Yttrande från Ekonomiska och sociala kommittén om "Meddelande från kommissionen - Utmaningar för den europeiska försvarsindustrin - Ett bidrag till insatserna på europeisk nivå"

(97/C 158/07)

Den 24 maj 1996 beslöt kommissionen att i enlighet med artikel 198 i EG-fördraget rådfråga Ekonomiska och sociala kommittén om ovannämnda meddelande.

Sektionen för industri, handel, hantverk och tjänster, som var ansvarig för det förberedande arbetet, antog sitt yttrande den 3 mars 1997. Föredragande var Mario Sepi.

Vid sin 344:e plenarsession den 19-20 mars 1997 (sammanträdet den 19 mars 1997) antog Ekonomiska och sociala kommittén följande yttrande med 118 röster för, 4 emot och 9 nedlagda röster.

1. Kommissionens aktuella inställning

1.1. Meddelandet utgör det första uttömmande dokumentet från kommissionen om försvarsindustrins problem.

1.2. I dokumentet märks tydligt att man är medveten om det nya i inställningen och om denna sektors specifika situation. Det är med tanke på detta och på nödvändigheten att agera stegvis, som kommissionen för medlemsstaterna och för arbetslivsorganisationerna framhåller de industripolitiska, teknologiska och marknadsinriktade instrument som skulle kunna användas även inom denna sektor.

1.3. Detta innebär en ny tillämpning, som bygger på EG-domstolens tolkning av artikel 223 i EG-fördraget vilken innebär att medlemsstaterna får avvika från gemenskapsnormerna vad gäller nationella säkerhetsintressen. Hittills har undantagen från dessa normer tolkats på ett mycket tänjbart sätt och försvarspolitiken har nästan uteslutande varit varje enskilt lands angelägenhet.

1.4. Slutet på det kalla kriget och det sovjetiska maktblockets upplösning har skapat förutsättningar för en omställning av den västeuropeiska försvarspolitiken och en besparing av försvarsutgifterna genom den s.k. "fredsutdelningen". Maastricht-avtalet och de påbörjade samtalen om EU:s andra pelare, dvs. gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, vittnar om att de europeiska regeringarna även ser försvarsmaterielpolitiken ur detta perspektiv.

1.5. I EG-fördraget och i ytterligare beslut från ministerrådet hänskjuts definitionen av en europeisk integrationspolitik vad beträffar försvarsmateriel till VEU (), samtidigt som man nämner ett eventuellt inrättande av en europeisk försvarsmaterielmyndighet. VEU:s medlemsstater är överens om att det är nödvändigt att utveckla en genuint europeisk säkerhets- och försvarsidentitet såväl som ett mer omfattande europeiskt ansvar beträffande försvarsfrågor. VEU skulle utvecklas som Europeiska unionens försvarskomponent och som ett instrument som stärker Atlantpaktens europeiska pelare. WEAG (Western European Armaments Group) som omfattar NATO:s 13 europeiska medlemsländer bildades och kopplades till VEU som det organ som skulle ansvara för samarbetet inom försvarsmaterielfrågor inom VEU. WEAG:s målsättning är att skapa en europeisk marknad för försvarsmateriel, att stärka den teknologiska och industriella basen för försvarssektorn i Europa och att få till stånd ett närmare samarbete inom forskning och utveckling.

1.6. VEU:s verksamhet, även via WEAG, har ännu inte givit några konkreta resultat vad gäller ökad samverkan mellan försvarsindustrin i dess medlemsstater. På senaste tiden har dock utvecklingen inom WEAG pekat mot ett större samarbete åtminstone på generalstabsnivå. WEAG:s verksamhet borde å andra sidan få stöd av kommissionens tilltagande intresse för denna sektors industripolitik.

1.7. Som föregångare för en europeisk försvarsmaterielmyndighet inrättades en europeisk försvarsmaterialorganisation av VEU:s försvarsministrar den 19 november 1996 i Ostende. Dess uppgift i relation till de olika förslag som finns på tapeten just nu måste klargöras.

2. Kommissionens analys

2.1. Kommissionens genomgång av försvarsindustrins problem i Europeiska Unionen inleds med en analys av de utmaningar som denna industri står inför. De största problemen på det ekonomiska och industriella planet utgörs av budgetrestriktioner och av det faktum att den europeiska marknaden för försvarsmateriel alltid varit så fragmenterad.

