MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN TILL EUROPAPARLAMENTET enligt artikel 251.2 andra stycket i EG-fördraget om Rådets gemensamma ståndpunkt om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om insatser mot betalningsförseningar vid handelstransaktioner

(Text av betydelse för EES)

1. Bakgrund

Förslaget överlämnades till Europaparlamentet och rådet den 23 april 1998.

Ekonomiska och sociala kommittén avgav sitt yttrande den 10 september 1998.

Europaparlamentet avgav sitt yttrande vid den första behandlingen den 17 september 1998.

Det ändrade förslaget överlämnades den 30 oktober 1998.

Den gemensamma ståndpunkten antogs den 29 juli 1999.

2. Syftet med kommissionens förslag

Kommissionen lade fram sitt förslag till direktiv sedan den funnit [1] att de flesta medlemsstaterna inte följt dess rekommendation från 1995 [2]. Betalningsfristerna hade alltså inte minskats, och fordringsägarnas rättsliga ställning gentemot gäldenärerna hade inte förbättrats. Det var därför nödvändigt att lägga fram ett förslag till direktiv för att uppnå en märkbar och permanent förbättring av läget. Europaparlamentet stödde förslaget och förstärkte ett antal av formuleringarna i det. Detta tog kommissionen hänsyn till i sitt ändrade förslag från oktober 1998 [3].

[1] Se kommissionens meddelande - Rapport om betalningsförseningar vid handelstransaktioner, EGT C 216, 17.7.1997, s. 10.

[2] Kommissionens rekommendation av den 12 maj 1995 om betalningsfrister vid handelstransaktioner, EGT L 127, 10.6.1995, s. 19, se även meddelandet om kommissionens rekommendation av den 12 maj 1995 om betalningsfrister vid handelstransaktioner, EGT C 144, 10.6.1995, s. 3.

[3] KOM (1998) 615 slutlig, 29.10.1998, EGT C 374, 3.12.1998, s. 4.

Det ekonomiska skälet till kommissionens förslag är det förhållandet att en fjärdedel av alla insolvenser beror på för sena betalningar. Detta medför att 450 000 arbetstillfällen förloras varje år, vilket bidrar till den redan höga arbetslösheten. Dessutom förloras fordringar värda 23,6 miljarder euro varje år på grund av insolvenserna, som beror på för sena betalningar. Av denna anledning är det nödvändigt att agera på gemenskapsnivå för att hindra att de europeiska ekonomierna åsamkas dessa förluster i fortsättningen.

3. Anmärkningar om den gemensamma ståndpunkten

3.1. Allmänt

I sitt ändrade förslag godtog eller omformulerade kommissionen 20 av Europaparlamentets 27 ändringsförslag. Kommissionen höll bland annat med om att det var lämpligt att införa eller förstärka bestämmelser om långa avtalade betalningsfrister (artikel 3.1 d och e i det ändrade förslaget) och avtal om offentlig upphandling (artiklarna 7 och 8 i det ändrade förslaget). Kommissionen hade också i stort sett godtagit parlamentets ändringar om äganderättsförbehåll (artikel 4 i det ändrade förslaget).

Rådet kunde enas om ett antal av direktivets grundläggande bestämmelser, bland annat om efter vilket tid ränta kan utkrävas, hur stor dröjsmålsräntan får vara och hur obestridda fordringar får indrivas. Rådet fann också en partiell lösning till problemet med långa avtalade betalningsperioder (artikel 3.2 och 3.3 [4]), men misslyckades med att lösa problemen i samband med avtal om offentlig upphandling. Rådet godtog inte heller förslaget om äganderättsförbehåll.

[4] Hänvisningar till artiklar gäller den gemensamma ståndpunkten om inte annat anges.

3.2. Behandling av parlamentets ändringsförslag

3.2.1. Ändringsförslag som kommissionen godtagit och som ingår i den gemensamma ståndpunkten

I skäl 6 i den gemensamma ståndpunkten instämmer rådet i parlamentets önskan att betona att små och medelstora företag lider lika mycket av orimligt långa betalningsfrister som av för sena betalningar.

