Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Förslag till rådets direktiv om rätt för tredjelandsmedborgare att resa inom gemenskapen" () (96/C 153/08)

Den 4 oktober 1995 beslutade rådet att, i enlighet med artikel 100 i Romfördraget, begära yttrande om ovannämnda förslag.

Sektionen för sociala frågor och familje-, utbildnings- och kulturfrågor, som ansvarade för beredningen av kommitténs arbete i ämnet, antog sitt yttrande den 15 februari 1996. Föredragande var Gianni Vinay.

Vid sin 333:e plenarsession (sammanträdet den 28 februari 1996), antog Ekonomiska och sociala kommittén med majoritetsbeslut och 3 röster mot och 10 nedlagda röster följande yttrande.

1. Bakgrund

1.1. Kommittén diskuterade behovet av att ge medborgare i tredje land (särskilt invandrare) rätten att fritt röra sig inom gemenskapen i sitt yttrande på eget initiativ av den 24 april 1991 () och i ett tilläggsyttrande av den 26 september 1991 () om rättigheterna för arbetare som invandrat från tredje land.

1.2. Europaparlamentet framförde liknande utlåtanden i sin resolution av den 14 juni 1991 om unionsmedborgarskap ().

1.3. I sin skrivelse om invandring av den 23 oktober 1991 () noterade kommissionen att "den inre marknadens logik borde innebära att man eliminerar juridiska hinder som innebär att vissa rättigheter är beroende av en persons nationalitet". I detta sammanhang kom kommissionen med förslag som liknade dem från kommittén och parlamentet.

1.4. Parlamentet har sedan dess återupprepat sina rekommendationer i ett antal resolutioner. Den första gällde avskaffandet av kontroller vid EU:s inre gränser och fri rörlighet för personer inom gemenskapen. Denna antogs den 19 november 1992 (). Den senaste, som antogs i september 1995, gällde kommissionens meddelande om invandring och asylpolitik ().

1.5. I meddelandet av den 23 februari 1994 (), uttryckte kommissionen sin avsikt att bereda ett förslag om att tillåta medborgare från tredje land, som har uppehållstillstånd i en medlemsstat, att fritt utan visum röra sig inom unionen.

1.6. I sitt yttrande av den 24 mars 1994 om grönboken om den europeiska socialpolitiken "Möjligheter för unionen ()", återupprepade kommittén sina rekommendationer i yttrandena från 1991.

1.7. Föreliggande förslag är det instrument som utannonserats i kommissionens meddelande och som omnämns under punkt 1.5 ovan.

2. Avsikterna med föreslaget direktiv

2.1. Förslaget ger medborgare i tredje land rätten att resa inom gemenskapen. Dessa har för närvarande inte denna rätt, och vid varje resa de företar sig från en medlemsstat till en annan - om en bara för genomresa eller för ett kort uppehåll - gäller den enskilda medlemsstatens regler.

2.2. Detta är nu en lagenlig () och faktisk rättighet för EU-medborgare, även om kontroller vid de inre gränserna fortfarande hindrar ett fullständigt utnyttjande av denna rättighet (utom för de länder som ingår i Schengengruppen). Detta gäller inte för medborgare i tredje land som har uppehållstillstånd i en medlemsstat. För dem är resor mellan medlemsstaterna underordnade de regler som tillämpas av den enskilda medlemsstaten (framför allt visumkrav). Dessa regler har inte harmoniserats och innebär praktiska hinder för tredjelandsmedborgarnas rörlighet. Direktivet är utformat för att undanröja dessa hinder.

2.3. Kommittén ser åtminstone två anledningar till att ge medborgare i tredje land rätten att resa inom unionen.

2.3.1. För det första har vi den allmänna principen om rätten att resa. Detta är en grundläggande mänsklig rättighet som bland annat återspeglas i de internationella konventionerna (). Vidare är rätten att resa inom vad som kallas "världsamhället" en självklarhet i ett civiliserat samhälle som eftersträvar en allt större öppenhet. Eftersom respekten för de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheter är en av EU:s grundprinciper, får en union som anstränger sig för att främja dessa rättigheter på global nivå inte dra sig för att garantera dem i frågor som faller under dess egen lagstiftning, vilket här är fallet ().