2.2. Svårigheterna för försvarsindustrin inom den Europeiska Unionen har orsakat en försämring av dess konkurrenskraft internationellt sett, särskilt i jämförelse med USA. Dess försvarsindustri har kunnat utnyttja att dollarn varit undervärderad och dessutom har man mycket snabbare minskat ner och anpassat sina strukturer till aktuella förhållanden.

2.3. En av svagheterna hos försvarsindustrin i Europeiska unionen, jämfört med den i USA, är den europeiska marknadens fragmentering. Denna fragmentering har medverkat till att enstaka inhemska industrier som inte kan utnyttja stordriftsfördelar ändå överlevt, att inhemska företag fått utbrett stöd - även kontraktsmässigt - och att det slutits internationella samarbetsavtal i form av politiska överenskommelser baserade på ömsesidighet för de enskilda ländernas respektive program. Det föreligger minst fem hinder för ett industriellt samgående mellan europeiska företag inom försvarsindustrin:

- De olika ländernas regeringars uppfattning om den nationella säkerhetsrisken.

- Olika operativa krav hos de europeiska militära styrkorna.

- Olika praxis för vapenexport.

- Skillnaderna mellan offentliga och privata företag i de olika länderna.

- Avsaknaden av juridiska strukturer som kan förenkla upprättandet av transnationella företag.

2.4. Den interna efterfrågan på försvarsmateriel i Europa är nedåtgående sedan 1987. I reala termer har efterfrågan på försvarsmateriel i Europeiska unionens länder gått ner med en knapp tredjedel.

2.5. Nedgången i efterfrågan har medfört en betydande industriell omstrukturering, som främst tar sig uttryck i en reducering av arbetskraften och försök att omställa produktionen. Inom de enskilda staterna har man kunnat konstatera en tydlig tendens till koncentration, som har medfört att vissa industrigrupperingar som blivit ledande inom landet har deltagit i internationella samarbetsprojekt.

2.6. Hittills har industriellt samgående på internationell nivå varit ovanligt i Europa.

2.7. Inom forskning och utveckling är försvarsindustrins bidrag till den civila sektorn vad beträffar högteknologi fortfarande betydande, trots att det omvända fenomenet, "spin-in"-effekten, ökat i omfattning. De teknologier som har både militärt och civilt användningsområde blir allt viktigare på grund av de ekonomiska fördelarna. Det är alltså nödvändigt att öka ansträngningarna för att utveckla samverkan mellan civil och militär forskning, både som företagsstrategi och som myndighetspolitk.

2.8. I samband med utformningen av en europeisk säkerhets- och försvarsidentitet, ser kommissionen nya utmaningar för den europeiska försvarsindustrin. I detta sammanhang måste man prioritera en förstärkning av försvarsteknologin, vilket är en nödvändig förutsättning för att skapa en ny försvarspolitik.

2.9. Samtidigt som en europeisk utrikes- och säkerhetspolitik utvecklas, måste EU också stödja utvecklingen av en egen industriell bas som förser Europas försvar med den teknologi och de produkter som behövs. Även om detta kommer att bestämmas enligt de riktlinjer som fastställts i Fördraget om Europeiska unionen och enligt de dokument som ligger till grund för VEU, kommer resultaten av förhandlingarna i regeringskonferensen att få en avgörande betydelse. Detta betyder enligt kommissionen inte att man måste invänta resultaten från regeringskonferensen innan man sätter in eventuella åtgärder för försvarsindustrin, utan tvärtom att det behövs omedelbara åtgärder för försvarsindustrin inför förverkligandet av en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik.

2.10. Kommissionen påpekar särskilt att det skulle vara en fördel för försvarssektorn om anbudsförfarandena öppnades för konkurrens och större insyn. För att uppnå detta skulle man kunna använda gemenskapens upphandlingsordning och anpassa den till denna sektors specifika villkor. Enligt en studie skulle nya regler för försvarsupphandling kunna resultera i besparingar på mellan 5 och 11 miljarder ecu per år.

2.11. Kommissionen anser att det är nödvändigt att underlätta handeln av försvarsmateriel inom gemenskapen. Förverkligandet av en "europeisk försvarsmarknad" borde underlätta samarbetet och integrationen inom den europeiska industrin.

