EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 11.10.1995 
KOM(95) 465 slutlig 
DEN EUROPEISKA STRATEGIN 
FÖR SYSSELSÄTTNING: 
NYA FRAMSTEG OCH 
PERSPEKTIV 
KOMMISSIONENS MEDDELANDE OM TENDENSER OCH 
UTVECKLING VAD GÄLLER SYSSELSÄTTNINGEN 
I EUROPEISKA UNIONEN 

INNEHÅLLSFÖRTECKNING 
SAMMANFATTNING OCH SLUTSATSER 
IÏ TILLVÄXT OCH SYSSELSÄTTNING: 
MAKROEKONOMISKA UTSIKTER OCH ÄTGÄRDSBEHOV 10 
(1) Den pågående återhämtningsprocessen 10 
(2) Makroekonomiska åtgärder för tillväxt och sysselsättning 11 
(3) Exempel på scenarier på medellång sikt 13 
(4) Makroekonomiska risker beträffande tillväxt och sysselsättning 15 
III. VÄXELVERKAN MELLAN MAKROEKONOMISK POLITIK 
OCH STRUKTURPOLITIK 16 
(1) Konkurrenskraft och sysselsättning 18 
(2) Arbetsmarknadspolitik 20 
IV SYSSELSÄTTNINGEN OCH DE FEM HUVUDOMRÅDEN SOM 
PRIORITERADES VID EUROPEISKA RÅDETS MÖTE I ESSEN 26 
(1) Främja investeringar i yrkesutbildning 26 
(2) Öka intensiteten i sysselsättningstillväxten 30 
(3) Minska de indirekta arbetskraftskostnaderna 36 
(4) Öka arbetsmarknadspolitikens effektivitet 40 
(5) Förstärka åtgärderna för grupper som särskilt drabbas av 
arbetslöshet 44 
V ÖVERGRIPANDE FRÅGOR 48 
(1) Sysselsättningen i små och medelstora företag - tendenser 48 
(2) Strukturfonderna och sysselsättningen 52 
(3) Ekonomisk tillväxt, miljö och sysselsättning 54 
(4) Sociala förmåner, skattesystem och arbetsmarknad 58 
BILAGA: Europeiska rådets slutsatser från mötet i Essen beträffande sysselsättningen 
DEN EUROPEISKA SYSSELSATTNINGSSTRATEGIN 
NYA FRAMSTEG OCH PERSPEKTIV 
KOMMISSIONENS MEDDELANDE OM TENDENSER OCH UTVECKLING VAD 
GÄLLER SYSSELSÄTTNINGEN I EUROPEISKA UNIONEN 
Vid Europeiska rådets möte den 9-10 december i Essen bekräftades åter att 
kampen mot arbetslösheten och främjandet av jämlikhet är prioriterade frågor. 
Med hänsyn till en betydelsefull förbättring inom sysselsättningsområdet, skulle 
den nödvändiga återgången till en stadig tillväxtprocess behöva kompletteras med 
strukturella reformer inom sysselsättningsområdet. Med beaktande av detta 
påvisade Europeiska rådet fem prioriterade huvudområden i syfte att övervinna de 
strukturella sysselsättningsproblemen (bilaga 1). Europeiska rådet anmodade 
medlemsstaterna att omsätta rekommendationerna från Essen inom vart och ett av 
dessa områden i form av fleråriga program. Europeiska rådet anmodade såväl 
rådet för arbetsmarknads- och sociala frågor och rådet för ekonomi och finansiella 
frågor som kommissionen att uppmärksamt följa sysselsättningsutvecklingen, att 
granska motsvarande verksamhetsområden i medlemsstaterna och att varje år, med 
början i december 1995, lämna en rapport till Europeiska rådet om de nya 
framsteg som gjorts på arbetsmarknaden. Slutligen begärde Europeiska rådet att 
man skulle undersöka de särskilda frågorna om effekterna av skatteregler och 
stödformer när det gäller att erbjuda anställning och att ta ett arbete å ena sidan, 
och ekonomisk tillväxt och miljö å den andra. 
Vid Europeiska rådets möte i Cannes i juni 1995 underströks att det är nödvändigt 
att medlemsstaterna förstärker sina strukturella reformer på arbetsmarknaden i 
enlighet med de fem handlingslinjer som fastställdes i Essen. Europeiska rådet 
anmodade dessutom rådet och kommissionen att noggrant fördjupa den rapport 
som lades fram på toppmötet i Essen, och som handlade om förhållandet mellan 
ekonomisk tillväxt och miljö och om konsekvenserna därav på den ekonomiska 
politiken. Rapporten undersöker även den ömsesidigt gynnsamma effekten man 
skulle få genom en förstärkt samordning av ekonomisk och strukturell politik. 
Detta meddelande är tänkt att utgöra kommissionens första bidrag till den process 
som sattes igång i Essen. Dess syfte är att analysera de huvudsakliga tendenserna 
och de viktigaste aspekterna av medlemsstaternas senaste politik inom de områden 
som prioriterades vid mötet i Essen, i avsikt att visa på god praxis och främja dess 
spridning. Dessutom innehåller meddelandet kommissionens första delbesked om 
den fråga som väcktes i Cannes om samordning av ekonomiska och strukturella 
åtgärder. 
Det bör kunna ge nödvändigt underlag för utarbetandet av den första årliga 
rapporten om sysselsättningen som skall läggas fram för Europeiska rådet i 
Madrid. 
I. SAMMANFATTNING OCH SLUTSATSER 
I denna rapport dras slutsatsen att det europeiska sättet att möta krisen på 
arbetsmarknaden inte fordrar att man väljer mellan en hög och varaktig arbetslöshet å ena 
sidan, och en tilltagande ojämlikhet och fattigdom å den andra. Det är möjligt att 
bekämpa arbetslösheten och att förbättra det allmänna sysselsättningsläget utan att skapa 
en ny fattig arbetarklass, och utan att överge våra höga ambitioner beträffande social 
trygghet. 
För att lyckas med detta är det nödvändigt att använda alla åtgärder och, framför allt att 
arbeta på två fronter samtidigt och på ett väl samordnat sätt: 
- Genomföra en makroekonomisk politik som dels återställer balansen i statsfinanserna, 
dels ger utrymme för ökad företagsamhet som skapar nya arbetstillfällen, speciellt inom 
små och medelstora företag. 
- Genomföra en kraftfull strukturpolitik, i första hand genom att ersätta den passiva 
arbetsmarknadspolitiken med en aktiv. 
Detta är det huvudsakliga syftet med den sysselsättningsstrategi som Europeiska rådet 
enades om i Essen 1994, och som för närvarande håller på att genomföras. 
Medlemsstaterna håller för tillfället på med att överföra denna strategi till egna fleråriga 
sysselsättningsprogram, vilka alla skall finnas tillgängliga före Europeiska rådets möte i 
Madrid. Denna översiktsrapport visar tydligt hur grundläggande och omfattande den 
pågående reformprocessen inom arbetsmarknadspolitiken är för att ge den en mer aktiv 
inriktning. En motsvarande reformprocess äger rum inom de sociala trygghetssystemen. 
Slutligen håller arbetsmarknadens parter på att förändra systemen för kollektiva 
förhandlingar. Dessa förändringar bidrar till en bättre makroekonomisk balans och till att 
skapa arbetstillfällen. 
Resultatet av denna process kommer inom de närmaste åren att stegvis förbättra 
förutsättningarna för tillväxt i ekonomin och på sysselsättningsområdet. För att 
åstadkomma mer betydande ingrepp i arbetslösheten krävs emellertid nya och kraftiga 
utfästelser av såväl medlemsstaterna som av parterna på arbetsmarknaden. 
Detta är betydelsefullt på kort sikt av uppenbara ekonomiska, sociala och politiska 
orsaker, men det är ännu mer betydelsefullt sett på lång sikt med tanke på unionens 
demografiska utveckling. 
Tillväxt och sysselsättning: Makroekonomiska utsikter och åtgärdsbehov. 
1. Efter att ha nått sin höjdpunkt på 11,4% i mitten av 1994 har arbetslösheten 
endast sakta minskat till 10,6% nyligen. Både makroekonomiska och strukturella 
åtgärder måste genomföras för att varaktigt minska arbetslösheten till en 
acceptabel nivå. Dessutom innebär samspelet mellan åtgärder på makronivå och 
på strukturell nivå att dessa måste genomföras på ett samordnat sätt både i det 
enskilda landet och mellan länderna. 
2. Det finns möjligheter att ekonomin inom unionen uppnår en tillfredsställande 
tillväxtökning och att sysselsättningen ökar. De anmärkningsvärda framgångar 
som uppnåtts genom införandet av ett stabil i tetsinriktat ramverk bör bevaras och 
förstärkas, i synnerhet beträffande saneringen av statsfinanserna. Sunda 
statsfinanser och en tillfredsställande tillväxt hänger i själva verket ihop. Sunda 
statsfinanser är en förutsättning för en varaktig tillväxt på medellång sikt. En 
sådan tillväxttrend är i sin tur nödvändig för att skapa sysselsättning, vilket 
emellertid inte i sig kan lösa arbetslöshetsproblemet. Icke desto mindre är en 
tillfredsställande tillväxt en förutsättning för att skapa ett handlingsutrymme för 
att genomföra effektiva arbetsmarknadsåtgärder. 
Medan den tillfredsställande tillväxttakten i slutet av 1980-talet bröts av en 
minskad stabil i seringstakt i början av 1990-talet finns fortfarande de 
grundläggande positiva faktorerna för tillväxt kvar och de har i vissa avseenden 
förstärkts. Fastän den senaste turbulensen på de utländska valutamarknaderna 
ökade ovissheten är unionen mitt uppe i en exportledd återhämtning som grundas 
på ett i grunden förbättrat konkurrensläge för europeiska företag och på dynamiska 
förutsättningar för tillväxt utanför Europa. Kapitalavkastningen är fortfarande hög, 
och utgör därför grunden för sysselsättningsskapande investeringar. Räntenivåerna 
har sjunkit både vad det gäller de kort- och långfristiga räntorna, vilket bl.a. leder 
till positiva effekter på utsikterna och förtroendet för ekonomin. Slutligen har 
strukturella åtgärder genomförts på många områden, däribland på arbetsmarknaden 
där flexibiliteten ständigt ökar. 
På samma sätt som målet att stävja inflationen vann tilltro på 1980-talet är sunda 
statsfinanser 1990-talets prövosten. Alla medlemsstater har minskat eller planerar 
att minska sina budgetunderskott till under 3% av BNP på medellång sikt. Denna 
politik måste upprätthållas och förstärkas i händelse av att avvikelser från den 
inslagna saneringskursen upptäcks. Dessutom bör de strukturella 
budgetunderskotten minskas betydligt eller till och med helt elimineras för att 
skapa nödvändigt handlingsutrymme. Då det inte föreligger några 
meningsskiljaktligheter beträffande den gynnsamma inverkan sunda statsfinanser 
har för att främja en varaktig tillväxt på medellång sikt, dras i rapporten slutsatsen 
att en trovärdigt genomförd skattestabilisering skulle kunna ge betydande effekter 
på investeringarna och sysselsättningen även på kort sikt, beroende både på dess 
inverkan på förtroendet för ekonomin inom den privata sektorn och på dess 
inflytande vad gäller att sänka riskpremien på räntorna, den sk. 
"stimulanseffekten" ( "crowding-in effect", eng). 
Löneutvecklingen fortsätter att spela en viktig roll beträffande utsikterna på 
arbetsmarknaden. Nominella löneökningar som är förenliga med en låg inflation 
och en reallönetillväxt under nivån för produktivitetsökningarna, så som det anges 
i de övergripande riktlinjerna för den ekonomiska politiken, är förutsättningen för 
ytterligare förbättrad avkastning på investeringarna. 
Ett fullständigt genomförande av den makroekonomiska delen av dessa 
övergripande riktlinjer gör det möjligt med en investeringsledd tillväxt på 3-3,5% 
per år under perioden 1995-2000. Investeringstalet skulle stiga från 19 till cirka 
23% av BNP, dvs. nära den siffra som framförs i kommissionens vitbok. Mer än 
11 miljoner nya arbetstillfällen skulle skapas, vilket skulle få arbetslöshetsnivån 
att sjunka till omkring 7,5% i slutet av år 2000. Den mycket gynnsamma 
saneringstakten beträffande obalansen i statsbudgeterna beror både på den 
tillfredsställande tillväxttakten som sätter den cykliska komponenten i 
budgetunderskotten ur spel, och på åtgärder som vidtagits för att kraftigt minska 
det strukturella budgetunderskottet. Dessa nödvändiga makroekonomiska åtgärder 
behöver emellertid följas av strukturella åtgärder för att höja tillväxtens maximala 
hastighet och för att främja människors möjligheter till sysselsättning. Allt detta 
är nödvändigt för att nå upp till vitbokens ambitioner att minska arbetslösheten 
med hälften till år 2000. 
Växelverkan mellan makroekonomisk politik och strukturpolitik 
7. För att uppnå ett gynnsamt resultat utan att skapa spänningar karaktäriseras 
gemenskapens sysselsättningsstrategi av en kombination av makroekonomiska och 
strukturella åtgärder som ömsesidigt förstärker varandra på både nationell nivå och 
på gemenskapsnivå. Genom en ökad potentiell produktionsvolym som skapar 
dynamik och genom minskad strukturell arbetslöshet, gör strukturella reformer det 
möjligt att öka sysselsättningen utan att skapa ett inflationstryck med motsatt 
effekt. Detta gör det följaktligen möjligt för den stabilitetsinriktade monetära 
politiken att vara mindre restriktiv. Om medlemsstaterna samtidigt införde 
sammanhängande strukturella åtgärder skulle detta därför förbättra 
handlingsutrymmet för makroekonomiska åtgärder på både nationell och på 
gemenskapsnivå. 
8. Strukturella åtgärder täcker huvudsakligen två områden: (i) De stärker 
konkurrenskraften och nyskapande genom att stimulera till produktivitetstillväxt 
och genom att omvandla den senare till nya arbetstillfällen tack vare den relativa 
prismekanismen och sektoriella omställningar. (ii) De aktiverar 
arbetsmarknadsåtgärderna genom att samtidigt verka både på utbudssidan och på 
efterfrågesidan. 
På arbetsmarknadens utbudssida innefattar åtgärderna såväl allmän och 
yrkesinriktad utbildning och omskolning, personlig rådgivning och 
arbetsrehabilitering, som åtgärder som främjar rörligheten. I korthet är det en fråga 
om att få rätt person med rätt kompetens till det rätta arbetet och på detta sätt 
förbättra tillväxtkapaciteten i ekonomin. På efterfrågesidan innefattar åtgärderna 
stimulansåtgärder för att skapa arbetstillfällen, vilka är förenliga med en icke­
inflatorisk tillväxt. Detta innefattar såväl en mer flexibel förläggning av 
arbetstiden och lokala initiativ för att förbättra utbudet av tjänster som en justering 
av lönebikostnaderna. Ju mer målinriktade dessa åtgärder är för att åter sätta de 
arbetslösa i arbete, desto bättre kan prisstabilitet och sysselsättningstillväxt 
förenas. 
9. Det är viktigt att erkänna samspelet mellan makro- och mikrodimensioner i de 
ekonomiska åtgärder som avser att lösa problemen på arbetsmarknaden. Bägge 
dessa typer av åtgärder måste genomföras samtidigt för att skadliga återverkningar 
skall undvikas. Ett icke samordnat angreppssätt skulle väsentligt minska 
möjligheten att utnyttja de i grunden gynnsamma förutsättningarna för tillväxt 
vilka för närvarande är för handen. 
Sysselsättningen och de fem prioriterade huvudområdena från mötet i Essen 
10. Beträffande verksamheten på arbetsmarknaden visar meddelandet att 
medlemsstaterna uppbådar starka krafter för att utarbeta sammanhängande 
nationella program för sysselsättningen på medellång sikt. Dessa program 
integrerar de olika prioriterade huvudområdena från Essen inom ramen för nyligen 
genomförda eller pågående reformer på arbetsmarknaden och vad gäller 
sysselsättningen. 
11. Utarbetandet av programmen bör fullföljas med kraft. De bör i synnerhet beröra 
följande: 
- Utfästelser att öka och förbättra investeringarna i yrkesutbildning, även 
inom företagen, och deras samband med främjandet av sysselsättningen. 
- Utveckling och en bättre spridning av arbetstidsanpassningar som skapar 
ökad sysselsättning, uppvärderar de berörda arbetstillfällena, och som inte 
sker på bekostnad av den sociala tryggheten eller främjandet av 
jämställdhet. 
En mer noggrann analys av effekterna av nedskärningsåtgärder och 
arbetskraftskostnader, särskilt utifrån dess syften, och ett mer systematiskt 
sökande efter alternativa finansieringar av socialförsäkringssystemet. 
- Uppmuntran av lokala utvecklings- och sysselsättningsinitiativ, i synnerhet 
genom att förbättra de berörda verksamheternas juridiska, skattemässiga 
och finansiella ramar, och genom att uppmuntra stark lokal dynamik. 
- Intensifiering av sysselsättningsåtgärderna -i synnerhet genom anpassning 
av arbetsförmedlingarna - medan man alltjämt behåller den sociala 
tryggheten på en hög nivå. 
- Ökad uppmärksamhet bör ägnas de mest utsatta grupperna. 
Ungdomar: Alla bör ha tillräcklig grundutbildning, yrkesutbildning eller 
arbetslivserfarenhet för att kunna bli anställd. 
De långtidsarbetslösa bör få möjlighet till yrkesutbildning eller att återgå 
till arbetslivet innan de nått tröskeln för långtidsarbetslöshet. 
Kvinnor: Större uppmärksamhet bör ägnas åt åtgärder för att motverka 
könsuppdelningen på arbetsmarknaden, i enlighet med de inriktningar som 
anammades av konferensen i Peking och enligt det fjärde 
åtgärdsprogrammet för jämställdhet. 
Övergripande frågor 
På Europeiska rådets möten i Essen och Cannes efterlystes specifika analyser av 
sambanden mellan sysselsättningen och vissa speciella frågor: miljön, de små och 
medelstora företagen, skattesystem och sociala trygghetssystem. Dessa frågor tas upp i 
meddelandet, som likaledes behandlar strukturfondernas bidrag till sysselsättningen. 
12. Det är lämpligt att maximalt höja de små och medelstora företagens bidrag till att 
förbättra sysselsättningen genom lämpliga anpassningar i deras juridiska, 
skattemässiga och finansiella omgivning, och genom att främja deras investeringar 
i yrkesutbildning. 
13. Att skapa nya arbetstillfällen med miljöanknytning innebär att man utvecklar 
stimulansåtgärder, även på skatteområdet, samt i större utsträckning tar hänsyn till 
miljön i samband med sektoriella åtgärder, i synnerhet inom områdena energi, 
transport och jordbruk. En sådan samverkan rekommenderas i det femte 
miljöåtgärdsprogrammet, och har i slutändan visat sig leda till att arbetstillfällen 
skapas. Hänsynen till miljön bör därför förstärkas i avsikt att stärka 
konkurrenskraften i miljöföretag och för att få Europeiska unionen att närma sig 
en varaktig utveckling. 
14. Strukturfonderna, som har ett kapital på 170 miljarder ecu för perioden 1994-
1999, utgör ett nyckelinstrument för gemenskapsstöd för att främja 
sysselsättningen och de åtgärder som lades fram vid Europeiska rådets senaste 
möten i Essen och Cannes. 
Detta innebär att investeringarna i materiella tillgångar i högre grad anpassas till 
främjandet av sysselsättningen och till utvecklingen av investeringarna i mänskliga 
resurser. 
Vad gäller insatser och strukturfonder är det lämpligt att stödja åtgärder som tar 
sikte på att främja grundläggande yrkesutbildning och fortbildning, en mer 
sysselsättningsskapande tillväxt och ett framsynt handlande beträffande solidaritet, 
integration och jämställdhet. 
15. Det är nödvändigt att ta hänsyn till vissa krav inom ramen för den pågående 
översynen av skatte- och bidragssystemen, för att undanröja eventuella hinder vad 
gäller att skapa arbetstillfällen eller att söka arbete. 
Tidigare års tendenser att höja skatten på arbete, i synnerhet på låga löner, 
måste vändas. 
Balansen mellan skatte- och bidragssystem måste stimulera till att skapa 
arbetstillfällen eller att söka arbete samtidigt som bieffekter undviks, t.ex. 
arbetslöshetsfällor eller att vissa grupper av arbetstagare blir fast i 
låglönearbeten. 
Slutsatser 
16. Den process som det beslutades om vid Europeiska rådets möte i Essen har inletts 
när det gäller såväl de makroekonomiska som de strukturella åtgärderna. Det är 
lämpligt att medlemsstaterna förblir målinriktade beträffande de makroekonomiska 
åtgärderna, fullföljer samordningen av strukturella sysselsättnings- och 
arbetsmarknadsåtgärder, i synnerhet när man sätter igång och följer upp de 
fleråriga programmen, och förstärker anpassningsåtgärder vad gäller 
sysselsättningen. 
17. Det rikliga åsiktsutbyte som har ägt rum mellan medlemsstaterna och med 
kommissionen om uppföljningen av rekommendationerna från Europeiska rådet 
i Essen har visat vilket extra värde ett politiskt samråd på europeisk nivå medför, 
för att visa de bästa tillämpningarna och om möjligt göra så att de sprids. Ett 
sådant samråd om sysselsättningsåtgärder och införandet av gemensamma mål som 
det beslutas om i dessa frågor bör fullföljas med beslutsamhet och fördjupas. 
Detta samråd innebär en utveckling av analysen och uppföljningen, i synnerhet 
genom en fortskridande utveckling av gemensamma mätinstrument. 
18. Effektiviteten i de statliga myndigheternas sysselsättningsåtgärder beror till mycket 
stor del på myndigheternas förmåga att mobilisera aktörerna inom de sociala och 
ekonomiska sektorerna på alla plan. Detta gäller aktörer på alla nivåer i landet. 
De måste aktivt delta i sysselsättningsstrategierna. 
Ansvaret för de ökade möjligheterna inom ramen för reformerna på 
arbetsmarknaden vilar å andra sidan i hög grad på arbetsmarknadens parter. Därför 
menar kommissionen att det är av stor betydelse att dessa aktivt deltar i 
genomförandet av rekommendationerna från mötet i Essen, och till det bidrag de 
ger för att följa upp dem. Det bästa instrumentet för att mobilisera kraft och 
energi torde vara att utarbeta och sätta igång nationella, fleråriga program. 
II. TILLVÄXT OCH SYSSELSÄTTNING: 
MAKROEKONOMISKA UTSIKTER OCH ÅTGÄRDSBEHOV 
(1) DEN PÅGÅENDE ÅTERHÄMTNINGSPROCESSEN 
Efter en period av stagflation i den andra oljeprischockens kölvatten genomgick unionens 
ekonomi en kontinuerlig och fortlöpande accelererande återhämtningsprocess under hela 
1980-talet. Under i synnerhet den andra hälften av 1980-talet expanderade den 
ekonomiska aktiviteten snabbt och arbetsmarknadsläget förbättrades markant. Under 
perioden 1986-1990 ökade unionens BNP med 3,3% per år. Denna goda tillväxt kom 
samtidigt som ytterligare 9 miljoner arbetstillfällen skapades och arbetslösheten minskade 
med mer än två procentenheter till 7,6% 1990. 
Med en tillväxttakt som översteg den potentiella tillväxten under flera år var unionens 
ekonomi överhettad vid slutet av förra decenniet. Allmänt ledde den dynamiska ekonomin 
till kapacitetsåtstramningar, till betydande försämringar i den externa bytesbalansen, 
uppblossande inflationstryck och allt snabbare löneökningar. Som svar på denna 
utveckling stramades penningpolitiken gradvis åt från och med slutet av 1980-talet. 
Finanspolitiken förblev dock släpphänt och till och med ännu mer expansiv. Med tanke 
på myndigheternas utfästelser om stabilitet blev det nödvändigt att göra valutavillkoren 
restriktiva trots att den ekonomiska aktiviteten minskade. De budgetmässiga konsekvenser 
Tysklands återförening medförde medverkade till en än mer obalanserad ekonomisk 
politik. Den oundvikliga minskningen av ökningstakten övergick till en riktig 
konjunkturnedgång, i huvudsak till följd av obalanserade åtgärder på makroekonomisk 
nivå, som återspeglar en stabilitetskonflikt. Efter en tillväxt på knappt 1% 1991-92, 
minskade den faktiska BNP med 0,5% 1993, alltmedan mer än 5,5 miljoner 
arbetstillfällen gick förlorade i unionen under perioden 1992-94. 
