Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 73/239/EEG med avseende på solvensmarginalkraven för skadeförsäkringsföretag"

(2001/C 193/03)

Den 16 november 2000 beslutade rådet att i enlighet med artikel 262 i EG-fördraget rådfråga Ekonomiska och sociala kommittén om ovannämnda förslag.

Sektionen för inre marknaden, produktion och konsumtion, som ansvarat för det förberedande arbetet, antog sitt yttrande den 10 april 2001. Föredragande var Robert Pelletier och medföredragande var Jean-Louis Vaucoret.

Vid sin 381:a plenarsession den 25-26 april 2001 (sammanträdet den 25 april 2001) antog Ekonomiska och sociala kommittén enhälligt följande yttrande.

1. Inledning

1.1. Solvensmarginalen är en nyckelfaktor vid tillsynen av försäkringsföretag. Den gör det möjligt att försäkra sig om att företagen är finansiellt solida och följaktligen att de kan fullgöra sina förpliktelser om det skulle uppstå oväntade risker. Solvensmarginalkravet hör till de äldsta punkterna i den europeiska harmoniseringen på försäkringsområdet, eftersom det infördes med de första skade- och livförsäkringsdirektiven(1). Då dessa regler infördes för så länge sedan har det blivit nödvändigt att modernisera solvensmarginalkraven, vilket är skälet till att kommissionen har utformat dessa två direktivförslag(2).

1.2. De två direktivförslagen syftar till att förstärka skyddet för försäkringstagarna genom att förbättra reglerna om solvensmarginalen i försäkringsföretag. Förslagen har många beröringspunkter.

1.3. De föreslagna direktiven behandlar endast regleringsprinciperna för att fastställa solvensmarginalen och tar inte med andra faktorer som också kan bidra till ett företags solvens i termens vidare betydelse, som försiktigt beräknade tekniska avsättningar och korrekt investerade tillgångar.

2. Bakgrund

2.1. Kraven på solvensmarginal infördes genom det första skadeförsäkringsdirektivet den 24 juli 1973 (73/239/EEG) och det första livförsäkringsdirektivet den 5 mars 1979 (79/267/EEG).

2.2. Rådets direktiv 92/49/EEG av den 18 juni 1992 (tredje direktivet om annan direkt försäkring än livförsäkring)(3) och 92/96/EEG av den 10 november 1992 (tredje livförsäkringsdirektivet)(4) ändrade inte solvensmarginalkraven, eftersom det skulle ha försenat direktivens antagande. Sådana ändringar skulle dock kunna bli nödvändiga, och gemenskapslagstiftaren föreskrev därför i dessa två direktiv (artikel 25 respektive artikel 26) att "kommissionen [skall] lämna en rapport till försäkringskommittén om behovet av ytterligare harmonisering i fråga om solvensmarginalen".

2.3. Senare utarbetade försäkringsmyndigheternas konferens (Conference of the Insurance Supervisory Authorities of the Member States of the European Union) under ledning av Helmut Müller en rapport om försäkringsföretagens solvens, den så kallade Müllerrapporten. Konferensen godkände denna rapport i april 1997. I kommissionens slutrapport av den 24 juli 1997(5), som baserades i hög grad på den studie som genomförts i Müllerrapporten, drog man slutsatsen att det behövdes en eventuell förbättring av solvensmarginalen.

2.4. Kommissionens arbete sedan sommaren 1997 utmynnade i två förslag som presenterades den 25 oktober 2000.

2.5. På längre sikt, särskilt i anslutning till rapporterna om genomförandet av direktivförslagen, planerar man att göra en genomgripande översyn av metoderna för analys av försäkringsbolagens samlade ekonomiska ställning. Detta projekt kallas "Solvens II".

3. Allmänna kommentarer

3.1. I fråga om kommissionens arbetsmetod anser Ekonomiska och sociala kommittén att Solvens I-utredningen har varit exemplarisk när det gäller samråd med verksamma på området. Branschorganisationer, i synnerhet CEA, ACME, AISAM(6) och de europeiska aktuariernas samrådsgrupp, har rådfrågats av kommissionen under hela utredningsperioden från februari 1996 och framåt.

