A4-0298/97

Resolution om den gemensamma fiskeripolitiken efter år 2002

Europaparlamentet utfärdar denna resolution

- med beaktande av artikel 148 i arbetsordningen,

- med beaktande av betänkandet från fiskeriutskottet (A4-0298/97), och med beaktande av följande:

A. Den gemensamma fiskeripolitiken i dess nuvarande form upphör att existera den 31 december 2002.

B. Rådets förordning (EEG) nr 3760/92 av den 20 december 1992 om ett gemenskapssystem för fiske och vattenbruk bör beaktas och särskilt vad som föreskrivs i artikel 14.2. (( «Senast den 31 december 2001 skall kommissionen till Europaparlamentet och rådet överlämna en rapport om fiskets situation inom gemenskapen, särskilt om de ekonomiska och sociala förhållandena i kustområdena, om resursernas tillstånd och förväntade utveckling och om tillämpningen av denna förordning. På grundval av denna rapport skall rådet i enlighet med förfarandet i artikel 43 i fördraget före den 31 december 2002 besluta om vilka anpassningar som måste göras, särskilt vad gäller artikel 7, och om vilka eventuella ytterligare föreskrifter som behövs i anslutning till den ordning som anges i artikel 6 i denna förordning». (EGT nr L 389, 31.12.1992, s. 1).)),

C. Den nuvarande gemensamma fiskeripolitiken innebär dispens från principen om fri tillgång till gemenskapens fiskevatten i enlighet med vad som anges i artiklarna 6 och 7 i ovannämnda förordning (EEG) nr 3760/92. Denna dispens kommer, i avsaknad av ett beslut från rådet, att upphöra att gälla den 1 januari 2003.

D. Detta undantag infördes i fiskeripolitiken från och med 1973 i syfte att skydda omställningen av de olika medlemsstaternas fiskerinäring.

E. Den gemensamma fiskeripolitiken bör tillämpas med beaktande av internationella konventioner.

F. Fiskerisektorn har stor ekonomisk och social betydelse i EU eftersom den skapar ett stort antal direkta och indirekta arbetstillfällen. Många regioner är mycket beroende av denna sektor, inte endast av själva fisket utan också av många andra aktiviteter uppåt och nedåt i produktionskedjan.

G. Det är viktigt att integrera yrkesfiskarna och deras organisationer i beslut om den gemensamma fiskeripolitiken.

H. Det råder allmän enighet om att den nuvarande gemensamma fiskeripolitiken har misslyckats med att uppnå en majoritet av sina mål.

I. Den största förtjänsten av den gemensamma fiskeripolitik som upprättades 1983 har emellertid varit att den trots sina brister har försökt belysa sektorn på ett övergripande sätt.

J. Den gemensamma fiskeripolitiken utgör en helhet där de olika delarna (resurser, kontroll, marknader, strukturpolitik, socialpolitik, extern politik) kompletterar varandra, och därför måste man vid varje förändring se till att sambanden mellan dessa olika aspekter upprätthålls.

K. Den totala bristen på harmonisering av arbets- och socialförsäkringsvillkoren medför olikheter i kostnaden för arbetskraft och orsakar därför en viss omlokalisering av fiskeflottorna och bearbetningsindustrin även inom själva Europeiska unionen.

L. Politiken för bevarande och förvaltning av resurserna har med de instrument som stått till dess förfogande inte kunnat garantera att resurserna bevarats på en önskad nivå över den biologiska miniminivån, vilket är ett av den gemensamma fiskeripolitikens stora mål.

M. Eftersom utveckling av den fulla potential som gemenskapens fiskeresurser kan erbjuda, bevarande av dem och tillämpning av normerna måste uppmuntras, borde gemenskapen i högre grad stödja effektiv forskning och utveckling av resurserna för att lättare nå dessa mål.

N. Grundvalen för bevarandepolitiken är systemet med total tillåten fångstmängd och kvoter samt principen om relativ stabilitet.

O. Målet för principen om relativ stabilitet har varit att säkerställa de nationella och de regionala industriernas stabilitet så att de gradvis kan anpassa sig till den nya situation som den inre marknaden innebär.

P. Systemet med total tillåten fångstmängd och kvoter infördes i syfte att säkerställa ett förnuftigt utnyttjande av resurserna och för att kontrollera fiskeverksamheten.