2.12. Den forskning och tekniska utveckling (FoTU) som genomförs på det civila området och som stöds av gemenskapsprogram för forskning, röner ett allt större intresse från den militära sektorn. Cirka en tredjedel av den verksamhet som finansieras av gemenskapen är av intresse både för den civila och den militära sektorn. Kommissionen anser därför att man bör främja den ökande samverkan mellan den militära och den civila forskningen.

2.13. Något som blir allt viktigare för att förbättra den inre marknadens effektivitet är teknisk standardisering och harmonisering. Dess tillämpning inom den militära sektorn bör enligt kommissionen vara en av de främsta målsättningarna för gemenskapens politik för försvarsindustrin. Detta medför nämligen lägre kostnader vid upphandling, ökad konkurrens i utbudet och tidsbesparingar vid utvecklingen av tekniska standarder.

2.14. Utformandet av en inre försvarsmarknad kommer att göra det nödvändigt att utforma en europeisk konkurrenspolitik även för denna sektor. Denna konkurrenspolitik borde införas stegvis eftersom den måste samordnas med andra gemenskapsåtgärder. Därvid bör denna sektors specifika villkor tas i beaktande liksom medlemsstaternas olika krav beträffande nationell säkerhet.

2.15. Kommissionen framhåller att över hälften av de områden i Europa som är beroende av försvarssektorn är berättigade till stöd enligt befintliga strukturfonder. Man bör dock lägga märke till att man inte ens i stödområdena kan bevilja stöd genom strukturfonderna för att gynna särskilda investeringar inom försvarssektorn. Bland dessa framhåller kommissionen gemenskapsinitiativen Konver och Adapt men påtalar samtidigt "möjligheten till finansiering från andra resurser".

2.16. Kommissionen anser att det är oerhört viktigt att man inför inrättandet av en inre försvarsmarknad fastställer en europeisk politik för vapenexport.

2.17. Kommissionen kan dra nytta av erfarenheten av det gemenskapssystem för kontroll av export av produkter och teknologi med kombinerat användningsområde som varit i kraft sedan juli 1995.

2.18. Inför upprättandet av en inre försvarsmarknad vill kommissionen hävda sin exklusiva befogenhet vad beträffar tullöverenskommelser, och då särskilt tulltaxor för import av militär utrustning. Å andra sidan anser kommissionen att man måste utarbeta en särskild handelspolitik för denna sektor, framförallt för att återupprätta balansen i utbytet av militär utrustning mellan Europa och USA.

2.19. Sammanfattningsvis är det mycket som talar för att åtgärder på Europanivå måste vidtas: den europeiska försvarsindustrins allvarliga situation, de utmaningar som den står inför samt att kommissionen omedelbart kan ställa nödvändiga instrument till förfogande.

3. Allmänna synpunkter på kommissions meddelande

3.1. Kommissionens dokument föranleder framförallt en genomgång av de problem som är förknippade med försvaret och säkerheten i Europa. Säkerheten kan dock inte enbart betraktas ur militärt perspektiv. Europeiska unionen har redan vidtagit ett antal åtgärder på olika områden som direkt påverkar säkerheten. Det gäller åtgärder inom olika områden: diplomati, internationell handel, utvecklingssamarbete, krishjälp m m. EU har redan de instrument som behövs för att bidra till den europeiska säkerheten genom att främja den ekonomiska och sociala utvecklingen i gränsområdena mot Östeuropa, Medelhavet och Mellanöstern.

3.2. Det är också nödvändigt att inse att de problem som människor i de europeiska samhällena upplever som mest angelägna, efter det kalla krigets slut, omfattar annat än försvar av gränser. Som angeläget upplevs å ena sidan åtaganden att släcka oroshärdar och verka för att återupprätta freden i världen, och å andra sidan säkerheten inom EU och beredskapen mot ekologiska katastrofer, naturkatastrofer, terrorism m.m. Även dessa problemställningar måste bli strategiska målsättningar inom EU och påverka försvarsindustrins förändringsprocess.

3.3. När den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken stegvis utformas bör försvarsindustrin beakta de olika internationella organisationernas (EU, VEU, WEAG, NATO, OSSE, Partnerskap för fred) olika sammansättning och roller med tanke på den europeiska säkerheten. Särskild hänsyn måste tas till de medlemsstater som av tradition för en neutral eller alliansfri politik på det militära området.