Alltsedan 1993 har ekonomin i Europeiska unionen återhämtat sig mer än förväntat. Tack 
vare dynamiska exportmarknader utanför Europeiska unionen och europeiska företags 
förbättrade konkurrensläge, har exporten fungerat som den ursprungliga drivkraften. 
Tillväxtimpulserna från den externa sektorn fick återverkningar på investeringarna, som 
senare skulle bli produktionstillväxtens huvudsakliga motor. Den privata konsumtionen 
är för närvarande ganska dämpad, men den bör så småningom öka tack vare ökade 
hushållsinkomster. Denna utveckling stöds efterhand av en ökad sysselsättning och 
positiva men måttliga reallöneökningar. Efter att ha nått en topp på 11,4% i mitten av 
1994 har arbetslösheten som väntat sjunkit till 10,6% av den arbetsföra delen av 
befolkningen. 
Alltifrån årets början, men framför allt efter vårens oro på valutamarknaderna, verkar det 
som den ekonomiska expansionen i gemenskapen håller på att förlora litet av sin kraft 
Ett avbrott i återhämtningsprocessen ger i sig ingen tillräcklig anledning att frukta ett 
alltför tidigt slut på det pågående uppsvinget. En nedgångsperiod efter flera kvartals 
återhämtning stämmer helt och hållet överens med likartade fall i historien, i synnerhet 
då den första fasen i cykeln var så stark och eftersom avbrottet till stor del berodde på 
en förskjutning bland de faktorer som skapade konjunkturuppgången (investeringarna tog 
över exportens drivande roll). Dessutom verkar det rimligt att tillväxten är lite återhållsam 
med tanke på hur snabbt den outnyttjade kapaciteten absorberades. 
Det viktiga är att de huvudsakliga faktorerna som påverkar den ekonomiska verksamheten 
förblir välavpassade: (i) den externa efterfrågan är fortfarande stark och gemenskapens 
konkurrenskraft fortsätter att förbättras, vilket detta år bekräftas av den reella exporten 
på världsmarknaden utanför gemenskapen. Den ökar med omkring 11% per år, och 
unionens positiva handelsbalans väntas uppgå till 1,6% av BNP 1995 mot 0,4% 1992; (ii) 
kapitalavkastningen är fortfarande hög, med ett indextal på 96,5% 1995 för de femton 
medlemsstaterna mot indextalet 85 för hela perioden 1986-1990 har den nästan nått upp 
till 1960-talets nivå (100), och det väntas att denna förbättring skall fortsätta (99,3 för 
1996 enligt de nuvarande prognoserna); (iii) inflationen i unionen är betydligt svagare än 
under föregående perioder, då den sedan 1994 har stabiliserats på 3,2% för de femton 
medlemsstaterna. Detta är det bästa resultatet sedan 1960-talet, vilket gör det lättare att 
ingå måttfulla löneavtal. Inflationsnivån torde knappast accelerera under 
expansionsperioden med tanke på de monetära myndigheternas starka utfästelser angående 
ökad prisstabilitet och allmän konkurrens; (iv) räntenivåerna har sjunkit betydligt (de 
tyska kortfristiga räntorna ligger mer än 200 baspunkter lägre än den nivå som uppnåddes 
i slutet av 1993, och genomsnittsnivån på de långfristiga räntorna i gemenskapen ligger 
mer än 100 baspunkter lägre än vad de gjorde på våren 1995; (v) slutligen antyder 
företagsledarnas konjunkturundersökningar om deras investeringsavsikter en mycket 
intensiv investeringsökning (ökning med 13% i fasta priser detta år). 
(2) MAKROEKONOMISKA ÅTGÄRDER FÖR TILLVÄXT OCH 
SYSSELSÄTTNING 
De övergripande riktlinjer för den ekonomiska politiken som fortlöpande har antagits av 
Europeiska rådet alltsedan december 1993 och strategin från Europeiska rådets möte i 
Essen har fastställt de makroekonomiska huvudlinjer som bör följas för att uppnå 
unionens två viktigaste mål. Dessa åtgärder samverkar nämligen för att lösa problemet 
med det nuvarande avbrottet i tillväxten och för att omvandla återhämtningen till en 
kraftfull, icke-inflationistisk tillväxt på medellång sikt, som också skapar arbetstillfällen. 
Samtidigt inriktar de sig på att uppnå den nödvändiga konvergensen för att säkerställa en 
mjuk övergång till etapp tre i EMU. Denna kommer att göra det möjligt att bättre utnyttja 
den gemensamma marknadens alla potentiella fördelar, och även att stärka unionens 
tillväxtprocess. 
De makroekonomiska ramar som krävs kännetecknas av följande. 
En stabilitetsorienterad penningpolitik vars uppgift skulle förenklas genom lämplig 
utveckling av löne- och budgetpolitik. 
En utveckling av de nominella lönerna, som är förenlig med målet att uppnå och 
säkerställa en låg inflation. Återhållsamma ökningar av reallönerna som håller 
sig under den årliga tillväxten i arbetskraftens produktivitet, skulle utmynna i en 
än bättre kapitalavkastning. Denna förbättring är nödvändig för att stärka 
investeringarna, med tanke på att relstionstalet mellan kapital och produktion är 
högre än under 1960-talet. Dessutom kräver de fortsatt höga realräntorna i 
världsekonomin en högre kapitalavkastning för att dra till sig nödvändiga 
investeringar. Beträffande förbättringen av lönsamheten är den av avgörande 
betydelse för en stor ökning av kapaciteten och för sysselsättningsskapande 
11 
investeringar. I detta avseende är det nödvändigt att se till att den ökade 
lönsamheten verkligen leder till ökade produktiva investeringar. De tillgängliga 
uppgifterna och prognoserna tycks visa att så är fallet. 
Fullföljandet av de betydelsefulla och trovärdiga åtgärderna för att sanera 
statsfinanserna i de flesta medlemsstater i enlighet med konvergensprogrammens 
mål. En strikt tillämpning av saneringen av statsfinanserna och av 
konvergensprogrammet bör medföra en minskning av de långfristiga 
räntenivåerna, vilket förklaras såväl av ett högre förtroende för ekonomin som av 
en minskad risk för turbulens på valutamarknaderna. Trovärdiga ansträngningar 
för budgetåtstramning bör, genom att de dämpar inflationsförväntningarna och 
sänker de kortfristiga räntorna, bana väg för en mindre restriktiv monetär politik. 
Under dessa förutsättningar utgör inte förstärkta och snabba åtgärder för att 
väsentligt minska de strukturella budgetunderskotten (dvs. korrigerade för 
konjunkturpåverkan) något hinder utan är snarare en förutsättning för en fortsatt 
förbättring av tillväxten och sysselsättningen. Det är framför allt i de länder där 
budgetunderskotten och statsskulderna är höga (till exempel Italien) som 
trovärdiga saneringsansträngningar koncentrerade på initialfasen kan leda till en 
kraftig minskning av riskpremierna på räntorna, vilket skulle medverka till en 
minskning av budgetunderskotten och till att främja investerares och konsumenters 
tilltro till ekonomin. Dessa positiva stimulanseffekter skulle mycket väl till stor 
del kunna motverka de vanligtvis negativa effekter budgetsaneringen har på 
efterfrågan, till och med på kort sikt. Erfarenheten har i länder som Irland (1987-
1990) och Danmark (1982-1986) klart visat att en trovärdig strategi för 
budgetsanering kan gå hand i hand med en ökning, i stället för en minskning av 
den ekonomiska tillväxten och sysselsättningen. I länder som Sverige förstörde 
istället den snabba och markanta försämringen av det statsfinan si el la läget 
prisstabiliteten och växelkurserna samt penningpolitikens trovärdighet i början av 
1990-talet, med de negativa konsekvenser detta medförde beträffande den 
ekonomiska tillväxten och skapandet av sysselsättning. 
Man är för närvarande i hög grad överens om dessa förutsättningar för att återgå till en 
varaktig och sysselsättningsskapande tillväxtprocess i gemenskapen. De stöds också starkt 
av arbetsmarknadens parter på europeisk nivå1. Att det finns en sådan allmän enighet är 
en viktig faktor för att förbättra förtroendet för ekonomin. Till detta kommer det faktum 
att gemenskapens och medlemsstaternas ekonomiska politik tycks följa den strategi som 
anges i de övergripande riktlinjerna. Det är emellertid ändå uppenbart att ytterligare 
åtgärder måste vidtas för att tillväxtutsikterna på kort och medellång sikt skall bli 
trovärdiga. 
"Riktlinjer från arbetsmarknadens parter för omvandling av återhämtningen till bärkraftig och 
sysselsättningsskapande tillväxt." Gemensamt yttrande utarbetat av den makroekonomiska gruppen 
i arbetsmarknadsdialogen, 16.5.1995. 
12 
(3) EXEMPEL PÅ SCENARIER PÅ MEDELLÅNG SIKT 
Tillväxtprognoserna på medellång sikt2visar hur utvecklingen av den europeiska ekonomin 
skulle kunna se ut om man antar att den makroekonomiska delen av de övergripande 
riktlinjerna för den ekonomiska politiken och konvergensprogrammet sattes i verket i sin 
helhet och på ett samordnat sätt. Simulationsundersökningar visar att dessa åtgärder skulle 
ge Europeiska unionen en tillväxt på 3-3,5% per år fram till år 2000, om man räknar med 
en fortlöpande återanvändning av outnyttjad kapacitet, utan överhettning, och en allt 
starkare tillväxtpotential i gemenskapen. I denna process är utbudet av arbetskraft en 
betydelsefull tillväxtfaktor, eftersom det finns en betydande arbetskraftsreserv bestående 
av närmare 18 miljoner arbetslösa, 9 miljoner personer som, enligt undersökningar, vill 
arbeta och 4 miljoner deltidsarbetande som vill arbeta heltid. De kapacitets- och 
sysselsättningsskapande investeringarna är på kort eller medellång sikt den faktor som 
hämmar tillväxten. Den optimala makroekonomiska tillväxtprocessen skulle då 
kännetecknas av följande: 
En investeringsbaserad tillväxt med investeringar som ökar i dubbelt så hög takt 
som BNP (dvs. med 6-7% per år) medan den privata konsumtionen skulle öka 
måttligt (dvs. med 2,5-3% per år). En sådan investeringsökning under denna 
period skulle göra det möjligt att nå målet i kommissionens vitbok, nämligen en 
investeringsnivå på minst 23% av BNP till år 2000. Gemenskapens potentiella 
tillväxt skulle fortlöpande öka från under 2,5% för närvarande till cirka 3,5% vid 
slutet av perioden. 
Fortsatt utveckling mot prisstabilitet, vilket skulle sänka inflationen från den 
nuvarande nivån på över 3% till närmare 2,5%, och som skulle medföra en 
avsevärt förbättrad priskonvergens mellan medlemsstaterna. 
- En utveckling av nominal- och reallöner som tar hänsyn till prisstabilitet och 
lönsamhet såsom tidigare nämnts beträffande de nödvändiga ekonomiska 
åtgärderna. 
- En fortlöpande och avsevärd minskning av budgetunderskotten, vilka på 
medellång sikt skulle sjunka betydligt under referensvärdet på 3% av BNP i 
Maastrichtfördraget. Därigenom skulle detta bidra till att dra till sig produktiva 
investeringar och till att avsevärt öka det statliga sparandet, vilket är nödvändigt 
för att varaktigt finansiera ökningen i den del av BNP som är investeringar. 
Förverkligandet av en sådan tillväxtprocess skulle kunna medföra att fler än 11 miljoner 
arbetstillfällen skapades under perioden 1995-2000, vilket skulle betyda att 
arbetslöshetsnivån skulle sjunka till cirka 7,5% år 2000. Detta mål kan uppnås genom att 
sunda makroekonomiska åtgärder vidtas. Detta skulle visserligen vara en imponerande 
Dessa makroekonomiska prognoser diskuterades av den medelfristiga expertgruppen vid dess möte 
den 22 juni 1995. De befanns vara i överensstämmelse med de politiska antaganden som gjorts. 
Resultaten måste dock, som alltid när det gäller modellsimuleringar, ses med vissa förbehåll 
eftersom modeller alltid bygger på en förenkling av verkligheten. 
13 
prestation, men den skulle trots det inte motsvara föresatserna i kommissionens vitbok, 
nämligen att minska arbetslöshetsnivån till hälften. För att uppnå bättre resultat skulle det 
behövas ytterligare förstärkta strukturpolitiska åtgärder (kapitel III). 
I detta sammanhang bör två saker beaktas. För det första är troligtvis en tillväxttakt på 
maximalt 3-3,5% vad som rimligtvis skulle kunna förverkligas utan överhettning, genom 
makroekonomiska åtgärder fram till år 2000. För övrigt är arbetslöshetsutvecklingen 
mycket känslig för produktionsökningar. Enligt den medelfristiga prognosen skulle en 
årlig BNP-ökning, som endast ligger en kvarts procentenhet lägre än den som förutsågs 
för perioden 1996-2000, lägga arbetslöshetsnivån på 9% år 2000 istället för på 7,5% i det 
optimala scenariot. 
För det andra skulle samordnade och väl balanserade makroekonomiska åtgärder och den 
minskade arbetslösheten bidra till en förbättrad skattebalans så att målet lättare kunde nås. 
I det optimala makroekonomiska scenariot på medellång sikt som beskrivs ovan skulle 
budgetunderskottet i genomsnitt för unionen kunna minska från 5,5% av BNP 1994 till 
0,5% år 2000, vilket skulle betyda att nästan hela det strukturella budgetunderskottet 
försvann. Av denna minskning med 5 procentenheter skulle de automatiska 
budgeteffekterna uppgå till 2,5% av BNP, vilket bl.a. skulle bero på ökad sysselsättning 
och minskade räntekostnader på statsskulden. Endast i genomsnitt 2,5% i 
medlemsstaterna skulle bero på medvetna budgeteffekter (strukturellt betingade), varav 
en del kommer att uppnås under 1996. 
Prognoserna på medellång sikt visar även att om de nödvändiga makroekonomiska 
åtgärderna följs av strukturreformer (av det slag som antogs vid mötet i Essen) som 
inriktar sig på att förbättra verksamheten på varu-, tjänste- och arbetsmarknaderna - men 
som är anpassade till nödvändigheten av att förbättra unionens konkurrenskraft och 
budgetanpassning - skulle tillväxtutsikterna och skapandet av nya arbetstillfällen stärkas 
avsevärt. I själva verket har den strukturella anpassningen en avgörande betydelse (i) för 
att öka tillväxten och för att förbättra anställningsmöjligheterna för arbetskraften, och 
därigenom sänka gränsen för NAIRU3; (ii) för att öka tillväxtens sysselsättningsintensitet 
och (iii) för att stärka den sociala sammanhållningen och hjälpa arbetstagare att reagera 
positivt på en förändringssituation. De ekonomiska analyserna antyder att ett kraftfullt 
genomförande av dessa strukturella åtgärder, vilket ansluter sig till det optimala 
makroekonomiska scenariot, skulle göra det möjligt att minska arbetslöshetsnivån till 
cirka 5% år 2000, jämfört med 7,5% om det makroekonomiska scenariot genomförs 
ensamt. 
Dessa prognoser på medellång sikt är inte överdrivet optimistiska. De är i själva verket 
hämtade från makroekonomiska modeller vars koefficienter och parametrar återspeglar 
skeenden och förfaranden som har observerats. Erfarenheten från senare delen av 1980-
talet visar klart att det är möjligt att avsevärt förbättra läget på arbetsmarknaden under 
ett ganska kort tidsperspektiv, förutsatt att lämpliga åtgärder vidtas. Dessutom tycks 
NAIRU - "Non-Accaleration Inflation Rate of Unemployment", dvs. den arbetslöshet som behövs 
för att stabilisera den del av inflationen som beror pä löneökningar. 
14 
prognoserna på medellång sikt ge samma resultat som medlemsstaternas 
konvergensprogram. 
Omvänt, med en otillräcklig samordning av åtgärderna, och om medlemsstaterna inte gör 
några verkliga ansträngningar för att sanera budgeten och uppfylla konvergenskraven så 
att penningpolitiken fortfarande får bära en stor börda, visar de simulerade 
undersökningarna upp en mycket pessimistisk bild på medellång sikt. De visar nämligen 
att den effektiva och potentiella tillväxten i produktionen skulle ligga kvar på en nivå 
mellan 2-2,5% under perioden 1997-2000. Antalet nya arbetstillfällen skulle bli mycket 
lågt och arbetslöshetsnivån, som tillfälligt skulle ha sjunkit till 9,75% 1997, skulle åter 
fortsätta att stiga för att nå upp till 11% av unionens arbetsföra befolkning år 2000. Ett 
sådant scenario skulle alltså föra med sig enorma faror för sociala spänningar, ohållbara 
budgetlägen och fortsatt instabila växelkurser inom unionen. 
(4) MAKROEKONOMISKA RISKER BETRÄFFANDE TILLVÄXT OCH 
SYSSELSÄTTNING 
Trots att den nuvarande återhämtningen - så som den visat sig - väl passar in i det 
optimala scenariot för makroekonomisk tillväxt, medför den flera allvarliga risker på kort 
sikt. 
För det första har unionen genomgått en avsevärd yttre chockpåverkan. Alltsedan början 
av 1994 har dollarkursen fallit gentemot de europeiska valutorna, vilket tillsammans med 
den otillräckliga trovärdigheten till vidtagna åtgärder i flera medlemsstater har utlöst 
omfattande fluktuationer i växelkurserna inom gemenskapen. Dessa störningar på 
valutamarknaderna är till förfång för unionens tillväxtutsikter på kort sikt, med tanke på 
de betydande negativa effekterna de har på exporten, investeringar och förtroendet för 
ekonomin. Under inflytande av i synnerhet turbulensen på valutamarknaden har de flesta 
länder vars valutor skrivits upp (Tyskland, Frankrike, Belgien) fått erfara en minskad 
tillväxt, medan effekterna har varit mindre allvarliga i de flesta länder vars valutor har 
skrivits ned (Italien, Spanien, Sverige), till och med inga alls. 
I ett flertal länder kunde man befara att löneökningarna skulle bli större än vad målet för 
prisstabilitet och en ytterligare förbättring av lönsamheten kunde tillåta. I början av året 
medverkade medvetenheten om dessa risker till att fördröja sänkningen av räntorna. 
Penningpolitiken lättades dock upp senare när expansionen på valutamarknaden och 
inflationen mattades av. 
Allvarligare är att de framsteg som gjorts för att sanera statsfinanserna har varit helt 
otillräckliga i flera länder. De kortsiktiga fördelarna av avvikelse från den fastställda 
politiken skulle sannolikt bli små och tillfälliga och snabbt riskera att försvinna, eller till 
och med överkompenseras genom turbulens på valutamarknaderna och stigande 
riskpremier på räntorna. Kostnaderna på medellång och lång sikt skulle kunna bli 
avsevärda och bestående. Om politiken i själva verket skulle utveckla sig i riktning mot 
ett scenario utan konvergens, på grund av otålighet eller av missnöjdhet med den 
nuvarande måttliga tillväxten, skulle utsikterna på medellång sikt beträffande tillväxten 
och sysselsättningen inom unionen allvarligt skadas. Utvecklingen på valutamarknaderna 
i slutet av september har klart visat att sådana risker fortfarande finns. Den tilltagande 
15 
osäkerheten beträffande förmågan och viljan hos ett flertal regeringar att strikt genomföra 
den beslutade budgetanpassningen framkallade genast nya störningar, som omedelbart 
satte stopp för samordnade tendenser i motsatt riktning på växelkursmarknaderna, som 
började under sommaren. 
Om man skulle misslyckas med att vidta nödvändiga, samordnade makroekonomiska och 
strukturella åtgärder, skulle det inte endast medföra resultat under det optimala i unionen 
som helhet, utan även öka risken för avvikelser i de faktiska ekonomiska förhållandena, 
vilket till slut skulle drabba finansmarknaderna. Simulationsresultaten enligt modeller 
visar i själva verket att i ett sådant fall skulle de länder som inte går mot konvergens 
komma i ett betydligt sämre läge (i synnerhet på grund av en högre riskpremie på 
räntorna som skulle få negativa effekter på den inhemska efterfrågan och på 
budgetunderskotten), medan de länder som går mot konvergens inte skulle kunna dra full 
nytta av sina insatser. Eftersom sådana avvikelser skulle medföra starka valutarörelser, 
skulle också de positiva effekterna av de strukturella reformerna och av förverkligandet 
av den inre marknaden minskas betydligt. 
ffl. VÄXELVERKAN MELLAN MAKROEKONOMISK POLITIK OCH 
STRUKTURPOLITIK 
I den makroekonomiska analys som framlagts ovan understryker de befintliga hoten 
vikten av att alla medlemsstater fullständigt och samordnat genomför de övergripande 
riktlinjerna för den ekonomiska politiken och konvergensprogrammen. Kommissionen 
avser att under de kommande månaderna lägga fram resultaten av en omfattande 
ekonomisk analys av fördelarna med en närmare samordning av medlemsstaternas 
makroekonomiska politik och strukturpolitik, som svar på en särskild begäran från 
Europeiska rådet i Cannes. 
Gemenskapens sysselsättningsstrategi kännetecknas av en kombination av 
makroekonomisk politik och strukturpolitik, vilka är ömsesidigt förstärkande. Ett 
fullständigt genomförande av den makroekonomiska ramen i de övergripande riktlinjerna 
för den ekonomiska politiken kommer att säkerställa en återgång till en bärkraftig 
sysselsättningsskapande tillväxt, men den underliggande makroekonomiska politiken 
måste åtföljas av strukturreformer och åtgärder som påskyndar tillväxten, förbättrar 
människors möjligheter till anställning och främjar nya arbetstillfällen. Arbetsmarknadens 
parter på europeisk nivå delar denna åsikt och betonar att det är nödvändigt att problemen 
tillväxt, konkurrenskraft och sysselsättning behandlas tillsammans4. 
Det finns en tydlig växelverkan mellan de båda typerna av politik. Det är lättare att 
genomföra reformer i en tillväxtmiljö, medan reformerna i sig främjar och utökar 
tillväxten. Å ena sidan gör en tillfredsställande tillväxt det lättare att införa de 
strukturpolitiska åtgärder som krävs (med tanke på effektivitet och finansiell och social 
godtagbarhet), å andra sidan förbättrar sådana djupgående reformer ekonomins effektivitet 
och konkurrenskraft, ökar dess produktionspotential och dynamik samt minskar NAIRU5. 
4 Se hänvisning i fotnot 1 i kapitel II. 
5 NAIRU - "Non-accelerating inflation rate of unemployment", dvs. den arbetslöshet som behövs 
16 
Resultatet blir att en högre sysselsättning är möjlig utan ett tillväxthämmande 
inflationstryck, vilket ger utrymme för en mindre restriktiv stabil i tetsinriktad 
penningpolitik. 
Den betydelse samspelet mellan makroekonomisk politik och strukturpolitik har för att 
sysselsättningsstrategin skall lyckas, innebär att medlemsstaterna har ett klart intresse av 
att vara verksamma även på det strukturella området och vidta sådana åtgärder som är 
lämpliga med tanke på deras nationella behov. Dessutom har utnyttjandet av växelverkan 
på nationell nivå även en positiv inverkan på de övriga medlemsstaterna. Om 
medlemsstaterna ansträngde sig att samtidigt genomföra välbalanserade strukturreformer, 
skulle det förbättra handlingsutrymmet för den makroekonomiska politiken på 
gemenskapsnivå och därigenom förbättra tillväxten och konvergensen i gemenskapen. 
Omvänt skulle otillräckliga strukturåtgärder i vissa länder kunna leda till skillnader i 
ekonomisk utveckling och till att den ekonomiska politik som förs i de olika 
medlemsstaterna inte går i samma riktning, dvs. en negativ växelverkan mellan 
gemenskapens medlemmar på makroekonomisk nivå. Därför är det viktigt att 
medlemsstaterna även tar hänsyn till strukturåtgärder när de samordnar den ekonomiska 
politiken på gemenskapsnivå. 
På medellång och lång sikt kommer kontinuerliga ansträngningar för att förbättra 
konkurrens- och innovationskraften samt väl fungerande marknader för varor och tjänster 
att säkerställa en produktivitetsökning (den huvudsakliga källan till materiellt välstånd) 
som tack vare förändringar i relativa priser och förskjutningar mellan sektorer leder till 
nya arbetstillfällen. Om den potentiella arbetskraftsreserven kan aktiveras på ett 
framgångsrikt sätt genom minskad arbetslöshet och högre andel förvärvsarbetande, 
kommer detta att öka den potentiella (ieke-inflatoriska) BNP-tillväxten. Sådana 
arbetsmarknadspolitiska åtgärder bidrar till att förhindra spänningar under den 
makroekonomiska tillväxtprocessen genom att 
minska potentiella flaskhalsar vad gäller arbetskraft och därigenom minska 
inflationsrisken, som är ett viktigt makroekonomiskt tillväxthinder (det sk. 