3.2. De viktigaste förändringar som kommissionen föreslår rör följande sju punkter:

3.2.1. De nya direktiven skall inte gälla ömsesidiga institut med årliga premieintäkter på mindre än 5 miljoner euro, jämfört med dagens 500000 euro (livförsäkring) och 1 miljon euro (skadeförsäkring). De ömsesidiga institut som har premieintäkter som understiger denna tröskel får inte utnyttja Europapasset och är underställda de nationella tillsynskraven. Ömsesidiga institut med premieintäkter under tröskelvärdet får dock på egen begäran omfattas av de nya direktiven och utnyttja Europapasset om de uppfyller kraven på solvensmarginal.

3.2.2. Minsta garantifonden förstärks och kommer i framtiden att indexregleras för att ta hänsyn till inflationen.

3.2.3. De nya direktiven ger livförsäkringsgivarna rätt att räkna in 50 % av framtida vinster i den disponibla solvensmarginalen. Dessa skall inte beräknas retrospektivt som i nuläget, utan skall uppskattas prospektivt över en period på 6 år. De framtida vinsterna måste dock styrkas i en försäkringsteknisk rapport och deras årsgenomsnitt får inte överstiga genomsnittet under de senaste fem åren.

3.2.4. Av de kapitalposter som ingår i solvensmarginalen införs begränsningar när det gäller kumulativt preferensaktiekapital, förlagslånekapital och värdepapper utan fast löptid, samtidigt som ännu ej inbetalt aktiekapital eller garantikapital endast får medräknas med tillsynsmyndigheternas godkännande och då bara upp till 50 %. Företagen förlorar dessutom möjligheten att i solvensmarginalen räkna in egna aktier som de innehar direkt och att nuvärdesberäkna de tekniska avsättningarna inom skadeförsäkring (hittills har medlemsstaterna kunnat godkänna en öppen diskontering som tar hänsyn till intäkter av investeringar i enlighet med artikel 60.1 g i direktiv 91/674/EEG)(7). Därtill måste de ömsesidiga skadeförsäkringsföretagen få de behöriga myndigheternas godkännande för att kunna inkludera tillfälliga bidrag från medlemmar i sin solvensmarginal. Tilläggas bör att listan över tillgångar som kan ingå i solvensmarginalen hädanefter indelas i tre "slutna" kategorier, i stället för att som i dag vara "öppen", vilket har inneburit att andra poster än de uppräknade har kunnat ingå. Slutligen bör det nämnas att minsta garantifonden nu endast får bestå av poster av högre kvalitet, vilket särskilt utesluter framtida vinster (även om dessa fortsätter att ingå i solvensmarginalen) och ännu ej inbetalt aktiekapital eller garantikapital. Däremot kan dolda reserver inkluderas om de ingår i solvensmarginalen.

3.2.5. Beräkningen av den föreskrivna solvensmarginalen på skadeförsäkringsområdet kommer att genomgå en stor förändring: solvensmarginalkravet ökas med 50 % för försäkringsklasserna 11, 12 och 13, vilket motsvarar allmän ansvarsförsäkring och ansvarsförsäkring för luftfartyg, högsjöfartyg samt fartyg för insjö-, flod- och kanaltrafik.

3.2.6. Direktivet kommer att ge tillsynsmyndigheterna möjlighet att ingripa i förebyggande syfte innan den disponibla solvensmarginalen sjunker under den föreskrivna nivån, om de anser att försäkringstagarnas rättigheter är hotade. De behöriga myndigheterna kan i sådana fall kräva en finansiell saneringsplan och/eller en högre solvensmarginal och justera ned värdena av vissa poster.

3.2.7. Genom direktivet vill kommissionen undanröja den tidigare oklarheten i fråga om medlemsstaternas rätt att införa striktare regler för de företag de beviljar tillstånd till. Kommissionen föreslår att medlemsstaterna faktiskt får rätt till detta, vilket alltså innebär en minimiharmonisering.

3.3. Direktivförslagen uppdaterar därför solvensmarginalkraven genom att höja flera tröskelvärden: det premiebelopp som styr när direktiven är tillämpliga på ömsesidiga försäkringsföretag och minsta garantifondens storlek, den premietröskel som utgör brytpunkten för de två delar på vilka man skall använda procentsatserna 18 % respektive 16 % vid beräkningen av solvensmarginalkravet för skadeförsäkringsföretag, samt den ersättningströskel som likaså utgör en brytpunkt vid beräkningen av solvensmarginalkravet för de två delar där procentsatserna 26 % respektive 23 % skall tillämpas. Direktivförslagen preciserar även solvensreglerna genom att innehålla en uttömmande lista över de poster som får ingå i solvensmarginalen, och genom att anpassa solvensmarginalberäkningen för försäkringsklasser med en särskilt volatil riskprofil. Slutligen förstärker de skyddet för försäkringstagarna genom att ge tillsynsmyndigheterna ökade befogenheter att ingripa på ett tidigt stadium.

