EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION 
Bryssel den 10.11.1999 
KOM(1999) 537 slutlig 
MEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN 
TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET, 
EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN 
OCH REGIONKOMMITTÉN 
Femte rapporten om genomförandet av EU:s 
lagstiftning på telekommunikationsområdet 
INLEDNING OCH SAMMANFATTNING 
Denna rapport är en undersökning av hur det nu gällande regelverket for 
telekommunikationer genomförts. Som sådan föregår den kommissionens översyn av 
regelverkets funktion samt framläggandet av förslag för att anpassa regelverket till den 
tekniska och marknadsmässiga utvecklingen. I rapporten 
> bedöms i vilken utsträckning principerna i harmoniseringsdirektiven1 införlivats i 
nationell lagstiftning, 
y analyseras hur de nationella bestämmelserna tillämpar dessa principer i praktiken, 
> underbyggs denna bedömning av en översikt av nuläget på marknaderna för teletjänster i 
medlemsstaterna. 
Avslutningsvis definieras i rapporten 
> de viktigaste återstående hindren för en gemensam europeisk marknad, och 
> ett antal aspekter som måste beaktas i lagstiftningsprocessen för det reviderade regelverk 
som kommissionen beskriver i meddelandet om översynen2. 
Den viktigaste slutsatsen är att det nuvarande regelverket, 21 månader efter införandet 
av fullständig konkurrens, drivit fram marknader för teletjänster i medlemsstaterna 
med ökande tillväxttakt, ett stort antal nya aktörer och sjunkande taxor. 
De nationella marknaderna kommer 1999 att vara värda omkring 161 miljarder euro3, en 
ökning med nästan 7 % sedan 1998, medan värdet av de mobila teletjänsterna kommer att 
öka med omkring 16 %. Det finns nu mer än 240 operatörer som tillhandahåller fj ärrsamtal 
och internationella samtal i medlemsstaterna och mer än 220 operatörer som tillhandahåller 
lokalsamtal. Mer än 180 operatörer erbjuder nationella och internationella nättjänster och 375 
operatörer erbjuder lokala nättjänster4. Ännu fler tillstånd har utfärdats för dessa 
marknadssegment, vilket tyder på att aktiviteten kommer att öka ytterligare i framtiden. 
Antalet internetvärdar per tusen invånare uppskattas ha växt med i genomsnitt 125 % i 
unionen från januari 1998 till juli 19993. 
Taxorna för internationella privatsamtal sjönk från 1997 till 1999 i de flesta 
medlemsstater med i genomsnitt 40 %6. Företagens taxor för motsvarande samtal har 
också sjunkit i de flesta medlemsstater under samma tid, i genomsnitt med 25 %. Taxorna 
för tio minuters riks- och fjärrsamtal har minskat med 13 % respektive 30 %. 
Avregleringsdirektiven är införlivade i alla medlemsstater utom Portugal och Grekland, som skall ha 
genomfort en fullständig avreglering senast den 1 januari år 2000 respektive 31 december år 2000. 
Meddelande om en översyn av regelverket för elektroniska kommunikationstjänster, KOM(1999)0539. 
Taltelefoni, mobila tjänster, nätverks- och datatjänster. Källa: EITO (European Information Technology 
Observatory), 1999. 
Källa: Nationella tillsynsmyndigheter. 
Källa: Internet Software Consortium. 
Källa: Eurodata Foundation. Tio minuters samtal. 
Bakom dessa siffror ligger systemen för tillståndsgivning, samtrafik, taxor, 
nummerplanering och frekvenser i medlemsstaterna, övervakade av tillsynsmyndigheter i 
enlighet med gemenskapens och WTO:s principer. 
Viktiga problem väntar ännu på sin lösning. Det gäller såväl misslyckanden med att 
fullständigt genomföra gemenskapens regelverk som eventuella brister i detta regelverk i sig 
självt. I några fall har dessa problem medfört betydande hinder för skapandet av en 
gemensam marknad för teletjänster i Europa. Dessutom anser en del konsumenter att 
fördelarna för dem inte alltid är uppenbara. Lagstiftningen, som utarbetats under en 
tioårsperiod, har även på en del områden oundvikligen hamnat på efterkälken i förhållande till 
just den tekniska och marknadsmässiga utveckling som den skulle främja. Uppgiften är därför 
att identifiera de aspekter på det nuvarande regelverket som ännu inte genomförts fullständigt 
samt de aspekter som översynen av regelverket måste inriktas på. I sitt bidrag till 
meddelandet om översynen har denna rapport i viss mån koncentrerats på de nuvarande 
bristerna, men detta får inte Överskugga det faktum att stora framsteg uppnåtts. 
De viktigaste rönen inför översynen är följande: 
> Den jämförelsevis låga graden av harmonisering särskilt i fråga om gemenskapens system 
för tillståndsgivning och samtrafik utgör ett hinder för den gemensamma marknaden. 
> De stora skillnaderna med avseende på genomförandet av gemenskapsreglerna på 
nationell nivå leder till ytterligare hinder. 
> De nationella tillsynsmyndigheterna står nära de nationella marknaderna och fyller en 
viktig uppgift genom att bidra till att uppnå ett enhetligt genomförande av gemenskapens 
regelverk. Deras arbete hämmas dock av skillnader i fråga om de befogenheter och 
resurser de har, det sätt på vilket ansvaret för tillsynen delas med andra organ och 
olikheter i fråga om de förfaranden som tillämpas. De nationella tillsynsmyndigheterna 
måste vara mer aktiva, särskilt för att se till att avtal om samtrafik kommer till stånd. 
> Det faktum att regelverket för kostnadsredovisning i många medlemsstater inte 
genomförts korrekt tycks bidra till ett betydande mått av prispress i synnerhet mellan 
taxor för slutkunder och avgifter för samtrafik och till alltför höga taxor för förhyrda 
förbindelser. 
> I nuläget råder i alla medlemsstater brist på konkurrens på marknaden for anslutning 
till lokala nät. Åtgärder håller dock på att vidtas när det gäller att utfärda tillstånd för 
trådlösa lokala nät och att använda nationella bestämmelser för att erbjuda alternativa sätt 
att få tillträde till den "sista kilometern". Vidare kontrolleras kabeltevenäten i vissa 
medlemsstater fortfarande av de tidigare monopoloperatörerna. 
> Mot bakgrund av att det på marknaden finns en oro för att systemen för finansiering av 
samhällsomfattande tjänster utgör ett hinder för tillträde till marknaden, behövs en 
noggrann bedömning av de verkliga nätkostnaderna för att tillhandahålla 
samhällsomfattande tjänster. Det finns inga belägg för att de tidigare 
monopoloperatörerna faktiskt justerat sina taxor för taltelefoni. Det behövs en sådan 
justering för att undvika prispress mellan samtrafikavgifterna och taxorna för 
slutanvändare och för att främja konkurrensen på marknaderna (inklusive avskaffande av 
paketpriser). På grund av bristen på - jämförbara - kostnadsredovisningssystem är det i 
nuläget svårt eller till och med omöjligt för kommissionen att verifiera om justeringar 
faktiskt gjorts eller inte. 
> Det finns skillnader i fråga om konsumentskyddet runtom i unionen på grund av att 
medlemsstaterna tar tillvara konsumenternas intressen på olika sätt och hanterar dem 
olika beroende på vilken teletjänst det är fråga om. 
> Slutligen tas i det nuvarande regelverket inte uttryckligen upp sådana frågor som särskilda 
system för tillgång till Internet eller vilka skyddsåtgärder som skall vidtas för att 
undvika eventuella snedvridningar av konkurrensen genom integration av taltelefoni- och 
datatjänster samt fasta och mobila teletjänster. 
INNEHÅLL 
INLEDNING OCH SAMMANFATTNING 1 
1. MÅL OCH METOD 5 
2. LÄGET MED AVSEENDE PÄ INFÖRLIVANDET AV DIREKTIVEN OM 
AVREGLERING OCH HARMONISERING 7 
3. ANALYS AV DEN PRAKTISKA TILLÄMPNINGEN AV AVREGLERINGS- OCH 
HARMONISERINGSDIREKTIVEN 9 
Nationella tillsynsmyndigheter 9 
Tillståndsgivning 12 
Samtrafik och särskild tillgång 14 
Samhällsomfattande tjänster och användar- och konsumentskydd 17 
Taxor och redovisningssystem 19 
Nummerplanering '. 21 
Frekvenser 23 
Ledningsrätt 24 
Konkurrens i lokala nät 26 
4. LÄGET PÅ MARKNADEN FÖR TELETJÄNSTER I EU .28 
5. SLUTSATSER OCH PRINCIPER FÖR 1999 ÅRS ÖVERSYN 32 
BILAGA 1 REGELVERKET - ÖVERSIKT ÖVER DE VIKTIGASTE 
BESTÄMMELSERNA 
BILAGA 2 INFÖRLIVANDE AV HARMONISERINGSDIREKTIVEN 
BILAGA 3 DEN FAKTISKA TILLÄMPNINGEN - ANALYS PER MEDLEMSSTAT 
BILAGA 4 ANALYS AV MARKNADEN FÖR TELETJÄNSTER 
*i 
1. MÅL OCH METOD 
I överensstämmelse med EG-fbrdraget och föregripande ett globalt avtal om öppnande av 
marknaderna enligt GATS7 förband sig Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater 
1993 att avreglera den europeiska telesektorn till den 1 januari 1998. Den 
gemenskapslagstiftning som krävdes bestod huvudsakligen av en rad direktiv med målet 
att skapa en gemensam marknad för teletjänster8 i Europa. 
Övergången till en avreglerad och harmoniserad gemensam marknad skedde mot 
bakgrund av ett antal välkända företeelser, i synnerhet globaliseringen av marknaderna 
och de snabba tekniska framstegen. Andra faktorer, som den snabba utbredningen av 
mobiltelefoni och Internet, och sammanväxten av sektorerna för 
telekommunikationer, teve och radio och informationsteknik, kunde till största delen 
inte förutses, åtminstone inte i början av processen. Till grund för det regelverk som 
växte fram låg det politiska mål som i fördraget formulerats i termer av nödvändigheten 
att säkerställa tillväxt, sysselsättning och konkurrenskraft och skydda 
konsumenternas intressen samt att säkerställa ett brett urval av tjänster och 
leverantörer, innovation, konkurrenskraftiga priser och tjänstekvalitet. Hela denna 
avreglerings- och harmoniseringsprocess har kompletterats av den kontinuerliga 
tillämpningen av konkurrensreglerna i fördraget9. 
Mot bakgrund av den betydelse lagstiftningen på telekommunikationsområdet10 har för 
användare, konsumenter, tjänsteleverantörer, tillverkare av utrustning och de övriga 
ekonomiska sektorerna i EU, och på grund av nödvändigheten att säkerställa 
överensstämmelse med WTO/G ATS-avtalet, vidtog kommissionen redan innan tiden för 
den fullständiga avregleringen åtgärder för att säkerställa ett fullständigt genomförande, i 
överensstämmelse med rådets resolution av den 21 november 1996". En rad rapporter 
som kommissionen lämnat till rådet och Europaparlamentet, med början från maj 199712, 
har tillsammans med kommissionens tillämpning av överträdelseförfarandet i artikel 
22613 för att säkerställa uppfyllande14 legat till grund för övervakningen och 
verkställandet. I de tidigare rapporterna om genomförandet låg tyngdpunkten på 
införlivandet av de viktigaste delarna av direktiven i nationell lag. På senare tid, och inte 
minst i denna rapport, har uppmärksamheten skiftat till den faktiska tillämpningen av 
de bestämmelser som införlivats i nationell lag. 
7 Allmänna tjänstehandelsavtalet (General agreement on trade in services). Telekommunikationsavtalet 
trädde i kraft den 5 februari 1998. 
8 Den samtidiga avregleringen och harmoniseringen av bestämmelserna om 
telekommunikationsutrustning behandlas inte i detta meddelande. 
9 Särskilt artiklarna 81 och 82 (f.d. artiklarna 85 och 86). 
10 En fullständig förteckning över de direktiv, beslut och rekommendationer som tillsammans bildar 
lagstiftningen på telekommunikationsområdet finns i bilaga 2 till den fjärde rapporten. 
1' Rådets resolution av den 21 november 1996 om nya politiska prioriteringar beträffande 
informationssamhället, EGT C 376, 12.12.1996. 
12 Första rapporten om genomförandet av lagstiftningen pa telekommunikationsområdet, 29 maj 1997, 
KOM(97)0236, andra rapporten, 8 oktober 1997, KOM(97)0504, tredje rapporten , 18 februari 1998, 
KOM( 1998)0080, fjärde rapporten , 25 november 1998, KOM(1998)0594. 
13 F.d. artikel 169. 
14 För närvarande pågår 57 förfaranden avseende rådets och Europaparlamentets direktiv antagna enligt 
artikel 100a (nu artikel 95) och 30 förfaranden avseende kommissionens direktiv enligt artikel 90 (nu 
artikel 86). 
5 
Antagandet av denna rapport uppfyller kraven på rapportering till rådet och 
Europaparlamentet15 om hur direktiven om samtrafik respektive tillstånd, det ändrade 
direktivet om förhyrda förbindelser, det ändrade ramdirektivet om tillhandahållande av 
öppna nät (ONP) och det ändrade direktivet om taltelefoni fungerar. Det sammanfaller 
även med starten för den översyn av det nuvarande regelverket som kommissionen 
genomför för att uppfylla kravet i direktiven att bedöma vilka ändringar som krävs till 
följd av teknikens och marknadens utveckling. Meddelandet om översynen måste, för att 
uppnå sitt syfte att föreslå principer för ett regelverk för överskådlig framtid, grundas på 
en översikt av i vilken grad det nuvarande regelverket framgångsrikt införlivats och 
tillämpats, bristerna i genomförandet av EG:s regelverk på nationell nivå och eventuella 
svagheter i regelverket. 
Rapportens slutsatser kompletteras av resultaten från samråden om grönböckerna om 
konvergens16 respektive radiospektrum17 samt rapporten om digital television i 
Europeiska unionen18. 