2.3.2. För det andra påverkar rätten för medborgare i tredje land att resa inom unionen starkt den inre marknadens funktion. De begränsningar som medförs av de nationella lagstiftningarna inskränker tillträdet till den inre marknaden för ett stort antal tredjelandsmedborgare som lagenligt uppehåller sig i en medlemsstat. Dessa begränsningar innebär ett hinder för att den inre marknaden skall fungera effektivt och begränsar också dess utvecklingspotential.

3. Det föreslagna direktivet

3.1. Kommittén stöder kommissionens förslag att undanröja hindren för medborgare i tredje land att fritt röra sig inom unionen genom att man tillämpar samma kriterier för de inre gränserna som för de yttre. Vi hänvisar särskilt till den nyligen godkända förordningen där man specificerar för vilka länder utanför unionen man skall ha visumkrav ("visum"-förordningen) () och till konventionen om yttre gränser (ännu ej godkänd) (). Dessa instrument tillsammans introducerar två principer:

a) Uppehållstillstånd utfärdade av en medlemsstat likställs med visum;

b) Ömsesidigt erkännande av visum, varigenom visum utfärdas i enlighet med harmoniserade kriterier och är giltiga inom hela unionen.

3.2. I enlighet med dessa två kriterier kommer förslaget att tillåta medborgare i tredje land som har uppehållstillstånd i en medlemsstat att resa in i en annan mot uppvisande av detta - utan att inneha ett visum. Dessutom kommer de medborgare i tredje land som reser in i unionen med ett visum utfärdat av en medlemsstat (ömsesidigt erkänt och giltigt för inresa vid en yttre gräns) inte längre att behöva visum i de andra medlemsstater de vill besöka.

3.3. Ett liknande system tillämpas redan nu inom Schengengruppen.

3.4. Kommissionen noterar helt riktigt att ikraftträdandet av ovannämnda åtgärder om inresa vid de yttre gränserna inte ändrar på behovet av liknande åtgärder för de inre gränserna, vilket nu föreslagits. Om man tillämpade det ena men inte det andra, skulle en absurd situation uppstå där tredjelandsmedborgare kan resa in i en medlemsstat från tredje land genom att uppvisa ett visum som utfärdats av vilken som helst medlemsstat, samtidigt som de bara skulle kunna resa från en medlemsstat till en annan med ett visum som var utfärdat av den andra medlemsstaten. I praktiken skulle det därmed bli lättare att resa in i en medlemsstat via en yttre gräns än via en inre.

3.5. Kommittén stöder därför förslagets definition av "rätten att resa" som "rätten att överträda gemenskapens inre gränser och att resa igenom eller göra ett kort uppehåll på en medlemsstats territorium utan skyldighet att skaffa visum från den eller de medlemsstater inom vilkas territorium denna rätt utövas".

3.6. Denna definition visar tydligt att förslaget inte berör:

- Inresevillkor vid medlemsstaternas yttre gränser, vilka täcks av andra åtgärder: "visum"-förordningen, konventionen om yttre gränser, Dublin-konventionen (asylrätt) (), konventionen om ett europeiskt informationssystem ().

- Längre vistelser, arbetstillstånd och etableringsrätt för tredjelandsmedborgare, och mer generellt invandringspolitik, som även fortsättningsvis i huvudsak kommer att vara en nationell fråga. Man bör här notera kommitténs ofta och starkt uttalade åsikt om att unionen bör ha en gemensam invandringspolitik. I sitt yttrande i september 1994 om kommissionens meddelande om invandrings- och flyktingpolitik uppmanade man 1996 års regeringskonferens att ta upp denna fråga vid översynen av fördraget ().

- Kontroller vid de inre gränserna. Direktivet skulle gälla oavsett om sådana bibehålls eller inte.

3.7. Kommittén stöder draget att begränsa reserätten till de tredjelandsmedborgare som vistas i en medlemsstat lagenligt. Genom att förneka de personer som olovligen uppehåller sig i en medlemsstat denna rätt, och genom att inlemma villkor för avvisning, lindrar förslaget eventuella farhågor när det gäller direktivets eventuella konsekvenser för illegal invandring och utgör i själva verket ett instrument för att bekämpa den.

