GEMENSAMT MEDDELANDE TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN SAMT REGIONKOMMITTÉN EU:s stöd till hållbara förändringar i övergångssamhällen /* JOIN/2012/027 final */





INNEHÅLLSFÖRTECKNING 1........... HUR KAN EU HJÄLPA TILL ATT SKAPA FÖRUTSÄTTNINGAR FÖR EN LYCKAD ÖVERGÅNGSPROCESS?........................................................................................... 5 1.1........ Stöd till en inkluderande politisk process och samhällsstyrning.......................................... 5 1.2........ Stöd till institutionsuppbyggnad och rättsstatsprincipen..................................................... 6 1.3........ Stöd till ekonomisk och social utveckling......................................................................... 7 1.4........ Stöd till förebyggande av konflikter, fredsskapande åtgärder och säkerhet........................ 9 2........... Hur ska EU förbättra sina verktyg och sin strategi?........................................................ 10 2.1........ Att svara mot partnersamhällenas behov........................................................................ 10 2.2........ Att förankra processen med hjälp av tidiga resultat........................................................ 10 2.3........ Incitament, begränsningar och villkor............................................................................. 11 2.4........ Att engagera alla berörda parter.................................................................................... 13 2.5........ Förbättra kunskapsutbyte och utvecklingskapacitet........................................................ 14 2.6........ Samarbete med medlemsstater, andra givare och organisationer..................................... 15 GEMENSAMT MEDDELANDE TILL EUROPAPARLAMENTET, RÅDET, EUROPEISKA EKONOMISKA OCH SOCIALA KOMMITTÉN SAMT REGIONKOMMITTÉN EU:s stöd till hållbara förändringar i övergångssamhällen Syfte och bakgrund Människor i alla delar av världen vill ha politisk frihet, säkerhet för sig själva och sina familjer, ett ansvarigt styre, ekonomiska möjligheter och rättvisa. Som svar på denna strävan har många länder, inbegripet EU:s grannländer, nyligen inlett eller börjar nu genomföra stora reformer – reformer som utformats för att omvandla dessa samhällen till inkluderande demokratier som har både vilja och kapacitet att tillgodose befolkningens behov och önskemål, och i vissa fall, att normalisera förbindelserna med det internationella samfundet och grannländerna. EU har en betydande erfarenhet av sådana övergångsprocesser, både internt och när det gäller att stödja de insatser som görs av andra länder i dess grannskap och runtom i världen. I synnerhet EU:s utvidgningspolitik har visat sig vara ett kraftfullt verktyg för att främja samhällsomvandlingar. Länder som redan har anslutit sig till EU, särskilt de som anslöt sig 2004 och 2007, och länder som är på väg mot ett medlemskap har genomgått en imponerande omvandling tack vare demokratiska och ekonomiska reformer som föranletts av anslutningen.[1] Det nära sambandet mellan fred, stabilitet, demokrati och välstånd har kommit i förgrunden också i andra sammanhang, t.ex. den europeiska grannskapspolitiken, utvecklingssamarbetet och EU:s gemensamma säkerhets- och försvarspolitik (GSFP). Syftet med detta meddelande är att undersöka vad EU utifrån sina egna erfarenheter har att erbjuda för att hjälpa övergångsländer att uppnå en framgångsrik och hållbar omvandling. Vidare föreslås konkreta åtgärder för att förbättra EU:s sätt att stödja dessa länder så att de kan uppnå varaktiga reformer och undvika bakslag. Meddelandet är framförallt inriktat på situationer där en reformprocess behöver ytterligare stöd för att leda till en fungerande, varaktig förändring. ”Övergång” ska i vidare bemärkelse förstås som ett systemskifte som omfattar stabilisering, samhällsomvandling, institutionsuppbyggnad och konsolidering av reformer. Instabila stater och konfliktsituationer behandlas visserligen inte uttryckligen eftersom problemen i deras fall är kontextspecifika och kräver en annan mix av stödåtgärder från EU:s sida, men en del av de erfarenheter som beskrivs kan ändå vara relevanta även i dessa fall. Övergångsprocesser innebär utmaningar, som kan variera kraftigt från ett land till ett annat. Detta beskrivs närmare i det åtföljande arbetsdokumentet från kommissionens avdelningar. Processen kan vara fredlig eller frammanad av kriser: den innebär osäkerhet, risker och ibland t.o.m. hot mot den interna eller regionala stabiliteten. Erfarenheten visar att övergångsprocesser kan misslyckas. Det politiska, sociala och ekonomiska priset för sådana misslyckanden kan bli högt för ett samhälle. En lyckad övergångsprocess befäster reformer och gör dem hållbara på lång sikt, i en anda av stabilitet och tillit. I vissa fall kan det också vara nödvändigt att förebygga konflikter och samtidigt arbeta för och genomföra en fredlig förändring. För att detta ska kunna uppnås måste processen komma inifrån, omfatta hela befolkningen och på ett övergripande sätt ta itu med alla relevanta politiska, sociala och ekonomiska utmaningar. För att kunna bidra till hållbara förändringar i övergångssamhällen bör EU – mobilisera alla sina instrument i ett allsidigt, målinriktat och långsiktigt svar som beaktar partnerlandets behov och de bakomliggande orsakerna till människors längtan efter samhällsförändringar, – främja demokratiska styrelseformer, mänskliga rättigheter och rättsstatsprincipen, ekonomisk och social välfärd på nationell och regional nivå samt fred och stabilitet på ett sätt som bidrar till socialt, ekonomiskt, politiskt och ekologiskt hållbara reformer samt regional integration, – agera på ett sätt som ökar partnerländernas ägarskap över reformprocessen och främjar utbytet av erfarenheter utan att de påtvingas några särskilda modeller. I detta syfte bör EU – basera sina åtgärder på en ordentlig behovsbedömning som tar full hänsyn till de största utmaningarna för partnerländerna, – utforska möjligheterna till tidiga resultat i frågor som gäller grundläggande friheter, inkomstgenerering och tillhandahållandet av offentliga tjänster i den första övergångsfasen för att uppmuntra allmänheten att fortsätta stödja reformarbetet, – använda incitament och villkor mer systematiskt och effektivt, – involvera alla berörda parter – t.ex. näringslivets och arbetsmarknadens organisationer, den privata sektorn och andra organisationer i det civila samhället samt regionala organisationer – i reformprocesser och politiska dialoger, – investera mer i att bygga upp opartiska institutioner som är bundna av rättsstatsprincipen för att se till att reformerna också genomförs och verkställs i praktiken, och utvidga kapacitetsuppbyggnaden utöver institutionerna för att förbättra medborgarnas tillgång till offentliga tjänster, t.ex. säkerhet och rättvisa. – effektivt tillämpa metoder för kunskapsdelning och kapacitetsutveckling, inklusive utnyttjandet av EU-medlemsländernas erfarenheter av övergångsprocesser, – bedriva effektivt samarbete och samordning med EU:s medlemsstater, eventuellt inklusive gemensam programplanering, och med andra givare och aktörer. 