Kommissionens bedömning i denna rapport grundar sig på en rad möten under tiden 
juni-september 1999 med organisationer och sammanslutningar som företräder nya 
operatörer'9, alleuropeiska operatörer och grupper20, användar- och 
konsumentorganisationer21, tidigare monopoloperatörer och företrädare för nationella 
tillsynsmyndigheter och berörda ministerier, från alla femton medlemsstater. Dessutom 
har alla nationella tillsynsmyndigheter tillhandahållit detaljerade marknadsuppgifter. 
Läget som beskrivs i rapporten gäller situationen den 1 oktober 199922. 
Medlemsstaternas synpunkter på bilaga 3 inkomna före den 12 oktober har 
beaktats. 
Kommissionen tillämpar i denna rapport de metoder för bedömning av införlivandet och 
den faktiska tillämpningen av bestämmelser som införlivats på nationell nivå som 
beskrivs i den fjärde rapporten. Vad gäller införlivandet av direktiven, har kommissionen 
artikel för artikel sett över de centrala bestämmelserna i de viktigaste 
harmoniseringsdirektiven. Kommissionens bedömning av i vilken utsträckning de 
nationellt införlivade bestämmelserna faktiskt tillämpas i medlemsstaterna har gjorts på 
grundval av en analys av uppfyllandet av de indikatorer på de viktigaste principerna och 
kraven i lagstiftningen som beskrivs i den fjärde rapporten. 
I väntan på den reviderade lagstiftningen avser kommissionen att fortsätta med 
rapporteringen för att konsolidera de framsteg som gjorts och identifiera de områden där 
Artikel 22 i samtrafikdirektivet 97/33/EG (EGT L 199, 26.7.1997), artikel 23 i tillståndsdirektivet 
97/13/EG (EGT L 117, 7.5.1997), artikel 14 i direktivet om förhyrda förbindelser 92/44/EEG och 
artikel 8 i ramdirektivet 90/387/EEG, i dess lydelse enligt direktiv 97/51/EG (EGT L 295, 
29.10.1997), artikel 31 i det ändrade taltelefonidirektivet 98/10/EG (EGT L 101, 1.4.1998). 
KOM(1999)0108, 5.3.1999, om samråden i samband med KOM(97)0623. 
KOM(1999)0538 om samråden i samband med KOM(1998)0596. 
KOM(1999)0540. 
En förteckning över de företrädda operatörerna finns på http//www.ispo.cec.be.infosoc/te]ecompolicy 
och http//www.europa.eu.int/comm/dg4/lawliber.libera. 
EITIRT, ECTEL, Satellite Action Plan Regulatory Working Group, ETNO, EuroISPA. 
INTUG, BEUC. 
Marknadsuppgifterna i bilaga 4 gäller tiden fram till september 1999. I varje tabell ges uppgift om till 
vilken tid uppgifterna hänför sig. 
6 
det kan bli nödvändigt att ta snabba initiativ i form av rekommendationer eller andra 
åtgärder. 
2. LÄGET MED AVSEENDE PÅ INFÖRLIVANDET AV DIREKTIVEN OM AVREGLERING 
OCH HARMONISERING 
I den tredje rapporten gavs en översikt av införlivandet av alla de direktiv som ingår i 
lagstiftningen på detta område. Luckor konstaterades beträffande införlivandet av två 
viktiga direktiv (tillstånds- och samtrafikdirektiven) för vilka fristen för antagande av 
nationella bestämmelser löpte ut en kort tid före slutförandet av rapporten. I den fjärde 
rapporten låg tyngdpunkten i granskningen på det sätt på vilket principerna i dessa två 
direktiv, tillsammans med det ändrade taltelefonidirektivet och det ändrade direktivet om 
förhyrda förbindelser, hade införlivats i nationell lagstiftning. Slutsatsen var att de 
åtgärder som krävdes för införlivandet till största delen hade genomförts i de flesta 
medlemsstater. 
I den föreliggande rapporten ges en konsoliderad översikt av införlivandet av de 
viktigaste harmoniseringsdirektiven, däribland de direktiv som nämns i föregående 
stycke, och även med beaktande av ramdirektivet om tillhandahållande av öppna nät, i 
dess ändrade lydelse beträffande de nationella tillsynsmyndigheternas oavhängighet och 
särskiljandet av deras tillsynsfunktioner och operativa funktioner, det sektorspecifika 
dataskyddsdirektivet, för vilket fristen för införlivande utlöpte den 24 oktober 199823, och 
direktivet om nummerportabilitet, för vilket fristen utlöpte den 31 december 199824. 
Närmare uppgifter om införlivandet av dessa direktiv finns i bilaga 2. Situationen kan 
sammanfattas enligt följande: 
Ramdirektivet om tillhandahållande av öppna nät 90/387/EEG har i allt väsentligt 
införlivats i alla medlemsstater. Ändringen av detta direktiv genom direktiv 97/51/EG har 
i allt väsentligt införlivats i de nationella lagstiftningarna i elva medlemsstater. I två 
medlemsstater (Luxemburg och Österrike) har den delvis införlivats och två andra 
medlemsstater (Grekland och Portugal) har nyligen anmält åtgärder för införlivande som 
håller på att granskas av kommissionens avdelningar. 
Direktivet om förhyrda förbindelser 92/44/EEG har i allt väsentligt införlivats i tolv 
medlemsstater. I två medlemsstater (Belgien och Luxemburg) har det delvis införlivats. 
En medlemsstat (Portugal) har nyligen anmält åtgärder för införlivande som håller på att 
granskas av kommissionens avdelningar. Ändringen av direktivet om förhyrda 
förbindelser genom direktiv 97/51/EG har i allt väsentligt införlivats i den nationella 
lagstiftningen i elva medlemsstater och delvis i en medlemsstat (Belgien). Två 
medlemsstater (Grekland och Portugal) har nyligen anmält åtgärder för införlivande som 
håller på att granskas av kommissionens avdelningar, medan en medlemsstat (Italien) inte 
anmält några införlivandeåtgärder. 
Det nya direktivet om ta I telefon i 98/10/EG har i allt väsentligt införlivats i den 
nationella lagstiftningen i tio medlemsstater och delvis i tre medlemsstater (Belgien, 
Luxemburg och Portugal). En medlemsstat (Grekland) har nyligen anmält åtgärder för 
Förutom beträffande artikel 5, för vilken fristen är satt till den 24 oktober år 2000. 
Förutom för de medlemsstater vilka beviljats förlängda frister för den fullständiga avregleringen. 
7 
införlivande som håller på att granskas av kommissionens avdelningar. En medlemsstat 
(Italien) har inte anmält några åtgärder för införlivande, men i allt väsentligt införlivat det 
gamla direktivet om taltelefoni 95/62/EG. 
I fråga om tillståndsdirektivet 97/13/EG finns det i tolv medlemsstater nationell 
lagstiftning som i allt väsentligt införlivar direktivet. Två medlemsstater (Belgien och 
Italien) har delvis införlivat direktivet och en medlemsstat (Grekland) har nyligen anmält 
åtgärder för införlivande som håller på att granskas av kommissionens avdelningar. 
Även direktivet om samtrafik 97/33/EG har i allt väsentligt införlivats i tolv 
medlemsstater. Två medlemsstater (Belgien och Luxemburg) har delvis införlivat 
direktivet och en medlemsstat (Grekland) har nyligen anmält åtgärder för införlivande 
som håller på att granskas av kommissionens avdelningar. 
Direktivet om nummerportabilitet 98/61/EG, om ändring av samtrafiksdirektivet 
97/33/EG med avseende på nummerportabilitet och förval av operatör, har redan i allt 
väsentligt införlivats i tio medlemsstater och delvis införlivats i tre medlemsstater 
(Frankrike, Italien och Finland). En medlemsstat (Grekland) har nyligen anmält åtgärder 
för införlivande som håller på att granskas av kommissionens avdelningar. Beträffande 
en medlemsstat finns en inneliggande begäran om uppskjutande av införandet av förval 
av operatör (Förenade kungariket). 
Sju medlemsstater har i allt väsentligt införlivat det sektorspécifika 
dataskyddsdirektivet 97/66/EG (Tyskland, Spanien, Italien, Österrike, Portugal, Finland 
och Sverige). Ytterligare fem medlemsstater har delvis införlivat direktivet (Belgien, 
Danmark, Frankrike, Nederländerna och Förenade kungariket). Tre medlemsstater har 
ännu inte anmält några åtgärder för införlivande (Grekland, Irland och Luxemburg). 
Kommissionen konstaterar att förbättringar skett med avseende på införlivandet av 
särskilt tillståndsdirektivet (som ytterligare fyra medlemsstater i allt väsentligt 
införlivat efter den fjärde rapporten) och direktivet om samtrafik (tre medlemsstater), 
och att tretton medlemsstater delvis eller i allt väsentligt införlivat direktivet om 
nummerportabilitet och elva dataskyddsdirektivet. Kommissionen anmodar de 
medlemsstater som bär ansvaret for de fåtaliga luckorna i införlivandet att snabbt 
vidta de åtgärder som krävs för att ge aktörerna på marknaden rättssäkerhet och 
för att fullständiga den solida grund som krävs för den framtida utvecklingen av 
regelverket. 
Beträffande direktiven om avreglering har Portugal i allt väsentligt införlivat direktiv 
90/388/EEG i dess lydelse enligt direktiv 96/19/EG, för vilket landet genom beslut 
nr 97/31 O/EG av den 12 februari 199725 fick förlängd tid för genomförandet. Portugal har 
även nyligen anmält åtgärder som fortfarande håller på att granskas av kommissionens 
avdelningar. Fristen för att anmäla genom förandeåtgärder avseende direktiv 1999/64/EG 
av den 23 juni 199926 har ännu inte löpt ut, men ett antal medlemsstater har redan vidtagit 
åtgärder för att genomföra det. Kommissionen följer noga med utvecklingen och 
anmodar medlemsstaterna att främja användningen av kabeltevenät för att öka 
konkurrensen i lokala nät, vilket är direktivets syfte. 
25 EGTL 133,24.5.1997, s. ]9. 
26 EGTL 175, 10.7.1999, s. 39. 
3. ANALYS AV DEN PRAKTISKA TILLÄMPNINGEN AV AVREGLERINGS- OCH 
HARMONISERINGSDIREKTIVEN 
För att analysera den faktiska tillämpningen av den gällande lagstiftningen identifierades 
i den fjärde rapporten åtta centrala områden: de nationella tillsynsmyndigheterna, 
tillståndsgivning, samtrafik, samhällsomfattande tjänster, taxor, nummerplanering, 
frekvenser och ledningsrätt. På grund av dess betydelse på marknaden gavs även en 
översikt av utvecklingen av konkurrensen inom lokala nät. Detta avsnitt utgår från den 
fjärde rapporten för att bedöma den praktiska tillämpningen av bestämmelserna i 
regelverket (en översikt finns i bilaga 1), grupperade per område, i medlemsstaterna 
enligt läget den 1 oktober 1999. Kommissionens bedömning, som grundar sig på 
analyserna av de olika länderna i bilaga 3, återges nedan. I en del fall skiljer den sig från 
den som gavs i den fjärde rapporten, inte på grund av att det nationella regelverket 
förändrats, utan på grund av att marknadsaktörernas behov och uppfattningar förändrats 
väsentligt sedan oktober 1998. 
Nationella tillsynsmyndigheter 
Grund för bedömningen 
De nationella tillsynsmyndigheterna utgör hörnstenarna för tillämpningen i 
medlemsstaterna av praktiskt taget hela lagstiftningen i dess nuvarande form, och de 
kommer att spela en huvudroll i utformningen och tillämpningen av det ändrade 
regelverket. De spelar också en viktig roll för att se till att EG:s regelverk tillämpas 
konsekvent genom sina bidrag till kommittén för öppnat nät och tillståndskommittén27, 
sitt deltagande i de nationella förvaltningarnas och tillsynsmyndigheternas kommitté på 
hög nivå (High Level Committee of National Administrations and Regulatory 
Authorities) samt, i fråga om tillsynsorgan som är särskilda från de nationella 
ministerierna, samordningen av dem i gruppen av oavhängiga tillsynsmyndigheter 
(Independent Regulators Group). 
Vid bedömningen av kriteriet avseende oberoende av operatörer och strukturell 
separering av tillsyns- och kontrollfunktionerna har kommissionen granskat inte endast 
de befintliga formella strukturerna, inklusive åtgärder för att se till att tjänstemän med 
anknytning till tillsynsfunktionen inte har anknytning till förvaltningen av den tidigare 
monopoloperatören, utan även sådana faktorer som beslutsmekanismer, beslutens 
tidsanpassning, arten av de beslut som tagits och den utsträckning i vilken personal tas 
över eller lånas ut från den tidigare monopoloperatören eller andra operatörer. 
Kommissionen har också undersökt inte endast om tillsynsmyndigheterna har de 
befogenheter som krävs, utan även om personalen är kompetent nog att effektivt utnyttja 
dessa befogenheter, och om de övriga resurserna, inklusive budgetresursema, är 
tillräckliga. Mycket beror också på det sätt på vilket tillsynsmyndigheterna använder sina 
befogenheter i föregripande syfte, såsom anges i direktiven, för att exempelvis stimulera 
Dessa kommittéer inrättades genom artikel 9 i ramdirektivet 90/387/EEG, EGT L 192, 24.7.1990, 
respektive artikel 14 i tillståndsdirektivet 97/13/EG, EGT L 117, 7.5.1997. 
9 
konkurrensutsatta marknader och se till att den harmoniserade europeiska 
telekommunikationsmarknaden utvecklas på ett rättvist och korrekt sätt. En annan viktig 
faktor är tydligheten i fördelningen av befogenheter mellan tillsynsmyndigheterna och 
andra organ, däribland ministerier och nationella konkurrensmyndigheter, eller mellan ett 
separat tillsynsorgan och ministeriet i de fall där det senare också har anmälts som 
tillsynsmyndighet. En alltför bred spridning av befogenheterna kan inverka menligt på 
genomförandet. I en del fall kan utvecklingen av ett konsekvent tillvägagångssätt för 
tillsynen av marknaden med avseende på t.ex. förhållandet mellan taxor för slutanvändare 
och de underliggande samtrafikavgifterna komma till skada, eller den separata 
tillsynsmyndighetens uppfattning ges för liten vikt i frånvaro av ett tydligt förfarande för 
samråd eller samordning mellan de berörda myndigheterna. För den slutliga analysen 
beror mycket på det politiska eller annat stöd som tillsynsmyndigheterna far av 
regeringarna. Detta gäller särskilt i medlemsstater där den tidigare monopol operatören 
inte, eller inte längre, är statligt ägd, men där regeringarna anser den tidigare 
monopoloperatören vara "nationell mästare". 
