KOMMISSIONENS TILLKÄNNAGIVANDE

Riktlinjer för en gemensam förståelse av begreppet ”miljöskada” enligt definitionen i artikel 2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/35/EG om miljöansvar för att förebygga och avhjälpa miljöskador

(2021/C 118/01)

Innehåll

1. Inledning 1

2. Det rättsliga och bredare regleringsmässiga sammanhanget 2

3. ”Skada” 9

4. Översikt av ”miljöskada” 10

5. ”Skador på skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer” 17

6. Skador på vatten 26

7. ”Markskador” 43

8. Slutsatser 48

BILAGA 49

Citerade domstolsbeslut 49

1. INLEDNING

1. miljöansvarsdirektivet eller direktivet ) är att fastställa en ram för miljöansvar baserad på principen att förorenaren betalar, i syfte att förebygga och avhjälpa miljöskador Syftet med Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/35/EG av den 21 april 2004 om miljöansvar för att förebygga och avhjälpa miljöskador ( 1 ) eller) är att fastställa en ram för miljöansvar baserad på principen att förorenaren betalar, i syfte att förebygga och avhjälpa miljöskador ( 2 ) . Enligt ett ändringsförslag som antogs 2019 ( 3 ) ska Europeiska kommissionen utarbeta riktlinjer som ger en gemensam förståelse av begreppet ”miljöskada” enligt definitionen i artikel 2 i direktivet ( 4 ) . I detta tillkännagivande anges dessa riktlinjer.

2. I den ordning som inrättas genom direktivet är begreppet ”miljöskada” av avgörande betydelse. Det används för att definiera direktivets övergripande syfte ( 5 ) . När en miljöskada uppstår eller när det finns ett hot om att en miljöskada kommer att uppstå utlöses skyldigheter till förebyggande åtgärder eller hjälpåtgärder för verksamhetsutövare, samt relaterade skyldigheter för behöriga myndigheter ( 6 ) , och andra personer har rätt att begära att åtgärder vidtas ( 7 ) . Vid gränsöverskridande skador som drabbar mer än en medlemsstat utlöses skyldigheter till samarbete mellan medlemsstaterna ( 8 ) . Dessutom får begreppet konsekvenser för finansiella aktörer som tillhandahåller ekonomisk säkerhet för att täcka ansvar enligt direktivet ( 9 ) . Begreppet kan således spela en viktig roll för miljöskyddet genom att bidra till att avgöra huruvida miljöskador förebyggs och avhjälps.

3. I dessa riktlinjer för en gemensam förståelse av miljöskador behandlas ett behov som identifierats i en utvärdering av direktivet som kommissionen genomförde 2016 ( 10 ) . Utvärderingen kom fram till att genomförandet av direktivet hämmades av en betydande brist på enhetlig tillämpning av centrala begrepp, i synnerhet begrepp i samband med miljöskador ( 11 ) . Kommissionen anlitade därför en uppdragstagare för att tillsammans med medlemsstaternas expertgrupp för miljöansvarsdirektivet och den berörda avdelningen inom kommissionen utarbeta ett gemensamt samförståndsavtal baserat på forskning och samråd ( 12 ) . Även om det varken resulterade i ett kommissionsdokument eller i ett dokument som överenskommits med medlemsstaterna har detta grundarbete bidragit till att bana väg för dessa riktlinjer.

4. Mot denna bakgrund behandlas i riktlinjerna alla aspekter av definitionen av ”miljöskada”. Detta begrepp är innehållsrikt och hänvisar till eller integrerar flera andra termer och begrepp. Riktlinjerna omfattar dessa eftersom de är nödvändiga för att förstå begreppet. När det gäller strukturen börjar riktlinjerna med en genomgång av det rättsliga och bredare regleringsmässiga sammanhang som definitionen är relevant i. De beaktar sedan i tur och ordning definitionen av ”skada” och den fullständiga ordalydelsen i definitionen av ”miljöskada” och undersöker därefter i detalj de tre olika kategorier av miljöskador som ingår i definitionen, nämligen ”skador på skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer”, ”skador på vatten” samt ”markskador”. De övergripande slutsatserna presenteras i slutet.

5. Eftersom syftet med riktlinjerna är att ge en gemensam förståelse av definitionen är deras innehåll analytiskt och detaljerat. De är inte avsedda uteslutande för något specifikt läsarskap men det är tänkt att de ska vara användbara speciellt för följande, vilka alla har roller enligt direktivet: medlemsstater, behöriga myndigheter, verksamhetsutövare, fysiska och juridiska personer samt tillhandahållare av ekonomisk säkerhet. Riktlinjerna syftar till att i så stor utsträckning som möjligt ta itu med de tolkningssvårigheter som redan har uppstått eller som rimligen kan förväntas uppstå i framtiden. De gör detta genom att noggrant analysera alla delar av definitionen av ”miljöskada”, genom att uppmärksamma detaljerade överväganden som kan härledas ur ordalydelsen och det rättsliga och regleringsmässiga sammanhanget samt genom att hänvisa till rättspraxis från Europeiska unionens domstol ( domstolen ) som kan bidra till att klargöra olika aspekter av definitionen, antingen direkt eller analogt.

6. Kommissionen är ensam ansvarig för utarbetandet av riktlinjerna. Det är dock endast domstolen som är behörig att göra en auktoritativ tolkning av unionsrätten.

2. DET RÄTTSLIGA OCH BREDARE REGLERINGSMÄSSIGA SAMMANHANGET

7. [nu direktiv2009/147/EG om bevarande av vilda fåglar fågeldirektivet ), rådets direktiv 92/43/EEG av den 21 maj 1992 om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter habitatdirektivet ), Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/60/EG av den 23 oktober 2000 om upprättande av en ram för gemenskapens åtgärder på vattenpolitikens område vattendirektivet ) samt Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/56/EG av den 17 juni 2008 om upprättande av en ram för gemenskapens åtgärder på havsmiljöpolitikens område havsmiljödirektivet ). Korshänvisningar till och en förståelse av rättsliga bestämmelser i dessa andra instrument är nödvändiga för en förståelse av begreppet ”miljöskada”. Miljöansvarsdirektivet är ett allmänt, övergripande miljöinstrument som är tillämpligt på flera miljöområden. Det kompletterar därigenom andra unionsinstrument som syftar till att skydda miljön. I definitionen av ”miljöskada” hänvisas uttryckligen till fyra av dessa: rådets direktiv 79/409/EEG av den 2 april 1979 om bevarande av vilda fåglar ( 13 ) ( 14 ) ] (), rådets direktiv 92/43/EEG av den 21 maj 1992 om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter ( 15 ) ), Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/60/EG av den 23 oktober 2000 om upprättande av en ram för gemenskapens åtgärder på vattenpolitikens område ( 16 ) ) samt Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/56/EG av den 17 juni 2008 om upprättande av en ram för gemenskapens åtgärder på havsmiljöpolitikens område ( 17 ) ). Korshänvisningar till och en förståelse av rättsliga bestämmelser i dessa andra instrument är nödvändiga för en förståelse av begreppet ”miljöskada”.

8. Miljöansvarsdirektivet bygger på, och är ett uttryck för, principen om att förorenaren betalar ( 18 ) . Dessutom måste en gemensam förståelse av begreppet ”miljöskada” bygga, när så är lämpligt, på andra principer som ligger till grund för unionens miljöpolitik, nämligen försiktighetsprincipen ( 19 ) och principerna att förebyggande åtgärder bör vidtas och att miljöförstöring företrädesvis bör hejdas vid källan ( 20 ) . Dessa principer är relevanta för tolkningen av begreppet. Allmänna unionsrättsliga principer, såsom proportionalitetsprincipen, är också relevanta för direktivet.

9. Miljöansvarsdirektivet behandlar negativa effekter på miljön till följd av yrkesverksamheter. Dessa verksamheter omfattas av rättsliga krav enligt övrig unionslagstiftning på miljöområdet ( 21 ) . De berörda lagarna skapar ett bredare regleringsmässigt sammanhang som är relevant för tillämpningen av direktivets skyldigheter i fråga om miljöskador. Detta beror på att bestämmelserna i dessa lagar vanligtvis även syftar till att förebygga eller begränsa många av de negativa effekter på natur, vatten och mark som omfattas av begreppet ”miljöskada”.

Ansvar för miljöskada

10. Begreppet ”miljöskada” ska förstås i förhållande till dem som kan vara juridiskt ansvariga för sådan skada enligt direktivet, de omständigheter och förutsättningar under vilka deras ansvar kan uppstå samt de typer av åtgärder som detta ansvar kräver att de vidtar.

11. De som är juridiskt ansvariga kallas ”verksamhetsutövare” ( 22 ) . De är endast ansvariga för de ”yrkesverksamheter” som omfattas av direktivet ( 23 ) . I mål C-297/19, Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig-Holstein eV, slog domstolen fast att begreppet ”yrkesverksamhet” inte är begränsat till verksamheter som är marknadsrelaterade eller konkurrensutsatta, utan omfattar alla verksamheter som bedrivs i ett yrkessammanhang, i motsats till ett rent personligt eller hushållsmässigt sammanhang, och det omfattar således även verksamheter som bedrivs i det allmännas intresse i enlighet med en lagstadgad tilldelning av uppgifter ( 24 ) . I det specifika fallet bekräftade domstolen att direktivet var tillämpligt på ett offentligt organ som ansvarar för dränering av en våtmark i jordbrukets intresse.

12. De huvudsakliga relevanta yrkesverksamheterna ( 25 ) är de som beskrivs i bilaga III till direktivet. Utövare av dessa verksamheter kan vara ansvariga för alla tre kategorierna av miljöskador enligt direktivet. Dessutom är ansvaret för verksamhetsutövare som omfattas av bilaga III strikt, dvs. det är inte beroende av att de har agerat eller underlåtit att agera på grund av ett fel (uppsåt eller oaktsamhet). För att strikt ansvar ska vara tillämpligt är det tillräckligt att ett orsakssamband fastställs mellan miljöskadan och yrkesverksamheten. I skäl 8 i direktivet anges anledningen till att de yrkesverksamheter som beskrivs i bilaga III bör omfattas av direktivet. Där anges att direktivet bör tillämpas på yrkesverksamheter som utgör en risk för människors hälsa eller miljön, och följande tilläggs: ”Dessa verksamheter bör i princip identifieras genom att det hänvisas till relevant [unions]lagstiftning där det fastställs vilka krav som skall gälla för vissa verksamheter eller aktiviteter som anses utgöra en potentiell eller verklig risk för människors hälsa eller miljön.”

13. Yrkesverksamheterna i bilaga III definieras genom hänvisning till andra delar av unionens miljölagstiftning, av vilka många har kodifierats, ändrats eller ersatts sedan direktivet antogs. Yrkesverksamheterna i fråga omfattas dock fortfarande av direktivet. Det gemensamma samförståndsavtalet gav information om hur den berörda lagstiftningen utvecklades ( 26 ) . Yrkesverksamheterna i bilaga III omfattar bland annat drift av många industriella verksamheter, inklusive större eller mer riskfyllda industrianläggningar, såsom kemiska fabriker, avfallshantering, vissa förorenande utsläpp till vatten, uttag och uppdämning av vatten, tillverkning, användning, lagring, bearbetning, påfyllning, utsläpp i miljön och transport på plats av vissa ämnen, beredningar och produkter samt transport av farliga ämnen eller farligt gods på väg, järnväg eller inre vattenvägar eller till havs eller med flyg.

14. För en kategori av ”miljöskada”, nämligen skador på skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer, kan utövare av andra yrkesverksamheter än dem som anges i bilaga III även vara ansvariga om de begått ett fel eller varit oaktsamma ( 27 )

15. Enligt annan tillämplig unionslagstiftning på miljöområdet är verksamhetsutövare ofta skyldiga att inneha och iaktta villkoren för ett tillstånd, eller också kan de vara tvungna att driva sin verksamhet i enlighet med allmänna bindande krav. Det kan dock inte uteslutas att vissa verksamhetsutövare kommer att bedriva yrkesverksamheter utan det nödvändiga tillståndet eller utan att följa alla tillämpliga regler. Detta kan till exempel vara fallet med personer som utför olaglig avfallshantering. Ett sådant olagligt beteende innebär inte att sådana verksamhetsutövare faller utanför direktivets tillämpningsområde. Om så vore fallet skulle resultatet vara oförenligt med principen om att förorenaren betalar. Direktivet är ett uttryck för denna princip och måste tolkas mot bakgrund av densamma ( 28 ) . Ytterligare stöd för att omfatta olagliga verksamhetsutövare ges i mål C-494/01, kommissionen mot Irland, där domstolen fann att bristande efterlevnad av inspektionskraven i samband med tillståndskrav kan uppstå i samband med avfallshantering som genomförs utan tillstånd ( 29 ) . I analogi med detta kan man hävda att ansvarskraven i direktivet även kan gälla för yrkesverksamheter som utförs utan hänsyn till tillståndskrav eller andra lagstadgade krav.