1. HUR KAN EU HJÄLPA TILL ATT SKAPA FÖRUTSÄTTNINGAR FÖR EN LYCKAD ÖVERGÅNGSPROCESS? Varje partnerland måste självt avgöra hur det vill sköta övergångs- och omvandlingsprocessen. EU kan för sin del använda sina stödmetoder för att främja inhemska processer och hjälpa till att skapa gynnsamma villkor för hela processen. I detta sammanhang bör EU respektera att övergångsländerna ska ha ägarskap över processen samt respektera principen om politisk samstämmighet för utveckling inom politikområden som berör utvecklingsländer och principen om sektoriell koncentration när det gäller utvecklingssamarbete. Vidare måste EU ge sitt stöd på ett sätt som tar hänsyn till att en demokratisk och ekonomisk övergångsprocess är av långsiktig karaktär. Ett heltäckande och långsiktigt tillvägagångssätt gör det möjligt för EU att bistå och ge ny livskraft åt ofta bräckliga eller stagnerande övergångsprocesser. Det förefaller uppenbart att det kan finnas stora variationer mellan partnerländerna när det gäller hur omfattande de förändringarna är och hur fort de sker. Samtidigt måste reformerna syfta till att åtgärda befintliga brister på ett övergripande sätt. Politiska reformer är inte tillräckliga om det saknas ett oberoende och ansvarigt rättsväsende, en konkurrensmyndighet och en effektiv antikorruptionspolitik, eftersom dessa behövs för att investeringar för att främja den ekonomiska utvecklingen ska vara möjliga. God samordning mellan de myndigheter som deltar i reformarbetet är också viktigt. I utvidgningsländer har t.ex. det faktum att regeringarna inrättat ministerier eller kontor för europeisk integration med samordningsfunktioner och följt en tydlig politisk dagordning för anpassning till europeiska standarder och EU:s regelverk hjälpt dessa regeringar att fokusera insatserna på ett omfattande reformprogram. Tidsplaneringen av reformer är mycket beroende av sammanhanget och man måste göra en avvägning mellan kortsiktigt snabbverkande reformer som upprätthåller den politiska och sociala dynamiken och allmänhetens stöd för hela processen å ena sidan och mer långsiktiga reformer å andra sidan. Vilken kombination av olika politiska åtgärder som används varierar beroende på det berörda landets behov och önskemål och de viktiga drivkrafter som ligger till grund för människors längtan efter samhällsförändringar. 1.1. Stöd till en inkluderande politisk process och samhällsstyrning EU:s utvidgningspolitik är den mest övergripande strategin till stöd för inkluderande politiska processer och samhällsstyrning. Demokratiska institutioner, rättsstatsprincipen och respekten för mänskliga rättigheter utgör kärnan i anslutningskriterierna. Den beaktansvärda övergången från kommunism till sann demokrati i de central- och östeuropeiska medlemsstaterna var möjlig tack vare folkets uttalade önskan och de folkvaldas politiska vilja. EU gav processen sitt stöd bl.a. genom ekonomiskt bistånd och expertrådgivning och genom anslutningsförhandlingarna. EU fortsätter att befästa sitt stöd för demokrati runtom i världen i linje med rådets slutsatser från 2009, där en övergripande EU-strategi efterlyses.[2] Tunisien och Bolivia får stå som exempel för användningen av alla relevanta EU-instrument.[3] EU: s stöd är inriktat på följande fyra huvudfronter: att inrätta konstitutionella förfaranden och valförfaranden, stärka de demokratiska institutionerna, stärka det politiska livet och det civila samhället, och gradvis utveckla en demokratisk politisk kultur. Den traditionella inriktningen på trovärdiga val och säkerhet och förstärkning av regeringens verkställande makt, förflyttas alltmer mot att även omfatta förstärkning av konstituerande församlingar och lagstiftande församlingar och införandet av effektiva kontrollsystem[4]. EU stärker också sitt opartiska samarbete med politiska partier (t.ex. i Tunisien) genom kapacitetsutveckling och underlättande av flerpartsdialoger. Dessutom har EU i sin utvecklingspolitik gjort ett strategiskt skifte i riktning mot större tonvikt på mänskliga rättigheter, demokrati, rättsstatsprincipen och andra inslag i god samhällsstyrning genom att föreslå att en större andel av EU:s samarbetsprogram anvisas för dessa ändamål.[5] Dessutom stärker EU och dess medlemsstater sitt stöd för mänskliga rättigheter i partnerländerna genom att göra det mer effektivt och systematiskt. För detta ändamål håller omfattande landstrategier för mänskliga rättigheter på att utvecklas. Strategierna identifierar prioriterade områden för EU-åtgärder och skapar underlag för politiska dialoger och dialoger om mänskliga rättigheter på alla nivåer, och de kommer att beaktas i den politiska beslutsprocessen och vid programplanering och genomförande av ekonomiskt stöd, inklusive budgetstöd. Dessa strategier kommer också att beaktas i lägesrapporterna om den europeiska grannskapspolitiken, för att säkerställa att principen om att ”mer ger mer” tillämpas konsekvent i alla de länder som omfattas av den europeiska grannskapspolitiken. EU håller också på att förbättra sina analysverktyg för demokratiseringsstrategier genom att ta fram demokratiprofiler i pilotfall som kartlägger de politiska strukturerna och processerna och genomsyrar såväl EU:s programplanering som den politiska dialogen. Dessa verktyg ger i synnerhet information om rättssystemet, den horisontella och vertikala befogenhetsfördelningen, konstitutionen och valsystemet och effektiviteten och ändamålsenligheten när det gäller tillämpningen av rättsstatsprincipen. De undersöker även om den offentliga sektorn fungerar väl och förmår driva på och/eller bidra till en hållbar utveckling. 