3.4. Av dessa tre skäl godkänner ESK direktivförslagen. Det finns dock några oklara tekniska punkter som kommittén gärna ser att kommissionen ändrar. Dessa punkter beskrivs i de särskilda kommentarerna. Generellt sett ställer sig ESK dock bakom syftet med direktivförslagen, med undantag för principen om minimiharmonisering.

3.5. Principen om minimiharmonisering

3.5.1. Enligt direktivförslagen står det medlemsstaterna fritt att införa striktare regler för de företag de beviljar tillstånd till, jämfört med reglerna i direktiven, för att ta hänsyn till särdragen på medlemsstaternas nationella marknad. Detta framgår klart och tydligt av skäl 14 i skadeförsäkringsdirektivet och skäl 11 i livförsäkringsdirektivet.

3.5.2. ESK är medveten om att en sådan strategi kan utgöra ett steg i uppbyggnaden av inre marknaden för försäkringar, men skulle vilja att man i framtiden strävar efter en övergripande harmonisering. Kommittén är särskilt positiv till de bestämmelser i direktivförslagen som går i denna riktning, exempelvis att man avskaffar den förmånliga behandlingen av företag som nuvärdesberäknar sina tekniska avsättningar. Men principen om minimiharmonisering innebär att vissa försäkringsföretag av sina nationella tillsynsmyndigheter kan underställas striktare solvensmarginalkrav än de som gäller i andra medlemsstater. Denna skyldighet att uppfylla ett högre solvensmarginalkrav ökar kostnaden för eget kapital och skulle därmed kunna minska det egna kapitalets räntabilitet, vilket skulle innebära konkurrensstörningar som strider mot inre marknadens principer om lika villkor. Detta är desto mer bekymrande med tanke på en möjlig framtida utvidgning av inre marknaden.

3.5.3. ESK menar därför att man bör påbörja ytterligare insatser så snart dessa förslag har antagits. Dessa insatser bör leda till en maximal harmonisering av konkurrensreglerna, så att europeiska försäkringsföretag kan utöva sin verksamhet på lika villkor och på villkor som skyddar försäkringstagarna.

3.6. Tillsynsmyndigheternas rätt att ingripa på ett tidigt stadium

3.6.1. Artikel 20a i skadeförsäkringsdirektivet och artikel 24a andra stycket i livförsäkringsdirektivet ger de behöriga myndigheterna rätt att ingripa på ett tidigt stadium om de anser att försäkringstagarnas rättigheter är hotade. I en sådan situation kan tillsynsmyndigheterna kräva att försäkringsföretaget inför en finansiell saneringsplan eller höja företagets solvensmarginalkrav.

3.6.2. ESK är i princip positiv till en sådan åtgärd, eftersom den ger tillsynsmyndigheterna möjlighet att ingripa på ett tidigt stadium då det är lättare att avhjälpa ett företags ekonomiska svårigheter. Dessutom skulle en sådan åtgärd förbättra skyddet för försäkringstagarna genom att främja en riskförebyggande strategi.

3.6.3. Kommittén skulle emellertid gärna se att man inför ett minimum av objektiva bestämmelser för sådana ingrepp. Kort sagt skulle det röra sig om att definiera exakta villkor för ingrepp på ett tidigt stadium, så att dessa ingrepp blir välmotiverade, står i rimlig proportion till de konstaterade finansiella problemen och kan lösa dem effektivt.

4. Särskilda kommentarer

4.1. Gemensamma bestämmelser i förslagen till liv- och skadeförsäkringsdirektiv

4.1.1. Artikel 17 och 17a skadeförsäkring; artikel 20 och 20a livförsäkring: minsta garantifond

4.1.1.1. Dessa artiklar innebär en ökning av den minsta garantifonden till 3 miljoner euro, både för livförsäkringsföretag och skadeförsäkringsföretag i försäkringsklasserna 10 till 15, och till 2 miljoner euro för övriga skadeförsäkringsföretag. Genom artiklarna införs en indexuppräkning för dessa miniminivåer som motsvarar inflationen.

