-I direktivet om återhämtning och resolution av banker inrättas en ny ram för återhämtning och resolution av banker som fallerar eller sannolikt kommer att fallera. Denna ram gör det möjligt för medlemsstaterna att hantera bankkriser snabbare och under mer ordnade former, vilket skyddar skattebetalarna.

3.Ett lagstiftningsförslag om ett europeiskt insättningsgarantisystem.

4.En parallell ansträngning för att ytterligare minska riskerna inom banksektorn och minska kopplingen mellan banker och stat.

Syftet med detta meddelande som åtföljer kommissionens lagstiftningsförslag om inrättande av ett europeiskt insättningsgarantisystem är att sätta in detta förslag i sitt bredare sammanhang, dvs. fullbordandet av bankunionen och de nödvändiga kompletterande åtgärderna för riskdelning och riskminskning i banksektorn.

2. Genomförande av bankunionens enhetliga regelverk

Det enhetliga regelverket för bankunionen består av fjärde kapitalkravsdirektivet/kapitalkravsförordningen, direktivet om återhämtning och resolution av banker samt direktivet om insättningsgarantisystem. Samtliga dessa rättsakter som antogs under 2014 måste nu införlivas i medlemsstaternas nationella lagstiftning för att bankunionen ska kunna fungera som planerat. Fjärde kapitalkravsdirektivet/kapitalkravsförordningen har införlivats fullt ut av samtliga medlemsstater, under det att några medlemsstater (bland annat några som ingår i bankunionen) ännu inte uppfyllt sin skyldighet att fullt ut införliva direktivet om återhämtning och resolution av banker och direktivet om insättningsgarantisystem. Tidsfristen för införlivande har redan löpt ut för båda de sistnämnda direktiven (den 31 december 2014 respektive den 3 juli 2015). Kommissionen har inlett ett överträdelseförfarande mot flera av dessa medlemsstater vid Europeiska unionens domstol. I detta sammanhang har kommissionen uppmanat till ratificering av det mellanstatliga avtalet om den gemensamma resolutionsfonden senast den 30 november, eftersom ett antal medlemsstater ännu inte slutfört ratificeringsförfarandet. Även om majoriteten av medlemsstaterna förefaller kunna uppfylla sina skyldigheter vad gäller införlivande och ratificering till slutet av 2015 krävs det ändå att alla deltagande medlemsstater uppfyller sina rättsliga förpliktelser för att bankunionens ska vara trovärdig. Under tiden kommer kommissionen att se till att man i tid antar även den sekundärlagstiftning som är nödvändig för att bankunionen ska kunna börja fungera, t.ex. skuldnedskrivningsbestämmelserna i direktivet om återhämtning och resolution av banker.

3. Brofinansiering för den gemensamma resolutionsfonden och en gemensam finanspolitisk säkerhetsmekanism

3.1 Ett brofinansieringsarrangemang

Bankernas bidrag till den gemensamma resolutionsfonden kommer att börja tas ut i början av 2016, men den storlek fonden ska ha när den nått en stabil nivå, dvs. ca 55 miljarder euro, kommer att nås först 2024. Bidragen kommer att göras ömsesidiga successivt under en åttaårsperiod. Dessa särdrag och den komplicerade strukturen med separata nationella delar under övergången till full ömsesidighet gör att den gemensamma resolutionsfonden kommer att ha en begränsad upplåningskapacitet under de närmaste åren. Ett stort problem är att den gemensamma resolutionsfonden kan komma att drabbas av kapacitetsbegränsningar, särskilt under sina första år, och därmed inte vara i stånd att tillhandahålla de medel som behövs för att finansiera en eller flera bankresolutioner. Skulle detta inträffa måste den eller de berörda medlemsstaterna vara tvungna att finansiera resolutionen, vilket innebär att kopplingen mellan banker och stat finns kvar.

Medlemsstaterna diskuterar för närvarande möjligheten av att införa nationella kreditramar till stöd för sina respektive delar som ett sätt att hantera de risker som följer av att den gemensamma resolutionsfonden inte har en tillräcklig kapacitet. Eftersom storleken på medlemsstaternas delar kommer att minska i takt med att bidragen succesivt görs ömsesidiga kommer de nationella kreditramarna att stödja en allt mindre del av den totala gemensamma resolutionsfonden allteftersom tiden går. Det är därför av största vikt att medlemsstaterna inte bara vidtar de åtgärder som behövs för att se till att dessa kreditramar finns på plats till den 1 januari 2016 då den gemensamma resolutionsnämnden börjar fungera fullt ut, utan även att de börjar diskutera en mer robust ömsesidig kreditram inom ramen för Europeiska stabilitetsmekanismen (ESM).

3.2 En gemensam finanspolitisk säkerhetsmekanism att använda i sista hand

En välfungerande gemensam tillsynsmekanism och gemensam resolutionsmekanism ger en betydligt minskad risk för bankfallissemang och ett skydd för skattebetalarna som slipper betala för bankresolutioner. Dessutom tillkommer ett ytterligare skydd i form av en lång rad olika tillsynsåtgärder som införts för bankerna i syfte att förbättra tillsynen och krishanteringen, öka bankernas kapital och förbättra kvaliteten på detta kapital, minska koncentrationen av exponeringar, minska skuldsättningen, begränsa procykliska utlåningsbeteenden, förbättra tillgången till likviditet,

hantera systemrisker som beror på storlek, komplexitet och sammankoppling, öka insättarnas förtroende och skapa incitament till en god riskhantering på grundval av regler om styrning.

Det är dock att märka att inte ens denna breda uppsättning av tillsyns- och krishanteringsåtgärder helt kan undanröja risken för att man kan komma att behöva använda offentliga medel till att förstärka resolutionsfondernas finansiella kapacitet. Medlemsstaterna har därför enats om att bankunionen behöver ha tillgång till en gemensam finanspolitisk säkerhetsmekanism som ska användas i sista hand. En sådan säkerhetsmekanism innebär att en eventuell finanspolitisk risk tillfälligt görs ömsesidig i samband med bankresolutioner inom bankunionen. Utnyttjandet av denna säkerhetsmekanism är finanspolitiskt neutral på medellång sikt, dvs. de skattemedel som används kommer att återbetalas av bankerna (genom bidrag i efterhand till den gemensamma resolutionsfonden).

4. Ett europeiskt insättningsgarantisystem

4.1 Skälen till att införa ett europeiskt insättningsgarantisystem

Redan i samband med de preliminära diskussionerna om en bankunion under 2012 diskuterades ett gemensamt insättningsgarantisystem. I sin ändring av direktivet om insättningsgarantisystem 2012 föreslog kommissionen att man skulle införa obligatorisk ömsesidig upp- och utlåning mellan nationella insättningsgarantisystem. Detta förslag antogs emellertid inte. I direktivet om insättningsgarantisystem från 2014 infördes förbättringar av de nationella insättningsgarantisystemen i och med att tidsfristen för utbetalning till insättarna förkortades och det fastställdes att garantifonderna skulle byggas upp till en viss målnivå till 2024. I direktivet ges även möjlighet till utlåning på frivillig basis mellan de nationella systemen som en källa till likviditetsstöd om så behövs.