1.2. Stöd till institutionsuppbyggnad och rättsstatsprincipen Inrättandet och konsolideringen av oberoende, öppna och effektiva institutioner är av största betydelse för att bygga upp förtroendet i ett övergångsland och lägga grunden till framtida utveckling samt för att bekämpa korruption och organiserad brottslighet på ett tidigt stadium i reformprocessen. Detta är en viktig lärdom av reformerna i samband med de senaste EU-utvidgningarna. Makroekonomisk stabilitet kan spira endast i ett klimat som lockar till sig investeringar och gör så att företag kan blomstra. Detta kräver ett oberoende rättsväsen för tvistlösning, en tydligt reglerad egendomsrätt och respekt för rättsstatsprincipen. Dessutom behövs det trovärdiga institutioner för att det inte ska uppstå diskrepans mellan rättsreglerna och kapaciteten att genomföra och genomdriva dem. En sådan diskrepans kan nämligen i praktiken hindra eller fördröja en verklig förändring och underlätta korruption. Ett oberoende rättsväsende måste garantera respekt för rättsstatsprincipen och skydd för de mänskliga rättigheterna. Detta kan vara en särskilt stor utmaning eftersom domare och åklagare som utnämnts under tidigare, icke-demokratiska regimer kan undergräva reformarbetet. Samtidigt medför lustration (dvs. att personer som förknippas med missbruk och oegentligheter under den gamla regimen avskedas) och säkerhetsundersökningar en risk för att systemet politiseras ytterligare under en längre tid framöver. Därför behövs det ett välavvägt tillvägagångssätt som också bör omfatta möjligheten att domare och åklagare ställs till svars och blir föremål för disciplinära åtgärder eller straffrättsliga förfaranden. Samtidigt bör kapacitetsutvecklingen ge medborgarna bättre tillgång till säkerhet och rättvisa (t.ex. genom att öka medvetenheten), vilket i sig är avgörande om övergångsprocessen ska vara hållbar och legitim. De offentliga förvaltningarna måste reformeras så att de arbetar i medborgarnas intresse. Oberoende tillsynsorgan, såsom ombudsmän, organ för korruptionsbekämpning eller datatillsynsmyndigheter, är nödvändiga för att kontrollera det arbete som utförs av andra statliga institutioner och för att skydda medborgarnas rättigheter. Under förutsättning att de nya institutionerna verkligen ges en oberoende ställning och tillräckliga resurser, så att de kan utföra sina uppgifter på ett effektivt sätt, kan de garantera konkreta och synliga framsteg när det gäller att främja rättsstatsprincipen och de mänskliga rättigheterna och öka förtroendet hos allmänheten. EU kan bidra till uppbyggnaden av institutioner på olika sätt, t.ex. genom ekonomiskt stöd, politisk dialog och tekniskt samarbete. På utvidgningspolitikens område har t.ex. föranslutningsinstrumentet varit länderna på västra Balkan till stor hjälp i deras reformarbete. Dessutom garanterar en omfattande institutionell ram de genomförda reformernas hållbarhet. En sådan ram måste dock vara väl avvägd och det måste finnas kontrollmekanismer. En alltför stor maktkoncentration i händerna på en eller ett fåtal institutioner skapar risk för maktmissbruk eller bakslag i reformprocessen genom att sådana institutioner stängs. 1.3. Stöd till ekonomisk och social utveckling Landspecifika reformprogram Till följd av ekonomisk och politisk osäkerhet leder övergångsprocesser på kort sikt ofta till en försämring av tillväxten, sysselsättningen och de offentliga finanserna och bytesbalansen. I synnerhet när detta leder till ökande arbetslöshet och fattigdom kan det urholka och äventyra legitimiteten i demokratiseringsprocessen och leda till ökad emigration och hjärnflykt. På längre sikt måste reformerna kunna uppfylla människornas förväntningar om arbete på anständiga villkor, ekonomiska möjligheter och social rättvisa. Erfarenheterna från länder (t.ex. medlemsstater som anslöt sig till EU under det gångna decenniet[6]) som med framgång har genomfört reformer av sin samhällsstyrning visar att sådana reformer ofta har ett samband med ekonomisk och social utveckling. I dessa länder omfattade det ekonomiska reformprogrammet fyra prioriteringar: makroekonomisk stabilisering, privatisering och omstrukturering av företag, ett bättre företagsklimat och en bättre fungerande arbetsmarknad. Dessa prioriteringar stödde det övergripande målet att öka produktiviteten i syfte att höja levnadsstandarden och öka den ekonomiska och sociala sammanhållningen och välståndet på ett hållbart sätt. Reformen och utvecklingen av de offentliga finanserna var lika viktigt för att säkra resurser till stöd för andra ekonomiska reformer och upprätthålla och vidareutveckla en adekvat nivå på de offentliga tjänsterna. Även om de nya ledarna för dessa länder i regel hade samma långsiktiga mål var variationerna stora när det gällde prioriteringar, tidsplanering och reformtakt. Vissa länder (Polen, Tjeckien och Estland) införde snabbt radikala reformer för att skapa förutsättningar för ekonomisk återhämtning (den s.k. “chockterapin”), trots de betydande negativa effekterna på kort sikt, t.ex. minskad produktion, ökad arbetslöshet och recession. Andra länder (t.ex. Ungern och Slovenien) tillämpade en mer progressiv strategi genom att steg för steg genomföra makroekonomiska, strukturella och institutionella reformer, och undvek därmed tvära kast i fråga om ekonomiska resultat, sysselsättning och välfärd. Det gav nationella företag och ekonomiska aktörer tid att anpassa sig till de nya villkoren i en öppen marknadsekonomi. EU har en stor arsenal av olika stödtyper som den kan erbjuda. Budgetstöd (t.ex. ”kontrakt om statsbyggande” där så är lämpligt) kan beviljas för att hjälpa ett land att konsolidera övergångsprocessen och stabilisera tillväxtutsikterna och sysselsättningsläget på kort sikt under den första fasen som präglas av osäkerhet, och samtidigt undvika att den externa och/eller offentliga skulden utvecklas i en ohållbar riktning. Andra former av utvecklingsbistånd, t.ex. projektbaserat bistånd (se exemplet Elfenbenskusten) och tekniskt bistånd kan också sättas in för att tillgodose specifika behov i samband med en övergångsprocess. Hjälpa att skapa arbetstillfällen med anständiga villkor och ett säkert företagsklimat På längre sikt kan EU hjälpa partnerländerna att bygga upp en mer robust politisk och rättslig ram som kan locka till sig privata investeringar, sporra till företagande, främja små och medelstora företag, säkerställa en effektiv och ändamålsenlig förvaltning av naturresurser, öka skatteuppbördskapaciteten, förbättra jordbruket samt stärka det ekonomiska samarbetet och integrationen med andra länder.