Kommissionen gör följande övergripande bedömning av tillsynsmyndighetens 
struktur och funktion: 
På grund av att en del medlemsstater inrättade tillsynsmyndigheter i god tid före 
avregleringen på EG-nivå, finns det en bred uppsättning av olika slags modeller 
och erfarenheter hos medlemsstaterna. Ändå har man gjort betydande framsteg i 
de länder som först sent inrättade nationella tillsynsmyndigheter, och samarbetet 
med kommissionen och de nationella konkurrensmyndigheterna liksom mellan 
olika nationella tillsynsmyndigheter i medlemsstaterna har hela tiden legat på en 
mycket tillfredsställande nivå. 
Oavhängighet av operatörer och strukturell separering av tillsynen frän kontrollen 
av den tidigare monopoloperatören 
I ett fall kvarstår ministern som chef för den nationella tillsynsmyndigheten samt 
som företrädare av statens intressen i den tidigare monopoloperatören (Belgien). I 
en medlemsstat har det berörda ministeriet kvar befogenheten att föreslå 
utnämning av ledamöter i den nationella tillsynsmyndighetens styrelse och, 
tillsammans med finansministeriet, de ledamöter i styrelsen för den tidigare 
monopoloperatören som företräder statens begränsade ägande (Portugal). I en 
annan medlemsstat har samma ministerium hand om både ägar- och 
tillsynsfunktionerna, trots att det i lag föreskrivs att den nationella 
tillsynsmyndigheten skall vara oavhängig (Sverige). I en medlemsstat 
(Luxemburg) har staten utsett en anställd vid det ministerium som ansvarar för 
lagstiftningen till styrelseordförande för den tidigare monopoloperatören. 
Till och med i de fall där man genomfört en formell separation av den tidigare 
monopoloperatören och tillsynsfunktionen, skulle nya aktörer eftersträva en 
situation där staten inte ingriper för att skydda den tidigare monopoloperatörens 
intressen, särskilt i de fall där planer finns på att sälja statens innehav. Detta 
gäller särskilt då tillsynsfunktionerna utövas av avdelningar i de ministerier som 
fortsättningsvis utövar ägarfunktioner. 
10 
Befogenheter 
I ett antal medlemsstater har de nya aktörerna uppfattningen att 
tillsynsmyndigheterna inte till fullo utnyttjar sina befogenheter för att bekämpa 
den tidigare monopoloperatörens användning av sin dominerande 
marknadsställning för att försena tillträde för nya aktörer genom utdragna 
förhandlingar eller genom att inte tillhandahålla relevant information eller 
genom att missbruka förfaranden i detta syfte. I en del fall gav vissa nya aktörer 
uttryck för oro över att tillsynsmyndigheten inte till fullo utnyttjar alla de 
befogenheter den har (Tyskland, Spanien, Sverige och Förenade kungariket). I en 
medlemsstat anser marknadsaktörerna att den nationella tillsynsmyndigheten 
koncentrerar sig på konsumenternas intressen i stället för de ekonomiska 
effekterna av dess beslut (Nederländerna). 
I en del fall verkar den nationella tillsynsmyndigheten ha otillräckliga 
befogenheter för att fatta bindande beslut, utan spelar i stället en rådgivande roll 
(Belgien och Luxemburg). I ett antal medlemsstater önskar marknaden att 
tillsynsmyndigheten skulle få ytterligare befogenheter (Belgien, Danmark, 
Tyskland, Grekland, Frankrike, Österrike och Portugal). I ett fall (Italien) 
rapporteras att den nationella tillsynsmyndigheten ännu inte är helt i funktion 
trots att alla befogenheter genom lag överförts till den. 
Bland de nya aktörerna finns uppfattningen att fördelningen av 
tillsynsuppgifterna mellan ministerier och tillsynsmyndigheter i vissa 
medlemsstater är oklar eller att befogenheterna är alltför utspridda (Spanien, 
Frankrike, Italien och Österrike). Detta är enligt den entydiga uppfattningen till 
fördel för den tidigare monopoloperatören. A andra sidan krävs i många 
medlemsstater ett visst mått av samordning mellan den nationella 
tillsynsmyndigheten och den nationella konkurrensmyndigheten, framför allt då 
det gäller att definiera företag med ett betydande marknadsinflytande. Detta kan 
slås fast formellt i ett protokoll (Nederländerna) eller i en gemensam 
avsiktsförklaring (Förenade kungariket). I en del medlemsstater tycks det inte 
finnas något sådant formellt samarbete (Belgien, Grekland, Spanien och 
Österrike). I andra medlemsstater föreskrivs i lag om olika grader av samarbete 
(Danmark, Tyskland, Frankrike, Italien, Portugal och Sverige). I Spaniens fall 
tycks det finnas ett de facto-samarbete mellan den nationella 
konkurrensmyndigheten och den nationella tillsynsmyndigheten. I två fall (Irland 
och Finland) har det rapporterats om Överlappande jurisdiktioner och i ett fall 
(Luxemburg) skulle marknadsaktörerna vilja se större tydlighet i förhållandet 
mellan dem. 
De nya aktörerna har inte alltid välkomnat en utökad föregripande verksamhet, 
särskilt inte i de marknadssegment där konkurrensen anses fungera bra 
(Nederländerna). Från en del medlemsstater rapporteras dock om en brist på 
föregripande verksamhet (Belgien, Grekland, Sverige och Finland). 
Förfaranden 
Nya aktörer anser att beslut från den nationella tillsynsmyndighetens sida drar ut 
på tiden i Tyskland, Grekland, Italien och Sverige. 
11 
I ett fall (Österrike) kan det bli ett problem med det faktiska verkställandet av 
beslut från den nationella tillsynsmyndighetens sida. I Italien anses det på 
marknaden att det behövs mer öppenhet i beslutsfattandet. För en del nya aktörer 
uppfattas en överdriven tilltro på information från den tidigare 
monopoloperatören som ett problem (Sverige och Förenade kungariket). 
I en del medlemsstater kan förfarandena för att överklaga tillsynsmyndighetens 
beslut leda till långvariga dröjsmål (Danmark, Grekland och Österrike) eller få 
uppskjutande effekter (Irland). I en del fall kritiseras sådana 
granskningsförfaranderi även på grund av att de endast kontrollerar det 
ursprungliga beslutets laglighet och inte dess materiella effekter (Irland och 
Förenade kungariket). 
Resurser 
Svårigheten att rekrytera och behålla personal är ett allmänt problem på en 
marknad där avregleringen och den snabba expansionen, i en del fall även på 
marknaden for teleutrustning, har lett till allvarliga brister på kompetent 
personal. En nationell tillsynsmyndighet har rapporterat att de i genomsnitt får 
behålla sin personal på ledningsnivå i sex månader. I extremfallen består 
personalen i den nationella tillsynsmyndigheten delvis av personal som utlånats 
från den tidigare monopoloperatörer och som ibland har kvar sitt tidigare 
anställningsavtal, inklusive pensionsrättigheter. 
Operatörerna har rapporterat om svårigheter för de nationella 
tillsynsmyndigheterna att rekrytera och i vissa fall att behålla högt kvalificerad 
personal i Belgien, Danmark, Irland, Nederländerna, Finland, Sverige och 
Förenade kungariket, eller att få de resurser som de behöver (Grekland och 
Italien). I de flesta fall har de nationella tillsynsmyndigheterna tillbakavisat denna 
bedömning och framhävt sin personals kvalitet och redbarhet. 
Tillståndsgivning 
Grund for bedömningen 
Kommissionen har i sin bedömning beaktat principen i direktiven att tillståndssystemen 
bör vara lätta och gynna allmänna auktoriseringar framfor enskilda tillstånd. 
Villkoren bör offentliggöras för att ge så fullständig information som möjligt till nya 
aktörer och för att marknaden skall kunna fungera med en så hög grad av öppenhet som 
möjligt. Betungande villor som går utöver dem som tillåts enligt tillståndsdirektivet kan 
inte godtas. 
Förfarandena bör vara öppna för insyn och icke betungande. Tidsfristerna för 
utfärdande av tillstånd och auktoriseringar bör hållas strikt och inte förlängas genom 
fasthållande vid byråkratiska förfaranden. Avgifterna bör stå i påvisbar proportion till 
det förvaltningsarbete som de kräver, och bör inte förverkas utan motivering om den 
berörda operatören ändrar den tjänst som erbjuds eller drar sig ur marknaden. 
12 
I bilaga 4 ges uppgifter om bl.a. antalet utfärdade tillstånd och om de avgifter som tas ut i 
medlemsstaterna. 
Kommissionens gör följande övergripande bedömning av tillständssystemen: 
Det finns stora skillnader mellan de olika nationella tillståndssystemen, från 
möjligast lätta system, där operatörerna kan gå in på marknaden utan 
formaliteter (Danmark) eller endast måste registrera sig (Nederländerna) eller 
göra en anmälan (Finland och Sverige) om sin avsikt att göra så (utom dar det 
krävs användning av frekvensspektrum), till ytterligt betungande, där enskilda 
tillstånd är regel och alla tillstånd i vissa fall måste undertecknas av en minister. 
I de lättaste systemen är villkoren för att tillhandahålla nät eller tjänster 
fastslagna i lag, vilket ger största möjliga öppenhet (Danmark och Sverige). I 
andra system anges betungande villkor i själva tillstånden som går långt utöver 
andan och bokstaven i direktiven. I vissa fall är dessa villkor en helt konfidentiell 
angelägenhet mellan den utfärdande myndigheten och den ifrågavarande 
operatören. I åtminstone ett system förutsätts inlämnande av detaljerade 
affärsplaner som sträcker sig långt fram i tiden (Belgien). Från de medlemsstater 
som har lätta system rapporteras om minimala problem med förvaltningen av 
systemen och maximala fördelar för marknaden samt användarna och 
konsumenterna. 
I synnerhet satellitoperatörerna är bekymrade över de stora skillnaderna mellan 
medlemsstaterna i fråga om tolkningen av principen att antalet tillstånd endast 
får begränsas för att säkerställa ett effektivt utnyttjande av frekvensspektrum. 
Kommissionens rön beträffande de specifika punkterna är följande: 
Villkor 
Två medlemsstater har villkor för tillstånd som går utöver dem som anges i 
bilagan till tillstånds direktivet (Belgien och Frankrike). I Frankrike anser nya 
aktörer, särskilt små operatörer, att villkoret avseende bidrag till forskning och 
utveckling utgör ett hinder för tillträde till marknaden. Satellitoperatörerna 
beklagade att möjligheterna till ett samordnat förfarande enligt 
tillståndsdirektivet och S-PCS-beslutet utnyttjas endast i liten utsträckning.. 
Tidsfrister 
Förfarandena enligt tillståndssystemen i ett antal medlemsstater är för utdragna. 
Det förekommer klagomål över att fristerna överskrider de sex veckor som anges i 
tillståndsdirektivet (Grekland, Frankrike i fråga om nät, och Italien). I vissa fall 
iakttas dock denna frist trots att det nationella regelverket är oförenligt med 
direktivet (Belgien). Grekland har nyligen införlivat tillståndsdirektivet. I Italien 
är förfarandena för att få satellittillstånd utdragna och komplicerade. Italien har 
dock påbörjat processen att bringa sin lagstiftning i överensstämmelse med 
direktivet. I Tyskland överskrider tillståndsförfarandet i de flesta fall i praktiken 
sex veckor och tillstånden beviljas normalt först efter 2-3 månader. 
13 
Förfaranden 
I de flesta medlemsstater tycks förfarandena för att bevilja tillstånd vara öppna, 
icke-diskriminerande och tillgängliga. I allmänhet lovordar operatörerna de 
nationella tillsynsmyndigheternas öppna tillvägagångssätt i denna process. Ändå 
kvarstår ett problem med åtminstone ett ministerium som gör en andra 
utvärdering (Frankrike), som i vissa fall kan leda till motstridiga beslut från de 
två tillsynsmyndigheter som delar på ansvaret att utfärda tillstånd. Detta kan 
även leda till alltför långa dröjsmål vid utfärdande av tillstånd eller brist på 
öppenhet i besluten. 
Också i Italien tycks tillståndsförfarandena vara utdragna, omständliga och brista 
i öppenhet (trots att 61 tillstånd nu har utfärdats). Det finns inte heller någon 
uppsättning av tydliga regler och villkor för allmänna auktoriseringar. De 
italienska myndigheterna har dock inlett en granskning av tillståndssystemet i 
avsikt att bl.a. förenkla förfarandena. 
Avgifter 
I tre länder (Tyskland, Frankrike och Luxemburg) verkar det som om avgifterna 
kan vara högre än förvaltningskostnaderna (även om det bör framhållas att det på 
marknaderna i Tyskland och Frankrike finns ett stort antal operatörer). Vidare 
anser potentiella nya aktörer att avgiftsnivån utgör ett hinder för tillträde till 
marknaden. I ett land (Luxemburg) kan avgiftsnivån anses vara hög i jämförelse 
med de andra medlemsstaterna om man beaktar befolkningsunderlaget och 
tillståndens geografiska täckning. 
Även om det enligt direktivet är tillåtet att beakta behovet att säkerställa 
optimalt utnyttjande av knappa resurser, tycks tillståndsavgifterna för att täcka 
fördelningen av frekvenser vara mycket höga i ett land (Portugal). 
Satellitoperatörerna klagar på att avgifternas nivå och struktur varierar 
dramatiskt från en medlemsstat till en annan. 
Samtrafik och särskild tillgång 
Grund för bedömningen 
Villkoren för tillhandahållandet av samtrafik, den fysiska förbindelsen mellan (fasta och 
mobila) nät och tjänster för att användare av dessa skall kunna kommunicera med 
användare av andra nät eller tjänster, eller fa tillgång till tjänster som tillhandahålls via ett 
annat nät, har avgörande betydelse för framväxten av en konkurrenskraftig tele­
kommunikationsmarknad. 