3.8. Till sist bör det noteras att direktivet inte gäller medborgare i EES-länderna. Dessa personer omfattas av gemenskapslagstiftningen och har samma rätt att resa in och uppehålla sig i en medlemsstat som EU-medborgare.

4. Reserätt för medborgare i tredje land som lagligen uppehåller sig i en medlemsstat

4.1. Då kommittén övervägt frågan om tredjelandsmedborgare som lagligen visats i en medlemsstat, har den alltid utgått från principen om lika rättigheter och möjligheter som EU-medborgare. Här innebär jämlikheten naturligtvis en gradvis men definitiv process grundad på vissa fastställda punkter, där lika rätt att resa inom unionen utgör en. Kommittén uttalade sig både 1991 och 1994 för att "medborgare som har uppehållstillstånd i en medlemsstat skall har rätt att röra sig inom gemenskapen lika fritt som EG-medborgare. Man bör därför vidta omedelbara åtgärder för att avskaffa visumkrav för resor inom gemenskapen".

4.2. Kommissionen och parlamentet delar denna åsikt, och formella förslag hade i detta syfte lagts fram inför Europeiska rådets möte i Cannes i juni 1995 av den rådgivande kommittén för rasism och främlingsfientlighet som rådet upprättat (). Dessa förslag bedömdes vara nödvändiga både för fullbordandet av den inre marknaden och för att motverka diskriminering av icke EU-medborgare ().

4.3. Principen om lika rättigheter understöds av den ökande tendensen att vidga begreppet "EU-medborgarskap" genom att utöka vissa rättigheter för tredjelandsmedborgare med uppehållstillstånd. Denna princip stöds av artikel 138d och 138e i Maastrichtfördraget som stipulerar att "varje fysisk eller juridisk person som är bosatt eller har sitt säte i en medlemsstat" har rätt att göra en framställning till Europaparlamentet eller ombudsmannen.

4.4. Bristen på lika rättigheter att resa är beklaglig, inte bara av principskäl, men också på grund av praktiska konsekvenser som medför diskriminering inom en rad områden.

4.4.1. När det gäller familjer finns det ett oräkneligt antal fall där rätten för tredjelandsmedborgare som är medlemmar i en familj med EU-medborgare att förflytta sig inom unionen begränsas av visumkrav trots sekundär lagstiftning som ger dem samma rätt till inresor och uppehälle som EU-medborgare.

4.4.2. Vidare gäller det tillträdet till den inre marknaden. Visumkrav gör det svårare för tredjelandsmedborgare att resa till en annan medlemsstat i syfte att:

- Köpa varor, något som är självklart på en enhetlig marknad.

- Erbjuda tjänster, vilket uttryckligen tillåts av artikel 59 i Romfördraget ().

- Utnyttja tjänster, vilket också är tillåtet enligt Romfördraget eftersom domstolen fastslagit att "friheten att erbjuda tjänster inbegriper friheten för dem som mottar tjänsterna att resa till en annan medlemsstat för att där utnyttja en tjänst, utan att hindras av begränsningar" (). Med tanke på att "turister, personer som får medicinsk behandling och personer som reser av utbildnings- eller affärsskäl skall betraktas som mottagare av tjänster" (), är omfattningen av diskrimineringen av dessa personer tydlig. Tydlig är också den ekonomiska skada som många ekonomiska aktörer och yrkesmänniskor lider eftersom mer än nio miljoner medborgare från tredje land lagligen uppehåller sig inom EU.

4.4.3. Ytterligare en svårighet finns när det gäller utstationering av tredjelandsmedborgare som är bosatta i en medlemsstat och arbetar inom tjänstesektorn. De praktiska svårigheterna att få ett visum (som ofta behövs med mycket kort varsel) innebär en nackdel för företag från tredje land visavi inhemska företag och är därmed konkurrensstörande. De innebär också en nackdel för dessa löntagare på arbetsmarknaden i de länder de lever i, eftersom företag som ofta anlitar arbetskraft i tjänstesektorn kan komma att anlita personer som kommer från ett land vars medborgare inte behöver visum.