NAIRU-problemet), 
förbättra humankapitalet, dvs. förstärka själva tillväxtpotentialen, 
öka tillväxtens sysselsättningsintensitet, dvs. öka antalet arbetstillfällen som skapas 
vid en viss tillväxttakt. 
för att stabilisera den del av inflationen som beror på löneökningar. 
17 
1) KONKURRENSKRAFT OCH SYSSELSÄTTNING 
1.1 Bakgrund 
Den politik som syftar till att öka konkurrens- och innovationskraften är inriktad på att 
öka de inre tillväxtkrafterna i unionen. Enligt vitboken (kapitel 2-7) bör detta uppnås 
genom att den inre marknadens potential och ett öppet världshandelssystem utnyttjas till 
fullo, förverkligandet av de transeuropeiska näten påskyndas, investeringar i ny teknik 
görs, handlingsplanen för informationssamhället genomförs samt genom att utnyttja den 
potential för tillväxt och sysselsättning som små och medelstora företag erbjuder. Under 
det senaste året har framgången varit märkbar inom flera av dessa områden. 
Allt detta skulle kunna öka tillväxttakten i medlemsstaternas ekonomier genom 
produktinnovationer och en högre sammantagen produktivitet. Produktivitetsökningen är 
den huvudsakliga källan till realinkomster och välstånd. Vitboken och arbetsmarknadens 
parter betonar att det inte finns något motsatsförhållande mellan produktivitetshöj ande 
åtgärder och nettosysselsättningsökningar, under förutsättning att det välstånd som skapas 
i sektorer med hög produktivitetsökning i tillräcklig utsträckning omfördelas inom 
ekonomin, så att arbetstillfällen kan skapas även inom sektorer med låg 
produktivitetsökning. En sådan utveckling skulle också möjliggöra jämförbara löner för 
jämförbara kvalifikationer inom alla sektorer. Ett viktigt sätt att omfördela 
produktivitetsvinster är att sänka de relativa priserna i sektorer med hög 
produktivitetsökning, vilket leder till ökad köpkraft för alla konsumenter och därigenom 
också ökad efterfrågan på varor och tjänster i allmänhet och i synnerhet i 
sysselsättningsintensiva sektorer med låg produktivitetsökning och ökande relativa priser. 
För att en sådan process skall fungera på ett effektivt sätt måste följande tre nödvändiga 
villkor vara uppfyllda samtidigt: 
De relativa produktpriserna i olika sektorer måste få förändras i rätt riktning utan 
artificiella hinder. En väl fungerande inre marknad och uppnådd konvergens samt 
trycket från internationell konkurrens i en öppnare världsekonomi säkerställer att 
den marknadsflexibilitet som krävs bibehålls och stärks i hela unionen. Det finns 
statistiska bevis på att denna process har pågått och fortsätter att pågå. 
Sektoriella förändringar måste vara ekonomiskt motiverade och socialt 
godtagbara. Vad gäller de sektoriella förändringarna finns det tydliga bevis för att 
även de pågår intensivt. Framstegen inom de fem nyckelområden som identifierats 
av Europeiska rådet i Essen (se kapitel IV), särskilt omläggningen av 
arbetsmarknadspolitiken från passivt inkomststöd till mer aktiva åtgärder som 
reform och utbyggnad av utbildnings- och yrkesutbildningssystemet, har börjat ske 
och kommer verksamt att stödja sådana förändringsprocesser, samtidigt som de 
effektivt dämpar eventuella sociala kostnader. 
Framför allt måste även tillväxttakten vara tillräckligt hög för att upprätthålla en 
positiv balans mellan det sektorövergripande skapandet och avvecklandet av 
arbetstillfällen. För att den nyskapade tillväxtpotentialen skall kunna utnyttjas till 
fullo, måste tillväxten på medellång sikt kunna utvecklas utan att möta 
makroekonomiska tillväxthinder (dvs. inflation och kapacitetsbegränsningar). Om 
detta är fallet kommer denna utveckling att lämna ett viktigt bidrag för att uppnå 
unionens sysselsättningsmål. I enlighet med beskrivningen i kapitel II, finns det 
för närvarande vissa hot som äventyrar ett målmedvetet genomförande i rätt tid 
av den politik som fastställs i de övergripande riktlinjerna för den ekonomiska 
politiken. 
Under dessa omständigheter kommer strukturpolitikens effekter på utbudssidan och 
sysselsättningen att vara betydande, men svåra att kvantifiera. Detta gäller även de 
transeuropeiska näten, vilka dessutom har effekter på efterfrågan vars kumulativa inverkan 
på sysselsättnings- och arbetslöshetsnivåerna år 2000 enligt modellsimuleringar skulle 
kunna uppgå till en halv procentenhet i unionen som helhet. 
1.2 Varu- och tjänstemarknadernas funktionssätt 
Det är viktigt att betona att för att föra in den europeiska ekonomin på en väg mot hög 
sysselsättning är det även av betydelse att varu- och tjänstemarknaderna fungerar på ett 
riktigt sätt. 
Bristande konkurrens, höga hinder för nya företag att komma in på marknaden, 
ineffektivitet och hinder för spridning av tekniska framsteg påverkar i hög grad 
ekonomins funktionssätt och i sista hand sysselsättningen. Effektivare och mer 
konkurrenskraftiga marknader för varor och tjänster kan förväntas bidra till en högre 
sysselsättningsnivå genom att underlätta att de relativa priserna anpassas till yttre chocker 
vilket underlättar en snabbare spridning av produktivitetsvinster mellan de olika 
ekonomiska sektorerna. Detta kommer att skapa ett större utrymme för högre efterfrågan 
och nya ekonomiska verksamheter och därigenom skapa nya arbetstillfällen. 
Avregleringen av telekommunikationssektorn är ett bra exempel på hur dessa mekanismer 
fungerar. Denna avreglering gav lägre priser, nya och förbättrade tjänster samt en 
snabbare innovationstakt i leverantörs- och avnämarleden inom industrin. 
Dessa överväganden antyder att det på lång sikt motverkar sitt eget syfte att låta 
marknadsstrukturer fortsätta att existera av rädsla för avregleringen s omedelbara effekter 
på befintliga arbetstillfällen. Detta är anledningen till att den europeiska 
sysselsättningsstrategin inbegriper åtgärder för att förbättra varu- och tjänstemarknadernas 
funktionssätt. 
Vad avser produktmarknaderna behöver den inre marknadens positiva inverkan på 
konkurrensen kompletteras av en rigorös politik för konkurrens och mot karteller. Vad 
avser tjänster - den huvudsakliga källan till nya arbeten - är det av avgörande betydelse 
att avlägsna de onödiga hinder som begränsar deras utvecklings- och 
sysselsättningspotential, till att börja med genom att fullborda den inre marknaden inom 
telekommunikation och energi. 
1.3 Informationssamhället 
Den pågående övergången till informationssamhället är avgörande för unionens framtida 
konkurrensförmåga. Den ger möjlighet till väldiga produktivitetsvinster inom nästan alla 
sektorer av ekonomin. Den kan få en vittgående betydelse för sysselsättningen, både i 
kvantitativa och i kvalitativa termer. Förluster av arbetstillfällen på grund av ökade 
produktivitetsvinster måste dock ses mot bakgrund av sysselsättningsmöjligheter på nya 
marknader som snabbt kommer att uppstå på områden som nya informationstjänster, 
multimediatillämpningar, informationsinfrastruktur och en lång rad nya teleprodukter. De 
höga inkomster som skapas på dessa nya marknader och i alla sektorer med snabb 
produktivitetstillväxt kommer att öka efterfrågan på varor och tjänster inom alla andra 
sektorer i ekonomin. Denna process måste dock understödjas genom en lämplig juridisk 
och institutionell miljö och ett gynnsamt makroekonomiskt klimat. 
Arbetsmönstren kommer också att förändras. Distansarbete är ett särskilt tydligt exempel. 
I de fem största medlemsstaterna arbetar redan ca 1,1 miljoner människor via telenätet. 
Distansarbete ger större möjligheter för de anställda att på ett flexibelt sätt styra och 
utnyttja sin arbetstid och skapar nya sysselsättningsmöjligheter genom att bättre uppfylla 
marknadens behov och genom att arbetet inte behöver förläggas till en viss ort. Samtidigt 
måste distansarbete anpassas till de system som finns mellan arbetsmarknadens parter och 
hänsyn måste tas till skyddet för arbetstagarnas rättigheter och anställningsvillkor. 
Det informationssamhälle som håller på att ta form kräver stora sociala och ekonomiska 
anpassningar såsom anpassning av den rättsliga ramen (avreglering av teletjänster och 
infrastruktur, immateriell äganderätt, personlig integritet, arbetsrättslagstiftning), 
utveckling av avancerade telenät (politik för transeuropeiska nät), 
företagsomorganisationer och förändringar av utbildningssystem. Även om dessa 
förändringar håller på att ske, är det nödvändigt med ett nytt starkt engagemang från 
regeringarnas sida och i samband därmed en mer aktiv strukturpolitik. 
2) ARBETSMARKNADSPOLITIK 
Vad gäller arbetsmarknadspolitiken granskas genomförandet av den gemensamma 
arbetsmarknadsstrategin i detalj i kapitel IV. Följande kapitel belyser hur en sådan politik 
kan bidra till tillväxt och sysselsättning, utan att skapa spänningar, och till en högre 
sysselsättningintensitet i tillväxten. 
2.1 Den tudelade arbetsmarknaden 
Det är värt att först lyfta fram några av den europeiska arbetsmarknadens negativa 
kännetecken vilka för närvarande minskar unionens tillväxt- och sysselsättningskapacitet. 
Det huvudsakliga problemet i den europeiska ekonomin är "den tudelade 
arbetsmarknaden", klyftan mellan behovet och förekomsten av kunskaper och kompetens. 
Å ena sidan omvandlas arbetslivet snabbt på grund av ny teknik och konkurrens mellan 
företagen på de globala och nationella marknaderna, å andra sidan utvecklas utbudet av 
ny kunskap och kompetens mycket långsammare. 
20 
De befintliga strukturella problemen kan härledas till 70- och 80-talet då en passiv arbets­
marknadspolitik ledde till hög arbetslöshet. De nya arbetstillfällena gavs framförallt till 
nytillkomna på arbetsmarknaden vilka hade en mer aktuell utbildning eller var billigare 
än de äldre arbetstagarna. De som hade föråldrade kunskaper eller som hade varit 
arbetslösa länge förblev oattraktiva för de arbetsgivare som behövde nyanställa. 
Den växande klyftan mellan behovet och förekomsten av kunskaper och kompetens gjorde 
att vissa kategorier arbetstagare blev överflödiga eller utbytbara mot produktivt kapital 
eller bättre utbildad arbetskraft och vred efterfrågan bort från lågutbildad arbetskraft. 
Lönernas traditionellt låga rörlighet nedåt och den börda som en ökande skatt på 
arbetskraft innebar, bidrog också till att försämra anställningsmöjligheterna för sämre 
utbildad arbetskraft, eftersom det inte längre var säkert att dess produktivitet kunde täcka 
hela kostnaden för att använda den. 
Denna utveckling illustrerar att en växande andel av de arbetslösa inte på ett effektivt sätt 
kan fungera som en rekryteringsreserv för expanderande företag. Detta beror på den 
ökande takten i den strukturella omvandlingen av arbetsmarknaden med en kärna av 
långtidsarbetslösa som permanentas. Det är värt att observera att ca 10 % av alla 
tillgängliga arbeten försvinner varje år samtidigt som det tillkommer 10 % nya - och mer 
produktiva - arbeten. Denna process har vittgående konsekvenser för efterfrågan på 
kunskap och kompetens. I vissa medlemsstater är över 90 % av alla lediga platser knutna 
till krav på erfarenhet eller utbildning. 
I de flesta europeiska länder är det relativt små flöden mellan den arbetslösa och den 
arbetande delen av den arbetsföra befolkningen, särskilt i jämförelse med USA. Resultatet 
är en mycket stor skillnad i arbetslöshetens genomsnittliga varaktighet. I själva verket är 
andelen långtidsarbetslösa (dvs. mer än ett år) av samtliga arbetslösa mellan 30 och 60 % 
i de flesta medlemsstater medan den i USA och Canada är något över 10 %. 
Detta visar att det finns en mycket stor potential för ekonomisk tillväxt i Europa, under 
förutsättning att de makroekonomiska hindren för tillväxt samtidigt övervinns och att 
arbetsmarknadspolitiken inriktas på att förbättra kunskap och kompetens samt kvaliteten 
på detta utbud så att efterfrågan från de företag som växer kan tillfredsställas medan 
företag och arbetssökande ges de rätta incitamenten. 
Detta är syftet med den europeiska sysselsättningsstrategin, enligt vad som beslutats vid 
Europeiska rådets möte i Essen förra året. 
2.2 Arbetsmarknadspolitik och tillväxtprocessen 
En mer aktiv och effektiv arbetsmarknadspolitik, enligt vad som föreslogs i Essen, 
påverkar den tillväxt- och sysselsättningsskapande processen genom att verka på tre 
nivåer: 
— För det första på själva arbetsmarknadens funktionssätt, genom att öka dess 
översiktlighet och dess totala förmåga att balansera utbud och efterfrågan på 
arbete och tillse att rätt person får rätt arbete (fjärde punkten i slutsatserna från 
Essen). 
21 
Detta är den centrala delen av den aktiva arbetsmarknadspolitiken. Den pekar på 
arbetsmarknadsmyndigheternas avgörande roll vad avser platstilldelning och 
rådgivning. Det är också syftet med reformerna av skatte- och bidragssystemen, 
vilka söker få de arbetslösa att söka arbete mer aktivt. Åtgärder för att öka den 
yrkesmässiga och geografiska rörligheten tjänar också detta syfte. 
Även om dessa åtgärder inte i sig skapar några nya arbetstillfällen bidrar de till 
att eliminera flaskhalsar på marknaden, minska kostnaderna för att anställa 
arbetskraft och underlätta annonserandet av lediga platser. På detta vis bidrar de 
till att undvika att inflationen tar ny fart när arbetslösheten minskar och de hjälper 
till att sänka den icke-inflationsdrivande arbetslöshetsnivån genom att avlägsna ett 
viktigt makroekonomiskt hinder för tillväxt, nämligen att inflationen skjuter fart 
på ett tidigt stadium. 
— För det andra på utbudssidan, genom att höja kvaliteten på humankapitalet och 
genom att öka arbetskraftens möjligheter till anställning (första punkten i 
slutsatserna från Essen). 
Utbildnings- och vidareutbildningsprogram är nyckel instrument i denna process. 
Investeringar på dessa områden gjordes till huvudprioriteringar i den nya 
sysselsättningsstrategin från mötet i Essen. Bättre kunskaper och kompetens gör 
individerna starkare och förbättrar arbetsmarknadens flexibilitet. Åtgärder för att 
komma till rätta med långtidsarbetslöshetens hårda kärna är av avgörande 
betydelse, såsom exempelvis arbetsrehabilitering och arbetslivspraktik. Utbildning 
och vidareutbildning av de anställda bidrar till att öka produktiviteten och till att 
förhindra arbetslösheten. I samtliga dessa fall är det avgörande att säkerställa en 
närmare koppling mellan utbildning för arbetslivet och marknadens behov. 
Åtgärder på alla dessa områden stärker tillväxtpotentialen i sig genom att fungera 
på samma sätt som en förbättring av konkurrenskraften. Även om de är en viktig 
faktor i den strukturella anpassningen blir de dock maximalt verksamma först när 
ekonomin skapar tillräckligt många arbetstillfällen. 
— Slutligen på efterfrågesidan, genom att ge arbetsgivarna incitament att skapa 
arbetstillfällen och anställa dem som är tillgängliga på arbetsmarknaden Detta 
svarar mot målet från Essen om att öka tillväxtens sysselsättningsintensitet 
(andra, tredje och femte punkterna i slutsatserna från Essen). 
Från en makroekonomisk utgångspunkt betyder en mer sysselsättningsintensiv 
tillväxtprocess väsentligen att fler arbetstillfällen (mätt i antal anställda personer) skapas 
vid varje given tillväxttakt i real BNP. I rent statistiska termer innebär detta en minskning 
av arbetsproduktivitetens tillväxttakt (mätt som tillväxt i real BNP per anställd). Ett sådant 
resultat skall givetvis inte uppnås genom att förstöra produktiviteten på företags- eller 
sektorsnivå, eftersom det allvarligt skulle påverka ekonomins konkurrensförmåga och den 
övergripande välståndsskapande processen. 
i) Makroekonomiskt sett kan tillväxtens sysselsättningsinnehåll ökas genom att de 
relativa faktorpriserna utvecklas på ett sätt som gynnar användningen av arbete 
framför kapital. Att uppnå ett sådant resultat genom generella förändringar av de 
relativa faktorpriserna lär dock ta avsevärd tid och kan åtföljas av oönskade 
sidoeffekter. Bortsett från denna makroekonomiska ersättningsprocess finns det 
22 
huvudsakligen två andra tillvägagångssätt för att öka tillväxtens sysselsättnings­
innehåll, ett som rör arbetskraftskostnaderna och ett annat som rör arbetstiden 
ii) En spridning av lönerna på löneskalans nedre del skulle göra de lågproduktiva 
verksamheter lönsamma som tidigare antingen trängdes ut från den officiella 
marknaden eller som "överfördes" till utländska låglöneproducenter och skulle 
således öka tillväxtens sysselsättningsinnehåll. Denna spridning på löneskalans 
nedre del kan åstadkommas antingen som i USA genom att tillåta 
marknadskrafterna att avsevärt sänka lönerna för lågutbildad arbetskraft, med 
allvarliga sociala konsekvenser (syndromet "fattiga arbetstagare"), eller genom en 
uppsättning mer pragmatiska åtgärder som reformerar den europeiska 
arbetsmarknadsmodellen och som riktar in sig på den nedre delen av löneskalan. 
Dessa åtgärder inkluderar särskilda ingångslöner för nya personer på 
arbetsmarknaden, en översyn av de sociala bidragssystemen som fungerar som ett 
underförstått golv för lönerna och minskningar av den delen av kostnaderna för 
arbetskraften som inte är lön, antingen tillfälligt (t.ex. för arbetslösa) eller 
permanent (t.ex. för att kompensera för handikapp), och särskilt på den nedre 
delen av löneskalan. De sistnämnda åtgärderna tenderar att minimera påverkan på 
nettolöneinkomsterna men har betydande budgetmässiga konsekvenser vilket 
skapar behov av kompensationsåtgärder (se IV.3 c nedan). 
iii) Åtgärder som rör ny organisation av arbetstid och arbetsmönster. Grundläggande 
i detta sammanhang är att skilja utvecklingen av produktiviteten per arbetstimme 
från produktiviteten per anställd. En obligatorisk, allmän och massiv minskning 
av arbetstiden skulle inte vara en tillfredsställande lösning med tanke på vad detta 
innebär för den framtida produktionskapaciteten, lönenivåerna och den 
demografiska utvecklingen efter 2000. Dessa negativa effekter undviks dock vid 
särskilda åtgärder på mikroekonomisk nivå för att minska arbetstiden vilka 
rättfärdigas av lokala förhållanden, är socialt accepterade av alla parter och är 
antingen reversibla eller kan ses som en del av den allmänna trenden mot 
förkortad arbetstid. Såväl sådana åtgärder som de som är utformade för att fullt 
ut utnyttja potentialen hos frivilligt deltidsarbete bör främjas. Eftersom de flesta 
deltidsanställda är kvinnor är det viktigt att betona att detta arbetstidsmönster bör 
vara en möjlighet för alla anställda och att det är viktigt att undvika att förstärka 
den befintliga segregationen på arbetsmarknaden. Slutligen bör de negativa 
konsekvenserna av en förkortad arbetstid på den potentiella produktionen kunna 
mildras och rent av överkompenseras genom olika former av skiftarbete som 
syftar till att bryta kopplingen mellan det antal timmar som kapitalet används och 
antalet arbetstimmar. Denna åtgärd kan dock inte tillämpas allmänt eftersom, 
förutom dess viktiga sociala dimension, endast företag som konfronteras med en 
otillräcklig kapacitet och som har en lämplig arbetskraftsreserv skulle kunna dra 
nytta av den. 
iv) Främjande av lokala initiatiV, exempelvis på området för sociala tjänster och 
miljöförbättringar kan öka tillväxtens sysselsättningsinnehåll. Detta verkar genom 
samma ekonomiska mekanismer som beskrivits ovan eller genom att 
subventionera vissa av dessa verksamheter. 
23 
Delta är således pragmatiska sätt att uppnå ett högre sysselsättningsinnehåll i tillväxten 
genom att sänka arbetskraftskostnader och förändra arbetstiden samtidigt som nya 
verksamhetsområden främjas, utan att grundläggande sociala värden ifrågasätts. Dessa 
åtgärder får dock inte hämma tillväxtprocessen i sig och bör således inte stå i 
motsatsställning till behovet av att förstärka unionens konkurrenskraft och den nödvändiga 
budgetkonsolideringen. Med dessa antaganden och inom ramen för gemensamma och 
samordnade politiska åtgärder ger de ekonomiska analyserna anledning att räkna med 
avsevärda sysselsättningsvinster. Några första uppskattningar från kommissionen6 ger vid 
handen att exempelvis en minskning av lönebikostnaderna med i storleksordningen 1 % 
av BNP, inriktat på de lägre inkomstgrupperna och finansierat genom införandet av en 
gemenskapsskatt på koldioxid eller energi, enligt vad kommissionen föreslog 1992, 
bortsett från de miljömässiga vinsterna skulle öka sysselsättningstillväxten med en kvarts 
procentenhet per år och därigenom på medellång sikt skapa ungefär två miljoner 
arbetstillfällen i unionen som helhet. Vad avser arbetstid och arbetsorganisation skulle en 
maximal användning av frivilligt deltidsarbete också kunna öka den årliga 
sysselsättningstillväxten med en kvarts procentenhet. Till följd av detta skulle, under 
inverkan av båda de ovannämnda åtgärderna, arbetslösheten i det optimala 
makroekonomiska scenariot kunna sjunka ända ned till ca 5 % år 2000 jämfört med 7,5% 
i det optimala makroekonomiska scenariot utan samma åtgärder. 
Denna analys visar att de potentiella vinsterna av sådana strukturella åtgärder är 
betydande: I kapitel IV beskrivs att åtgärder av detta slag är på väg i medlemsstaterna. 
Det bör dock betonas att åtgärder av den storleksordning som de som ligger bakom 
simuleringen ännu inte är aktuella. Detta har samband med att åtgärderna har oundvikliga 
kostnader, sociala och politiska, även om de är neutrala från en bokföringsmässig 
utgångspunkt. 
På längre sikt blir det, om den makroekonomiska politiken och strukturpolitiken lyckas 
uppnå ett resultat enligt scenariot, möjligt att den fulla sysselsättningen (som på 60-talet) 
återupprättas under det kommande decenniet och att den genomsnittliga andel av unionens 
befolkning som är aktiv i förvärvslivet kan nå den höga nivå som råder i norra delen av 
Europa och i USA. Under sådana förhållanden skulle den demografiska utvecklingen med 
en markant ökning av antalet pensionärer jämfört med den sysselsatta befolkningen vara 
en mycket mindre börda. Ett scenario med låg sysselsättning och låg andel 
förvärvsarbetande skulle innebära en ökning av förhållandet mellan pensionärer och 
sysselsatta från 39 % till 50 % mellan år 1995 och år 2000. Ett scenario med hög 
sysselsättning och hög förvärvsfrekvens skulle innebära en ökning med endast en till två 
procentenheter. En sådan positiv utveckling skulle minska påfrestningarna på det sociala 
skyddsnätet och pensionssystemen, samt göra reformer lättare att genomföra7. 
Beskattning, sysselsättning och miljö: skattereform för att minska arbetslösheten (Taxation, 
employment and environment: fiscal reform for reducing unemployment, European Economy, nr 
56, 1994. 
Några ekonomiska följder av befolkningsutvecklingen till år 2020 (Some Economic Implications 
of Demographic Trends up lo 2020), European Economy, nr 56, 1994. 
24 
Den nödvändiga förbättringen av arbetsmarknadssituationen är avhängig det samtidiga 
genomförandet av sunda makroekonomiska och strukturpolitiska åtgärder i ett klimat av 
förstärkt förtroende och ökat samförstånd på arbetsmarknaden. 
I ett sådant sammanhang är det troligt att det nuvarande avbrottet i tillväxten kommer att 
avlösas av en stark och sysselsättningsskapande tillväxtprocess på medellång sikt. Detta 
är den logiska grunden för gemenskapens sysselsättningsstrategi. Enligt vad som kommer 
att visas i kapitel IV tar medlemsstaterna för närvarande en rad initiativ för att genomföra 
denna strategi vad det gäller arbetsmarknaden. Nya och omfattande åtaganden från 
regeringarna och arbetsmarknadens parter krävs dock för att vidmakthålla och förstärka 
denna process. 