4.1.1.2. Kommittén ser positivt på att indexuppräkningen kopplats till inflationen eftersom det innebär att garantifondens värde kommer att återspegla den ekonomiska konjunkturutvecklingen. Däremot beklagar kommittén att de nya värden som fastställts för den minsta garantifonden och solvensmarginalen inte har kopplats till varandra: det tröskelvärde som föreslås innebär att den föreskrivna solvensmarginalen kan understiga garantifonden, vilket strider mot hela idén med dessa två säkerhetskrav.

4.1.1.3. De belopp som anges i förslaget skulle alltså kunna vara omöjliga att förena för små ömsesidiga institut med en premieinkomst i närheten av 5 miljoner euro. Ett ömsesidigt institut som till exempel är återförsäkrat till 50 % och som i fråga om skadeförsäkringar har en årlig premieinkomst som uppgår till 5 miljoner euro skulle drabbas av en maximal solvensmarginal på 18 % × 5 miljoner × 50 %, dvs. 450000 euro. Enligt artikel 17 i direktivet skulle dock ett sådant ömsesidigt instituts garantifond inte kunna vara mindre än 1,5 miljoner euro (2 miljoner euro minus den särskilda minskningen för ömsesidiga institut). Garantifonden skulle alltså behöva vara större än den föreskrivna solvensmarginalen, vilket skulle stå i strid med definitionerna av de två beloppen, eftersom garantifonden skall motsvara en tredjedel av den föreskrivna solvensmarginalen. Det tycks därför vara nödvändigt att på nytt granska tröskelvärdena så att överensstämmelsen mellan dem blir bättre.

4.1.1.4. För att den ökade kostnaden för "entrébiljetten" inte skall hindra nya företag att komma in på marknaden föreslår kommittén å andra sidan att det för nybildade företag skall vara möjligt att utöka tidsgränsen för etableringen av den extra marginal som är nödvändig för att nå upp till miniminivån för garantifonden till maximalt fem år, efter överenskommelse med tillsynsmyndigheten. Ett försäkringsföretag som till exempel nyss har bildats och som, på grund av sin ännu begränsade verksamhet, har en föreskriven marginal på 2 miljoner euro och bör disponera en minsta garantifond på 3 miljoner euro skulle ha fem år på sig att bygga upp den extra marginalen på en miljon euro. Tidsutdräkten skulle inte på något sätt äventyra försäkringstagarnas säkerhet eftersom den skulle sammanfalla med den särskilda tillsynsperiod som gäller för nystartade företag.

4.1.2. Artikel 20a skadeförsäkringsdirektivet och 24a.4 livförsäkringsdirektivet: återförsäkring

4.1.2.1. Den erforderliga solvensmarginalen minskas för närvarande i proportion till den procentandel av riskerna som återförsäkrats, inom givna gränser (50 % för skadeförsäkring exempelvis). Ju högre återförsäkringsgrad företaget har, desto lägre är alltså den föreskrivna solvensmarginalen. Även i sådana fall då återförsäkringsgraden är lägre än högsta tillåtna skulle tillsynsmyndigheterna i framtiden dock ha möjlighet att minska reduktionen av den erforderliga solvensmarginalen med hänsyn till återförsäkringsgraden om de anser att kvaliteten på återförsäkringsprogrammet är för låg.

4.1.2.2. Kommittén önskar att denna möjlighet att justera ned kompletteras med en möjlighet att justera upp. Även det skulle kunna ske med hänsyn till återförsäkringsprogrammets kvalitet, i synnerhet till återförsäkrarnas solvens. Faktum är att det tak på 50 % som anges i det nuvarande direktivet är godtyckligt valt och inte grundas på någon utvärdering av bästa möjliga potentiella återförsäkringskvalitet. Så snart kvalitetsbegreppet införs, erkänns indirekt möjligheten att bedöma kvaliteten på återförsäkrarna, och denna bedömning bör då kunna användas för att både höja och sänka taket för reduktionen av den erforderliga marginalen.

4.1.2.3. Denna möjlighet kan läggas till i slutet av punkt 4 i följande ordalydelse: "Medlemsstaterna skall också säkerställa att de behöriga myndigheterna får möjlighet att öka nedsättningen av den föreskrivna solvensmarginalen, fastställd i enlighet med artikel 16a, om myndigheterna anser att kvaliteten på återförsäkringsprogrammen motiverar en sådan ökning".