Q. Fiskerisektorn är en sektor på nedåtgående.

R. Strukturpolitiken upprättades för att bland annat med hjälp av de fleråriga utvecklingsprogrammen bemöta gemenskapsflottans strukturproblem och särskilt dess överkapacitet med hjälp av bl.a. fleråriga utvecklingsprogram.

S. Strukturpolitiken i nästan alla medlemsstater har bidragit till en modernisering av produktionsapparaten i fiskerisektorn, men den har misslyckats i sitt försök att anpassa flottans storlek till resurstillgången.

T. Processen för att anpassa gemenskapsflottan får enorma sociala konsekvenser och bidrar i många regioner till en ökning av arbetslösheten och de regionala skillnaderna, utan att det har skapats nya medel och alternativ för att mildra dessa effekter.

U. Alla är förpliktigade att fiska på ett ansvarsfullt sätt i samtliga zoner där gemenskapens fiskeflotta är verksam.

V. Politiken för externa resurser utgör en viktig faktor för att den gemensamma fiskeripolitiken skall kunna bemöta gemenskapens många internationella åtaganden på fiskeriområdet.

W. Förbindelserna med tredje land på fiskeriområdet har med tiden kommit att få allt större betydelse. Kommissionen måste fortsätta att förhandla om dessa för att säkerställa att insyn ges, att EU respekterar internationella avtal och att EU:s alla medlemsstater kan delta på lika villkor.

X. Den reviderade gemensamma fiskeripolitiken bör lägga stor vikt vid vattenbruksektorn, med tanke på att den har en stor potential att tillhandahålla intern försörjning till gemenskapsmarknaderna och bearbetningsindustrin, och således minska importberoendet, skapa alternativa sysselsättningsmöjligheter och generera nya industrier.

Y. EU:s industri för bearbetning av fiskprodukter är högt utvecklad och är beroende av den politik som inte enbart tillämpas på fiskerisektorn, utan också på konkurrerande livsmedelssektorer.

Z. Försörjningen av den industri i gemenskapen som förädlar fiskråvaran med fisk från den egna fiskeflottan sjunker hela tiden och är nu mindre än 50 %, vilket innebär att beroendet av import från tredje land har ökat ytterligare.

AA. Den gemensamma organisationen av marknaden för fiskprodukter har gjort det möjligt att i hela gemenskapen avreglera försäljningen av dessa produkter, som kan säljas utan några restriktioner. Övervakningen och genomförandet av bestämmelser för fiskprodukthandeln med tredje länder är ineffektiv och lider brist på insyn.

AB. EU:s handelsförbindelser på den internationella marknaden för fiskprodukter har avreglerats genom att en gemensam tullavgift för dessa produkter har befästs inom ramen för GATT. Samarbets- och associeringsavtalen föreskriver genom det allmänna preferenssystemet undantag och dispenser.

AC. Marknaden för fiskprodukter tenderar att vara en yttersta återspegling av all övrig politik.

AD. Gemenskapens kontrollåtgärder kännetecknas av allmän ineffektivitet, vilket framför allt beror på bristande enhetlighet och överensstämmelse i definitionen av överträdelser, i medlemsstaternas utövande av sin kontroll och avsaknad av harmonisering av sanktioner i fall av överträdelser.

AE. Övervakning och kontroll bör inte endast omfatta kontroll av resursutnyttjandet utan även kontroll av transporter och försäljning av resurser, och denna kontroll bör tillämpas på andra områden inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken; t.ex. bör det kontrolleras att de fleråriga utvecklingsprogrammen uppfylls eller att samma bestämmelser tillämpas för importerade produkter som för gemenskapsprodukter.

AF. Beslutsfattandet inom den nuvarande gemensamma fiskeripolitiken är i hög grad centraliserat.

AG. Utgångspunkten för subsidiaritetsprincipen är att många av de behörigheter som utövas av den gemensamma fiskeripolitiken blir effektivare när de tillämpas av medlemsstaterna och de regionala myndigheterna. Det är nödvändigt att alla sociala aktörer som berörs av fisket i större utsträckning deltar i tillämpningen av den gemensamma fiskeripolitiken.