16. I målen C-378/08, Raffinerie Mediterranee (ERG I) SpA m.fl., och C-534/13, Fipa Group m.fl., slog domstolen fast att den mekanism för miljöansvar som föreskrivs i direktivet kräver att det fastställs ett orsakssamband mellan en eller flera identifierbara verksamhetsutövares verksamhet och miljöskadan eller det överhängande hotet om sådan skada ( 30 ) . När det gäller orsakssambandet har domstolen slagit fast att om en medlemsstats lagstiftning så föreskriver är en presumtion grundad på trovärdiga uppgifter tillräcklig för att fastställa sambandet ( 31 )

17. I direktivet definieras inte vilka händelser som ger upphov till ett orsakssamband mellan yrkesverksamheten och miljöskadan eller det överhängande hotet. På flera ställen i direktivet finns hänvisningar till ”utsläpp, händelser eller tillbud” ( 32 ) . Med undantag för ”utsläpp” ( 33 ) definieras dock inte dessa begrepp, och såsom framgår av målen C-529/15, Folk ( 34 ) , och C-297/19, Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig-Holstein eV, omfattar direktivet konsekvenserna av en normal drift av en yrkesverksamhet som anges i bilaga III. I mål C-529/15 gällde den normala driften en vattenkraftstation och, i mål C-297/19, upprätthållande av dräneringen av en våtmark. Ansvar bör därför inte anses uppstå endast vid enstaka olyckor eller tillbud. Det kan även uppstå vid normal drift och avse de typer av omständigheter som beskrivs i punkterna 18 och 19. För tydlighetens skull används i dessa riktlinjer termen ”skadehändelser” för att hänvisa till spektrumet av möjliga händelser.

18. Arten av de faktorer som orsakar negativa effekter – vilka kan kallas ”skadefaktorer” ( 35 ) – kan också variera ( 36 ) . Arten kan vara additiv och till exempel involvera deponering av avfall på mark, användning av inerta material för att fylla en våtmark eller förorening av den mottagande miljön genom förorenande ämnen. Eller också kan den vara subtraktiv eller extraktiv och till exempel involvera ett hindrande av vattenflöden ( 37 ) eller avlägsnande av träd eller mineraler. Den kan även vara rent destruktiv – som när markobjekt röjs eller individer av en skyddad art dödas.

19. Negativa effekter kan yttra sig på ett plötsligt och oavsiktligt sätt, som när en explosion i en kemisk fabrik leder till brand, förstörelse av byggnader samt förorening av mark och vatten genom utsläpp av giftiga ämnen eller brandbekämpningsmedel i vatten. De kan också visa sig omedelbart, som när ett skyddat skogshabitat går förlorat genom en snabb skogsavverkning. Eller också kan de yttra sig gradvis, som när ett läckage från ett brutet rör leder till kumulativa skador i den mottagande miljön som upptäcks först efter en viss tid. Det är också möjligt att negativa effekter från samma skadehändelse yttrar sig på båda sätten, som när ett plötsligt och oavsiktligt utsläpp av en stor mängd giftiga ämnen i en flod leder till omedelbar fiskdöd innan det orsakar en långsammare och mer gradvis försämring av strukturen i en skyddad akvatisk livsmiljö eller i en skyddad arts livsmiljö.

20. På samma sätt kan kunskap om både skadehändelser och de negativa effekter som de orsakar uppdagas vid olika tidpunkter. Om skadehändelsen är en allvarlig olycka blir den känd omedelbart men ett okänt tillbud kan förbli oupptäckt under en viss tid, till exempel ett brott i en underjordisk lagringstank som innehåller farliga ämnen ( 38 )

21. I direktivet anges tre huvudsakliga kategorier av skyldigheter för verksamhetsutövare: — Om miljöskador ännu inte har uppkommit men det finns ett överhängande hot om att sådan skada uppkommer är verksamhetsutövarna skyldiga att vidta nödvändiga förebyggande åtgärder (39) utan dröjsmål (40). — Om miljöskador har uppkommit är verksamhetsutövarna skyldiga att vidta ”alla åtgärder som kan genomföras för att omedelbart kontrollera, innesluta, flytta eller på annat sätt hantera de aktuella förorenande ämnena och/eller alla andra skadefaktorer för att begränsa eller förhindra ytterligare miljöskada och negativa effekter på människors hälsa eller ytterligare försämring av funktionerna” (41). För tydlighetens skull används i dessa riktlinjer termen ”omedelbar hantering av skadefaktorer” för att hänvisa till dessa åtgärder. — Om miljöskador har uppkommit är verksamhetsutövarna skyldiga att vidta hjälpåtgärder (42). De ska fastställa lämpliga hjälpåtgärder i enlighet med bilaga II till direktivet och lägga fram dem för den behöriga myndigheten för godkännande (43).

22. industriutsläppsdirektivet ). Orden ”utan dröjsmål” och ”omedelbart” visar att de två första kategorierna av skyldigheter är tidskritiska. Detta har implikationer för den gemensamma förståelsen av begreppet ”miljöskada”. Verksamhetsutövarens skyldigheter att vidta förebyggande åtgärder och att omedelbart hantera skadefaktorer enligt direktivet existerar parallellt med liknande skyldigheter enligt annan unionslagstiftning på miljöområdet, till exempel Europaparlamentets och rådets direktiv 2010/75/EU av den 24 november 2010 om industriutsläpp (samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar) ( 44 ) ).

24. ratione temporis ) ska tillämpas på miljöskador som har uppkommit efter den 30 april 2007, men som har orsakats av driften av en anläggning vilken godkänts enligt vattenlagstiftningen och tagits i bruk före detta datum”. Miljöansvarsdirektivet innehåller bestämmelser om dess tillämplighet i tiden och fastställer gränser för dess tillämpning med hänvisning till datumet den 30 april 2007 och en period på trettio år ( 51 ) . Det tidsmässiga tillämpningsområdet för de specifika delar som införs genom ändringar av direktivet är givetvis annorlunda – till exempel när det gäller skador på marina vatten är direktivet tillämpligt från och med den 19 juli 2015 ( 52 ) . Det är viktigt att notera att yrkesverksamheter som regleras av tillstånd från före den 30 april 2007 omfattas för ansvarsändamål om och i den mån den skadliga verksamheten fortsätter efter den 30 april 2007. I mål C-529/15, Folk, slog domstolen fast att direktivet ”tidsmässigt () ska tillämpas på miljöskador som har uppkommit efter den 30 april 2007, men som har orsakats av driften av en anläggning vilken godkänts enligt vattenlagstiftningen och tagits i bruk före detta datum”. ( 53 )

25. Direktivet innehåller även bestämmelser om undantag och fastställer gränser för dess tillämpning med hänvisning till ett antal angivna orsaker till miljöskador ( 54 ) . Dessutom anges ett antal skäl som en verksamhetsutövare kan åberopa för att undvika att bära kostnaderna för förebyggande åtgärder och hjälpåtgärder ( 55 ) . Det ger också medlemsstaterna möjlighet att besluta att befria en verksamhetsutövare från kostnaderna för hjälpåtgärder om verksamhetsutövaren visar att han inte har begått ett fel eller varit oaktsam och att han har uppfyllt alla villkor för ett tillstånd ( 56 ) eller agerat i enlighet med tillgänglig teknisk och vetenskaplig kunskap ( 57 ) . Det finns dock gränser för de sistnämnda möjligheterna, vilket framgår av domstolens dom i mål C-529/15, Folk ( 58 ) , angående artikel 8.4 a i direktivet.

26. annorlunda bestämmelser som inte uppfyller kraven i direktivet. Den innebär inte heller någon rätt att bortse från verksamhetsutövarnas ansvar för miljöskada enligt direktivets definition. Kraven i direktivet måste, som ett minimum, uppfyllas i alla avseenden. Enligt direktivet får medlemsstaterna behålla eller anta strängare bestämmelser om miljöskador ( 59 ) . Detta är i linje med artikel 193 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (FEUF). Rätten att ha strängare bestämmelser innebär dock inte en rätt att habestämmelser som inte uppfyller kraven i direktivet. Den innebär inte heller någon rätt att bortse från verksamhetsutövarnas ansvar för miljöskada enligt direktivets definition. Kraven i direktivet måste, som ett minimum, uppfyllas i alla avseenden.

De behöriga myndigheternas roll och relevanta bredare roller för medlemsstaterna

27. Verksamhetsutövaren är ansvarig för miljöskador men de behöriga myndigheterna ( 60 ) har skyldigheter i detta avseende. En gemensam förståelse av begreppet ”miljöskada” kräver därför viss hänvisning till deras roll.

28. De behöriga myndigheterna måste fastställa vilken verksamhetsutövare som har orsakat miljöskadorna eller det överhängande hotet om skada ( 61 ) . Det är underförstått att de behöriga myndigheterna måste känna till att miljöskadan eller hotet föreligger. Annars har skyldigheten att fastställa verksamhetsutövaren inte någon betydelse.

29. De behöriga myndigheterna måste även bedöma miljöskadans betydelse ( 62 ) . Än en gång är skyldigheten att bedöma betydelsen meningsfull endast om myndigheterna känner till att skadan eller hotet föreligger.

30. De behöriga myndigheterna måste fastställa vilka hjälpåtgärder som ska vidtas av verksamhetsutövaren enligt bilaga II till direktivet ( 63 ) på grundval av verksamhetsutövarens identifiering av de möjliga hjälpåtgärderna och vid behov i samarbete med den berörda verksamhetsutövaren. I mål C-379/08, Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA m.fl., bekräftade domstolen de behöriga myndigheternas möjligheter att ändra hjälpåtgärderna men påpekade samtidigt också att det var nödvändigt att ge verksamhetsutövaren möjlighet att yttra sig ( 64 )

31. Skyldigheterna att fastställa ansvarig verksamhetsutövare, bedöma miljöskadans betydelse och fastställa hjälpåtgärderna kräver att de behöriga myndigheterna innehar och tillämpar relevant information om skadehändelsen, yrkesverksamheten, miljöskadan och orsakssambandet mellan dem samt den verksamhetsutövare som bedriver verksamheten. I punkterna 32–37 beskrivs flera möjliga typer av och källor till relevant information. Man bör dock komma ihåg att fullständig information kanske inte alltid är lättillgänglig och att de behöriga myndigheterna kan behöva agera snabbt. Under sådana omständigheter har behöriga myndigheter rätt att ingripa, enligt försiktighetsprincipen, om det finns en skälig misstanke om att en miljöskada har inträffat eller mycket snart kommer att inträffa.

32. Såsom har påpekats i punkt 23 är verksamhetsutövarna enligt direktivet skyldiga att informera de behöriga myndigheterna om skadehändelser och därmed sammanhängande miljöskador. Som även konstaterats kan verksamhetsutövarna ha separata skyldigheter att tillhandahålla information om skadehändelser till behöriga myndigheter enligt annan unionslagstiftning på miljöområdet. Det kan dock inte uteslutas att vissa verksamhetsutövare inte kommer att rapportera information. Det är osannolikt eller mindre sannolikt att skadehändelser och miljöskador som till exempel är kausalt kopplade till hemliga olagliga verksamheter eller till olagliga eller vårdslösa handlingar eller försummelser inom tillåtna verksamheter rapporteras.

33. I skäl 15 i direktivet anges att offentliga myndigheter bör säkerställa att bestämmelserna i direktivet genomförs och tillämpas korrekt, och direktivet innehåller bestämmelser enligt vilka de behöriga myndigheterna kan kräva mer information och ökat engagemang från verksamhetsutövarens sida ( 65 ) . Det är dock viktigt att de behöriga myndigheterna kan använda sig av andra informationskällor än den som verksamhetsutövaren tillhandahåller enligt direktivet.