I kommissionens bedömning beaktas de problem som många nya aktörer stöter på när det 
gäller att få till stånd samtrafik med monopoloperatörer, särskilt långdragna 
förhandlingar, utdragna leveranstider och till och med uttalad vägran att gå med på 
samtrafik. 
Taxornas nivå har särskilt stor betydelse på en konkurrensutsatt marknad, eftersom 
omotiverat höga taxor förekommer i vissa medlemsstater och relativt höga 
14 
samtrafikavgifter i kombination med låga avgifter för slutanvändare tenderar att hindra 
marknadsinträde. Icke-diskriminerande taxor, oavsett varför samtrafik begärs, är viktigt 
för att undanröja konkurrenshinder. 
Sent offentliggörande och, när den nationella lagstiftningen så kräver, godkännande av 
referensanbudet om samtrafik från den nationella tillsynsmyndigheten är en viktig 
orsak till att nya marknadsinträden skjuts upp. Referensanbud om samtrafik skall inte 
innefatta erbjudanden som inte tillgodoser marknadens behov av andra operatörer eller 
som utesluter utbud av tjänster som redan tillhandahålls av referensanbudets 
upphovsman, eller som delar upp tjänster på ett sätt som gör att nya aktörer måste betala 
för tjänster de inte vill ha eller gör de tjänster som de nya aktörerna tillhandahåller 
olönsamma. Om en nationell tillsynsmyndighet eller andra nationella myndigheter 
godkänner eller inför taxor som hotar att förstärka eller främja konkurrenshämmande 
beteenden är det dessutom medlemsstaterna själva som potentiellt överträder EU:s 
konkurrensregler och som kan komma att ställas till svars för detta. 
Monopoloperatörer far inte införa betungande krav på de samtrafikerande parternas nät­
arkitektur om detta hindrar nya marknadsinträden genom att tvinga nya aktörer att 
kopiera kapacitet i onödan. 
De nationella tillsynsmyndigheterna har genom direktiven fatt utökad behörighet att 
övervaka samtrafikmarknaden, inbegripet befogenhet att fastställa förhandsvillkor, ändra 
referensanbud om samtrafik, besluta om nya taxor, ingripa på eget initiativ vid tvister om 
samtrafik, granska samtrafikavtal och övervaka kostnadsredovisning och särredovisning 
av kostnader. De nationella tillsynsmyndigheterna bör utnyttja dessa befogenheter i den 
utsträckning som krävs för att säkerställa en samtrafik som tillvaratar samtliga 
användares intressen. 
I bilaga 4 finns uppgifter om bland annat antalet löpande samtrafikavtal, storleken på 
taxorna för framkoppling av samtal och avvikelser från bästa kända metod. 
Kommissionens gör följande övergripande bedömning av samtrafiksystemen: 
Det största enskilda problemet för nya aktörer som vill få samtrafik på rättvisa 
villkor anses vara oviljan, eller den bristande behörigheten, hos tillsyns­
myndigheterna att ingripa på ett kraftfullt, lämpligt och effektivt sätt. Resultatet 
blir att nya aktörer många gånger ställs inför referensanbud om samtrafik som 
offentliggörs sent eller innehåller otillräckliga erbjudanden, eller drabbas av 
försenade förhandlingar eller oacceptabla leveranstider. Många samtrafikavtal 
innehåller snedvridande villkor som gynnar monopoloperatören till exempel när 
det gäller straffåtgärder. Ett annat problem är att de nationella 
tillsynsmyndigheternas övervakning av kostnadsredovisningssystemen för 
samtrafik i många fall är otillräcklig, både när det gäller regleringen av befintliga 
förfaranden och den stora variationen hos de taxor som debiteras på olika håll 
inom den gemensamma marknaden. Resultatet blir att kostnadsåterspeglingen 
hos samtrafiken och taxorna för slutanvändare hos operatörer med ett betydande 
marknadsinflytande inte kan kontrolleras. Särskilt prispress till följd av höga sam­
trafikavgifter och låga taxor för slutanvändare hindrar i många medlemsstater 
inträde i olika marknadssegment. 
15 
Ingripanden från nationella tillsynsmyndigheter: 
I vissa medlemsstater där svårigheten att få till stånd samtrafik på rättvisa villkor 
har framförts tidigare (Danmark, Italien och Portugal) har situationen förbättrats 
under året, men tillsynsmyndighetens brist på föregripande verksamhet och 
befogenheter när det gäller villkoren för samtrafiken är fortfarande ett problem i 
Belgien och i någon mån även i Finland. Dröjsmål i förfarandet när det gäller att 
offentliggöra ett effektivt referensanbud om samtrafik, särskilt när orsaken är 
rättsliga granskningar på monopoloperatörernas initiativ, är också ett hinder för 
avregleringen. Det är bara i ett fåtal medlemsstater (Sverige och Förenade 
kungariket) som man kan säga att ett referensanbud om samtrafik och 
förutsättningar för samtrafik konsekvent erbjuds av monopoloperatören på ett 
lämpligt sätt som även tillgodoser de förväntningar som nya aktörer rimligen kan 
tänkas ha. 
Offentliggörandet av samtrafikavtal är avsett att underlätta tillgången till 
information. I praktiken åberopar ofta monopoloperatörer klausuler om 
konfidentialitet eller skydd av affärshemligheter hos de nationella 
tillsynsmyndigheterna. Andra problem kan vara om monopoloperatören kräver 
kostnadskrävande och långdragna tester i förväg eller inför betungande 
straffklausuler i de avtal som förhandlas fram. 
Tekniska villkor: 
De tekniska villkoren för samtrafik, inbegripet tillhandahållande av tillräcklig 
kapacitet och de anslutningspunkter för samtrafik som står till förfogande eller 
begärs, har av nya aktörer uppgivits som en stor källa till praktiska svårigheter, 
kostnader och förseningar. Det är dessutom ofta svårt för nya aktörer att få 
tillräcklig information från monopoloperatörerna om växlarnas belägenhet och 
kapacitet samt vilken service aktörerna kan räkna med. Adekvat tillgång till 
infrastruktur kapacitet när det gäller förhyrda förbindelser och lämpliga 
anslutningspunkter för samtrafik rapporteras vara ett problem i Belgien, 
Tyskland, Grekland, Irland, Nederländerna, Österrike och Finland. 
Nationella regleringssystem eller beslut från tillsynsmyndigheter tycks ibland 
leda till att de samtrafikerande parterna måste tillhandahålla orimligt många 
anslutningspunkter för samtrafik. En lösning på problemet har dock börjat ta 
form i Tyskland. I Belgien och Spanien, där beviljande av tillstånd till 
nätoperatörer är kopplat till villkoren för infrastrukturens fördelning, har de 
nationella tillsynsmyndigheterna möjlighet att ställa orimliga krav på belägenhet 
och det antal anslutningspunkter för samtrafik som nya aktörer måste 
tillhandahålla. Dessa medlemsstater begränsar nya aktörers rätt till dubbel 
samtrafik i syfte att öka investeringarna i infrastruktur och minska risken för att 
monopoloperatörens nät skall överbelastas via en lokal anslutningspunkt för 
samtrafik som inte är avsedd för rikstäckande trafik. Även om detta inte strider 
mot några specifika bestämmelser i EU:s regelverk belyser det ändå frågan om 
proportionaliteten hos de krav som införs i förhållande till den snedvridning av 
konkurrensen som de orsakar. 
16 
Direkt tillgäng till rymdsegmentet: 
I de flesta medlemsstater är direkt tillgång till Eutelsat och Intelsat fortfarande 
inte tillåten enligt avtalen. Privatiseringen av de båda, som skall ske före 
utgången av 2001, bör dock slutgiltigt lösa problemet med bristen på mångfaldig 
tillgång. Under mellantiden har majoriteten av medlemsstaterna löst frågan 
genom sidoavtal som möjliggör direkt tillgång i deras länder. Eutelsat-avtalet 
omfattar åtta medlemsstater (Belgien, Danmark, Tyskland, Frankrike, 
Nederländerna, Österrike, Sverige och Förenade kungariket) och Intelsat-avtalet 
omfattar elva medlemsstater (Danmark, Tyskland, Spanien, Frankrike, Irland, 
Nederländerna, Österrike, Portugal, Finland, Sverige och Förenade kungariket). 
Företrädare för satellitbranschen uppger dock att det i de flesta fall fortfarande är 
nödvändigt att köpa satellitkapacitet via den lokala avtalsparten, med avgifter på 
motsvarande 5-20 % (Intelsat) och 5-10 % (Eutelsat) av rymdsegment kostnaden. 
Samhällsomfattande tjänster och användar- och konsumentskydd 
Grund for bedömningen 
Användarnas och konsumenternas intressen står i centrum för avregleringen och den 
gemensamma marknadsprocessen genom att det grundläggande målet för EU:s lagstiftning 
är att säkerställa möjligheten att fritt välja operatör och tjänster, samt lägre taxor. Kravet på 
samhällsomfattande tjänster i EU:s regelverk finns för att göra det möjligt för 
medlemsstaterna att säkerställa att ett lägsta antal tjänster, med en specificerad kvalitet och 
ett rimligt pris, görs tillgängliga för alla användare. 
När det gäller sektors specifik lagstiftning om samhällsomfattande tjänster, användare och 
konsumenter har kommissionen framför allt granskat redan befintliga finansierings­
mekanismer för samhällsomfattande tjänster, de nationella tillsynsmyndigheternas roll 
(dessa har även här ett stort ansvar för tillämpningen av regelverkets principer i förhållande 
till användare och konsumenter), och de viktigaste praktiska problem som drabbar nya 
aktörer, användare och konsumenter. 
Kommissionens gör följande övergripande bedömning av samhällsomfattande 
tjänster och användar- och konsumentskyddet: 
Finansiering av samhällsomfattande tjänster: 
Tillhandahållandet av samhällsomfattande tjänster tycks inte lägga en otillbörligt 
tung börda på utvalda operatörer i medlemsstaterna. Detta bevisas av det faktum att 
trots att nio medlemsstater (Belgien, Danmark, Tyskland, Spanien, Frankrike, 
Italien, Nederländerna, Österrike och Portugal) har infört lagar om en finansierings­
mekanism för samhällsomfattande tjänster så är det bara i två medlemsstater 
(Frankrike och Italien) som denna har använts. Det är för Övrigt bara i Frankrike 
som detta faktiskt har resulterat i betalningsöverföringar mellan operatörer. 
Nya aktörer i de länder där en finansieringsmekanism har inrättats, eller där det 
finns planer på en sådan, ser denna som en tilläggsskatt på intäkter och därmed ett 
hinder för marknadsinträde, förutom att den är byråkratisk och hotar att snedvrida 
marknaden. I Frankrike anser de nya aktörerna att storleken på de kostnader som 
skall sparas in genom finansieringsmekanismen, och beräkningsmetoden för dessa, 
17 
leder till en snedvridning på marknaden. Detta kan också vara fallet i Belgien. 
Osäkerheten om framtida åtaganden och det faktum att finansieringsmekanismen 
kan utlösas i flera medlemsstater så snart vissa marknadsvillkor är uppfyllda, 
undergräver verksamhetsplaneringen och den ekonomiska stabiliteten hos nya 
aktörer. 
Nya aktörer anser att det är statens uppgift att finansiera sociala åtaganden via den 
allmänna skatten, såsom är fallet inom övriga ekonomiska sektorer. I vissa 
medlemsstater eller geografiska områden i medlemsstater går dessutom utvecklingen 
på konkurrensutsatta mobila marknader mot att tillgång tillhandahålls till priser 
som är jämförbara med, eller till och med lägre än, priserna på de fasta 
samhällsomfattande tjänsterna. 
I de flesta medlemsstater finns det lite som tyder på att monopoloperatörernas 
taltelefonitaxor faktiskt har justerats, särskilt om man ser på de månadsavgifter de 
debiterar, och att lämpliga kostnadsredovisningssystem finns som kan verifiera detta. 
När taxorna har justerats fullständigt kan rimliga taxor för samhällsomfattande 
tjänster vanligen uppnås genom taxesystem för lågtrafik. 
Konsumenter och användare 
De största problemen för konsumenterna tycks vara den bristande informationen om 
taxor och service och behovet av att införa snabba och effektiva mekanismer för 
handläggning och kompensation. Flera medlemsstater skapar nu mekanismer för att 
hantera konsumenternas problem, särskilt när det gäller avtal och servicekvalitet. 
Det sker dock ytterst lite systematisk övervakning av indikatorer för servicekvalitet 
från de nationella tillsynsmyndigheternas sida, och detta gör det i sin tur svårare att 
övervaka att samhällsomfattande tillgång och rimliga taxor faktiskt uppnås. Det är 
tydligt att ett regelbundet offentliggörande i medlemsstaterna av oberoende 
verifierade indikatorer i sig skulle främja såväl konkurrensen som konsumenternas 
valmöjligheter. 
Ett särskilt problem är den bristande informationen om de nya aktörernas taxe­
erbjudanden, eftersom både taxorna och erbjudandenas innehåll ändras regelbundet 
och de olika operatörernas erbjudanden skiljer sig starkt åt, vilket gör det svårt för 
konsumenterna att jämföra dem. Nya aktörer försvarar sitt agerande med att de dels 
måste reagera på förändringar i monopoloperatörernas erbjudanden, dels saknar den 
marknadsprofil och reklambudget som monopoloperatörerna förfogar över. 
Avtalsvillkoren kan ibland dessutom innehålla orättvisa klausuler som är oförenliga 
med gemenskapens övergripande lagstiftning (till exempel klausuler som binder 
konsumenter till en operatör under en minimiperiod i strid med direktivet om 
orättvisa avtalsvillkor). Ett annat stort problem för konsumenterna är räkningarna, 
som svarar för majoriteten av klagomålen till tillsynsmyndigheterna. 
Konsumenterna är också oroade för att den konkurrens som finns mellan nationella 
och lokala tjänster i många medlemsstater bara gynnar företagskunderna och inte de 
enskilda kunderna. Bristen på effektiv konkurrens inom lokala nät för enskilda 
användare inverkar negativt på de fasta avgifterna och taxorna för lokalsamtal. 