1. Parlamentet betonar att den gemensamma fiskeripolitiken skall fortsätta att utgöra det rättsliga ramverket för förvaltningen av fisket efter år 2002, med en klar åtskillnad mellan småskaligt lokalt kustfiske och storskaligt kommersiellt havsfiske; betonar att det även efter år 2002 måste vara möjligt att av socioekonomiska och biologisk-ekologiska skäl göra undantag när det gäller principen om fritt och lika tillträde till gemenskapens fiskevatten och att territorialvattnet på 12 sjömil bör finnas kvar för exklusivt utnyttjande och förvaltning av den angränsande medlemsstaten,

2. betonar att det är viktigt att behandla fisket som en fristående sektor i den ekonomiska verksamheten och som en helhet där miljöhänsyn, mänskliga hänsyn och bevarande av arter är integrerade, genom att stödja företag (privata, kooperativa och hantverksmässiga) i rationaliseringen av deras verksamhet,

3. understryker att en översyn av den gemensamma fiskeripolitikens grundprinciper, såväl som varje ändring av de olika sektorer som ingår, nödvändigtvis får socioekonomiska följder som noggrant måste utvärderas, vilket gör det nödvändigt att i tid vidta stödåtgärder för berörda kategorier, och detta bör ske redan i planeringsfasen,

4. försvarar med kraft en ökad harmonisering av arbetsvillkor, sociala trygghets- och säkerhetsnormer samt en gradvis minskning av tiden till sjöss; försvarar likaså en harmonisering av lokala avtal med hänsyn till målet att uppnå social rättvisa och rättvis lönesättning som gäller för alla arbetstagare inom sektorn,

5. insisterar på att varje beslut om översyn, tillämpning och förvaltning av den gemensamma fiskeripolitiken skall göras i nära samarbete med de berörda arbetsmarknadsparterna, i synnerhet yrkesfiskarna och deras organisationer, vars stöd är nödvändigt för att säkerställa respekten för och korrekt tillämpning av alla förvaltningsåtgärder,

6. anser att yrkesfiskarna och deras organisationer bör höras vid fastställandet av den totala tillåtna fångstmängden och kvoterna, samt i samband med tillämpningen av de europeiska omstruktureringsinstrumenten och strukturfonderna,

Miljöaspekterna i den framtida gemensamma fiskeripolitiken

7. understryker att hållbarhetsidén är en förutsättning för utnyttjandet av fiskeresurserna, men begär att begreppet hållbar utveckling skall betona behovet av att bevarandemålen inriktas på ekosystemen i sin helhet, vilket innebär att fiskeriverksamheten bör vara förenlig med ett lämpligt bevarande av marina habitat och de arter, andra än fiskar, som bebor dem, och att vederbörlig hänsyn tas till de okontrollerbara rovfiskebeståndens inverkan på fiskeresurserna, samt att lämpliga strategier utvecklas,

8. framhåller att den framtida gemensamma fiskeripolitiken bör lägga särskild vikt vid att garantera:

- att bevarandemålen tar hänsyn till övergripande bevarandeaspekter,

- att försiktighetsprincipen ligger till grund för förvaltning av levande marina resurser,

- att fiskeredskapen och fiskemetoderna skall vara selektiva samtidigt som de bibehåller största möjliga fångstkapacitet för de arter fisket avser och uppmuntrar forskningen på detta område,

- att det, när det är vetenskapligen bevisat att det är nödvändigt, upprättas marina zoner och kustområden som skall vara helt eller delvis skyddade från fiske,

- att resurserna utnyttjas effektivt så att de förluster i bestånden som fisket orsakar verkligen omvandlas till proteiner,

- att EU tillsammans med andra internationella organisationer avsevärt utökar den vetenskapliga forskningen av marina ekosystem och att detta sker inom ramen för EU:s forskningsbudget,

9. anser det vara nödvändigt att upprätta ett system som är tillräckligt flexibelt för att minimera bruket att kasta oönskad fångst överbord genom tillämpning av en artövergripande flexibilitet som säkerställer att ingen art som fångats kastas överbord på grund av att det saknas kvoter, och genom stöd till forskningen om hur man skall värdera arter med ett lågt kommersiellt värde, vilka i dagsläget kastas överbord,

10. noterar idén om att EU inför ekologiska kravmärken för marina produkter som har fångats i enlighet med bestämmelser som garanterar att miljön och resurser bevaras, men kräver mer vetenskapligt belägg för dess praktiska genomförbarhet,

Behovet av en balans mellan flottans kapacitet och resurserna

11. insisterar på behovet av att anpassa flottan till befintliga resurser så att medlemsstaterna strikta uppfyllande av de fleråriga utvecklingsprogrammen främjas genom lämpliga ekonomiska incitament så att man underlättar för fiskare att lämna näringen,