Parlamentets definitioner av "handelstransaktioner" och "näringsidkare" godtogs i stort sett (artikel 2.1). Rådet tillade dock att näringsidkaren måste ha handlat under sin oberoende ekonomiska eller yrkesmässiga verksamhet, vilket utesluter näringsidkare som förvärvar varor eller tjänster för privata ändamål och därmed kan jämställas med konsumenter. Kommissionen godtog detta, eftersom den i sitt ursprungliga förslag [5] också försökt undanta konsumenter från direktivets tillämpningsområde, med hjälp av en något annorlunda formulering.

[5] KOM (1998) 126 slutlig, 25.3.1998, EGT C 168, 3.6.1998, s. 13.

Kommissionens skyldighet att rapportera om lagstiftningens tillämpning, ursprungligen i artikel 3.3 i det ändrade förslaget, godtogs och ingår nu i artikel 5.5. Rådet godtog också den ändring enligt vilken medlemsstaterna får bevara eller införa bestämmelser som är gynnsammare för fordringsägaren (nu i artikel 5.2).

Sammanfattningsvis godtogs alltså ändringsförslagen 1, 9, 15 och 31 helt eller delvis.

3.2.2. Ändringsförslag som kommissionen godtagit men som inte ingår i den gemensamma ståndpunkten

3.2.2.1. Ränta vid betalningsförseningar

I artikel 3.1 a fastslår rådet principen att ränta skall utkrävas vid för sen betalning, men man undvek att nämna begreppet "förfallodatum". Rådet godtog parlamentets ändringsförslag om att räkna från och med det att fakturan mottagits, i stället för från och med datum för själva fakturan. Å andra sidan fanns inte majoritet för det ändringsförslag där det sades att fakturan skulle anses ha tagits emot efter ett visst antal kalenderdagar (artikel 3.1 b i det ändrade förslaget).

Rådet fastställde den dag då ränta skall börja utkrävas till 30 i stället för 21 dagar efter det att fakturan tagits emot (artikel 3.1 b i). Kommissionen godtog detta eftersom perioden om 30 dagar ändå är en stor förbättring, jämfört med gemenskapens genomsnitt för avtalade betalningsfrister, för närvarande 39 dagar. 30-dagarsperioden överskrids av åtta medlemsstater, och genomsnittet i en del medlemsstater är så högt som 65, 68 eller 75 dagar [6].

[6] Se tabell 1 i kommissionens meddelande, EGT C 216, 17.7.1997, s. 10, på s. 13.

I enlighet med Europaparlamentets begäran gjorde rådet det klart att fordringsägaren endast har rätt till ränta efter att ha fullgjort sina avtalsenliga och rättsliga skyldigheter (artikel 3.1 c i).

När det gäller räntenivån minskade rådet marginalen från 8 till 6 procentenheter (artikel 3.1 d). Då Europeiska centralbankens ränta för refinansieringstransaktioner för närvarande ligger på 2,5 % ger detta att 8,5 % ränta skall erläggas av gäldenären. Rådet avlägsnade också kommittéförfarandet för ändring av marginalen (artikel 3.2 i det ändrade förslaget).

Kommissionen beklagar bägge besluten, eftersom räntesatsen nu kommer att ligga under vad som krävs för att kompensera fordringsägaren för den likviditetsförlust han gör på grund av för sena betalningar. Å andra sidan, och med tanke på det rådande läget i flertalet av medlemsstaterna där avsevärt lägre räntesatser gäller, anser kommissionen att rådets ståndpunkt är en klar förbättring och förtjänar att föreläggas parlamentet för en andra behandling.

3.2.2.2. Ersättning för skada

Rådet strök den bestämmelse enligt vilken fordringsägaren kan göra anspråk på fullständig ersättning för vållad skada (artikel 3.1 j i det ändrade förslaget). Rådet gjorde detta trots att kommissionen fäst dess uppmärksamhet på att parlamentet i sitt ändringsförslag 14 fäst särskild vikt vid denna aspekt. Kommission försökte med stöd från ett antal medlemsstater övertyga rådet om att fordringsägaren åtminstone skulle ha rätt att få kostnader för indrivning ersatta. Här visade kommissionen rådet att underlåtenhet att ta med en sådan bestämmelse skulle vara diskriminerande mot små fordringsägare, eftersom räntan på små skulder (t.ex. 1000 EUR som betalas en månad för sent) är alldeles för låg (7,08 EUR). Ett sådant belopp har liten inverkan på gäldenärens betalningsbeteende, och det täcker inte på långa vägar fordringsägarens indrivningskostnader (100-300 EUR). Med hjälp av en sådan bestämmelse i direktivet hade alltså de små och medelstora företagen fått det lättare att mycket mer effektivt driva in sina fordringar.