Ett annat potentiellt problem för konsumenterna kan uppstå vid den analoga 
avvecklingen i 900 MHz-bandet med anledning av GSM-nätets utbredning. 
18 
Konsumenter på mobilmarknaden riskerar att deras analoga telefoner blir 
obrukbara. Erfarenheter från vissa medlemsstater visar dock att operatörerna har 
funnit markbaserade lösningar som inte missgynnar konsumenterna. 
Ur användarsynpunkt finns det stor anledning att oroa sig över effekterna på 
kostnaden för förhyrda förbindelser i Europa, inklusive gränsöverskridande 
förbindelser. Såväl konkurrensens som tillsynsmyndigheternas oförmåga att pressa 
ned vad som upplevs som avgifter som inte alls återspeglar kostnaderna inverkar 
negativt på tillhandahållandet av Internet och andra tjänster i Europa. Detta i sin 
tur inverkar negativt på användarnas tillgång och valmöjligheter, särskilt när det 
gäller nyhetsinsamling och marknadsdatatjänster. 
112 
Det europeiska larmnumret 112 fungerar i hela unionen28, även om telefonisterna i 
många medlemsstater endast svarar på det språk som talas i det land eller den region 
där samtalet görs. Ett hinder för den fria rörligheten är att även om konsumenterna 
i de flesta medlemsstater vet att de kan använda numret i sitt eget land så är det 
många som inte känner till att det även kan användas vid besök i andra 
medlemsstater. 
Taxor och redovisningssystem 
Grund för bedömningen 
Kommissionen har undersökt om det kvarstår några begränsningar när det gäller 
justering av taxor, utöver de åtgärder som är tillåtna inom ramen för tillhandahållandet 
av samhällsomfattande tjänster. Taxor för allmänt tillgängliga kopplade telenät, förhyrda 
förbindelser och samtrafik skall, när de erbjuds av operatörer med ett betydande 
marknadsinflytande, återspegla kostnaderna, ha lämpliga kostnadsredovisnings­
system, en verifierad metod, offentliggjorda kostnadsredovisningssystem och vara 
förenliga med kostnadsredovisningssystem som godkänts av nationella tillsyns­
myndigheter eller andra behöriga oberoende organ. 
I bilaga 4 finns uppgifter om bland annat taxor för förhyrda förbindelser, samtrafik och 
allmänt tillgängliga kopplade telenät. 
Kommissionen gör följande övergripande bedömning av taxeprincipernas 
tillämpning: 
Justering av taxor: 
Avregleringen har lett till stora sänkningar av taxorna, vilket innebär att samtals­
taxorna närmar sig de faktiska kostnaderna. Detta beror på att konkurrerande 
operatörer på marknaden för fjärrsamtal och internationella samtal har kunnat 
hålla lägre taxor än monopoloperatörerna, som ofta har höga priser för att 
korssubventionera sina reglerade avgifter för tillgång och lokalsamtal, som inte 
återspeglar kostnaderna. Uppgifter visar att de internationella taxorna har sjunkit 
Med undantag av monopoloperatören i Grekland. 
19 
mellan 1997 och 1999 med 40 % respektive 25 %, vilket gynnar både enskilda 
användare och företagsanvändare. Generellt hävdar de flesta medlemsstater att 
taxorna har justerats och att processen att successivt justera taxorna i riktning mot 
kostnaderna för dessa är slutförd. 
De medlemsstater som nu har en övergångsperiod för att införa fullständig 
konkurrens (Grekland och Portugal) beviljades dessa av kommissionen 
uttryckligen för att hinna genomföra nödvändiga strukturanpassningar. Båda 
länderna anser att taxorna kommer att justeras genom konkurrensutsättningen av 
taltelefonimarknaden, även om ett detaljerat tidsschema inte har fastställts i 
förväg. 
När det gäller de länder där marknaden konkurrensutsattes helt 1998 eller tidigare 
har operatörer i flera fall uttryckt tveksamhet över huruvida justeringen av 
taxorna verkligen har slutförts. I de flesta medlemsstater är det de facto omöjligt 
att avgöra om abonnenttaxorna är förenliga med principen om återspegling av 
kostnaderna, eller påvisa att taxorna för lokala tjänster ligger på en nivå som nya 
aktörer kan anpassa sig till. Samma argument skulle kunna framföras när det 
gäller priset på förhyrda förbindelser jämfört med monopoloperatörernas faktiska 
kostnader. Trots detta har för närvarande ingen ordning för accessunderskott 
införts i någon av medlemsstaterna. Den undersökning inom området lokala nät 
som kommissionen inledde i juli 1999 borde göra det möjligt för kommissionen 
att bedöma vilken justering av taxorna som faktiskt skett i medlemsstaterna, med 
utgångspunkt från monopoloperatörernas redovisningsuppgifter. Det är viktigt 
att taxejusteringen genomförs fullt ut eftersom i synnerhet alltför låga taxor på 
den lokala marknaden fungerar avskräckande på nya aktörer och hindrar dem från 
att hitta en rimlig vinstmarginal mellan monopoloperatörens taxor för 
slutanvändare och motsvarande samtrafikavgifter. Följden blir prispress eller att 
man avhåller sig från investeringar i alternativ infrastruktur för anslutningar till 
lokala nät. 
Bristande tydlighet vid de nationella tillsynsmyndigheternas kontroll av taxorna 
för slutanvändare rapporteras i två länder (Frankrike och Luxemburg), och i vissa 
länder tycks information om taxor saknas (Frankrike), särskilt när det gäller 
rabatter till stora företagsanvändare (framför allt Danmark, Italien, Luxemburg 
och Österrike). 
För att bibehålla rimliga taxor på tjänster och kontrollera priserna har flera 
medlemsstater beslutat att infora pristak tills konkurrensen leder till en effektiv 
priskontroll av monopoloperatörernas taxor för slutanvändare. I vissa 
medlemsstater infördes dock pristak innan justeringen av taxorna var genomförd. 
Kostnadsredovisning: 
Kostnadsredovisning fortsätter ofta att vara ett problem i många medlemsstater. 
Faktum är att det i de flesta medlemsstater finns lite som tyder på att principerna 
för konstnadsredovisning tillämpas korrekt. I flera länder har de nationella 
tillsynsmyndigheterna ännu inte godkänt monopoloperatörernas kostnads­
redovisningssystem (Belgien, Tyskland, Grekland, Spanien, Irland, Luxemburg, 
Österrike och Portugal), och det går därför inte att avgöra om det finns ett 
lämpligt kostnadsredovisningssystem för beräkning av de berörda tjänsternas 
20 
kostnader (taltelefoni, samtrafik, förhyrda förbindelser etc). Efter den fjärde 
rapporten har stora förbättringar skett i Grekland, där ett kostnadsredovisnings­
system för förhyrda förbindelser har godkänts för första gången. Flera 
medlemsstater säger sig arbeta aktivt med sina system, men bristen på framgång 
leder till ett allvarligt glapp i kontrollen av regelverkets faktiska genomförande. I 
flera medlemsstater rapporteras monopoloperatörens kostnads redovisningssystem 
sakna öppenhet (Tyskland, Spanien, Österrike, Finland och Sverige), särskilt när 
det galler att tillhandahålla kostnadsuppgifter om särskilda aspekter på tillgång 
(Belgien). Särredovisnmg tillämpas inte tillräckligt strängt och är en allmän källa 
till bekymmer, liksom den därmed sammanhängande risken for 
korssubventionering mellan det tidigare monopolföretagets olika 
verksamhetsgrenar. 
Förhyrda förbindelser: 
Tidigare har oron bland användarna varit stor för orimligt höga priser på 
förhyrda förbindelser, inbegripet internationella förhyrda förbindelser. De senare 
utgör ett hinder för utvecklingen av den gemensamma marknaden för teletjänster. 
Det finns dock bevis för att konkurrensen nu leder till lägre taxor för vissa 
tjänster. Det finns problem med informationen om taxorna på förhyrda 
förbindelser (Belgien, när det gäller rabatter, Italien och Luxemburg, om 
prissättningsmetod (Finland) och om monopoloperatörens villkor gentemot stora 
kunder (Belgien, Frankrike och Luxemburg). I många länder finns problem med 
att korrekt tillämpa principen om återspegling av kostnaderna för förhyrda 
förbindelser, vilket också framgår av marknadsuppgifterna (Belgien, Grekland, 
Spanien, Frankrike, Tyskland, Irland, Italien, Luxemburg, Österrike och 
Portugal, samt, för internationella förhyrda förbindelser, Finland, Sverige och 
Förenade kungariket). I Grekland avser detta situationen innan det nya kostnads­
redovisningssystemet för förhyrda förbindelser infördes. I både Sverige och 
Förenade kungariket har problem rapporterats med andra särskilda typer av 
förhyrda förbindelser (digital X-line och "den sista kilometern"), vilket tillsyns­
myndigheterna håller på att utreda. I några länder är det fortfarande svårt att få 
förhyrda förbindelser och därifrån rapporteras förseningar, vilket också kan bero 
på knappa resurser (Belgien och Nederländerna). Den undersökning av 
tillhandahållandet av förhyrda förbindelser som kommissionen inledde i juli 1999 
bör göra det möjligt för kommissionen att bedöma om den aktuella situationen 
beror på förfaranden som inverkar negativt på konkurrensen. 
Nummerplanering 
Grund for bedömningen 
Kommissionen har undersökt om några nummerplaner har offentliggjorts, om den 
faktiska förvaltningen av planerna är skild från monopoloperatören och om framför allt 
mobiloperatörerna har fatt tillräckligt med nummer. 
När det gäller nummerportabilitet och förval av operatör har kommissionen undersökt 
omfattningen av de tjänster som medlemsstaterna har infört eller planerar att infora samt 
21 
tidpunkten för fullgörandet av medlemsstaternas åtaganden enligt direktivet om nummer­
portabilitet29. 
Kommissionens gör följande övergripande bedömning av nummerplaneringen: 
Det finns en oro hos praktiskt taget alla marknadsaktörer när det gäller 
införandet av nummerportabilitet och förval av operatör. De lösningar som 
antagits för införandet av de båda tjänsterna för med sig administrativa 
förfaranden och omkonfigurering av varierande komplexitetsgrad som är svåra 
att hantera. De kostnader som detta för med sig har i vissa fall visat sig relativt 
hög, och slutliga beslut om fördelningen av kostnaderna mellan berörda 
operatörer och slutkunden har ännu inte fattats i alla medlemsstater. Vissa 
operatörer hävdar dessutom att införandet av dessa tjänster den 1 januari år 2000 
har försvårats av de risker för nät och iT-installationer som detta datum innebär. 
Kommissionen är dock optimistisk eftersom tjänsterna redan har införts i flera 
medlemsstater och att andra medlemsstater har meddelat att de kommer att bli 
färdiga till det datum som fastställts. 
Nummerportabilitet: 
Nummerportabilitet för operatörer har införts före tidsfristen 1 januari år 200030 i 
sju medlemsstater: Tyskland, Frankrike, Nederländerna (geografisk och icke­
geografisk för fasta och mobila operatörer), Österrike (inom ett geografiskt 
område genom vidarekoppling av samtal), Finland (inom ett nummerområde och 
för rikstäckande nummer), Sverige (geografiska och vissa icke-geografiska 
nummer) och Förenade kungariket. I Danmark var nummerportabilitet planerat 
att införas inom samma geografiska område den 15 oktober 1999. 
Förval av operatör: 
Fyra medlemsstater har infört förval av operatör före den 1 januari år 200032: 
Danmark (sedan 1 januari 1999), Tyskland (sedan 1 januari 1998), Finland (för 
fjärrsamtal sedan 1 januari 1994, för internationella samtal från fasta nät sedan 30 
september 1998 och för internationella samtal från mobiltelenät sedan 1 januari 
1999) och Sverige (sedan september 1999). Förenade kungariket har begärt att få 
skjuta upp sina åtaganden enligt direktivet när det gäller att införa förval av 
operatör. 
Numreringsplaner: 
Nya numreringsplaner har antagits i alla medlemsstater utom Grekland. 
Förvaltningen av dessa ombesörjs av de nationella tillsynsmyndigheterna i alla 
medlemsstater. 
Direktiv 98/61/EG om ändring av direktiv 97/33/EG med avseende på nummerportabilitet och förval 
av operatör, EGT L 286, 3.10.1998. 
Tidsfristen för länder med undantag är högst två år efter genomförandet av den fullständiga 
avregleringen. 
22 
Frekvenser 
Grund for bedömningen 
Kommissionen har under denna rubrik framför allt undersökt om användningen av 900 
MHz-bandet för analoga mobilteletjänster avvecklas i enlighet med den kommersiella 
efterfrågan på GSM-tjänster (digitala), om alla frekvenser har tilldelats för GSM, 
personsökningstjänster och trådlösa teletjänster, om tillstånd utfärdas i alla fall där 
frekvenser finns tillgängliga och om förfarandena for tilldelning är öppna, icke­
diskriminerande och effektiva. 
Kommissionens gör följande övergripande bedömning av frekvenserna: 
Det finns få klagomål eller problem rörande förvaltningen av frekvenser i 
medlemsstaterna när det gäller GSM, DECT- och ERMES-direktiven. Många 
medlemsstater utfärdar för närvarande tillstånd för tredje generationens mobila 
tillämpningar och för tillämpningar for trådlösa lokala nät, och närmare 
uppgifter anges nedan. Under rapportens utarbetande var det flera ministerier 
och tillsynsmyndigheter som påpekade att frekvensauktioner kan innebära ett 
hinder för fördelningen av infrastruktur och skapa högre taxor för slutkunderna, 
vilket i sin tur ger långsammare tillväxt och inverkar negativt på hela ekonomin. 
Andra betonade att mekanismer för att sätta ett värde på frekvensspektrum, 
inklusive auktioner, är ett effektivt verktyg för att hantera frekvensspektrum. 