12. betonar att minskningen av flottan bör ske i enlighet med rationalitets- och jämlikhetskriterier och att de största minskningarna bör göras i de flottsegment som fiskar sådana arter för vilka tillståndet är sämst,

13. understryker att sociala hänsynstaganden bör utgöra en huvudfaktor och en omdimensionering av flottan måste därför ta hänsyn till de socioekonomiska återverkningarna i områden som är starkt beroende av fisket och där det inte finns några alternativ på kort sikt; rekommenderar att man i sådana fall, undersöker andra sätt som inte innebär allmän minskning av antalet båtar,

14. framhåller att återskapandet av en balans mellan flottkapacitet och fiskeresurser skulle kunna få mycket stora ekonomiska konsekvenser som kommer att belasta gemenskapens budget under de kommande åren, en period som kan komma att kännetecknas av sträng budgetåtstramning,

System för bevarande av resurser

15. anser att det framtida systemet för bevarande och förvaltning av resurser bör vara enkelt och effektivt och att det bör kompletteras med en politik som omfattar tekniska åtgärder med entydiga normer, och som stöds och accepteras av yrkesfiskarna, som bör delta i utarbetningen av systemet,

16. understryker att man bör stödja ingående av regionala eller lokala avtal, grundade på subsidiaritetsprincipen och anpassade till fiskerizonernas speciella karaktär, som reglerar tillgång, biologiska reservat och fiskearter som kan fångas, med målet att främja ett rationellt utnyttjande genom skapandet av resurserna,

17. föreslår

- att de totala tillåtna fångstmängderna skall fastställas med utgångspunkt i biologiska och socioekonomiska faktorer,

- att bevarandepolitikens främsta mål bör vara att skydda en viss kritisk storlek på beståndets biomassa av fortplantningsdugliga exemplar som kan säkerställa resursernas förmåga att förnya sig,

- att fördelningen av de totala tillåtna fångstmängderna bör göras genom en fördelning av fiskerättigheter mellan fiskare och att utgångspunkten för denna fördelning bör vara principen om relativ stabilitet,

- att man studerar en möjlig överföring av fiskerättigheterna,

- att alla nya bevarandeåtgärder bör genomföras enligt en tidsplan som möjliggör en smidig anpassning för fiskerisektorn,

- att bestämmelser införs för att i högre utsträckning involvera lokala fiskare i beslutsprocessen i frågor som berör dem,

- att särskilda åtgärder vidtas för att skydda de små, traditionella kustfiskeflottorna med tanke på hur viktiga dessa är för avlägsna fiskesamhällen,

- att gränserna på 6/12 sjömil tillämpas även i fortsättningen för att skydda intressena i lokala samhällen,

- att det utförs mer forskning och utveckling rörande bevarandetekniker och bevarandenivåer för att underlätta ökat förståelse och stöd för sådana tekniker,

Politiken för externa resurser

18. begär att samma system för krav och ersättningar som gäller för andra konkurrerande livsmedelssektorer inom ramen för förbindelserna med tredje land även skall gälla för gemenskapens fiskerinäring,

19. är för att de fiskeriavtal som kommissionen förhandlar fram respekterar de principer som Europaparlamentet redan slagit fast samt anpassas till de särskilda omständigheter som råder i vart och ett av de berörda tredje länderna, vilket innebär att avtalens utformning bör kunna vara tillräckligt varierade för att täcka varje lands specifika förutsättningar,

20. betonar att de tredjegenerationsavtal som kommissionen förhandlar fram, dvs. de avtal som försöker koppla gemenskapens fiskeriintressen till det berörda landets utvecklingsnivå, bör användas selektivt och uteslutande då dessa länder är tillräckligt utvecklade för att kunna tillgodogöra sig gemenskapens stöd och ersättningar på ett sätt som gynnar alla inblandade parter,

21. är för att subsidiaritetsprincipen tillämpas även på fiskeriavtal av kommersiell natur inom den privata sektorn vilka inte förhandlats fram av kommissionen, vilket under vissa förutsättningar skulle göra det möjligt för en berörd medlemsstat eller flera medlemsstater att förhandla om fiskemöjligheter samtidigt som dessa stater ensamma skulle stå för den ekonomiska ersättningen, förutsatt att detta inte påverkar tillämpningen av en lämplig gemenskapsram med minimiregler eller bestämmelserna i internationella fiskeriavtal och havsrätten,