25 
IV. SYSSELSÄTTNINGEN OCH DE FEM HUVUDOMRÅDEN SOM 
PRIORITERADES VID EUROPEISKA RÅDETS MÖTE I ESSEN 
Medlemsstaterna har under de två senaste åren visat prov på stort engagemang för att 
förbättra verksamheten på arbetsmarknaden. I flera fall har detta återspeglats av man lagt 
fram nationella sysselsättningsplaner. Den övergripande sysselsättningsplan för 1994 i 
Belgien, danska och spanska arbetsmarknadsreformer 1994, den franska femårsplanen 
1993, vilken kompletterades med brådskande åtgärder på sommaren 1995, det svenska 
åtgärdsprogrammet för sysselsättningen i början av 1995. I andra medlemsstater har 
enskilda reformer haft effekt på olika delar av arbetsmarknaden. I allmänhet vittnar dessa 
reformer om stor enighet om de riktlinjer som bestämdes i Essen, även om det inte alltid 
är möjligt att genom den mångfald reformer urskilja det övergripande synsättet vad gäller 
de "sysselsättningssystem" som förordades i vitboken och av Europeiska rådet. 
(1) FRÄMJA INVESTERINGAR I YRKESUTBILDNING 
Bakgrund 
Avsevärda framsteg har uppnåtts de senaste åren med att förbättra den allmänna och 
yrkesinriktade grundutbildningen för unga människor. Detta återspeglas av den ökade 
delen unga människor som fortfarande deltar i allmän eller yrkesinriktad utbildning vilket 
har resulterat i en markant nedgång i andelen människor under 25 år av den 
yrkesverksamma delen av befolkningen i nästan alla medlemsstater. I motsats till detta 
har företagen minskat sina investeringar i yrkesutbildning under konjunkturnedgången. 
För att nå målet med återkommande yrkesutbildning under hela livet fordras ett större 
engagemang för yrkesutbildning från näringslivet och arbetstagarnas sida. 
De senaste nationella åtgärderna 
a) Främja investeringar i yrkesutbildning genom att förbättra systemen i 
medlemsstaterna 
Medlemsstaterna har börjat reformera sina allmänna och yrkesinriktade utbildningssystem 
för att de bättre skall motsvara olika geografiska, yrkesmässiga, sektoriella och 
individuella behov. Tonvikten läggs mer på den uppgift arbetsmarknadens parter har i 
planeringen, på innehållet och på hur yrkesutbildning och kompetens överförs. 
Yrkesutbildningen har decentraliserats och den privata sektorns roll har ökat betydligt. I 
Storbritannien tillhandahåller Training and Enterprise Councils statliga program för 
yrkesutbildning inom sina områden och leds av arbetsgivare från den privata sektorn. I 
Frankrike finns över 20 000 privata aktörer inom yrkesutbildningsområdet av de 
sammanlagt 60 000 som finns i hela Europeiska unionen enligt gjorda uppskattningar. 
Generellt sett har medlemsstaterna ansvaret för unga människors och de arbetslösas 
yrkesutbildning. I vissa medlemsstater tenderar dock tyngdpunkten att mer och mer läggas 
på att förebygga arbetslöshet genom yrkesutbildning och åtgärder har vidtagits av 
statsmakterna till förmån för arbetstagare som hotas av arbetslöshet på grund av 
omställning inom industrin. 
26 
Ansträngningarna inriktas på att få utbildningssystemen att bättre motsvara marknadens 
behov, som förändras allt snabbare. Medlemsstaterna försöker fastställa och förutse nya 
kompetensbehov. Sålunda ses yrkesprofilerna och kompetensinnehållet regelbundet över 
i Tyskland, Nederländerna, Österrike, Sverige och Storbritannien. Prognosmetoderna är: 
Analys av lediga platser (används exempelvis i Belgien), kompetensutvecklingsanalys 
(Danmark, Nederländerna, Portugal och Finland), arbetsmarknadsundersökningar och 
sektoriella och regionala undersökningar (Tyskland, Grekland, Spanien och Österrike), 
prognosmodeller (Irland och vissa regioner i Italien). Ändå är den allmänna uppfattningen 
att de nuvarande metoderna är otillräckliga för att effektivt förutse förändringar. 
Medlemsstaternas myndigheter ålägger ofta de som tillhandahåller yrkesutbildning normer 
som de måste följa för att få behörighet att tillhandahålla allmänna 
yrkesutbildningsprogram, men företag eller enskilda personer har endast ett ganska vagt 
begrepp om den erbjudna yrkesutbildningen. En tendens till en ökad öppenhet på 
yrkesutbildningsmarknaden börjar ge sig till känna genom införandet av kvalitetsnormer 
eller kvalitetsmått. System för kvalitets-intygande används eller håller på att undersökas 
i följande länder: Belgien, Danmark, Frankrike, Portugal och Grekland. Tyskland, 
Österrike och Nederländerna förfogar över rättsliga normer beträffande hur fortbildningen 
skall organiseras. I Storbritannien värderas kvaliteten på grundval av yrkesutbildningens 
resultat. 
b) Främja investeringar genom att förbättra individens anställningsmöjligheter 
Minskningen av antalet unga människor som kommer in på arbetsmarknaden och 
effekterna av tekniska förändringar har understrukit betydelsen av fortbildning. I 
Danmark inriktar sig ett initiativ på att intensifiera yrkesutbildningsverksamheter 
för vuxna och på att öka antalet yrkesutbildningsplatser för detta syfte med 50 000 
före år 2000 med avsikt att förbättra arbetskraftens kompetens. Frankrike, 
Österrike, Finland, Spanien, och Storbritannien har utvecklat former för 
erkännande och värdering av förvärvad kompetens och yrkeserfarenhet. 
Principen om tillgång till återkommande yrkesutbildning under hela den 
yrkesverksamma delen av livet erkänns av alla medlemsstater. I vissa av 
medlemsstaterna är rätt till tjänstledighet för yrkesutbildning inskriven i lag, till 
exempel i Belgien, i de flesta tyska förbundsländer och i Frankrike (där en 
försöksverksamhet ger rätt till tjänstledighet för yrkesutbildning, sk. crédit 
formation). I Danmark är det möjligt att ta tjänstledigt upp till ett år för att läsa 
kurser inom vuxenutbildningen eller yrkesutbildning. Arbetstagaren kan då 
tillfälligt ersättas av en person som är arbetslös. Man kan klart konstatera att det 
finns en tendens till att uppmuntra människor att i större utsträckning själva ta 
ansvar för att fastställa sina egna behov av yrkesutbildning och hur man uppfyller 
dessa. Det finns en hel rad ekonomiska stimulansmedel för att påbörja en 
yrkesutbildning. Bidrag ges till arbetslösa som genomgår en yrkesutbildning. 
Skatteavdrag för enskilda personer för utgifter i samband med utbildning för 
speciella yrken eller som leder till yrkesbehörighet finns i Belgien, Grekland, 
Frankrike och i Storbritannien, där det likaledes är möjligt att få subventionerade 
lån för allmän och yrkesinriktad utbildning som har samband med yrkeskarriären. 
27 
Trots det finns det goda skäl att anta att, tillsammans med kvinnor och 
arbetstagare i små och medelstora företag, det är de lågutbildade, och 
följaktligen de mest utsatta på arbetsmarknaden, som har de minsta möjligheterna 
att få yrkesutbildning. Medlemsstaterna har tagit initiativ för att främja kvinnors 
tillgång till yrkesutbildning och att anordna sådan i former anpassade för deras 
behov, till exempel, i form av yrkesinriktade kurser speciellt avsedda för kvinnor 
som arbetstagare inom traditionellt manliga yrken eller sektorer såväl som 
rådgivning och stöd till kvinnor som återgår till yrkeslivet efter ett avbrott. I vissa 
medlemsstater (Belgien, Frankrike, Irland, Spanien och Portugal...), tillhör 
anställda i små och medelstora företag de grupper som har förtur till statligt 
finansierad yrkesutbildning. 
c) Främja investeringar genom ett nytt förhållande mellan arbete och yrkesutbildning 
Ett flertal åtgärder har vidtagits för att stimulera företag att investera i 
yrkesutbildning. Vissa länder har infört avdrag avsedda för yrkesutbildning och 
som tas ut i form av en procentsats av lönen, till exempel Belgien, Grekland, 
Frankrike och Irland, där de skattemässiga fördelarna även ges till företag som 
ökar sina investeringar i yrkesutbildning. För att genomföra Europeiska 
socialfondens program har flera medlemsstater tvingats införa nya system, eller 
förstärka de redan befintliga, för att stödja företagens investeringar i 
yrkesutbildning för sin personal, i synnerhet vad det gäller att anpassa 
arbetstagarna till omställningar inom industrin (strukturfondernas mål 4). 
De ekonomiska omstruktureringarna och de genomgripande tekniska 
förändringarna har stimulerat företagen att utarbeta mer flexibla modeller för 
arbetsorganisation, såsom att införa deltidsarbete, tillfälliga anställningar och att 
lägga ut tjänster på "entreprenad". Konsekvenserna av detta är betydelsefulla för 
tillträdet till yrkesutbildning - de deltidsarbetande och de tillfälligt anställda räknas 
till dem som har minst möjligheter att få yrkesutbildning - och beträffande det sätt 
på vilket företagen uppfattar sina behov på detta område. Inom den sociala 
dialogen betraktas yrkesutbildning som en fråga av allt större prioritet. Den 
förekommer i vissa rättsligt bindande kollektivavtal på sektoriell nivå och är 
föremål för diskussion i företagsnämnder. Ändå ligger utvecklandet av nya system 
som kombinerar arbetstid med yrkesutbildning i sin linda. 
d) Främja investeringar och deras positiva följdeffekter 
Medlemsstaterna har påbörjat reformprogram och investeringar i allmän och 
yrkesinriktad utbildning. Övergripande handlingslinjer utkristalliserar sig i hela 
Europeiska unionen. Målet med att främja investeringar i yrkesutbildning är 
emellertid en fråga om svåra överväganden mellan statliga eller privata utgifter. 
Vissa medlemsstater har bemödat sig om att förbättra kostnadseffektiviteten för 
yrkesutbildningen genom rationalisering och en bättre målinriktning.Inom den 
offentliga sektorn, finns det dock fortfarande kvar tydliga spänningar mellan de 
krafter som vill minska de statliga utgifterna och nödvändigheten av att fullfölja 
reformerna för att befästa och komplettera de framsteg som hittills uppnåtts. 
Konjunkturnedgången har emellertid gjort att företagen minskat sina investeringar 
28 
i yrkesutbildning. Det är inte säkert att den ekonomiska återhämtningen har gjort 
det möjligt för företagen att komma upp till samma nivå som tidigare. I ett visst 
avseende beror dessa problem på att yrkesutbildningen snarare betraktas som en 
kostnad än som en investering. Åtgärder till förmån för yrkesutbildning bör inte 
betraktas som en börda som tär på de allmänna och privata medlen, utan som en 
nödvändighet. 
Utgiftsåtstramningarna har inneburit att tonvikten mer har lagts på kvaliteten, 
vilket återspeglas av satsningar som inriktar sig på att förbättra systemens resultat 
och effektivitet genom målinriktning, rationaliseringar och genom en bättre 
anpassning av yrkesutbildningsåtgärderna. Ändå förblir de förväntade eller 
önskade resultaten av de anslagna medlen för yrkesutbildning från 
medlemsstaterna eller andra aktörer - investeringsvinster - mindre tydliga. Vissa 
medlemsstater har infört specifika mätinstrument inom yrkesutbildningssystemet. 
Storbritannien har fastställt nationella mål beträffande den grundläggande och 
yrkesinriktade utbildningen, vilka bestäms utifrån kompetensnivåer inom olika 
arbetskraftssektorer. I Frankrike och Italien gäller målen unga människors 
kompetensnivåer. I Sverige och Finland inriktar sig målen på antalet 
yrkesutbildningsplatser inom gymnasieskolan. Sådana mätinstrument tillåter 
medlemsstaterna att på ett enkelt sätt utvärdera arbetsmarknadseffekterna av sina 
åtgärder inom den grundläggande och yrkesinriktade utbildningen. 
Framtidsutsikter 
Trots de nuvarande hårt åtstramade budgetramarna inom såväl den offentliga som 
den privata sektorn är det betydelsefullt att medlemsstaterna upprätthåller sina 
åtaganden för att öka och förbättra investeringarna i yrkesutbildning. Detta 
åtagande berör i lika hög grad de statliga myndigheterna som arbetsmarknadens 
parter, företagen och enskilda personer. Yrkesutbildningen bör bli mer målinriktad, 
mer anpassad till marknadens behov och bättre samordnad med reformer inom 
skattesystem och arbetslöshetsförsäkringar. Att främja investeringar i 
yrkesutbildning bör stödjas med hjälp av vissa klara mål som också bör påverka 
beslutsprocessen och syfta till att man utnyttjar resurserna bättre. 
Den grundläggande och yrkesinriktade utbildningens kvalitet beror på resultaten, 
effektiviteten och på utvärderingen av befintliga system. Dessa aspekter skulle 
kunna främjas genom: 
Utveckling av incitament för företagen och enskilda personer att 
främja investeringar i yrkesutbildning. 
Det skulle kunna vara skatteincitament (skattelättnader, avdrag etc), 
finansiella incitament (stipendier, fördelaktiga lån etc). Det finns även 
andra åtgärder som inriktas på antalet yrkesutbildningsplatser för unga 
människor, eller på en bättre tillgång till utbildning, till exempel genom 
nya system där man kan kombinera arbetstid med yrkesutbildning). 
- Utveckling av kvantitativa och kvalitativa mätinstrument som till 
exempel sätter upp mål såväl beträffande kompetensnivåer för 
29 
följande åldersgrupper: 18-24 år, 25-50 år och över 50 år, som för 
antalet tillgängliga yrkesutbildningsplatser för unga människor och 
långtidsarbetslösa. 
Att definiera dessa mål skulle bli medlemsstaterna uppgift. Att ställa upp 
kompetensmål är ett sätt att följa slutsatserna från Europeiska rådets möte 
i Essen. Dessa mål spelar en betydelsefull roll för att förbättra 
sysselsättningsutsikterna och tjänstgör som mätinstrument för den 
individuella kompetensnivån. På detta sätt medverkar de till att göra 
marknaden mer öppen. Uppställda mål vad gäller antalet erbjudna platser 
skulle understryka den offentliga sektorns skyldighet att erbjuda 
yrkesutbildning åt utsatta personer på arbetsmarknaden. 
Kontroll och utvärdering av investeringar i yrkesutbildningsåtgärder 
och av investeringarnas effekter. 
Denna typ av åtgärder skulle innefatta såväl kontroll av utgifter för 
yrkesutbildning inom den statliga och, om möjligt, inom den privata 
sektorn, som utveckling av kriterier för utvärdering av resultaten av 
yrkesutbildningsåtgärderna, till exempel antal deltagare, kompetensnivåer, 
produktivitetsvinster, högre förvärvsintensitet. 
Detta skulle lägga en grund för kontroll av de framsteg som gjorts i 
medlemsstaterna med beaktande av deras egna mål och insatser. Det skulle 
dessutom medverka till att ge yrkesutbildningen en central roll och göra det 
möjligt för de som ansvarar för utarbetandet och genomförandet av politiken på 
detta område att delta aktivt i debatten om den övergripande frågan om 
förbättringar vad gäller sysselsättningen. 
(2) ÖKA TILLVÄXTENS SYSSELSÄTTNINGSINTENSITET 
Bakgrund 
Fastän den ekonomiska återhämtningen som fick en allmän spridning från och 
med mitten av 1993 redan har återspeglats av en nettoökning i 
sysselsättningstillväxten i unionen ligger ändå antalet arbetslösa kvar på den höga 
nivån 18 miljoner, eller nästan på 11% av den arbetsföra delen av befolkningen. 
De senaste prognoserna förutspår endast en nettoökning på 3 miljoner nya 
arbetstillfällen i unionen år 1995 och 1996, vilket endast skulle minska 
arbetslösheten med 1,6 miljoner med tanke på ökningen av den arbetsföra delen 
av befolkningen. 
För övrigt är det lämpligt att understryka den långa tidsutdräkten mellan 
återhämtningen i tillväxten och dess effekter på arbetslöshetsnivån. Medan 
unionens tillväxt i BNP tycktes ha börjat öka i mitten av 1993 har den fortfarande 
endast haft minimal effekt på antalet personer utan arbete. Detta visar, i enlighet 
med rekommendationerna från mötet i Essen hur angelägna åtgärderna är för att 
öka tillväxtens sysselsättningsintensitet. 
30 
Detta mål far inte tolkas som att det står i motsättning till målet med att höja den 
allmänna produktivitetsnivån i unionen (jämför kapitel III). Det handlar om att 
genom olika initiativ stimulera till att erbjuda anställningar, i synnerhet genom att 
utveckla tjänsteutbudet. Europeiska rådet i Essen fastställde tre prioriterade 
huvudområden för att nå detta mål: en mer flexibel arbetsorganisation, en 
lönepolitik som gynnar sysselsättningen, och uppmuntran i synnerhet av lokala 
initiativ för att skapa arbetstillfällen genom att uppfylla nya behov. 
De senaste nationella åtgärderna 
a) Förändringar i arbets- och arbetstidsorganisation 
Flera medlemsstater har under de senaste åren infört reformer för att göra 
arbetsorganisationen mer flexibel. De har tagit fasta på att anpassa arbetstiden till 
växlingarna i den ekonomiska aktiviteten: Beräkning av arbetstiden på årsbasis 
(infört 1994 i Frankrike, Belgien och i Spanien), förebyggande av uppsägningar 
genom att stimulera till en tillfällig sänkning av arbetstiden (Belgien, 
Tyskland,Frankrike,Italien). För övrigt har flera länder gjort det lättare att ingå 
anställningskontrakt av varierande slag, tidsbegränsade kontrakt eller 
deltidskontrakt, att göra det lättare för arbetsgivarna att utnyttja dessa typer av 
lösningar och genom att stärka de berörda arbetstagarnas rättigheter 
(arbetslöshetsersättning, försäkringar etc). De har dessutom starkt uppmuntrat 
parterna på arbetsmarknaden att ingå avtal av detta slag. 
Denna anpassningsprocess fortgår. Ändringar i arbetstidslagstiftningen som syftar 
till större flexibilitet undersöks för tillfället i Portugal (uppluckrade regler 
beträffande tidsbegränsade kontrakt och deltidskontrakt, interimförmedlingar, 
uppsägningsregler etc), i Italien (lagförslag i juni 1995), i Sverige, Finland liksom 
i Nederländerna. 
Varje medlemsstat söker, genom lämpliga reformer, en balans mellan den 
nödvändiga flexibiliteten i arbetsorganisationen - vilket förutsätter att man 
använder olika typer av anställningskontrakt - och kravet att värna om 
arbetstagarnas rättigheter. Spanien har på detta sätt infört strängare villkor för att 
tillgripa tidsbegränsade anställningskontrakt, samtidigt som man luckrade upp 
uppsägningsreglerna. 
De åtgärder som skapar ett samband mellan mer flexibla arbetsvillkor och 
skapande av sysselsättning förtjänar särskild uppmärksamhet. Vissa medlemsstater 
(Frankrike,Belgien) har genom ekonomiska incitament (sänkta sociala avgifter) 
uppmuntrat avtal som innebär en betydande minskning av arbetstiden vilket 
kompenseras med nyanställningar i samma företag, och som därmed medger en 
omfördelning av arbetet i samma företag. De system som införts av flera 
medlemsstater (exempelvis Danmark), och som tillåter arbetstagare att tillfälligtvis 
avbryta sin yrkesbana, till exempel för att gå en yrkesutbildning, i utbyte mot att 
en arbetslös person anställs under denna tid pekar också i riktning mot en större 
omfördelning av arbetet. 
31 
I Tyskland har arbetsmarknadens parter lagt ny vikt vid att säkerställa 
sysselsättningen i sina kollektivavtal. I utbyte mot arbetsgivarens utfästelse att inte 
säga upp någon av ekonomiska orsaker har arbetstagarna accepterat förkortad 
arbetstid, vilket medför lägre lön. Avtal av detta slag har slutits inom många 
industriella sektorer, inom transportsektorn, och för offentliga myndigheter i östra 
Tyskland. Dessa avtal innebär också ofta en större arbetstidsflexibilitet. 
Att minska arbetstiden kan visa sig vara av särskilt intresse för företag som bryter 
kopplingen mellan det antal timmar som maskinparken används och antalet 
arbetstimmar (till exempel 4-dagarsvecka för de anställda, men utnyttjande av 
maskinparken sex dagar i veckan). Det är bevisat att sådana lösningar kan 
resultera i en betydande ökning av kapitalproduktiviteten och till och med vara 
lönsamma utan någon betydande minskning av reallönerna. Den lag om arbetstider 
som trädde i kraft 1994 i Tyskland gör det lättare att tillgripa sådana lösningar 
genom att den tillåter en mer flexibel förläggning av arbetstiden. I Nederländerna 
skulle sådana lösningar kunna främjas av den arbetstidslag som för närvarande 
diskuteras. 
Deltidsarbetet, som starkt uppmuntras av de flesta medlemsstater, har ökat under 
1994 från 15,4% av den totala sysselsättningen i genomsnitt i Europeiska unionen 
(14,7% år 1993), med Danmark som det enda land där en minskning har skett. 
Denna utveckling kan i allmänhet betraktas som en positiv tendens som möjliggör 
ett mer flexibelt bemötande av utbudet och efterfrågan på sysselsättning. Det kan 
slås fast att en stor andel kvinnor har deltidsarbete. Enligt en 
arbetskraftsundersökning 1994 ville inte 2/3 av kvinnorna med deltidsarbete ta ett 
heltidsarbete. Dessa svar bör dock analyseras med beaktande av kvinnors allmänna 
situation (utbud av och kostnader för tjänster). Dessutom tycks denna uppfattning 
skilja sig stort mellan medlemsstaterna. I Storbritannien uppskattar regeringen att 
86% av de deltidsanställda har önskat arbeta deltid, medan den svenska regeringen 
oroar sig över den betydande ökningen av antalet kvinnor som får deltidsarbeten 
mot sin vilja (antalet har tredubblats mellan 1990 och 1994), och har satt upp som 
mål att så många som möjligt skall ha ett heltidsarbete. 
Det är även intressant att studera hur man skall kombinera en större flexibilitet i 
arbetstiden med möjligheterna att förena familje- och yrkesliv Den arbetstidslag 
som nu diskuteras i Nederländerna tvingar arbetsgivarna att ta hänsyn till de 
anställdas hemarbete, och att författa en skriftlig programförklaring beträffande 
företagets förhållningssätt i detta avseende, samtidigt som den ger parterna på 
arbetsmarknaden ett större ansvar på detta område. 
b) Lönepolitik 
Enligt rekommendationerna från Europeiska rådets möte i Essen är den allmänna 
tendensen i medlemsstaterna att rikta in sig på återhållsamma löner. Detta är i 
huvudsak ett resultat av kollektivavtal, vilka i de flesta medlemsstater har stannat 
under inflationsgränsen. Statsmakterna uppmuntrar varmt parterna på 
arbetsmarknaden att begränsa löneökningarna och att tillmäta sysselsättningen ett 
32 
större värde i sina avtal. Dessutom griper vissa regeringar in mer direkt i 
löneavtalen. 
På detta sätt förutsätter den belgiska övergripande sysselsättningsplanen att 
reallönerna inte höjs under 1994-96, och det irländska programmet för 
konkurrenskraft och sysselsättning begränsar ökningar av nominal lönerna till 8% 
under åren 1994-96 (en höjning som uppskattas vara långt under 
produktivitetsökningen). Det centrala avtalet i november i Nederländerna, 
kollektivavtalen i Tyskland eller trepartsavtalen i Italien (3993) och Luxemburg 
(1994) går i samma riktning. 
Vissa medlemsstater utnyttjar de återhållsamma lönerna som direkta medel till en 
större omfördelning av produktivitetsvinsterna. Detta är fallet i Belgien där 
"solidaritetsavgiften" utnyttjas för att finansiera insatser vad gäller 
sysselsättningen, yrkesutbildning och barntillsyn. 
Denna allmänna återhållsamhet existerar jämsides med en strävan efter 
flexibilitet och reallönerna tenderar mer och mer att bestämmas på företagsnivå. 
