Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Grönbok - Skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister"

(2000/C 117/01)

Den 30 juli 1999 beslutade kommissionen att i enlighet med artikel 262 i EG-fördraget rådfråga Ekonomiska och sociala kommittén om "Grönbok - Skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister".

Sektionen för inre marknaden, produktion och konsumtion, som ansvarat för det förberedande arbetet, antog sitt yttrande den 15 februari 2000. Föredragande var Bruno Vever.

Vid sin 370:e plenarsession den 1-2 mars 2000 (sammanträdet den 1 mars 2000) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 97 röster för, 1 emot och 2 nedlagda röster.

1. Inledning

1.1. Grönboken om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister, som Europeiska kommissionen lade fram i juli 1999, gör det möjligt att för första gången göra en uppskattning av situationen vad gäller tillämpningen av direktiv 85/374/EEG(1) i Europeiska unionen. Detta var inte möjligt när kommissionen lade fram sin förra rapport i maj 1995, på grund av förseningar i direktivets genomförande i medlemsstaterna.

1.2. Ekonomiska och sociala kommittén anordnade den 22 november 1999 en hearing i Bryssel om denna grönbok för att ta del av de ekonomiska och sociala intresseorganisationernas, företagens och konsumentföreningarnas erfarenheter och synpunkter. Föreliggande yttrande från kommittén grundar sig till stor del på de debatter som ägde rum under denna hearing.

1.3. De tre stora frågorna för närvarande rör sig om följande:

- Utvärderingen av tillämpningen av direktivet från 1985.

- Alternativen med avseende på en eventuell översyn.

- Metoder för att förbättra uppföljning och förebyggande åtgärder.

2. Kommentarer angående tillämpningen av direktivet från 1985

2.1. Syftet med direktivet från 1985 var att skapa en europeisk modell som skulle tillämpas i alla medlemsstaterna. Modellen bygger på en jämvikt mellan medborgare och tillverkare som det enligt kommissionen är nödvändigt att hålla fast vid. Den europeiska ordningen grundar sig på sex principer:

- Strikt ansvar utan krav på bevis om defekt.

- Ansvar kopplat till ett orsakssamband som kräver bevis om defekt och skada.

- Juridiskt ansvar som man inte kan avstå ifrån genom parternas önskemål.

- Relativt ansvar som ger tillverkaren möjlighet att befrias från ansvar i ett begränsat antal uppräknade fall.

- Ansvar som i första hand åligger tillverkaren och i annat fall distributören eller importören.

- Tidsbegränsat ansvar på tio år räknat från den tidpunkt då produkten satts i omlopp.

2.2. Direktivet från 1985 har stegvis tillämpats inte bara i de 15 medlemsstaterna utan även i andra europeiska länder som inte är medlemmar i EU (kandidatländerna, Schweiz och Norge). På grund av den jämvikt som garanteras de olika berörda parterna har direktivet även gett inspiration till system för skadeståndsansvar i länder utanför Europa, till exempel i Japan som föredragit detta tillvägagångssätt framför det system som gäller i USA.

2.3. Däremot har det uppstått förseningar i EU i fråga om tillämpningen av direktivet från 1985 på grund av eftersläpningar i dess överföring till medlemsstaternas lagstiftning. Av denna anledning har uppföljningstiden blivit mycket kort. Dessutom tycks inte alltid domare, advokater och andra berörda parter ha kännedom om direktivet, och åtgärder måste vidtas för att råda bot på denna situation.

2.4. Även om direktivet har bidragit till att harmonisera och skärpa de nationella systemen för skadeståndsansvar grundar sig rättstvister och domar främst på nationella bestämmelser, som i vissa fall är påtagligt striktare än direktivets bestämmelser. Direktivet utesluter inte striktare nationella bestämmelser, och den skadelidande kan påkalla nationella lagar om avtalsrättsligt och utomobligatoriskt skadestånd eller särskilda system för skadeståndsansvar. I de flesta medlemsstaterna kan den skadelidande även erhålla ersättning för kroppsskada genom det sociala trygghetssystemet.