[7] Handelsavtal och handelsinstrument samt handelsrelaterat bistånd kan ytterligare bidra till att skapa en gynnsam miljö för ekonomisk utveckling och regional integration. Likaså är det fortfarande av största vikt att skapa en stabil, förutsägbar och trygg miljö för företagen att verka i. Ofta är det även nödvändigt att (om)definiera egendomsrätt, markägande och den privata sektorns roll. Exempelvis i de Central- och Östeuropeiska EU-medlemsstaterna har investeringsklimatet förbättrats genom rättsliga myndigheter och tillsynsmyndigheter för övervakning av frågor rörande ledningen av företagen, säkra egendoms- och avtalsrättigheter samt förenklade reglerings- och licensförfaranden och ett väl avpassat banksystem. På samma sätt har villkoren för jordbruket förbättrats genom en reform av marknaden för jordbruksfastigheter, bl.a. i fråga om egendomsrätt, skatteaspekter, fastighetsregister och fastighetsregistrering. EU kan stödja relevanta reformer genom ”sektorsreformkontrakt” i kombination med en intensifierad politisk dialog. Vidare kan EU stödja och underlätta kapacitetsutvecklingen för lokala företag, framförallt för mikroföretag och små- och medelstora företag (se exemplet Sanad i Menaregionen[8]). Partnerskap med den privata sektorn kan också vara ett effektivt sätt att locka investeringar, stärka kopplingarna mellan utländska direktinvesteringar och lokala företag samt främja sysselsättning. EU:s regionala kombinationsinstrument har visat sig kunna mobilisera betydande ytterligare finansiering genom att kombinera EU-bidrag med andra resurser, t.ex. lån från europeiska finansinstitut såsom Europeiska investeringsbanken.[9] Hjälpa att bygga upp inkluderande ekonomier och samhällen Det är likaså viktigt för EU att fortsätta stödja sina partnerländers insatser för att tillmötesgå sina medborgares önskemål om mer jämlikhet, social delaktighet och socialt skydd (ett särskilt meddelande om socialt skydd planeras till andra halvåret 2012). Stöd behövs särskilt för åtgärder som främjar tillhandahållandet av sociala och offentliga tjänster till alla befolkningsgrupper. I detta avseende kan det civila samhällets organisationer spela en viktig roll genom att främja etiska, inkluderande och rättvisa affärsmodeller. Man bör särskilt satsa på att få ungdomar, framtidens ledare, att medverka och engagera sig. En övergång är också en kritisk tidpunkt för att vidta konkreta åtgärder för att främja jämställdhet mellan könen och kvinnors egenmakt som dynamiska aktörer under en övergångsperiod, och för att öka såväl deras säkerhet som deras medverkan, t.ex. genom sektoruppdelat budgetstöd och åtgärder inom ramen för det europeiska instrumentet för demokrati och mänskliga rättigheter (EIDHR) (se exemplen Marocko och Afghanistan).[10] 1.4. Stöd till förebyggande av konflikter, fredsskapande åtgärder och säkerhet Vissa övergångar till demokrati innebär en dubbel utmaning: att se till att fred och säkerhet bidrar till hållbar utveckling å ena sidan och att utveckling bidrar till fred och stabilitet å andra sidan. Händelser såsom val, förändringar inom regeringen eller (om)fördelning av resurser kan utlösa våld och/eller väpnade konflikter, leda till bakslag i ofta bräckliga övergångsprocesser, särskilt i de samhällen som ännu inte har infört effektiva och legitima institutionella ramar för att lösa konflikter på fredlig väg. Under sådana omständigheter måste EU:s stöd omfatta en konfliktmedveten och kontextspecifik strategi. Vid angripandet av de grundläggande orsakerna till konflikter bör EU undvika att vissa grupper blir mer beroende, får större makt och ges mer stöd eller att de negativa effekterna på överlevnadsstrategierna förvärras. Exakt vilken metod och vilka överväganden som ska tillämpas på enskilda länder bör fastställas genom en särskild konfliktanalys. I många fall belyser en sådan analys specifika frågor som avser fredsskapande mål som utvecklats av den internationella dialogen om fredsskapande åtgärder och statsbyggnad och godkänts av det internationella samfundet, inklusive EU.[11] Dessa mål avser behovet av en inkluderande politisk process och försoning, interkulturell dialog, tillgång till säkerhet, rättvisa och arbetstillfällen samt en ansvarig och effektiv resursförvaltning. Under alla omständigheter måste EU-stödet genomföras inom ramen för en mer övergripande strategi som beaktar alla relevanta områden, inklusive försoning och stöd till befolkningsgrupper som tvingats lämna sin hembygd, krisförebyggande, reform av säkerhetssektorn, klimatförändringen och förmågan att stå emot den, hållbar och ansvarig resursförvaltning, rättsstatsprincipen, demokratisering, det civila samhället, mänskliga rättigheter samt reform av den offentliga förvaltningen och de offentliga tjänsterna. Som ett exempel har EU bidragit till försoning i de länder som ingick i f.d. Jugoslavien, och de tydliga villkoren för anslutning har garanterat lagföring av krigsförbrytelser och samarbete med Internationella krigsförbrytartribunalen för f.d. Jugoslavien. En reform av säkerhetssektorn är en särskild utmaning i arbetet med att garantera säkerhet och stabilitet. Bättre civil kontroll av säkerhetstjänsterna är generellt en prioritering, vilket även gäller arbetet med att förbättra effektiviteten, ansvarigheten och beteendet hos hela det breda spektrumet av aktörer på säkerhetsområdet. Om olika grupper i det civila samhället fås att medverka kan säkerhet tillhandahållas effektivare och under större ansvar. Särskild uppmärksamhet måste ägnas utsatta gruppers roll och rättigheter. Som ett led i en övergripande EU-strategi kan också EU:s gemensamma säkerhets- och försvarspolitik spela en viktig roll när det gäller att hantera de stora utmaningar som en övergångsprocess innebär. Sedan 2003 har EU bl.a. tillhandahållit utbildning, råd eller vägledning till stöd för en reform av säkerhetssektorn, övervakat fredsplaner eller tillhandahållit stöd till säkerhet, ofta inom ramen för ett FN-mandat. Detta sker genom civila eller militära stödåtgärder. 2. Hur ska EU förbättra sina verktyg och sin strategi? 