Även om flera medlemsstater var beredda att anta en sådan bestämmelse, beslöt rådet till slut att stryka den. Kommissionen beklagar detta beslut och hoppas att det kommer att bli tillfälle att överväga frågan igen.

3.2.2.3. Långa avtalade betalningsfrister

Rådet godtog inte parlamentets ändringsförslag (i artikel 3.1 d och e i det ändrade förslaget) som var avsedda att avskräcka parterna från att enas om långa avtalade betalningsfrister. Rådet godtog dock artikel 3.2 och 3.3, vilka gör att ett liknande resultat kan uppnås. Under vissa förutsättningar får medlemsstaterna enligt artikel 3.2 hindra parterna i ett avtal att enas om en frist som är längre än 60 dagar innan dröjsmålsränta börjar gälla. Medlemsstaterna kan välja detta för vissa typer av avtal där små och medelstora företag ofta ställs inför betalningsfrister som vida överstiger 60 dagar, dvs. avtal ingångna av offentliga myndigheter, av generalentreprenörer gentemot sina under entreprenörer eller av stora snabbköpskedjor gentemot sina leverantörer. På dessa områden har kommissionen tagit emot klagomål som visar att små och medelstora företag ofta ställs inför betalningsfrister från 90 till 150 dagar. I några fall har betalningsfristerna varit så långa som 200-500 dagar.

Enligt artikel 3.3 får nationella domstolar beivra långa avtalade betalningsfrister och låga avtalade räntesatser om de är "grovt orättvisa" för fordringsägaren. Till skillnad från artikel 3.2 är denna bestämmelse tvingande, och gäller alla medlemsstater och alla typer av avtal. Kommissionen är medveten om riskerna med domstolsförfaranden där denna bestämmelse tillämpas i enskilda fall. Kommissionen hade därför föredragit en mer precis formulering, och lade också fram förslag i detta syfte. Det visade sig dock att det inte fanns majoritet för en mer långtgående bestämmelse.

Sammantaget möjliggör artikel 3.2 och 3.3 rimliga insatser mot långa avtalade betalningsfrister och låga avtalade räntesatser. Kommissionen godtar därför att ändringsförslagen ersätts på detta sätt.

3.2.2.4. Äganderättsförbehåll

I enlighet med parlamentets ändringsförslag 18, 19 och 21 föreslog kommissionen en avsevärt förbättrad text om äganderättsförbehåll. Rådet godtog dock inte detta förslag.

Kommissionen beklagar det, eftersom ömsesidigt erkännande på gemenskapsnivå av klausuler om äganderättsförbehåll utgör ett omistligt redskap för att få gäldenären att betala i tid. Redskapet är ännu viktigare i mellanstatlig handel, där gäldenärer tenderar att vara mer undflyende än i rent nationella transaktioner. Enbart den ökade räntesatsen är ofta inte tillräcklig för att få gäldenären att betala i tid. Det är risken att bli tvungen att återsända varorna till fordringsägaren som ger de flesta gäldenärer incitament att betala i tid.

Det förhållandet att klausuler om äganderättsförbehåll i avtal för närvarande inte erkänns ömsesidigt av medlemsstaterna utgör en allvarlig brist i den inre marknaden, och det bör inte längre tolereras. Eftersom kommissionen i sitt förslag inte eftersträvar harmonisering av alla aspekter av äganderättsförbehåll, utan begränsar sig till ömsesidigt erkännande av sådana klausuler, hade det inte blivit nödvändigt med stora ändringar av de nationella lagstiftningarna.

Kommissionen hoppas därför att det kommer att bli tillfälle att ta upp denna fråga igen.

3.2.2.5. Indrivning

Den gemensamma ståndpunkten innehåller en bestämmelse om indrivnings förfaranden för obestridda fordringar i artikel 4. Artikeln har ändrats för att ta hänsyn till synpunkterna från rådets rättstjänst om genomförandet av denna artikel "i enlighet med medlemsstaternas lagstiftning". I skäl 18 betonas målet med denna bestämmelse.