2.5. Syftet med direktivets övergripande jämvikt mellan kostnad och fördelar var att sammanjämka konsumentskydd, inverkan på företagens konkurrensförmåga samt stimulans till innovationer och ansvar. Förbättrad produktkvalitet och förebyggande insatser gör att skade- och ansvarsproblemet går att avgränsa relativt väl. Det bör särskilt framhållas att det i dag blir allt vanligare att företag drar tillbaka produkter eller serier som påstås vara defekta eller att de om det gäller en särskild komponent i en komplex produkt, t ex i bilar, återkallar produkten för kontroll och justering. EU har även med goda resultat lanserat upplysningskampanjer och förebyggande kampanjer, till exempel genom EHLASS-systemet för olyckor i hemmet. Dessutom förefaller det som om de flesta rättstvister har gjorts upp i godo, bland annat genom att parterna förhandlat om gottgörelse.

2.6. Även om det är svårt att göra en exakt uppskattning av direktivets inverkan på EU:s inre marknad, förefaller den på det hela taget positiv i så måtto att den har ökat säkerheten genom att skapa gemensamma principer och metoder för ansvarsutvärdering. De skillnader som råder på grund av särskilda nationella bestämmelser som grundar sig på andra ansvarssystem, antingen de är avtalsrättsliga eller ej, verkar för närvarande inte ha inverkat negativt på handeln.

3. Kommentarer angående en eventuell översyn

3.1. Frågan om en eventuell översyn av direktivet från 1985 föranleder flera problem som bör uppmärksammas:

3.1.1. Såsom tidigare nämnts saknas det fortfarande information för att man skall få en klar överblick över direktivets tillämpning, över problem som grundar sig på fall av särskild betydelse och över eventuella brister i den gemensamma ansvarsordningen. Detta beror dels på förseningar i genomförandet i medlemsstaterna, dels på att det utöver de gemensamma bestämmelserna finns olika nationella bestämmelser.

3.1.2. Denna brist på överblick gör det svårt att göra en underbyggd analys i syfte att utvärdera och sammanjämka de olika berörda parternas åsikter på alla de områden där en översyn kan komma i fråga.

3.1.3. Situationen kräver att man tar upp frågan om en eventuell översyn med stor försiktighet, eftersom man bör undvika att äventyra den jämvikt som direktivet syftade till att upprätta. Man bör även ta tillräckligt god tid på sig för att kunna ta hänsyn till de framsteg som görs på fältet.

3.2. Bland de villkor som bör beaktas i samband med en sådan översyn vill kommittén framhålla att det är nödvändigt att:

- Utgå från en mer fördjupad analys av den nuvarande situationen och den utveckling som pågår.

- Bevara den övergripande jämvikten mellan de berörda parternas intressen. Denna jämvikt är en förutsättning för allas bästa.

- Se till att inre marknaden fungerar väl och att kraven inför utvidgningen uppfylls.

- Avgränsa lagstiftarnas och de ekonomiska aktörernas respektive roller, bland annat i fråga om förebyggande åtgärder (frivilliga eller obligatoriska).

De särskilda kommentarer som följer bör således betraktas mot bakgrund av ovanstående villkor.

3.3. Kommittén föredrar att man under uppföljningsperioden bevarar den gemensamma ordningen, som fastställs i direktivet, jämsides med nationella bestämmelser som i vissa fall är striktare. Ett eventuellt europeiskt ramverk för de nationella bestämmelserna i syfte att undvika att skillnaderna ökar kan diskuteras, men det kräver en närmare analys av effekterna av dessa skillnader. Det bör i vilket fall som helst inte leda till att man sätter den jämvikt som uppnåtts genom direktivet på spel.

3.4. I fråga om bevisbörda fritar direktivet den skadelidande från kravet på att bevisa tillverkarens fel. Däremot vilar det på den skadelidande att bevisa att det föreligger ett orsakssamband mellan defekten hos produkten och den skada som uppstått. Kommittén anser att dessa bestämmelser i huvudsak respekterar jämvikten.