3.4. I utformningen av en ny säkerhetsstruktur i Europa bör man likväl beakta och klargöra det ömsesidiga förhållandet mellan EU, VEU och NATO samt dessa organisationers förhållande till andra internationella organisationer som FN och OSSE. Det är angeläget och viktigt att klargöra EU:s och VEU:s framtida roll på säkerhetsområdet med tanke på de idéer som framkom under NATO:s toppmöte i Berlin i juni 1996 om att de europeiska länderna skulle få ta större del i Atlantpaktens fredsbevarande och fredsbefrämjande insatser.

3.5. Kommissionens meddelande koncentrerar sig dock på försvarsindustrin och har som målsättning att undersöka möjligheterna för gemenskapsåtgärder som skulle rationalisera försvarsindustrin i Europeiska unionen, redan innan den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (GUSP) och följaktligen en gemensam försvarspolitik införts.

3.6. Kommittén konstaterar att den europeiska försvarsindustrin - liksom dess samarbetspartner och konkurrenter, som främst är amerikanska - har alldeles särskilda utgångspunkter när det gäller politiska och säkerhetsmässiga målsättningar, internationella konkurrensvillkor, organisationen av forskning och teknisk utveckling, standardiseringsbehov och exportförhållanden.

3.7. Detta innebär att så länge den nationella försvarspolitiken existerar måste man beakta sambandet mellan den och den inhemska försvarsindustrin och även alla de olika strategiska val som kan begränsa eller hämma kommissionens åtgärder. Det vore dock lämpligt att begränsa antalet val för att inte hindra integrationsprocessen.

3.8. Dessutom måste varje industripolitisk och konkurrensmässig åtgärd räkna med tidsåtgången för projektering, utveckling och produktion av den militära utrustningen, liksom de höga kostnaderna för forskning och utveckling. Dessa kan uppgå till 40 % av totalkostnaden, medan de inom den kemiska sektorn uppskattas till cirka 12 % och inom bilindustrin till cirka 8 % av totalkostnaden.

3.9. Det måste anses ytterst nödvändigt att ingripa i tid för att bevara den europeiska försvarsindustrins industriella och teknologiska kapacitet. Denna kapacitet är i riskzonen av olika skäl. Det har skett en markant reduktion av försvarsutgifterna i EU:s länder de senaste åren. Detta har lett fram till den kris som försvarssektorn nu befinner sig i, och det har medfört en omfattande omstrukturering och minskning av denna sektor i Europeiska unionen. Därvid har stora olikheter i medlemsstaternas industripolitik uppenbarats.

3.10. Trots ovan behandlade begränsningar, anser alltså kommittén att det är nödvändigt att gemenskapen ingriper redan före införandet av GUSP för att trygga arbetstillfällen genom att i största möjliga utsträckning diversifiera produktionen och bevara befintlig teknologisk kompetens hos Europeiska unionens försvarsindustri. Kommittén anser alltså att det är angeläget att undersöka vilka gemenskapsinstrument som omgående finns att tillgå för att stödja och rationalisera försvarssektorn.

3.11. För att få till stånd en snabbare integrationsprocess inom industrisektorn bör man införa inköpssystem grundade på en större konkurrens inom gemenskapen, eventuellt med olika tillämpningsnivåer beroende på produkttyp.

3.12. Kommittén anser dessutom att för att bevara fristående teknologisk och produktiv kapacitet inom försvarssektorn och öka jämvikten i världshandeln krävs det att regeringarna i sitt val gynnar europeisk produktion. Det är också ett sätt att balansera de direkta och indirekta åtgärder som regeringar i icke-medlemsstater vidtar för att stödja den egna industrin.

3.13. Kommittén anser slutligen att det är nödvändigt att inom EU bevara den teknologiska kompetensen inom försvarssektorn och avpassa nivån efter den roll som unionen avser att spela internationellt för att upprätthålla freden, unionens oberoende och dess medborgares säkerhet.

3.14. Kommittén riktar en angelägen appell till regeringskonferensen att så snart som möjligt definiera den andra pelaren. Denna definition kommer i själva verket att få effekter på behörigheten, styrmedlen och industripolitikens inriktning.

4. Särskilda kommentarer

4.1. Försvarsutgifternas tendenser inom EU-länderna

Som man kan se i den bilagda tabellen (tabell 1) har medlemsstaterna även under 1995 minskat sina försvarsutgifter, och befintlig information visar att denna tendens inte har förändrats under 1996. Å andra sidan är behovet av att sanera statsbudgeten gemensamt för alla EU:s länder. Det är alltså uppenbart att tendensen från de senaste åren inte kommer att förändras under den närmaste framtiden och att utgifterna för försvarsmateriel fortsätter att minska i ännu snabbare takt än de totala försvarsutgifterna. I detta sammanhang kommer det att bli ännu mer angeläget att, såsom kommissionen föreslår, utforma en gemensam åtgärdspolitik när det gäller försvarsindustrin.