I Spanien begränsade 1994 års reform lönernas rättsliga ramverk genom att ge den 
avgörande rollen till parterna på arbetsmarknaden. I Irland är målet med 
trepartsavtalet en återhållsamhet på det nationella planet med flexibilitet på den 
enskilda företagsnivån. På samma sätt försöker man i Danmark och Storbritannien 
att decentralisera löneförhandlingarna, vilket ger ett närmare samband mellan 
prestationer och löner. 
Å andra sidan har försök gjorts för att differentiera lönerna för olika grupper 
av arbetstagare, för att lättare föra in vissa grupper på arbetsmarknaden (med 
samma tanke bakom som den att minska de indirekta arbetskraftskostnaderna för 
dessa grupper, se (3) nedan). I Tyskland innebär kollektivavtalen 1995 inom vissa 
branscher, såsom den kemiska och pappersindustrin, lägre löner ( maximalt 10%) 
under normallönerna för anställning av långtidsarbetslösa personer. I Danmark 
undersöker parterna på arbetsmarknaden om det är möjligt att införa lägre löner 
för vissa "enklare arbeten". I Spanien har minimilönerna för unga människor 
sänkts. I Nederländerna uppmuntras parterna på arbetsmarknaden att erbjuda 
låglönearbeten åt långtidsarbetslösa personer, och undantag från minimilönerna 
diskuteras. 
Med sikte på att minska arbetskraftskostnaderna för de minst produktiva 
arbetstagarna, har Nederländerna fryst nivån på den lagstadgade minimilönen 
1995, och tänker begränsa ökningen under åren 1996-98 till hälften av de 
genomsnittliga löneökningarna. För övrigt uppmuntras parterna på 
arbetsmarknaden att utnyttja det nuvarande befintliga utrymmet mellan 
minimilönerna enligt kollektivavtal och den lagstadgade minimilönen för att 
anställa lågutbildade arbetstagare. 
33 
c) Att utveckla åtgärder för nya källor till sysselsättning och lokala initiativ 
Beroende på hur de behov ser ut som skall uppfyllas kräver utnyttjandet av nya 
källor till sysselsättning initiativ på olika nivåer. För att uppfylla behoven i 
synnerhet inom sektorerna transport, kommunikation eller återvinning hittar man 
den optimala lösningen på mellanregional nivå eller på unionsnivå. Detta 
återspeglas i slutsatserna från Europeiska rådets möte i Essen där behovet av att 
hitta finansieringskällor för de transeuropeiska projekten inom miljöområdet tas 
upp. Gemensamma miljöprojekt studeras av Europeiska kommissionen. 
Investeringar i dessa infrastrukturer skulle skapa sysselsättning samtidigt som de 
skulle bidra till att skydda miljön. 
Lokala utvecklings- och sysselsättningsinitiativ är anmärkningsvärda i fyra 
avseenden: 
De lämpar sig för insatser för att återföra långtidsarbetslösa, unga 
människor med svårigheter eller arbetslösa kvinnor till arbetsmarknaden. 
De bemödar sig om att i så hög grad som möjligt uppfylla nya behov i 
samhället genom att skapa nya yrken. 
- De svarar mot nya företagares strävanden. 
De finns ofta som lokala sanerings- eller ekonomiska och sociala 
utvecklingsprojekt, på landsbygden eller i staden. 
Sedan Europeiska rådets möte i Essen, då tre regeringar (Danmark, Irland och 
Portugal för andra gången) gav ett betydelsefullt stöd åt kommissionens rapport 
om sysselsättningen och för lokala initiativ, har betydande framsteg gjorts i utbytet 
av åsikter och tillämpningar mellan medlemsstaterna. 
Efterhand, frångår man i medlemsstaterna sina traditionellt nationella preferenser 
och börjar utnyttja alla de 17 områden8 där kommissionen har identifierat lokala 
behov (projekt för tjänster i hemmet i Nederländerna och Tyskland, service i 
närområdet och livskvalitet i Portugal). 
I många medlemsstater (Frankrike, Nederländerna, Tyskland, Österrike) är lokala 
initiativ det mest gynnsamma alternativet för att återföra arbetslösa till 
arbetsmarknaden, antingen genom tillfälliga direkta stödåtgärder, eller genom 
en sänkning av arbetskraftskostnaderna för företag eller verksamheter som tillhör 
dessa 17 områden. 
Tjänster i hemmet, barntillsyn, nya informations- och kommunikationsteknologier, stöd till unga 
människor med särskilda svårigheter, återföra arbetslösa till arbetsmarknaden, upprustning av 
bostäderna, säkerhet, lokal kollektivtrafik, förbättra den allmänna miljön i städerna, närbutiker, 
turism, audiovisuella sektorn, kulturarv, utveckling av lokal kultur, avfallshantering, 
vattenhantering, upprustning och underhåll av naturområden, regleringar, kontroll av föroreningar 
och tillhörande anläggningar. 
34 
För att tillfredsställa nya behov finns det anledning att prova finansiella 
instrument, som är avsedda att främja en ny "marknad". Ett exempel är 
servicecheckar som har flera nationella varianter (anammat i Frankrike och 
Belgien 1994, under utarbetande i Tyskland och Nederländerna), anpassning av 
juridiska, finansiella eller skattemässiga bestämmelser för att göra det möjligt för 
hushållen att bli arbetsgivare eller konsumenter vad gäller tjänster i hemmet 
(Frankrike, Danmark, under utarbetande i Tyskland), eller vidare nya system för 
individuella personförsäkringar i synnerhet för att täcka risken att hamna i 
beroendeställning (Österrike, Tyskland). De beräknade effekterna av dessa tre 
typer av åtgärder uppskattas var för sig skapa tiotusentals nya arbetstillfällen. 
Dessa åtgärder förekommer ibland tillsammans med yrkesutbildningsprogram för 
att etablera dessa nya typer av yrken (Portugal, Frankrike, Nederländerna). För 
tillfället är dock inte parterna på arbetsmarknaden pådrivande i denna process. 
Förändringar vad gäller företagare tycks ännu inte helt ha gått in i 
medvetandet. Starta eget, som i vissa länder länge har varit ett alternativ som 
föredras (Storbritannien), väcker intresse bland andra medlemsstater som önskar 
att anpassa det på så sätt att mikroföretagarna inbegrips (Portugal, Finland). 
Föreningsliv, samarbetet mellan den privata och den offentliga sektorn och icke 
vinstdrivande sammanslutningar är också föremål för regeringarnas intresse tack 
vare deras direkta medverkan för att skapa sysselsättning. De nya åtgärderna berör 
i huvudsak förenklade regler för den sociala ekonomin (Portugal, Finland), eller 
att påbörja förstudier när denna sektor fortfarande är dåligt utvecklad. (Irland, 
Finland). 
Slutligen, förutom i de länder som redan är kända för att uppskatta dessa åtgärder 
(Portugal, Danmark, Irland, Storbritannien, Österrike och Sverige), är 
sysselsättningsinitiativens lokala dimension knappast tydlig i de nya nationella 
åtgärderna. Det är sant att när man skapar ett dynamiskt samband mellan 
sysselsättningen, behovsuppfyllande och lokal utveckling, underförstår detta ett 
medvetandegörande och ett långsiktigt förberedande av den "lokala terrängen" 
(decentralisera, vertikalt samarbete mellan de tre eller fyra statliga 
förvaltningsnivåerna, blanda in alla lokala aktörer, utveckla en gemensam 
ekonomisk och social strategi). I denna process spelar myndigheterna en viktig 
roll. 
I detta avseende förtjänar några initiativ att nämnas, till exempel de initiativ som 
tagits i Frankrike (undersökning om möjligheterna att skapa arbetstillfällen i varje 
departement) och i Finland (arbetsgrupp för att främja skapandet av nya 
arbetstillfällen på lokal nivå). 
Framtidsutsikter 
Trots att medlemsstaterna har infört åtskilliga åtgärder som tillåter en mer 
flexibel arbetstidsorganisation, har dessa möjligheter långt ifrån utnyttjats 
till fullo av parterna på arbetsmarknaden, och man bör prioritera 
arbetstidsanpassningar som gynnar sysselsättningen och som stärker 
arbetsproduktiviteten. 
35 
I övrigt är det betydelsefullt att en uppluckring i arbetsvillkoren inte sker 
på bekostnad av arbetstagarnas sociala trygghetsnivå, eftersom detta skulle 
kunna ge negativa effekter på sysselsättningen. Den stora andelen kvinnor 
som har visstids- eller deltidsanställningar väcker dessutom en 
grundläggande fråga med tanke på den könsuppdelade arbetsmarknaden 
och jämställdheten, vilket man bör ta större hänsyn till. 
- Även om målet med återhållsamma löner i hög grad har respekterats 
under den senaste perioden, skulle de påtryckningar för att öka reallönerna 
som redan nu ger sig till känna - mot bakgrund av den ekonomiska 
återhämtningen - kunna omintetgöra denna tendens. Det kommer således 
att vara så mycket mer betydelsefullt att kunna påvisa de positiva effekter 
en återhållsam lönepolitik har på sysselsättningen. I detta avseende bör, 
kanske i högre grad än tidigare, en balans i kollektivavtalen eftersträvas 
mellan lönebestämmelser och bestämmelser om sysselsättningen. 
Det skulle vara bra att undersöka om man bör lägga större vikt vid ökad 
flexibilitet i sättet och kriterierna för lönesättning för berörda arbetstagare 
och företag, än vid att öka den allmänna löneåtstramningspolitiken. 
Betydande framsteg har uppnåtts i att utnyttja nya sysselsättningskällor. 
Denna potential utnyttjas emellertid inte till fullo. I kommissionens 
meddelande i juni 1995, "En europeisk strategi för att främja lokala 
utvecklings- och sysselsättningsinitiativ"9, identifierade kommissionen 
följande typer av åtgärder för att skapa ett gynnsamt ramverk, att införa 
en annan sorts finansiella instrument, att anpassa yrkesutbildningar och 
examina för att befästa nya yrken, att ändra de juridiska ramarna, samt att 
i tillräcklig utsträckning decentralisera myndighetsåtgärderna. 
Kommissionen underströk vidare att stöd på unionsnivå kan komma att ges 
till sådana initiativ. Med beaktande av detta meddelande framhöll 
Europeiska rådet i Cannes, i juni 1995, hur viktigt det är att vidarebefordra 
erfarenheter på nationell nivå, och anmodade rådet för sociala frågor att 
lämna en rapport om detta till Europeiska rådets möte i Madrid i december 
1995. 
(3) MINSKA DE INDIREKTA ARBETSKRAFTSKOSTNADERNA 
Bakgrund 
Under perioden 1980-1993, ökade beskattningen av arbetskraft, räknat i andel av 
bruttonationalinkomsten, från 19% till 21%. Under samma period sjönk den för 
övriga produktionsfaktorer (från 9% till 8,5%), och utvecklades från 10% till 11% 
för konsumtionen. 
KOM(95)273 95-06-13 
36 
Den målsättning som unionen satt upp är att sänka dessa kostnader i tillräcklig 
omfattning för att påverka rekryteringsbesluten, i synnerhet gällande lågutbildade 
arbetstagare vars produktivitetsnivå är alltför låg för att kunna kompensera den 
faktiska arbetskraftskostnaderna. 
De senaste nationella åtgärderna 
a) Åtgärder som vidtagits av medlemsstaterna 
Flera medlemsstater har valt att genomföra allmänna sänkningar av de sociala 
avgifterna (Spanien, Luxemburg, Portugal, Nederländerna och Finland). Vissa 
medlemsstater, bland annat de nordiska länderna, har dock beslutat att till och med 
öka de lönebaserade sociala avgifterna för att förstärka den avgiftsbaserade 
karaktären hos den sociala tryggheten och uppmuntra arbetstagarna att ta arbeten 
på den reguljära arbetsmarknaden. 
Däremot har de flesta medlemsstater infört tillfälliga eller villkorliga 
sänkningar av de sociala avgifterna vid nyanställning, särskilt till förmån för 
grupper med svårigheter som unga människor, arbetslösa och långtidsarbetslösa 
eller handikappade. Flera medlemsstater, särskilt Belgien och Frankrike, har helt 
nyligen förstärkt åtgärder av detta slag. 
Sex medlemsstater har nyligen infört speciella minskningar av sociala avgifter 
för de lägsta lönerna (Belgien, Danmark, Irland, Frankrike, Nederländerna, 
Storbritannien). I det här sammanhanget är det intressant att notera att det franska 
programmet från 1995, i vilket de sociala avgifterna på låga löner har sänkts, även 
innefattar motprestationer i form av nya arbetstillfällen. En utvärdering av 
resultaten skall göras efter 18 månader. 
En annan typ av målgruppsinriktning används i Finland. Där minskas de indirekta 
kostnaderna för små och medelstora företag, medan de höjs för större företag som 
i regel är mer kapi tal intensiva. 
Vissa nationella åtgärder har också införts för att uppnå en "dubbel 
vinstutdelning" genom att kompensera minskningen av arbetskraftskostnaderna 
med en ökning av avgifterna för användande av naturliga resurser, vilka har till 
syfte att skydda miljön. Storbritannien har således nyligen infört mervärdesskatt 
på energi och är på väg att införa en ny avgift på avfall som kopplas till en 
sänkning av arbetsgivaravgifterna. Många initiativ förbereds eller har redan tagits 
för att införa avgifter på energi, med mer eller mindre direkta återverkningar på 
arbetskraftskostnaderna. I Danmark har man också beslutat att öka miljöavgifterna 
i nivå med 1,6% av BNP. I Luxemburg har avgifter (och ytterligare acciser) 
införts på energikonsumtionen. I Spanien har en avgift på avloppsutsläpp 
utformats. Slutligen förbereds i Nederländerna en avgift på energianvändning vars 
intäkter skall finansiera olika skattelättnader för skattebetalarna. 
Det är viktigt att inte glömma andra indirekta arbetskraftskostnader än de 
sociala avgifterna, särskilt olika företagsskatter eller andra indirekta kostnader 
37 
som grundas på de totala bruttolönerna. I Tyskland studeras för närvarande 
möjligheten att avskaffa arbetsgivarnas avgifter för att finansiera yrkesutbildningen 
genom att i stället finansiera den med skattemedel. 
b) Effekter på sysselsättningen: behovet av att målinrikta åtgärderna och knyta dem 
till sysselsättningen 
Eftersom en minskning av de indirekta arbetskraftskostnaderna kan medföra 
viktiga konsekvenser på den offentliga budgeten och eftersom omfattningen av 
dess effekter är okänd, är det mer effektivt att koncentrera sig på de delar av 
arbetsmarknaden som är mer känsliga än andra för en sådan minskning. I vitboken 
betonade för övrigt kommissionen behovet av att målinrikta minskningen (i 
synnerhet gentemot de mest lågutbildade arbetstagarna) för att begränsa 
samhällskostnaden för varje bevarat eller skapat arbetstillfälle. Inom ramen för en 
strategi för att förebygga långtidsarbetslöshet verkar det särskilt lämpligt att inrikta 
åtgärderna på vissa grupper av arbetslösa. 
De åtgärder som vidtagits i vissa medlemsstater för att minska de indirekta 
arbetskraftskostnaderna har dock inriktats på många olika grupper. Det stora 
antalet befolkningsgrupper som berörts kan ha medfört att åtgärdernas effekter 
tunnats ut. Komplicerade administrativa förfaranden kan också ha avskräckt 
arbetsgivarna, och i synnerhet de små och medelstora företagen, från att utnyttja 
dessa åtgärder. Detta leder fram till slutsatsen att projekten bör koncentreras på 
ett litet antal väl definierade målgrupper, och vara så enkla som möjligt. 
Dessutom bör de skattefördelar som en sådan minskning innebär knytas till, eller 
användas i anslutning till, åtgärder som medför en nettoökning av antalet 
arbetstillfällen (som t. ex. omstrukturering av arbetstiden). 
Detta anknytningsbehov gäller inte bara åtgärder för minskningar av indirekta 
arbetskraftskostnader utan även skatteförmåner som erbjuds under andra former: 
till exempel subventioner till företag som genomför av myndigheterna godkända 
utbildningsprogram eller som ökar sina utbildningsinvesteringar. På så sätt skulle 
man kunna försäkra sig om att investeringarna i mänskligt kapital kommer att 
fortsätta när arbetsgivarna väl har anställt nya arbetstagare. Denna anknytning 
borde dock anses som en åtgärd nödvändig endast på kort sikt. På lång sikt 
riskerar man att på detta sätt skapa stelhet på arbetsmarknaden. Den prioritet som 
sysselsättningen har motiverar dock att sådana åtgärder vidtas på kort sikt. 
Framtidsutsikter 
Man måste på nytt beakta behovet av att genomföra målinriktade minskningar av 
de sociala avgifterna för att uppnå största möjliga effekt. Under de kommande 
månaderna bör man vara särskilt uppmärksam på effekterna av de olika 
tillvägagångssätt som medlemsstaterna valt med tanke på dessa målsättningar. 
Med tanke på dagens begränsade offentliga budgetutrymme måste en märkbar 
minskning av de indirekta arbetskraftskostnaderna kompenseras genom lämpliga 
38 
åtgärder. Vissa medlemsstater hoppas kunna kompensera en minskning av de 
indirekta arbetskraftskostnaderna genom minskade offentliga utgifter eller ökade 
skatteintäkter tack vare den ekonomiska tillväxten. Eftersom en omfattande 
minskning av statsskulder och budgetunderskott är nödvändig kommer dock dessa 
åtgärder, vare sig de tillämpas var för sig eller tillsammans, inte att räcka. I många 
medlemsstater måste man överväga att införa andra åtgärder. 
Även om behovet av kompensation är allmänt, innebär medlemsstaternas olika 
skattesystem och varierande bakgrund ur skattesynpunkt att det är nödvändigt att 
kunna vara flexibel när det gäller valet av kompensationsåtgärder. För att kunna 
försäkra sig om att dessa åtgärder är förenliga med den inre marknaden måste det 
pågående utbytet av erfarenheter och information fördjupas inom ramen för ett 
ökat samarbete mellan medlemsstaterna. Varje medlemsstats handlingsutrymme 
på den inre marknaden begränsas ytterst av risken för att vissa skatteunderlag, i 
synnerhet de mest rörliga, omlokaliseras när den faktiska beskattningen av dessa 
underlag varierar alltför mycket mellan medlemsstaterna. 
Europeiska kommissionen har redan lagt fram förslag som gäller vissa "skyddsnät" 
(en gemensam lägsta möjliga mervärdesskatt, beskattning av sparande och energi) 
som utöver varje åtgärds specifika målsättning skulle kunna erbjuda möjligheter 
att få kompensationer inom budgeten samtidigt som risken för skattekonkurrens 
mellan medlemsstaterna begränsas. Dessutom bör kompensationsåtgärder inte 
enbart ses som ett sätt att stabilisera de totala skatteintäkterna, men också som ett 
stöd för att underlätta att andra produktionsfaktorer byts ut mot arbetskraft För 
att uppnå detta mål bör kompensationsåtgärderna huvudsakligen inriktas på övriga 
produktionsfaktorer, snarare än konsumtionen. I synnerhet de naturliga resurserna 
har helt klart överexploaterats fram till helt nyligen. En ökning av beskattningen 
av dessa resurser (genom att beskatta produkter eller metoder) skulle kunna 
medföra ett mer balanserat utnyttjande. Simulationer som utförts av 
kommissionen10 visar att avgifter på utnyttjandet av naturresurser, till exempel 
förslaget om skatt på koldioxid eller energi, som införs för att finansiera 
minskningar av de sociala avgifterna, skulle vara mer effektiva för att skapa 
arbetstillfällen än en höjning av andra skatter och avgifter som mervärdesskatten 
eller inkomstskatten. En skatt på koldioxid eller energi som innebär en inkomst 
på cirka 1% av BNP, skulle öka den totala sysselsättningen inom unionen med 
nära 1%. Om minskningen av sociala avgifter gällde de mest lågutbildade eller 
lågavlönade grupperna skulle denna ökning till och med kunna fördubblas. Detta 
skulle innebära upp till 2 miljoner nya arbetstillfällen inom hela gemenskapen. 
En omfördelning av skattebördan från arbetskraft till andra produktionsfaktorer bör 
ske med två klara målsättningar. I första hand, på kort sikt, är det viktigt att klart 
förklara för aktörerna på den ekonomiska marknaden att den reform av 
skattesystemet som pågår har som målsättning att skapa nya arbetstillfällen (eller 
åtminstone inte motverka att de skapas) och att främja användandet av arbetskraft. 
10 Beskattning, sysselsättning och miljö: skattereform föratt minska arbetslösheten (Taxation, employment 
and environment: fiscal reform for reducing unemployment), European Economy, nr 56, 1994. 
39 
I andra hand, på lång sikt, måste de indirekta arbetskraftskostnaderna, som trots 
medlemsstaternas åtgärder fortfarande är för höga, sänkas betydligt. 
Från denna synpunkt bör följande klart slås fast: 
Skattesystemets inriktning, som under de senast femton åren varit 
ogynnsam för användandet av arbetskraft, bör omorienteras. 
Inom detta område bör samrådet mellan medlemsstaterna förstärkas för att 
undvika att risken för skattekonkurrens på den inre marknaden hindrar att 
en del av skattebördan på arbetskraft överförs till andra 
produktionsfaktorer eller, slutligen, till konsumtionen. 
4) ÖKA ARBETSMARKNADSPOLITIKENS EFFEKTIVITET 
Bakgrund 
Inom unionen står utgifterna för arbetsmarknadspolitiken i genomsnitt för 3,5% 
av bruttonationalinkomsten. Två tredjedelar av dessa utgifter utgörs av 
inkomststöd till arbetslösa och av förtidspensioner. Det är nödvändigt att 
omorientera dessa betydande budgetmedel i riktning mot att i första hand återföra 
de arbetslösa till arbetsmarknaden. En sådan aktiv politik bör se till att varje 
berörd person motiveras, särskilt ur ekonomisk synpunkt, att söka arbete, och 
samtidigt ge bättre möjligheter att hitta ett arbete tack vare en effektivare 
arbetsförmedling och en större geografisk och yrkesmässig rörlighet. 
Alla medlemsstater har vidtagit eller förstärkt aktiva åtgärder under de senaste 
åren, även om den omfattande och snabba ökningen av arbetslösheten har hållit 
kvar de passiva utgifterna på en hög nivå. Viktiga utbildningsinsatser har gjorts. 
De är en mycket viktig del av en aktiv arbetsmarknadspolitik, eftersom de 
förstärker arbetstagarnas och de arbetssökandes yrkesmässiga rörlighet (se kapitel 
IV. 1 ovan). För övrigt har medlemsstaternas insatser främst gällt de offentliga 
arbetsförmedlingarna och åtgärder för att motivera de arbetslösa att söka arbete. 
De senaste nationella åtgärderna 
a) Arbetsförmedlingarna 
I många medlemsstater har viktiga insatser gjorts för att förbättra 
arbetsförmedlingarnas effektivitet. (För de flesta länder tar sig detta sitt uttryck i 
en ökning av motsvarande utgifters andel av bruttonationalinkomsten mellan 1985 
och 1993). De mest anmärkningsvärda reformerna på senare tid är otvivelaktigt 
de som genomförts i Danmark, Nederländerna och Österrike, samt 
moderniseringen av de grekiska arbetsförmedlingarna. 
Man eftersträvar ökad effektivitet genom strukturreformer. I Tyskland studeras 
möjligheterna att ge arbetsförmedlingarna större självständighet. I Österrike har 
arbetsförmedlingen ombildats till ett självständigt statligt företag. I motsats till 
40 
andra medlemsstater eftersträvar man i Nederländerna ett mer centraliserat system. 
I Italien har en proposition lagts fram i juni 1995, där man föreslår att avskaffa 
det statliga monopolet på arbetsförmedling. 
Den offentliga arbetsförmedlingen söker nya arbetssätt. Inom det tyska 
programmet Start har man infört förmedling av tillfälliga arbeten för att återföra 
långtidsarbetslösa till arbetsmarknaden. Dessutom kan ett öppnare synsätt på privat 
arbetsförmedling noteras - icke vinstdrivande förmedlingar i Spanien, platsbyråer 
i Tyskland och Österrike, interimförmedlingar i Italien. 
Man eftersträvar också ett närmare samarbete med arbetsgivarna. I Frankrike 
gäller det de stora företagen. I Tyskland vänder man sig till de små och 
medelstora företagen, hantverkarna och yrkesorganisationerna. I Nederländerna 
koncentreras insatserna på vissa branscher, för att få bättre kunskap om behoven 
och kunna tillfredsställa efterfrågan. 
Arbetsförmedlingarnas aktivitet koncentreras på prioriterade mål. Detta sker 
särskilt tack vare förstärkningar av den individuella rådgivande verksamheten som 
inriktas på arbetslösa med särskilda svårigheter - i synnerhet unga människor och 
långtidsarbetslösa (Belgien, Frankrike, Storbritannien, Sverige, Danmark). I 
Danmark har man således infört en aktiv politik. För varje arbetslös slås ett 
individuellt handlingsprogram fast. Det mynnar ut i anställning eller utbildning. 