5. Rätten att resa för tredjelandsmedborgare som inte är fast bosatta i en medlemsstat

5.1. Förslaget är också utformat för att ge medborgare i tredje land som lagligen rest in i en medlemsstat rätten att resa, med eller utan visum, och för kortare tid uppehålla sig i en annan medlemsstat.

5.1.1. Om de reser in med visum, och under den tillåtna vistelsen på tre månader önskar resa till andra medlemsstater, skall detta visum enligt "visum"förordningen och konventionen om yttre gränser gälla inom hela EU.

5.1.1.1. Eftersom medlemsstaternas viseringspolitik ännu inte har harmoniserats (), kan en medlemsstat ha visumkrav för en viss nationalitet, där andra medlemsstater inte har det. Till exempel måste en australiensare som vill besöka Frankrike skaffa sig ett visum; väl i Frankrike kan denne sedan besöka alla medlemsstater förutom Spanien, utan att behöva något ytterligare visum. För inresa i Spanien måste vederbörande ha ett visum utfärdat av de spanska myndigheterna.

5.1.2. För en tredjelandsmedborgare som reser in i EU utan visum finns det två möjliga scenarier:

5.1.2.1. Om ingen medlemsstat har visumkrav, kan vederbörande fritt resa under tre månader.

5.1.2.2. Om den medlemsstat vederbörande först reser in i inte har visumkrav, samtidigt som andra har det, kan vederbörande bara resa till de länder som inte har visumkrav.

5.1.3. De exempel som beskrevs under 5.1.1.1 och 5.1.2.2 kommer att fortsätta att begränsa rätten att resa (i många fall på ett helt meningslöst sätt), också efter det att direktivet trätt i kraft. Kommittén hoppas att övergångsperioden blir kort, och ber kommissionen och rådet att fullständigt harmonisera medlemsstaternas viseringspolitik så snart som möjligt.

5.1.4. Kommittén inser att det föreslagna direktivet kommer att innebära att fler nationaliteter än de som finns med på Schengengruppens förteckning kommer att kunna resa inom unionen med ett enda visum. Den "negativa" listan i "visum"-förordningen är kortare än Schengenförteckningen (exempelvis innehåller den inte många av de medlemmar i det brittiska samväldet som finns med på Schengenförteckningen). Kommittén ser detta som ett steg i rätt riktning.

5.1.5. Kommittén betonar att det för den inre marknadens funktion är viktigt att tredjelandsmedborgare som inte är bofasta, men som lagligt vistas i en medlemsstat, kan resa inom unionen. Huvuddelen av dessa resor företas i turism-, affärs-, studie- eller hälsovårdssyfte. Det är därför ganska enkelspårigt att se reserätten enbart som en invandringsfråga, särskilt med tanke på att "visum"-förordningen innebär man har visumkrav på många länder som inte är utvandrarländer (t ex staterna på den arabiska halvön).

6. Juridisk grund

6.1. Det tycks framgå från ovanstående att direktivet är förenligt med de målsättningar som är uppställda i artikel 7a i Romfördraget.

6.2. Till följd av detta stöder kommittén kommissionens förslag att använda artikel 100 som juridisk grund.

6.3. Det faktum att man i det föreslagna direktivet beaktar de kringåtgärder som faller under avdelning VI i Maastrichtfördraget utgör inget skäl till att låta direktivet omfatta ett vidare område än det som omfattas av Romfördraget och EU:s befogenheter. Kommittén motsätter sig därför varje försök att åberopa två olika grundpelare (den första och den tredje).

7. Kommentarer och förslag

7.1. Både för de tredjelandsmedborgare som är bofasta i en medlemsstat och de som inte är det, kommer man enligt förslaget att villkora reserätten med att vederbörande har tillräckliga medel för sitt uppehälle under den planerade tiden för genomresan eller vistelsen och för återresan till den medlemsstat de avrest ifrån eller till ett tredje land. Kommittén är villrådig inför hur denna fråga angrips i förslaget till direktiv, även när det gäller dess praktiska konsekvenser.