4.2. Diversifiering och omvandling

Försvarsindustrin besitter i allmänhet en hög teknologisk nivå och har framför allt ofta kapacitet att förverkliga invecklade produktionssystem. Dessutom håller försvarsindustrin ofta en mycket hög kvalitetsnivå inte bara när det gäller att stödja GUSP utan också inriktat mot ny produktion, och det är ett arv som inte får slösas bort. Gemenskapsintrumenten kan därför inriktas på den aktuella situationen, det vill säga mot en diversifiering av sektorn genom att målsättningar och nya produkter identifieras för den civila marknaden. Dessa kan utnyttja det teknologiska och organisationsmässiga arvet samt upprätthålla sysselsättningsnivån. Det finns även erfarenheter av industriella diversifieringsstrategier inom militärindustrin som kan framhållas och utvidgas.

4.3. Dubbla användningsområden

Utvecklingen av teknologier och produkter har under de senaste åren bidragit till att minska skillnaderna mellan de verksamma tekniska egenskaperna hos många komponenter som är avsedda för militär användning och deras motsvarigheter för civil användning. Många företag har redan dragit nytta av detta fenomen genom att producera både för den civila och militära marknaden (kombinationsprodukter) utan betungande strukturförändringar. Detta skulle kunna utgöra ett prioriterat område för kommissionen när det gäller att främja och stödja kombinerad användning av FoU och produktion. I fråga om stöd till kombinerad användning måste man dock försöka undvika att det förorsakar konkurrensstörningar på marknaderna.

4.4. Forskning och utveckling (FoU)

Stöd till teknologisk omställning av den europeiska militärindustrin skulle kunna komma från en omvärdering av de finansiella medlen för vetenskaplig och teknologisk forskning, även i detta fall enligt en kombinerad modell ().

4.5. Planering och förvaltning av militära program

Ett särskilt problem när det gäller att utforma industripolitiken i högteknologiska sektorer rör samordning av industrins tidsram med tidsramen för offentlig politik och administration. Inom den högteknologiska industrin och särskilt inom den industri som producerar komplexa system - vilket är fallet i några militära industrisektorer - måste de strategiska besluten omfatta en tidsperiod som sträcker sig 10-15 år framåt i tiden. Detta skapar ett förhållande mellan producenter och uppdragsgivare som per definition verkar utesluta möjligheten att införa sådana konkurrens- och marknadselement som finns i andra industrisektorer i dessa sektorer. Å andra sidan, när man slår vakt om försvarsindustrins teknologiska och systemteoretiska kapacitet, som inte kan återuppbyggas på kort tid, kan införandet av konkurrensfaktorer inom offentlig upphandling, tillsammans med en högre konkurrensnivå bland underleverantörerna, starkt bidra till förbättrad effektivitet och öka produktiviteten inom försvarsindustrin.

4.6. Industriellt samarbete inom försvarssektorn

Minskningen av utgifterna för försvarsmateriel och den ökande kostnaden för nya vapensystem kräver att de europeiska företagen genomför gemensamma projekt för att uppnå större produktionsvolymer. Detta har bidragit till att flera bilaterala och multilaterala samarbetsavtal har träffats (se tabell 2). Fastän denna tendens innebär ett framsteg när det gäller integration av försvarsindustrin på europeisk nivå, genom att den främjat rationalisering av industriell verksamhet och bildande av konsortier som är effektiva på det internationella planet, medför den också problem. I första hand rör det sig i huvudsak om mellanstatliga avtal som lämnar mindre utrymme för företagen att konkret integreras teknologiskt och industriellt (avtal och företagsförvärv är ganska begränsade på europeisk nivå, se tabell 3). I andra hand syftar detta samarbete i huvudsak till att producera ett enda vapensystem och endast sällan föreskrivs bredare samarbetsavtal på industriell nivå. Dessa mellanstatliga avtal verkar dock olämpliga när det gäller att utforma ett mer underbyggt och invecklat integrationsförfarande för försvarsindustrin, som involverar alla medlemsstater.