2.1. Att svara mot partnersamhällenas behov För att varje lands egen reformprocess ska säkra en fredlig och lyckad övergång bör den svara mot människors behov, som landet självt fastställer. Övergångsländerna har väldigt olika behov och problem, men mycket ofta gäller de för dem alla att – skapa nationell försoning och bygga upp nationell enighet kring grundläggande frågor, – upprätta välfungerande demokratiska institutioner och processer, – undvika en ohållbar minskning av inkomster och sysselsättning och att återställa eller upprätthålla makroekonomisk stabilitet, – på lång sikt främja social och ekonomisk utveckling och social delaktighet, med arbete under anständiga villkor, ekonomiska möjligheter, grundläggande sociala tjänster inklusive hälso- och sjukvård av hög kvalitet, utbildning samt social rättvisa, – skapa ett företagsvänligt klimat, (om)definiera egendomsrätten och den privata sektorns roll samt se över marknadens funktion, och – återställa säkerhet, rättvisa och rättsstatsprincipen, när så är nödvändigt. Eftersom länderna kan befinna sig i så olika situationer finns det inget enda recept för en lyckad övergångsprocess eller EU-åtgärd. Som exempel kan nämnas att en instabil stat i kategorin minst utvecklade länder, t.ex. Burma/Myanmar, kan komma att kräva en något annorlunda åtgärd än mer avancerade medelinkomstländer som Tunisien eller Egypten. EU:s stöd bör skräddarsys med hänsyn tagen till att varje land har sin specifika situation och sina behov och med beaktande av det mervärde som EU-stödet kan medföra, och en bedömning bör göras av EU:s specifika intressen och de potentiella riskerna för EU. Utgångspunkten bör i allmänhet vara ländernas egen bedömning av behoven och hur de ska kunna tillgodoses. Det är absolut nödvändigt att det i inledningsskedet av en övergång snabbt inrättas ett gemensamt EU-uppdrag som involverar alla dem som ansvarar för de olika instrument som står till buds, för att man i god tid ska kunna förbereda en heltäckande, integrerad och långsiktig åtgärd. Exempelvis inom utvidgningspolitiken har sakkunnigbedömningar med deltagande av experter från medlemsstaterna samt breda samråd med andra givare, internationella organisationer och det civila samhället visat sig ge goda resultat när EU-stöd har förberetts. I samband med handelsrelaterat stöd har EU också gett stöd till bedömning av handelsbehov, diagnostiska undersökningar och utarbetande av handelsstrategier genom program avsedda för detta ändamål i länderna i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet (AVS-länderna). 2.2. Att förankra processen med hjälp av tidiga resultat Med tanke på den osäkerhet och instabilitet som övergångsprocesser är förknippade med är det av yttersta vikt att snarast möjligt uppnå konkreta förbättringar för att skapa förtroende och främja politisk stabilitet och social sammanhållning. Medan långsiktiga strategier införs kan potentiella områden för sådana tidiga resultat täcka grundläggande demokratiska rättigheter och friheter (bl.a. kulturella rättigheter), skapande av arbetstillfällen och undanröja hinder för tillväxt, tillhandahållande av offentliga tjänster, inbegripet grundläggande sociala tjänster samt återvinning av förlorade tillgångar och återställande av försörjningsmöjligheter särskilt i en situation efter en konflikt. När det gäller demokratisk samhällsstyrning är yttrandefrihet och trovärdiga val (se exemplet Tunisien[12]), en representativ och legitim konstituerande församling och antagandet av en ny konstitution genom deltagande typiska exempel på områden där sådana snabba framsteg skulle kunna vara möjliga. Erfarenheterna av pågående och tidigare EU-utvidgningar har visat att medborgarnas tilltro till rättsstatsprincipen och skyddet för mänskliga rättigheter kan stärkas genom att man ger konkret stöd till relevanta institutioner, inrättar oberoende tillsynsmyndigheter och förbättrar tillgången till information och data om centrala ekonomiska och sociala frågor. På kort sikt kan övergången till demokrati försvaga den ekonomiska aktiviteten, sysselsättningen och den makroekonomiska stabiliteten. Det är viktigt att åtgärder vidtas och projekt genomförs som kan bidra till att etablera snabba förbättringar i fråga om inkomstgenerering, sociala skyddsnät och tillhandahållande av grundläggande tjänster, och som kan förebygga en ohållbar ökning av fattigdomen. Detta är ofta nödvändigt för att generera stöd för ekonomiska reformer med mer långsiktig effekt – eller åtminstone för att övervinna motståndet mot förändringar. Exempelvis fonder och projekt för att främja skapandet av arbetstillfällen genom utveckling av små och medelstora företag och mikrokreditprogram[13] kan användas i detta sammanhang. Reformer kan också underlättas på branschnivå, särskilt om det finns potential för snabba och påtagliga resultat i fråga om inkomster och sysselsättning. I samband med kortsiktigt snabbverkande program för skapande av arbetstillfällen och korttidsanställningar bör man dock sträva efter mer långsiktig uppföljning t.ex. genom yrkesutbildning och arbetsförmedlingstjänster som hjälper programdeltagare att finna reguljärt arbete. Behovet av snabbverkande åtgärder bör integreras i långsiktigare strategier för skapande av sysselsättning och bör inte leda till att nya intressen rotar sig och ohållbara situationer uppstår. På säkerhetsområdet behövs det ofta akuta åtgärder för att hjälpa till att stabilisera ett land efter en eventuell konflikt för att förhindra att situationen förvärras och övergångsprocessen drabbas av bakslag. Som lyckade, om än mycket olika, exempel på stöd från EU kan nämnas fredsförhandlingar och övervakning av stegen på väg mot fred (utvidgningsländer, Georgien, Aceh i Indonesien), stöd till gränsförvaltning (utvidgningsländer, Libyen), polisutbildning (utvidgningsländer, Afghanistan), tillfälligt säkerställande av internationell civil förvaltning eller funktioner inom polisen och rättsväsendet (Eulex, Kosovo[14]) samt stöd till Förenta nationerna, t.ex. genom en överbryggande insats (Chad och Demokratiska republiken Kongo) eller genom bistånd till ett FN-övervakningsuppdrag, som t.ex. i Syrien. 2.3. Incitament, begränsningar och villkor Incitament, begränsningar och villkor kan inte vara den främsta drivkraften för reformer, men de kan stödja processen. Olika ramar för EU:s utrikespolitik, såsom utvidgningspolitiken, den europeiska grannskapspolitiken och Cotonou-avtalet med länderna i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet, omfattar sådana åtgärder. De kan vara finansiella (t.ex. i form av bistånd), ekonomiska (till exempel integrering i europeiska nätverk och politiska dialoger) eller politiska (inklusive en politisk dialog) och de kan vara positiva eller negativa (t.ex. att sanktioner åläggs eller hävs). Exempelvis inom utvidgningspolitiken inleds anslutningsförhandlingar först när vissa villkor är uppfyllda t.ex. när det gäller demokrati, rättsstatsprincipen, mänskliga rättigheter och respekt för och skydd av minoriteter. På det handelspolitiska området innehåller dessutom det allmänna preferenssystemet incitament som indirekt kan stödja reformer, även om detta inte är det politiska syftet med systemet, bl.a. med tanke på att handelsinstrument måste vara förenliga med WTO:s regler. Sanktioner och restriktiva åtgärder Sanktioner kan, som en del av en mer omfattande uppsättning politiska initiativ i EU:s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik, vara till hjälp t.ex. för att behålla den politiska drivkraften för förändring och övergång i situationer som annars löper risk att snabbt försämras. Om möjligt bör sanktionerna helst åläggas på FN-nivå för att garantera att största möjliga antal länder antar och genomför liknande åtgärder. Ensidiga EU-åtgärder kan snabbt och målinriktat komplettera FN-baserade åtgärder. Om enighet inte kan nås i FN kan ensidiga EU-åtgärder användas för att utöva påtryckningar i det land eller den situation som berörs. I händelse av en gynnsam utveckling kan EU-åtgärder snabbt hävas eller ändras för att stödja och främja övergångsprocesser. Man kan dock behålla vissa avgränsade åtgärder för att förhindra att övergångsprocessen hotas eller påverkas negativt, eller åtgärderna kan läggas på is som ett sätt att uppmuntra en positiv utveckling samtidigt som man behåller en metod för att utöva fortsatt tryck i hopp om ytterligare förbättringar. Incitamentbaserad ansats Incitamentbaserade ansatser inom ramen för EU:s utvidgningspolitik har gett goda resultat, t.ex. i västra Balkan. Framsteg på vägen mot EU-anslutning är kopplade till konkreta steg i reformprogrammet. Som exempel kan nämnas att Montenegro måste uppfylla ett antal viktiga prioriteringar som anges i kommissionens yttrande om ansökan om medlemskap som gällde viktiga aspekter av rättsstatsprincipen och mänskliga rättigheter innan anslutningsförhandlingarna kunde inledas. Även dialogen om viseringsliberalisering med fem länder på västra Balkan grundade sig på detaljerade färdplaner med särskilda riktmärken och ledde till konkreta förbättringar t.ex. inom dokumentsäkerhet och kampen mot korruption och organiserad brottslighet samt gränskontroll, migrationspolitik och dokumentsäkerhet. Den europeiska grannskapspolitiken följer också principen att ”mer ger mer”. Länder som går längre och snabbare med specifika, mätbara demokratiska reformer får större stöd från EU. Som ett led i denna nya incitamentsbaserade ansats har två paraplyprogram inrättats som erbjuder ytterligare resurser enligt principen “mer för mer”: programmet för stöd till partnerskap, reformer och tillväxt för alla (Spring) för grannländerna söder om EU (se exemplet Tunisien[15]) och programmet för integration och samarbete med de östliga partnerskapsländerna (EaPIC) för grannländerna öster om EU. Programmen ska finansiera initiativ för att hantera nya utmaningar, framförallt när det gäller demokratiska reformer och en inkluderande social och ekonomisk utveckling. Ett liknande tillvägagångssätt skulle kunna tillämpas bortom EU:s grannskap, under förutsättning att åtgärder för krishantering och stöd till det civila samhället, samarbete mellan lokala myndigheter och direkta personkontakter faller utanför metoden ”mer ger mer”. Den incitamentsbaserade ansatsen i initiativet för samhällsstyrning inom ramen för tionde Europeiska utvecklingsfonden (EUF) till förmån för AVS-länderna har endast haft begränsad framgång, vilket delvis beror på att partnerländerna inte differentierades tillräckligt i den ursprungliga fördelningen av anslaget till samhällsstyrningen och att åtagandena om framtida reformer inte övervakades tillräckligt, vilket minskade effekten på resultaten av samhällsstyrningen. Erfarenheterna i dessa olika sammanhang har visat att effektiv övervakning och öppen information om regeringens framsteg är avgörande när det gäller att stödja reformprocessen och kan spela en nyckelroll för att motivera partnerländerna att påskynda sina reformer. Effekten kan öka ytterligare om många berörda parter medverkar i processen och allmänheten informeras om regeringens reformarbete (se exemplet Benin[16]). När man skapar incitament till reformer bör därför följande lärdomar beaktas: – Belöningar bör vara entydigt definierade från första början och ges för faktiska och konkreta resultat och prestationer. – Företräde bör ges arbetsprogram som stärker ägarskapet och därigenom åtaganden om att uppnå resultat och effekt. – Resultaten bör kontrolleras regelbundet och brister åtgärdas genom lämplig uppföljning. – De framsteg som regeringen gör i sitt arbete bör exponeras för en bred publik i öppna samråd. – En dialog bör föras med samtliga berörda parter. 2.4. Att engagera alla berörda parter Erfarenheterna i de medlemsstater som anslutit sig till EU under det gångna årtiondet och de aktuella utvidgningsprocesserna visar att en övergång måste ha ett brett stöd hos allmänheten om den ska lyckas. Det civila samhället, lokala myndigheter och en mängd icke-statliga aktörer (bl.a. näringslivets och arbetsmarknadens organisationer, konsumentorganisationer och den privata sektorn) spelar en viktig roll för genomförandet av inhemska reformer, eftersom de kan peka på existerande brister, föreslå konkreta lösningar och sätta press på myndigheterna så att de fortsätter att genomföra övergångsprocessen. EU:s stödjande roll har inte begränsats till de åtgärder som vidtas av kommissionen, Europeiska utrikestjänsten och medlemsstaterna. Andra EU-institutioner, såsom Europaparlamentet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén, har också en viktig roll att spela i sammanhanget.[17] Särskilt stöd till det civila samhället EU har olika verktyg som den kan använda för att stödja det civila samhällets organisationer, bl.a. instrumentet för stöd inför anslutningen, mekanismerna för främjande av det civila samhället inom ramen för utvidgnings- och grannskapspolitiken, EIDHR, den europeiska demokratifonden, det tematiska programmet för icke-statliga aktörer och lokala myndigheter inom finansieringsinstrumentet för utvecklingssamarbete samt program för kapacitetsuppbyggnad inom ramen för Europeiska utvecklingsfonden (EUF) och finansieringsinstrumentet för utvecklingssamarbete. Erfarenheterna från EU:s utvidgningspolitik visar hur viktigt det är att skapa de förutsättningar (rättslig ram och finansieringsregler, deltagande i politiska samråd) som ger det civila samhället i det berörda landet möjlighet att utvecklas på ett hållbart sätt. Därför är alla EU-instrument inom detta område utformade för att ge aktörer möjlighet att delta på grundval av deras kapacitet och starka sidor på sina egna områden, och de är således avgörande för hanteringen av sociala och ekonomiska frågor, politiska tvister eller intressekonflikter, för att nämna några exempel. Plattformar och nätverk för det civila samhällets organisationer har visat sig vara viktiga för att stärka det civila samhällets inflytande. Hur de rätta förutsättningarna ska skapas är en fråga som bör behandlas i politiska dialoger med regeringarna i partnerländerna för att se till att det civila samhällets organisationer har ett tillräckligt manöverutrymme. Om detta inte är möjligt är det europeiska instrumentet för demokrati och mänskliga rättigheter (EIDMR) väl lämpat att stödja det civila samhället, eftersom det vid behov kan användas utan regeringens samtycke. Ett meddelande om utvidgat samarbete med det civila samhället är planerat till andra halvåret 2012. Inkluderande dialoger och samråd Politiska dialoger spelar en viktig roll när det gäller att bistå partnerländerna att genomföra lyckade politiska, sociala och ekonomiska reformer. Regelbundna möten med företrädare för utvidgningsländerna är viktiga inslag i stabiliserings- och associeringsprocessen och stärks ytterligare genom dialoger med enskilda länder, t.ex. den strukturerade dialogen om domstolsväsendet med Bosnien och Hercegovina. Dialoger kan underlättas av EU-delegationerna och eventuellt förstärkas genom att medlemsstater deltar. Tidigare har EU främst haft sina politiska dialoger med regeringspartner. Trots detta har EU också vunnit en del positiva erfarenheter genom flerpartsdialoger. Den strukturerade dialogen om det civila samhällets och lokala myndigheters deltagande i EU:s utvecklingssamarbete är ett exempel som inspirerar. Ett annat exempel är konferensen “Speak Up!” som kommissionen organiserade i samband med utvidgningsprocessen 2011. Konferensen samlade journalister och mediefolk till diskussion om yttrande- och mediefriheten i västra Balkan och Turkiet. Det civila samhället i utvidgningsländerna ger också värdefulla bidrag till Europeiska kommissionens årliga lägesrapporter och till utarbetandet av projekt som finansieras via föranslutningsinstrumentet. EU bör aktivt främja mer inkluderande politiska dialoger och möjliggöra att många olika berörda parter kan delta i reformprocesserna (se exemplet Benin i samband med EUF:s initiativ för samhällsstyrning)[18]. Den process som tillämpas i utvidgningsländer är ett bra exempel. EU bör till fullo utnyttja alla tillgängliga verktyg för att stödja det politiska livet och det civila samhället i detta sammanhang, samtidigt som lämplig hänsyn tas till känsliga frågor om legitimitet, ansvarighet och representativitet. EU bör också hjälpa övergångsländerna att samråda med (framväxande) politiska aktörer, lokala myndigheter och de många olika icke-statliga aktörer som nämnts ovan. Det är också viktigt att involvera specifika grupper i samhället, t.ex. ungdomar, kvinnor och marginaliserade grupper (minoriteter, fattiga, fördrivna personer). När det specifikt handlar om ekonomiska reformer och utveckling av den privata sektorn är det dessutom nödvändigt med en aktiv dialog mellan den offentliga och den privata sektorn. 2.5. Förbättra kunskapsutbyte och utvecklingskapacitet Plattformar för kunskapsutbyte “European Transition Compendium”, som har till syfte att sprida övergångsrelaterad information, har gjorts tillgänglig via en interaktiv databas på internet och kan nu konsulteras av olika intressenter runt om i världen. Kommissionen bör inrätta en bredare plattform eller ett nätverk för utbyte av kunskap om demokratiska omvandlingsprocesser med utvecklingsländer, andra givare, framväxande ekonomier, det civila samhället, den privata sektorn och andra berörda parter. En sådan plattform skulle kunna göras tillgänglig genom den befintliga plattformen Capacity4dev. Partnersamverkan och kapacitetsutveckling Högnivåforumet om biståndseffektivitet i Busan, Sydkorea, i november 2011 markerade en övergång till ett modernare synsätt, dvs. att kapacitetsutveckling inte bara handlar om tekniskt bistånd och utbildning utan också om stöd till förändringar och reformer, inklusive lättare tillgång till kunskap. I sitt stöd till övergångsprocesser bör EU främja kapacitetsuppbyggnad och tekniskt samarbete med partnerländerna. Inspiration kan hämtas från de innovativa instrument som EU utvecklat inom ramen för sin utvidgningspolitik och redan utsträckt till grannländerna. I synnerhet följande instrument kan nämnas: – Taiex (Byrån för tekniskt bistånd och informationsutbyte) som ger stöd via EU:s sakkunskap från den offentliga sektorn för tillnärmning, tillämpning och genomdrivande av EU-lagstiftning. – Partnersamverkan, som bidrar till institutionell utveckling genom partnerskap mellan offentliga institutioner i de stödmottagande länderna och deras motsvarigheter i EU:s medlemsstater. Tillsammans med Sigma (stödprogrammet för förbättring av förvaltningen och ledningen i central- och östeuropeiska länder) har partnersamverkan varit till stöd för offentliga förvaltningsreformer och bidragit till att utveckla moderna, effektiva förvaltningar i de stödmottagande länderna. – I grannländerna öster om EU är det övergripande initiativet för institutionell uppbyggnad särskilt avsett för institutionella reformer i områden med koppling till de nya bilaterala avtalen med EU[19]. Varje land har identifierat de största utmaningarna på reformområdet för egen del inom ramen för det övergripande initiativet och utarbetat omfattande planer för institutionella reformer. Bortom grannländerna har man tillgripit ad hoc-lösningar för att mobilisera expertis inom ramen för olika externa instrument, t.ex. expertfaciliteter som genomförts inom ramen för instrumentet för stabilitet eller Migration EU Expertise (Mieux) inom ramen för finansieringsinstrumentet för utvecklingssamarbete, som uppmuntrar peer-to-peer-överföring av expertis och know-how till stödmottagande länder. 