Å andra sidan strök rådet artikel 6 i det ändrade förslaget, eftersom ett antal medlemsstater inte gärna ville ändra nationella bestämmelser om hur deras domstolar skall vara organiserade. De fruktade också att detta förslag skulle inverka på behovet av att den klagande företräds av ombud.

Kommissionen godtar dessa ändringar eftersom artikel 4 i sin nuvarande lydelse inbegriper det mesta av sakinnehållet i kommissionens förslag.

3.2.2.6. Offentlig upphandling

Rådet strök artiklarna 7 och 8 i det ändrade förslaget, och skrotade på så sätt alla särregler om offentlig upphandling. Å andra sidan markerar rådet att direktivet är tillämpligt på transaktioner mellan privata företag och offentliga myndigheter (se artikel 2.1). De offentliga myndigheterna måste därför följa samma regler som privata företag. Rådet vägrade att godta argumentet att offentliga myndigheter betalar senare än privata företag. Närmare bestämt ansåg rådet att stora privata företag också kunde missbruka sin ställning på marknaden och betala sina leverantörer ytterst sent.

För att bekämpa denna typ av missbruk införde rådet en klausul mot missbruk i artikel 3.3, som har kommenterats under punkt 3.2.2.3. ovan. Dessutom får medlemsstaterna enligt artikel 3.2 beivra långa avtalade betalningsfrister genom att förbjuda att parterna avtalar om frister på mer än 60 dagar.

Kommissionen godtar dessa bestämmelser eftersom de utgör en rimlig lösning på problemet med att en ekonomisk aktör missbrukar sin ställning på marknaden, oavsett om aktören är privat eller offentlig. Kommissionen beklagar dock att parlamentets ändringsförslag 24, 33/26 samt 28 om skydd av underentreprenörer ströks.

3.3. Nya bestämmelser som rådet infört

Artikel 2.3 har införts för att definiera begreppet "exekutionstitel", vilket används i artikel 4. Detta ändrar inte förslaget i sak.

I artikel 3.1 b iv införs ett förfarande enligt vilket datum för godkännande eller kontroll kan inleda den 30-dagarsfrist efter vilken ränta skall betalas. Kommissionen anser att detta är en nyttig komplettering av förslaget, eftersom det återspeglar de särskilda rutinerna inom byggnadsbranschen.

Artikel 3.2 och 3.3 har införts för att bekämpa långa avtalade betalningsfrister (se punkt 3.2.2.3. ovan). Kommissionen godtar detta, eftersom rådet därigenom kompenserar att särreglerna för offentlig upphandling ströks (se punkt 3.2.2.6. ovan).

3.4. Problem i samband med kommittéförfarandet och den rättsliga grunden

3.4.1. Kommittéförfarandet

Rådet strök kommittéförfarandet (artikel 9 i det ändrade förslaget) eftersom ett antal medlemsstater fruktade att förfarandet kunde användas för alltför stora ändringar av räntesatsen. Kommissionen insisterar inte på att ha kvar förfarandet, även om kommissionen beklagar att lagstiftningen kan bli mindre användbar och effektiv med tiden om det inte går att snabbt reagera på ändrade förhållanden.

3.4.2. Den rättsliga grunden

Rådets rättstjänst ifrågasatte om det var lämpligt att ha artikel 95 som rättslig grund för kommissionens ändrade förslag, i synnerhet artiklarna 4, 5 och 6 i detta. Kommissionens rättstjänst bekräftade dock att den valda metoden var lämplig.

Eftersom texten i den gemensamma ståndpunkten ändrats väsentligt, höll rådets rättstjänst till slut med om att den resulterande texten nu nära ansluter sig till artikel 95.

4. Slutsatser

Kommissionen anser att den gemensamma ståndpunkten utgör ett avsevärt framsteg i kampen mot betalningsförseningar. Kommissionen hade gärna sett mer handlings kraftiga insatser i ett antal frågor, och beklagar att gäldenärerna enligt det ändrade förslaget inte längre åläggs att betala full ersättning (se punkt 3.2.2.2. ovan) och att det inte införs ömsesidigt erkännande av äganderättsförbehåll (se punkt 3.2.2.4. ovan).

Kommissionen godtar dock den gemensamma ståndpunkten eftersom det inte tycks föreligga några utsikter till förbättringar utan nya impulser från Europa parlamentet.