4.7. Industripolitik

Kommittén anser att omstruktureringen av den europeiska försvarsindustrin är nödvändig för att undvika att den teknologiska och industriella kapaciteten, som är nödvändig för det europeiska försvaret, försvinner. Dessutom anser man att omstruktureringen måste styras av en bestämd industripolitik från gemenskapens sida. Kommissionen skulle kunna medverka till att påskynda definitionen av det juridiska instrumentet för "europabolag" och på så sätt förse företagen med ett instrument för företagsrationalisering som medger avtal och fusioner på lika grund. Inför den inre marknaden och behovet av lika möjligheter för de europeiska företagen anser kommittén dessutom att kommissionen måste uppmuntra privatisering av statliga företag inom vapenindustrin. Enligt kommittén borde kommissionens åtgärd i ett vidare perspektiv leda till att en gemenskapsmarknad för försvarsindustrin kan utvecklas, utan i förväg bestämda dominerande ställningar och där lika villkor för alla potentiella konkurrenter skall råda.

4.8. Underleverantörernas roll

Kommittén rekommenderar dessutom att man framhåller underleverantörernas roll för att hindra en överdriven vertikal integration av försvarsindustrisektorn inom unionen och främja ökad flexibilitet inom denna sektor.

4.9. Den europeiska marknaden för försvarsprodukter

Kommittén anser att det är av avgörande betydelse att främja integration och rationalisering av den europeiska försvarsindustrin för att kunna uppnå ökad effektivitet och konkurrenskraft internationellt sett. Detta kan enbart uppnås genom att en inre marknad för försvarsprodukter skapas. Europeiska gemenskapen och Västeuropeiska unionen (VEU) borde åta sig att utveckla en sådan marknad genom att till exempel skapa en europeisk försvarsmaterielmyndighet. Kommittén uppmanar ministerrådet att utgå från det befintliga samarbetet mellan Frankrike, Tyskland, Italien och Storbritannien och utforma ett fullständigt avtal för att en sådan myndighet skall kunna skapas.

4.10. Problem med en europeiska marknaden för försvarsprodukter

Den europeiska försvarsmaterielmyndigheten skulle ha i uppgift att leda de tekniska standardiseringsförfarandena samt marknadens rationaliserings- och integrationsförfaranden utan att skapa negativa effekter på arbetsmarknaden. Det är dock nödvändigt att definiera myndighetens roll med avseende på de befogenheter som redan getts VEU på militärstrategisk nivå och kommissionen på det ekonomiska och industriella området. I synnerhet kan kommissionen, tack vare sin reglerande makt, sin tillgång till tekniska och administrativa strukturer samt de erfarenheter som redan gjorts inom andra industriella sektorer, anta en framstående understödjande roll och ställa normerande kontraktsbestämmelser och utprövade regler till förfogande. Dessa regler och bestämmelser kan utan tvivel underlätta och påskynda skapandet, utvecklingen och förvaltningen av försvarsmaterielmyndigheten.

I detta förfarande får man inte försumma den avgörande roll som medlemsstaternas regeringar har. Deras politiska vilja, som uttrycks i Maastrichtfördraget, måste stödjas av en enhetlig tillämpning av fördraget.

4.11. Offentlig upphandling

Kommittén anser att gemenskapen kan påbörja en successiv harmonisering av de regler som styr den offentliga upphandlingen på de civila och militära områdena i enlighet med principerna för icke-diskriminering och lika villkor för gemenskapsaktörer. Denna harmonisering skall ske genom att man inledningsvis tillämpar konkurrensregler när det gäller mindre känsliga produkter, och öppna och överskådliga förfaranden som baseras på objektiva kriterier för urval och tilldelning. Detta gäller förresten redan för civila produkter och kombinationsprodukter som används av de väpnade styrkorna i medlemsländerna. Kommittén rekommenderar att man vid tillämpning av konkurrenskriterierna särskilt beaktar försvarssektorns speciella karaktär och medlemsstaternas säkerhetsintressen.

4.12. Standardisering och teknisk harmonisering

Utformning av gemensamma tekniska standarder i de olika medlemsstaterna betraktas av kommittén som ett grundläggande villkor för att utveckla en gemenskapsmarknad för försvarsindustrin. Kommittén är medveten om de svårigheter som dykt upp även i andra sektorer när det gäller att uppnå en effektiv teknisk harmonisering. Kommittén stöder kommissionens åsikt att man i samarbete med VEU och NATO skall harmonisera militära standarder med befintliga civila standarder för att maximera utvecklingsmöjligheterna för kombinationsprodukter.