Avveckling av analoga system: 
I flertalet medlemsstater finns det en tidsgräns för avvecklingen av det analogiska 
systemet i de frekvensband som är reserverade för GSM. I vissa länder tycks 
denna tidsfrist vara längre än vad som är motiverat med hänsyn till den 
kommersiella efterfrågan (Danmark, Italien, Österrike, Finland och Sverige, även 
om monopoloperatörerna i de två sistnämnda länderna har förbundit sig att 
avveckla före utgången av år 2000). Avvecklingen tidigareläggs dock i flera 
medlemsstater jämfört med de datum som anges i frekvensrapporten31. 
Förvaltning av frekvenser: 
Det har i princip inte rapporterats någon brist på frekvenser i Belgien, Danmark, 
Grekland, Spanien, Frankrike, Nederländerna, Österrike, Portugal, Finland, 
Sverige och Förenade kungariket. Frekvensplaner finns i de flesta medlemsstater 
(Belgien, Danmark, Spanien, Frankrike, Italien, Nederländerna, Österrike, 
Finland, Sverige och Förenade kungariket). I Övriga medlemsstater (Tyskland, 
Grekland och Luxemburg) finns en stark efterfrågan på en plan för fördelning av 
frekvenser för att säkerställa en öppen, icke-diskriminerande och effektiv 
förvaltning av frekvensspektrumet. Spektrumförvaltningen är inte effektiv sett i 
relation till knappheten på denna resurs och den snabbt växande efterfrågan på 
mobilsystem i Italien. 
KOM(1998)0559. 
23 
Satellitoperatörer uttryckte oro för de stora skillnaderna mellan medlemsstaterna 
när det gäller sättet att förvalta, fördela och tilldela frekvenser32. 
De nödvändiga bandbredderna har i enlighet med berörda direktiv reserverats 
och tilldelats för GSM och DECT i alla medlemsstater. I vissa medlemsstater är 
dock öppenheten fortfarande obefintlig (Italien och Luxemburg). Alla 
medlemsstater har utfärdat minst två tillstånd för GSM 900 och minst ett 
tillstånd för DCS-1800. 
Oro för övervakningen av frekvensspektrum finns i ett land (Grekland) och kan 
ses som ett betydande hinder för marknadens funktion. 
Utfärdande av tillstånd for tredje generationens system och trädlösa lokala nät: 
Än så länge är det bara Finland som har beviljat tillstånd för tredje generationens 
mobiltelenät (mars 1999). Tillstånd förväntas beviljas i Danmark och 
Nederländerna år 2000 och i Sverige planerar man att inleda tillståndsgivningen 
år 2000. I Förenade kungariket skall tredje generationens mobiltjänster erbjudas 
år 2002. Belgien, Spanien, Frankrike, Italien och Österrike har inlett offentliga 
samråd om införandet av tredje generationens system. 
De flesta medlemsstater utom Grekland, Italien och Luxemburg har inlett 
förfaranden för att fördela frekvenser för trådlösa lokala nät eller provtillstånd 
(Belgien, Frankrike och Sverige). I Österrike krävs inget särskilt tillstånd. 
Ledningsrätt 
Grund for bedömningen 
Kommissionen har undersökt om det i praktiken har funnits några problem att fa 
Iedningsrätt över offentlig och privat mark, om det finns diskriminering mellan 
operatörer, om tvister har uppstått vid gemensamt nyttjande av anläggningar eller om 
problem har uppkommit vid landdragning av undervattenskablar och tillhörande 
backhaul-ans lutningar. 
Kommissionen gör följande övergripande bedömning av ledningsrätt, gemensamt 
nyttjande av anläggningar och undervattenskablar: 
Det finns inget enhetligt förhållningssätt i frågan om ledningsrätt eftersom det i 
de flesta medlemsstater är de lokala eller regionala myndigheterna snarare än den 
centrala regeringen som beslutar. Andra lagstiftningsområden kan också beröras, 
till exempel stadsplanerings- och miljölagstiftning eller byggbestämmelser, där 
komplexa historiska prejudikat också spelar in. 
Samlokalisering av ledningar, byggnader, master och antenner utgör ett verkligt 
problem för både nya aktörer och monopoloperatörer, på grund av tillstötande 
Särskilt oroade man sig för att den nuvarande harmoniseringsnivå som uppnåtts genom CEPT-beslut 
är otillräcklig: till exempel har endast tio medlemsstater antagit CEPT/ERC/DEC beslut {97)03 om 
utnyttjande av spektrum för S-PCS, och dessutom har endast fem medlemsstater antagit 
CEPT/ERC/DEC beslut (97)07 om utnyttjande av spektrum för UMTS. 
24 
problem med estetiska, miljömässiga, fysiska (till exempel brist på höga 
byggnader) och andra förhållanden, inklusive byggnads- och stadsplanerings­
lagstiftning. 
I många medlemsstater finns en oro för att monopoloperatörerna missbrukar sin 
makt för att skjuta upp förhandlingar när det inte finns några alternativa 
infrastrukturer. Det finns även fall där monopoloperatörens ägande av kablar i 
offentliga byggnader eller hyreshus skapar flaskhalsar för tillgången. 
Monopoloperatörerna är å sin sida restriktiva med att ge konkurrenter tillgång 
till anläggningar av det slaget på grund av den risk man anser föreligger för 
kablar och installationer. Tillsynsmyndigheterna i vissa medlemsstater har aktivt 
främjat kreativa lösningar, särskilt inom mobilsektorn, som innefattar 
gemensamt nyttjande av master och antenner som ägs av offentliga myndigheter. 
Ledningsrätt: 
Alla medlemsstater har ett regelverk där ledningsrätt föreskrivs på en icke­
diskriminerande grund. I ett land (Luxemburg) utreds för närvarande om 
monopoloperatören i praktiken beviljas förmånligare ledningsrätt än nya aktörer. 
Beviljandet av allmänt tillgänglig ledningsrätt är gratis i sex medlemsstater 
(Danmark, Tyskland, Luxemburg, Österrike, Finland och Förenade kungariket). 
I två länder (Frankrike och Italien) kan betalningens storlek variera stort 
eftersom den fastställs lokalt. I ytterligare ett land (Belgien) hävdar vissa lokala 
myndigheter att frågan omfattas av deras behörighet, trots att fri ledningsrätt 
över offentlig egendom är föreskrivet i den federala telekommunikations­
lagstiftningen. I väntan på en rättslig lösning har resultatet blivit att ledningsrätt 
är gratis för nya aktörer. I ytterligare ett land (Nederländerna) vet man inte alltid 
om en lokal tilläggsavgift kommer att debiteras för utplacering av antenner. 
I tre länder (Danmark, Tyskland och Nederländerna) kan operatörer inleda 
arbeten utan större förseningar, det vill säga mellan sex veckor och tre månader, 
och i ytterligare två länder har inga problem rapporterats (Österrike och 
Finland). I fyra länder (Grekland, Frankrike, Italien och Luxemburg) uppges 
förseningarna vara omfattande, vilket delvis sägs bero på regler om gemensamt 
grävande eller regler som förbjuder förnyad ledningsrätt (Italien och 
Luxemburg), eller på att lokala myndigheter i stor utsträckning använder sina 
befogenheter av miljöhänsyn eller för att främja samlokalisering (Frankrike och 
Italien). Ett annat skäl är administrativa problem, till exempel att flera offentliga 
myndigheter är inblandade och att det är svårt att samordna dem (Grekland och 
Italien). I ett land (Spanien) kan skillnaderna mellan förseningarna vara stora, 
men inga detaljerade uppgifter kunde samlas in om de tidsfrister som gäller. 
Detta var heller inte möjligt i de övriga fem länderna (Belgien, Irland, Portugal, 
Sverige och Förenade kungariket). 
I tretton länder (Belgien, Danmark, Tyskland, Grekland, Spanien, Frankrike, 
Irland, Italien, Nederländerna, Portugal, Finland, Sverige och Förenade 
kungariket) finns det ett tydligt regelverk där de olika behörighetsområdena för 
beviljande av ledningsrätt anges. I ett av dessa länder (Belgien) anser dock vissa 
lokala myndigheter, trots att lagstiftningen är tydlig på den punkten, att deras 
25 
behörighet går utöver den federala regeringens, vilket kan skapa problem i 
praktiken. I ytterligare ett land (Österrike) krävs inget särskilt tillstånd. Problem 
med oklar behörighet rapporteras för ett land (Luxemburg). 
Inga medlemsstater har rapporterat några problem med tillgång till privat mark. 
Gemensamt nyttjande av anläggningar: 
Gemensamt nyttjande av anläggningar för monopoloperatörernas fasta nät 
förekommer i tio länder (Tyskland, Spanien, Frankrike, Luxemburg, 
Nederländerna, Österrike, Portugal, Sverige, Finland och Förenade kungariket. I 
tre av dessa länder (Frankrike, Sverige och Förenade kungariket) är beviljande av 
gemensamt nyttjande av anläggningar inte obligatoriskt. I ytterligare ett land har 
oro uttryckts över uppgifter om kapacitetsinskränkningar från monopol­
operatörens sida. I ett land (Danmark) är gemensamt nyttjande av anläggningar 
för fasta nät inte obligatoriskt. I ytterligare ett land (Grekland) beviljar monopo­
loperatören gemensamt nyttjande av anläggningar endast till sitt 
mobildotterbolag. 
Gemensamt nyttjande av anläggningar för mobiltelenätens operatörer är 
säkerställt i tio medlemsstater (Belgien, Danmark, Spanien, Frankrike, Italien, 
Luxemburg, Nederländerna, Österrike, Portugal och Finland). 
Undervattenskablar: 
När det gäller tillgången till undervattenskablar har inga problem rapporterats i 
fyra länder (Belgien, Frankrike, Nederländerna och Finland). I ytterligare två 
länder (Danmark och Tyskland) beviljas tillgång till vattenkablar efter att 
regleringsåtgärder införts. I två länder (Spanien och Italien) är området inte 
reglerat. 
Konkurrens i lokala nät 
Trots att uppdelning av tillgången till lokala nät, för att nya aktörer skall kunna nå 
slutkunden via befintliga abonnentlinjer, inte explicit är tillåtet enligt harmoniserings-
direktiven ökar medvetenheten i många medlemsstater om att uppdelning av anslutningar 
till lokala nät (LLU) är nödvändigt för att skapa konkurrens på lokal nivå, medan andra 
medlemsstater ännu inte bestämt sig. Med tanke på kostnadshindren är uppdelning i 
många fall viktigt för nya aktörer, framför allt för att ge dem möjlighet att använda 
xDSL33-teknik för att ge sina kunder tillgång till bredbandstjänster, särskilt Internet. 
Beslut om uppdelning, särskilt fastställande av taxor, påverkar operatörernas 
investeringsplaner. Beslut om uppdelning kan också bero på den konkurrenssituation som 
TV-kablar eller tillämpningar för trådlösa lokala anslutningar leder till. Hänsyn bör även 
tas till det faktum att det fortfarande finns problem när det gäller grävning i förhållande 
till fördelningen av den lokala infrastrukturen. För närvarande används dock i allmänhet 
varken kabel-TV-nät eller trådlösa lokala nät (WLL) i någon större utsträckning som ett 
reellt alternativ till lokala nät. Givetvis är det inte bara de tekniska frågorna, utan även 
Digitalt system for höghastighetsöverföring via befintliga kopparledningar hos abonnenterna. 
26 
frågan om huruvida den fasta monopoloperatören fortfarande äger eller kontrollerar 
viktiga kabel-TV-intressen, som har stor betydelse här. 
Nedan följer en översikt över den aktuella situationen i medlemsstaterna när det gäller 
konkurrenssituationen för accessnät. 
Allt fler medlemsstater (Danmark, Tyskland, Italien, Nederländerna, Österrike och 
Finland) fattar beslut om att dela upp lokala anslutningar. I Italien, Nederländerna och 
Österrike finns dock inga sådana anslutningar ännu. Tester pågår i Nederländerna och i 
Italien väntas ett beslut från de nationella tillsynsmyndigheterna före årsskiftet om 
villkoren för uppdelning av anslutningar till lokala nät, som har varit föremål för 
förhandlingar de senaste tio månaderna. 
I flera länder pågår fortfarande förhandlingar om ett beslut rörande uppdelning av 
anslutningar till lokala nät (Frankrike, Irland och Förenade kungariket). I Sverige håller 
regeringen på att utvärdera ett förslag som möjliggör obligatorisk uppdelning av 
anslutningar till lokala nät via villkoren för tillståndsgivning34. I Belgien, Grekland, 
Spanien, Luxemburg och Portugal finns ännu inga planer på att dela upp den lokala 
infrastrukturen på kort sikt. Belgien, Spanien, Luxemburg och Portugal hävdar att det 
vore onödigt med tanke på tillgången till alternativ infrastruktur, särskilt konkurrerande 
företags kabel-TV-nät och, för Spanien och Portugal, beviljande av tillstånd för trådlösa 
lokala anslutningar. 
I de flesta medlemsstater tillhandahålls tjänster via ADSL-teknik, men endast av 
monopoloperatören och utan skyldighet för denne att ge andra marknadsaktörer tillträde. 
I Tyskland, Spanien och Finland tillhandahålls ADSL-tjänster även av nya aktörer. I 
Grekland, Luxemburg och Portugal tillhandahålls för närvarande inga ADSL-tjänster, 
och i Nederländerna och Österrike pågår ett ADSL-pilotprojekt. Den italienska tillsyns­
myndigheten utvärderar möjligheten att inkludera ADSL-tjänsten bland de olika valen av 
lokala nät. Enligt aktuella uppgifter planerar den brittiska tillsynsmyndigheten att, när 
monopoloperatören uppgraderar sina lokala anslutningar, säkerställa att produkter 
tillverkade i stor skala tillgängliggörs för andra operatörer så att dessa kan erbjuda 
likvärdiga tjänster via monopoloperatörens nät. I Frankrike finns planer på att erbjuda 
nya aktörer tillgång till monopoloperatörens ADSL-tjänster. 