34. En potentiell informationskälla om skadehändelser och miljöskador utgörs av begäranden om åtgärder från de fysiska eller juridiska personer som har rätt att göra sådana begäranden ( 66 ) . En begäran om åtgärder ska ”åtföljas av relevanta upplysningar och uppgifter som styrker iakttagelserna om den aktuella miljöskadan” ( 67 )

35. En annan möjlig källa till relevant information är resultaten av tillsynen enligt annan tillämplig unionslagstiftning på miljöområdet. Ett exempel skulle vara rutininspektioner av industrianläggningar enligt industriutsläppsdirektivet ( 68 ) . När det gäller ansvarsskyldighet kommer inte alla skadehändelser att sammanfalla med regelöverträdelser av en verksamhetsutövare, men regelöverträdelser gör skadehändelser mer sannolika. Detta beror på att de berörda lagstadgade kraven syftar till att kontrollera de möjliga eller faktiska risker för människors hälsa och miljön som är förknippade med de berörda yrkesverksamheterna. Följaktligen bör en efterlevnad av kraven i praktiken minska sannolikheten för att skadehändelser inträffar. På samma sätt blir det mer sannolikt att skadehändelser inträffar vid bristande efterlevnad av kraven – inbegripet allvarlig nonchalering av dem. Förutsatt att det finns bra system för informationsutbyte bör därför en övervakning av efterlevnaden av lagstadgade krav hjälpa de behöriga myndigheterna enligt direktivet att känna till en miljöskada eller det överhängande hotet om en skada, fastställa verksamhetsutövaren och karakterisera skadehändelsen. Det kan även hjälpa de behöriga myndigheterna vid en bedömning av miljöskador genom att till exempel tillhandahålla information om typen av förorenande utsläpp.

36. Såsom framgår av senare avsnitt i dessa riktlinjer kräver bedömningen av en miljöskadas betydelse i allmänhet information om den mottagande miljöns tillstånd. Viss information om miljöns tillstånd kommer att vara direkt kopplad till skadehändelsen – till exempel register över fiskdödligheten i en flod som nyligen påverkats negativt av ett förorenande utsläpp. Men annan relevant information om miljöns tillstånd kommer att bestå av register och information som samlats in för andra ändamål – till exempel för att fastställa den allmänna bevarandestatusen för en skyddad art eller tillståndet i ett skyddat naturområde, t.ex. ett Natura 2000-område. En stor del relevant information om miljöns tillstånd kommer att härröra från den övervakning av miljöns tillstånd som de nationella förvaltningarna utför. Information som samlas in och sammanställs enligt de fyra direktiv som nämns i punkt 7n kommer att vara av särskild betydelse. Detta kan kompletteras med annan relevant information av erkänt vetenskapligt värde – exempelvis kan en icke-statlig miljöorganisation tillhandahålla omfattande information genom medborgarforskning ( 69 )

37. En typ av information som är nära relaterad till information om miljöns tillstånd, i fråga om möjlig betydelse, är vetenskaplig och teknisk information om föremålet för miljöskadan – till exempel vetenskaplig kunskap om livscykeln för en skyddad art som påverkas negativt eller om riskerna för människors hälsa vid exponering för vissa främmande ämnen.

38. miljöbrottsdirektivet ) inte ett skäl att bortse från de skyldigheter som de behöriga myndigheterna har att säkerställa att miljöskador bedöms och förebyggs, att skadefaktorer hanteras omedelbart eller att skador åtgärdas i enlighet med direktivet (det motsatta är också sant: strävan efter miljöansvar är inte ett skäl att bortse från den roll som påföljder har) Som påpekats ovan sammanfaller ofta, om än inte alltid, förekomsten av en miljöskada eller ett överhängande hot om sådan skada med en överträdelse av annan unionslagstiftning på miljöområdet. Sådana överträdelser kan kräva eller motivera separata åtgärder från medlemsstaternas myndigheter för att säkerställa de resultat som annan unionslagstiftning kräver (t.ex. skydd av naturområden enligt fågeldirektivet och habitatdirektivet) och för att tillämpa påföljder som är effektiva, proportionella och avskräckande. Samma faktiska omständigheter kan således ge upphov till både miljöansvar och påföljdsansvar, och i praktiken kan en bedömning av miljöskador enligt direktivet ske parallellt med en bedömning av överträdelser för andra ändamål. Exempelvis omfattar de beteenden som medlemsstaterna är skyldiga att kriminalisera enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/99/EG av den 19 november 2008 om skydd för miljön genom straffrättsliga bestämmelser ( ( 70 ) en del (men inte alla) beteenden som kan ge upphov till miljöansvar ( 71 ) . I detta sammanhang kan det hända att de behöriga myndigheterna, för att bedöma miljöskadornas betydelse, använder samma informationskällor som de myndigheter som ansvarar för påföljder. Det bör dock betonas att tillämpningen av ansvarskraven enligt direktivet sker separat från tillämpningen av påföljder. I detta avseende är det faktum att myndigheter kan vidta åtgärder för att tillämpa administrativa eller straffrättsliga påföljderett skäl att bortse från de skyldigheter som de behöriga myndigheterna har att säkerställa att miljöskador bedöms och förebyggs, att skadefaktorer hanteras omedelbart eller att skador åtgärdas i enlighet med direktivet (det motsatta är också sant: strävan efter miljöansvar är inte ett skäl att bortse från den roll som påföljder har) ( 72 )

39. Ett antal ytterligare punkter uppstår när det gäller situationer där ansvaret enligt direktivet sammanfaller med överträdelser enligt annan relevant unionslagstiftning på miljöområdet, i synnerhet den andra lagstiftning som det hänvisas till i själva direktivet. För det första, om skadefaktorer inte kontrolleras i enlighet med direktivet eller annan lagstiftning kommer effektivitetsprincipen att kräva att medlemsstaterna och deras myndigheter vidtar åtgärder för att säkerställa efterlevnaden av relevanta bestämmelser i direktivet och annan lagstiftning som överträds. För det andra föreskriver direktivet inte uttryckligen något sekundärt ansvar för offentliga myndigheter att vidta förebyggande åtgärder, åtgärder för att omedelbart hantera skadefaktorer och hjälpåtgärder, men det föreskriver inte heller uttryckligen att alla dessa åtgärder kan undantas om verksamhetsutövaren underlåter att vidta dem eller om verksamhetsutövaren kan motivera att inte behöva bära sina kostnader ( 73 ) . Den åtskillnad som görs i direktivet mellan åtgärderna och kostnaderna för åtgärderna visar att åtgärderna är nödvändiga oavsett om verksamhetsutövaren kan eller bör bära kostnaderna ( 74 ) . För det tredje visar rättspraxis hur en medlemsstat kan åläggas att vidta ytterligare åtgärder om ett nödvändigt resultat inte uppnås trots att myndigheterna har vidtagit åtgärder mot en verksamhetsutövare. I mål C-104/15, kommissionen mot Rumänien, som rörde direktivet om avfall från utvinningsindustrin ( 75 ) , fann domstolen att medlemsstaten fortfarande var ansvarig för underlåtenhet att kontrollera giftiga stoftutsläpp från en gruvavfallsanläggning trots att den hade tillämpat påföljder mot verksamhetsutövaren ( 76 ) och att verksamhetsutövaren hade blivit insolvent ( 77 )

3. ”SKADA”

40. I definitionen av ”miljöskada” ingår begreppet ”skada”, som definieras separat. Begreppet ”skada” är inte självständigt (i den meningen att skyldigheterna i direktivet inte är tillämpliga på den generella nivå som man finner i det). När det gäller tillämpningen av direktivet på konkreta situationer är det nödvändigt att utgå från de mer exakta formuleringar som finns i definitionen av ”miljöskada”. Trots detta förbehåll är definitionen av ”skada” viktig inte bara för att den ingår i definitionen av ”miljöskada”, utan för att den innehåller fyra grundläggande begrepp som förfinas i den mer detaljerade definitionen. I riktlinjerna behandlas därför begreppet ”skada” innan andra delar av definitionen av ”miljöskada” behandlas. Ruta 1: Definition av ”skada”

I artikel 2.2 i miljöansvarsdirektivet föreskrivs att med ”skada” avses ”en mätbar negativ förändring av en naturresurs och/eller dess funktioner vilken kan uppkomma direkt eller indirekt”.

41. De fyra grundläggande begreppen i definitionen av ”skada” är följande: — Den materiella omfattningen av vad som påverkas, dvs. naturresurser och naturresursfunktioner. — Begreppet negativa effekter, dvs. negativa förändringar och försämringar. — Omfattningen av dessa negativa effekter, dvs. mätbara effekter. — De sätt som dessa negativa effekter kan uppstå på, dvs. direkt eller indirekt.

Materiell omfattning av naturresurser och naturresursfunktioner

Ruta 2: Definitioner av ”naturresurs” och ”naturresursfunktion”

I artikel 2.12 i miljöansvarsdirektivet föreskrivs att med ”naturresurs” avses ”skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer, vatten och mark”. I artikel 2.13 i miljöansvarsdirektivet föreskrivs att med ”funktioner” och ”naturresursfunktioner” avses ”de funktioner en naturresurs har till förmån för en annan naturresurs och/eller allmänheten”.

42. Vad gäller den materiella omfattningen hänvisar definitionen av begreppet ”skada” till två begrepp som själva också uttryckligen definieras i direktivet, nämligen ”naturresurs” och ”naturresursfunktion”. ”Naturresurs” definieras som tre separata resurskategorier: skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer, vatten samt mark. Samtidigt lyfter definitionen av ”naturresursfunktion” fram det ömsesidiga beroendet mellan dessa olika kategorier genom att hänvisa till de funktioner som de fyller för varandra. Här är ett par icke uttömmande exempel: en salt våtmark (en typ av naturlig livsmiljö) kan skydda kustmark, ytvatten (en kategori av vatten) kan försörja skyddade arter av vilda fåglar och mark kan filtrera ut förorenande ämnen som annars kan nå grundvattnet (en kategori av vatten). Definitionen av ”naturresursfunktion” avser även naturresursfunktioner som gynnar människor. Ett par icke uttömmande exempel är följande: vissa naturliga livsmiljöer som torvmarker fungerar som viktiga kollager, vissa vatten är källor till dricksvatten och en del tillhandahåller fisk för fritidsfiske och mark är nödvändig för livsmedelsproduktion och boende.

Negativa effekter

43. När det gäller negativa effekter avser definitionen av ”skada” för det första en ”negativ förändring” av en naturresurs och, för det andra, en ”försämring” av en naturresursfunktion. Definitionen av ”miljöskada” är mer exakt, men det är lämpligt att ha tre allmänna överväganden i åtanke: — Både ”negativ förändring” och ”försämring” innebär negativa effekter. — Dessa negativa effekter gäller både tillståndet för en naturresurs och de gynnsamma funktioner som naturresursen fyller för både andra naturresurser och människor. Negativa effekter omfattar därför inte bara negativa effekter på en naturresurs egenskaper, utan även negativa effekter på det ömsesidiga beroendet och de dynamiska sambanden inom och mellan naturresurser och funktioner, dvs. de funktioner som naturresurser fyller för varandra och allmänheten. — Begreppen ”förändring” och ”försämring” antyder en skillnad mellan situationen före och situationen efter en skadehändelse.

Mätbar

44. För att definitionen av begreppet ”skada” ska vara tillämplig måste negativa förändringar och försämringar vara ”mätbara”. ”Mätbar” innebär att skadan måste kunna kvantifieras eller uppskattas och att situationen före och situationen efter en skadehändelse måste kunna jämföras på ett meningsfullt sätt.

Direkt eller indirekt

45. källa ) kan passera genom luft, vatten eller mark ( spridningsväg ) innan de påverkar en viss naturresurs ( mottagare ). I mål C-129/16, Túrkevei Tejtermelő Kft., konstaterade domstolen att luftföroreningar som sådana inte utgör miljöskador men att skador på naturresurser kan uppstå till följd av luftföroreningar Slutligen medger definitionen av begreppet ”skada” att negativa förändringar eller försämringar kan inträffa både direkt och indirekt. ”Direkt eller indirekt” avser orsakssambandet mellan en skadehändelse å ena sidan och specifika negativa effekter å andra sidan. Ibland kommer orsakssambandet att vara direkt, som när en verksamhetsutövares avskogning förstör ett skyddat naturligt skogshabitat. Ibland kommer det att vara indirekt, som när utsläpp av näringsämnen i en vattenförekomst leder till en försämring av en avlägsen skyddad akvatisk livsmiljö. När det gäller kedjan av orsak och verkan är det lämpligt att hänvisa till en modell i termer av källa, spridningsväg och mottagare. Skadefaktorerna i samband med en yrkesverksamhet () kan passera genom luft, vatten eller mark () innan de påverkar en viss naturresurs (). I mål C-129/16, Túrkevei Tejtermelő Kft., konstaterade domstolen att luftföroreningar som sådana inte utgör miljöskador men att skador på naturresurser kan uppstå till följd av luftföroreningar ( 78 ) . En skadehändelse kan vara separerad från de negativa effekter den orsakar i tiden (t.ex. när naturresursen drabbas av en fördröjd reaktion) eller i rummet (t.ex. när naturresursen drabbas av negativa effekter på en plats som ligger långt från den plats där skadehändelsen inträffade) eller när det gäller de berörda naturresurserna (t.ex. när en handling som består i att tillämpa ett giftigt ämne på mark leder till att en skyddad art dör). Idén att negativa effekter kan uppstå indirekt hänger också samman med de funktioner som naturresurser fyller för varandra.