3.4.1. Orsakssambandet utgör en viktig komponent i systemet med strikt ansvar och bör betraktas som en förutsättning för detsamma. Det bidrar direkt till att säkerställa jämvikten i direktivet, vilket ligger i samtliga parters intresse, och bör därför bevaras.

3.4.2. Denna jämvikt och de rättsliga grundprinciper som den vilar på är svåra att förena med ett motsatt ansvarssystem av typen "market share liability" som de amerikanska domstolarna valt att tillämpa i särskilda fall. Det finns ingen anledning att tillämpa ett sådant system i Europa, eftersom direktivet från 1985 ger käranden rättslig garanti att alltid ställas inför en konkret ansvarig. Ett sådant system skulle tvärtom innebära ett brott mot principen om skadeståndsansvar och skulle dessutom leda till konkurrenssnedvridningar mellan företagen i fråga om marknadsandelar. Dess tillämpning skulle göra det mycket svårt att få försäkringarna att fungera inom fastställda gränser. Det skulle dessutom inverka mycket negativt på företagens fria ansvar och deras förebyggande insatser, som det är viktigare än någonsin att främja.

3.4.3. Företagen bör stimuleras till att på frivillig basis respektera behoven av insyn, tillmötesgående och lyhördhet för de synpunkter som käranden lägger fram. Utöver detta bör man också arbeta för att förbättra den skadelidandes ställning när det gäller att påvisa orsakssambandet.

3.5. Tio av de femton medlemsstaterna har valt att tillämpa befrielse från ansvar för utvecklingsskada. I de fem medlemsstater där denna befrielse inte gäller finns det hittills inget fall där problemet blivit aktuellt. Kommittén konstaterar att det är nödvändigt att bevara denna bestämmelse, bland annat för att bevara företagets innovationsförmåga, och den skadelidande har alltid möjlighet att åberopa andra ansvarsgrunder. För övrigt visar det sig att utvecklingsskador antingen är omöjliga att försäkra eller försäkringsbara på orimliga villkor som vore katastrofala eller omöjliga för företagen, i synnerhet de små och medelstora företagen.

3.6. Kommittén anser inte att det finns någon anledning att ändra den högsta nivå för ersättning som medlemsstaterna kan välja att själva införa, vilket tre av dem gjort. En höjning av denna högsta nivå kan i själva verket komplicera utnyttjandet av försäkringar, och en sänkning skulle leda till att det blev ännu mer komplicerat.

3.7. I fråga om preskriptionstiderna kan kommittén konstatera att tioårsperioden bidrar till jämvikten i direktivets ordning och bör därför bevaras med hänsyn till att den inte utesluter längre tidsfrister på grundval av andra bestämmelser. Om man förlänger dessa frister välts risken över på samhället i form av en tung ekonomisk börda, samtidigt som försäkringsbolagen kan frestas att säga upp vissa kontrakt.

3.8. Kommittén förordar att det utarbetas bestämmelser på försäkringsområdet som gör det lättare att betala ut ersättning, men vill samtidigt framhålla att det innebär kostnadsproblem att införa försäkringsplikt. Omfattande bestämmelser på detta område får inte hämma företagens innovationsförmåga genom att ålägga dem en orimlig kostnadsbörda, i synnerhet när det är fråga om små och medelstora företag.

3.9. Tillämpningsområdet för direktivet från 1985 omfattar endast produkter, även om det 1999 utsträcktes till icke-bearbetade jordbruksråvaror. Direktivet täcker inte defekta tjänster på grund av särskilda problem på detta område och kommissionen överväger ett nytt initiativ mot bakgrund av denna omständighet. Inte heller fastigheter, som likaledes är ett område med mycket specifika särdrag (en mycket standardiserad sektor, en mångfald av integrerade produkter, permanent lokalisering m.m.) omfattas av direktivet, utan regleras av nationella bestämmelser. I samband med en fördjupad analys av systemet för skadeståndsansvar i EU kunde man med fördel uppdatera utvärderingen i de olika medlemsstaterna av den rättsliga ställningen, de särskilda problemen och utvecklingen inom denna sektor.

3.10. Totalt sett finns det flera överväganden som leder till att kommittén intar en försiktig hållning beträffande en eventuell översyn av direktivet från 1985:

- Den jämvikt som uppnåtts genom direktivet förefaller, såsom tidigare nämnts, i huvudsak tillfredsställande, och man bör undvika att den äventyras av enstaka ändringar.

- Uppföljningsperioden för direktivets tillämpning har inte varit tillräckligt lång, utan bör fortgå.

- För närvarande finns det knappast tillräckligt många fall som klart talar för en översyn av direktivet.

- Inför man nya EU-regler måste man ånyo inleda en lång och osäker process i de nationella parlamenten.

- Överföringen av gemenskapens regelverk till kandidatländerna innebär redan stora krav på dessa länder, vilket också talar för att man i nuvarande läge bör undvika att ändra den gemensamma ordningen.

3.11. Däremot anser kommittén att det är absolut nödvändigt att göra en aktiv insats för att på stadig grund företa en ingående analys av tillämpningen av direktivet, och av utvecklingen av systemen för skadeståndsansvar i de enskilda medlemsstaterna. Detta kan ske genom att man inför ett effektivt system för informationsinsamling, samtidigt som man vidtar ytterligare åtgärder för att stärka EU:s politik i fråga om säkerhet och förebyggande åtgärder.

4. Rekommendationer för att förbättra uppföljningen och de förebyggande åtgärderna

4.1. Såsom tidigare nämnts är det svårt att bilda sig en uppfattning om den verkliga situationen i de enskilda medlemsstaterna. Kommittén vill framhålla att det är nödvändigt att inrätta gemensamma instrument för att följa upp tillämpningen av direktivet från 1985, utvecklingen av de nationella systemen för skadeståndsansvar samt initiativ till förebyggande insatser och skadeersättning. Kommissionen bör främja denna uppföljning som redan nu förefaller vara en förutsättning för varje framtida reform av direktivet.

4.2. Kommittén rekommenderar i detta sammanhang att kommissionen inrättar en observationsgrupp som på ett pragmatiskt och effektivt sätt kan övervaka situationen. Samtliga berörda parter (bland annat myndigheter, jurister, intresseorganisationer och konsumentföreningar) skulle ingå i denna observationsgrupp, och den skulle erhålla information från en regelbundet uppdaterad databas som skulle kunna konsulteras via Internet. Observationsgruppen skulle ha till uppgift att kontrollera följande:

- Den rättsliga tillämpningen av direktivet i EU.

- De särskilda problem som uppstår inom de områden och sektorer som inte omfattas av direktivet.

- Den information som erhålls via programmen för att främja säkerheten på nationell nivå och EU-nivå, till exempel EHLASS-systemet för olyckor i hemmet.

- Utvecklingen i de olika medlemsstaterna, bland annat på de områden som är nya i förhållande till direktivet eller där bestämmelserna i medlemsstaterna går längre än direktivet.

- Utvecklingen av rättspraxisen i de enskilda medlemsstaterna.

- Situationen i de olika kandidatländerna och i EES-länderna.

- Följderna för inre marknaden av detta rättsläge och dess utveckling.

4.3. Kommissionen skulle på så vis få tillgång till ett analysinstrument som skulle göra det möjligt att under kommande år och senast inom fem år utarbeta en detaljerad rapport om tillämpningen av direktivet samt väl underbyggda förslag om en uppdatering och komplettering.

4.4. Kommittén vill även framhålla den nyckelroll som en effektiv och samordnad förebyggande politik spelar i EU och medlemsstaterna. Flera komponenter bör ingå i denna politik:

4.4.1. För att stärka de förebyggande åtgärderna måste man även i fortsättningen göra insatser i detta syfte. Att upprätthålla en klar ansvarsfördelning är här till stor hjälp.

4.4.2. Det nya EU-direktiv om produktsäkerhet som håller på att utarbetas skall ge ökad garanti om pålitlighet och säkerhet och även omfatta krav på att produkter dras tillbaka från marknaden för att undvika skador.

4.4.3. Det bör ske en ökad standardisering inom EU i förbindelse med de grundläggande kraven i direktivet. Detta innebär att man måste ge ökade anslag till de europeiska standardiseringsorganen, bland annat Europeiska standardiseringskommittén (CEN), Europeiska kommittén för elektroteknisk standardisering (Cenelec) och Europeiska institutet för telekommunikationsstandarder (ETSI).

4.4.4. Certifiering och ömsesidigt erkännande av certifiering spelar likaledes en väsentlig roll för att förbättra produktsäkerheten och konsumentinformationen. Även på detta område behövs ytterligare insatser.

4.4.5. Uppförandekodexar, målinriktade kvalitetssäkringskampanjer och avtalsrättsliga bestämmelser inom företagen eller branscherna kan likaledes spela en viktig roll inom ramen för en förebyggande europeisk politik.

4.5. Även utbildningen bör förbättras på olika nivåer:

- Allmän utbildning, från skolåldern till de högre utbildningsstadierna.

- Information och utbildning om kvalitetskrav och produktsäkerhet för samtliga aktörer inom företagen (företagare, chefer, anställda, fackförbund m.fl.).

- Upplysning till medborgarna och konsumenterna via informationskampanjer.

- Utbildning av domare och jurister, bland annat med koppling till bestämmelserna i direktivet från 1985.

4.6. Garantierna om skadeersättning kan förbättras genom att försäkringssystemen byggs ut. Detta innebär att försäkringarna skall kunna tillämpas i fråga om konkreta och likartade risker, framför allt inom ramen för enskilda branscher. Det verkar även vara nödvändigt att parallellt med denna ersättningsgaranti fullfölja och utveckla åtgärder för att stimulera till ansvarstagande och förebyggande insatser, vilket leder till att försäkringar gynnas framför garantifonder.

5. Slutsatser

5.1. Allmänt sett verkar man genom direktivet från 1985 ha uppnått en tillfredsställande jämvikt mellan kostnader och fördelar även om det är svårt att utvärdera samtliga effekter. Svårigheterna beror på förseningar i tillämpningen av direktivet och på att nationella bestämmelser i vissa fall har utvecklats och går längre än de gemensamma bestämmelserna trots den tillnärmning som uppnåtts genom direktivet. Även om man inte kan utesluta framtida ändringar i EU-direktivet bör man för närvarande koncentrera sig på att bevara den allmänna jämvikt som redan uppnåtts, att i högre grad övervaka direktivets tillämpning och utvecklingen inom de nationella systemen och att föra en bättre förebyggande politik.

5.2. Kommittén vill rekommendera kommissionen att inrätta en uppföljningsgrupp med uppgift att övervaka situationen och i vilken samtliga berörda parter (myndigheter, jurister, intresseorganisationer och konsumentföreningar) skall ingå, i syfte att vid en senare tidpunkt, senast om fem år, lägga fram en detaljerad rapport om:

- Den rättsliga tillämpningen av direktivet i EU.

- Utvecklingen och rättspraxisen i de olika medlemsstaterna, bland annat på de områden som är nya i förhållande till direktivet eller där bestämmelserna i medlemsstaterna går längre än direktivet.

- Situationen i de olika kandidatländerna och i EES-länderna.

- Följderna för inre marknaden av detta rättsläge och dess utveckling.

5.3. Kommittén uppmanar kommissionen att under denna period utveckla en framåtsträvande och enhetlig förebyggande politik på EU-nivå som omfattar följande:

- Uppdatering av väsentliga säkerhetskrav genom olika direktiv.

- Utvidgning och förstärkning av de europeiska normerna.

- Utveckling av certifiering och ömsesidigt erkännande.

- Satsning på uppförandekodexar, avtalsrättsliga bestämmelser och kampanjer för att främja produktkvalitet och produktsäkerhet.

- Ökat stöd till utbildningsinitiativ för samtliga berörda parter.

Bryssel den 1 mars 2000.

Ekonomiska och sociala kommitténs

ordförande

Beatrice Rangoni Machiavelli

(1) EGT L 210, 7.7.1985, s. 29.