4.1.2.4. Kommittén understryker att eventuella förändringar av taket skulle vara valfria och underställda godkännande från tillsynsmyndigheten, vare sig det rör sig om en förändring uppåt eller neråt. För att undvika snedvridning av konkurrensen måste alltså bedömningen av återförsäkringens kvalitet ske på grundval av objektiva kriterier. Kommittén önskar därför att inrättandet av en kontroll av återförsäkringen i EU så småningom skulle kunna leda till att objektiva och harmoniserade kriterier fastställdes.

4.1.3. En garantifond för försäkringstagarna

4.1.3.1. I vissa EU-länder finns "kollektiva" mekanismer för övertagande av de ekonomiska förpliktelserna (fullständigt eller delvis) gentemot försäkringstagarna för de fall då försäkringsföretag avvecklas.

4.1.3.2. Två typer av fonder upprättas: privata och offentliga. De privata fonderna skall skydda alla de företag som ingår, medan de offentliga eller halvoffentliga fonderna inrättas för att skydda alla i en viss yrkesgrupp. De syftar till att hålla försäkringstagarna skadeslösa om företag inom sektorn skulle avvecklas.

4.1.3.3. Varken förslagen till direktiv eller Müllerrapporten tar upp denna fråga. I vissa fall består emellertid lösningen i att reserven av bidrag som inte inbetalas till garantifonden får inräknas helt eller delvis i solvensmarginalen. Kommittén anser att behandlingen av bidragsinbetalningar till garantifonden bör granskas på EU-nivå.

4.1.4. Det särskilda fallet "substitution"

4.1.4.1. Om ett ömsesidigt institut överlåter alla sina åtaganden till ett annat, träder det övertagande institutet helt och fullt i det överlåtande institutets ställe när det gäller uppfyllandet av åtaganden. I sådana fall borde beräkningen av solvensmarginalen ske enbart med hänsyn till det övertagande institutets situation. Denna substitutionsmöjlighet infördes genom artikel 3.2 i direktivet 73/239/EEG (skadeförsäkring) och, tycks det, genom artikel 3.2 i direktivet 79/267/EEG (livförsäkring). Det finns emellertid en tydlig konflikt mellan bestämmelserna i artikel 3.2, som sanktionerar substitution, och artikel 16a.4, som begränsar överföringen till 50 % av återförsäkringen hos det överlåtande företaget. Om inte kommissionen lägger fram analyser eller argument för motsatsen föreslår kommittén att stycke 7 i artikel 16a.4 ändras på följande sätt: "... denna kvot får dock inte vara mindre än 50 % utom i de fall då artikel 3.2 i detta direktiv tillämpas".

4.2. Särskilda bestämmelser i förslaget till skadeförsäkringsdirektiv

4.2.1. ESK påpekar att det finns ett översättningsfel i den franska versionen av motiveringsdelen till förslaget till direktiv: Punkt 1.4.5 skall inte lyda "il s'agit des branches 11, 12, 13 qui correspondent à la responsabilité civile liée à l'utilisation de véhicules terrestres automoteurs, de véhicules aériens et de véhicules maritimes, lacustres et fluviaux", utan: "il s'agit des branches 11, 12, 13, qui correspondent à la responsabilité civile liée à l'utilisation de véhicules aériens et de véhicules maritimes, lacustres et fluviaux, et à la responsabilité civile générale".

4.2.2. Kommittén ser positivt på höjningen av den erforderliga solvensmarginalen för försäkringsklasserna 11, 12 och 13, med tanke på de kraftiga skiftningarna i skadefrekvensen inom dessa klasser. Bestämmelsen bekräftar kommissionens vilja att justera den erforderliga marginalen med hänsyn till de risker som företaget täcker. Med detta i åtanke föreslår kommittén att solvensmarginalen också skall kunna justeras ned för vissa klasser, eller rättare sagt för vissa risker inom en klass där variationerna i skadefrekvensen inte är särskilt stora.

