 1965 års Haagkonvention om delgivning i utlandet av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur. Nästan alla medlemsstater i Europeiska gemenskapen är anslutna till denna konvention.

[17] Förslag till rådets direktiv om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (KOM(1999) 219 slutlig).

Avsnitt 9

Litispendens och mål som har samband med varandra

Inga ändringar har gjorts i de grundläggande reglerna om litispendens och mål som har samband med varandra, som bygger på att den domstol där talan först väckts har prioritet. Däremot införs en definition av vid vilket datum talan skall anses ha väckts vid tillämpningen av detta avsnitt, och en felaktig avfattning av bestämmelsen om mål som har samband med varandra i Brysselkonventionen rättas till.

Artikel 28

Ändringarna i andra stycket rättar till en felaktighet som insmög sig i samband med att 1968 års Brysselkonvention förhandlades fram. Det är inte nödvändigt att de mål som har samband med varandra handläggs i första instans för att en domstol skall låta målet vila med hänvisning till att målen har samband med varandra.

Om däremot den domstol vid vilken talan senast väckts tänker avvisa målet och låta det handläggas av den domstol vid vilken talan först väckts, är det nödvändigt att handläggningen i den senare pågår i första instans, annars kan parterna gå miste om möjligheten att få saken prövad i två instanser. Vidare krävs att den domstol vid vilken talan först väckts är behörig att pröva de berörda käromålen och att dess lag tillåter förening av dessa.

Artikel 30

I denna artikel ges en definition av när talan skall anses ha väckts vid tillämpningen av artiklarna 27 och 28. Därigenom införs en bestämmelse som saknades [18] i Brysselkonventionen. Att anse att talan har väckts när stämningsansökan har ingivits till domstolen har den fördelen att det är enkelt att fastställa tidpunkten för detta. Emellertid är denna lösning särskilt orättvis mot en part som inleder rättegångsförfarandet i en medlemsstat där det krävs att svaranden först delges stämningsansökan. Det är likaså enkelt att fastställa när talan har väckts, om kriteriet är när svaranden delges stämningsansökan. Detta leder å andra sidan till att en part blir förfördelad som inleder rättegångsförfarandet i en medlemsstat där målet måste anhängiggöras vid domstol innan det delges. En ytterligare lösning, som är juridiskt säker, är att anse att talan väckts först när de två stegen i förfarandet - delgivningen och registreringen av käromålet vid behörig domstol - har fullgjorts. Detta får å andra sidan till konsekvens att svaret på frågan huruvida litispendens föreligger fördröjs.

[18] Domstolens dom av den 7 juni 1984 i mål 129/83, Siegfried Zelger mot Sebastiano Salinitri, Rec. 1984, s. 2397; svensk specialutgåva, häfte VII, s. 601.

I artikel 30 föreslås en fjärde lösning, som gör de två processystemen förenliga, samtidigt som den gör parterna jämlika och skyddar mot missbruk. Den tidpunkt vid vilken talan anses ha väckts blir enligt de två processystemen:

- I de medlemsstater där stämningsansökan skall inges vid domstolen innan den delges svaranden, anses talan ha väckts vid tidpunkten för ingivandet förutsatt att käranden sedan inte underlåter att vidta de mått och steg som han är skyldig att vidta för att få delgivningen av svaranden verkställd. Vilka dessa mått och steg är varierar från rättssystem till rättssystem: det kan till exempel röra sig om att till domstolen lämna in alla uppgifter som krävs för att denna skall kunna verkställa delgivningen, eller att en ansökan som redan registrerats hos domstolen tas emot av den myndighet som sköter delgivningen.

- I de medlemsstater där delgivning föregår ingivandet av stämningsansökan till domstolen anses talan ha väckts när handlingen tas emot av den myndighet som är ansvarig för delgivning (och inte när själva delgivningen äger rum), förutsatt att käranden gör vad som krävs enligt domstolslandets lag för att ge in handlingen till domstolen.

Avsnitt 10

Interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder

Artikel 31

Artikel 31 är den enda artikeln i detta avsnitt och har inte ändrats. Liksom övriga bestämmelser i förordningen skall den läsas mot bakgrund av EG-domstolens förhandsavgöranden enligt tolkningsprotokollet till Brysselkonventionen [19].

[19] Se bland annat domstolens dom av den 17 november 1998 i mål C-391/95, Van Uden mot Deco-Line REG. 1998, s. I-7091, och dom av den 27 april 1999 i mål C-99/96, H.H. Mietz mot Intership Yachting Sneek BV (ännu inte publicerad).

Avdelning 3

Erkännande och verkställighet

I denna avdelning behandlas först erkännande, därefter verkställighet av domar. Den enda artikeln i det första avsnittet lägger fast principen att domar skall erkännas fullt ut, samt innehåller en hänvisning till det förfarande för erkännande som skall tillämpas. I artikeln hänvisas också till de grunder för att vägra att verkställa en dom som anges i artiklarna 41 och 42, om utgången av ett mål är beroende av om en dom skall erkännas. I avsnitt 2 anges närmare förfarandet för att fastställa en doms verkställbarhet.

Artikel 32

I artikeln definieras vilka domar som kan erkännas eller verkställas. I andra stycket finns en särskild bestämmelse för att ta hänsyn till särskilda processrättsliga regler i Sverige, som nu återfinns i artikel V a i protokollet som fogats till Brysselkonventionen.

Avsnitt 1

Erkännande

Artikel 33

Denna artikel lägger fast principen att domar skall erkännas fullt ut inom Europeiska gemenskapen. Detta fullständiga erkännande, som bygger på ett ömsesidigt förtroende mellan de rättsvårdande myndigheterna i medlemsstaterna, innebär att samma sak inte får prövas på nytt i en medlemsstat.

Det kan emellertid tänkas att den tappande parten bestrider att en dom kan erkännas. För sådana fall föreskriver förordningen att förfarandet i verkställighetsavsnittet (avsnitt 2) skall tillämpas.

Det kan vidare hända att frågan om erkännande av en dom blir avgörande för utgången i ett annat mål. I sådana fall kan erkännande av domen vägras med hänvisning till de grunder för att vägra verkställighet som anges i artiklarna 41 och 42.

Avsnitt 2

Verkställighet

I detta avsnitt anges förfarandet för såväl formellt erkännande enligt artikel 33 andra stycket som för verkställighet i en annan medlemsstat än den där domen meddelats. Förfarandet har till syfte att göra en dom, som är verkställbar i ursprungsstaten, verkställbar även i andra medlemsstater och påverkar på inget sätt de förfaranden som kan krävas för själva verkställigheten i verkställighetsmedlemsstaten. Förfarandet är utformat för att kunna fungera snabbt. Därför har bestämmelserna ändrats mycket jämfört med motsvarande bestämmelser i Brysselkonventionen. För det första har den domstol eller myndighet som skall besluta om verkställighet i verkställighetsstaten inte rätt att på eget initiativ pröva om någon av de grunder för att vägra verkställighet som anges i artiklarna 41 och 42 föreligger. Dessa grunder kan prövas först om den part gentemot vilken verkställighet beslutats överklagar detta beslut. Domstolen eller myndigheten skall endast göra en formell granskning av de handlingar som inlämnats som stöd för ansökan och som anges i förordningen. För det andra har grunderna för att vägra erkännande eller verkställighet begränsats kraftigt.

Artikel 35

I artikeln anges vilken domstol eller myndighet som är behörig att ta emot ansökan om verkställighet av en dom. De förtecknas i bilaga II och är såväl administrativa myndigheter som domstolar.

I andra stycket regleras den lokala behörigheten på ett flexibelt sätt. Den kan bestämmas antingen efter hemvisten för den mot vilken verkställighet söks eller efter den plats där verkställighet skall ske.

Artikel 36

Tredje stycket har till syfte att befria sökanden från att välja hemvist inom myndighetens verksamhetsområde för det fall det rör sig om en administrativ myndighet. Samma sak gäller om ett ombud utses.