4. ÖVERSIKT AV ”MILJÖSKADA”

46. Definitionen av ”miljöskada” inbegriper och förfinar definitionen av ”skada”. För det första, när det gäller den materiella och geografiska omfattningen, kategoriserar definitionen naturresurser enligt de tre kategorier som ingår i definitionen av ”skada”, dvs. skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer, vatten samt mark. För de två första kategorierna av naturresurser innehåller definitionen dessutom vissa detaljer som hjälper till att fastställa den geografiska omfattningen för skyldigheterna enligt direktivet. För det andra beskrivs relevanta negativa effekter inom var och en av kategorierna av naturresurser i mer detalj med hänvisning till vissa begrepp (som i dessa riktlinjer kallas referensbegrepp ). För det tredje införs ett begrepp om betydelse för att ytterligare definiera omfattningen av de negativa effekter som behöver åtgärdas. En fjärde punkt som bör noteras är att definitionen av miljöskador inte utesluter möjligheten att alla tre underkategorierna av skador på naturresurser är relevanta samtidigt. Ruta 3: Definition av ”miljöskada”

I artikel 2.1 i miljöansvarsdirektivet (79) föreskrivs att ”miljöskada” avser följande: ”a) skador på skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer, dvs. alla skador som har betydande negativa effekter när det gäller att uppnå eller bibehålla en gynnsam bevarandestatus för sådana livsmiljöer eller arter; betydelsen av dessa effekter skall bedömas i förhållande till det ursprungliga tillståndet, med beaktande av kriterierna i bilaga I; skador på skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer omfattar inte tidigare fastställda negativa effekter som är en följd av åtgärder som en verksamhetsutövare har vidtagit med de behöriga myndigheternas uttryckliga godkännande i enlighet med genomförandebestämmelserna för artikel 6.3 och 6.4 eller artikel 16 i direktiv 92/43/EEG eller artikel 9 i direktiv 79/409/EEG eller, när det gäller livsmiljöer och arter som inte omfattas av gemenskapslagstiftningen, i enlighet med motsvarande bestämmelser i nationell lagstiftning om naturskydd, b) skador på vatten, dvs. skador som har betydande negativa effekter i) på det berörda vattnets ekologiska, kemiska eller kvantitativa status eller ekologiska potential, enligt definitionen i direktiv 2000/60/EG, med undantag för sådana negativa effekter som omfattas av artikel 4.7 i det direktivet, eller ii) på miljöstatusen för de berörda marina farvattnen, enligt definitionen i direktiv 2008/56/EG, i den mån särskilda aspekter av den marina miljöns miljöstatus inte redan beaktas i direktiv 2000/60/EG (80). c) markskador, dvs. varje markförorening som utgör en betydande risk för att människors hälsa skall påverkas negativt som följd av direkt eller indirekt införande, i, på eller under mark, av ämnen, beredningar, organismer eller mikroorganismer.”

Varje naturresurs materiella och geografiska omfattning

47. På grund av kategoriseringen av den materiella omfattningen kräver en gemensam förståelse av begreppet ”miljöskada” en noggrann analys av varje kategori av naturresurser. Detta inbegriper den geografiska omfattningen av varje resurskategori. Kommentarer om den materiella och geografiska omfattningen ges i de följande avsnitten i dessa riktlinjer.

Referensbegrepp för negativa effekter

48. För alla tre kategorier av naturresurser används i definitionen av ”miljöskada” ett referensbegrepp för att avgöra om negativa effekter är relevanta. För skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer är referensbegreppet en gynnsam bevarandestatus för dessa arter och livsmiljöer. För vatten är det den ekologiska, kemiska eller kvantitativa statusen eller den ekologiska potentialen för vatten enligt vattendirektivet och miljöstatusen för marina vatten enligt havsmiljödirektivet, vilka har olika dimensioner. För mark är det riskerna för människors hälsa. Syftet med dessa referensbegrepp är att tillhandahålla parametrar och kriterier som kan användas för att undersöka de negativa effekternas relevans. Begreppen tillhandahåller de faktorer i förhållande till vilka negativa effekter ska mätas. Begreppen analyseras närmare i de avsnitt i dessa riktlinjer som behandlar de specifika kategorierna av skador på naturresurser.

Bedömningen av betydelse

49. Referensbegreppen preciserar de typer av negativa effekter som omfattas av direktivet. Definitionen av ”miljöskada” innehåller ytterligare en precisering: Ordet ”betydande” används i samband med varje kategori av naturresurser, och direktivet kräver förebyggande åtgärder, omedelbar hantering av skadefaktorer eller hjälpåtgärder endast om de negativa effekterna bedöms vara betydande i förhållande till de nämnda referensbegreppen.

50. direktivet om miljökonsekvensbedömning ). Bedömningen av betydelse enligt miljöansvarsdirektivet är dock av sitt eget slag. Bland unionens miljörättsliga instrument är kravet på att bedöma betydelse inte unikt för miljöansvarsdirektivet. Ett sådant krav ingår även i exempelvis habitatdirektivet ( 81 ) och står i centrum för Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/92/EU av den 13 december 2011 om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt ( 82 ) ). Bedömningen av betydelse enligt miljöansvarsdirektivet är dock av sitt eget slag.

51. I samband med miljöansvarsdirektivet kan en gemensam förståelse av bedömningen av betydelse gynnas av ett övervägande av följande: — De omständigheter under vilka det blir nödvändigt att göra en bedömning av betydelse. — Syftena med bedömningen av betydelse. — Rättsliga ansvar för genomförandet av bedömningen. — Det eller de sammanhang i vilka bedömningen ska genomföras. — Bedömningens inriktning. — Genomförandet av bedömningen. — Fastställandet av betydelse.

Omständigheter

52. Såsom anges i avsnitt 2 i dessa riktlinjer kan skadehändelser, skadefaktorer, relevanta yrkesverksamheter, verksamhetsutövarens beteende och typen av orsakssamband variera avsevärt. Bedömningen av betydelse måste kunna anpassas till alla dessa variabler. Exempelvis kommer en engångsolycka att innebära andra utmaningar för en pågående verksamhet, såsom den som beskrivs i mål C-529/15, Folk.

Syften

53. En bedömning av betydelsen av negativa effekter är inte ett självändamål. Den är till för att avgöra huruvida de negativa effekterna kräver en eller flera av följande: — Förebyggande åtgärder. — Omedelbar hantering av skadefaktorer. — Hjälpåtgärder.

54. Dessa tre syften kan särskiljas, och beroende på omständigheterna kan vissa vara relevanta och andra inte relevanta. I situationer med överhängande hot är till exempel det enda syftet med bedömningen att förhindra att en skadehändelse inträffar. I situationer där en skadehändelse redan har inträffat kan det vara nödvändigt – eller inte vara nödvändigt – att omedelbart hantera skadefaktorerna. Det kan till exempel hända att en sådan omedelbar hantering inte längre är möjlig om skadefaktorerna redan har gett upphov till negativa effekter och är uttömda. Alla tre syftena kan naturligtvis bli relevanta efter varandra, som när ett överhängande hot om en skadehändelse blir en faktisk skadehändelse som kräver omedelbar hantering av skadefaktorer samt efterföljande hjälpåtgärder. Bedömningen av betydelse måste därför anpassas till de syften som är relevanta för de särskilda omständigheter som har uppstått.

55. Syftena med förebyggande och omedelbar hantering av skadefaktorer avser potentiella eller faktiska skadefaktorer. Dessa syften återspeglar fördragets principer om förebyggande och åtgärdande vid källan. Som tidigare nämnts är de tidskritiska.

56. Syftet med att fastställa ett behov av hjälpåtgärder är nära relaterat till direktivets särskilda krav på hjälpåtgärder, som beskrivs närmare i bilaga II. När det gäller skador på skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer samt skador på vatten syftar hjälpåtgärderna till att återställa miljön till dess ursprungliga tillstånd (se ruta 4) genom primära, kompletterande och kompenserande hjälpåtgärder (vilka alla definieras). Som framgår är dessa krav inriktade på den miljö som har påverkats negativt snarare än på skadefaktorerna – även om ytterligare hantering av skadefaktorerna inte kan uteslutas, såsom framgår av målet Folk ( 83 ) . När det gäller markskador syftar hjälpåtgärderna till ytterligare hantering av skadefaktorerna, om sådana faktorer fortfarande utgör en betydande risk för människors hälsa även efter att det andra syftet ovan har uppnåtts. Ruta 4: Definition av ”ursprungligt tillstånd”

I artikel 2.14 i miljöansvarsdirektivet föreskrivs att ”ursprungligt tillstånd” avser ”det tillstånd som naturresursen och funktionerna skulle ha befunnit sig i vid skadetillfället om miljöskadan inte hade uppkommit, såvitt kan bedömas på grundval av bästa tillgängliga information”.

De berörda parternas skyldigheter

57. Såsom anges i punkt 29 ansvarar den behöriga myndigheten för bedömningen av betydelse. I skäl 24 i direktivet anges följande: ”De behöriga myndigheterna bör vara ansvariga för vissa uppgifter som kräver skönsmässig bedömning, exempelvis när det gäller att bedöma skadans betydelse och att fastställa vilka åtgärder som bör vidtas för att avhjälpa den.”

58. Man måste dock komma ihåg att verksamhetsutövarna har ansvaret för att förhindra skadehändelser utan dröjsmål och att omedelbart hantera skadefaktorer. Detta ansvar innebär att verksamhetsutövarna på ett oberoende sätt måste känna igen de skadefaktorer som är kopplade till deras yrkesverksamhet och att de måste reagera proaktivt på dem. Dessutom anger relevanta bestämmelser i direktivet att bedömningen av betydelse bör ske mot bakgrund av ett dynamiskt förhållande mellan verksamhetsutövaren och den behöriga myndigheten, där den förstnämnda aktivt måste tillhandahålla information och följa instruktioner från den behöriga myndigheten ( 84 ) . Dessa kan inbegripa en instruktion till verksamhetsutövaren att genomföra en egen bedömning och att lämna de upplysningar och uppgifter som är nödvändiga ( 85 ) . Detta dynamiska förhållande är särskilt viktigt när negativa effekter redan har uppstått och det är nödvändigt att vidta hjälpåtgärder.

59. Bedömningen av betydelse kan göras i situationer där det finns andra berörda parter än den behöriga myndigheten och verksamhetsutövaren. I synnerhet måste den behöriga myndigheten fullgöra flera rättsliga skyldigheter när det gäller en giltig begäran om åtgärder ( 86 )

60. Om miljöskadorna påverkar eller sannolikt kommer att påverka flera medlemsstater har de berörda medlemsstaterna en skyldighet att samarbeta som är relevant för bedömningen av betydelse ( 87 )

Sammanhang

61. De kategorier av naturresurser som är relevanta och motsvarande referensbegrepp avgör vilka faktorer som ska bedömas. Vid skador på skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer måste man till exempel beakta helt andra faktorer än vid markskador. Dessa specifika faktorer behandlas mer ingående i de följande avsnitten i dessa riktlinjer.

Bedömningens inriktning

62. Bedömningens inriktning måste variera beroende på relevanta omständigheter, syften och sammanhang.

63. Definitionen av ”skada” visar att de negativa effekterna omfattar förändringar och försämringar som måste vara mätbara, och definitionen av ”miljöskada” visar att dessa förändringar och försämringar måste hänföra sig till referensbegreppen.

64. innan skadehändelsen inträffade med deras tillstånd efter att händelsen inträffat. (Vid ett överhängande hot kommer denna jämförelse naturligtvis att vara hypotetisk vad gäller tillståndet efter händelsen eftersom det överhängande hotet ännu inte har förverkligats som en skada.) Jämförelsen omfattar två olika former av kvantifiering eller uppskattning, där den ena är inriktad på situationen före och den andra på situationen efter skadehändelsen Mätningen innebär att man jämför naturresursernas och funktionernas tillståndskadehändelsen inträffade med deras tillståndatt händelsen inträffat. (Vid ett överhängande hot kommer denna jämförelse naturligtvis att vara hypotetisk vad gäller tillståndethändelsen eftersom det överhängande hotet ännu inte har förverkligats som en skada.) Jämförelsen omfattarolika former av kvantifiering eller uppskattning, där den ena är inriktad på situationen före och den andra på situationen efter skadehändelsen ( 88 ) . Det är viktigt att betona att även om bedömningen är relevant för både förebyggande åtgärder och hjälpåtgärder kommer den att behöva behandlas olika beroende på om åtgärden är tidskritisk eller ej. När tiden är kritisk måste bedömningen göras på grundval av ett snabbt omdöme utifrån befintlig och omedelbart tillgänglig information – ofta av allmän karaktär. Stöd för ett sådant differentierat tillvägagångssätt finns i mål C-378/08, Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA m.fl. ( 89 )

65. turlough När det gäller mätningen av situationen före händelsen blir begreppet om det ursprungliga tillståndet relevant (se ruta 4). Även om det ursprungliga tillståndet kan vara konstant är det sannolikt att det kan variera över tiden. Tillståndet kan till exempel variera regelbundet eller på ett förutsägbart sätt (som för ett svämplan eller en säsongsbunden sjö, t.ex. en ( 90 ) ) eller också kan livsmiljöarealen eller populationen för en påverkad art redan hålla på att öka eller minska.

66. När det gäller förändringen eller försämringen består denna i skillnaden mellan naturresursens eller funktionens situation efter att skadehändelsen inträffade och det ursprungliga tillståndet. Situationen efter skadehändelsen måste därför också vara känd.

67. Skillnaden mellan det ursprungliga tillståndet och situationen efter skadehändelsen kan vara instabil, som när skadefaktorerna fortsätter att ge upphov till negativa effekter och omfattningen av dessa negativa effekter ökar. Från syftet att omedelbart hantera skadefaktorerna kan man sluta sig till att en bedömning av betydelse även måste omfatta de skadefaktorer som orsakar de negativa effekterna.

Genomförandet av bedömningen

68. Beroende på vilka syften som är relevanta för omständigheterna kan bedömningen av den betydelse som förändringarna av naturresursen har omfatta olika skeden och ett övervägande av olika typer av information ( 91 )

69. Om förebyggande åtgärder krävs för ett överhängande hot måste verksamhetsutövaren – och vid behov den behöriga myndigheten – erkänna de potentiella skadefaktorer som är förknippade med yrkesverksamheten och utan dröjsmål säkerställa att dessa inte orsakar betydande negativa effekter för de berörda naturresurserna eller försämrar några naturresursfunktioner.

70. Om det finns skadefaktorer som kräver omedelbar hantering måste verksamhetsutövaren – och vid behov den behöriga myndigheten – likaledes erkänna de skadefaktorer som är förknippade med yrkesverksamheten och säkerställa snabba åtgärder för att hantera dessa så att man stoppar den kausala kedjan av betydande negativa effekter för de berörda naturresurserna eller som orsakar försämring av naturresursernas funktioner.

71. För förebyggande åtgärder och omedelbar hantering av skadefaktorer innebär behovet av en snabb bedömning att man måste förlita sig på och dra slutsatser på grundval av lättillgänglig information. Allmän information om skadefaktorernas natur och hur en naturresurs exponeras för deras negativa effekter kommer ofta att vara avgörande eftersom det kanske inte finns tid att vänta på att områdesspecifika uppgifter dyker upp. I sådana omständigheter är det nödvändigt att tillämpa försiktighetsprincipen ( 92 )

72. Om hjälpåtgärder krävs är det lämpligt med en mer ingående bedömning, och denna bör vara mindre tidskritisk. Den bör dock göras i tid eftersom tiden också är en relevant faktor när det gäller de hjälpåtgärder som beskrivs i bilaga II ( 93 )

73. Särskilt när det gäller hjälpåtgärder kan man inte utesluta, såsom framgår av punkt 20, att det kan ske en fördröjning mellan skadehändelsen och den första möjligheten att bedöma dess betydelse. Med förbehåll för direktivets bestämmelser om det tidsmässiga tillämpningsområdet (som nämns i punkt 24) är en fördröjning dock inte ett skäl att avstå från att göra en bedömning, särskilt inte när skadehändelsen har haft bestående negativa effekter.

74. De omständigheter som ger upphov till eventuellt ansvar enligt direktivet kan även kräva en att en bedömning görs för att åtgärda en brist i lagstiftningen när det gäller ett annat miljöinstrument, såsom direktivet om miljökonsekvensbedömning eller habitatdirektivet ( 94 ) . En bedömning av betydelse enligt miljöansvarsdirektivet bör dock inte blandas ihop med – eller vara beroende av – de former av bedömning som krävs för att åtgärda en brist i lagstiftningen. Alla gemensamma förfaranden (t.ex. en miljökonsekvensbedömning i efterhand) för att korrigera både en brist i lagstiftningen (t.ex. att en nödvändig föregående miljökonsekvensbedömning inte utförts) och en bedömning av den betydelse som förändringarna av en naturresurs har enligt miljöansvarsdirektivet måste vara förenliga med kraven i det senare.

Fastställande av betydelse

75. Betydelsen måste fastställas mot bakgrund av de syften som måste uppfyllas. Med beaktande av definitionen av ”ursprungligt tillstånd” måste betydelsen fastställas i förhållande till det faktiska fysiska mark- eller vattenområdet eller (när det gäller skyddade arter) de faktiska populationer som påverkas negativt eller riskerar att påverkas och man måste därvid beakta alla befintliga inneboende egenskaper eller dynamiska faktorer som kan ha påverkat de berörda naturresurserna oberoende av skadehändelsen.

76. När det gäller begreppet ”betydande” slog domstolen fast följande i mål C-297/19, Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig-Holstein eV: ”Det framgår av adjektivet ’betydande’ i artikel 2 led 1 a första stycket i direktiv 2004/35 att endast de skador som uppnår en sådan svårighetsgrad att de ska klassificeras som ’betydande skador’ enligt bilaga I till direktivet ska anses utgöra skador på skyddade arter och livsmiljöer, vilket innebär att det i varje enskilt fall är nödvändigt att bedöma betydelsen av den aktuella skadans effekter” ( 95 ) . Detta fall visar att vad som är ”betydande” ytterst beror på unionsrätten. När det gäller ”skador på skyddade arter och livsmiljöer” föreskrivs i bilaga I till miljöansvarsdirektivet att ”[b]etydande negativa förändringar av det ursprungliga tillståndet bör bedömas med hjälp av mätbara uppgifter såsom”. Av det ovan citerade avsnittet från mål C-297/19 framgår således även att fastställandet av betydelse för denna kategori av miljöskada är en fråga om objektiv, teknisk bedömning baserad på mätbara uppgifter. Man kan sluta sig till att samma sak gäller för de övriga kategorierna av miljöskador enligt direktivet.

77. Av det ovan anförda kan man även sluta sig till att en tillämpning av direktivet inte kan uteslutas på grundval av godtyckliga, subjektiva uppfattningar om vad som är betydande eller på grundval av socioekonomiska överväganden som ligger utanför direktivets tillämpningsområde för att bedöma och fastställa betydelse. I lämpliga fall kan man dock använda de undantag ( 96 ) och försvar ( 97 ) som föreskrivs i direktivet för att hantera socioekonomiska överväganden eller de proportionalitetsbedömningar som ingår i direktivet ( 98 )

78. Effekternas betydelse är inte nödvändigtvis beroende av att de förekommer i stor skala. I mål C-392/96, kommissionen mot Irland, konstaterade domstolen i fråga om direktivet om miljökonsekvensbedömning att ”[ä]ven ett projekt som inte är särskilt stort kan medföra betydande miljöpåverkan om det är beläget på en plats där sådana faktorer som fauna och flora, mark, vatten, luft, klimat och kulturarv, vilka anges i artikel 3 i direktivet, är känsliga för minsta förändring”. Ett liknande resonemang kan anses tillämpligt i samband med miljöansvarsdirektivet.

79. När det gäller syftet att säkerställa förebyggande åtgärder kommer betydelsen att hänföra sig till undvikande av skadefaktorer som orsakar negativa effekter för vissa områden eller populationer. Samma sak gäller syftet att säkerställa en omedelbar hantering av skadefaktorer. De negativa effekterna ska vara de som anges i punkterna 82 och 83. Fastställandet bör bero på om det är sannolikt att skadefaktorerna kommer att leda till att en del av eller alla dessa negativa effekter uppstår.

80. inte vidta eller kräva förebyggande åtgärder eller en omedelbar hantering av skadefaktorer bör dessutom detta beslut fattas på grundval av att det inte finns några rimliga vetenskapliga tvivel om att det saknas mätbara negativa effekter på en naturresurs Direktivet ska tolkas i enlighet med domstolens tolkningsmetoder och relevanta rättsprinciper, såsom försiktighetsprincipen ( 99 ) (se även punkt 8). Enligt försiktighetsprincipen krävs det inte någon vetenskaplig säkerhet om att mätbara negativa effekter kommer att uppstå. En skälig misstanke är tillräcklig. Om verksamhetsutövaren eller den behöriga myndigheten beslutar attvidta eller kräva förebyggande åtgärder eller en omedelbar hantering av skadefaktorer bör dessutom detta beslut fattas på grundval av att det inte finns några rimliga vetenskapliga tvivel om att det saknas mätbara negativa effekter på en naturresurs ( 100 )

81. Om det föreligger ett fastställande av betydelse i den mening att förebyggande åtgärder och omedelbar hantering av skadefaktorer bör vidtas uppkommer frågan om vilka förebyggande åtgärder och vilken hantering av skadefaktorer som är nödvändiga och lämpliga. Åtgärderna och hanteringen bör syfta till att stoppa eller bryta alla orsakssamband som uppstår av skadefaktorerna och som kan leda till – eller redan har lett till – att naturresursen drabbas av negativa effekter av det slag som anges i punkterna 82 och 8. Av målet Folk framgår att ett befintligt tillstånd för skadefaktorerna inte nödvändigtvis befriar verksamhetsutövaren från behovet att ingripa. I den mån direktivet gör det möjligt att förlita sig på ett befintligt tillstånd måste relevanta villkor vara uppfyllda. Bristande efterlevnad av relevanta tillståndskrav eller andra lagstadgade krav är dessutom sannolikt en stark indikation på att det finns ett behov av att vidta förebyggande åtgärder och åtgärder för att hantera skadefaktorer enligt miljöansvarsdirektivet. Detta beror på att det sannolikt visar att relevanta skadefaktorer inte har stått under den grad av kontroll som en efterlevnad av lagstadgade krav skulle säkerställa och det därför är mer sannolikt att de kommer att orsaka negativa effekter av det slag som omfattas av direktivet.

82. När det gäller syftet att identifiera ett behov av hjälpåtgärder anges i bestämmelserna i bilaga II om skador på skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer samt skador på vatten hur ett fastställande av betydelse och slutsatser om funktionsförsämring ska göras för dessa naturresurser. Följande måste beaktas mot bakgrund av de relevanta referensbegreppen och idén om försämring av funktioner: mätbar permanent förlust av ett område, en del av ett område, en population eller en del av en population ( 101 ) ; mätbar försämring av ett område, en del av ett område eller levnadsförhållandena för en population eller en del av en population, som dock kan återställas ( 102 ) ; mätbar förlust av de funktioner som fylls av de drabbade områdena eller populationerna ( 103 ) ; den mätbara tidsfördröjning som skulle uppstå innan det ursprungliga tillståndet kan återställas om återställning är möjlig ( 104 ) . De negativa effekterna på resursen blir betydande om det finns en mätbar förlust eller försämring för ett område eller en population. När det gäller tillhörande funktioner måste det finnas en mätbar förlust av de funktioner som dessa naturresurser fyller.

83. När det gäller markskador anges i bestämmelserna i bilaga II att åtminstone följande bör beaktas: förekomst, typ och koncentration av relevanta förorenande ämnen, deras risker och möjligheten att de sprids; markens egenskaper och funktion; samt nuvarande och godkänd framtida användning av den förorenade marken. Risken för människors hälsa kommer att vara betydande om det i den specifika lokala miljön sker en mätbar förändring av människors direkta eller indirekta skadliga exponering för förorenande ämnen som kan vara kausalt kopplade till en yrkesverksamhet enligt bilaga III. Indirekt exponering kan uppstå om den förorenade marken fyller funktioner för andra naturresurser, t.ex. om den filtrerar föroreningar som kan nå vatten, eller om föroreningarna sprids via mark, luft eller vatten.

Kombinationer av olika kategorier av miljöskador

84. Det faktum att definitionen av ”miljöskada” omfattar tre olika underkategorier av skador på naturresurser innebär inte att alla kategorier måste ingå i de negativa effekterna för att ett ansvar ska uppstå. Ansvar kan uppstå när det bara förekommer en kategori av miljöskada. På samma sätt måste alla berörda kategorier beaktas när miljöskadorna omfattar mer än en kategori. Direktivet ger inte frihet att begränsa dess tillämpning efter behag till vissa kategorier.

5. ”SKADOR PÅ SKYDDADE ARTER OCH SKYDDADE NATURLIGA LIVSMILJÖER”

85. Definitionen av ”skador på skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer” är nära kopplad till bestämmelserna i fågeldirektivet och habitatdirektivet. Dessa direktiv kallas gemensamt naturvårdsdirektiven i dessa riktlinjer. I synnerhet har miljöansvarsdirektivet och naturvårdsdirektiven flera gemensamma begrepp. Såsom anges i skäl 5 i miljöansvarsdirektivet bör samma definition användas när ett begrepp härrör från annan relevant unionslagstiftning, så att gemensamma kriterier kan användas och en enhetlig tillämpning främjas. Samtidigt måste man ta hänsyn till ett antal skillnader i omfattningen mellan naturvårdsdirektiven å ena sidan och miljöansvarsdirektivet å andra sidan.

86. I riktlinjerna uppmärksammas särskilt följande: — Den materiella och geografiska omfattningen av de berörda skyddade arterna och livsmiljöerna. — Referensbegreppet för negativa effekter, dvs. en gynnsam bevarandestatus. — Bedömningen av betydelse. — Undantag.

Den materiella och geografiska omfattningen av berörda skyddade arter och livsmiljöer

Ruta 5: Definition av ”skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer”

I artikel 2.3 i miljöansvarsdirektivet föreskrivs att ”skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer” avser följande: ”a) arter som avses i artikel 4.2 i direktiv 79/409/EEG eller förtecknas i bilaga I till det direktivet eller som förtecknas i bilagorna II och IV till direktiv 92/43/EEG, b) livsmiljöer för de arter som avses i artikel 4.2 i direktiv 79/409/EEG eller förtecknas i bilaga I till det direktivet eller som förtecknas i bilaga II till direktiv 92/43/EEG, och de naturliga livsmiljötyper som förtecknas i bilaga I till direktiv 92/43/EEG samt parningsplatser eller rastplatser för de arter som förtecknas i bilaga IV till direktiv 92/43/EEG, och c) om en medlemsstat så beslutar, varje livsmiljö eller art som inte finns förtecknad i dessa bilagor och som medlemsstaten utser för syften som motsvarar dem som avses i dessa båda direktiv.”

87. inte någon perfekt överlappning mellan de arter som omfattas av naturvårdsdirektiven å ena sidan och miljöansvarsdirektivet å andra sidan. ”Skyddade arter” omfattar för det första vissa arter som skyddas enligt naturvårdsdirektiven och, för det andra, varje ytterligare art som en medlemsstat beslutar att inkludera för ansvarsändamål. Det är upp till medlemsstaterna att fastställa den andra kategorin av arter, på grundval av den möjlighet som ges i artikel 2.3 c i miljöansvarsdirektivet. Mer än hälften av medlemsstaterna har utnyttjat denna möjlighet ( 105 ) . När det gäller den första kategorin av arter förekommer detnågon perfekt överlappning mellan de arter som omfattas av naturvårdsdirektiven å ena sidan och miljöansvarsdirektivet å andra sidan.

88. del av den europeiska fågelfaunan inte fågelarter som inte finns med i bilaga I till fågeldirektivet och som inte är regelbundet förekommande flyttfåglar, såvida de inte läggs till av en medlemsstat. När det gäller fågelarter är de arter som omfattas av definitionen i ruta 5 de arter som avses i artikel 4.2 eller förtecknas i bilaga I till fågeldirektivet. I artikel 4.2 i fågeldirektivet hänvisas till regelbundet förekommande flyttfåglar, och i bilaga I till fågeldirektivet förtecknas vissa andra fågelarter. Tillsammans utgör dessa enav den europeiska fågelfaunan ( 106 ) . Definitionen av ”skyddade arter” omfattarfågelarter som inte finns med i bilaga I till fågeldirektivet och som inte är regelbundet förekommande flyttfåglar, såvida de inte läggs till av en medlemsstat.

89. inte direkt vissa arter som endast förtecknas i bilaga V till habitatdirektivet När det gäller andra arter än fåglar omfattar definitionen de djur- och växtarter som förtecknas i bilagorna II och IV till habitatdirektivet. Den omfattardirekt vissa arter somförtecknas i bilaga V till habitatdirektivet ( 107 ) – såvida inte medlemsstaterna uttryckligen lägger till dem eller om de inte utgör typiska arter i en naturlig livsmiljö som anges i bilaga I till habitatdirektivet ( 108 ) . Det bör dock noteras att bilaga V omfattar fiskarter som kan förekomma i ”skador på vatten” (se avsnitt 6).

90. De livsmiljöer som förtecknas i bilaga I till habitatdirektivet kommer särskilt att påträffas i de Natura 2000-områden som identifierats för dessa livsmiljöer. Tillämpningen av miljöansvarsdirektivet är dock inte begränsad till de livsmiljöer i bilaga I som finns inom Natura 2000. Inom ramen för artikel 17 i habitatdirektivet ska medlemsstaterna överlämna ”utbredningskartor” för livsmiljöerna i bilaga I, vilka ska omfatta hela deras territorium ( 109 ) . Dessa bör dock inte behandlas som den enda informationen om förekomsten av de livsmiljöer som anges i bilaga I. Det bör noteras att naturliga livsmiljöer består av olika element, däribland typiska arter, vilka beskrivs i habitatmanualen ( 110 )

91. Livsmiljöerna för regelbundet förekommande flyttfågelarter och de fågelarter som förtecknas i bilaga I till fågeldirektivet kommer särskilt att omfatta dem som finns i särskilda skyddsområden som klassificeras enligt artikel 4 i fågeldirektivet. Även om det är sannolikt att särskilda skyddsområden omfattar de viktigaste livsmiljöerna, innebär inte miljöansvarsdirektivets formulering att skador på livsmiljöer endast gäller livsmiljöer för fågelarter inom särskilda skyddsområden. Medlemsstaterna överlämnar kartor över häckningsutbredning (10 km × 10 km) till kommissionen för alla häckande arter som omfattas av bilaga I (inklusive stannfåglar) samt andra häckande flyttfågelarter som utlöser klassificering enligt särskilda skyddsområden ( 111 )

92. Livsmiljöerna för de arter som förtecknas i bilaga II till habitatdirektivet kommer särskilt att påträffas i de Natura 2000-områden som identifierats för dessa arter. Tillämpningen av miljöansvarsdirektivet är dock inte begränsad till de livsmiljöer som finns inom Natura 2000. Inom ramen för artikel 17 i habitatdirektivet ska medlemsstaterna överlämna ”utbredningskartor” till kommissionen för arterna i bilaga II, vilka ska omfatta hela deras territorium ( 112 )

93. endast förtecknas i bilaga IV). När det gäller häckningsplatserna och rastplatserna för de arter som förtecknas i bilaga IV till habitatdirektivet har kommissionen tagit fram riktlinjer som kan vara till hjälp för att identifiera dessa ( 113 ) . Det finns dock ingen skyldighet enligt naturvårdsdirektiven för medlemsstaterna att rapportera var de är belägna till kommissionen (för arter somförtecknas i bilaga IV).

94. Liksom för arter får medlemsstaterna inkludera naturliga livsmiljöer som utsetts för likvärdiga ändamål på nationell nivå utöver dem som är kopplade till naturvårdsdirektiven ( 114 )

95. När det gäller den geografiska omfattningen förekommer vissa skyddade arter, t.ex. valar, och vissa naturliga livsmiljöer, t.ex. rev, till havs. Miljöansvarsdirektivet är tillämpligt på dessa för följande: inre vatten och territorialvatten, den exklusiva ekonomiska zonen (EEZ) och/eller andra områden där medlemsstaterna utövar likvärdiga suveräna rättigheter samt kontinentalsockeln ( 115 ) för arter och livsmiljöer på eller som är beroende av havsbottnen, t.ex. havssköldpaddor.

Referensbegrepp för negativa effekter

96. Referensbegreppet för negativa effekter på skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer, en ”gynnsam bevarandestatus”, definieras uttryckligen både i miljöansvarsdirektivet och i habitatdirektivet ( 116 ) och definitionerna är likartade. Ruta 6: Definition av ”gynnsam bevarandestatus” i miljöansvarsdirektivet

I artikel 2.4 i miljöansvarsdirektivet föreskrivs att ”bevarandestatus” avser följande: ”a) för en naturlig livsmiljö: summan av de faktorer som påverkar en naturlig livsmiljö och dess typiska arter och som på lång sikt kan påverka dess naturliga utbredning, struktur och funktion samt de typiska arternas överlevnad på lång sikt, antingen inom den del av medlemsstaternas europeiska territorium som omfattas av fördraget, inom en medlemsstats territorium eller inom livsmiljöns naturliga utbredningsområde. En naturlig livsmiljös bevarandestatus anses gynnsam, när — dess naturliga utbredningsområde och de delar den täcker inom detta område är stabila eller ökande, — den särskilda struktur och de särskilda funktioner som är nödvändiga för att den skall kunna bibehållas på lång sikt finns och sannolikt kommer att finnas kvar under en överskådlig framtid, och — bevarandestatusen för dess typiska arter är gynnsam enligt definitionen i led b. b) för en art: summan av de faktorer som påverkar den berörda arten och som på lång sikt kan påverka dess populationers naturliga utbredning och mängd, antingen inom den del av medlemsstaternas europeiska territorium som omfattas av fördraget, inom en medlemsstats territorium eller inom artens naturliga utbredningsområde. En arts bevarandestatus anses gynnsam, när — uppgifter om den berörda artens populationsdynamik visar att arten på lång sikt kommer att förbli en livskraftig del av sin naturliga livsmiljö, — artens naturliga utbredningsområde varken minskar eller sannolikt kommer att minska inom överskådlig framtid, och — det finns och sannolikt kommer att fortsätta att finnas en tillräckligt stor livsmiljö för att artens populationer skall kunna bevaras på lång sikt.”

97. Hänvisningen till ”summan” av faktorer i definitionen i ruta 6 visar att olika enskilda faktorer bidrar till de övergripande resultat som nämns när det gäller bevarandestatus. Faktorer kan vara positiva eller negativa och ha direkta eller indirekta effekter. De skadehändelser som orsakar miljöskador räknas bland faktorerna men utgör inte hela summan av dem.

98. Definitionen av ”bevarandestatus” hänvisar till ett antal parametrar för att beskriva den bevarandestatus som resulterar av faktorerna. För en naturlig livsmiljö omfattar dessa parametrar dess långsiktiga naturliga utbredning, struktur och funktion samt den långsiktiga överlevnaden för de typiska arterna i livsmiljön, inom antingen den del av medlemsstaternas europeiska territorium som omfattas av fördraget, en medlemsstats territorium eller livsmiljöns naturliga utbredningsområde. För en art består parametrarna av dess populationers långsiktiga utbredning och mängd, inom antingen den del av medlemsstaternas europeiska territorium som omfattas av fördraget, en medlemsstats territorium eller artens naturliga utbredningsområde. De geografiska hänvisningarna till olika skalor behandlas vidare i punkt 118 i samband med bedömningen av betydelse.

99. De ovannämnda parametrarna preciseras ytterligare i de exakta beskrivningarna av vad som utgör en ”gynnsam” bevarandestatus. För till exempel naturliga livsmiljöer anges följande precisering för parametern långsiktig naturlig utbredning: ”dess naturliga utbredningsområde och de ytor den täcker inom detta område är stabila eller ökande”.

100. Enskilda faktorer – t.ex. skadehändelser som orsakar miljöskador – kan hänföra sig till en eller flera av dessa parametrar och preciseringar. En enskild faktor behöver inte nödvändigtvis påverka alla olika parametrar och preciseringar samtidigt. Även om en skadehändelse kan utgöra en enskild faktor kan det dock inte uteslutas att vissa av de negativa effekter som den ger upphov till kommer att uppstå i kombination med andra faktorer. Till exempel kan en skadehändelse bestå i att individer som tillhör en population av en skyddad art förgiftas i ett sammanhang där populationen redan lider på grund av andra negativa faktorer som sedan verkar i kombination med giftets negativa effekter.

101. I samband med naturvårdsdirektiven har kommissionens avdelningar tagit fram dokumentation som förtydligar begrepp som ”naturligt utbredningsområde” ( 117 )

Bedömningen av betydande negativa effekter

Omständigheter

102. Såsom framgår av punkt 14 är ett bredare spektrum av verksamhetsutövare och yrkesverksamheter relevanta för skador på skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer än för skador på vatten och mark. Bedömningen av de negativa effekternas betydelse hänför sig därför till ett potentiellt bredare spektrum av orsaker, ansvariga personer och skadefaktorer.

Sammanhang

103. Som framgår av texten i ruta 3 uttrycks begreppet ”betydelse” i termer av en skada som har ”betydande negativa effekter när det gäller att uppnå eller bibehålla en gynnsam bevarandestatus” för skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer.

104. Såsom framgår av punkterna 98–101 kan de negativa effekterna vara betydande när en skadehändelse endast påverkar en eller några av de parametrar och preciseringar som nämns i definitionen av en ”gynnsam bevarandestatus”. Exempelvis kan dödandet av en sällsynt rovfågel genom olaglig användning av gift i en markförvaltningsverksamhet inverka negativt på fågelns populationsdynamik och utbredningsområde utan att minska den tillgängliga livsmiljön (även om förekomsten av gifter naturligtvis kommer att försämra de naturresursfunktioner som livsmiljön fyller för fågeln).

105. Bevarandestatusen för skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer är en sakfråga och är inte fast och oföränderlig. Naturvårdsdirektiven syftar antingen till att bibehålla en gynnsam bevarandestatus när en sådan redan har uppnåtts eller till att uppnå en gynnsam bevarandestatus om den nuvarande statusen inte är gynnsam. Genom att hänvisa till uppnåendet eller bibehållandet av en gynnsam bevarandestatus tar man hänsyn till båda dessa möjligheter i definitionen. Om bevarandestatusen redan är gynnsam kan negativa effekter således äventyra bibehållandet av ett positivt tillstånd. Om bevarandestatusen däremot inte är gynnsam kan de negativa effekterna ytterligare förvärra eller äventyra den nödvändiga förbättringen av ett nuvarande negativt tillstånd. Detta innebär att negativa effekter på en skyddad art eller skyddad naturlig livsmiljö med ogynnsam status inte kan anses ligga utanför omfattningen för skada på en skyddad art eller skyddad naturlig livsmiljö enbart på grund av att arten eller livsmiljön redan är i ett dåligt tillstånd. I stället måste man ta itu med artens eller livsmiljöns förmåga att uppnå en gynnsam bevarandestatus – samt eventuella avbräck för denna förmåga. Såsom anges i punkt 118 måste bedömningen av de negativa effekternas betydelse vara meningsfull på lokal nivå.

106. I praktiken har många av de skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer som omfattas av miljöansvarsdirektivet och naturvårdsdirektiven en ogynnsam bevarandestatus ( 118 )

107. Om en art eller livsmiljö som förtecknas i naturvårdsdirektiven har en ogynnsam bevarandestatus kräver naturvårdsdirektiven att åtgärder vidtas för att återställa den till en gynnsam bevarandestatus ( 119 ) . I detta sammanhang måste man ta hänsyn till negativa effekter på befintliga återställningsåtgärder i syfte att uppnå en gynnsam bevarandestatus. Sådana åtgärder kan till exempel vara återställande av livsmiljöer eller program för återinförande av arter. Ett exempel skulle vara att, vid en skadehändelse som involverar fiskdödlighet, ta hänsyn till eventuella områdesspecifika aktiva bevarandeåtgärder som syftar till att förbättra bevarandestatusen för en berörd fiskart. Detta har att göra med populationsdynamiken. Negativa effekter på återställningspotentialen bör också beaktas. Ett drabbat område kan till exempel hysa en art i ett tillstånd som inte är gynnsamt men som har en återställningspotential som återspeglar dess nuvarande förekomst. Negativa effekter som har en negativ inverkan på artens förekomst kan också minska återställningspotentialen.

Genomförandet av bedömningen

108. Enligt definitionen ska betydelsen bedömas ”i förhållande till det ursprungliga tillståndet, med beaktande av kriterierna i bilaga I”. Ruta 7: De kriterier som anges i bilaga I till direktivet

”Betydelsen av alla skador som har negativa följder när det gäller att uppnå eller bibehålla en gynnsam bevarandestatus för livsmiljöer eller arter skall bedömas utifrån bevarandestatusen vid tidpunkten för skadan på dessa arter eller livsmiljöer, deras rekreationsvärde och deras förmåga till återbildning. Betydande negativa förändringar av det ursprungliga tillståndet bör bedömas med hjälp av mätbara uppgifter såsom — antalet individer, deras täthet eller utbredningsområde, — de enskilda individernas eller det skadade områdets roll i förhållande till arterna eller till bevarandet av livsmiljöer eller arternas eller livsmiljöns sällsynthet (bedöms lokalt, regionalt och på högre nivå, inbegripet på gemenskapsnivå), — arternas förmåga till förökning (enligt den dynamik som är specifik för arten eller populationen i fråga), dess livskraft eller livsmiljöns förmåga till återbildning (enligt den dynamik som är specifik för dess karakteristiska arter eller deras populationer), — förmågan hos arterna eller livsmiljöerna att, kort tid efter det att skadan har skett, återhämta sig, utan andra åtgärder än ökade skyddsåtgärder, till ett tillstånd som endast genom artens eller livsmiljöns dynamik leder till ett tillstånd som bedöms vara likvärdigt med eller bättre än det ursprungliga tillståndet. En skada som bevisligen påverkar människors hälsa måste klassificeras som betydande. Följande skador behöver inte klassificeras som betydande: — Negativa variationer som är mindre än de naturliga variationer som betraktas som normala för den berörda arten eller livsmiljön. — Negativa variationer som beror på naturliga orsaker eller som är ett resultat av ingripanden i samband med den normala förvaltningen av områden, och som är fastställda i protokoll eller måldokument för den berörda livsmiljön eller som utförts tidigare av ägare eller verksamhetsutövare. — Skador på arter eller livsmiljöer för vilka det fastställts att de kommer att återhämta sig, inom en kort tidsperiod och utan ingripanden, antingen till det ursprungliga tillståndet eller till ett tillstånd som endast genom artens eller livsmiljöns dynamik leder till ett tillstånd som bedöms vara likvärdigt med eller bättre än det ursprungliga tillståndet.”

109. Det ursprungliga tillståndet hänför sig till det specifika område eller den eller de specifika artpopulationer som berörs av de negativa effekterna. Bästa tillgängliga information bör användas för att bedöma dessa.

110. Det ursprungliga tillståndet ska ta hänsyn till bedömningens områdesspecifika eller populationsspecifika karaktär och bör hänföra sig till de parametrar och preciseringar som nämns ovan. För de naturliga livsmiljöer som förtecknas i bilaga I till habitatdirektivet skulle detta till exempel innebära att man tittar på de livsmiljöer som förekommer i ett visst område, hur de är strukturerade och fungerar samt deras typiska arter. Det kan till exempel förekomma en mosaik av olika naturliga livsmiljöer – eller det kan vara en livsmiljö som fungerar i förhållande till en vattenförekomst (som när en salt våtmark fungerar enligt tidvattnets rörelser i ett kustvatten). För Natura 2000-områden är det standardiserade dataformuläret sannolikt en viktig informationskälla ( 120 )

111. Vid fastställandet av dessa specifika förhållanden kan ett antal praktiska utmaningar uppstå: att fastställa vilken som är den bästa informationen som är tillgänglig under omständigheterna och säkerställa informationens tillförlitlighet.

112. Om en skada redan har inträffat kan skadan i sig utgöra ett hinder för att bedöma det ursprungliga tillståndet. Om en livsmiljö har skadats eller förstörts, eller om arter har fördrivits från livsmiljön, kan det vara mycket svårt att fastställa det ursprungliga tillståndet med hjälp av information som samlats in i efterhand. Detta kan vara särskilt tydligt i de typer av omständigheter som illustreras i målen C-529/15, Folk, och C-297/19, Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig-Holstein eV, dvs. en yrkesverksamhet kan ha gett upphov till negativa effekter kumulativt under en mycket lång tid, vilket har hämmat det naturliga funktionssättet för en livsmiljö eller förekomsten av en skyddad art. Det krävs dock ingen exakt kvantifiering av vad som har hämmats eller försvunnit eftersom definitionen avser en uppskattning. Man kan även hänvisa till mål C-374/98, kommissionen mot Frankrike ( 121 ) , där domstolen angav att man inte bör erhålla en fördel av att underlåta att uppfylla kraven i fågeldirektivet. I samband med direktivet bör en verksamhetsutövare som genom en olaglig handling eller underlåtenhet förstör eller skadar den grund på vilken uppgifter kan samlas in (genom att t.ex. fylla i en skyddad våtmark för ekonomisk vinning) inte erhålla en fördel av detta jämfört med en verksamhetsutövare som agerar lagligt.

113. Även mål C-157/89, kommissionen mot Italien, är relevant, där domstolen behandlade begreppet om bästa tillgängliga information i samband med fågeldirektivet och bekräftade den roll som auktoritativ vetenskaplig litteratur av allmän karaktär spelar i ett sammanhang där mer specifik litteratur saknas ( 122 )

114. Även om ett område har skadats allvarligt kan det vara möjligt att få information om det ursprungliga tillståndet med hjälp av befintliga jordobservationsdata. Om informationen är begränsad kan det dessutom vara lämpligt att fastställa det ursprungliga tillståndet genom att använda data från liknande områden som inte har påverkats av en skadehändelse (dvs. ”referensområden”) eller genom att använda modeller ( 123 )

115. Biodiversity baseline condition Kommissionen har publicerat en Excel-tabell med titeln ( 124 ) . Den hänvisar till ett mycket brett spektrum av informationskällor på unionsnivå och för alla medlemsstater, däribland områdesspecifik information såsom standardiserade dataformulär för alla Natura 2000-områden, och tillhandahåller även metoder på unionsnivå och nationell nivå som hjälper till att fastställa det ursprungliga tillståndet för skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer ( 125 )

116. kvaliteten på den information som används för att fastställa det ursprungliga tillståndet och de slutsatser som dras av den information som används. Man måste vara försiktig med informationens tillförlitlighet och giltighet och med de slutsatser som dras från informationen, i synnerhet om en verksamhetsutövare förnekar att negativa effekter har uppstått eller kommer att uppstå. I detta sammanhang kan man hänvisa till mål C-209/02, kommissionen mot Österrike, där domstolen fann att de behöriga myndigheterna inte hade dragit rätt slutsatser från en vetenskaplig bedömning av de sannolika effekterna av ett projekt i ett Natura 2000-område Begreppet om bästa tillgängliga information omfattar ävenpå den information som används för att fastställa det ursprungliga tillståndet och de slutsatser som dras av den information som används. Man måste vara försiktig med informationens tillförlitlighet och giltighet och med de slutsatser som dras från informationen, i synnerhet om en verksamhetsutövare förnekar att negativa effekter har uppstått eller kommer att uppstå. I detta sammanhang kan man hänvisa till mål C-209/02, kommissionen mot Österrike, där domstolen fann att de behöriga myndigheterna inte hade dragit rätt slutsatser från en vetenskaplig bedömning av de sannolika effekterna av ett projekt i ett Natura 2000-område ( 126 )

117. När det gäller situationen efter skadehändelsen hjälper den första meningen i det första stycket i bilaga I till att sätta det grundläggande tillståndet i sitt sammanhang genom att hänvisa till bevarandestatus, rekreationsvärde och förmågan till återbildning. Dessa utgör allmänna kontextuella kriterier, dvs. vad som allmänt är känt om de skyddade arter eller skyddade naturliga livsmiljöer som exponeras för de negativa effekterna av skadehändelsen (den ovannämnda Excel-tabellen med titeln Biodiversity baseline condition är till för att hjälpa till). Hänvisningarna i definitionen av ”bevarandestatus” till den del av medlemsstaternas europeiska territorium som omfattas av fördraget, en medlemsstats territorium och det naturliga utbredningsområdet gör det möjligt att fastställa detta sammanhang på olika nivåer. En sällsynt endemisk och geografiskt avgränsad livsmiljö kommer exempelvis att ge en annorlunda bild än en livsmiljö som är utspridd både inom och mellan medlemsstaterna.