22. föreslår att gemenskapens fiskeintressen i internationella vatten skall skyddas med strikt iakttagande av internationell rätt, något som även kommer att krävas av övriga inblandade parter, samt att fiskeresurserna i internationellt vatten skall bevaras enligt samma kriterier som gäller i gemenskapens fiskevatten,

23. anser att FN:s havsrättskonvention bör utgöra den permanenta och stabila grund som på internationell nivå reglerar fisket på öppet hav i syfte att bibehålla den nuvarande intressebalans som har fastställts mellan kuststaterna och de stater som fiskar på öppet hav,

Strukturpolitiken

24. betonar att fiskerisektorn är en sektor på nedåtgående och att den nya strukturpolitikens främsta syfte kommer att vara att stödja innehavarna av fiskerättigheter å ena sidan att omstrukturera sina flottor för att möjliggöra ett mer rationellt utnyttjande av fiskebestånden, samt å andra sidan att ge incitament till de fartygsägare som vill dra sig tillbaka från fiskeverksamheten,

25. framhåller att strukturpolitiken bör ha följande mål:

- att utveckla de industrier som bearbetar fiskprodukter som även fortsättningsvis kommer att vara ett ekonomiskt och arbetsmarknadspolitiskt alternativ vid en eventuell minskning av arbetstillfällen i kustområden,

- att bibehålla en specifik politik för de småskaliga fiskeflottorna som kommer att behöva kompletterande åtgärder för stöd till de kustbefolkningar som är beroende av dessa resurser,

- att genomföra åtgärder för att stödja anpassningen av flottorna till tillgängliga kvoter på grundval av frivilliga företagsprojekt som syftar till att förbättra lönsamheten i resursutnyttjandet,

- att införa åtgärder för en integrerad utgångspunkt för utveckling av kustområdena för att säkerställa att den ekonomiska aktiviteten där bevaras och för att främja att deras resurser utnyttjas på lämpligt sätt,

Åtgärder avseende vattenbruk

26. anser att den nya reviderade gemensamma fiskeripolitiken skall prioritera en rationell utveckling av vattenbrukstekniken med tanke på dess potential att leverera högkvalitativt protein till gemenskapsmarknaden och dess möjligheter att skapa alternativa arbetstillfällen till fisket av icke odlad fisk,

27. utfärdar dock en varning för de allvarliga konsekvenser som en okontrollerad utveckling och bristande planering av dessa tekniker får för ekosystemen och påpekar att de kan kollidera med andra verksamheter som redan har tagits eller planeras att tas i bruk i de marina områdena; anser det därför vara nödvändigt att omedelbart kartlägga användningsområdena och ta hänsyn till eventuella fiskodlingars lönsamhet, typen av vatten, marknadens behov och eventuella kollisioner med andra användningsområden; understryker att medvetenheten när det gäller veterinärkontroller och användningen av läkemedel för sjukdomsbekämpning som krävs inom vattenbruk måste vidareutvecklas,

28. anser att subsidiaritetsprincipen här bör tillämpas fullt ut, både när det gäller områden som är uteslutande kustområden och även inlandszoner, och med tanke på det värde som utbytet av information om erfarenheter, upptäckta problem och forskningssituationen har för gemenskapens framtida vattenbrukspolitik,

Bearbetningsindustrin

29. uppmärksammar på att denna sektor är kopplad till övrig fiskeripolitik, i synnerhet till strukturpolitiken, då den till stor del är beroende av möjligheten att få leveranser från flottans fångster eller från gemenskapens vattenbruk, och till den gemensamma organisationen av marknaden; vid utarbetandet av denna politik bör den framtida gemensamma fiskeripolitiken efter år 2002 bl.a. ta hänsyn till bearbetningsindustrins behov,

30. begär att man skall främja forskningen om och utvecklingen av nya produktformer och presentationsmetoder och i synnerhet att det skall genomföras informationskampanjer om utnyttjandet av arter som går att fiska eller odla, vilka hittills, på grund av okunskap från konsumenternas sida, inte har innehaft något större värde för industrins fiske- och bearbetningssektorer,

31. rekommenderar att det genomförs en studie om införandet av ett kvalitetsmärke för gemenskapen för produkter som har bearbetats i gemenskapen och/eller har sitt ursprung i gemenskapsvatten,