Artikel 37

För att kraftigt minska exekvaturförfarandets handläggningstid införs genom denna artikel tvingande bestämmelser för de domstolar eller myndigheter som enligt artikel 35 skall ta emot ansökan. Domen skall förklaras vara verkställbar omedelbart efter fullgörandet av formaliteterna i artikel 50. I synnerhet får domstolen eller myndigheten inte på eget initiativ pröva om någon av de grunder, som anges i artiklarna 41 och 42, för att inte erkänna eller verkställa en dom föreligger. Dessa grunder kan prövas senare om den part mot vilken verkställighet söks överklagar beslutet enligt artiklarna 39 och 40. En ansökan om verkställighet skall med andra ord inte betraktas som ett vanligt ärende. Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som krävs för att ansökningarna skall kunna handläggas med förtur, så att inte borgenären drabbas av ytterligare förseningar. Det är också synnerligen viktigt att handläggningen sker utan motpartens inblandning. Svaranden skall inte informeras om ansökan eller kallas till förhandling eller liknande.

Artiklarna 39 och 40

De möjligheter till överklagande som står parterna till buds anges i dessa artiklar, som knappast ändrats i sak. I motsats till det första skedet i förfarandet, som är ett enpartsförfarande där parterna inte skall höras, skall överklagandet behandlas kontradiktoriskt.

Artikel 41

I artikeln anges de enda grunder som domstolen får beakta vid ett överklagande och som kan ligga till grund för att vägra eller återkalla en förklaring om verkställbarhet. För att underlätta att domar kan verkställas i gemenskapen har dessa grunder gjorts mer restriktiva.

För det första har adverbet "uppenbart" lagts till i punkt 1 för att understryka att hänvisningen till grunderna för rättsordningen (ordre public) är av verkligt exceptionell karaktär. För det andra har den grund som oftast åberopas av gäldenärer för att hindra verkställighet omarbetats för att förhindra att den missbrukas. Det räcker att svaranden i ursprungsstaten delgivits inom skälig tid och på ett sätt som gjort det möjligt för honom att förbereda sitt försvar. Ett smärre formfel vid delgivningen är inte tillräckligt för att avslå ansökan om erkännande eller verkställighet, såvida det inte hindrat svaranden från att försvara sig. Om svaranden vidare har haft möjlighet att i ursprungsstaten överklaga domen med åberopande av ett rättegångsfel och underlåtit att göra detta, kan rättegångsfelet inte åberopas som grund för att avslå en ansökan om verkställighet eller upphäva en verkställighetsförklaring i verkställighetsstaten. För det tredje har den grunden tagits bort, som gjorde det möjligt att vägra verkställighet med hänvisning till att domstolen i ursprungsstaten tagit ställning till en fråga om en fysisk persons rättsliga status, rättskapacitet eller rättshandlingsförmåga i strid med en internationellt privaträttslig bestämmelse i verkställighetsstaten. Skälet till detta är att medlemsstaternas lagstiftning i dessa frågor blir alltmer enhetlig. Slutligen har grunden om oförenliga domar utvidgats till att omfatta domar som meddelats i en annan medlemsstat, för att rätta till ett förbiseende i Brysselkonventionen. Naturligtvis får domen i ursprungsstaten aldrig omprövas i sak.

Artikel 42

I artikeln anges vilka behörighetsregler som får prövas av den domstol som handlägger verkställighetsfrågan efter det att ändring har sökts enligt artiklarna 39 och 40. Prövningen får omfatta behörighetsreglerna för försäkrings- och konsumenttvister samt exklusiv behörighet. Prövningen omfattar däremot inte tvister om anställningsavtal, eftersom en sådan prövning skulle kunna vara till nackdel för käranden, som nästan alltid är arbetstagaren.

Artikel 43

I syfte att skapa flexibla regler och undvika konsekvenser av verkställigheten som eventuellt kan bli omöjliga att rätta till måste den domstol som behandlar ett överklagande kunna låta handläggningen vila om domen visserligen är verkställbar, men har överklagats i ursprungsmedlemsstaten. Domstolen kan också förklara domen verkställbar, men göra verkställigheten beroende av att säkerhet ställs. Denna bestämmelse bör gälla oavsett i vilken instans överklagandet befinner sig.

Artikel 44

I artikeln anges att interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder, får vidtas i verkställighetsstaten när en utländsk dom kan erkännas enligt förordningen. Först och främst medför verkställighetsförklaringen att säkerhetsåtgärder får vidtas mot svarandens tillgångar. Det faktum att en dom meddelats i sakfrågan innebär dessutom att sökanden får begagna sig av interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder, enligt lagstiftningen i den stat där domen görs gällande innan någon verkställighetsförklaring har utfärdats. I vissa avseenden utgör artikel 44 första stycket en fortsättning på artikel 31. I de flesta medlemsstater innebär den utländska domen att en förpliktelse skapas som ger rätt att vidta interimistiska åtgärder.

Under alla omständigheter medför verkställighetsförklaringen rätt att vidta interimistiska åtgärder och det krävs inte att käranden inleder ytterligare något förfarande.

Artikel 49

Bestämmelsen syftar till att minska kostnaderna för att göra en dom verkställbar. Den finns redan i protokollet som fogats till Brysselkonventionen.

Avsnitt 3

Gemensamma bestämmelser

Artiklarna 50 och 51

För att förenkla formaliteterna föreskrivs det att det enda svaranden måste göra är att ge in en kopia av domen och ett intyg från ursprungsmedlemsstaten till den domstol eller myndighet som skall pröva ansökan. Det finns ett standardformulär för intyget i bilaga IV till förordningen, med de uppgifter som krävs för att domstolen eller myndigheten i verkställighetsstaten skall kunna förklara domen verkställbar.

Avdelning IV

Officiella handlingar (actes authentiques) och inför domstol ingångna förlikningar

Artiklarna 54 och 55

Det nya förfarandet för erkännande och verkställighet i avdelning III tillämpas också, med vederbörliga ändringar, på officiella handlingar (actes authentiques) som har upprättats eller registrerats i en medlemsstat. Endast om erkännande och verkställighet av den officiella handlingen uppenbart strider mot grunderna för rättsordningen (ordre public) i verkställighetsstaten kan ansökan avslås. Denna fråga kan dock prövas först i samband ett eventuellt överklagande.

I förordningen jämställs inför domstol ingångna förlikningar i ett pågående mål med officiella handlingar. Detsamma gäller för avtal om underhållsskyldighet som har ingåtts inför en administrativ myndighet eller bestyrkts av en sådan myndighet (så kan ske i vissa medlemsstater, främst de nordiska). Motsvarande bestämmelser finns redan i artikel V e i protokollet som fogats till Brysselkonventionen.

Den officiella handlingen, förlikningen eller underhållsavtalet måste åtföljas av ett intyg (bilaga V till förordningen). Intyget innehåller de uppgifter som är nödvändiga för att domstolen eller myndigheten skall kunna handlägga ansökan om verkställighet.

Avdelning V

Allmänna bestämmelser

Artikel 57

Metoden för att fastställa hemvist för bolag och andra juridiska personer har ändrats. Egna definitioner måste utformas, så att det inte längre är nödvändigt för en medlemsstat att tillgripa sin egen internationella privaträtt för att fastställa sätet för ett bolag eller en annan juridisk person. På så sätt kan negativa och positiva behörighetskonflikter undvikas. Bolags och andra juridiska personers hemvist definieras således genom tre alternativa rekvisit: var sätet enligt den juridiska personens stadgar är beläget, var huvudkontoret (eller verkliga sätet) är beläget eller var den huvudsakliga verksamheten bedrivs. Rekvisiten är de som återfinns i artikel 48 (f.d. 58) i EG-fördraget om juridiska personers etableringsrätt inom gemenskapen.

Avdelning VI

Övergångsbestämmelser

Artikel 58

Den enda artikeln i denna avdelning finns redan i Brysselkonventionen och gör det möjligt att erkänna och verkställa domar som meddelats efter det att förordningen trädde i kraft, men där målet anhängiggjorts före denna tidpunkt. Bestämmelsen har dock ändrats något för att skapa en smidig övergång mellan Brysselkonventionen och förordningen. Domar som har meddelats efter denna förordnings ikraftträdande i mål och ärenden som har anhängiggjorts före den dagen, skall erkännas och verkställas om domstolen grundat sin behörighet på bestämmelser som överensstämmer med Brysselkonventionen.

Avdelning VII

Förhållandet till andra rättsakter

Denna avdelning har omarbetats till tre avsnitt för att ringa in och definiera vilka bestämmelser som styr förhållandet mellan förordningen och gemenskapens sekundärrätt, Brysselkonventionen (som förblir gällande eftersom flera medlemsstater inte är bundna av denna förordning) respektive övriga allmänna och särskilda konventioner.

Artikel 59

Denna bestämmelse finns redan i Brysselkonventionen. Syftet är att inte påverka tillämpningen av internationellt privaträttsliga regler i nu gällande eller framtida rättsakter från gemenskapen.

Artikel 60

Grundregeln är att förordningen ersätter Brysselkonventionen mellan alla medlemsstater utom Förenade kungariket, Irland och Danmark. Med andra ord: tillämpningskriteriet för förordningen är att svaranden har hemvist i en av de medlemsstater som är bundna av förordningen och därför skall talan mot en svarande som har hemvist i en sådan medlemsstat väckas i behörig domstol enligt denna förordning.

Om emellertid svaranden har hemvist i en medlemsstat som inte är bunden av förordningen, eller om artiklarna 16 och 17 i Brysselkonventionen ger behörighet åt en domstol i en sådan medlemsstat, skall behörighetsreglerna i Brysselkonventionen fortsätta att tillämpas. Denna bestämmelse är ett komplement till regeln i artikel 4 första stycket, som tillåter att nationella behörighetsbestämmelser tillämpas på svarande som har hemvist i tredje land. Således gör man i förordningen skillnad mellan svarande med hemvist i tredje land och i en medlemsstat som inte är bunden av förordningen. Reglerna om litispendens i Brysselkonventionen tillämpas också om talan väckts både i en medlemsstat som inte är bunden av förordningen och i en medlemsstat som är bunden av densamma.

Domar som har meddelats i en medlemsstat, oavsett om denna stat är bunden av förordningen eller inte, erkänns och verkställs dock enligt bestämmelserna i förordningen i de medlemsstater som är bundna av densamma. Regeln kompletterar bestämmelsen om behörighet i artikel 4 tredje stycket. Naturligtvis erkänns och verkställs även domar som meddelats i en medlemsstat mot en svarande i tredje land i enlighet med förordningens bestämmelser.

Artiklarna 62 och 63

För att göra förordningen mer tydlig förtecknas alla särskilda konventioner som medlemsstaterna är anslutna till och som kommer fortsätta att vara tillämpliga. Denna förteckning kommer att kompletteras genom ytterligare uppgifter från medlemsstaterna. Det skall noteras att, i motsats till vad som gäller enligt Brysselkonventionen (artikel 57), ger bestämmelsen ingen möjlighet för medlemsstaterna att efter förordningens ikraftträdande ansluta sig till nya konventioner om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar inom särskilda rättsområden.

Precis som är fallet enligt Brysselkonventionen, kommer domar som meddelas i medlemsstaterna med tillämpning av dessa konventioner att erkännas och verkställas i andra medlemsstater, antingen enligt bestämmelserna om erkännande och verkställighet i konventionerna i fråga eller enligt denna förordning.

Artikel 64

Denna artikel är ny, och skall jämföras med artikel 59 i Brysselkonventionen, vilken tillåter en medlemsstat att ingå avtal med tredje land som innehåller undantag från konventionens bestämmelser om erkännande och verkställighet. Sådana avtal får inte längre ingås och en motsvarighet till artikel 59 i Brysselkonventionen saknas därför i förordningen. Emellertid måste man ta hänsyn till eventuella avtal som redan ingåtts mellan en medlemsstat och ett tredje land enligt artikel 59. Därför får sådana avtal fortsätta att tillämpas inom ramen för förordningen.

Avdelning VIII

Slutbestämmelser

Artikel 65

Denna artikel är ny och fanns inte i konventionen. Det är kommissionens uppgift enligt artikel 211 i EG-fördraget att övervaka förordningens tillämpning. Efter fem år skall kommissionen utarbeta eventuella förslag till ändringar mot bakgrund av en rapport om förordningens tillämpning.

Artikel 66

Denna artikel är också ny och där anges att medlemsstaterna skall anmäla alla ändringar i förteckningen över domstolar och överklagandemöjligheter till kommissionen, som åtar sig att offentliggöra ändringarna i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.

Artikel 67

Denna bestämmelse är också ny och anger dagen för förordningens ikraftträdande, i enlighet med artikel 254 i fördraget.

Förslag till RÅDETS FÖRORDNING (EG) om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område

EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 61 c i detta,

med beaktande av kommissionens förslag [20],

[20] EGT ..

med beaktande av Europaparlamentets yttrande [21],

[21] EGT ..

med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande [22], och

[22] EGT ..

av följande skäl:

(1) Unionen har som mål att bevara och utveckla ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, där den fria rörligheten för personer säkerställs. För att gradvis upprätta ett sådant område skall gemenskapen bland annat besluta om åtgärder som rör civilrättsligt samarbete i den mån de behövs för att den inre marknaden skall fungera väl.

(2) Olikheterna i medlemsstaternas bestämmelser om domstols behörighet och om erkännande av domar hindrar den inre marknaden från att fungera väl. Bestämmelser som gör de internationellt privaträttsliga reglerna mer enhetliga och som förenklar formaliteterna, så att domar kan erkännas och verkställas enklare och snabbare, är av yttersta vikt.

(3) Denna fråga hör hemma inom det civilrättsliga samarbetet enligt artikel 65 i fördraget.

(4) I överensstämmelse med subsidiaritetsprincipen och proportionalitetsprincipen såsom de kommer till uttryck i artikel 5 i fördraget kan målen för denna förordning inte i tillräcklig utsträckning uppnås av medlemsstaterna och kan därför bättre uppnås på gemenskapsnivå. Detta direktiv begränsas till vidtagandet av minsta antal åtgärder för att dessa mål skall kunna uppnås och går inte utöver vad som är nödvändigt för detta ändamål.

(5) Den 27 september 1968 ingick medlemsstaterna, inom ramen för artikel 293 fjärde strecksatsen i EG-fördraget, Brysselkonventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område [23] (nedan kallad Brysselkonventionen). Denna konvention utgör en del av gemenskapens regelverk och har utvidgats till att omfatta alla nya medlemsstater. En revidering av konventionen har inletts och rådet har nått enighet om den reviderade versionen. Kontinuiteten med revideringsarbetet bör inte brytas.

[23] Se konsoliderad version i EGT C 27, 26.1.1998, s. 1.

(6) För att uppnå målet att privaträttsliga domar skall kunna få verkan i hela gemenskapen är det nödvändigt och lämpligt att reglerna om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar fastställs i en gemenskapsrättsakt som är bindande och direkt tillämplig i medlemsstaterna.

(7) Det är av vikt att det materiella tillämpningsområdet för denna förordning täcker de väsentliga delarna av privaträtten. Undantagen från tillämpningsområdet bör göras så snäva som möjligt.

(8) De tvister som omfattas av denna förordning bör ha anknytning till de medlemsstater som är bundna av förordningen. De gemensamma reglerna bör därför i princip tillämpas när svaranden har hemvist i en av dessa medlemsstater.

(9) Svarande som har hemvist i tredje land kan omfattas av internationellt privaträttsliga regler i den stat där talan väcks. Svarande som har hemvist i en medlemsstat som inte är bunden av denna förordning bör även i fortsättningen omfattas av Brysselkonventionen. För att uppnå målet att privaträttsliga domar skall kunna få verkan i hela gemenskapen måste även domar som meddelats med tillämpning av de bestämmelserna kunna erkännas och verkställas i enlighet med bestämmelserna i denna förordning.