Regeringen anser att resultaten är mycket positiva, särskilt på grund av att allt fler 
arbetslösa deltar i utbildningen. 
Flera medlemsstater (särskilt Österrike, Nederländerna och Storbritannien) försöker 
hitta effektivitetskriterier för arbetsförmedlingarna. I Storbritannien nedtecknas 
målsättningarna i ett årligt effektivitetsavtal som träffas mellan regeringen och 
arbetsförmedlingen, och budgeten fördelas enligt dessa målsättningar. Efter det att 
den offentliga arbetsförmedlingen i Nederländerna genomgått en oberoende 
granskning har en omfattande reform påbörjats som särskilt kommer att knyta 
anslag av statliga medel till effektivitetskriterier. 
b) Främja yrkesmässig och geografisk flexibilitet 
Insatserna för att utveckla arbetstagarnas yrkesmässiga rörlighet inom unionen 
verkar för närvarande koncentreras på utbildning. Investeringarna i fortbildning 
och utbildningar som är möjliga att "överföra" för att anpassa arbetstagarna till 
arbetslivets förändringar pekar i denna riktning. Som sagts ovan (kapitel IV. 1) är 
det ofta motiverat att förstärka insatserna inom detta område. 
Det finns mycket litet information om andra åtgärder. Det är nödvändigt att hitta 
andra sätt att undanröja hindren för den yrkesmässiga rörligheten genom att skapa 
broar mellan olika branscher, yrkesgrupper och yrken. 
Den geografiska rörligheten mellan medlemsstaterna är fortfarande begränsad 
inom unionen, ofta helt enkelt på grund av språkproblem. Undanröjandet av 
jurdiska, administrativa och skattemässiga hinder för den geografiska rörligheten, 
41 
är en prioriterad fråga för att fullständigt förverkliga den inre marknaden. För 
övrigt bör upprättandet av tjänster som Eures-nätet, som binder samman de 
offentliga arbetsförmedlingarna, uppmuntra och underlätta arbetstagarnas rörlighet 
mellan medlemsstaterna. 
På nationell nivå består åtgärderna huvudsakligen i bidrag för resor och flyttning, 
förutom den hjälp som redan ges inom bostadspolitikens ramar. Debatten om den 
geografiska rörligheten är särskilt aktuell i Italien. I norr råder brist på arbetskraft, 
medan arbetslösheten är mycket hög i söder. Frågan om geografisk rörlighet 
knyter direkt an till frågan om regional utveckling. Gemenskapens strukturfonder 
anslår stora belopp för att stödja medlemsstaternas åtgärder för att balansera den 
regionala utvecklingen, genom stöd till näringslivet och till arbetstagarnas 
utbildning. 
c) Stärka motivationen för att söka arbete och för att anställa 
I de flesta medlemsstater har ett viktigt handlingsområde varit att undersöka 
skatte- och förmånssystemens faktiska funktionssätt för att undanröja eventuella 
hinder för att skapa arbetstillfällen eller ta arbete. Europeiska rådet bad vid sitt 
möte i Essen om en särskild rapport i detta ämne. En sammanfattning av denna 
rapport återfinns nedan (kapitel V.4). 
För att uppmuntra de arbetslösa att aktivt söka arbete har strängare villkor satts 
upp för utbetalning av arbetslöshetsersättning. I Danmark infördes i april 1995 
strängare regler om kravet att stå till arbetsmarknadens förfogande. I Spanien, där 
bidragssystemet setts över 1992 för att uppmuntra till aktivt arbetssökande, kan 
en person förlora rätten till ersättning om hon vägrar delta i allmännyttigt arbete 
eller utbildning. I Sverige går rätten till arbetslöshetsersättning förlorad om man 
vägrar ta ett arbete eller delta i utbildning. I Storbritannien förbereds en reform 
av ersättningssystemet. Den nya "arbetssökarersättningen" (Jobseeker's allowance) 
utformas på ett mer sporrande sätt. 
I Grekland kan den aktiva arbetsmarknadspolitiken särskilt illustreras genom det 
kupongsystem som införts 1995. Kupongerna, som delas ut till arbetslösa, har ett 
visst ekonomiskt värde och kan användas på olika sätt. De kan till exempel 
överlämnas till arbetsgivaren vid anställning, bidra till utbildningskostnader eller 
växlas in av den arbetslöse för att hjälpa honom att starta eget. Målsättningen med 
systemet är att stärka den arbetslöse individens ansvar, samtidigt som 
arbetsgivarna stimuleras att rekrytera och byråkratin minskar. 
Vissa medlemsstater har vidtagit åtgärder för att förhindra att en alltför hög 
"ersättningsnivå" (arbetslöshetsersättning och andra bidrag i förhållande till 
lönen), i synnerhet för de lägsta lönerna, sänker motivationen för att söka arbete, 
i och med de tilläggskostnader arbetet medför (till exempel resor, barnomsorg 
etc.) I Nederländerna, till exempel, har den lagliga minimilönen frysts. Detta 
påverkar bidragens belopp, och sänker ersättningsnivån jämfört med de 
kollektivavtal senliga minimilönerna eller genomsnittslönen. Man kan också notera 
vissa sänkningar av arbetslöshetsersättningen (Sverige) eller minskningar av den 
42 
tid under vilken tilläggsförmåner utbetalas (Danmark). I Finland förbereds en 
reform av arbetslöshetsförsäkringen. I Grekland, däremot, höjdes 
grundersättningen vid arbetslöshet betydligt 1994. 
Ett sätt att sänka ersättningsnivån är att bibehålla arbetslöshetsersättningen, helt 
eller delvis, vid sidan av arbetsinkomsten. I de flesta medlemsstater finns ett 
sådant system för de arbetslösa som bestämmer sig för att starta ett eget företag, 
eller ta över ett som redan finns. I vissa medlemsstater kan också en arbetslös 
person som tar ett arbete behålla en del av sin arbetslöshetsersättning utöver 
lönen. I Storbritannien berör systemet för "familjekredit" (family credit) nära 
600 000 familjer. Inom detta system kompletteras inkomsten för lågavlönade 
familjeförsörjare. 
Dessa åtgärder för att motivera arbetslösa eller arbetstagare kompletteras av en rad 
åtgärder för att motivera arbetsgivarna genom att subventionera arbetstillfällen. 
Dessa åtgärder är särskilt betydande i Belgien, Danmark, Finland och Spanien. I 
Grekland och Portugal är de också en viktig del av arbetsmarknadspolitiken. De 
håller också på att utvecklas i Tyskland och Sverige, samt i Frankrike i och med 
det sysselsättningsprogram som trädde i kraft i juli 1995. Dessa subventioner är 
oftast inriktade på vissa grupper, i synnerhet långtidsarbetslösa och unga 
människor. De bör ses i samband med åtgärderna för att minska de indirekta 
arbetskraftskostnaderna (se punkt 3 ovan). 
Medlemsstaterna har intensifierat sina ansträngningar för att utvärdera 
arbetsmarknadspolitikens effektivitet. Genom ökad rådgivning och bättre stöd för 
att söka arbete, förbättras de arbetslösas utsikter att hitta ett arbete. När det gäller 
subventioneringen av arbetstillfällen däremot, verkar det som om en mycket stor 
andel av utgifterna antingen är verkningslösa eller medför ersättningseffekter (man 
rekryterar en viss person i stället för en annan). Det är särskilt svårt att utvärdera 
utbildningens effekter på möjligheterna att hitta arbete. 
Framtidsutsikter 
Trots de framsteg som gjorts är fördelningen mellan passiva och aktiva 
utgifter långt från optimal. Man bör intensifiera ansträngningarna för att 
göra arbetsmarknadspolitiken mer aktiv, utan att för den skull ifrågasätta 
en hög social trygghetsnivå. Med hänsyn tagen till medlemsstaternas starkt 
begränsade budget, är det särskilt viktigt att inom ramen för det europeiska 
samarbetet utvärdera resultaten av de olika metoderna. 
De senaste årens erfarenheter har lagt i dagen behovet av att ägna mer 
uppmärksamhet åt arbetsförmedlingarna och de tre aspekterna av deras 
verksamhet: samla och sprida information om arbetsmarknaden, agera 
"mäklare" mellan arbetsgivare och arbetssökande, samt ansvara för att 
arbetskraften anpassas till marknadens behov. 
För en aktiv arbetsmarknadspolitik krävs också ett bestämt individuellt 
engagemang för att ägna tiden som arbetslös åt att intensivt söka arbete 
43 
eller förbereda sig för ett framtida arbete. De reformer av det sociala 
trygghetssystemet som påbörjats har som målsättning att främja detta 
aktiva sökande. 
Medlemsstaterna tycks inte utnyttja sitt handlingsutrymme fullt ut för att 
främja arbetstagarnas yrkesmässiga och geografiska rörlighet. Inom 
dessa områden bör utbytet av information och erfarenheter fördjupas i 
framtiden. 
(5) FÖRSTÄRKA ÅTGÄRDERNA FÖR GRUPPER SOM SÄRSKILT DRABBAS 
AV ARBETSLÖSHET 
Bakgrund 
Arbetslösheten i Europa utmärker sig inte bara genom att den är hög, utan även 
genom att den särskilt drabbar vissa befolkningsgrupper - unga människor, 
kvinnor och äldre arbetstagare - och genom att den är långvarig. 
Arbetslösheten bland unga människor är särskilt hög inom unionen (20%), 
framför allt i de sydligare länderna och i Irland. Kvinnorna är fortfarande 
arbetslösa i betydligt större utsträckning än männen (12,6% mot 9,7% enligt 
säsongrensade uppgifter i maj 1995). 1994 var nära 48% av de arbetslösa inom 
unionen utan arbete sedan ett år eller mer (varav hälften sedan minst två år). 
Denna siffra har inte minskat på de senaste tio åren. Dessutom har det faktiska 
antalet berörda personer ökat. Långtidsarbetslösheten ökar med de arbetslösas 
ålder. Men den gäller i stor utsträckning även unga människor (nära 40% i 
åldersgruppen 20-24 år), trots att denna grupp drar stor fördel av 
konjunkturuppgången. Kvinnorna drabbas i genomsnitt något oftare av 
långtidsarbetslöshet än männen. Slutligen är risken för långtidsarbetslöshet högre 
för lågutbildade personer. 
Denna situation är oacceptabel, dels vad gäller mänskliga aspekter och social 
sammanhållning, dels vad gäller optimalt utnyttjande av mänskliga resurser, i 
synnerhet med hänsyn tagen till unionens demografiska framtidsutsikter. 
De senaste nationella åtgärderna 
a) Åtgärder för unga människor 
Trots att arbetslösheten fortfarande är mycket hög bland unga människor, har det 
faktiska antalet utan arbete minskat betydligt i flera medlemsstater. Detta beror 
främst på att allt fler unga människor stannar kvar inom utbildningssystemet. 
Medlemsstaterna har gjort stora ansträngningar i denna riktning, för att minska 
antalet unga människor som kommer ut på arbetsmarknaden utan lämplig 
grundutbildning. Personer i denna grupp riskerar i särskilt stor utsträckning att bli 
arbetslösa (till exempel tre gånger så stor risk som genomsnittet i Nederländerna). 
Man kan särskilt notera det danska programmet "Utbildning för alla" som 
lanserades 1993, eller det initiativ som nyligen tagits i Nederländerna för att på 
44 
regional nivå skapa register över elever som lämnar skolan utan kvalifikationer 
för att kunna erbjuda dem individuellt avpassade lösningar (till exempel utbildning 
eller praktikplatser). 
För unga människor som trots allt lämnar utbildningssystemet utan kvalifikationer, 
finns i flera medlemsstater system för att "komma ikapp" genom garanterad 
utbildning eller sysselsättning. I Nederländerna ger lagstiftningen om garanterad 
sysselsättning för unga människor en anställning i en "kommunal stiftelse", eller, 
sedan 1995, i den privata sektorn, för varje person efter sex (i vissa fall tolv) 
månaders arbetslöshet. I Danmark erbjuds möjligheter till utbildning eller 
sysselsättning inom tre månader för alla under 25 år som inte har rätt till 
arbetslöshetsersättning. Denna åtgärd förstärktes i juli 1995. Samtidigt sågs 
socialhjälpssystemet över för att göra utbildningarna mer attraktiva. 
Utbildningsgarantier finns i Belgien ("social befordran"), Spanien, Portugal (avtal 
från 1991 mellan arbetsmarknadens parter för att garantera unga människor minst 
ett års utbildning, särskilt de med låga eller obefintliga kvalifikationer) samt i 
Storbritannien med programmet "Youths Credits" (tillgång till en "kredit" som kan 
bytas mot en utbildning som leder fram till yrkesbehörighet). I Irland koncentreras 
programmet Youthstart, som satts igång som ett svar på kommissionens vitbok, 
på ungdomar mellan 18 och 21 år. Programmet innefattar förebyggande åtgärder, 
åtgärder för ungdomar som lämnat skolan tidigt, grundutbildning och 
yrkesutbildning, samt lärlingsutbildning. 
b) Åtgärder för långtidsarbetslösa 
Medlemsstaterna har sedan början av 90-talet gjort viktiga insatser för att 
bekämpa långtidsarbetslösheten. Vissa medlemsstater grundar sin strategi på att 
ge de långtidsarbetslösa företräde till allmänna åtgärder (utbildning, rådgivning, 
stöd för att söka arbete, anställningsstöd). I andra länder anses det nödvändigt att 
vidta specifika åtgärder. I dessa länder inriktar man sig allt mer på speciell 
rådgivning och arbetsförmedling (ex: "Programme 900.000" i Frankrike, "Restart" 
i Storbritannien), som erfarenhetsmässigt verkar effektiva. Man inriktar sig också 
på anställningsstöd (i form av subventioner, bidrag som betalar lönen helt eller 
delvis, minskade sociala avgifter). 
När det gäller att bekämpa långtidsarbetslösheten är det viktigt att fråga sig om 
åtgärder som enbart gäller långtidsarbetslösa inte medför en risk för att de 
personer som berörs blir marginaliserade. Det är viktigt att noggrannt utvärdera 
båda synsättens verkningar. 
1995 kan man i flera medlemsstater notera att de långtidsarbetslösa prioriteras allt 
mer. I Sverige beslutade man i april 1995 att begränsa de flesta 
arbetslöshetsåtgärderna till de långtidsarbetslösa. I Nederländerna har ett program 
just satts igång, där målsättningen är att bereda sysselsättning inom den offentliga 
sektorn för 40 000 personer före 1998. Dessa arbetstillfällen kommer främst att 
gälla service i närmiljön (hälsa, vård, säkerhet, barntillsyn). I Frankrike föreskriver 
det brådskande sysselsättningsprogram som den nya regeringen lagt fram 
45 
sommaren 1995 att anställningsstödet för långtidsarbetslösa skall stärkas betydligt. 
I Storbritannien har en rad åtgärder vidtagits eller förstärkts från och med april 
1995 vad gäller stöd för att söka arbete, ibland kombinerat med praktik eller 
ekonomiska stimulansåtgärder riktade mot arbetsgivarna ("Work trials"). I Finland 
har ett speciellt nationellt program satts igång 1995 för att bekämpa 
långtidsarbetslösheten. 
Många av de program som nyligen lagts fram innefattar kvantitativa målsättningar. 
I Finland, till exempel, eftersträvar man att minska långtidsarbetslösheten med 
hälften före 1999. I Frankrike är målet att öka antalet anställningar av 
långtidsarbetslösa från 180 000 till 350 000 om året. I Nederländerna vill man öka 
antalet anställningserbjudanden med 40 000 före 1998. 
Arbetsmarknadens parter kan också ta initiativ vad gäller de långtidsarbetslösa 
(ex: avtal i Italien om minskade löner). 
c) Åtgärder för äldre arbetstagare 
Frågan om de äldre arbetstagarna är särskilt viktig i och med att tendenserna för 
unionens befolkningsutveckling är ett starkt argument för att bibehålla dessa 
arbetstagare i den aktiva befolkningen. Det är anledningen till att flera 
medlemsstater valt att behålla dessa personer i arbetslivet så länge som möjligt. 
Det gäller särskilt Italien, där den stora reform av pensionssystemen som antogs 
i augusti 1995 innefattar skärpta villkor för att gå i pension eller bli 
förtidspensionär. I Österrike har möjligheterna till förtidspensionering också 
nyligen begränsats. Med samma utgångspunkt tar man i Nederländerna allt större 
hänsyn till de äldres arbetsvillkor. 
För att uppmuntra att äldre arbetslösa återförs till arbetsmarknaden har vissa 
medlemsstater infört olika specifika ekonomiska stimulansåtgärder, utöver de 
allmänna åtgärder som gäller arbetslösa och i synnerhet de långtidsarbetslösa. Det 
handlar ofta om olika bidrag och sänkta sociala avgifter. Åldersgränsen för dessa 
åtgärder varierar starkt, mellan 45 och 60 år. I Österrike försöker 
arbetsförmedlingarna aktivt att få arbetsgivarna att rekrytera äldre arbetstagare 
Inför vissa krissituationer fortsätter dock vissa medlemsstater att uppmuntra 
förtidspensioneringar. Det gäller exempelvis Grekland, i de regioner där 
arbetslösheten är mycket hög eller vid omstrukturering av storföretag. 
d) Åtgärder för kvinnor 
Kvinnorna möts av olika problem på arbetsmarknaden, beroende på om de söker 
sitt första arbete, om de är unga och arbetslösa, om de önskar övergå från olika 
former av deltidsarbete eller korttidsanställningar till heltidsarbete, om de avbrutit 
sitt yrkesliv och önskar ta upp det på nytt eller om de tillhör missgynnade 
grupper. 
Förebyggande åtgärder kan spela en myckel viktig roll, genom att ägna flickorna 
särskild uppinaiksamhcl inom giundiillnMiiingssyNlrincn I I nil,nid fur, ^ii !.iU,i 
46 
ansträngningar för att utbilda flickor inom områden som traditionellt anses som 
"manliga". Där har ett program gällande kvinnor och yrkesutbildning inom 
industrin just satts igång. 
I Danmark spelar arbetsförmedlingarna en aktiv roll i kampen mot 
könsuppdelningen av arbetsmarknaden. 
I Tyskland innehåller sysselsättningslagen (Arbeitsförderungsgesetz) speciella 
bestämmelser för arbetslösa kvinnor, vilka förstärkts 1994 och 1995. Dessa 
bestämmelser stärker de arbetslösa kvinnornas rättigheter (de kvinnor som avbrutit 
sin yrkesverksamhet för att uppfostra barn åtnjuter samma förmåner som 
långtidsarbetslösa) och ger utrymme för att ge särskilt stöd till de 
sysselsättningsskapande projekt som främst gäller kvinnor. 
I Österrike har ett särskilt sysselsättningsprogram för kvinnor lagts fram, som 
stärker åtgärderna till deras förmån. 
Framtidsutsikter 
Trots medlemsstaternas ansträngningar lämnar fortfarande alltför många 
unga människor utbildningssystemet med otillräcklig utbildning. Det 
krävs fortsatta framsteg för att uppnå vitbokens målsättning att garantera 
att inga personer under 18 år skall vara arbetslösa. Det är särskilt viktigt 
att återföra till utbildningssystemet de unga människor som riskerar att 
uteslutas socialt därför att de lämnat skolan några år tidigare och inte följt 
någon utbildning. 
Varje ny person på arbetsmarknaden bör ha tillräcklig grundutbildning, 
yrkesutbildning eller arbetslivserfarenhet för att kunna bli anställd. 
Medlemsstaterna har väsentligt förstärkt sina åtgärder för att återföra de 
långtidsarbetslösa till arbetsmarknaden. Men på samma sätt som för unga 
människor bör de få möjlighet till yrkesutbildning eller att återgå till 
arbetslivet innan de nått tröskeln för långtidsarbetslöshet. 
Europeiska kommissionen noterar väsentliga skillnader i de olika 
medlemsstaternas synsätt på vikten av åtgärder för att främja lika 
möjligheter, i synnerhet vad gäller att motverka arbetsmarknadens 
könsuppdelning och främja integrationen på arbetsmarknaden av kvinnor 
med särskilda svårigheter. På detta område, som tillhör ett av 
huvudområdena från Europeiska rådets möte i Essen, verkar inte de 
nationella attityderna genomgått någon väsentlig utveckling på senare tid. 
Man bör uppmuntra fördjupade utbyten av synpunkter och erfarenheter 
mellan medlemsstaterna, och särskilt ta vara på de nya medlemsstaternas 
erfarenheter. 
Slutligen bör man notera utvecklingen i flera medlemsstater mot att 
kvantitativt beräkna väntade resultat av åtgärder för att främja 
47 
speciella grupper. Detta tillvägagångssätt har fördelen att klargöra de 
prioriterade frågorna och bidrar till utvecklandet av en metod för att 
utvärdera sysselsättningsåtgärderna. 
V. ÖVERGRIPANDE FRÅGOR 
Den sysselsättningsstrategi som lagts fast av Europeiska rådet i Essen vilar på ett 
allmänpolitiskt engagemang för att främja sysselsättningen. Förutom den 
makroekonomiska politiken och arbetsmarknadspolitiken, önskar Europeiska rådet att 
vissa områden blir föremål för särskild uppmärksamhet. I Essen begärde Europeiska rådet 
att dels "skatte- och understödssystemens effekter på inställningen till att erbjuda och anta 
en anställning" och dels "förhållandet mellan tillväxten och miljön" skulle granskas. I 
Cannes underströk Europeiska rådet också den avgörande roll som de små och medelstora 
företagen spelar för skapandet av arbetstillfällen, och i ett större sammanhang för den 
sociala stabiliteten och den ekonomiska dynamiken. 
Dessutom, med tanke på den viktiga roll som gemenskapens strukturfonder spelar i fråga 
om sysselsättningen i allmänhet och tillämpningen av riktlinjerna från Essen i synnerhet, 
anser Europeiska kommissionen det lämpligt att behandla denna fråga i detta meddelande. 
I detta kapitel presenteras dessa ämnesområden kortfattat, oberoende av enskilda mer 
detaljerade rapporter som redan finns eller som håller på att förberedas. 
(1) SYSSELSÄTTNINGEN I SMÅ OCH MEDELSTORA FÖRETAG -
TENDENSER 
De små och medelstora företagen utgör den främsta sysselsättningskällan inom den 
privata sektorn. Dessutom är de fortfarande en dynamisk källa till skapandet av nya 
arbetstillfällen eftersom de kan reagera snabbare än stora företag på nya möjligheter och 
är mer flexibla när det gäller att anpassa sig till de ekonomiska omständigheterna. 
Möjligheterna att skapa nya arbetstillfällen inom små och medelstora företag försvåras 
dock på grund av en rad hinder. Många av dessa hinder ligger utanför företagens kontroll. 
a) En ögonblicksbild av sysselsättningen i små och medelstora företag 
De senaste uppgifterna11 för en rad av de femton medlemsstaterna bekräftar att de 
små och medelstora företagen spelar en betydande roll för skapandet av 
arbetstillfällen. Inom den europeiska unionen finns 15,8 miljoner små och 
medelstora företag (färre än 250 anställda). De sysselsätter 64,2 miljoner personer 
och står för 41,2% av den totala aktiva befolkningen. Enbart de små företagen 
Källa: Statistikkontorets projekt angående smä och medelstora företag (Eurostat SME project), 1995: 
Företagen i Europa (Les entreprises en Europe) 1995; tredje rapporten (troisième rapport), 1994. 
48 
(färre än 50 anställda) sysselsätter 52 miljoner personer, vilket motsvarar 32% av 
den totala aktiva befolkningen. 
I de flesta länder står de små och medelstora företagen (färre än 250 anställda) för 
mer än 60% av den totala sysselsättningen inom privata företag. Italien (77%) har 
den största andelen sysselsättning inom små och medelstora företag bland de 
länder som ingår i rapporten. Tyskland (56%) har den lägsta andelen. I alla länder 
står små företag (färre än 50 anställda) för minst 40% av den totala 
sysselsättningen inom privatföretag. 
Vad gäller olika sektorer är de små och medelstora företagens bidrag till den 
totala sysselsättningen inom privata företag störst inom bygg- och tjänstesektorn. 