Ett annat sätt att öka konkurrensen om "den sista kilometern" är trådlösa lokala nät 
(WLL). I de flesta medlemsstater har tillstånd antingen beviljats (Tyskland, Spanien, 
Irland och Portugal, från och med den 1 januari år 2000, Finland och Förenade 
kungariket) eller också pågår förhandlingar. I Spanien har två tillstånd för trådlösa lokala 
nät beviljats nya aktörer, och myndigheterna har nyligen utlyst ett anbudsförfarande för 
utfärdande av sex nya tillstånd. I Österrike krävs inget tillstånd, där väntas en tilldelning 
av frekvenser inom kort. I Danmark, Frankrike och Nederländerna kommer tillstånd att 
tilldelas år 2000, och i Frankrike har provtillstånd beviljats fram till dess. I Sverige pågår 
också tidsbegränsade försök, men ännu har ingen ansökan om något permanent tillstånd 
kommit in. Provtillstånd beviljas även i Belgien, där ett lagförslag håller på att utarbetas 
för att bevilja slutgiltiga tillstånd. Någon tidtabell har dock inte fastställts, vilket även 
I sin anmälan av det planerade samgåendet förband sig Telia och Telenor att genomfora en rad 
åtgärder för att införa en uppdelning av anslutningar till lokala nät. 
27 
gäller Luxemburg. I Italien är förhandlingar inplanerade till slutet av 1999. I Grekland 
finns inga planer på att bevilja tillstånd för trådlösa lokala nät. 
Kabel-TV-nät är också en alternativ lokal infrastruktur som är praktiskt genomförbar, 
särskilt när det inte ägs eller kontrolleras av monopoloperatören. Därmed finns ett 
incitament att investera i den uppgradering som krävs för att anpassa kabel-TV-
infrastrukturen för telekommunikation. I Belgien, Luxemburg och Nederländerna är 
kabel-TV lika utbrett som taltelefoninätet. I de flesta andra länder finns det kabel-TV-nät, 
ofta med lokal täckning i städer och tätorter. I Belgien, Spanien, Nederländerna, 
Österrike och Förenade kungariket tillhandahålls faktiskt taltelefon! via kabelnät, även 
om stora delar av befolkningen ännu inte erbjuds taltelefonitjänster. Det faktum att 
kabeloperatörerna ofta använder kabel för att tillhandahålla Internetabonnemang (data) 
snarare än taltelefoni är ett av skälen till att Nederländerna har beslutat om en uppdelning 
av anslutningar till lokala nät, då det bara är två kabeloperatörer (täcker 25 % av 
befolkningen) som faktiskt tillhandahåller lokalsamtal, även om ett samarbete mellan 
fyra kabeloperatörer, som skulle ge en täckning på ca 70 %, har meddelats. Taltelefoni 
via kabel erbjuds för närvarande inte, eller erbjuds endast i mycket begränsad omfattning, 
i Danmark, Tyskland, Grekland, Frankrike, Irland, Luxemburg, Portugal, Finland och 
Sverige. I Italien finns nästan inga kabel-TV-nät alls. I Irland håller konkurrensen inom 
accessnät på att utveckla sig efter den privatisering som nyligen genomfördes av ett 
kabelbolag. 
4. LÄGET PÅ MARKNADEN FÖR TELETJÄNSTER I EU 
Ovanstående redovisning av situationen för lagstiftningens införlivande och den 
praktiska tillämpningen av fastställda principer återspeglas i marknadsuppgifterna i 
bilaga 4.1 stort sett står det klart att de avreglerade systemen i medlemsstaterna leder till 
tillväxt inom alla marknadens sektorer, till betydligt fler marknadsinträden, dubbelt så 
många samtrafikavtal för framkoppling av samtal i fasta nät, stora sänkningar av framför 
allt taxorna för fjärrsamtal och internationella samtal, samt betydligt lägre kostnader för 
nationella och internationella förhyrda förbindelser, särskilt för tjänster avseende digitala 
förhyrda förbindelser. Kostnaden för enskilda konsumenters rikssamtal har dock legat 
stilla de senaste två åren, och endast små sänkningar har noterats för företagskunder. 
Jämförelser mellan kostnader för tjänster avseende förhyrda förbindelser mellan de olika 
medlemsstaterna visar dessutom på skillnader som i många fall endast kan hänföras till 
bristen på kostnadsåterspegling. En jämförelse av kostnaden för internationella 
halvkretsar med kostnaden för nationella fjärrförbindelser visar även att den förstnämnda 
är orimligt hög. 
Marknaden för teletjänster 
Marknaden för teletjänster i medlemsstaterna (taltelefoni, mobiltelefoni, kopplade 
datatjänster och tjänster avseende förhyrda förbindelser) växer både i värde och antal 
abonnenter, med en beräknad genomsnittstakt på strax över 6,5 % 199935. 
iS Variationer i marknadsvärdena anges i nominella tal. Källa: EITO (European Information Technology 
Observatory) 1999. 
28 
Trots sin mogenhet förväntas taltelefonimarknaden öka i värde med i genomsnitt 4,6 % 
under 1999 jämfört med föregående år. Även om ett utbud av grundläggande teletjänster 
till stor del har uppnåtts i alla medlemsstater växer antalet fasta förbindelser per 100 
invånare fortfarande, antagligen tack vare de enskilda abonnenternas efterfrågan på en 
andra förbindelse och Intemetuppkoppling via ISDN. 
Marknaden för mobiltelefoni fortsätter att växa snabbt. Dess värde kommer sannolikt 
att öka med i genomsnitt 15,7 % 1999, och den genomsnittliga användningen var 36 % i 
augusti 1999 jämfört med 18 % i augusti 1998. I vissa länder är antalet mobilabonnenter 
nästan lika stort som antalet abonnenter i det fasta nätet. 
Nättjänster (kopplade datatjänster och förhyrda förbindelser) beräknas i år öka med i 
genomsnitt 8,6 %, medan Internettjänster, som fortfarande kännetecknas av stora 
variationer i användningen i medlemsstaterna, trots detta sprids mycket snabbt: 
beräkningar utifrån antalet webbplatser per 1 000 invånare visar på en genomsnittlig 
ökning med ca 125 % under perioden januari 1998 till juli 1999. 
Marknaden för fast taltelefoni 
Under perioden augusti 1998 till augusti 1999 ökade antalet operatörer med tillstånd att 
tillhandahålla fasta telefonitjänster till allmänheten drastiskt. Över 260 tillstånd 
beviljades under perioden, och antalet auktoriserade operatörer per en miljon invånare 
ökade från 1,7 till 2,5. Följande siffror avser det totala antalet operatörer som i dagsläget 
faktiskt tillhandahåller tjänster: 223 på marknaden för lokalsamtal, 244 på marknaden för 
fjärrsamtal (jämfört med 195 stycken 1998) och 280 på marknaden för internationella 
samtal (166 stycken 1998). 
Med undantag av Portugal och Grekland36 kan nu hela unionens befolkning välja mellan 
flera operatörer för tjärrsamtal och internationella samtal, och i sju länder (Danmark, 
Irland, Nederländerna, Österrike, Finland, Sverige och Förenade kungariket) finns det 
också möjlighet att välja operatör för lokalsamtal. 
Den faktiska konkurrensen blir allt tydligare på marknaderna för flärrsamtal och 
internationella samtal, där nya aktörer har en stark position. I ett land (Förenade 
kungariket) är deras uppskattade marknadsandel för internationella samtal 45 %, i fyra 
länder (Danmark, Tyskland, Nederländerna och Sverige) är den 30-37 %, i två länder 
(Italien och Finland) 10-15 %, och i sex länder (Belgien, Spanien och Frankrike, för de 
lokala, nationella och internationella marknaderna sammantaget, och Irland, Luxemburg 
och Österrike) närmare 5 %. 
Konkurrensen blir nu effektiv till och med på marknaden för lokalsamtal tack vare 
möjligheten till val av lokal operatör och uppdelningen av lokala anslutningar, och i fem 
länder (Belgien, Danmark, Tyskland, Nederländerna och Österrike) har nya aktörer en 
uppskattad marknadsandel på närmare 5 %. I Förenade kungariket, där en avreglering 
genomfördes i mitten på 80-talet, har alternativa operatörer nu 18 % av marknaden för 
lokalsamtal. 
Portugal och Grekland genomför en fullständig liberalisering den 1 januari år 2000 respektive den 31 
december år 2000. 
29 
Marknaden för mobiltelefoni 
Det totala antalet mobiltelefonitillstånd har ökat till 94 nationella tillstånd (analoga, GSM 
och DCS) från de 77 som fanns 1998. Endast två operatörer med tillstånd är fortfarande 
inte aktiva på marknaden. Antalet mobiloperatörer som tillhandahåller nationella digitala 
mobilteletjänster är nu 52, och sammantaget i medlemsstaterna har minst 95 % av 
befolkningen möjlighet att välja operatör. 
Nya aktörer får allt större marknadsandelar, och i två länder (Tyskland och Förenade 
kungariket) har nu nya operatörer en ledande ställning. I sex länder (Belgien, Spanien, 
Irland, Italien, Luxemburg och Finland) har nya aktörer dessutom 30-40 % av den totala 
mobiltelefonimarknaden, i fyra (Grekland, Nederländerna, Österrike och Sverige) har de 
40-45 % och i två (Frankrike och Portugal) har de över 50 %. På den digitala marknaden 
är de nya aktörernas andelar högre, och i sju länder (Danmark, Grekland, Frankrike, 
Nederländerna, Österrike, Portugal och Sverige) har nya aktörer över 45 % av den 
digitala mobila marknaden. 
Fasta nättjänster 
Under perioden augusti 1998 till augusti 1999 ökade antalet operatörer med tillstånd att 
tillhandahålla nättjänster med över 400, och antalet operatörer med tillstånd per en miljon 
invånare ökade från 1,4 till 2,5. Det finns nu ett stort antal operatörer på marknaden: 375 
på marknaden för lokala nättjänster, 194 på marknaden för fjärrnättjänster (jämfört med 
173 stycken 1998) och 187 på marknaden för internationella nättjänster (jämfört med 162 
stycken 1998). 
Samtrafik 
Det finns i dag 820 samtrafikavtal för framkoppling av samtal i fasta nät37, nästan 
dubbelt så många som förra årets siffra 442. 
I allmänhet är villkoren för framkoppling av samtal i fasta nät på de största europeiska 
marknaderna konkurrenskraftiga. När det gäller fast-till-fast samtrafik har antalet länder 
med högre samtrafikavgifter än bästa metod38 inte bara minskat kraftigt (till exempel 
från nio till fem för lokal samtrafik), den procentuella avvikelsen är också mycket lägre: 
den genomsnittliga avvikelsen för länder med högre taxor än bästa metod är 28 % för 
lokal samtrafik (73 % förra året), 13 % för enkel transittrafik (67 % förra året) och 27 % 
för dubbel transittrafik (102 % förra året). 
Samma sak gäller i större eller mindre utsträckning taxorna för mobil-till-fast, som 
vanligen har samma villkor. För närvarande är det bara Spanien och Irland som 
fortfarande har olika taxor för fast-till-fast och mobil-till-fast. Tillsynsmyndigheterna i 
dessa länder planerar dock att harmonisera villkoren inom kort. 
37 Sammanlagt för fasta-till-fasta och mobila-ti Il-fasta. 
38 Se kommissionens rekommendation om prissättning av samtrafik på en avreglerad 
telekommunikationsmarknad (del 1). Bästa metod för taxor för framkoppling av samtal för 1999 är 
0,5-1,0 euro/cent per minut för lokal samtrafik, 0,8-1,6 euro/cent per minut för enkel transittrafik och 
1,5-2,3 euro/cent per minut för dubbel transittrafik, 
30 
Monopoloperatörernas taxor för slutanvändare 
Konkurrensen har lett till att operatörerna i allt större utsträckning övergår från taxor per 
enhet till per sekund-system, som är öppnare och rättvisare ur konsumenternas och 
konkurrenternas synpunkt. 1997 var det bara fem monopoloperatörer som tillämpade 
systemet med taxor per sekund, 1998 var det sju och i augusti 1999 var det tio. 
Som anges i avsnitt 3 fortsätter processen med att justera taxorna i flera medlemsstater: 
under de senaste två åren har priset på tiominuters lokalsamtal i genomsnitt ökat med 
4 % per år i nominella tal, medan priset på riks- och fjärrsamtal har minskat med 7 
respektive 15 %. Under de senaste två åren har taxan för ett genomsnittligt 
internationellt samtal minskat med 21 % per år för privatkunder och med 13 % för 
företagskunder. Framför allt har priset på tiominuters internationella samtal minskat med 
17 % för samtal till grannländer, med 8 % för samtal till mer avlägsna europeiska länder, 
med 23 % för samtal till USA och med 11 % för samtal till Japan. 
De årliga kostnaderna för rikssamtal har legat mer eller mindre stilla under de senaste två 
åren för den genomsnittlige privatkunden, medan kostnaderna för företagskunden har 
minskat med 4,2 % per år. 
En jämförelse med en stor amerikansk operatör39 visar att priset på lokalsamtal förfarande 
är högre i Europa än i USA (EU:s taxor för framför allt ett treminuterssamtal ar tre 
gånger så höga som taxorna i USA), men att skillnaden är betydligt mindre för 
tiominuters lokalsamtal (som kostar 20 % mer), och att den amerikanska operatörens 
taxor för riks- och fjärrsamtal är högre än EU-genomsnittet. Internationella samtal från 
EU till USA är dubbelt så dyra som samtal från USA till EU, medan en jämförelse med 
den japanska monopoloperatören40 visar att internationella samtal från Europa är 70 % 
billigare än internationella samtal från Japan. 
Nationella förhyrda förbindelser 
Den genomsnittliga taxan för nationella förhyrda förbindelser minskade stadigt under 
perioden augusti 1996 till augusti 1999. Utvecklingen för genomsnittliga standardtaxor 
för tjänster avseende digitala förhyrda förbindelser var följande: priset för 64 Kbit/s 
förhyrda förbindelser sjönk med 45 % för 50 och 200 km förbindelser och med 28 % för 
2 km förbindelser, och priset för 2 Mbit/s förhyrda förbindelser sjönk med 45 % för 50 
och 200 km förbindelser och med 35 % för 2 km förbindelser. Prisminskningen för 
analoga kretsar (M.1020) för 50 och 200 km var mindre, ca 17 %. 
Jämförelser mellan taxor för förhyrda förbindelser som debiterats av monopol­
operatörer i varje medlemsstat per den 1 augusti 1999 visar dock att samma tjänst 
kan ha väldigt olika pris, vilket inte tycks motiverat även om avvikande 
underliggande kostnader accepteras. 