4.2.3. Artikel 16a: företag under avveckling

4.2.3.1. Genom artikel 16a.5 införs en bestämmelse som är avsedd att avhjälpa bristerna i den nuvarande formeln för beräkning av solvensmarginalen i samband med företag under avveckling. I det mest extrema fallet, ett försäkringsföretag som är under avveckling och som inte tecknar några nya kontrakt, kan faktiskt formeln ge noll som resultat för den föreskrivna solvensmarginalen. Det nya förslaget består i en successiv minskning av den föreskrivna marginalen i proportion till minskningen av nivån på de tekniska avsättningarna.

4.2.3.2. Kommittén tillstyrker detta nya beräkningssätt, som gör det möjligt att upprätthålla kraven på en minsta solvensmarginal och som därmed skyddar företaget och försäkringstagarna mot en alltför snabb försämring av solvensen.

4.2.4. Tillfälliga bidrag

4.2.4.1. Artikel 1.2 om ändring av artikel 16.4 b i direktiv 73/239/EEG fastställer att de extra bidrag som ett ömsesidigt eller liknande försäkringsföretag kan begära, får ingå i solvensmarginalen "på försäkringsföretagets ansökan med åtföljande bestyrkande handlingar hos den behöriga myndigheten i hemlandet och med dennas godkännande". Denna text innebär en nyhet på så sätt att en åtgärd som idag genom direktiven från 1973 och 1979 är allmän, automatisk och rättsenlig, i framtiden kräver de nationella tillsynsmyndigheternas godkännande.

4.2.4.2. Denna åtgärd skulle emellertid kunna medföra konkurrensstörningar mellan ömsesidiga försäkringsföretag i olika medlemsstater, beroende på hur välvilligt inställda de nationella tillsynsmyndigheterna är till denna typ av företag och till denna typ av finansiering.

4.2.4.3. Följaktligen anser ESK att direktivet absolut måste ge en mycket exakt ram för tillsynsmyndigheternas beslutsfrihet, genom att fastställa villkoren för att godkänna eller avslå en begäran om att inkludera extra bidrag i ömsesidiga försäkringsföretags solvensmarginal.

5. Slutsatser

5.1. Kommittén välkomnar Europeiska kommissionens förslag till direktiv och godkänner det som helhet.

5.1.1. Även om man kan förvänta sig att de nya bestämmelserna kommer att bidra till en kvantitativ ökning av solvensmarginalen, har man inte i denna omarbetning tagit sig an den andra möjligheten, som består i att förbättra kvaliteten på solvensmarginalen genom att utforma mer precisa bestämmelser om de ingående tillgångarna. ESK hoppas alltså att "Solvens II"-projektet kommer att behandla denna andra möjlighet.

5.2. På vissa punkter tycks dock preciseringar eller förändringar vara nödvändiga. Kommittén anmodar kommissionen att ta hänsyn till ESK:s farhågor särskilt på följande områden:

- Harmonisering av den föreskrivna solvensmarginalen och den minsta garantifonden för små företag (punkt 4.1.1 och följande ovan).

- Inräkning av återförsäkringen med hänsyn tagen till dess kvalitet (punkt 4.1.2).

- En garantifond för försäkringstagarna (punkt 4.1.3).

- Det särskilda fallet "substitution" (punkt 4.1.4).

- Företag under avveckling (punkt 4.2.3).

- Tillfälliga bidrag (punkt 4.2.4).

Bryssel den 25 april 2001.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Göke Frerichs

(1) Första skadeförsäkringsdirektivet: 73/239/EEG, EGT L 228, 16.8.1973, s. 3. Första livförsäkringsdirektivet: 79/267/EEG, EGT L 63, 13.3.1979, s. 1.

(2) KOM(2000) 634 slutlig - 2000/0251 (COD) och KOM(2000) 617 slutlig - 2000/0249 (COD), av den 25.10.2000.

(3) EGT L 228, 11.8.1992, s. 1.

(4) EGT L 360, 9.9.1992, s. 1.

(5) Rapport till försäkringskommittén om behovet av en ytterligare harmonisering i fråga om solvensmarginalen, KOM(97) 398 av den 24 juli 1997.

(6) CEA - Europeiska försäkringskommittén; ACME - europeisk sammanslutning för kooperativa och ömsesidiga försäkringsgivare; AISAM - internationell sammanslutning för ömsesidiga försäkringsföretag.

(7) Rådets direktiv 91/674/EEG om årsbokslut och sammanställd redovisning för försäkringsföretag, EGT L 374, 31.12.1991, s. 7.