De små och medelstora företagen står för 85,7% av den totala sysselsättningen 
inom byggföretagen, med den högsta andelen i Belgien (89,1%) och den lägsta i 
Frankrike (81,4%). De små och medelstora företagen står för 78% av den totala 
sysselsättningen inom tjänsteföretagen, med den högsta andelen återigen i Belgien 
(82,9%), och den lägsta i Frankrike (69%). De små och medelstora företagen står 
för 51% av den totala sysselsättningen inom industriföretagen, med den högsta 
andelen bland de länder som ingår i rapporten i Portugal (68,9%), och den lägsta 
i Tyskland (37,5%) och i Storbritannien (38,9%). 
b) De små och medelstora företagens bidrag till sysselsättningen på senare tid 
Nya uppgifter12 bekräftar att de små och medelstora företagen fortsätter att bidra 
i betydande utsträckning till skapandet av nya arbetstillfällen. Under perioden 
1988-1995 ökade sysselsättningen i små och medelstora företag (färre än 250 
anställda) inom de femton medlemsstaterna i genomsnitt med 0,25%» per år. Detta 
bör jämföras med en tillbakagång på 0,5% inom större företag. Visserligen 
tenderar de små och medelstora företagen att uppvisa en mer begränsad ökning 
av sysselsättningstillväxten än de stora företagen sedan konjunkturuppgången 
stabiliserats. Men det finns belägg för att en snabbare ökning av arbetstillfällena 
inom de små och medelstora företagen kan väntas inom de närmaste åren, i takt 
med att överkapaciteten minskar. 
De små och medelstora företagen, och i synnerhet mikroföretagen, spelar en 
särskilt viktig och dynamisk roll i de minst gynnade regionerna. I de flesta mål 
1-, 2- och 5b-regioner har de små och medelstora företagen ansvarat antingen för 
en sammanlagd ökning av sysselsättningen eller en mindre kraftig sammanlagd 
minskning än i de större företagen. 
Man bör vara medveten om att det finns ett nära samband mellan stora och små 
företag, i och med att små företag ofta helt eller delvis är underleverantörer. 
Sedan några år har de stora företagen haft en allmänt utbredd praxis att lägga ut 
verksamhet. Detta påverkar skapandet av arbetstillfällen i de små och medelstora 
företagen positivt. 
12 Källa: Europeiska observationsorganet för små och medelstora företag, tredje årsrapporten, 1995. 
49 
c) Hinder på den nationella arbetsmarknaden för att skapa arbetstillfällen inom små 
och medelstora företag 
De små och medelstora företagens möjligheter att bibehålla eller skapa 
arbetstillfällen beror på en mångfald faktorer. En del av dessa faktorer är 
gemensamma för alla företag, oberoende av storlek. 
Det allmänna ekonomiska klimatet är naturligtvis en mycket viktig faktor, i 
synnerhet när överskottseffekterna från stora företag via beställningar och 
underleverantörsförfaranden tas med i beräkningen. Ett förbättrat klimat som 
gynnar efterfrågan och investeringar, under de förhållanden som beskrivs i kapitel 
III ovan, är därför mycket viktigt för de små och medelstora företagen. Ett sådant 
klimat bör också ses som en möjlighet att lösa andra strukturella problem som 
påverkar de små och medelstora företagens möjligheter att skapa arbetstillfällen. 
Ett av dessa strukturella problem beror på den administrativa och juridiska 
omgivning som företagen verkar i. Invecklade juridiska och administrativa 
förfaranden och åtföljande kostnader belastar alla företags möjligheter att skapa 
sysselsättning. De minskar effektiviteten och ökar kostnaderna. Deras effekter är 
relativt sett större på små och medelstora företag som ofta inte har en tillräckligt 
storskalig verksamhet för att kunna klara av de fasta utgifter som dessa krav ger 
upphov till. 
En del av dessa krav gäller mer direkt rekrytering och administration av anställda. 
Det är omöjligt att fastslå ett klart samband mellan graden av arbetsrättsligt 
skydd och sysselsättningsnivån. Det anses dock inom de små och medelstora 
företagen att arbetslagstiftningen kan försämra möjligheterna att skapa 
arbetstillfällen, i synnerhet när den medför betungande administrativt arbete och 
när den begränsar flexibiliteten vad gäller arbetskraften (regler för olika sorters 
anställningskontrakt eller för arbetstid, uppsägningsregler). En del bestämmelser, 
som endast gäller för företag med ett visst antal anställda, avskräcker företagen 
för att överskrida dessa tröskelvärden. Det bör betonas att arbetsrätten inom 
unionen främst är av nationellt ursprung, antingen den grundas på lagar och 
förordningar eller på kollektivavtal. Gemenskapens lagstiftning föreskriver 
miniminormer endast inom ett begränsat antal områden. 
Bildande och utvidgning av små och medelstora företag, och därigenom de 
arbetstillfällen de kan ge upphov till, hämmas också av deras särskilda problem 
för att få tillgång till externa finansieringskällor. Skattesystemen i sig är sällan 
utformade på ett sätt som främjar de små och medelstora företagens 
självfinansiering, och kostnaderna för att rätta sig efter skattesystemet väger 
särskilt tungt på dem. 
Höga indirekta arbetskraftskostnader uppfattas inom de små och medelstora 
företagen som en viktig avskräckande faktor vad gäller att investera i arbetskraft. 
Slutligen har små och medelstora företag ofta stora problem att hitta arbetstagare 
med rätt kompetens. Detta visar dels att arbetsmarknaden fungerar dåligt som 
50 
"mäklare" (se kapitel IV.4 ovan), dels att utbildningssystemets kapacitet att 
förmedla de kunskaper som marknaden kräver måste förbättras. I det här 
sammanhanget bör det dock påpekas att små och medelstora företag investerar 
mindre än stora företag i fortbildningen av de anställda. 
d) Viktiga åtgärder som vidtagits för att minska dessa hinder 
De flesta av de åtgärder som beskrivits i kapitel IV ovan vad gäller 
arbetsmarknadsreformen bidrar direkt till att förbättra de små och medelstora 
företagens möjligheter att skapa arbetstillfällen. 
I fråga om utbildning kan de små och medelstora företagen dra fördel av att 
medlemsstaterna lägger allt större vikt vid arbetstagarnas yrkesutbildning. Det 
finns ett stort antal åtgärder för att stödja företagens utbildningsinvesteringar (se 
kapitel IV. 1 ovan), särskilt tack vare strukturfonderna. Det är mycket viktigt att 
försäkra sig om att de små och medelstora företagen utnyttjar dessa möjligheter 
och förstår att ett långsiktigt synsätt på investeringar i mänskliga resurser är 
nödvändigt. 
I fråga om arbetsmarknadens flexibilitet har betydande framsteg gjorts i många 
medlemsstater, som visats i kapitel IV.2 ovan. Det är dock viktigt att betona att 
behovet av en flexibel administration av arbetskraften ibland kan stå i motsats till 
målsättningen att uppmuntra de små och medelstora företagen att investera i sin 
personal. Sådana investeringar kräver en viss stabilitet i personalstyrkan och utgör 
den bästa lösningen på de små och medelstora företagens problem att dra till sig 
högutbildade arbetstagare. 
Små och medelstora företag tar också i stor utsträckning emot offentligt stöd. 
Stödet ges antingen direkt eller genom minskade sociala avgifter (se kapitel IV.3 
ovan) i samband med rekrytering av arbetstagare, även om denna typ av stöd 
sällan beror på företagets storlek. 
För att förenkla ur juridisk och administrativ synpunkt har vissa medlemsstater 
infört anpassade förfaranden, minskade krav på deklarationer, så kallade "one-stop 
shops" och utvärderingar av effekter på företagens verksamhet med målsättningen 
att underlätta bildande och utveckling av små och medelstora företag. Vad gäller 
administrativ förenkling har i Italien ett schablonbelopp ersatt sex olika skatter. 
I Finland har ett enhetligt förfarande för förhandsinbetalning införts för alla 
skatter. I Irland har ett enda registreringsformulär för alla skatter införts. I 
Frankrike skall tre förenklingar införas 1996: enhetliga deklarationer för 
anställning och sociala avgifter samt ett enhetligt lärlingskontrakt. 
I Österrike har enklare regler för bokföring införts för företag med låg omsättning. 
I Storbritannien och Irland har tröskelvärdena för mervärdeskattedeklarationen 
höjts för att minska deklarationsbördan. Så kallade "one-stop shops" skall lanseras 
i Tyskland och Sverige för att främja företagsbildningar. I Belgien och Spanien 
verkar man för att införa en enda kontaktpunkt för samtliga små och medelstora 
51 
företag i deras kontakt med myndigheterna. I Nederländerna och Storbritannien 
genomförs utvärderingar av lagstiftningens effekter på företagens verksamhet. 
Olika skattelättnader och sänkningar av bolagsskatten är de huvudsakliga 
områdena för den skatteförenkling som medlemsstaterna genomdrivit för att 
främja små och medelstora företag. Skattereformen i Tyskland har koncentrerats 
på sammanslagningar och omorganisationer. Numer finns möjligheten att ändra 
bolagsform utan att det påverkar beskattningen. Denna utveckling är särskilt viktig 
för små och medelstora företag. I Frankrike prioriteras en reform av den 
företagsskatt som grundas på investeringar och totala bruttolöner. I Belgien verkar 
man för att revidera skattesystemet för att stärka företagens 
självfinansieringskapacitet. I Irland planerar man för att rationalisera lagstiftningen 
vad gäller beskattning av inkomster, bolag och kapitalvinster. 
Bland de skattelättnader som införts finns både i Nederländerna och Spanien en 
skattesänkning under de tre första åren efter företagsbildningen. I Österrike har 
skattebefrielserna för småföretag utvidgats. Bolagsskatten har sänkts i Tyskland, 
Spanien och Nederländerna. 
Slutsatser 
För att möjligheterna att skapa nya arbetstillfällen inom de små och medelstora 
företagen skall kunna utnyttjas fullt ut, är det mycket viktigt att man delar med 
sig av de bästa metoderna och inför dem i samtliga medlemsstater. Med hänsyn 
till vikten av denna fråga bad Europeiska rådet vid sitt möte i Cannes i juni 1995 
kommissionen att lämna en rapport om aktuella åtgärder för att främja små och 
medelstora företag och om sätt att förbättra dessa åtgärder. Kommissionen 
förbereder för närvarande en särskild rapport i detta ämne. 
(2) STRUKTURFONDERNA OCH SYSSELSÄTTNINGEN 
Med en totalbudget på 170 miljarder ecu (sammanhållningsfonden inberäknad) för 
perioden 1994-1999, spelar strukturfonderna en väsentlig roll för att främja ekonomisk 
och social sammanhållning inom unionen. I detta sammanhang är strukturfonderna ett 
nyckelinstrument för att främja tillväxt och sysselsättning, i synnerhet i de medlemsstater 
och regioner där de koncentrerats. 
Stöd från strukturfonderna ges inom tre huvudområden: infrastruktur, direkt stöd till 
produktionssektorn och utveckling av mänskliga resurser. På kort sikt hjälper stödet till 
att skapa arbetstillfällen genom att understödja efterfrågan på varor och tjänster. Det ger 
också ett varaktigt bidrag till sysselsättningen, främst genom att öka och anpassa 
materiella och mänskliga resurser samt genom att förbättra arbetsmarknadens 
funktionssätt. 
Effekterna på sysselsättningen beror på ansträngningarnas intensitet och hur åtgärderna 
kombineras. Detta varierar beroende på utgångsläget, fondernas mål och medlemsstaterna. 
52 
För mål 1-regionerna, som är föremål för 70% av strukturfondernas åtgärder, söker man 
främst prioritera skapandet av arbetstillfällen genom att främja tillväxten så att 
skillnaderna vad gäller BNP per capita minskas. 
För mål 2-regionerna, vars definition huvudsakligen grundas på sysselsättningskriterier, 
prioriteras diversifiering och vitalisering av industriell verksamhet på tillbakagång. Man 
eftersträvar så direkta effekter som möjligt på sysselsättningen. 
När det slutligen gäller mål 5 och 6 verkar frågeställningen huvudsakligen vara 
koncentrerad på att bibehålla verksamhet, sysselsättning och befolkning på landsbygden. 
Denna landsbygd omfattar ofta glesbefolkade områden där en ekonomisk diversifiering 
krävs. 
De åtgärder som gäller arbetsmarknaden är direkt knutna till sysselsättningen, eftersom 
de i första hand har som målsättning att underlätta överenstämmelsen mellan utbud och 
efterfrågan och därigenom tillsättandet av lediga platser. Det handlar om åtgärder som 
vidtagits inom hela unionen 
för att integrera i arbetslivet unga människor, långtidsarbetslösa och personer som 
riskerar att utestängas från arbetsmarknaden (mål 3), 
med målsättningen att underlätta arbetstagarnas anpassning till industriella 
förändringar (mål 4), och på så sätt bidra till en varaktig tillväxt. 
Trots dessa viktiga insatser är det nu önskvärt att strukturfondernas åtgärder fram till 
1999 tar större hänsyn till nyligen inträffade och förväntade förändringar av 
arbetsmarknadspolitiken. Utan att frångå den fastlagda planeringen är det viktigt att 
utnyttja det handlingsutrymme som uppstår vid genomförandet av befintliga program. 
Man måste också på ett lämpligt sätt uppmärksamma andra krav för tillväxt och 
sysselsättning, i enlighet med arbetsmarknadspolitikens utveckling. 
Följande frågor tillhör de viktigaste när framtida politik skall diskuteras: 
Uppmuntra åtgärder som bidrar till en mer sysselsättningsintensiv tillväxt. 
Detta innebär särskilt följande: 
Ett uttalat erkännande av aspekterna på sysselsättning och mänskliga 
resurser vid finansiering av produktionsinvesteringar och 
infrastrukturproj ekt. 
Större betoning av en välanpassad utveckling på det lokala planet och på 
landsbygden samt av sysselsättningsinitiativ för att bättre utnyttja de nya 
källorna till sysselsättning. 
Uppmuntran till en mer dynamisk organisation av arbetet och arbetstiden, 
när detta följs av ökad sysselsättning. 
53 
Skapa ett bättre samarbete mellan offentliga och privata aktörer 
Det gäller särskilt att öka engagemanget från näringslivet, arbetsmarknadens parter 
och föreningslivet genom att införa lokala överenskommelser för sysselsättningen 
med målsättning att utvidga och fördjupa dessa aktörers insatser. 
Främja ett mer aktivt synsätt på ekonomisk och social integration som 
innefattar lika möjligheter 
Den progressiva övergången av finansiering från passiva till aktiva 
arbetsmarknadsåtgärder - för att på detta sätt inte hårdare belasta de offentliga 
utgifterna - skapar nya brådskande krav på att anpassa arbetsförmedlingens utbud 
och kvalitet. Dessa förbättringar krävs för att effektivt kunna hantera de speciella 
svårigheter som möter de arbetslösa och särskilt utsatta personer, i synnerhet 
kvinnor. Dessa personers möjligheter att delta i social och ekonomisk verksamhet 
bör underlättas. 
Garantera att investeringar i immateriella resurser tillmäts tillräcklig 
betydelse 
Immateriella investeringar har blivit en viktig drivkraft för den ekonomiska 
tillväxten. Strukturfondernas stöd är viktigt för att främja forskning, utveckling 
och ett arbetssätt som är öppet för nyskapande. En fortsatt förbättring av det 
mänskliga kapitalet genom grund- och yrkesutbildning är också nödvändig för att 
bidra till utveckling och spridning av ny teknik och nya produktionsmetoder, och 
därigenom till långsiktig konkurrenskraft och tillväxt. 
För att uppnå dessa huvudmål måste man ta hänsyn till särdragen i de olika 
medlemsstaternas och regionernas situation samt till genomförandet av befintliga program. 
(3) EKONOMISK TILLVÄXT. MILJÖ OCH SYSSELSÄTTNING 
75% av Europas medborgare anser det vara en viktig målsättning att försäkra sig om 
ekonomisk utveckling samtidigt som man värnar om miljön13. Detta visar ett starkt stöd 
för den målsättning som fastslagits i Maastrichtfördraget, att unionen skall främja "en 
hållbar och i eke-inflatorisk tillväxt som tar hänsyn till miljön" (artikel 2). För att uppnå 
detta mål föreskrivs i fördraget att miljöskyddskraven skall integreras direkt i 
utformningen av den ekonomiska politiken (artikel 130r). I det femte 
miljöåtgärdsprogrammet som antogs av Europeiska unionen 1993 beskrivs i detalj hur 
detta införlivande kan ske inom olika ekonomiska sektorer: industri, energi, transport, 
jordbruk och turism. 
Denna integration är en politisk utmaning eftersom ekonomisk tillväxt innebär ökad 
efterfrågan på energi och naturresurser och större användning av olika transportmedel. 
Allt annat lika leder detta till högre nivåer av utsläpp och industriellt avfall. Det är 
Eurobarometern (Eurobaromètre), 1995 
54 
möjligt att bryta detta samband om naturliga och miljömässiga resurser används på ett 
mer effektivt sätt i tillverkningsprocesserna och renare tekniker införs. Det är anledningen 
till att mer blomstrande ekonomier tenderar att ha lägre utsläppsnivåer i förhållande till 
BNP. Övergången från tillverkning till tjänster har också positiva effekter på miljön. 
I vilken utsträckning sambandet mellan tillväxt och miljöskador verkligen bryts beror på 
myndigheternas åtgärder i form av lagstiftning, normer, avgifter eller andra 
marknadsorienterade politiska verktyg vars syfte är att begränsa vissa utsläpp eller andra 
former av förorenande beteenden och uppmuntra ett mer effektivt utnyttjande av icke 
förnybara naturliga resurser. Förändringarna av tillverkningsmetoderna inom de stora 
industriföretagen har lett till uppkomsten av nya verksamhetsområden där utrustning, 
teknik eller tjänster som behövs för att miljöanpassa befintliga industrier produceras. 
Dessa nya företag producerar varor och tjänster som kan mäta, förebygga, begränsa eller 
korrigera skador på vatten, luft och jord. De behandlar också problem som rör utsläpp och 
buller. När den definieras på detta restriktiva sätt redovisar denna sektor en årlig 
tillverkning på 250 miljarder US-dollar i OECD-1 änderna, med en årlig tillväxt på 8%.14 
Om definitionen utvidgas till att innefatta utgifterna för forskning och utveckling inom 
den offentliga och den privata sektorn samt den snabbt expanderande marknaden för 
miljövänliga produkter, ökas siffrorna för denna sektors försäljningsvolym och tillväxttakt 
betydligt. 
För att uppfylla de nya miljökraven har flera medlemsstater vidtagit åtgärder för att 
stimulera miljösektorn. Detta stöd riktas delvis till den befintliga industrin, så att den kan 
nå upp till de nya miljönormerna, och delvis till industrier som producerar utrustning, 
teknik eller tjänster med miljöanknytning. I Italien erbjuds skattemässiga 
stimulansåtgärder åt nya företag som främjar effektivt energiutnyttjande, återvinning och 
liknande aktiviteter. I Spanien erbjuds finansiellt stöd för att ställa om teknik och 
maskiner så att föroreningarna minskar. I Nederländerna har skattelättnader införts för 
aktieutdelningar och räntor som gäller miljöinvesteringar. I Sverige har ett bidragssystem 
inrättats för att stödja sysselsättningen i miljöindustrier. Där uppmuntras redan 
investeringar i avloppsrening, utvidgning av centralvärmenäten, bullerminskning, 
rengöring av förorenade platser och förbättringar av naturområden. Stöd ges även åt 
hushållens investeringar i solvärme och investeringar av företag och andra organisationer 
i varaktiga metoder som går utöver de lagstadgade kraven. 
När det gäller internationell konkurrenskraft erbjuder denna mycket dynamiska marknad 
möjligheter och utmaningar för unionen. I USA produceras och konsumeras överlägset 
mest miljöteknik och miljötjänster (134 miljarder US-dollar år 1993). Därefter följer den 
västeuropeiska marknaden (94 miljarder US-dollar år 1992) och Japan (24 miljarder år 
1990), allt enligt OECDs uppgifter. Även om några av medlemsstaterna i Europeiska 
unionen redan är starkt närvarande på dessa världsmarknader, bör ansträngningar göras 
för att stärka deras ställning i konkurrensen. I USA, Japan och Kanada har redan särskilda 
program skapats för att stödja företagen i miljösektorn, när det gäller forskning, 
utveckling och exportstöd. Med utgångspunkt från detta har Europaparlamentet begärt att 
OECD, januari 1995. 
55 
en "grön" teknikoffensiv för Europa startas, med mer samverkan gällande forskning och 
utveckling samt andra strategier på unionsnivå.15 
Man kan vänta sig att miljöskyddspolitikens största inverkan på tillväxt och sysselsättning 
sker genom att ren teknik successivt införs inom all tillverkning. Detta kräver en 
långsiktig investeringsstrategi, som är särskilt viktig inom de stora ekonomiska sektorerna 
som energi, transport eller jordbruk. Inom transportnäringen kräver det även att 
transportförbrukarna själva får stå för kostnaderna för de val de gör inom detta område, 
så att de uppmuntras att välja de alternativ som medför lägsta möjliga samhällskostnad. 
Utifrån en restriktiv definition av miljöindustrier anger 1995 års sysselsättningsrapport att 
1,5 miljoner personer inom Europeiska unionen permanent arbetar inom verksamheter 
med miljöanknytning, som vatten- och avfallsrening samt tillverkning av 
precisionsverktyg, optiska instrument och liknande. När det gäller skapandet av nya 
arbetstillfällen har dessa sektorer visat en betydligt högre tillväxttakt än resten av 
ekonomin. Mellan 1985 och 1993 ökade sysselsättningen inom denna sektor med 2% om 
året, vilket är dubbelt så mycket som inom andra sektorer. En aktiv politik som tar sikte 
på att utforma positiva ekonomiska stimulansåtgärder för både konsumenter och företag 
skulle kunna öka denna siffra betydligt. 
Stora belopp förväntas till exempel investeras i uppbyggnad av vattenreningsnät samt i 
utrustning och infrastruktur för kollektiva transportmedel. Andra verksamheter som inte 
gäller miljön i egentlig mening kan också skapa många nya arbetstillfällen och väsentligt 
bidra till en högre livskvalitet för medborgarna. Det gäller bland annat bevarande av det 
nationella arvet, förbättring av stadsmiljön, underhåll av naturparker och skogar, osv. 
Erfarenheter i flera medlemsstater visar att stark ekonomisk tillväxt, miljöskydd och 
skapande av sysselsättning går att kombinera. Simulationer som kommissionen utfört visar 
också att införlivandet av miljöhänsyn i alla ekonomiska sektorer, i enlighet med 
principen om lönsamhet och baserat på marknadens mekanismer, medför högre 
ekonomisk tillväxt, bättre miljö och fler arbetstillfällen.16 I vitboken om tillväxt, 
konkurrenskraft och sysselsättning behandlades en mycket viktig strukturförändring 
varigenom man överger en ekonomi där naturresurser överanvänds och arbetskraft 
underanvänds. Detta kan genomföras genom att förändra dessa produktionsfaktorers 
relativa priser, det vill säga genom att sänka skatter och avgifter på arbetskraft och öka 
de som gäller utnyttjandet av naturresurser. Det finns ett brett stöd för sådana strukturella 
förändringar. Den så kallade Eurobarometern för 1995 visar att 40% av medborgarna 
inom Europeiska unionen "instämmer helt" och ytterligare 40% "instämmer delvis" i att 
inkomstskatt och sociala avgifter bör sänkas och kompenseras med en skatteökning på 
varor och tillverkningsmetoder som skadar miljön (t. ex. ozonförstörande kemikalier, 
avfall, transport, koldioxid, energi och bekämpningsmedel). 
15 
16 Betänkande och resolution om miljöteknologi: möjligheter till tillväxt och sysselsättning, april 1994, 
antagen på plenarmöte den 6 maj 1994. 
Simulationerna har genomförts med hjälp av den ekonometriska modellen DRI: Potentiella fördelar av 
integration av ekonomisk politik och miljöpolitik (Potential benefits of integration of environmental and 
economic policies), Graham och Trotman, Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella 
publikationer. 
56 
Även på lokal nivå finns stort utrymme för att samtidigt stimulera ekonomisk tillväxt, 
förbättra miljön och skapa arbetstillfällen. Konkreta initiativ har redan tagits i flera 
medlemsstater genom att upprätta pilotprogram för att ge arbetslösa milj ovänligt arbete 
och utbildning. I Spanien har 200 000 unga arbetslösa arbetat (i två år) på 
restaureringsprojekt av historiska byggnader. Mer än 50 städer i Nederländerna har skapat 
stadsväktarkårer, för att förbättra miljö och säkerhet i städerna. I Berlin tillåts arbetslösa 
som uppbär förmåner från det sociala trygghetssystemet arbeta 32 timmar i veckan med 
t. ex. miljörenovering av skolor. I Frankrike har ett stort antal arbetslösa ungdomar arbetat 
tillfälligt i nationalparkerna. 