7.1.1. För de personer som har uppehållstillstånd i en medlemsstat anser kommittén, i överensstämmelse med gemenskapslagstiftningen, att uppehållstillståndet i och för sig skall ge rätt att resa, utan att detta juridiskt är underordnat villkor såsom innehav av medel för uppehälle ().

7.1.2. För de tredjelandsmedborgare som inte har uppehållstillstånd i en medlemsstat krävs redan att de har tillräckliga medel för sitt uppehälle, liksom visum, för inresa i gemenskapen. Detta krav stipuleras för närvarande i de nationella lagstiftningarna och kommer i framtiden att omfattas av konventionen om yttre gränser. "Förutom att förklara hur vistelsen är upplagd, måste den som reser in i gemenskapen också visa att han/hon 'har tillräckliga medel för sitt uppehälle, både för den avsedda vistelsetiden och för återresan till sitt ursprungsland eller för resa till ett annat land utanför unionen där vederbörande kan vara säker på att få tillträde, eller att vederbörande på lagligt sätt kan erhålla dessa medel' (). Det framgår tydligt att uppfyllandet av detta krav skall kontrolleras där den första inresan i gemenskapen sker och att det inte finns något behov att bevisa det igen under resan inom gemenskapen."

7.1.3. Det är tydligt att en tredjelandsmedborgare som utnyttjar reserätten av en eller annan anledning kan komma att stå utan medel för sitt uppehälle. I sådana fall måste medlemsstaten vara skyddad på så vis att den personen inte har rätt till offentlig hjälp. Samtidigt är det inte möjligt att öka poliskontrollerna enbart med antagandet att personer som saknar medel för sitt uppehälle skulle försöka komma över sådana medel på olagligt sätt, eftersom detta skulle begränsa rätten att resa.

7.1.4. De flesta av Schengenländerna har redan avskaffat sina inbördes gränskontroller. Målet borde vara att alla medlemsstater skall göra samma sak. Av detta följer att kontroller av tredjelandsmedborgares rätt att resa (oavsett om de är bofasta inom unionen eller inte) bara kan utföras inom medlemsstaterna. Detta innebär att man ålägger polisen att oftare genomföra personkontroller. Detta är svårgenomförbart i vissa medlemsstater där polisen för närvarande inte har sådana befogenheter och där förslag att införa sådana befogenheter inte skulle accepteras. Dessutom vore det ologiskt, eftersom gränskontrollerna som elimineras helt enkelt då skulle ersättas med kontroller inom landet. Å andra sidan eftersom dessa kontroller inte skulle kunna utföras enligt objektiva metoder, skulle de ofrånkomligen komma att koncentreras på personer vars yttre antyder att de inte är medborgare. I praktiken skulle detta på ett obehagligt sätt lukta rasdiskriminering och skulle gå ut över de medborgare som tillhör etniska minoriteter eller till och med över dem som till det yttre avviker från det som är typiskt för deras hemland. Detta skulle verkligen vara att avvika från den av gemenskapen sedan länge drivna linjen att eliminera alla rutiner som kan verka rasdiskriminerande, bland annat inom myndigheterna ().

7.1.5. Det framgår av ovanstående att kommittén instämmer i att tredjelandsmedborgare som utnyttjar sin rätt att resa skall inneha eller lagligen kunna förvärva tillräckliga medel för sitt uppehälle under resan. Kommittén anser dock inte att detta krav förutsätter att dessa personer skall behöva bevisa detta vid något tillfälle, eftersom den därav följande ökningen av antalet poliskontroller skulle begränsa reserätten och oundvikligen ge sken av rasdiskriminering. Kommittén föreslår därför att man stryker den andra strecksatsen i artikel 3, första stycket, och hänvisningarna till denna i artikel 4, första och andra styckena. Kommittén föreslår att man i stället lägger till följande som en ny artikel: "En medborgare i tredje land som utövar rätten att resa måste ha tillräckliga medel för sitt uppehälle, både för att täcka den avsedda vistelsetiden eller genomresan och för återresa till den medlemsstat som utfärdat uppehållstillståndet eller för resa till ett land utanför unionen, där vederbörande med säkerhet kommer att få tillträde, eller kunna förvärva sådana medel på lagligt sätt. Som konsekvens av detta kan den tredjelandsmedborgare som kommer att stå utan medel för sitt uppehälle inte få någon hjälp från samhället i den medlemsstat inom vars territorium reserätten utövas."

7.2. Kommittén stöder kommissionens motiv för att inte inbegripa villkoren i utkastet till konventionen om yttre gränser, där det stipuleras att ett uppehållstillstånd måste gälla i minst ytterligare fyra månader vid tidpunkten för inresan ().

7.3. Kommittén vill dra kommissionens och rådets uppmärksamhet till EES-medborgare som vistas i medlemsländerna och deras ställning. Om den inre marknaden skall innefatta EES, måste rätten att resa inom gemenskapen utsträckas till att innefatta även dess medborgare. Detta särskilt med tanke att vissa medlemsstater redan tillåter dem att fritt resa in ().

7.4. Kommittén instämmer i att man måste ställa upp villkor för avvisning av tredjelandsmedborgare som saknar uppehållstillstånd eller visum, när detta erfordras.

7.5. Kommittén stödjer reglerna [artikel 3(3) och artikel 4(5)] om avvisning av tredjelandsmedborgare som "utgör ett hot mot den allmänna ordningen". Kommittén begär emellertid att begreppet "hot mot den allmänna ordningen" måste vara detsamma när det tillämpas för denna åtgärd som i direktiv 64/221/EEG, såsom det tolkats av EG-domstolen ().

7.6. Kommittén anser också att alla former för avvisning som täcks av direktivet uttryckligen skall ge dessa personer rätt att överklaga och rätt till juridisk representation på det sätt som stipuleras i internationella konventioner () och i enlighet med direktiv 64/221/EEG. Om vederbörande så begär, skall det vara möjligt att besväret får en tills vidare upphävande effekt.

7.7. Kommittén glädjer sig över att förslaget inte förpliktigar de personer som utnyttjar reserätten att rapportera sin vistelse på en viss medlemsstats territorium till dess myndigheter, vilket är fallet i den konvention som reglerar Schengenavtalets tillämpning. Kommittén tror att de första stegen snart kommer att tas för att på gemenskapsnivå harmonisera de åtgärder som täcks av artikel 5 i fördraget, inklusive de som gäller medborgare i en medlemsstat.

8. Slutsatser

8.1. I ljuset av ovanstående kommentarer stöder kommittén föreslaget direktiv med reservation för de förslag på ändringar som gjorts i föregående kapitel.

8.2. Kommittén anser att direktivet bör godkännas separat från direktivet om avskaffande av inre gränskontroller. Enligt vad som sagts ovan, kan reserätten utnyttjas oavsett om gränskontrollerna behålls eller inte. Dessutom medger Schengenavtalet att båda dessa möjligheter samexisterar inom gemenskapen.

8.3. Kommittén anser också att förslaget kan antas utan att man väntar på godkännande av kringåtgärderna för passage av de yttre gränserna. Kommittén anser emellertid att det föreslagna direktivet visserligen kan träda i kraft omedelbart beträffande tredjelandsmedborgare som har giltigt uppehållstillstånd inom gemenskapen, men det bör inte tillämpas på besökare i EU förrän man godkänt och genomfört diverse kringåtgärder i samband med att de yttre gränserna passeras.

8.4. Kommittén anmodar därför rådet att omedelbart godkänna förslaget, med förbehåll för de kommentarer som formulerats ovan om direktivets tillämpning, så att man kan få ett slut på en allvarlig brist i den inre marknaden och garantera en oomtvistlig rättighet - dvs rätten att resa.

Bryssel den 28 februari 1996.

Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande

Carlos FERRER

() EGT nr C 306, 17. 11. 1995, s. 5.

() Dok. CES 560/91, ESK:s yttrande i EGT nr C 159, 17. 6. 1991, s. 12.

() Dok. CES 1122/91, ESK:s yttrande i EGT nr C 339, 31. 12. 1991.

() Resolution A-139/91 i EGT nr C 183, 15. 7. 1991, s. 473.

() Dok. SEK(91) 1855 final.

() Resolution A3-0284/92 i EGT nr C 337, 21. 12. 1992, s. 211.

() Resolution A4-0169/95 i EGT nr... (ännu ej publicerad).

I stycke 40 sägs att parlamentet "anser det vara av stor betydelse att man prioriterar en stärkt juridisk ställning för medborgare från tredje land som lagligen uppehåller sig i en medlemsstat; bekräftar sin åsikt att rätten att resa inom unionen skall gälla alla personer som lagligen lever i medlemsstaterna, oavsett ursprung, nationalitet, religion eller hudfärg; anmodar kommissionen att före den 1 januari 1996 lägga fram förslag om hur dessa mål skall uppnås och upprätta en förteckning på de juridiska villkor som innebär att tredjelandsmedborgare diskrimineras vis-à-vis EU-medborgare och på möjligheterna att ge dem möjlighet att erhålla europeiskt medborgarskap".

() Dok. KOM(94) 23 final.

() Dok. CES 387/94, ESK:s yttrande i EGT nr C 148, 30. 5. 1994.

() Enligt nu gällande regler om tillämpningen av Romfördraget och gemenskapslagstiftningen med avseende på den fria rörligheten för personer, måste man vid inresan kunna presentera en giltig identitetshandling. Dessa regler påverkar dock inte rätten att resa eftersom de inte ger medlemsstaternas myndigheter någon befogenhet att handla efter omständigheterna. Detta kan ses som en kontrast mot den situation som ett stort antal tredjelandsmedborgare befinner sig i efter att beviljats eller förnekats ett visum.

() Rätten att lämna ett land (inklusive sitt hemland) och att återvända är inskriven i 1948 års deklaration om de mänskliga rättigheterna, i 1966 års internationella fördrag om medborgerliga och politiska rättigheter och i det fjärde protokollet i Europakonventionen om mänskliga rättigheter. Skyldigheten att medge en utländsk medborgare inresa i ett land omnämns i ovannämnda deklaration och därefter följande FN-konventioner, men då endast för asylsökande. I slutdokumentet från konferensen om säkerhet och samarbete i Europa, som hölls i Wien i januari 1989, upprepade deltagarländerna dessa rättigheter och förband sig att endast vid exceptionella omständigheter använda sina befogenheter för att begränsa rörelsefriheten och att garantera att deras respektive politik på området skulle främja "mänskliga kontakter" (familjemöten, bröllop etc). Även om de juridiskt bindande villkoren som följer ovannämnda instrument inte ger någon fullständig definition av rätten att resa, står det klart att denna rätt icke desto mindre är en mänsklig rättighet.

() Med tanke på de befogenheter unionen har inom sina medlemsstaters territorium, skulle rätten att resa inom detta territorium kunna likställas med rätten för en person som lagligen uppehåller sig i ett land att fritt resa inom detta land, vilket står inskrivet i tidigare nämnda internationella konventioner.

() Rådets förordning (EG) nr 2317/95 av den 25 september 1995 som fastställer för vilka nationaliteter unionen skall ha visumkrav vid inresa via medlemsstaternas yttre gränser (EGT nr L 234, 3. 10. 1995, s. 1).

() Förslag till beslut, baserat på artikel K 3 i Maastrichtfördraget, om att fastslå konventionen om passage av medlemsstaternas yttre gränser. Dok. KOM(93) 684 final framlagd av kommissionen den 10 december 1993 (EGT nr C 11, 15. 1. 1994, s. 6).

() Konventionen om fastställande av vilken stat som skall ansvara för granskningen av en asylansökan som gjorts i en av Europeiska gemenskapens medlemsstater (Dublin, den 15 juni 1990) (se Bulletin EC 6-1990). De slutliga ratifikationerna väntas inom kort.

() Ännu ej publicerad.

() ESK:s yttrande i EGT nr C 393, 31. 12. 1994.

() I den rapport till rådets möte i Cannes som framställts av den rådgivande kommissionen om rasism och främlingsfientlighet, föreslås att ministerrådet skall "ge de icke EU-medborgare som lagligen uppehåller sig på en medlemsstats territorium, och som innehar ett dokument som bevisar denna status, rätten att fritt förflytta sig inom unionen".

() "En utvidgning av gemenskapens lagstiftning till att också omfatta de medborgare i tredje land, som är permanent bosatta inom en medlemsstats territorium, ter sig som ett logiskt steg i fullbordandet av den inre marknaden. Det är ologiskt att personer som deltar i gemenskapens ekonomiska utveckling, antingen som konsumenter eller som erbjudare av tjänster, inte skulle omfattas av gemenskapens lagstiftning. Detta skulle strida mot principen om fri rörlighet för personer och varor." (kapitel III, punkt 6 i den rapport som omnämns under not 1 ovan).

() "Rådet får med kvalificerad majoritet på förslag från kommissionen besluta att bestämmelserna i detta kapitel skall tillämpas även på medborgare i tredje land som tillhandahåller tjänster och som har etablerat sig inom gemenskapen." Man bör lägga märke till att denna artikel hittills ännu inte har tillämpats praktiskt.

() Domstolsutslag av den 31 januari 1984, gemensamt käromål 286/82 och 26/83, Luisi och Carbone mot Ministero del Tesero, rapport om av domstolen upptagna fall 1984, sid 403, stycke 16.

() "Visum"-förordningen stipulerar en negativ lista (tredje land vars medborgare måste ha visum för inresa i en medlemsstat) och tillåter också medlemsstaterna att kräva visum för andra nationaliteter än de som finns upptagna på listan.

() Vissa kategorier av EU-medborgare (pensionärer och andra som inte förvärvsarbetar) måste kunna visa att de har tillräckliga medel för sitt uppehälle, dock bara för att utöva sin rätt att bosätta sig och inte för att resa.

() Konventionen om yttre gränser, artikel 7e - EGT nr C 11, 15. 1. 1994.

() I sin resolution av den 27 april 1995 om rasism, främlingsfientlighet och antisemitism, anmodade parlamentet medlemsstaterna att "utbilda socialarbetare, poliser och domstolstjänstemän till att behandla minoriteter inom unionen på ett sätt som är mänskligt värdigt och att anta åtgärder för att bemöta kränkningar" (B4-0731/95, stycke 10 - EGT nr C 126, 22. 5. 1995, s. 76).

() Se punkt 33 i rapporten som föregår kommissionens förslag (dok. KOM(95) 346 slutlig).

() Det finns redan speciella fördrag mellan de skandinaviska länderna när det gäller fri rörlighet för personer.

() Rådets direktiv 64/221/EEG av den 25 februari 1964, EGT nr L 56, 4. 4. 1964 Domstolens utslag utesluter att medlemsstaterna gör ensidiga utvärderingar av begreppet allmän ordning utan att konsultera gemenskapens institutioner. Den fastslog också att begreppet hot mot den allmänna ordningen "förutsätter att den allmänna ordningen inte bara störs av lagöverträdelser, utan att hotet är reellt och tillräckligt allvarligt för att utgöra ett hot mot samhällets grundläggande intressen". Medlemsstaterna bör utvärdera hotets reella karaktär och grad av allvar genom kriterier som riktighet och rimlighet, så att man kan undvika att mindre lagöverträdelser får allvarliga konsekvenser såsom avvisning. (Utslag den 4 december 1974, fall 41/74, Van Duyn, i rapporten om fall inför domstolen 1974, sid 1337; utslag den 26 februari 1975 i fall 67/74, Bonsignore, i rapporten om fall inför domstolen 1975, sid 297; utslag den 28 oktober 1975 i fall 36/75, Rutili, i rapporten om fall inför domstolen 1975, sid 1219; utslag den 27 oktober 1977, fall 30/77, Bouchereau, i rapporten om fall inför domstolen 1977, sid 1999).

() Se artikel 13 i det internationella fördraget om medborgerliga och politiska rättigheter (Förenta nationerna, 16 december 1966).