Den gemensamma organisationen av fiskerimarknaderna

32. uppmärksammar, efter att ha konstaterat att den befintliga gemensamma organisationen av marknaden fungerar, på att ingen framtida organisation av marknaden kommer att vara effektiv i sin tillämpning eller uppfylla sina syften att balansera gemenskapsmarknaden om den inte stämmer perfekt överens med övrig politik; följaktligen bör alla beslut på andra områden, trots de speciella egenskaper som kännetecknar en så öppen marknad, ta hänsyn till de effekter de får för den gemensamma organisationen av marknaden innan de verkställs,

33. betonar nödvändigheten av att främja en centralisering av produktutbudet, genom att skapa och utveckla kooperativ eller organisationer för producenterna som kan hävda produktionspriset och förbättra förhandlingsförmågan vid försäljning och bearbetning, med lämplig gemenskapsfinansiering,

34. föreslår några grundregler som den nya gemensamma organisationen av marknaden bör följa:

- komplett och om möjligt daglig information om hur de olika marknaderna fungerar med, om det behövs, en förteckning över de produkter som är mest känsliga för stora prissvängningar, som gör det möjligt att inrätta ett effektivt system för ingripanden,

- lämplig hygienteknisk kontroll som är öppen för insyn, som kan garantera en enhetlig kvalitet i hela gemenskapen och en strikt och regelbunden uppföljning av produkter från tredje land,

- fastställande av lämpliga krisförebyggande verktyg för att operatörerna skall kunna agera i förväg och undvika de dröjsmål som alltid uppstår i samband med väntan på publiceringen av motsvarande gemenskapsförordning,

- stärkande av producentorganisationernas roll och främjande av förhandsavtal med bearbetningsindustrin, såväl som genomförande av en effektiv politik för produktidentifikation som garanterar att denna identifiering genomförs i alla produktionsfaser och som gör det möjligt att utvärdera den,

35. begär att det skall göras en ingående undersökning av hur de allmänna preferenssystemen fungerar för att garantera att de tjänar de syften de inrättades för,

Kontrollpolitiken

36. anser att de enorma bristerna i gemenskapens befintliga kontrollsystem har sin upprinnelse i de många och vitt skilda villkoren och bestämmelserna i medlemsstaterna, vilka är ansvariga för att genomföra kontroller, men i synnerhet i de otillräckliga resurserna för kontroller och den därigenom bristande intensiteten hos kontrollerna,

37. föreslår att systemet skall rationaliseras genom att det utarbetas en lagstiftning och ett sanktionssystem som inför gemensamma minimistandarder,

38. understryker, trots det som nämnts i det föregående, att gemenskapens inspektions- och kontrollsystem bör stärkas,

39. begär att kontrollpolitiken i praktiken inte enbart skall begränsas till bevarandeaspekterna utan att den skall utsträckas till transporten och saluföringen av produkterna och till uppfyllandet av alla gemenskapsförordningar, inklusive de fleråriga utvecklingsprogrammen,

40. kräver särskilt att kontrollen av att fiskekvoter inte överskrids förstärks genom att tyngdpunkten läggs på att samtidigt i hela gemenskapen utöka övervakningen av alla fiskehamnar där en större mängd fisk landas,

41. begär också att befintliga kontroller av produkter från tredje land skall effektiviseras så att ingen produkt från tredje land förs in i gemenskapen utan att uppfylla de krav som ställs på gemenskapsproducenterna,

Decentralisering av den gemensamma fiskeripolitiken

42. påminner om att subsidiaritetsprincipen kan vara mycket mer framträdande i den framtida gemensamma fiskeripolitiken och att det finns ett stort antal uppgifter som mycket effektivare kan tillämpas direkt i medlemsstaterna eller i de regionala eller kommunala förvaltningarna eftersom dessa bättre känner till sektorns verkliga situation samt har en lämpligare geografisk utgångspunkt,

43. understryker att den gemensamma fiskeripolitiken ger kommissionen ett mycket stort handlingsutrymme, men att detta inte får vara ett skäl för att hindra att alla parter som berörs av fiskeriförvaltningen lämnar sitt bidrag till den; detta rör särskilt yrkesfiskare och deras organisationer som är mycket kvalificerade att samarbeta, vilket kommissionen borde uppmuntra, och dela ett ansvar som inte bör vara helt centraliserat till Bryssel,

44. uppdrar åt sin ordförande att vidarebefordra denna resolution till kommissionen, rådet och medlemsstaternas regeringar, parlament och yrkesfiskeorganisationer.