(10) Behörighetsreglerna måste uppfylla kravet på förutsebarhet och bygga på principen om svarandens hemvist. Det måste alltid kunna gå att bestämma vilken domstol som är behörig utifrån denna princip, utom i vissa bestämda fall när tvistens art eller hänsynen till partsautonomin gör det berättigat att använda ett annat anknytningsmoment. I fråga om juridiska personer måste hemvisten kunna bestämmas på ett objektivt sätt så att de gemensamma reglerna blir överskådliga och behörighetskonflikter kan undvikas.

(11) Principen om att domstolen där svaranden har hemvist är behörig måste kompletteras med alternativa behörighetsregler i de fall där det finns en nära koppling mellan domstolen och tvisteföremålet eller då detta krävs för att verklig rättvisa skall kunna skipas.

(12) Vid försäkringsavtal, anställningsavtal och konsumentavtal är det nödvändigt att skydda den svagare parten i avtalsförhållandet; därför måste man frångå den allmänna regeln genom att ge den svagare parten möjlighet att väcka talan vid domstolen i den ort där han har hemvist.

(13) Hänsyn måste tas till att ny kommunikationsteknik fått ökad utbredning, bland annat vid privat konsumtion. Försäljning av varor och tjänster via ett elektroniskt medel som är tillgängligt i en medlemsstat är en verksamhet som riktar sig till den staten. Om konsumenten har hemvist i den staten, måste han kunna dra förmån av det skydd som förordningen erbjuder när han i sitt hemvist ingår avtal via ett elektroniskt medel.

(14) Parternas rätt att själva avtala om behörig domstol måste respekteras, utom när det gäller anställnings-, försäkrings- och konsumentavtal. Klausuler om behörig domstol i avtal mellan parter som inte är jämställda måste emellertid omges av tvingande bestämmelser.

(15) De grundläggande principerna i förordningen måste ibland frångås för att ta hänsyn till särskilda processrättsliga bestämmelser i medlemsstaterna. Vissa av bestämmelserna i protokollet som fogats till Brysselkonventionen bör därför inarbetas i förordningen.

(16) För att rättskipningen i gemenskapen skall kunna fungera väl, måste man undvika att oförenliga domar meddelas i mål där domstolarna i flera medlemsstater är behöriga enligt förordningen. Därför är det viktigt att införa klara och enkla regler om litispendens och mål som har samband med varandra. Medlemsstaternas rättssystem skiljer sig åt när det gäller att fastställa den tidpunkt vid vilken talan väckts och därför måste denna tidpunkt ges en egen definition.

(17) Det råder ett ömsesidigt förtroende mellan de rättsvårdande myndigheterna i gemenskapen, vilket gör det berättigat att inom gemenskapen fullt ut erkänna en dom som har meddelats i en medlemsstat utan att något ytterligare förfarande behöver tillgripas, med undantag för det fall att erkännandet är tvistigt.

(18) Detta ömsesidiga förtroende motiverar också ett snabbt och effektivt förfarande som gör en dom som har meddelats i en medlemsstat verkställbar i en annan medlemsstat. Därför bör verkställighetsförklaringen kunna utfärdas närmast per automatik efter en enbart formell kontroll av handlingarna och utan att den instans som utfärdar verkställighetsförklaringen på eget initiativ får pröva om någon av grunderna i denna förordning för att vägra verkställighet föreligger.

(19) Svaranden måste emellertid ha möjlighet att försvara sig. Han måste kunna överklaga beslutet om han anser att någon av grunderna för att vägra erkännande föreligger; prövningen av överklagandet måste ske i form av kontradiktoriskt förfarande. Den som söker verkställighet måste också kunna överklaga ett beslut om att vägra verkställighet.

(20) Kontinuiteten mellan Brysselkonventionen och denna förordning måste säkerställas. Av det skälet måste övergångsbestämmelser införas. Likaså måste kontinuitet råda när det gäller EG-domstolens tolkning av bestämmelserna i Brysselkonventionen. 1971 års tolkningsprotokoll [24] bör därför fortsätta att tillämpas på rättegångsförfaranden som pågår när förordningen träder i kraft.

[24] Se konsoliderad version i EGT C 27, 26.1.1998, s. 1 och s. 28.

(21) I enlighet med artiklarna 1 och 2 i protokollen om Förenade kungarikets och Irlands ställning respektive Danmarks ställning [25] skall dessa stater inte delta i beslutet om att anta denna förordning. Följaktligen binder förordningen varken Förenade kungariket, Irland eller Danmark och den är inte tillämplig på dem.

[25] EGT C 340, 10.11.1997, s. 99 och s. 101.

(22) Eftersom Brysselkonventionen kommer att förbli i kraft i förhållandet mellan de medlemsstater som är bundna av denna förordning och dem som inte är det, är det viktigt att fastställa klara bestämmelser för förhållandet mellan förordningen och Brysselkonventionen.

(23) Samma strävan efter enhetlighet gör att denna förordning inte bör påverka bestämmelser om domstols behörighet och om erkännande av domar som finns i specifika rättsakter från gemenskapen.

(24) Respekten för medlemsstaternas internationella åtaganden motiverar att förordningen inte påverkar konventioner som medlemsstaterna anslutit sig till och som gäller särskilda rättsområden.

(25) Kommissionen bör senast fem år efter ikraftträdandet av denna förordning granska tillämpningen av förordningen för att vid behov föreslå nödvändiga ändringar.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Kapitel I

Tillämpningsområde

Artikel 1

Denna förordning är tillämplig på privaträttens område, oberoende av vilket slag av domstol det är fråga om. Den omfattar i synnerhet inte skattefrågor, tullfrågor och förvaltningsrättsliga frågor.

Förordningen är inte tillämplig på

1) fysiska personers rättsliga status, rättskapacitet eller rättshandlingsförmåga, makars förmögenhetsförhållanden, arv och testamente,

2) konkurs, ackord och liknande förfaranden,

3) social trygghet,

4) skiljeförfarande.

Kapitel II

Domstols behörighet

Avsnitt 1

Allmänna bestämmelser

Artikel 2

Om inte annat föreskrivs i denna förordning, skall talan mot den som har hemvist i en medlemsstat väckas vid domstol i den staten, oberoende av i vilken stat han har medborgarskap.

För den som inte är medborgare i den medlemsstat där han har hemvist gäller samma bestämmelser om domstols behörighet som för statens egna medborgare.

Ett bolags eller annan juridisk persons hemvist skall fastställas enligt bestämmelserna i artikel 57.

Om inte annat föreskrivs, avses med "medlemsstat" en medlemsstat som är bunden av denna förordning.

Artikel 3

Talan mot den som har hemvist i en medlemsstat får väckas vid domstol i en annan medlemsstat endast med stöd av bestämmelserna i avsnitten 2-7.

Särskilt får bestämmelserna i bilaga I inte tillämpas mot en sådan person.

Artikel 4

Om svaranden har hemvist i ett tredje land bestäms domstolarnas behörighet i varje medlemsstat i enlighet med den medlemsstatens lag, om inte annat följer av bestämmelserna i artiklarna 22 och 23.

Mot en sådan svarande kan den som har hemvist i en medlemsstat, oberoende av medborgarskap, på samma sätt som statens egna medborgare, åberopa de bestämmelser om domstols behörighet som gäller där och särskilt de bestämmelser som anges i bilaga I.

Om svaranden har hemvist i en medlemsstat som inte är bunden av denna förordning, skall domstolens behörighet avgöras enligt Brysselkonventionen i dess i den medlemsstaten gällande lydelse.

Avsnitt 2

Särskilda behörighetsregler

Artikel 5

Talan mot den som har hemvist i en medlemsstat kan väckas i en annan medlemsstat

1) a) om talan avser avtal, vid domstolen i uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan avser;

b) såvida inte annat avtalats, avses med uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan avser

- vid försäljning av varor, den ort i en medlemsstat dit enligt avtalet varorna har eller skulle ha levererats,

- vid utförande av tjänster, den ort i en medlemsstat där enligt avtalet tjänsterna har eller skulle ha utförts;

c) om punkt b inte gäller, skall punkt a gälla;

2) om talan avser underhållsskyldighet, vid domstolen i den ort där den underhållsberättigade har sin hemvist eller vanliga vistelseort eller, om talan har samband med frågan om någons rättsliga status, vid den domstol som enligt sin egen lag är behörig att pröva denna fråga, såvida inte behörigheten endast grundar sig på den ena partens medborgarskap,

3) om talan avser skadestånd utanför avtalsförhållanden, vid domstolen i den ort där skadan inträffade eller kan inträffa,

4) om talan avser enskilt anspråk i anledning av brott, vid den domstol där brottmålet är anhängigt, i den mån domstolen enligt sin lag är behörig att pröva enskilda anspråk,

Med förbehåll för mer fördelaktiga nationella föreskrifter, får den som har hemvist i en medlemsstat och är åtalad för ett icke uppsåtligt brott vid en brottmålsdomstol i en annan medlemsstat i vilken han inte är medborgare, försvaras av en därtill behörig person, även om han inte inställer sig personligen. Den domstol som handlägger målet får dock föreskriva personlig inställelse; om en sådan föreskrift inte har efterkommits behöver en dom som har meddelats rörande ett civilrättsligt anspråk mot någon som inte har haft tillfälle att svara i målet varken erkännas eller verkställas i andra medlemsstater.

5) i fråga om tvist som hänför sig till verksamheten vid en filial, agentur eller annan etablering, vid domstolen i den ort där denna är belägen,

6) i fråga om betalning av bärgarlön för bärgning av skeppslast eller för frakt, vid den domstol där lasten eller frakten

a) har blivit föremål för kvarstad eller liknande säkerhetsåtgärd för att säkerställa sådan betalning,

eller

b) kunde ha blivit föremål för sådan säkerhetsåtgärd, om inte borgen eller annan säkerhet hade ställts,

förutsatt att det görs gällande att svaranden har någon rätt till lasten eller frakten eller hade sådan rätt vid tiden för bärgningen.

Artikel 6

Talan mot den som har hemvist i en medlemsstat kan även väckas

1) om han är en av flera svarande, vid domstol där någon av svarandena har hemvist, förutsatt att det finns ett tillräckligt nära samband mellan käromålen för att en gemensam handläggning och dom skall vara påkallad för att undvika att oförenliga domar meddelas som en följd av att käromålen prövas i olika rättegångar,

2) om talan avser återgångskrav eller annat liknande, vid den domstol där det ursprungliga käromålet är anhängigt, såvida inte detta har väckts endast för att få talan mot tredje man prövad vid annan domstol än den som annars skulle ha varit behörig att pröva talan mot honom,

Den grund för behörighet som anges i första stycket i denna punkt får varken åberopas i Tyskland eller i Österrike. Mot den som har hemvist i en annan medlemsstat får talan väckas vid domstolarna

- i Tyskland, enligt artiklarna 68, 72, 73 och 74 i civilprocesslagen (Zivilprozessordnung) angående litisdenuntiation,

- i Österrike, enligt artikel 21 i civilprocesslagen (Zivilprozessordnung) angående litisdenuntiation.

3) vid genkäromål som grundar sig på samma avtal eller omständigheter som huvudkäromålet, vid den domstol där huvudkäromålet är anhängigt,

4) om talan avser avtal och denna talan får förenas med ett annat mål mot samma svarande om sakrätt till fast egendom, vid domstolen i den medlemsstat där fastigheten är belägen.

Artikel 7

En domstol i en medlemsstat som med stöd av denna förordning är behörig att pröva mål om ansvar till följd av ett fartygs användning eller drift är, liksom annan domstol som enligt lagen i den staten är behörig i stället för denna, också behörig att pröva mål om begränsning av sådant ansvar.

Avsnitt 3

Behörighet vid försäkringstvister

Artikel 8

För försäkringstvister gäller i fråga om domstols behörighet, utöver föreskrifterna i artikel 4 och artikel 5 punkt 5, bestämmelserna i detta avsnitt.

Artikel 9

Talan mot en försäkringsgivare som har hemvist i en medlemsstat kan väckas

1) vid domstolarna i den medlemsstat där han har hemvist, eller

2) i en annan medlemsstat, vid domstolen i den ort där käranden har hemvist om talan väcks av försäkringstagaren, den försäkrade eller en förmånstagare, eller

3) om han är en samförsäkrare, vid den domstol i en medlemsstat där talan har väckts mot huvudförsäkringsgivaren.

En försäkringsgivare som inte har hemvist i någon medlemsstat men som har en filial, agentur eller annan etablering i en sådan stat skall i fråga om tvister som hänför sig till verksamheten vid denna anses ha hemvist i den medlemsstaten.

Artikel 10

Beträffande ansvarsförsäkring eller försäkring av fast egendom kan talan mot försäkringsgivaren väckas vid domstolen i den ort där skadan inträffade. Detsamma gäller om både lös och fast egendom omfattas av samma försäkringsavtal och har skadats genom samma händelse.

Artikel 11

I fråga om ansvarsförsäkring kan, om lagen i domstolsstaten tillåter det, talan mot försäkringsgivaren väckas vid den domstol där den skadelidande har väckt talan mot den försäkrade.

Bestämmelserna i artiklarna 8, 9 och 10 gäller om den skadelidande väcker talan direkt mot försäkringsgivaren, om sådan direkt talan är tillåten.

Om den lag som är tillämplig på sådan direkt talan tillåter att talan mot försäkringstagaren eller den försäkrade får prövas i samma rättegång, är den domstol vid vilken talan väckts enligt andra stycket också behörig i förhållande till dessa personer.

Den grund för behörighet som anges i denna artikel får varken åberopas i Tyskland eller i Österrike. Mot den som har hemvist i en annan medlemsstat får talan väckas vid domstolarna

- i Tyskland, enligt artiklarna 68, 72, 73 och 74 i civilprocesslagen (Zivilprozessordnung) angående litisdenuntiation,

- i Österrike, enligt artikel 21 i civilprocesslagen (Zivilprozessordnung) angående litisdenuntiation.

Artikel 12

Om inte annat föreskrivs i artikel 11 tredje stycket, får en försäkringsgivare väcka talan endast vid domstolarna i den medlemsstat där svaranden har hemvist, vare sig denne är försäkringstagare, försäkrad eller förmånstagare.

Bestämmelserna i detta avsnitt inskränker inte rätten att väcka genkäromål vid den domstol där huvudkäromålet, enligt bestämmelserna i detta avsnitt, är anhängigt.

Artikel 13

Avvikelser från bestämmelserna i detta avsnitt i ett avtal om domstolsbehörighet gäller endast om avtalet

1) har ingåtts efter tvistens uppkomst, eller

2) ger försäkringstagaren, den försäkrade eller en förmånstagare rätt att väcka talan vid andra domstolar än dem som anges i detta avsnitt, eller

3) har ingåtts mellan en försäkringstagare och en försäkringsgivare, vilka vid försäkringsavtalets ingående hade hemvist eller sin vanliga vistelseort i samma medlemsstat, och avtalet innebär att domstolarna i den staten skall vara behöriga även om skadan skulle inträffa utomlands, såvida inte ett sådant avtal strider mot lagen i den staten, eller

4) har ingåtts med en försäkringstagare som inte har hemvist i någon medlemsstat, förutsatt att försäkringen inte är obligatorisk och inte heller avser fast egendom i en medlemsstat, eller

5) hänför sig till ett försäkringsavtal som omfattar en eller flera av de risker som anges i artikel 14.

Artikel 14

De risker som avses i artikel 13 punkt 5 är "stora risker" enligt definitionen i artikel 5 punkt d i rådets direktiv 73/239/EEG [26] samt varje risk som har samband med någon av dessa risker.

[26] EGT L 228, 16.8.1973, s. 3.

Avsnitt 4

Behörighet vid konsumenttvister

Artikel 15

Om talan avser avtal som har ingåtts av en person, konsumenten, för ändamål som kan anses ligga utanför hans affärsverksamhet eller yrkesverksamhet, gäller i fråga om behörigheten, om inte annat följer av föreskrifterna i artikel 4 och artikel 5 punkt 5, bestämmelserna i detta avsnitt

1) om avtalet gäller köp av varor där betalningen skall erläggas i särskilda poster, eller

2) om avtalet gäller lån som skall återbetalas i särskilda poster eller någon annan form av kredit om lånet eller krediten var avsedd att finansiera köp av varor, eller

3) i övriga fall, om avtalet har ingåtts med en person som bedriver kommersiell verksamhet eller yrkesverksamhet i den medlemsstat där konsumenten har hemvist eller, på något sätt, riktar sådan verksamhet till den medlemsstaten eller flera stater, däribland den medlemsstaten, och avtalet faller inom ramen för sådan verksamhet.

Om konsumentens avtalspart inte har hemvist i en medlemsstat men har en filial, agentur eller annan etablering i en sådan stat, skall han anses ha hemvist i den staten såvitt avser tvister som hänför sig till denna verksamhet.

Bestämmelserna i detta avsnitt skall inte tillämpas på transportavtal utom när det gäller avtal om en kombination av resa och inkvartering för ett pris där allt är inkluderat.

Artikel 16

Konsumenten får väcka talan mot den andra avtalsparten antingen vid domstolarna i den medlemsstat där denne har hemvist eller vid domstolen i den ort där konsumenten har hemvist.

Talan mot en konsument får av den andra avtalsparten väckas endast vid domstolarna i den medlemsstat där konsumenten har hemvist.

Första och andra styckena inskränker inte rätten att väcka genkäromål vid den domstol där huvudkäromålet, enligt bestämmelserna i detta avsnitt, är anhängigt.

Artikel 17

Avvikelser från bestämmelserna i detta avsnitt i ett avtal om domstols behörighet gäller endast om avtalet

1) har ingåtts efter tvistens uppkomst,

eller

2) ger konsumenten rätt att väcka talan vid andra domstolar än dem som anges i detta avsnitt,

eller

3) har ingåtts av en konsument och dennes avtalspart, vilka vid avtalets ingående hade hemvist eller sin vanliga vistelseort i samma medlemsstat, och avtalet ger domstolarna i den staten behörighet, såvida inte ett sådant avtal strider mot lagen i den staten.

Avsnitt 5

Behörighet vid tvister om anställningsavtal

Artikel 18

Om talan avser anställningsavtal, gäller i fråga om behörigheten, om inte annat följer av artikel 4 och artikel 5 punkt 5, bestämmelserna i detta avsnitt.

Om en arbetstagare ingår ett anställningsavtal med en arbetsgivare som inte har hemvist i en medlemsstat men har en filial, agentur eller ett annan etablering i en sådan stat, skall arbetsgivaren i fråga om tvister som hänför sig till verksamheten vid filialen, agenturen eller etableringen anses ha hemvist i den staten.

Artikel 19

Talan mot en arbetsgivare som har hemvist i en medlemsstat kan väckas

1) vid domstolen i den medlemsstat där arbetsgivaren har hemvist, eller

2) i en annan medlemsstat

a) vid domstolen i den ort där arbetstagaren vanligtvis utför sitt arbete eller senast utförde sitt arbete, eller

b) om arbetstagaren inte vanligtvis utför eller utförde sitt arbete i ett och samma land, vid domstolen i den ort där det affärsställe vid vilket arbetstagaren anställts är eller var beläget.

Artikel 20

En arbetsgivare får väcka talan endast vid domstolarna i den medlemsstat där arbetstagaren har hemvist.

Bestämmelserna i detta avsnitt inskränker inte rätten att väcka genkäromål vid den domstol där huvudkäromålet enligt bestämmelserna i detta avsnitt är anhängigt.

Artikel 21

Avvikelser från bestämmelserna i detta avsnitt i ett avtal om domstols behörighet gäller endast om avtalet har ingåtts efter tvistens uppkomst, eller ger arbetstagaren rätt att väcka talan vid andra domstolar än dem som anges i detta avsnitt.

Avsnitt 6

Exklusiv behörighet

Artikel 22

Följande domstolar skall, oberoende av parternas hemvist, ha exklusiv behörighet:

1) om talan avser sakrätt i fast egendom eller nyttjanderätt till fast egendom, domstolarna i den medlemsstat där egendomen är belägen;

dock skall, om talan avser avtal om nyttjanderätt till fast egendom för tillfälligt privat bruk under en tid av högst sex på varandra följande månader, också domstolarna i den medlemsstat där svaranden har hemvist vara behöriga under förutsättning att nyttjanderättshavaren är en fysisk person och att ägaren och nyttjanderättshavaren har hemvist i samma medlemsstat;

2) om talan avser giltighet, ogiltighet eller upplösning av bolag eller andra juridiska personer eller av beslut av deras organ, domstolarna i den medlemsstat där den juridiska personen har sitt säte; för att bestämma var detta säte är beläget skall domstolen tillämpa sin egen internationella privaträtt,

3) om talan avser giltigheten av inskrivningar i offentliga register, domstolarna i den medlemsstat där registret förs,

4) om talan avser registrering eller giltighet av patent, varumärken, mönster och liknande rättigheter för vilka krävs deposition eller registrering, domstolarna i den medlemsstat där deposition eller registrering har begärts eller har ägt rum eller på grund av bestämmelserna i en internationell konvention anses ha ägt rum.

Med förbehåll för Europeiska patentverkets behörighet enligt konventionen om meddelande av europeiska patent, undertecknad i München den 5 oktober 1973, skall domstolarna i en medlemsstat ha exklusiv behörighet oberoende av parternas hemvist, om talan avser registrering eller giltighet av ett europeiskt patent som meddelats för den staten.

5) om talan avser verkställighet av domar, domstolarna i den medlemsstat där domen har verkställts eller skall verkställas.

Avsnitt 7

Avtal om domstols behörighet

Artikel 23

Om parterna har träffat avtal om att en domstol eller domstolarna i en medlemsstat skall vara behöriga att avgöra en redan uppkommen tvist eller framtida tvister i anledning av ett bestämt rättsförhållande, och minst en av parterna har hemvist i en medlemsstat, skall den domstolen eller domstolarna i den staten ha behörighet. En sådan behörighet skall vara exklusiv om parterna inte har träffat avtal om annat.

Ett sådant avtal om behörighet skall vara antingen

a) skriftligt eller muntligt och skriftligen bekräftat,

eller

b) i en form som överensstämmer med praxis som parterna har utbildat mellan sig,

eller

c) i internationell handel, i en form som överensstämmer med handelsbruk eller annan sedvänja som parterna kände till eller borde ha känt till och som är allmänt känd och regelmässigt iakttas av parter i avtal av föreliggande typ vid det ifrågavarande slaget av handel.

Ett meddelande på elektronisk väg, som utgör en varaktig dokumentation av avtalet, skall anses vara likvärdigt med "skriftligt".

Om ett avtal om behörighet har ingåtts mellan parter av vilka ingen har hemvist i en medlemsstat, är domstolarna i andra medlemsstater inte behöriga att pröva tvisten så länge den eller de utvalda domstolarna inte har förklarat sig obehöriga.

Avtal om domstols behörighet har ingen verkan om de strider mot bestämmelserna i artiklarna 13 och 17 eller om de domstolar vilkas behörighet de utesluter har exklusiv behörighet enligt artikel 22.

Artikel 24

Utöver den behörighet som en domstol i en medlemsstat har enligt andra bestämmelser i denna förordning, är domstolen behörig om svaranden går i svaromål inför denna. Detta gäller dock inte om svaranden gick i svaromål för att bestrida domstolens behörighet eller om en annan domstol har exklusiv behörighet enligt artikel 22.

Avsnitt 8

Prövning av behörighetsfrågan och av frågan huruvida målet kan tas upp

Artikel 25

Om talan som väcks vid en domstol i en medlemsstat gäller en tvist som huvudsakligen rör en fråga som en domstol i en annan medlemsstat är exklusivt behörig att pröva enligt artikel 22, skall domstolen självmant förklara sig obehörig.

Artikel 26

Om talan väcks vid en domstol i en medlemsstat mot en svarande som har hemvist i en annan medlemsstat, och svaranden inte går i svaromål, skall domstolen självmant förklara sig obehörig, såvida den inte är behörig enligt bestämmelserna i denna förordning.

Domstolen skall låta handläggningen av målet vila till dess att det har klarlagts att svaranden har haft möjlighet att få del av stämningsansökan eller motsvarande handling i så god tid att han kunnat förbereda sitt svaromål eller att alla nödvändiga åtgärder för detta syfte har vidtagits.

De nationella genomförandebestämmelserna för rådets direktiv [.../EG om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur] [27] skall vara tillämpliga i stället för andra stycket, om stämningsansökan eller motsvarande handling skulle översändas till utlandet i enlighet med nämnda bestämmelser.

[27] EGT L

Fram till dess att de nationella genomförandebestämmelserna för det direktiv som avses i tredje stycket träder i kraft skall bestämmelserna i Haagkonventionen av den 15 november 1965 om delgivning i utlandet av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur vara tillämpliga, om stämningsansökan eller motsvarande handling skulle översändas till utlandet i enlighet med nämnda konvention.

Avsnitt 9

Litispendens och mål som har samband med varandra

Artikel 27

Om talan väcks vid domstolar i olika medlemsstater rörande samma sak och målen gäller samma parter, skall varje domstol utom den vid vilken talan först väckts självmant låta handläggningen av målet vila till dess att det har fastställts att den domstol vid vilken talan först väckts är behörig.

När det har fastställts att den domstol vid vilken talan först väckts är behörig, skall övriga domstolar självmant avvisa talan till förmån för den domstolen.

Artikel 28

Om käromål som har samband med varandra prövas vid domstolar i olika medlemsstater, får varje domstol utom den vid vilken talan först väckts låta handläggningen av målet vila.

Om dessa mål som har samband med varandra prövas i första instans, får varje domstol, utom den vid vilken talan först väckts, också avvisa talan på begäran av en av parterna, om den domstol vid vilken talan först väckts är behörig att pröva de berörda käromålen och dess lag tillåter förening av dessa.

Vid tillämpningen av denna artikel skall käromål anses ha samband med varandra om de är så förenade att en gemensam handläggning och dom är påkallad för att undvika att oförenliga domar meddelas som en följd av att käromålen prövas i olika rättegångar.

Artikel 29

Om flera domstolar är exklusivt behöriga, skall varje domstol utom den vid vilken talan först väckts förklara sig obehörig till förmån för den domstolen.

Artikel 30

I detta avsnitt skall talan anses ha väckts vid en domstol

- 1) när stämningsansökan eller motsvarande handling har ingivits till domstolen, förutsatt att käranden sedan inte har underlåtit att vidta de mått och steg som han var skyldig att vidta för att få delgivningen av svaranden verkställd, eller

- 2) om delgivning av handlingen skall ske innan handlingen ges in till domstolen, när den tas emot av den myndighet som är ansvarig för delgivning, förutsatt att käranden sedan inte har underlåtit att vidta de mått och steg som han var skyldig att vidta för att få handlingen ingiven till domstolen.

Avsnitt 10Interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder

Artikel 31

Interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder, som kan vidtas enligt lagen i en medlemsstat, får begäras hos domstolarna i den staten, även om domstol i en annan medlemsstat är behörig att pröva målet i sak enligt denna förordning.

Kapitel III

Erkännande och verkställighet

Artikel 32

I denna förordning förstås med dom varje avgörande som har meddelats av domstol i en medlemsstat oavsett dess rubricering, såsom dom, beslut eller förordnande om verkställighet, liksom domstolstjänstemans beslut i fråga om rättegångskostnader.

I Sverige avses vid summarisk process i mål om betalningsföreläggande och handräckning med uttrycket domstol också svensk kronofogdemyndighet.

Avsnitt 1

Erkännande

Artikel 33

En dom som har meddelats i en medlemsstat skall erkännas i de andra medlemsstaterna utan att något särskilt förfarande behöver anlitas.

Om frågan huruvida en dom skall erkännas eller inte är föremål för tvist, kan en part, som gör gällande att domen skall erkännas, genom att anlita det förfarande som föreskrivs i avsnitten 2 och 3 i detta kapitel, få fastställt att domen skall erkännas.

Om utgången av ett mål som handläggs vid en domstol i en medlemsstat är beroende av om en dom skall erkännas, är den domstolen behörig att pröva huruvida det föreligger en grund för att vägra erkännande enligt artiklarna 41 och 42.

Avsnitt 2

Verkställighet

Artikel 34

En dom som har meddelats i en medlemsstat och som är verkställbar i den staten skall verkställas i en annan medlemsstat sedan domen, på ansökan av part, har förklarats vara verkställbar där.

Artikel 35

Ansökan skall göras vid den domstol eller den behöriga myndighet som anges i bilaga II.

Den lokala behörigheten skall bestämmas efter motpartens hemvist eller efter den plats där verkställighet skall ske.

Artikel 36

Förfarandet vid ansökan om verkställighet regleras av lagen i den medlemsstat där verkställighet begärs.

Sökanden skall uppge en delgivningsadress inom den domstols domkrets eller myndighets verksamhetsområde där ansökningen görs. Om lagen i den medlemsstaten inte föreskriver att en sådan adress skall anges, skall sökanden i stället utse ett ombud i saken.

Andra stycket skall inte tillämpas om den behöriga myndigheten är en administrativ myndighet.

De handlingar som anges i artikel 50 skall bifogas ansökan.

Artikel 37

Domen skall förklaras vara verkställbar omedelbart efter fullgörandet av formaliteterna i artikel 50, utan prövning av huruvida det föreligger en grund för att vägra verkställighet enligt artiklarna 41 och 42. I detta skede av förfarandet skall motparten inte ges tillfälle att yttra sig över ansökan.

Artikel 38

Sökanden skall omedelbart underrättas om beslutet i anledning av ansökan om verkställighetsförklaring på det sätt som föreskrivs i verkställighetsmedlemsstaten.

Motparten skall delges verkställighetsförklaringen, vilken skall åtföljas av domen, såvida inte denna redan delgivits denna part.

Artikel 39

Båda parter får söka ändring av beslutet i anledning av ansökan om verkställighetsförklaring.

Ansökan om ändring skall göras vid den domstol som anges i bilaga III.

Ansökan om ändring skall handläggas enligt bestämmelserna för kontradiktoriska förfaranden.

Om motparten underlåter att inställa sig vid den domstol som handlägger ansökningen om ändring, skall bestämmelserna i artikel 26 tillämpas även om motparten inte har hemvist i en medlemsstat.

Ansökan om ändring av verkställighetsförklaringen skall ges in inom en månad efter delgivningen av denna. Om motparten har hemvist i en annan medlemsstat än den där verkställighetsförklaringen meddelades, skall fristen för att söka ändring vara två månader och löpa från den dag då beslutet delgavs honom, antingen personligen eller i hans bostad. Fristen får inte förlängas på grund av långt avstånd.

Artikel 40

Mot det avgörande som meddelas med anledning av att ändring har sökts får talan föras endast på det sätt som anges i bilaga IV.

Artikel 41

Den domstol vid vilken ansökan om ändring görs enligt artiklarna 39 eller 40 skall meddela sitt avgörande utan dröjsmål. Domstolen skall avslå en ansökan om verkställighet eller upphäva en verkställighetsförklaring

1) om verkställighetsförklaringen uppenbart strider mot grunderna för rättsordningen (ordre public) i den medlemsstat där domen görs gällande,

2) om det är en tredskodom eller en annan dom som har meddelats mot en utebliven svarande och svaranden inte har delgivits stämningsansökan eller motsvarande handling i tillräcklig tid och på ett lämpligt sätt för att kunna förbereda sitt svaromål, såvida inte svaranden haft möjlighet att överklaga domen men underlåtit detta,

3) om domen är oförenlig med en dom som har meddelats i en tvist mellan samma parter i den medlemsstat där domen görs gällande,

4) om den är oförenlig med en dom som tidigare har meddelats i en annan medlemsstat eller i tredje land mellan samma parter och rörande samma sak, såvida den först meddelade domen uppfyller de nödvändiga villkoren för erkännande i den medlemsstat där domen görs gällande.

Domen i ursprungsmedlemsstaten får aldrig omprövas i sak.

Artikel 42

Den domstol som handlägger verkställighetsfrågan efter det att ändring har sökts enligt artiklarna 39 eller 40 skall avslå en ansökan om verkställighet eller upphäva en verkställighetsförklaring om den strider mot bestämmelserna i avsnitten 3, 4 och 6 i kapitel II.

Vid den behörighetsprövning som åsyftas i första stycket är den domstol eller myndighet som prövar frågan om erkännande bunden av de faktiska omständigheter som domstolen i ursprungsmedlemsstaten har grundat sin behörighet på.

Domstolens behörighet i ursprungsstaten får inte omprövas på andra grunder än som avses i första stycket; behörighetsreglerna berörs inte av de i artikel 41 åsyftade grunderna för rättsordningen (ordre public).

Artikel 43

Den domstol som handlägger verkställighetsfrågan efter det att ändring har sökts enligt artikel 39 eller 40 får på begäran av motparten låta handläggningen av målet vila, om talan mot domen har förts genom anlitande av ordinära rättsmedel i ursprungsstaten eller om fristen för sådan talan ännu inte har löpt ut; i sistnämnda fall får domstolen bestämma en tid inom vilken en sådan talan skall föras.

Domstolen kan också göra verkställigheten beroende av att det ställs sådan säkerhet som domstolen bestämmer.

Artikel 44

Om en dom måste förklaras verkställbar i enlighet med denna förordning, skall ingenting hindra sökanden från att begagna sig av interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder, enligt lagstiftningen i den medlemsstat där domen görs gällande utan att någon verkställighetsförklaring enligt artikel 37 skall krävas.

Verkställighetsförklaringen medför att säkerhetsåtgärder får vidtas.

Så länge den i artikel 39 femte stycket angivna fristen för att söka ändring av verkställighetsförklaringen inte har löpt ut och intill dess att beslut har meddelats med anledning av att ändring sökts, får inga andra åtgärder för verkställighet än säkerhetsåtgärder vidtas mot gäldenärens egendom.

Artikel 45

Om domen i ursprungsmedlemsstaten omfattar flera yrkanden och verkställighetsförklaringen inte kan meddelas för domen i dess helhet, skall domstolen eller den behöriga myndigheten meddela verkställighetsförklaring i fråga om en eller flera delar av domen.

Sökanden kan begära en verkställighetsförklaring som är begränsad till delar av domen.

Artikel 46

En utländsk dom varigenom någon förpliktas att betala vite är verkställbar i verkställighetsmedlemsstaten endast om vitets belopp slutligt har fastställts av domstol i ursprungsmedlemsstaten.

Artikel 47

Om sökanden i ursprungsstaten helt eller delvis hade rättshjälp eller var befriad från kostnader och avgifter, skall han vid de förfaranden som avses i detta avsnitt vara berättigad till rättshjälp eller kostnads- och avgiftsbefrielse i största möjliga utsträckning enligt lagen i verkställighetsmedlemsstaten.

Artikel 48

Ingen säkerhet, borgen eller deposition, oavsett dess benämning, får krävas av den som i en medlemsstat begär verkställighet av en dom som har meddelats i en annan medlemsstat, på den grunden att han är utländsk medborgare eller inte har sin hemvist eller sin vanliga vistelseort i verkställighetsmedlemsstaten.

Artikel 49

Ingen avgift eller skatt som är beräknad efter tvisteföremålets värde får tas ut i verkställighetsmedlemsstaten vid ett förfarande som avser en verkställighetsförklaring.

Avsnitt 3

Gemensamma bestämmelser

Artikel 50

Den part som gör gällande att en dom skall erkännas eller ansöker om en verkställighetsförklaring skall ge in en kopia av domen som uppfyller de villkor som är nödvändiga för att dess äkthet skall kunna fastställas.

Den part som ansöker om en verkställighetsförklaring skall också ge in ett intyg enligt artikel 51, om inte annat följer av artikel 52.

Artikel 51

Den behöriga domstolen eller myndigheten i en medlemsstat där en dom har meddelats skall på begäran av någon berörd part utfärda ett intyg på standardformuläret i bilaga V.

Artikel 52

Om intyget som avses i artikel 51 inte har ingivits, kan den behöriga domstolen eller myndigheten bestämma en tid inom vilken det skall inges, eller godta likvärdiga handlingar eller, om tillgängliga uppgifter kan anses tillräckliga, befria sökanden från skyldigheten att ge in dem.

Om domstolen eller myndigheten begär det, skall en översättning av handlingarna ges in; översättningen skall vara bestyrkt av en person som är behörig därtill i någon av medlemsstaterna.

Artikel 53

Ingen legalisering eller annat liknande förfarande får krävas i fråga om de handlingar som anges i artikel 50 eller i fråga om fullmakt för ombud i saken.

Kapitel IV

Officiella handlingar (actes authentiques) och inför domstol ingångna förlikningar

Artikel 54

En handling som har upprättats eller registrerats som en officiell handling (acte authentique) och som är verkställbar i en medlemsstat skall på ansökan förklaras vara verkställbar i en annan medlemsstat i enlighet med det i artikel 34 - 49 föreskrivna förfarandet. Den domstol till vilken ansökan om ändring ges in enligt artikel 39 eller 40 får avslå en ansökan om verkställighet eller upphäva en verkställighetsförklaring endast om verkställighet av den officiella handlingen (acte authentique) strider mot grunderna för rättsordningen (ordre public) i verkställighetsmedlemsstaten.

Den ingivna handlingen måste uppfylla de villkor som är nödvändiga för att den skall kunna godtas som en officiell handling (acte authentique) i ursprungsmedlemsstaten.

Bestämmelserna i kapitel III avsnitt 3 gäller i tillämpliga delar.

Den behöriga myndigheten i en medlemsstat där en officiell handling (acte authentique) har mottagits skall på begäran av någon berörd part utfärda ett intyg på standardformuläret i bilaga VI till denna förordning.

Artikel 55

En förlikning som har ingåtts inför domstol i ett pågående mål och som är verkställbar i den stat där förlikningen ingicks är verkställbar i verkställighetsstaten under samma förutsättningar som officiella handlingar (actes authentiques). Den behöriga domstolen eller myndigheten i en medlemsstat där en förlikning inför domstol godkänts skall på begäran av någon berörd part utfärda ett intyg på standardformuläret i bilaga V.

Ett avtal om underhållsskyldighet som har ingåtts inför en administrativ myndighet eller bestyrkts av en sådan myndighet skall också anses som en officiell handling (acte authentique) enligt artikel 54 första stycket.

Kapitel V

Allmänna bestämmelser

Artikel 56

Vid avgörandet av frågan huruvida en part har hemvist i den medlemsstat där talan är väckt skall domstolen tillämpa sin egen lag. Om en part inte har hemvist i den medlemsstat där målet är anhängigt skall domstolen, vid avgörandet av frågan huruvida parten har hemvist i en annan medlemsstat, tillämpa denna andra medlemsstats lag.

Artikel 57

Vid tillämpningen av denna förordning skall ett bolag eller annan juridisk person anses ha hemvist i orten för dess stadgeenliga säte, huvudkontor eller huvudsakliga verksamhet.

Kapitel VI

Övergångsbestämmelser

Artikel 58

Bestämmelserna i denna förordning skall tillämpas endast på rättsliga förfaranden som har inlet