4.13. Kriterier för en europeisk exportpolitik för försvarsmateriel

Under de senaste åren, även inom ramen för GUSP, har ministerrådet angripit problemet med att fastställa gemensamma kriterier på europeisk nivå för att reglera exporten av försvarsmateriel. Den viktigaste grunden för denna harmoniseringsprocess i fråga om medlemsstaternas handelspolitik har varit de åtta kriterier som antogs av Europeiska rådet i Luxemburg 1991 och som bekräftades i Lissabon 1992. Det kommer att bli nödvändigt att utforma rättsinstrument för tillämpning av dessa kriterier för att kommissionen skall kunna tillämpa dem på grundval av artikel 113 i fördraget. Harmonisering av politiken och den aktuella lagstiftningen för export av försvarsmateriel i medlemsländerna brådskar för att ge överskådlighet, enhetliga förordningar och klara målsättningar för industrin. Därvid bör inriktningen vara att länder med stränga regler inte skall behöva utsättas för en "harmonisering nedåt".

4.14. Insyn i försvarsmaterielexporten

För att undvika störningar mellan olika medlemsstater är det nödvändigt att principerna för den framtida europeiska lagstiftningen säkerställer en hög nivå på kontrollen och informationen till Europaparlamentet och de nationella parlamenten om försvarsmaterielexporten. När det gäller kontroll och insyn i försvarsmaterielexporten, föreslår kommittén att kommissionen regelbundet utarbetar en rapport om medlemsländernas försäljning av försvarsmateriel till tredje land för att säkerställa att de upprättade kriterierna tillämpas på rätt sätt. Kommittén anser att de kriterier som redan diskuterats och godkänts av rådet 1991 och 1992 bör definieras närmare och tillämpas till fullo för att skiftande tolkningar skall undvikas. Kommittén efterlyser speciellt ett europeiskt och internationellt förbud mot produktion, försäljning och användning av truppminor.

4.15. Exportkontroll av varor och teknologier för dubbel användning

Kommittén ser positivt på att gemensamma normer upprättas när det gäller export av varor och teknologier med dubbla användningsområden. Dessa bör också definieras närmare och tillämpas till fullo för att skiftande tolkningar skall undvikas.

4.16. Arbetsmarknadsproblem som följer av försvarsindustrins rationalisering

Minskningen av försvarsutgifterna, den nödvändiga rationaliseringen av produktionen på europeisk nivå och behovet av att öka produktiviteten har skapat betydande problem i form av att kvalificerad arbetskraft utestängts från produktionen. Dessa faktorer har också haft särskilt allvarliga effekter på det sociala området i de europeiska regioner som är mycket beroende av militär produktion. Dessa problem förtjänar särskild uppmärksamhet och att man vidtar åtgärder som syftar till att personal som tidigare arbetat inom försvarssektorn anställs inom andra sektorer. Följande bör beaktas särskilt:

a) Pilotprojekt för diversifiering och omplaceringar på regional nivå genom att befintliga åtgärder i de aktuella regionerna framhävs.

b) Yrkesutbildningsinsatser som syftar till att utveckla nya sysselsättningar.

c) Stöd till utveckling av små och medelstora företag inom ramen för gemenskapens allmänna politik.

d) Deltagande av små och medelstora företag i FoU-program.

e) Samordning av kompetens på olika institutionella nivåer (regional och nationell nivå samt på gemenskapsnivå) för att bättre kunna utnyttja tillgängliga finansiella resurser och då särskilt strukturfonderna.

4.17. Strukturfonderna

Tillgången till strukturfonderna har tidigare försvårats huvudsakligen på grund av nationell byråkrati och gemenskapsbestämmelser som är överdrivet restriktiva när det gäller medelstora företag inom försvarssektorn. Kommittén anser att man måste samla in mer information än vad som finns tillgängligt när det gäller tillämpning av Konver-initiativet, som är det enda gemenskapsinstrumentet till stöd för omvandling av den europeiska försvarsindustrin. Dessutom anser man att nya program skall kunna utformas som är mer lämpade för försvarssektorns krav på omstrukturering och diversifiering, framför allt när det gäller deras påverkan på arbetsmarknaden i regionerna.