Internationella förhyrda förbindelser 
Den genomsnittliga taxan för förhyrda internationella förbindelser har sjunkit under 
perioden augusti 1996 till augusti 1999. Utvecklingen i EU för genomsnittliga taxor för 
39 Siffrorna för Nynex/Bell Atlantic, som endast är vägledande, kan skilja sig från andra operatörers. 
31 
tjänster avseende digitala förhyrda förbindelser var följande: den genomsnittliga 
standardtaxan för 64 Kbit/s samtal till europeiska länder och USA har sjunkit med över 
30 %, och den genomsnittliga taxan för 2 Mbit/s samtal till europeiska länder och USA 
har sjunkit med mellan 22 och 29 %. Minskningen i taxan för analoga kretsar (M.1020) 
var inte lika omfattande: den sjönk med 3 % till 9 % för samtal till europeiska länder och 
USA. 
Prisnivån per den 1 augusti 1999 förblir dock relativt hög jämfört med priset på 
likvärdiga nationella tjänster. Den genomsnittliga standardtaxan för 2 Mbit/s 
internationella halvkretsar är till exempel sju till fjorton gånger högre än för 
nationella 200 km kretsar. 
Utbudet av nationella och internationella högkapacitetskretsar (34 och 155 Mbit/s) håller 
fortfarande på att växa fram och standardtaxor för dessa tjänster finns bara i ett fatal 
medlemsstater. I de flesta fall, åtminstone när det gäller 155 Mbit/s kretsar, beviljas de 
bara från fall till fall. 
5. SLUTSATSER OCH PRINCIPER FÖR 1999 ÅRS ÖVERSYN 
Det framgår tydligt av kommissionens analys av den befintliga nationella lagstiftningen, 
de nationella myndigheternas tillämpning av denna och tendenserna på marknaden, att 
det övergripande genomförandet av lagstiftningen på telekommunikationsområdet, 
mindre än två år efter den fullständiga avregleringen, har varit och fortsätter att vara 
framgångsrikt. 
I rapporter som denna måste dock kommissionen, som fungerar som fördragets 
beskyddare och som är den institution som ansvarar för de förfaranden som säkerställer 
förenligheten med direktiven, koncentrera sig på de aspekter hos medlemsstaternas 
praktiska genomförande av lagstiftningen som inte är förenliga med regelverket. I det 
avseendet har kommissionens roll när det gäller att säkerställa förenligheten med 
regelverket erkänts vid utarbetandet av denna rapport, både av nya aktörer på marknaden 
och av tillsynsmyndigheter. Kommissionens uppgift, i och med att man lägger fram 
meddelandet om en översyn av regelverket, är att dra lärdom av den utveckling som skett 
för att bygga upp en lagstiftning för det nya millenniets första decennium och tiden 
därefter, och det är i den andan som kritiken i denna rapport framförs. Det finns i detta 
sammanhang flera budskap, och kommissionens förslag till åtgärder anges i 
förekommande fall i meddelandet om översynen. 
Ökad harmonisering 
Samtidigt som processen att skapa en gemensam marknad för teletjänster är långt 
framskriden i det nuvarande regelverket hämmas utbudet av alleuropeiska tjänster och 
gränsöverskridande investeringar fortfarande av den relativt låga harmoniseringsnivån i 
de europeiska direktiven, särskilt när det gäller tillståndssystemet och i någon mindre 
utsträckning samtrafiksystemet. Det är tydligt att det här finns ett enormt tryck från alla 
parter på marknader att åtgärder skall vidtas (se nedan). 
32 
Enhetligt genomförande 
Erfarenheter från genomförandet av det nuvarande regelverket visar att det, till och med 
när direktiven har en relativt snäv utformning, finns stora skillnader hos sättet att tillämpa 
deras principer i medlemsstaterna. Det finns redan mekanismer för att uppnå enhetlighet, 
till exempel genom de nationella förvaltningarnas och tillsynsmyndigheternas kommitté 
på hög nivå (High Level Committee of National Administrations and Regulatory 
Authorities) och kommittén för öppnat nät och tillståndskommittén. Det finns trots detta 
en känsla hos tillsynsmyndigheterna och marknaden att samordningen bör skärpas. 
Nationella tillsynsmyndigheter 
Det finns ett inledande påpekande som är självklart men som förtjänar att upprepas. De 
nationella tillsynsmyndigheterna är den klippa på vilken ett fullständigt och enhetligt 
genomförande av lagstiftningen vilar. De behöver ett starkt och understödjande nationellt 
regelverk som gör det möjligt för dem att agera effektivt. Detta innefattar att ge dem 
nödvändiga personella och ekonomiska resurser samt en rättlig och politisk miljö som 
gör det möjligt för dem att uträtta de uppgifter som ålagts dem. 
Orsaken till att de nationella tillsynsmyndigheterna skiljer sig så starkt åt mellan olika 
medlemsstater beror på de olika rättsliga och administrativa kulturer som de bottnar i, 
och denna skillnad är i sin tur en naturlig och välkommen del av unionens kultur. 
Tillsynsmyndigheterna samordnas för närvarande i gruppen av oavhängiga 
tillsynsmyndigheter (Independent Regulators' Group), som verkar för ett mer enhetligt 
genomförande. Det finns dock ingen form av benchmarking av till exempel övervakning 
av monopoloperatörens kostnadsredovisning, godkännande av referensanbudet om 
samtrafik, samrådsförfaranden, svarstider eller rapportering om servicekvalitet eller 
klagomål från konsumenter. 
Skillnaderna mellan de nationella regleringsmyndigheternas organisationssätt återspeglas 
också i de förfaranden som fastställts för överklagande av deras beslut. Dessa har återigen 
sin grund i medlemsstaternas rättsliga och administrativa kulturer, och är därför ibland 
långsamma och underkastat ett rättsväsende där kompetens kanske saknas för att granska 
de tekniska svårigheterna inom telekommunikation. Förfaranden för överklagande kan 
också ha en fördröjande verkan som, på en snabbt växande marknad, sannolikt inverkar 
negativt på i synnerhet nya aktörers intressen, såsom brukligt är när gällande regelverk 
skall förtydligas. 
Det finns ytterligare skillnader mellan sättet att dela upp den reglerande makten mellan 
ministerier, tillsynsmyndigheter, nationella konkurrensmyndigheter och ibland andra 
myndigheter med ansvar till exempel för taxereglering. Detta kan leda till konflikter eller 
åtminstone skapa administrativa hinder för nya aktörer. Det finns även skillnader mellan 
sättet att fördela ansvaret för hantering av anmälningar från konsumenter, vilket leder till 
osäkerhet för konsumenterna om skyddet för deras rättigheter. 
Tillstån dsgivn ing 
Alleuropeiska operatörer, inbegripet satellitoperatörer, motiverar sitt argument för ökad 
harmonisering av tillståndssystemet på europeisk nivå med de stora skillnader som finns 
33 
mellan förfaranden, giltighetsperioder, taxor och klassificering av operatörer, för att inte 
nämna problemet med att lämna in ansökningar på gemenskapens elva officiella språk. 
Nästan alla operatörer är motståndare till betungande system av det givna skälet att de är 
dyra, tidskrävande och kan ha utestängande effekter. Erfarenheten hos medlemsstater 
som redan har lätta system är att de fungerar bra, passar ihop med en avreglerad miljö 
och lättar bördan för de nationella tillsynsmyndigheterna. 
De nuvarande reglerna för tillståndsavgifter och principen att de endast bör omfatta 
kostnaden för att administrera tillstånden har också genomförts på vitt skilda sätt i 
medlemsstaterna. Ingen benchmarking av detta har förekommit. 
Samtrafik 
Denna rapport visar att tillsynsmyndighetens befogenheter enligt nuvarande regelverk 
inte alltid överfors till de enskilda medlemsstaternas tillsynsmyndigheter, eller att de i 
vissa fall finns utan att användas. Detta gäller särskilt befogenheten att ingripa direkt i 
samtrafikförhandlingarna utan uppmaning från parterna. Vissa tillsynsmyndigheter anser 
att regelverkets betoning på kommersiella förhandlingar (och de enskilda 
medlemsstaternas rätt att ingå avtal), tillsammans med parternas rätt att begära ett 
ingripande, gör en sådan befogenhet överflödig. Den åsikten delas inte av de parter i 
förhandlingarna som i allmänhet är svagast, det vill säga nya aktörer med begränsat 
marknadsinflytande. De nationella tillsynsmyndigheterna har för närvarande inga mandat 
enligt direktiven att bestraffa de operatörer med ett betydande marknadsinflytande som 
inte utarbetar referensanbud om samtrafik eller förhandlar om samtrafik i tid. 
Det finns ett stort problem när det gäller monopoloperatörernas kostnadsredovisning av 
samtrafikavgifter. Det tycks finnas en stor brist både i den nationella lagstiftningen och i 
de nationella tillsynsmyndigheternas praxis när det gäller kostnadsredovisning inte bara 
av samtrafik utan även av tillhandahållande av förhyrda förbindelser och taltelefon!, i det 
senare fallet framför allt när det gäller att säkerställa en korrekt justering av taxorna. Ett 
resultat tycks vara den prispress som förekommer i flera medlemsstater. 
Genomförandeprocessen har dock å ena sidan visat vilken betydelse benchmarking på 
EU-nivå har haft för att pressa ned samtrafikpriserna. Å andra sidan har flera 
medlemsstater använt benchmarking av EU- och icke-EU-länders taxor för att anpassa 
sina nationella samtrafikavgifter. Kommissionens benchmarking kommer att fortsätta 
åtminstone så länge den nuvarande lagstiftningen är i kraft. 
Samhällsomfattande tjänster 
Även om det för närvarande endast finns en verksam samhällsomfattande tjänst framgår 
det tydligt av genomförandet att det finns en oro hos operatörerna i de medlemsstater där 
bidragsmekanismer sannolikt kommer att införas. De flesta ser finansieringsmekanismer 
som ett hinder för marknadsinträde, och tror sig i många fall kunna tillhandahålla 
samhällsomfattande tjänster inom sitt verksamhetsområde under konkurrensmässiga 
förhållanden. Det finns därför ett behov av att säkerställa att bedömningen av de reala 
nettokostnaderna för tillhandahållande av samhällsomfattande tjänsterna sker ytterst 
noggrant, och att särskild uppmärksamhet ägnas det immateriella värdet av att 
tillhandahålla sådana tjänster. När det gäller den kategori operatörer som kan bli skyldiga 
34 
att bidra via finansieringsmekanismerna bör hänsyn tas till den nuvarande och den 
prognosticerade tillväxten på mobiltelemarknaden. 
När en fullständig justering har gjorts och inga accessunderskott kvarstår kan samhälls-
omfattande tjänster uppnås genom taxesystem för lågtrafik, utan att det blir nödvändigt 
att införa avgifter för samhäll som fattande tjänster som kan skapa hinder för 
marknadsinträde. 
Konsumenternas rättigheter måste tydligt beaktas vid det nuvarande regelverkets 
genomförande, särskilt när det gäller tillgången till information och kompensation. I 
särskilda fall, till exempel vid bristande information om taxor eller orättvisa avtalsvillkor, 
kan medlemsstaterna tillämpa det nuvarande regelverket mer effektivt samtidigt som 
befintlig övergripande gemenskapslagstiftning på konsumentskyddsområdet kan utnyttjas 
bättre. 
Ett hinder på den gemensamma marknaden är att konsumenterna inte vet att det 
europeiska larmnumret 112, som används i alla medlemsstater och som marknadsförts 
starkt av operatörerna, också kan användas i övriga EU-länder. Detta problem kan också 
hanteras inom det nuvarande regelverket. 
Bättre samordning med tillämpning av konkurrensreglerna 
De uppgifter om taxorna för förhyrda förbindelser och bristande justering av taxor för 
lokala anslutningar som redovisas i rapporten visar att nya marknadsaktörer, trots 
bestämmelser i sektorsspecifik lagstiftning som har varit i kraft i många år, fortfarande 
har problem inom flera områden. Med det nuvarande regelverket är det i allmänhet 
tydligt att det fortfarande är svårt att uppnå konkurrens inom lokalnät i samtliga 
medlemsstater, och att en del hinder för utvecklingen av gränsöverskridande tjänster och 
infrastruktur kvarstår. Den 27 juli 1999 beslutade därför kommissionen att göra en 
sektorsundersökning enligt EU:s konkurrensregler om nivån på taxorna för förhyrda 
förbindelser, nivån på de glidande taxorna samt taxorna för tillhandahållande av tillgång 
till och användning av lokala nät för privata anslutningar. Genom denna undersökning 
vill kommissionen fastställa huruvida konstaterade tillvägagångssätt och priser innebär 
någon överträdelse av EU:s konkurrensregler, särskilt artiklarna 81 och 82 i EG-
fördraget. Om kommissionen upptäcker några överträdelser kommer den dels att agera 
mot dessa från fall till fall, dels överväga omfattningen av framtida övergripande 
åtgärder. Kommissionen kommer att inbegripa såväl nationella tillsynsmyndigheter som 
nationella konkurrensmyndigheter i processen. Eftersom ett nära samarbete mellan 
konkurrens- och tillsynsmyndigheter är en generell förutsättning för att säkerställa 
likvärdiga förutsättningar för aktörerna på telekommunikationsmarknaderna bör detta 
samarbete stärkas ytterligare. 
Övriga slutsatser 
Nu mm er plan er ing 
Kommissionen uppmuntras av vissa medlemsstaters framsteg när det gäller att införa 
nummerportabilitet och förval av operatör, något som ibland har skett före utsatt tid. 
Kommissionen är dock bekymrad över eventuella förseningar, särskilt när det gäller att 
införa förval av operatör för samtal från fasta nät och sättet att fördela kostnaderna mellan 
operatörer och konsumenter. När det gäller nummerportabilitet bör hänsyn tas till det 
35 
ISSN 1024-4506 
KOM(1999) 537 slutlig 
DOKUMENTS 
SV 15 16 08 17 
Katalognummer : CB-CO-99-585-SV-C 
Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer 
L-2985 Luxemburg