2.6. Samarbete med medlemsstater, andra givare och organisationer EU och dess medlemsstater bör alltmer agera tillsammans för att stödja samhällen som genomgår en övergångsprocess. På detta sätt skulle man kunna undvika dubbelarbete, utelämningar eller motsägelser och samtidigt förbättra EU-åtgärdernas effekt och verkningsgrad. EU och dess medlemsstater bör fortsätta att sträva efter ökad intern samstämmighet och synergi i sina dialoger, program, och åtgärder och använda gemensam programplanering när så är lämpligt. Arbetet med att uppmuntra framsteg på området demokratistöd, utöver de framgångsrika reformerna i samband med utvidgningsprocessen, omfattar följande: – EU:s handlingsprogram för demokratistöd, som skapar en ram på EU-nivå för gemensam förståelse, strategi och programplanering (t.ex. i Bolivia och Tunisien). – EU:s landsstrategier för mänskliga rättigheter, gemensamt utarbetade av kommissionen, Europeiska utrikestjänsten och medlemsstaterna. – De planerade gemensamma ramdokumenten, i vilka fastställs en gemensam strategi i förhållande till ett partnerland på alla politikområden. Dessa kan vara av särskilt intresse när det gäller att samordna EU:s politikrelaterade åtgärder med anledning av övergångsprocessen i det landet. När EU stöder övergångsprocesser bör den undersöka möjligheterna till trepartssamarbete och andra alternativa former för samarbete med utvecklingsländer som också själva börjar tillhandahålla utvecklingssamarbete och har aktuella erfarenheter av övergång till demokrati. EU bör också överväga att stärka samarbetet med regionala organisationer och regionala nätverk, som kan utöva ett inflytande och fungera som en viktig katalysator för att befästa reformer och regional integration i sina respektive regioner. Dessa skulle kunna inbegripa regionala parlamentariska församlingar eller regionala valkommittéer, och de skulle kunna medverka i konstitutionella och valorganisatoriska processer och kapacitetsuppbyggnad i sina respektive regioner och i samband med detta förlita sig på regional bästa praxis. Detta skulle öka det externa stödets legitimitet. Dessa organisationer kan också spela en värdefull roll vid övervakningen av framstegen mot demokratisering. De flesta stora regionala organisationer har demokratistadgor eller demokratiinstrument med liknande innehåll, och öppnar dörren för mer systematiskt interregionalt arbete. Med stöd av sin egen och medlemsstaternas erfarenheter är EU en naturlig partner för sådana organisationer. EU stöder initiativ som kommer från internationella organisationer, däribland FN och Europarådet, som syftar till att komplettera politiska processer, stärka demokratin och främja den sociala och ekonomiska utvecklingen i övergångsländer. Till exempel på säkerhetsområdet bedriver EU ett nära samarbete med internationella och regionala aktörer, såsom FN, Arabförbundet, Afrikanska unionen och Sydostasiatiska nationers förbund (Asean). Många av partnerländerna medverkar också i uppdrag och insatser inom ramen för den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken. Arbetet med att bygga upp långsiktiga förbindelser på säkerhets- och försvarsområdet med EU:s partnerländer, även med grannländerna i söder och öster, kan också bidra till att konsolidera ländernas interna omvandlings- och demokratiseringsprocess, vilket ökar den regionala säkerheten och stabiliteten. Slutsats EU har redan en rad användbara strategier och verktyg till sitt förfogande för stöd till övergångsländer världen över på väg mot demokrati som den med framgång har utvecklat och använt i synnerhet med inte enbart i de närmaste grannländerna. De har en spännvidd som omfattar allt från att uppmuntra inledande och ytterligare reformer till att stödja utformningen och genomförandet av reformer och hjälpa till med att uppnå hållbarhet. EU kan spela en viktig roll särskilt genom att hjälpa till med att skapa en gynnsam miljö för vissa centrala komponenter i en lyckad demokratisk och ekonomisk omvandling, t.ex. för olika demokratiska aktörer, företag, investeringar, handel och socialt skydd. Dessa verktyg och metoder bör ingå som en integrerad del av EU:s övergripande ram för stöd till partnerländer, särskilt om de är inne i en övergångsprocess. Även om erfarenheten visar att det först och främst är landet självt och dess medborgare som ska ansvara för en övergångsprocess visar erfarenheten också att EU har värdefull sakkunskap att erbjuda, givetvis anpassad till behoven och önskemålen i partnerländer runtom i världen, som en del av ett mer omfattande EU-paket av politiskt, ekonomiskt eller annat stöd. I detta syfte står EU redo att ta i bruk hela sin arsenal av tillgängliga instrument och förbättra sina verktyg och metoder för genomförande för att ytterligare öka effekten av sitt stöd. [1] Se European Transition Compendium. [2] Rådets slutsatser om demokratistöd i EU:s yttre förbindelser, Bryssel, av den 17 november 2009, jämte åtföljande åtgärdsprogram. [3] Avsnitt 2.1.1 i arbetsdokumentet från kommissionens avdelningar. [4] Ibidem, avsnitt 2.1.1. se även referensdokumentet Engaging and Supporting Parliaments Worldwide: EC strategies and methodologies for action to support parliaments. [5] Avsnitt 2 i meddelandet Att göra EU:s utvecklingspolitik mer effektiv: en agenda för förändring, avsnitt 2, samt rådets slutsatser av den 14 maj 2012. [6] Se European Transition Compendium. [7] Avsnitt 3 i agendan för förändring. Detta omfattar kapacitet som bygger på en hållbar utveckling med en klimattålig ekonomi med låga utsläpp, inklusive tillgång till hållbara energikällor. [8] Avsnitt 2.1.5 i arbetsdokumentet från kommissionens avdelningar. [9] Ibidem, avsnitt 1.4. [10] Ibidem, avsnitt 2.1.2 respektive 2.1.3. [11] 2011 års högnivåforum om biståndseffektivitet i Busan. [12] Avsnitt 1.2.1 i arbetsdokumentet från kommissionens avdelningar. [13] Ibidem, avsnitt 2.1.5. [14] Denna beteckning ska inte påverka ståndpunkter om Kosovos status och är i linje med FN:s säkerhetsråds resolution 1244 och med Internationella domstolens utlåtande om Kosovos självständighetsförklaring. [15] Avsnitt 2.1.4 i arbetsdokumentet från kommissionens avdelningar. [16] Ibidem, avsnitt 2.1.4. [17] Ibidem, avsnitt 2.1.3. [18] Ibidem, avsnitt 2.1.4. [19] Associeringsavtal, djupgående och omfattande frihandelsområden, viseringslättnader/viseringsliberalisering och avtal om återtagande.