Kommittén begär en bekräftelse av kommissionen över de resultat som uppnåtts genom Konver-initiativet och att programmets målsättningar ställs i blickpunkten igen.

4.18. Subsidiariteten

Det är inom detta sammanhang som subsidiaritetens roll måste utformas, i ett försök att samordna finansiella och produktiva resurser på olika institutionella nivåer för att slå vakt om den teknologiska nivån och sysselsättningen.

4.19. Ytterligare åtgärder inom försvarssektorn från kommissionens sida

Kommittén anser att det är ytterst nödvändigt att kommissionen så snart som möjligt utformar en åtgärdsplan (master plan) där de åtgärder definieras som man har för avsikt att vidta i framtiden i samordning med medlemsstaterna. Denna åtgärdsplan borde ta hänsyn till målsättningarna med kommissionens framtida åtgärder inom försvarssektorn, de aktörer som kommer att vare engagerade i detta förfarande och deras olika ansvarsområden, de åtgärder som kan användas för att uppnå de definierade målsättningarna samt framför allt de olika tidsperioderna under vilka de effektivaste åtgärderna successivt skall genomföras.

5. Sammanfattning

5.1. Under 1996 kom kommissionen för första gången med ett meddelande om försvarsindustrins problem inom unionen på grundval av den nya tolkningen av artikel 223 i fördraget och inom ramen för EU:s andra pelare, som definierades i Maastricht.

5.1.1. Efter det kalla krigets slut genomgår säkerhetsbegreppet och säkerhetsinstrumenten en utveckling där begränsningarna hos det begrepp som grundar sig på motsättningar mellan olika block och militära instrument understryks.

5.1.2. EU-länderna lutar åt att definiera en ny europeisk säkerhetsmodell. Å ena sidan måste denna modell ta hänsyn till befintliga internationella organisationer (VEU, NATO, OSSE etc.) och å andra sidan kraven från de medlemsländer som traditionellt sett är neutrala eller alliansfria på det militära området.

5.1.3. Kommissionens ingrepp inom försvarsindustrisektorn måste likväl ta hänsyn till denna sektors särskilda egenskaper när det gäller kopplingarna till säkerhets- och försvarspolitik, forsknings-, utvecklings- och produktionsmetoder samt beroendet av försvarsministeriernas inköp.

5.1.4. Målsättningen med detta ingrepp måste vara att slå vakt om både sysselsättningsnivåerna och den befintliga teknologiska yrkeskompetens som finns inom unionens försvarsindustri.

5.1.5. Inom denna ram och med hänsyn till den aktuella balansen inom den internationella handeln med försvarsmaterial kommer det att bli nödvändigt att gynna den europeiska produktionen.

5.2. Behovet av att upprätthålla den teknologiska nivån och sysselsättningen inom gemenskapens försvarsindustri under en period av minskad militär efterfrågan gör att man är tvungen att påskynda omvandlings- och diversifieringsförfarandena och sikta på en teknologisk omställning av sektorn genom att även utnyttja de möjligheter som erbjuds genom teknologierna med dubbla användningsområden.

5.2.1. De militära programmens längd och komplicerade karaktär samt utvecklingen av mellanstatligt samarbete som grundats på ömsesidighet har hittills satt upp tekniska och politiska begränsningar för utvecklingen av en europeisk marknad för försvarsmateriel.

5.2.2. Den partiella tillämpningen av den inre marknadens principer på försvarssektorn tillsammans med skapandet av nya styrmedel, till exempel den europeiska försvarsmaterielmyndigheten, måste ha som målsättning att förbättra effektiviteten och produktiviteten samt alltså även den internationella konkurrenskraften för gemenskapens försvarsindustri.

5.2.3. Gemenskapens befogenheter när det gäller utrikeshandel måste efter hand även utsträcka sig till handel med försvarsmateriel. Detta bidrar också till att undvika störningar som beror på skillnader mellan nationella normer vad gäller försvarsmaterielexport. Framtida gemensamma normer inom denna sektor måste grunda sig på de principer som redan fastställts 1991 och 1992 av Europeiska rådet och på breda kriterier för ökad insyn.

Bryssel den 19 mars 1997.

Ekonomiska och sociala kommitténs ordförande

Tom JENKINS

() VEU = Västeuropeiska unionen.

() Se kommitténs yttrande om forskning, punkt 4.5 i EGT nr C 18, 22.1.1996.

BILAGA till Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>