118. I den andra meningen i första stycket i bilaga I anges att negativa förändringar bör bedömas med hjälp av mätbara uppgifter, och exempel ges. Denna mening hjälper till att understryka att negativa effekter avser mätbara negativa förändringar och försämringar. Uppgifterna avser både de specifika områden och populationer som berörs och de arter och livsmiljötyper som berörs mer allmänt. Detta innebär en roll för både områdesspecifik och populationsspecifik information och information av mer allmän karaktär (t.ex. information i vetenskaplig litteratur): — Den första strecksatsen hänvisar till ”antalet individer, deras täthet eller utbredningsområde”. För skyddade arter kan detta omfatta både antalet döda exemplar och antalet exemplar som har lidit skada eller annan nackdel. För livsmiljöer kan utbredningsområdet omfatta livsmiljöerna för skyddade arter, liksom parningsplatser och rastplatser samt de livsmiljöer som förtecknas i bilaga I till habitatdirektivet, och det kan hänföra sig till förluster och försämringar av livsmiljöer och till försämringar av de funktioner som livsmiljöerna fyller. — Den andra strecksatsen har ett jämförande syfte och syftar till att relatera de exemplar och det område som berörs till ett bredare bevarande av de berörda arterna och livsmiljöerna. Hänvisningen till en bedömning på lokal, regional och högre nivå rimmar väl med hänvisningen till europeiska territorier, medlemsstaternas territorier och det naturliga utbredningsområdet i definitionen av ”bevarandestatus”. Bedömningen och fastställandet av betydelse måste vara meningsfull på lokal nivå. Hänvisningar till nationell och europeisk nivå ger ytterligare vägledning för att göra det möjligt att placera exemplar och livsmiljöer i olika geografiska sammanhang. Det betyder inte att negativa effekter måste påvisas på nationell och europeisk nivå. — Den tredje strecksatsen fokuserar på de berörda arternas och livsmiljöernas återhämtningsförmåga. Dessa kan uppenbarligen variera. Vissa livsmiljöer har abiotiska egenskaper som inte kan återbildas. Ett exempel är den kalkstensplatå som togs upp i mål C-258/11, Sweetman (127), och som man fastställde hotades av permanent förstörelse i samband med ett bedömningsförfarande enligt habitatdirektivet. En sådan situation med permanent förlust skulle kunna uppstå i samband med miljöansvarsdirektivet. — Den fjärde strecksatsen fokuserar på en tidsfaktor och är nära kopplad till den tredje strecksatsen. Hänvisningarna till en ”kort tid” och till en avsaknad av åtgärder medger möjligheten att en art eller livsmiljö återhämtar sig snabbt på egen hand. Det bör dock betonas att detta sker i förhållande till det ursprungliga tillståndet. Man måste därför ta hänsyn till de särskilda förhållandena i det område och den population som berörs. Det kan till exempel inte uteslutas att lokala faktorer kan leda till att återhämtningen tar längre tid än på annat håll. Vad som utgör en ”kort tid” definieras inte men uttrycket antyder att arten eller livsmiljön åtminstone måste ha förmåga att återhämta sig snabbt. Arter med långa fortplantningscykler och livsmiljöer som bildas långsamt kommer inte att ha sådan förmåga.

119. Som tidigare påpekats är bedömningsprocessen inte ett mål i sig, utan är till för att identifiera ett behov av förebyggande åtgärder, omedelbar hantering av skadefaktorer eller hjälpåtgärder, beroende på omständigheterna. Den tidskritiska karaktären hos det första och andra syftet måste återspeglas i bedömningsprocessen. Definitionen av ”skador på skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer” hänvisar till en bedömning ”med beaktande av” kriterierna i bilaga I. Detta bör göra det möjligt att fokusera på de aspekter av bilaga I som är nödvändiga för att snabbt fastställa behovet av förebyggande åtgärder eller omedelbar hantering av skadefaktorer. För hjälpåtgärder är en mer ingående bedömning troligtvis lämplig.

Fastställande av betydelse

120. Om bedömningens resultat leder till – eller borde leda till – en rimlig misstanke om att negativa förändringar och försämringar av det slag som anges i punkterna 121 och 122 kommer att uppstå om inga åtgärder vidtas bör skadornas betydelse fastställas, detta för att förebyggande åtgärder och åtgärder för att omedelbart hantera skadefaktorer ska kunna vidtas.

121. När det gäller hjälpåtgärder som avser livsmiljöer ska man – såvida de kriterier som tillåter skador att klassificeras som icke-betydande som nämns i punkterna 124 och 125 inte uppfylls – bedöma att de negativa förändringarna är betydande och att försämringar har uppstått om de i den påverkade livsmiljön leder till ett eller flera av följande: — En mätbar bestående eller tillfällig förlust av det område som täcks av livsmiljön. — En mätbar försämring av livsmiljöns struktur eller funktion. — En mätbar bestående eller tillfällig minskning av livsmiljöns utbredningsområde. — En mätbar bestående eller tillfällig förlust av typiska arter, eller en minskning av deras utbredningsområde eller tillgängliga livsmiljöer. — En mätbar bestående eller tillfällig försämring av de naturliga funktioner som är kopplade till livsmiljöns och dess typiska arters område, struktur och funktioner. — En mätbar skillnad mellan den tidpunkt då de negativa effekterna uppstår och den tidpunkt då det ursprungliga tillståndet återställs för området, strukturen, funktionerna och de typiska arterna i fråga.

122. När det gäller hjälpåtgärder som avser skyddade arter ska man – såvida de kriterier som tillåter skador att klassificeras som icke-betydande som nämns i punkterna 124 och 125 inte uppfylls – bedöma att de negativa förändringarna är betydande och att försämringar har uppstått om de i den påverkade populationen leder till ett eller flera av följande: — En mätbar bestående eller tillfällig populationsförlust (inklusive förlust av ett eller flera exemplar) eller en försämring av hälsan hos en population som påverkar populationsdynamiken i det område där de negativa effekterna uppstår. Populationsförlust kan uppstå till följd av dödlighet som har ett orsakssamband med skadehändelsen. En försämring av en populations hälsa kan till exempel omfatta skador såsom bioackumulering av toxiner eller skadliga genetiska modifieringar efter korsbefruktning med genetiskt modifierade individer som avsiktligt sätts ut i miljön (128). — En mätbar bestående eller tillfällig minskning av utbredningsområdet för arten i fråga. — En mätbar bestående eller tillfällig minskning av de livsmiljöer som är tillgängliga för arten för dess långsiktiga bibehållande. — En mätbar bestående eller tillfällig försämring av naturliga funktioner med koppling till populationsförlusten, minskningen av utbredningsområdet eller minskningen av tillgängliga livsmiljöer. — En mätbar skillnad mellan den tidpunkt då de negativa effekterna uppstår och den tidpunkt då det ursprungliga tillståndet återställs för populationen, utbredningsområdet och livsmiljöernas tillgänglighet.

123. I andra stycket i bilaga I föreskrivs att en skada som bevisligen påverkar människors hälsa måste klassificeras som betydande. En negativ förändring som berör en skyddad art eller en naturlig livsmiljö skulle kunna få effekter som på grund av de skadefaktorer som är inblandade samtidigt påverkar människors hälsa. Exempelvis kan förorening av en naturlig livsmiljö med giftiga ämnen även påverka människors hälsa negativt.

124. I det sista stycket i bilaga I anges vad som inte behöver klassificeras som betydande. I mål C-297/19, Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig-Holstein eV, slog domstolen fast följande: ”Det framgår av valet av verbet ’behöver’ att medlemsstaterna vid införlivandet av detta direktiv får avgöra huruvida dessa skador ska anses vara betydande eller ej i den mening som avses i bilaga I till direktivet” ( 129 ) . Domstolen var vidare av den åsikten att bestämmelserna i detta stycke måste tolkas strikt ( 130 )

125. När det gäller innehållet i sista stycket i bilaga I gäller följande: — Den första strecksatsen avser negativa variationer som är mindre än de naturliga variationerna. Detta har att göra med den eventuella icke-statiska karaktären hos det ursprungliga tillstånd som nämns i punkt 65. Tonvikten ligger på omfattningen av de negativa variationerna i förhållande till de naturliga variationerna. — Den andra strecksatsen avser negativa variationer som beror på naturliga orsaker eller den normala förvaltningen av områden. Domstolen behandlade denna strecksats i detalj i mål C-297/19, Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig Holstein eV. Målet rörde regelbunden dränering av en Natura 2000-våtmark som utförts av ett offentligt organ för att tjäna jordbruket. Dräneringen ledde till att vattennivåerna sjönk, vilket fick negativa effekter på en skyddad fågelart, svarttärnan (Chlidonias niger). Domstolen slog fast att uttrycket ”normal förvaltning” avser både protokoll och måldokument för livsmiljöer (av betydelse för behöriga myndigheters förvaltningsåtgärder) samt tidigare förvaltning av ägare eller verksamhetsutövare (131). Domstolen slog fast följande: ”För att begreppet ’normal’ inte ska förlora sin ändamålsenliga verkan inom ramen för miljöskydd, ska det emellertid tilläggas att en förvaltning endast kan betraktas som normal om den är förenlig med god sed, som till exempel god jordbrukssed” (132). Domstolen ansåg även att förvaltningen av ett område som omfattas av habitatdirektivet och fågeldirektivet kan omfatta jordbruksverksamhet, inbegripet bevattning, men att denna endast kan betraktas som normal om den sker med iakttagande av de målsättningar och skyldigheter som föreskrivs i de direktiven (133). Denna dom är tillämplig på alla områden som omfattas av naturvårdsdirektiven (dvs. fågeldirektivet och habitatdirektivet), inte bara Natura 2000-områden (134). När det gäller Natura 2000-områden bör vikten av lämpliga bevarandemål för områdena framhållas. — Den tredje strecksatsen avser korta naturliga återhämtningstider för livsmiljöer eller arter till ett tillstånd som är likvärdigt med eller bättre än det ursprungliga tillståndet.

Undantag

126. I definitionen av ”skador på skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer” föreskrivs undantag genom hänvisning till artikel 6.3 och 6.4 samt artikel 16 i habitatdirektivet och artikel 9 i fågeldirektivet. I mål C-297/19, Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig-Holstein eV, slog domstolen fast att dessa undantag måste tolkas strikt ( 135 )

127. Ett antal slutsatser kan dras av hänvisningarna till dessa bestämmelser i naturvårdsdirektiven.

128. För det första innebär inte det faktum att ett godkännande har beviljats enligt någon av de ovannämnda bestämmelserna att eventuella negativa effekter aldrig kommer att omfattas av bestämmelserna för skador på skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer. Följande ska gälla för att de negativa effekterna kan undantas: — De måste ha identifierats tidigare. — Den handling som orsakar effekterna måste uttryckligen ha godkänts. Om en verksamhetsutövare överskrider de villkor som fastställs i ett godkännande (t.ex. genom att inkräkta mer på en livsmiljö än vad som tillåts enligt godkännandet) kan ansvar uppstå för de negativa effekter som är kopplade till den bristande efterlevnaden (136).

129. kan uppkomma i situationer där det inte finns något godkännande, men där kraven i artiklarna 6.3, 6.4 och 16 i habitatdirektivet och artikel 9 i fågeldirektivet är tillämpliga. Så är till exempel fallet när en verksamhetsutövare borde ha erhållit ett undantag enligt artikel 16 i habitatdirektivet för att lagligen utöva en yrkesverksamhet, men inte har erhållit ett sådant För det andra framgår det av ordalydelsen i undantagen att ansvar enligt miljöansvarsdirektivetuppkomma i situationer där det inte finns något godkännande, men där kraven i artiklarna 6.3, 6.4 och 16 i habitatdirektivet och artikel 9 i fågeldirektivet är tillämpliga. Så är till exempel fallet när en verksamhetsutövare borde ha erhållit ett undantag enligt artikel 16 i habitatdirektivet för att lagligen utöva en yrkesverksamhet, men inte har erhållit ett sådant ( 137 )

6. SKADOR PÅ VATTEN

130. Såsom framgår av ruta 3 gäller den materiella omfattningen av ”skador på vatten” två huvudkategorier av vatten: det berörda vattnet enligt vattendirektivet och marina vatten som omfattas av havsmiljödirektivet. I riktlinjerna behandlas dessa i tur och ordning.

(A) Berörda vatten enligt vattendirektivet

Det berörda vattnets materiella och geografiska omfattning

131. För att förstå den materiella omfattningen av begreppet ”skador på vatten” är det nödvändigt att förstå vad som avses med ”det berörda vattnet”. Med ”vatten” avses alla vatten som omfattas av vattendirektivet (se ruta 8). Syftet med vattendirektivet är att ”upprätta en ram för skyddet av inlandsytvatten, vatten i övergångszon, kustvatten och grundvatten” ( 138 ) . Vattendirektivet omfattar alla de vatten som räknas upp i detta citat, oavsett deras storlek och egenskaper ( 139 ) . Ytterligare relevanta definitioner återfinns i ruta 9. Det ”berörda” vattnet är det vatten som påverkas av skador. Ruta 8: Definitionen av ”vatten”

I artikel 2.5 i miljöansvarsdirektivet definieras ”vatten” som ”alla typer av vatten som omfattas av direktiv 2000/60/EG”.

Ruta 9: Definitioner i vattendirektivet som är relevanta för ”vatten”

I vattendirektivet definieras uttryckligen två grundläggande vattenklasser: ”ytvatten” och ”grundvatten”. I artikel 2.1 i vattendirektivet definieras ”ytvatten” som ”inlandsvatten utom grundvatten; va