Som redan nämnts kommer utvecklingen av transeuropeiska nät att ha en positiv inverkan 
på sysselsättningen. De kommer även att vara fördelaktiga för miljön genom ett mer 
effektivt utnyttjande av energi och transporter samt en mer välbalanserad fysisk planering 
inom Europeiska unionen. När det gäller de transeuropeiska näten inom transportsektorn 
bör noteras att den största delen av utgifterna kommer att användas till 
järnvägsförbindelser. Till följd av slutsatserna från Europeiska rådets möte i Essen 
förbereder kommissionen riktlinjer för nät för infrastrukturer inom vissa utvalda områden 
(till exempel avfall och vatten). 
Inom den privata sektorn är ekologiska företag beredda att gynna milj ovänligare 
investeringar i de stora industriföretagen. Miljöföretag levererar utrustning, teknik och råd 
för att minska utsläppsföroreningar och.rena avfallet. Enligt beräkningar borde denna 
verksamhet utvecklas från att "sanera" industriverksamheten till att göra den mer 
"ekologisk". Detta borde medföra en förändring av själva tillverkningsmetoderna. I takt 
med att ren och miljövänlig teknik utvecklas och tillämpas uppstår en kvalitetsförändring 
som förflyttar de tekniska gränserna. Denna kvalitetsförändring är grundläggande för 
tillväxten (och sysselsättningen) på lång sikt. 
Dessa strukturella förändringar kommer att medföra ett behov av ökade 
utbildningsinsatser. 80% av de personer som i dag är anställda inom miljöindustrin 
uppskattas ha en relativt låg kompetensnivå och låg utbildning. 20% av den arbetsstyrka 
som deltar i förvaltning och teknisk verksamhet har hög kompetensnivå och god 
utbildning. I och med den tekniska utvecklingen och i takt med att föroreningskontroll 
och effektivt energiutnyttjande blir en del av tillverkningsprocessen, blir det nödvändigt 
att erbjuda lämplig utbildning för tekniska specialister, chefer, ingenjörer, och de som 
sysslar med stadsplanering, landskapsvård, skötsel av naturreservat, skogar, osv. 
Slutsatser 
Med hänsyn till det som sagts ovan kan man dra slutsatsen att miljöskyddet är ett viktigt 
sätt att skapa ett avsevärt antal nya arbetstillfällen. Det representerar en sektor som växer 
snabbt inom Europeiska unionen, men ännu snabbare på internationell nivå där 
konkurrensen ökar. En välanpassad politik är nödvändig för att förverkliga dessa 
möjligheter till nya arbetstillfällen. Det kan särskilt ske genom informationsutbyte, 
uppmuntran till lojal konkurrens på den inre marknaden samt ekonomiska 
stimulansåtgärder riktade till konsumenter och företag. Samtidigt underlättar sådana 
åtgärder de strukturella förändringar som den europeiska ekonomin måste genomgå inom 
57 
energi-, transport-, industri- och jordbrukssektorn, som nämnts i det femte 
miljöåtgärdsprogrammet. 
(4) SOCIALA FÖRMÅNER. SKATTESYSTEM OCH ARBETSMARKNAD17 
I slutsatserna från Europeiska rådets möte i Essen i december 1994, fick råden för 
arbetsmarknads- och sociala frågor, ekonomi och finansiella frågor samt Europeiska 
kommissionen i uppdrag att undersöka "skatte- och understödssystemens effekter på 
inställningen till att erbjuda och anta en anställning". Detta uppdrag måste ses i ljuset av 
den sysselsättningsstrategi som presenterats i kommissionens vitbok om tillväxt, 
konkurrenskraft och sysselsättning. Denna strategi har sedan omformulerats i de fem 
huvudområden som man enades om på toppmötet i Essen. 
Uppdraget är en följd av att utvärderingen av skatte- och understödssystemens effekter 
på de ekonomiska aktörernas motivation att acceptera en anställning eller skapa nya 
arbetstillfällen är en politisk prioritering. Det finns ett brett samförstånd om behovet av 
att anpassa den europeiska sociala modellens sätt att fungera till samhällets 
förändringsbehov, och utvärdera dess inflytande på arbetsmarknaden. 
Det bör noteras att detta synsätt bara gäller en del av arbetslöshetsproblemet. En stor del 
av den negativa sysselsättningstillväxten inom gemenskapen och det sociala 
trygghetssystemets hårt ansträngda budget i många medlemsstater beror främst på 
makroekonomiska och andra strukturella faktorer. För att göra en komplett utvärdering 
av socialförsäkrings- och skattesystemens inflytande på arbetsmarknadens funktionssätt 
krävs att de problem som gäller motivation och effektivitet som nämnts ovan ställs mot 
den sociala trygghetsfunktionen. Denna funktion är en av grundstenarna i den europeiska 
sociala modellen. 
Det är dock en öppen fråga hur stor skillnaden måste vara mellan den faktiska inkomsten 
som arbetslös jämfört med den inkomst man får när man arbetar, för att den skall utgöra 
ett betydande hinder för att söka arbete. Det finns belägg för att människor hellre arbetar 
än går arbetslösa, även om inkomstnivån är likvärdig. 
Rapporten som sammanfattas nedan behandlar framför allt förhållandet mellan beskattning 
och arbetslöshetsförsäkringssystemet. 
a) Inkomstskatt, arbetslöshetsunderstöd och främjande av sysselsättning 
De sociala trygghetssystemen har tre huvudsakliga funktioner gentemot de arbetslösa. De 
erbjuder garantier mot det inkomstbortfall som det innebär att bli arbetslös, bidrar till 
bättre överensstämmelse mellan de arbetslösas kompetens och de krav som ställs för 
lediga arbeten, samt bidrar till hushållens totala inkomst upp till minsta möjliga socialt 
accepterade levnadsstandard i händelse av arbetslöshet. 
17 Detta kapitel innehåller en kortfattad resumé av en större och mer detaljerad rapport som framställts 
för rådet för ekonomi och finansiella frågor, i enlighet med det uppdrag som Europeiska rådet i Essen 
i december 1994 givit. 
58 
Under vissa förhållanden kan ett alltför generöst socialt förmånssystem ge upphov till 
höga inkomstersättningar som, när de utbetalas under lång tid, kan försvaga mottagarens 
motivation att engagera sig i ett aktivt arbetssökande, och på så sätt medföra att förmånen 
utges onödigt länge. En sådan längre period utan arbete leder slutligen till att 
bidragstagarna blir långtidsarbetslösa. Med tiden blir det allt svårare och dyrare att föra 
dem tillbaka till arbetsmarknaden ("arbetslöshetsfällan"). 
Ett annat tillvägagångssätt för att garantera att hushållets inkomst når upp till lägsta 
möjliga socialt accepterade nivå, är att ge de arbetslösa som accepterar ett lågavlönat 
arbete rätt till särskilda förmåner för arbetstagare. Förlusten av bidragsförmånerna och det 
faktum att de som arbetstagare skall beskattas inom det vanliga skattesystemet ger dock 
tillsammans mycket kraftiga margin al skatteeffekter på ytterligare arbetsinkomster. På 
grund av detta har dessa lågavlönade arbetstagare mycket få eller inga motiv för att öka 
den egna kompetensnivån och produktiviteten för att tjäna mer pengar 
("fattigdomsfällan"). Dessutom bidrar ekonomiska, tekniska och rättsliga hinder till att 
"låsa" dessa personer vid lågavlönade, lågproduktiva arbeten med begränsade alternativa 
möjligheter. 
Därtill kommer att alltför generösa förmånssystem ofta är mycket dyra i förhållande till 
knappa offentliga resurser. Dessa resurser skulle kunna användas till andra ekonomiska 
och sociala ändamål. Vidare kan problem när det gäller utformning, administration och 
tillämpning av reglerna i vissa fall innebära att arbetslösa flyttar eller förflyttas till andra 
grenar inom det sociala trygghetssystemet (t. ex. sjukdom, invaliditet, förtidspension). På 
så sätt skapas påfrestningar även inom andra delar av det sociala trygghetssystemet. 
En av anledningarna till att den offentliga sektorns finansieringsbehov växt har varit 
kostnaderna för ett välutvecklat socialt trygghetssystem. För att tillfredsställa detta ökade 
behov av statsinkomster har den totala skattebördan på arbetsinkomster ökat. Dessutom 
har de skattereformer som genomförts sedan början av 1970-talet i många medlemsstater 
medfört en minskning av den faktiska progressiviteten i skattesystemen, och därigenom 
en högre belastning på de låga inkomsterna. 
Det finns ett brett samförstånd om att dessa problem i synnerhet drabbar de lågutbildade 
arbetstagarna som ofta har lägre löner. Dessutom löper arbetstagare med låg utbildning 
större risk att bli arbetslösa på grund av de snabba omsvängningar som börjar märkas när 
det gäller efterfrågan på arbetskraft. Efterfrågan orienteras mot arbetstagare med högre 
kompetensnivå. 
Efterfrågan på lagutbildad arbetskraft påverkas i högre utsträckning av dess totala 
kostnadsnivå och dennas förväntade utveckling. Därför anses de indirekta kostnaderna för 
lågavlönad arbetskraft verka hämmande på dess kostnadsmässiga flexibilitet med hänsyn 
till produktivitetsförändringar. Dessutom finns det analyser som visar att sociala förmåner 
under vissa omständigheter kan bidra till att skapa faktiska minimilöner som pressar ihop 
den lägre delen av löneskalan och gör att lågutbildade arbetstagare blir för dyra att 
anställa. 
Ett sätt att göra kostnaderna för lagutbildad arbetskraft mer flexibla är att undanröja 
hindren för att erbjuda lägre löner. Erfarenheter i bland annat USA visar att detta 
59 
tillvägagångssätt lett till att man kunnat konstatera ett mer intensivt skapande av 
arbetstillfällen. Däremot har detta givit upphov till allvarliga problem i fråga om rättvisa 
och effektivitet. Problemen har uppkommit genom trycket nedåt på reallönerna i den 
nedre delen av löneskalan, uppkomsten av en grupp arbetstagare med mycket låg inkomst 
("fattiga arbetstagare"), samt försämringen av arbetskraftens genomsnittliga kompetens. 
Det visar sig att reformer av USA:s välfärdssystem på senare tid något har utvidgat det 
sociala trygghetssystemet för att ta itu med denna sociala obalans. 
För att undvika detta problem har kommissionen i sin vitbok rekommenderat en 
minskning av arbetsgivaravgifterna, särskilt för lågavlönade arbeten, för att sänka de 
totala arbetskraftskostnaderna. Denna politiska prioritering, som bekräftats på toppmötet 
i Essen, skall ses i samband med målsättningen att upprätthålla en social trygghet på 
tillfredsställande nivå, alltmedan arbetsmarknadens effektivitet förbättras och de sociala 
trygghetssystemens budgetmässiga fortlevnad säkras. 
b) Utvärdering av situationen i medlemsstaterna 
Enligt befintliga uppgifter kan följande konstateras: 
I vissa fall är skillnaden alltför liten mellan den inkomst man förfogar över som 
arbetstagare och den man erhåller genom arbetslöshetsförsäkringen. Här kan man 
förmoda att bidragstagarna fångas i en "arbetslöshetsfälla", med låg motivation att 
börja arbeta igen. Sådana "fällor" verkar vara vanligast i hushåll med låga 
inkomster, eftersom bidragsdelen av inkomsten kan vara mycket stor, särskilt om 
barnbidragen inräknas (ex: Tyskland, Frankrike, Danmark, Irland, Nederländerna 
och Finland)18. 
Risken för att "arbetslöshetsfällan" skall uppstå är större i de fall där förmånerna 
utges under relativt lång tid (ex: Belgien, Danmark, Finland, Sverige, 
Nederländerna). Även om möjligheten att få ersättning under lång tid inte i sig 
nödvändigtvis verkar hämmande på motivationen att arbeta, så kan man 
erfarenhetsmässigt konstatera att en alltför lång arbetslöshetsperiod kan medföra 
att personer med låg utbildning förlorar kontakten med arbetsmarknaden, och 
därigenom blir mindre attraktiva för arbetsgivarna. Det är därför nödvändigt att 
handla snabbt för att bibehålla kontakten med arbetsmarknaden genom aktiva 
arbetsmarknadsåtgärder. 
I vissa fall av utförsäkring eller när personen inte uppfyller kraven för utbetalning 
av förmåner, övertas inkomststödsfunktionen av socialhjälpssystemet. Detta 
innebär att bidragsnivån sjunker. I de fall där personen har tillgång till andra 
sociala förmåner (t. ex. bostadsbidrag, bidrag för vård av barn) kan dock 
bidragsdelen av inkomsten bli påtagligt hög och öka risken för 
"arbetslöshetsfällan". 
18 I många medlemsstater är bidragsdelen av inkomsten bland låginkomsttagare högre än 80 procent. I 
vissa fall överskrider den till och med 100 procent. 
60 
När de sociala förmånerna hårt behovsprövas, utges på vissa villkor och 
öronmärks, motiveras ofta de arbetslösa att flytta eller förflyttas till andra grenar 
av det sociala trygghetssystemet, där förmånerna är relativt generösa eller det är 
lättare att erhålla dem (t. ex. sjukdom, tillfällig eller permanent invaliditet, 
förtidspension). Detta problem verkar ha fått en betydande omfattning i Danmark, 
Italien, Nederländerna och Storbritannien. För att utvärdera de eventuella 
hämmande effekterna på utbudet av arbetskraft liksom arbetslöshetens 
budgetmässiga effekt i stort, måste man ta hänsyn till möjligheten för de 
arbetslösa att förflytta sig till andra grenar inom det sociala trygghetssystemet, 
som inte tillhör arbetslöshetsförsäkringen. 
En moralisk risk uppstår när de sociala skyddsnätens mångfald eller deras 
släpphänta förvaltning kan ge spelrum för arbetsgivare och, i vissa fall, 
arbetstagare att stå i maskopi med varandra och framkalla upprepade 
arbetslöshetsperioder. Detta problem verkar särskilt gälla sektorer där efterfrågan 
i stor utsträckning är säsongsbetonad (t. ex. turism, transport och byggbranschen 
i stort), eller som är föremål för statliga omstruktureringsåtgärder. 
I de nordiska länderna (Danmark, Finland och Sverige) finns en moralisk risk för 
att stödet till de frivilliga arbetslöshetsförsäkringarna belastar deras nuvarande 
finansiering. När en stor del av inkomsten består av bidrag kan individernas 
motivation för att bidra till arbetslöshetsförsäkringen väntas minska, eftersom det 
finns ett generöst nätverk av inkomststöd att falla tillbaka på. Omfattningen av 
denna effekt har ännu inte utvärderats. 
De senaste åren har man i många länder sett över arbetslöshetsunderstöden för att 
införa strängare utbetalningsvillkor, kortare utbetalningsperioder eller förbättra 
administrationen av systemen. Man har också försökt införa eller förstärka en viss 
behovsprövning liksom kontroller av att förmånstagarna står till arbetsmarknadens 
förfogande. Målsättningen med dessa kontroller är att binda inkomststödet mer 
direkt till aktivt arbetssökande eller deltagande i aktiva sysselsättningsåtgärder. 
Dessa reformer sammanfaller ofta med reformer för att förbättra den offentliga 
arbetsförmedlingen och andra offentliga tjänster gällande sysselsättning. 
Genom aktiva arbetsmarknadsåtgärder måste målgruppsinriktat stöd ges till 
arbetslösa. Man bör tillhandahålla en mer marknadsorienterad yrkesutbildning 
samt tekniskt och ekonomiskt stöd för arbetssökandet. De nordiska länderna har 
lång erfarenhet av dessa aktiva arbetsmarknadsåtgärder. Nu följer samtliga 
medlemsstater efter och lägger huvudvikten på att omfördela de offentliga 
utgifterna från passivt inkomststöd till mer aktiva åtgärder. 
Även om effekterna av marginalskatteförändringar är relativt små på det totala 
utbudet av arbetskraft finns det belägg för att deltidsanställda är lättare att påverka 
genom dylika åtgärder. Det bör noteras att deltidsarbeten på senare tid har varit 
en särskilt betydande källa för skapande av arbetstillfällen i många medlemsstater, 
i synnerhet för kvinnorna. Beskattningen av de lägre inkomsterna bör ses över för 
att undanröja onödiga hinder mot att arbeta. Hindren uppstår ur degressiva 
61 
skatteskalor för både inkomstskatt och sociala avgifter (ex: maximi/minimigränser 
för avgifter i förhållande till skatteavdrag). 
Många medlemsstater har infört eller förlängt ett stort antal åtgärder som, i de 
flesta fall, innebär en tillfällig och målgruppsinriktad minskning av 
arbetsgivaravgifterna. När det gäller dessa åtgärder, som tillämpas för vissa 
inkomstnivåer, måste man dock vara uppmärksam på att undvika uppkomsten av 
alltför stora skatteskillnader när arbetstagaren skall beskattas inom det vanliga 
skattesystemet. Detta gäller särskilt arbetstagare vars inkomster ligger mycket nära 
eller alldeles på tröskeln för dessa åtgärder. 
Slutsatser 
Historiskt sett har de sociala trygghets- och skattesystemen utvecklats i förhållande till 
många olika faktorer. Deras eventuella förvrängningseffekter på arbetsmarknadens 
funktionssätt är bara en dimension av denna utveckling. Dagens svåra situation som gäller 
både arbetslösheten (särskilt långtidsarbetslösheten) och statsfinanserna rättfärdigar dock 
behovet av att på nytt utvärdera de sociala trygghets- och skattesystemens faktiska 
funktionssätt, med sikte på att avlägsna eventuella hinder för att skapa arbetstillfällen eller 
ta ett arbete. 
Denna ineffektivitet kan till exempel skapas av en mycket liten skillnad mellan de 
inkomster man disponerar som arbetstagare respektive som arbetslös 
("arbetslöshetsfällan"), möjligheten till kraftiga marginal skatteeffekter på grund av 
särskilda förmåner för arbetstagare ("fattigdomsfällan"), relativt höga arbetskraftskostnader 
för lågavlönad arbetskraft, samt de kostnader i fråga om rättvisa som uppkommer av en 
ojämn skattestruktur. 
Inom unionen angriper medlemsstaterna dessa problem på många olika sätt. För att 
stimulera de arbetslösas beredvillighet att arbeta har de flesta länder valt att bättre 
målinrikta utbetalningen av förmåner, att stärka och kontrollera villkoren för att få 
uppbära förmåner, och att binda förmånerna hårdare vid aktiva arbetsmarknadsåtgärder. 
Storbritannien, och i en viss utsträckning Irland, har valt ett annat tillvägagångssätt. Där 
har större vikt lagts vid att bredda löneskalan, samtidigt som särskilda förmåner för 
arbetstagare generaliserats, så att människor uppmuntras att acceptera ett lågavlönat arbete 
genom att inkomsten kompletteras upp till en social miniminivå. För att främja skapandet 
av arbetstillfällen har allmänna eller selektiva minskningar av arbetsgivaravgifterna blivit 
den viktigaste metoden för att lätta på bördan av indirekta arbetskraftskostnader för 
lågproduktiva arbeten, särskilt för lagutbildad arbetskraft. 
Enligt erfarenheten krävs alltid politiska kompromisser mellan att skapa 
"arbetslöshetsfällor" och sprida "fattigdomsfällor", vilket antyder att de politiska valen bör 
träffas i varje medlemsstat. Det gäller inte att säga att endera sättet att lösa problemet 
med social trygghet och beskattning är "bäst" på något vis. I samtliga fall finns det dock 
ett visst spelrum för att införa förbättringar samt eftersträva både effektivitet och rättvisa, 
alltmedan man bidrar till ett mer flexibelt funktionssätt för arbetsmarknaden med sikte 
på att uppnå en högre sysselsättningsnivå och försäkra sig om en minskning av den 
strukturella arbetslösheten. 
62 
¥1MA 
Utdrag ur slutsatserna från Europeiska rådets möte i Essen 
9 - 10 december 1994 
Ekonomiska frågor 
1. Förbättring av sysselsättningssituationen 
Kampen mot arbetslösheten och för lika möjligheter för män och kvinnor kommer 
också i framtiden att vara en viktig uppgift för Europeiska unionen och dess 
medlemsstater. Den nuvarande konjunkturuppgången underlättar denna uppgift, 
men kan inte i sig lösa problemen gällande sysselsättning och arbetslöshet i 
Europa. Därför måste nya ansträngningar göras för att lösa de strukturella 
problemen. I detta sammanhang spelar dialogen mellan arbetsmarknadens parter 
och politikerna en viktig roll. I denna dialog måste var och en ta sitt fulla ansvar. 
De åtgärder som vidtas bör i första hand gälla följande fem huvudområden: 
1) Förbättring av arbetstagarnas möjligheter att få sysselsättning genom att 
främja investeringar i yrkesutbildning. I det här sammanhanget spelar 
yrkeskunskaperna en avgörande roll, i synnerhet för unga människor. Så 
många personer som möjligt bör få sådan grundläggande utbildning och 
yrkesutbildning att de, genom att fortsätta att lära sig nya saker under hela 
livet, kan anpassa sig till de förändringar som den tekniska utvecklingen 
medför. Detta minskar risken för att de skall förlora sitt arbete. 
2) Ökning av tillväxtens sysselsättningsintensitet, i synnerhet genom följande: 
En smidigare organisation av arbetet, som motsvarar såväl 
arbetstagarnas önskningar som konkurrenskraven. 
En lönepolitik som uppmuntrar sysselsättningsskapande 
investeringar. I dagens situation krävs måttfulla löneavtal 
där löneökningarna ligger på en lägre nivå än 
produktivitetsökningen, 
Uppmuntran till initiativ, i synnerhet på regional och lokal 
nivå, som ger upphov till nya arbetstillfällen inriktade på 
nya behov, t.ex. i fråga om miljö och sociala tjänster. 
3) Tillräcklig minskning av de indirekta arbetskraftskostnaderna för att 
märkbart påverka rekryteringsbesluten, i synnerhet gällande lågutbildade 
arbetstagare. Problemet med de indirekta arbetskraftskostnaderna kan bara 
lösas genom gemensamma ansträngningar från näringslivet, 
fackföreningarna och politikerna. 
63 
4) Ökning av arbetsmarknadspolitikens effektivitet. 
Arbetsmarknadspolitikens effektivitet bör ökas genom att undvika åtgärder 
som sänker motivationen att arbeta, samt genom att övergå från en passiv 
till en aktiv arbetsmarknadspolitik. Varje individ bör fortlöpande motiveras 
att ständigt söka arbete på arbetsmarknaden i allmänhet. Denna aspekt bör 
särskilt beaktas när man utformar åtgärder för inkomststöd. 
Det bör regelbundet kontrolleras om arbetsmarknadsåtgärderna är 
nödvändiga och effektiva. 
5) Förstärkning av åtgärderna för att främja de grupper som drabbas särskilt 
hårt av arbetslösheten. 
De unga bör bli föremål för särskilda ansträngningar, i synnerhet de som 
lämnar utbildningssystemet praktiskt taget utan kvalifikationer. De bör 
erbjudas antingen ett arbete eller utbildning. 
Kampen mot långtidsarbetslösheten måste prioriteras inom 
arbetsmarknadspolitiken. Eftersom långtidsarbetslösheten drabbar många 
olika grupper med olika behov, måste olika politiska åtgärder vidtas inom 
detta område på arbetsmarknaden. 
Man bör vara särskilt uppmärksam på de äldre arbetstagarnas och de 
arbetslösa kvinnornas svåra situation. 
Europeiska rådet ber medlemsstaterna överföra dessa rekommendationer till 
nationell politik genom ett flerårigt program som bör ta hänsyn till särdragen i 
varje lands ekonomiska och sociala situation. Europeiska rådet ger råden för 
arbetsmarknads- och sociala frågor, ekonomi och finansiella frågor samt 
Europeiska kommissionen i uppdrag att uppmärksamt följa sysselsättningens 
utveckling och undersöka medlemsstaternas handlande i denna fråga. En rapport 
över de nya framsteg som gjorts på arbetsmarknaden skall lämnas varje år till 
Europeiska rådet, med början i december 1995. 
I de första rapporterna kommer två olika områden att granskas. Dels gäller 
granskningen skatte- och understödssystemens effekter på inställningen till att 
erbjuda och anta en anställning. Dels gäller den förhållandet mellan tillväxten och 
miljön, och dess konsekvenser på den ekonomiska politiken. Europeiska rådet tar 
med intresse del av den information som givits av ordförande Delors om de 
genomgripande förändringarna av den nuvarande ekonomiska tillväxtmodellen 
samt de ekonomiska målsättningarna i förhållande till miljön och arbetstidens 
uppläggning. 
64 
""IT—m~'Ti IIIIPII— II I II IMlM—IM—•» 
ISSN 1024-4506 
KOM(95) 465 slutlig 
DOKUMENT 
SV 04 
Katalognummer : CB-CO-95-524-SV-C 
ISBN 92-77-94434-X 
Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg